Staļins. Par ļeņinisma pamatiem. 1924

Staļins

Par ļeņinisma pamatiem

PAR ĻEŅINISMA PAMATIEM

1924. g. aprīļa sākumā Sverdlova universitātē lasītās lekcijas

ĻEŅINA IESAUKUMAM VELTĪJU

J. STAĻINS

ĻEŅINISMA pamati ir plašs temats. Lai to aptvertu, nepieciešama vesela grāmata. Vēl vairāk — nepieciešama vesela virkne grāmatu. Tāpēc dabiski, ka manas lekcijas nevar būt izsmeļošs ļeņinisma iztirzājums. Labākā gadījumā tās var būt tikai īss ļeņinisma pamatu konspekts. Tomēr es uzskatu par derīgu šo konspektu iztirzāt, lai dotu dažus pamata izejpunktus, kas nepieciešami ļeņinisma sekmīgai studēšanai.

Iztirzāt ļeņinisma pamatus vēl nenozīmē iztirzāt Ļeņina pasaules uzskata pamatus. Ļeņina pasaules uzskats un ļeņinisma pamati apjomā nav viens un tas pats. Ļeņins ir marksists, un viņa pasaules uzskata pamats, protams, ir marksisms. Bet tāpēc nebūt nav jāsecina, ka ļeņinisma iztirzājums jāsāk ar marksisma pamatu iztirzāšanu. Iztirzāt ļeņinismu — nozīmē iztirzāt to īpatnējo un jauno Ļeņina darbos, ko Ļeņins ieguldījis marksisma kopīgā dārgumu krātuvē un kas dabiski saistīts ar viņa vārdu. Tikai šai nozīmē es savās lekcijās runāšu par ļeņinisma pamatiem.

Tātad, kas ir ļeņinisms?

Vieni saka, ka ļeņinisms ir marksisma piemērojums Krievijas īpatnējiem apstākļiem. Šajā apzīmējumā ir daļa patiesības, bet tas nebūt vēl neaptver visu patiesību. Ļeņins tiešām piemēroja marksismu Krievijas īstenībai un piemēroja to meistarīgi. Bet ja ļeņinisms būtu tikai marksisma piemērojums īpatnējiem Krievijas apstākļiem, tad ļeņinisms būtu tīri nacionāla un tikai nacionāla, tīri krieviska un tikai krieviska parādība. Mēs turpretī zinām, ka ļeņinisms ir internacionāla parādība, kam ir saknes visā starptautiskajā attīstībā, bet ne tikai krieviska parādība. Lūk, tāpēc es domāju, ka šis apzīmējums vienpusīgs.

Otri saka, ka ļeņinisms ir X IX gadsimta 40-to gadu marksisma revolucionāro elementu atdzimšana, atšķirībā no vēlāko gadu marksisma kad tas it kā kļuvis mērens, nerevolucionārs. Ja atmetam šo muļķīgo un vulgāro Marksa mācības dalīšanu divās daļās, revolucionārajā un mērenajā, jāatzīst, ka pat šai gluži nepietiekamajā un nepilnīgajā apzīmējumā ir daļa patiesības. Šī daļa patiesības ir tā, ka Ļeņins patiešām atjaunoja marksisma revolucionāro saturu, kuru II Internacionāles oportūnisti bija iemūrējuši Bet tā ir tikai daļa patiesības. Visa patiesība par ļeņinismu ir tā, ka ļeņinisms ne tikai atjaunoja marksismu, bet spēra arī soli uz priekšu, attīstīdams marksismu tālāk jaunos kapitālisma un proletariāta šķiru cīņas apstākļos.

Kas tad nu galu galā ir ļeņinisms?

Ļeņinisms ir imperiālisma un proletāriskās revolūcijas laikmeta marksisms. Precīzāk: ļeņinisms ir proletāriskās revolūcijas teorija un taktika vispār, proletariāta diktatūras teorija un taktika it sevišķi, Markss un Engelss darbojās priekšrevolūcijas periodā (mēs te runājam par proletārisko revolūciju), kad vēl nebija attīstīta imperiālisma, periodā, kad proletārieši gatavojās revolūcijai, tai periodā, kad proletāriskā revolūcija vēl nebija tieša praktiska nenovēršamība. Turpretī Ļeņins, Marksa un Engelsa māceklis, darbojās attīstītā imperiālisma periodā, periodā, kad proletāriskā revolūcija vērtās plašumā, kad proletāriskā revolūcija bija jau uzvarējusi vienā valstī, sakāvusi buržuāzisko demokrātiju un atklājusi proletāriskās demokrātijas ēru, Padomju ēru.

Lūk, kāpēc ļeņinisms ir marksisma tālākā attīstība.

Parasti atzīmē ļeņinisma izcilo cīnītāja un izcili revolucionāro raksturu. Tas gluži pareizi. Bet šī ļeņinisma īpatnība izskaidrojama ar diviem iemesliem: pirmkārt, ar to, ka ļeņinisms cēlies no proletāriskās revolūcijas, kas nevarēja neuzspiest tam savu zīmogu; otrkārt, ar to, ka tas izaudzis un nostiprinājies sadursmēs ar II Internacionāles oportūnismu, cīņa pret kuru ir bijusi un ir nepieciešams priekšnoteikums sekmīgai cīņai ar kapitālismu. Nav jāaizmirst, ka starp Marksu un Engelsu, no vienas puses, un Ļeņinu, no otras puses, ir vesels II Internacionāles oportūnisma nedalītas kundzības laika posms, un šī oportūnisma nesaudzīga apkarošana nevarēja nebūt viens no svarīgākajiem ļeņinisma uzdevumiem.

I. ĻEŅINISMA VĒSTURISKIE PAMATI

Ļeņiņisms izauga un izveidojās imperiālisma apstākļos, kad kapitālisma pretišķības bija sasniegušas augstāko pakāpi, kad proletāriskā revolūcija kļuva tiešas prakses jautājums, kad vecais periods — strādnieku šķiras sagatavošana revolūcijai — bija atdūries un pāraudzis jaunā, tieša uzbrukuma periodā kapitālismam.

Ļeņins dēvēja imperiālismu par «mirstošo kapitālismu». Kāpēc? Tāpēc, ka imperiālisms noved kapitālisma pretišķības līdz pēdējai pakāpei, līdz galējai robežai, aiz kuras sākas revolūcija. Par vissvarīgākajām no šīm pretišķībām jāuzskata trīs pretišķības.

Pirmā pretišķība — tā ir pretišķība starp darbu un kapitālu Imperiālisms ir monopolistisko trestu un sindikātu, banku un finanču oligarchijas visspēcība rūpnieciskās valstīs. Cīņā pret šo visspēcību strādnieku šķiras parastās metodes — arodbiedrības un kooperatīvi, parlamentārās partijas un parlamentārā cīņa — izrādījās pavisam nepietiekamas. Vai nu nododies kapitāla žēlastībā, nīkuļo pa vecam un grimsti, vai ķeries pie jauniem ieročiem — tā imperiālisms nostata jautājumu proletariāta miljonu masām. Imperiālisms noved strādnieku šķiru pie revolūcijas.

Otra pretišķība — tā ir pretišķība starp dažādām financistu grupām un imperiālistiskām lielvalstīm to cīņā par izejvielu avotiem, par citu teritorijām. Imperiālisms ir kapitāla izvešana uz izejvielu avotiem, traka cīņa par šo avotu monopolistisku iegūšanu, cīna par jau sadalītās pasaules pārdalīšanu, cīņa, kuru ar sevišķu niknumu izcīna jaunās financistu grupas un lielvalstis, meklēdamas «vietu zem saules», pret vecajām grupāmjaņ lielvalstīm, kas cieši turas pie sagrābtā. Šī trakā ciņa starp dažādām kapitālistu grupām ievērojama tai ziņā, ka tā sevī ietver kā nenovēršamu elementu imperiālistiskus karus, karus par svešu teritoriju sagrābšanu. Šis apstāklis savukārt ievērojams tai ziņā, ka tas rada imperiālistu savstarpējo novājinašanos, kapitālisma pozīciju vājināšanos vispār, proletāriskās revolūcijas momenta tuvošanos, šīs revolūcijas praktisko nepieciešamību.

Trešā pretišķība — tā ir pretišķība starp valdošo «civilizēto» nāciju saujiņu un pasaules koloniālo un atkarīgo tautu simtiem miljoniem. Imperiālisms ir ļoti plašo koloniju un atkarīgo zemju simtiem miljonu iedzīvotāju visnekaunīgākā ekspluatācija un visnecilvēcīgākā apspiešana. Virspeļņas izspiešana — tāds ir šīs ekspluatācijas un šīs apspiešanas mērķis. Bet, ekspluatējot šīs zemes, imperiālisms spiests būvēt tur dzelzceļus, fabrikas un rūpnīcas, rūpniecības un tirdzniecības centrus. Proletāriešu šķiras rašanās, turienes inteliģences rašanās, nacionālās pašapziņas atmoda, atbrīvošanās kustības pastiprināšanās — tādi ir šīs «politikas» nenovēršamie rezultāti. Par to skaidri un gaiši liecina revolucionārās kustības pastiprināšanās bez izņēmuma visās kolonijās un atkarīgajās zemēs. Šis apstāklis svarīgsj proletariātam tai ziņā, ka tas pašā saknē ārda kapitālisma pozicijas, pārvērzdams kolonijas un atkarīgās zemes no imperiālisma rezervēm par proletāriskās revolūcijas rezervēm.

Tādas visumā ir galvenās imperiālisma pretišķības, kas veco «ziedošo» kapitālismu pārvērtušas par mirstošu kapitālismu.

Pirms 10 gadiem notikušā imperiālistiskā kara nozīme, starp citu, tā, ka tas visas šīs pretišķības savāca vienā sainī un iemeta svaru kausā, paātrinot un atvieglinot proletariāta revolucionārās kaujas.

Citiem vārdiem, imperiālisms novedis ne tikai pie tā, ka revolūcija kļuvusi praktiski nenovēršama, bet arī pie tā, ka radušies labvēlīgi apstākļi tiešam uzbrukumam kapitālisma cietokšņiem.

Tādi ir starptautiskie apstākļi, kas radīja ļeņinismu.

Viss tas labi, mums teiks, bet kāds tam sakars ar Krieviju, kas taču nebija un nevarēja būt klasiska imperiālisma zeme? Kāds tam sakars ar Ļeņinu, kas strādāja vispirms Krievijā un Krievijai? Kāpēc taisni Krievija kļuva ļeņinisma šūpulis, proletāriskās revolūcijas teorijas un taktikas dzimtene?

Tāpēc, ka Krievija bija visu šo imperiālisma pretišķību mezgla punkts.

Tāpēc, ka Krievija vairāk kā jebkura cita valsts bija grūta ar revolūciju, un tāpēc tikai tā spēja atrisināt šīs pretišķības revolucionārā ceļā.

Sāksim kaut vai ar to, ka cariskā Krievija bija visvisādu spaidu perēklis — ir kapitālistisko, ir koloniālo, ir militāro — turklāt visnecilvēcīgākajā, visbarbariskākajā formā. Kas gan nezina, ka Krievijā kapitāla visspēcība saplūda ar carisma despotismu, krievu nacionālisma agresivitāte — ar carisma bendēšanas politiku attieksmē pret nekrievu tautām, veselu rajonu — Turcijas, Persijas, Ķīnas — ekspluatācija — ar šo rajonu sagrābšanu carisma rokās, ar karu aneksijas dēļ? Ļeņinam bija taisnība, sakot, ka carisms ir "militāri feodāls imperiālisms". Carisms bija visnegatīvāko, kvadrāta kāpināto imperiālisma īpašību centrs.

Tālāk. Cara Krievija bija lielākā rietumu imperālisma rezerve ne tikai tai nozīmē, ka tā ļāva brīvi ieplūst ārzemju kapitālam, kas turēja savās rokās tādas izšķirīgas Krievijas tautsaimniecības nozares kā kurināmo un metalurģiju, bet arī tai nozīmē, ka tā rietumu imperiālistu labā varēja dot miljoniem kareivju. Atcerieties 12 miljonu lielo krievu armiju, kas lēja savas asinis imperiālisma frontēs, lai nodrošinātu ārkārtīgu peļņu angļu un franču kapitālistiem.

Tālāk. Carisms bija ne tikai imperiālisma sargsuns Eiropas austrumos, bet tas bija arī rietumu imperiālisma aģentūra simtiem miljonu procentu izspiešanai no iedzīvotājiem par aizdevumiem, kurus tam izsniedza Parīzē un Londonā, Berlīnē un Briselē.

Beidzot, carisms bija rietumu imperiālisma uzticīgākais sabiedrotais Turcijas, Persijas, Ķīnas utt. sadalīšanā. Kas gan nezina, ka imperiālistisko karu carisms izcīnīja savienībā ar Antantes imperiālistiem, ka Krievija bija šā kara būtisks elements?

Lūk, kāpēc carisma un rietumu imperiālisma intereses savijās un galu galā saplūda vienotā imperiālisma interešu kamolā. Vai rietumu imperiālisms varēja samierināties ar tāda varena atbalsta zaudēšanu Austrumos un tāda bagāta spēku un līdzekļu rezervuāra pazaudēšanu kā vecā, cariskā, buržuāziskā Krievija, neizmēģinot visus savus spēkus, lai izcīnītu nāvīgu cīņu ar revolūciju Krievijā, lai aizstāvētu un saglabātu carismu? Protams, ka nevarēja!

Bet tāpēc jāsecina, ka tas, kas gribēja dot triecienu carismam, nenovēršami atvēzējās arī pret imperiālismu, — kas sacēlās pret carismu, tam bija jāsaceļas arī pret imperiālismu, jo tam, kas gāza carismu, bija jāgāž arī imperiālisms, ja tas tiešām domāja carismu ne tikai satriekt, bet arī galīgi iznīcināt. Revolūcija pret carismu tātad tuvinājās un tai bija jāpāraug revolūcijā pret imperiālismu, proletāriskā revolūcijā.

Bet Krievijā jau cēlās vislielākā tautas revolūcija, kuras priekšgalā stāvēja visrevolucionārākais proletariāts pasaulē, kura rīcībā bija tāds nopietns sabiedrotais kā Krievijas revolucionārā zemniecība. Vai gan jāpierāda, ka šāda revolūcija nevarēja apstāties pusceļā, ka sekmju gadījumā tai bija jāiet tālāk, paceļot sacelšanās karogu pret imperiālismu?

Lūk, kāpēc Krievijai bija jākļūst par imperiālisma pretišķību mezgla punktu ne vien tai nozīmē, ka šīs pretišķības visvieglāk atklājās tieši Krievijā, to sevišķi nejēdzīgā un sevišķi neciešamā rakstura dēļ, un ne tikai tāpēc, ka Krievija bija svarīgākais rietumu imperiālisma atbalsts, kas savienoja Rietumu finanču kapitālu ar Austrumu kolonijām, bet arī tāpēc, ka tikai Krievijā bija reāls spēks, kas spēja revolūcijas ceļā atrisināt imperiālisma pretišķības.

Bet no tā jāsecina, ka revolūcija Krievijā nevarēja nekļūt proletāriska revolūcija, ka tā nevarēja jau savas attīstības pirmajās dienās neiegūt starptautisku raksturu, ka tā tādējādi nevarēja nesatricināt pasaules impeŗiālisma pašus pamatus.

Vai krievu komunisti šādos apstākļos savā darbā varēja aprobežoties ar Krievijas revolūcijas šauri nacionāliem ietvariem? Protams, nē! Gluži otrādi, visi apstākļi, kā iekšējie (dziļā revolūcionārā krize), tā arī ārējie (karš), mudināja viņus savā darbā pārkāpt šīs robežas, uzsākt cīņu starptautiskajā arēnā, atsegt imperiālisma vātis, pierādīt kapitālisma sabrukuma nenovēršamību, satriekt sociālšovinismu un sociālpacifismu, beidzot gāzt savā zemē kapitālismu un izkalt proletariātam jaunus cīņas ieročus, proletāriskās revolūcijas teoriju un taktiku, lai atvieglotu visu zemju proletāriešiem kapitālisma gāšanu. Krievu komunisti citādi arī nevarēja rīkoties, jo tikai šādā ceļā varēja cerēt panākt starptautiskajos apstākļos zināmas pārmaiņas, kas spētu garantēt Krieviju pret buržuāziskās kārtības restaurāciju.

Lūk, kāpēc Krievija kļuva ļeņiņisma šūpulis, bet krievu komunistu vadonis Ļeņins — tā radītājs.

Ar Krieviju un Ļeņinu te «gadījās» apmēram tas pats, kas pagājušā gadsimta 40-tos gados ar Vāciju un Marksu-Engelsu. Vācija toreiz, tāpat kā Krievija XX gadsimta sākumā, bija grūta ar buržuāzisko revolūciju. «Komunistiskajā manifestā» Markss toreiz rakstīja, ka:

«Vācijai komunisti pievērš savu galveno uzmanību tāpēc, ka tā atrodas buržuāziskās revolūcijas priekšvakarā, tāpēc, ka tā šo apvērsumu izdarīs vispār progresīvākos Eiropas civilizācijas apstākļos, ar daudz attīstītāku proletariātu nekā Anglijā X V I I un Francijā X V I I I gadsimtā. Vācijas buržuāziskā revolūcija tātad var būt tikai tiešs proletāriskās revolūcijas prologs».

Citiem vārdiem, revolucionārās kustības centrs pārcēlās uz Vāciju.

Nevar gandrīz būt šaubu, ka tieši šis apstāklis, ko Markss atzīmējis minētajā citātā, bija varbūtējs cēlonis tam, ka tieši Vācija kļuva zinātniskā sociālisma dzimtene, bet Vācijas proletariāta vadoņi — Markss un Engelss — tā radītāji.

Tas pats, bet vēl vairāk, sakāms par Krieviju XX gadsimta sākumā. Krievija šai laikā atradās buržuāziskās revolūcijas priekšvakarā, šī revolūcija tai bija jāizdara, pastāvot progresīvākiem apstākļiem Eiropā un ar attīstītāku proletariātu nekā Vācijā (par Angliju un Franciju nemaz nerunājot), turklāt visi dati liecināja, ka šai revolūcijai bija jātop par proletāriskās revolūcijas raugu un prologu. Nevar uzlūkot par nejaušību to faktu, ka jau 1902. gadā, kad Krievijas revolūcija tikai dīga, Ļeņins savā brošūrā «Ko darīt?» rakstīja pareģa vārdus par to, ka:

«Vēsture tagad izvirzījusi mums (t. i., Krievijas marksistiem. J. St.) tuvāko uzdevumu, kas ir visrevolucionārākais no visiem tuvākajiem jebkādas citas valsts proletariāta uzdevumiem»... ka «šā uzdevuma veikšana, ne vien Eiropas, bet arī Āzijas paša varenākā reakcijas balsta iznīcināšana, padarītu krievu proletariātu par starptautiskā revolucionārā proletariāta avangardu» (sķ. IV sēj., 382. lpp.).

Citiem vārdiem, revolucionārās kustības centram bija jāpārvietojas uz Krieviju.

Ir zināms, ka revolūcijas gaita Krievijā attaisnoja šo Ļeņina paredzējumu ar uzviju.

Vai pēc visa tā jābrīnās, ka zeme, kas izdarījusi tādu revolūciju un kam tāds proletariāts, kļuva proletāriskās revolūcijas teorijas un taktikas dzimtene?

Vai brīnums, ka šā proletariāta vadonis Ļeņins reizē ar to kļuva šās teorijas un taktikas radītājs un starptautiskā proletāriāta vadonis?

II. METODE

Iepriekš jau teicu, ka starp Marksu un Engelsu no vienas puses, un Ļeņinu no otras, ir vesels II Internacionāles oportūnisma kundzības laika posms. Noteiktības labad man jāpiebilst, ka šeit nav runa par oportūnisma formālo kundzību, bet tikai par tā faktisko kundzību. Formāli II Internacionāles priekšgalā bija «īsti ticīgi» marksisti, «ortodoksi» — Kautskis un citi. Faktiski tomēr II Internacionāles galvenais darbs tika vadīts pa oportūnisma ceļu. Oportūnisti pielāgojās buržuāzijai savu pielāgošanās tieksmju un sīkburžuaziskās dabas dēļ, — «ortodoksi» atkal savukārt pielāgojās oportūnistiem «vienības saglabāšanas» interesēs ar oportūnistiem, «partijas iekšējā miera» interesēs. Rezultātā radās oportūnisma» kundzība, jo ķēde starp buržuāzijas politiku un «ortodoksu» politiku izrādījās noslēgta.

Tas bija samērā mierīgas kapitālisma attīstības periods, tā sakot, pirmskara periods, kad imperiālisma katastrofiskās pretišķības nebija vēl paguvušas gluži skaidri atsegties, kad strādnieku ekonomiskie streiki un arodbiedrības attīstījās daudzmaz «normāli», kad vēlēšanu cīņa un parlamentu frakcijas deva «galvu reibinošus» panākumus, kad legālās cīņas formas cēla debesīs un ar legalitāti domāja «nokaut» kapitālismu, — vārdu sakot, kad II Internacionāles partijas aptaukojās un negribējās nopietni domāt par revolūciju, par proletariāta diktatūru, par masu revolucionāru audzināšanu.

Viengabalainas revolucionāras teorijas vietā — pretrunīgas teorētiskas tēzes un teorijas gabaliņi, kas atrauti no dzīvās revolucionārās masu cīņas un kļuvuši par novecojušām dogmām. Izskata pēc, protams, atcerējās Marksa teoriju, bet tikai, lai izskaustu no tās dzīvo revolucionāro garu.

Revolucionāras politikas vietā — nevarīga filistrība un aprēķināts polītikānisms, parlamentāra diplomātija un parlamentāras kombinācijas. Izskata pēc, protams, pieņēma «revolucionārus» lēmumus un lozungus, bet tikai tādēļ, lai pabāztu tos zem zaļā galdauta.

Tā vietā, lai partiju audzinātu un apmācītu pareizai revolucionārai taktikai pēc pašas kļūdām — rūpīga sasāpējušo jautājumu apiešana, to notušēšana un noklusēšana. Izskata pēc, protams, neatteicās parunāt par sāpīgiem jautājumiem, bet tikai tādēļ, lai lietu izbeigtu ar kaut kādu «kaučukainu» rezolūciju.

Lūk, kāda bija II Internacionāles seja, tās darba metode, tās arsenāls.

Bet jau tuvojās jauns imperiālistisko karu un proletariāta revolucionāro sadursmju laika posms. Vecās cīņas metodes izrādījās gluži nepietiekamas un nevarīgas finanču kapitāla visspēcības priekšā.

Bija nepieciešami jāpārbauda viss II Internacionāles darbs, visa tās darba metode, padzenot filistrību, trulumu, polītikānismu, renegātību, sociālšovinismu, sociālpacifismu. Bija nepieciešami jāpārbauda viss II Internacionāles arsenāls, Jāizmet viss sarūsējušais un novecojies, jāizkaļ jauna veida ieroči. Bez šādiem priekšdarbiem nebija nozīmes doties karā pret kapitālismu. Bez tiem proletariāts riskēja atrasties jaunu revolucionāru sadursmju priekšā nepietiekami bruņots vai pat vienkārši neapbruņots.

Šis II Internacionāles Augija staļļu ģenerālpārbaudes un ģenerāltīrīšanas gods piekrita ļeņimsmam.

Lūk, kādos apstākļos dzima un kaldina jās ļeņinisma metode.

Kādas ir šīs metodes prasības?

Pirmkārt, II Internacionāles teorētisko dogmu pārbaude masu revolucionārās cīņas ugunī, dzīvās prakses ugunī, t. i., izjauktās vienības atjaunošana starp teoriju un praksi, plaisas likvidēšana starp tām, jo tikai tā var radīt īsteni proletārisku partiju,kas bruņota ar revolucionāru teoriju.

Otrkārt, II Internacionāles partiju polītikas pārbaude nevis pēc to lozungiem un rezolūcijām (kam nevar ticēt), bet pēc to darbiem, pēc to rīcības, jo tikai tā var iekarot un izpelnītiem proletārisko masu uzticību,

Treškārt, visa partijas darba pārkārtošana uz jauniem revolucionāriem pamatiem, audzina sagatavojot masas revolucionārai cīņai, jo tikai tā var sagatavot masas proletāriskai revolūcijai.

Ceturtkārt, proletārisko partiju paškritika, to apmācība un audzināšana pēc viņu pašu kļūdām, jo tikai tā var izaudzināt īstus partijas kadrus un īstus partijas līderus.

Tāds ir ļeņinisma metodes pamats un būtība.

Kā šo metodi izlietoja praksē?

II Internacionāles oportūnistiem ir virkne teorētisku dogmu, pēc kuru stabulītes viņi vienmēr danco. Ņemsim dažas no tām. Pirmā dogma: par apstākļiem, kādos proletariāts var ņemt varu. Oportūnisti apgalvo, ka proletariāts nevar un nedrīkst ņemt varu, ja pats valstī nav vairākumā. Pierādījumu nekādu, jo ne teorētiski, ne praktiski nav iespējams šo muļķīgo tezi attaisnot. Pieļausim, atbild Ļeņins kungiem no II Internacionāles. Bet ja nu izveidojušies tādi vēsturiski apstākļi (karš, agrārā krize utt), ka proletariāts, būdams, iedzīvotāju mazākums, spēj vienot ap sevi darba ļaužu masu milzīgo vairākumu, — kāpēc gan tas lai neņemtu varu? Kāpēc gan proletariātam neizmantot labvēlīgos starptautiskos un iekšējos apstākļus, lai pārrautu kapitāla fronti un paātrinātu vispārējo atrisinājumu? Vai Markss jau pagājušā gadsimta 50-tajos gados neteica, ka ar proletārisko revolūciju Vācijā būtu «lieliski», ja proletārisko revolūciju varētu atbalstīt, «tā sakot, ar zemnieku kara otru izdevumu»? Vai visiem un katram nav zināms, ka Vācijā proletāriešu tolaik bija samērā mazāk nekā, piemēram, Krievijā 1917. gadā? Vai Krievijas proletāriskās revolūcijas prakse neparādīja, ka šai II Internacionāles varoņu iemīļotai dogmai nav nekādas vitālas nozīmes proletariātam? Vai nav skaidrs, ka revolucionārās masu cīņas prakse sit un satriec šo novecojušos dogmu?

Otra dogma: proletariāts nevar noturēt varu, ja tam nav pie rokas pietiekama daudzuma gatavu kulturālu un administratīvu kadru, kas spēj noorganizēt zemes pārvaldi, — vispirms šie kadri jāsagatavo kapitālisma apstākļos, bet pēc tam jāņem vara. Pieļausim, atbild Ļeņins, bet kāpēc tad nevar ievirzīt lietu tā, lai vispirms ņemtu varu, radītu labvēlīgus apstākļus proletariāta attīstībai, bet pēc tam — septiņjūdžu soļiem dotos uz priekšu, lai paceltu darba ļaužu masu kulturālo līmeni, lai no strādniekiem sagatavotu plašus vadītāju un administrātoru kadrus? Vai tad Krievijas prakse nav parādījusi, ka vadītāju kadri no strādniekiem, proletariāta varai pastāvot, aug simtkārt ātrāk un pamatīgāk, nekā kapitāla varai pastāvot? Vai nav skaidrs, ka revolucionārās masu cīņas prakse bez žēlastības satriec arī šo oportūnistu teorētisko dogmu?

Trešā dogma: vispārēja politiska streika metode proletāriātam neesot pieņemama, jo tā teorētiski nedibināta (sk. Engelsa kritiku), praktiski esot bīstama (varot dezorganizēt valsts saimnieciskās dzīves parasto gaitu, varot iztukšot arodbiedrību kases), nevarot, aizstāt parlamentārās cīņas formas, kas esot proletariāta šķiras cīņas galvenās formas. Labi, atbild ļeņinieši. Bet, pirmkārt, Engelss kritizēja nevis katru vispārēju streiku, bet tikai noteiktu vispārējā streika veidu, anarchistu vispārējo ekonomisko streiku, ko anarchisti izvirzīja proletariāta politiskās cīņas vietā, — kāds gan sakars ar to vispārēja politiska streika metodei? Otrkārt, kas un kur pierādījis, ka parlamentārā cīņas forma ir proletariāta galvenā cīņas forma? Vai gan revolucionārās kustības vēsture nerāda, ka parlamentārā cīņa ir tikai proletariāta ārpusparlamentārās cīņas organizēšanas skola un palīglīdzeklis, ka, kapitālismam pastāvot, strādnieku kustības pamatjautājumus izšķir ar spēku, ar proletārisko masu tiešu cīņu, ar viņu vispārējo streiku, ar viņu sacelšanos? Treškārt, kur radies jautājums, ka parlamentārās cīņas vietā liekama vispārēja politiska streika metode? Kur un kad vispārēja politiska streika piekritēji mēģinājuši parlamentārās cīņas formu vietā likt ārpusparlamentārās cīņas formas? Ceturtkārt, vai gan revolūcija Krievijā neparādīja, ka vispārējs politisks streiks ir vislielākā proletāriskās revolūcijas skola un neatvietojams līdzeklis visplašāko proletariāta masu mobilizēšanai un organizēšanai pirms uzbrukšanas kapitālisma cietokšņiem, — kāds gan sakars ar to filistriskām gaudām par saimnieciskās dzīves parastās gaitas dezorganizēšanu un arodbiedrību kasēm? Vai nav skaidrs, ka revolucionārās cīņas prakse satriec arī šo oportūnistu dogmu?

Utt. u. tml.

Lūk, tāpēc ļeņins teica, ka «revolucionārā teorija nav dogma», ka «tā galīgi izveidojas tikai ciešā sakarā ar īsteni masveidīgas un īsteni revolūcionāras kustības praksi» («Bērnišķīgā slimība»), jo teorijai jākalpo praksei, jo "teorijai jāatbild uz jautājumiem, kurus izvirza prakse («Tautas draugi»), jo tā jāpārbauda ar prakses datiem.

Kas attiecas uz II Internacionāles partiju politiskajiem lozungiem un politiskajiem lēmumiem, tad pietiek atcerēties notikumu ar lozungu «karš karam», lai saprastu, cik neīsta un cik sapuvusi politiskā prakse šīm partijām, kuras ar skanīgiem revolucionāriem lozungiem un rezolūcijām aizsedz savu pretrevolūcionāro darbu. Visiem vēl atmiņā II Internacionāles krāšņā demonstrācija Bāzeles kongresā, kur imperiālistiem piedraudēja ar visām sacelšanās šausmām, ja imperiālisti iedrošinātos sākt karu, un ar bargo lozungu «karš karam». Bet kas gan neatceras, ka pēc kāda laika, pirms paša kara sākuma, Bāzeles rezolūcija tika pabāzta zem zaļā galdauta, bet strādniekiem dots jauns lozungs — iznīcināt citam citu kapitālistiskajai tēvijai par slavu? Vai nav skaidrs, ka revolucionāri lozungi un rezolūcijas nav graša vērtas, ja tās neatbalsta darbiem? Jāsalīdzina tikai ļeņiniskā politika — pārvērst imperiālistisko karu par pilsoņu karu — ar II Internacionāles no devīgo politiku kara laikā, lai saprastu visu opprtūnisma politikāņu zemiskumu, visu ļeņinisma metodes lieliskumu. Nevaru šeit nepieminēt kādu vietu no Ļeņina grāmatas «Proletāriskā revolūcija un renegāts Kautskis», kur viņš nesaudzīgi šausta II Internacionāles līdera K. Kautska oportūnistisko mēģinājumu spriest par partijām nevis pēc to darbiem, bet pēc to papīru lozungiem un dokumentiem:

«Kautskis ietur tipiski mietpilsonisku, filistrisku politiku, iedomādamies... it kā lozunga izvirzīšana maina stāvokli. Visa buržuāziskās demokrātijas vēsture atmasko šo ilūziju: tautas krāpšanai buržuāziskie demokrāti vienmēr izvirzījuši un vienmēr izvirza «lozungus», kādus tikai grib. Jautājums ir tas, lai pārbaudītu viņu neliekuļotību, lai ar vārdiem salīdzinātu darbus, lai neapmierinātos ar ideālistisku vai šarlatānisku frāzi, bet meklētu šķiras realitāti» (sk. XXIII sēj., 377. lpp.).

Es pat nerunāju par II Internacionāles partiju bailēm no paškritikas, par viņu manieri slēpt savas kļūdas, notušēt sāpīgos jautājumus, aizsegt savus trūkumus ar neīstu labklājības parādi, kas notrulina dzīvo domu un kavē partijas revolucionāro audzināšanu pēc viņas pašas kļūdām, manieri, ko Ļeņins izsmējis un pienaglojis pie kauna staba. Lūk, ko rakstīja Ļeņins par proletārisko partiju paškritiku savā brošūrā «Bērnišķīgā slimība»:

«Politiskās partijas izturēšanās pret pašas kļūdām ir viens no svarīgākiem un pareizākiem kritērijiem tam, cik nopietna ir partija un kā tā īsteni veic savus pienākumus pret savu šķiru un pret darba ļaužu masām. Atklāti atzīt kļūdu, atsegt tās cēloņus, izanalizēt apstākļus, kas to radījuši, uzmanīgi apspriest līdzekļus, kā kļūdu izlabot — lūk, tā ir nopietnas partijas pazīme, lūk, tā ir savu pienākumu veikšana, lūk, tā ir šķiras un pēc tam arī masu audzināšana un apmācīšana» (sk. XXV sēj., 200. lpp.).

Daži saka, ka savu pašu kļūdu atsegšana un paškritika bīstama partijai, jo pretinieks tās varot izlietot pret proletariāta partiju. Šādus iebildumus Ļeņins uzskatīja par nenopietniem un gluži nepareiziem. Lūk, ko viņš par to sacīja jau 1904. gadā, kad mūsu partija vēl bija vāja un niecīga, savā brošūrā «Solis uz priekšu»:

«Viņi (t. i., marksistu pretinieki. J. St.) ļauni priecājas un ērmojas, vērodami mūsu strīdus; viņi, protams, centīsies izķert saviem nolūkiem atsevišķas vietas no manas brošūras, kas veltīta mūsu partijas trūkumiem un nepilnībām. Krievu marksisti jau pietiekami norūdīti kaujās, lai neapmulstu no šiem kniebieniem, lai, tos neievērojot, turpinātu savu paškritikas darbu un savu mīnusu nesaudzīgu atmaskošanu, kurus katrā ziņā un nenovēršami pārvarēs strādnieku kustības augšana» (sk. VI sēj., 161. lpp.).

Tādas vispārējos vilcienos ir ļeņinisma metodes raksturīgās pazīmes.

Tas, kas dots Ļeņina metodē, savos pamatos bija jau Marksa mācībā, kas, kā Markss teica, ir «savā būtībā kritiska un revolucionāra». Tieši šis kritiskais un revolucionārais gars no sākuma līdz galam valda Ļeņina metodē. Bet būtu aplam domāt, ka Ļeņina metode vienkāršs tā atjaunojums, ko devis Markss. īstenībā Ļeņina metode ir ne tikai Marksa kritiskās un revolucionārās metodes, viņa materiālistiskās dialektikas atjaunojums, bet arī tās konkretizācij a un tālākā attīstība.

III. TEORIJA

No šā temata es ņemu trīs jautājumus: a) par teorijas nozīmi proletāriskajai kustībai, b) par stichisma «teorijas» kritiku un c) par proletāriskās revolūcijas teoriju.

1) Par teorijas nozīmi. Daži domā, ka ļeņinisms ir prakses primāts pret teoriju tai nozīmē, ka galvenais tajā ir marksisma težu realizēšana, šo težu «izpildīšana», bet kas zīmējas uz teoriju, tad ļeņinisms šai ziņā esot it kā diezgan bezrūpīgs. Ir zināms, ka Pļechanovs ne vienu reizi vien zobojies par Ļeņina «bezrūpību» teorijas un sevišķi filozofijas ziņā. Tāpat zināms, ka daudzi mūsdienu ļeņinieši — praktiķi nav sevišķi labvēlīgi teorijai, it sevišķi tā bezgala daudzā praktiskā darba dēļ, ko apstākļi viņus piespiež veikt. Man jāpaziņo, ka šāds vairāk nekā dīvains uzskats par Ļeņinu un ļeņinismu gluži nepareizs un nekādi neatbilst īstenībai, ka praktiķu tieksme atkratīties no teorijas runā pretim visam ļeņinisma garam un nes sevī lielas briesmas darbam.

Teorija ir visu zemju strādnieku kustības pieredze, ņemta tās vispārējā veidā. Protams, teorija zaudē saturu, ja tā nesaistās ar revolucionāro praksi, gluži tāpat kā arī prakse kļūst akla, ja tā neapgaismo sev ceļu ar revolucionāro teoriju. Bet teorija var kļūt par vislielāko strādnieku kustības spēku, ja tā veidojas nepārtrauktā sakarā ar revolucionāro praksi, jo tā un tikai tā var dot kustībai noteiktību, orientācijas spēku un apkārtējo notikumu iekšējās sakarības izpratni, jo tā un tikai tā var palīdzēt praksei saprast ne tikai to, kā un kurp šķiras virzās tagadnē, bet arī to, kā un kurp tām jāvirzās tuvākajā nākotnē. Neviens cits kā Ļeņins teica un desmitām reižu atkārtoja pazīstamo tezi, ka:

«Bez revolucionāras teorijas nevar būt arī revolucionāras kustības»* (sk. IV sējumu, 380. Ipp.).

Ļeņins vairāk nekā jebkurš cits saprata teorijas svarīgo nozīmi, sevišķi tādai partijai kā mūsējā, ievērojot to starptautiskā proletariāta avangarda cīnītāja lomu, kāda tai piekritusi, un ievērojot tos sarežģītos iekšējos un ārējos apstākļus, kādos tā atrodas. Nojauzdams šo mūsu partijas īpatnējo lomu jau 1902. gadā, viņš jau toreiz atzina par vajadzīgu atgādināt, ka:

«Avangarda cīnītāja lomu var veikt tikai partija, kuru vada progresīva teorija*» (sk. IV sēj., 380. Ipp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Vai maz jāpierāda, ka tagad, kad Ļeņina pareģojums par mūsu partijas lomu jau kļuvis par īstenību, šī Ļeņina teze gūst sevišķu spēku un sevišķu nozīmi.

Varbūt par tās lielās nozīmes, kādu Ļeņins piešķīra teorijai, visspilgtāko izpaudumu būtu uzskatāms fakts, ka neviens cits kā Ļeņins ķērās pie paša nopietnākā uzdevuma sakopot materiālistiskās filozofijas nozarē svarīgāko no tā, ko devusi zinātne periodā no Engelsa līdz Ļeņinam, un dot vispusīgu kritiku antimateriālistiskajām strāvām marksistu vidū. Engelss sacīja, ka «ar katru jaunu lielu atradumu materiālismam jāpieņem jauns veids». Ir zināms, ka šo uzdevumu savam laikam veica neviens cits kā Ļeņins savā ievērojamā grāmatā «Materiālisms un empīriokriticisms». Ir zināms, ka Pļechanovs, kas mīlēja pazoboties par Ļeņina «bezrūpību» filozofijā, neiedrošinājās pat nopietni ķerties pie šāda uzdevuma veikšanas.

2) Stichisma «teorijas» kritika jeb par avangarda lomu kustībā. Stichisma «teorija» ir oportūnisma teorija, strādnieku kustības stichisma dievināšanas teorija, teorija, kas faktiski noliedz strādnieku šķiras avangarda, strādnieku šķiras partijas vadošo lomu.

Teorija, kas dievina stichismu, ir noteikti pret strādnieku kustības revolucionāro raksturu, tā ir pret to, lai kustība virzītos pa cīņas ceļu pret kapitālisma pamatiem, — tā ir par to, lai kustība ietu tikai pa «izpildāmu», kapitālismam «pieņemamu» prasību ceļu, tā ir pilnīgi par «vismazākās pretestības ceļu». Stichisma teorija ir trēdjūnisma ideoloģija.

Stichisma dievināšanas teorija ir noteikti pret to, lai stichiskai kustībai piešķirtu apzinīgu, plānveidīgu raksturu, tā ir pret to, lai partija ietu strādnieku šķiras priekšgalā, lai partija celtu masas līdz apzinības līmenim, lai partija vestu sev līdzi kustību, — tā ir par to, lai apzinīgie kustības elementi nekavētu kustībai iet savu ceļu, tā ir par to, lai partija tikai uzklausītos masu stichisko kustību un vilktos tās astē. Stichisma teorija ir teorija, kas samazina apzinīgā elementa lomu kustībā, «astē vilkšanās» ideoloģija, katra oportūnisma loģiskais pamats.

Praktiski šī teorija, kas uznāca uz skatuves vēl pirms Krievijas pirmās revolūcijas, noveda pie tā, ka tās piekritēji, tā saucamie «ekonomisti», noliedza patstāvīgas strādnieku partijas nepieciešamību Krievijā, nostājās pret strādnieku šķiras revolūcionāro cīņu par carisma gāšanu, sludināja trēdjūnistisko politiku kustībā un vispār nodeva strādnieku kustību liberālās buržuāzijas hegemonijā.

Vecās «Iskras» cīņa un «astē vilkšanās» teorijas spīdošā kritika Ļeņina brošūrā «Ko darīt?» ne vien satrieca tā saucamo «ekonomismu», bet radīja arī teorētiskus pamatus īstenai revolucionārai Krievijas strādnieku šķiras kustībai.

Bez šās cīņas bija velti pat domāt par patstāvīgas strādnieku partijas nodibināšanu Krievijā un par tās vadošo lomu revolūcijā.

Bet stichisma dievināšanas teorija nav tikai krieviska parādība vien. Tā visplašākos apmēros izplatīta, tiesa, mazliet citādā formā, bez izņēmuma visās II Internacionāles partijās. Es šeit domāju II Internacionāles līderu novazāto, tā saucamo «ražošanas spēku» teoriju, kas visu attaisno un visus samierina, kas konstatē faktus un izskaidro tos pēc tam, kad tie jau visiem apnikuši, un, konstatēdama, ar to arī apmierinās. Markss teica, ka materiālistiskā teorija nevar aprobežoties ar pasaules izskaidrošanu, ka tai tā arī jāpārveido. Bet Kautskim un Ko. nav nekādas daļas par to, viņiem labāk tīk palikt pie Marksa formulas pirmās daļas. Lūk, viens no daudzajiem šās «teorijas» izlietošanas piemēriem. Stāsta, ka pirms imperiālistiskā kara II Internacionāles partijas draudējušas pieteikt «karu karam», ja imperiālisti iesāks karu. Stāsta, ka pašā kara priekšvakarā šīs partijas pabāzušas zem zaļā galdauta lozungu «karš karam» un realizējušas pretēju lozungu par «karu par imperiālistisko tēviju». Stāsta, ka šīs lozungu maiņas rezultāts bijis miljoni upuru no strādnieku vidus. Bet būtu maldīgi domāt, ka šeit būtu vainīgie, ka kāds būtu kļuvis neuzticīgs strādnieku šķirai vai to nodevis. Nekā tamlīdzīga! Viss notika tā, kā tam bija jānotiek. Pirmkārt, tāpēc, ka Internacionāle ir nevis kara, bet «miera instruments». Otrkārt, tāpēc, ka, ievērojot «ražošanas spēku līmeni», kāds bija tai laikā, neko citu nevarēja uzsākt. «Vainīgi» ir «ražošanas spēki». To «mums» noteikti izskaidro Kautska kunga «ražošanas spēku teorija». Bet kas šai «teorijai» netic, tas nav marksists. Partiju loma? To nozīme kustībā? Bet ko gan partija var iesākt ar tādu izšķirošu faktoru kā «ražošanas spēku līmenis»? . . .

Tādu marksisma falsifikācijas piemēru varētu uzrādīt veselu kaudzi.

Vai maz jāpierāda, ka šis falsificētais «marksisms», kas aicināts apsegt oportūnisma kailumu, ir tikai tās pašas «astē vilkšanās» teorijas, pret kuru Ļeņins karoja jau priekš Krievijas pirmās revolūcijas, pārveidojums pēc Eiropas parauga.

Vai maz jāpierāda, ka šīs teorētiskās falsifikācijas sagraušana ir priekšnoteikums īsteni revolucionāru partiju nodibināšanai Rietumos.

3) Proletāriskās revolūcijas teorija. Ļeņina proletāriskās revolūcijas teorija izveidojas no trim pamattēzēm.

Pirmā teze. Finanču kapitāla kundzība attīstītākajās kapitālisma zemēs; vērtspapīru emisija kā finanču kapitāla svarīgākā operācija; kapitāla izvešana uz izejvielu avotiem kā viens no imperiālisma pamatiem; finanču oligarchijas visspēcība kā finanču kapitāla kundzības rezultāts, — viss tas atsedz monopolistiskā kapitālisma rupji parazītisko raksturu, dara kapitālistisko trestu un sindikātu slogu simtreiz jūtamāku, stiprina strādnieku šķiras sašutuma pieaugumu pret kapitālisma pamatiem, pieved masas proletāriskai revolūcijai kā vienīgajam glābiņam (sk. Ļeņina «Imperiālisms»).

No tā pirmais secinājums: revolucionārās krizes saasināšanāskapitālistiskajās zemēs, eksplozijas elementu pieaugums iekšējā, proletāriskajā frontē «metropolēs».

Otra teze. Pastiprināta kapitāla izvešana uz koloniālajām un atkarīgajām zemēm; «iespaida sfēru» un koloniālo īpašumu paplašināšana, aptverot visu zemes lodi; kapitālisma pārvēršana vispasaules sistēmā, kur saujiņa «attīstītāko» zemju financiāli verdzina un koloniāli apspiež zemes iedzīvotāju milzīgo vairākumu — viss tas, no vienas puses, padarīja atsevišķas nacionālas saimniecības un nacionālas teritorijas par vienas ķēdes posmiem, ko sauc par pasaules saimniecību; no otras puses, sašķēla zemes lodes iedzīvotājus divās nometnēs: nelielā «attīstītāko» kapitālistisko valstu saujiņā, kuras ekspluatē un apspiež plašas koloniālās un atkarīgās zemes, un milzīgā koloniālo un atkarīgo zemju vairākumā, kuras spiestas cīnīties par atbrīvošanos no imperiālisma sloga (sk. «Imperiālisms»).

No šejienes otrs secinājums: revolucionārās krizes saasināšanās koloniālajās zemēs, sašutuma elementu pieaugums pret imperiālismu ārējā, koloniju frontē.

Trešā tēze. «Iespaida sfēru» un koloniju atrašanās monopolistiskā valdījumā; dažādo kapitālistisko valstu nevienmērīgā attīstība, kas rada ārprātīgu cīņu par pasaules pārdalīšanu starp valstīm, kas jau sagrābušas teritorijas, un starp valstīm, kas vēlas dabūt savu «tiesu»; imperiālistiskie kari kā vienīgais līdzeklis atjaunot izjaukto «līdzsvaru», — viss tas veicina trešās frontes, frontes starp kapitālistiem, pastiprināšanos, kas vājina imperiālismu un atvieglina divu pirmo frontu, revolucionāri proletāriskās un koloniju atbrīvošanas frontes, apvienošanos pret imperiālismu (sk. «Imperiālisms»).

No šejienes trešais secinājums: karu nenovēŗšamība, imperiālismam pastāvot, un neizbēgama koalicij a starp proletārisko revolūciju Eiropā un koloniālo revolūciju Austrumos vienotā revolūcijas pasaules frontē pret imperiālisma pasaules fronti.

Visus šos secinājumus Ļeņins apvieno vienā vispārējā kopsecinājumā, ka «imperiālisms ir sociālistiskās revolūcijas priekšvakars»* (sk. XIX sēj., 71. Ipp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Saskaņā ar to mainās arī pati pieeja jautājumam par proletārisko revolūciju, revolūcijas raksturu, tās apjomu, tās dziļumu, revolūcijas schēma vispār.

Agrāk proletāriskās revolūcijas priekšnoteikumu analīzi parasti izdarīja no vienas vai otras atsevišķas zemes ekonomiskā stāvokļa viedokļa. Tagad šī pieeja nav vairs pietiekama. Tagad jautājums jāapskata no visu vai vairākuma zemju ekonomiskā stāvokļa viedokļa, no pasaules saimniecības stāvokļa viedokļa, jo atsevišķas zemes un atsevišķas nacionālās saimniecības tagad vairs nav sevī noslēgtas vienības, tās kļuvušas par vienas ķēdes posmiem, kuru sauc par pasaules saimniecību, jo vecais «kulturālais» kapitālisms ir pāraudzis imperiālismā, bet imperiālisms ir vispasaules sistēma, kur saujiņa «attīstītāko» zemju financiāli verdzina un koloniāli apspiež zemes iedzīvotāju milzīgo vairākumu.

Agrāk bija parasts runāt par proletāriskās revolūcijas objektīvo noteikumu esamību vai neesamību atsevišķās zemēs vai, noteiktāk, — vienā vai otrā attīstītā zemē. Tagad šis viedoklis nav vairs pietiekams. Tagad jārunā par revolūcijas objektīvo noteikumu pastāvēšanu visā pasaules imperiālistiskās saimniecības sistēmā kā vienotā kopumā, pie kam dažu atsevišķu, rūpniecības ziņā nepietiekami attīstītu zemju ietilpšana šai sistēmā nevar būt nepārvarams šķērslis revolūcijai, ja sistēma kopumā vai, pareizāk, — tā kā sistēma kopumā jau nobriedusi revolūcijai.

Agrāk bija parasts runāt par proletārisko revolūciju vienā vai otrā attīstītā zemē kā par atsevišķu sevī noslēgtu lielumu, kas nostatīts pretim atsevišķai kapitāla nacionālai frontei kā savam antipodam. Tagad šis viedoklis nav vairs pietiekams. Tagad jārunā par pasaules proletārisko revolūciju, jo atsevišķās kapitāla nacionālās frontes kļuvušas par vienas ķēdes posmiem, ko sauc par imperiālisma pasaules fronti, kurai pretī jānostata visu zemju revolucionārās kustības kopējā fronte.

Agrāk proletārisko revolūciju uzskatīja vienīgi par zināmas zemes iekšējās attīstības rezultātu. Tagad šis viedoklis jau nepietiekams. Tagad proletāriskā revolūcija jāuzskata vispirms par pretišķību attīstības rezultātu imperiālisma pasaules sistēmā, par pasaules imperiālistiskās frontes ķēdes pārraušanas rezultātu vienā vai otrā zemē.

Kur sāksies revolūcija, kur vispirms var tikt pārrauta kapitāla fronte, kādā zemē?

Tur, kur vairāk attīstīta rūpniecība, kur proletariāts ir vairākumā, kur vairāk attīstīta kultūra, kur vairāk demokrātijas, — parasti atbildēja agrāk.

Nē, — iebilst Ļeņina revolūcijas teorija, — ne obligāti tur, kur rūpniecība vairāk attīstīta u. c. Kapitāla fronte pārtrūks tur, kur imperiālisma ķēde vājāka, jo proletāriskā revolūcija ir pasaules imperiālistiskās frontes ķēdes pārrāvuma rezultāts tās visvājākajā vietā, pie kam var izrādīties, ka zeme, kas sākusi revolūciju, zeme, kas pārrāvusi kapitāla fronti, kapitālistiski mazāk attīstīta nekā citas attīstītākās zemes, kas tomēr palikušas kapitālisma ietvaros.

1917. gadā pasaules imperiālistiskās frontes ķēde Krievijā izrādījās vājāka nekā citās zemēs. Tur tā arī pārtrūka, dodama izeju proletāriskajai revolūcijai. Kāpēc? Tāpēc, ka Krievijā vērtās plašumā vislielākā tautas revolūcija, kuras priekšgalā gāja revolucionārais proletariāts, kam bija tāds nopietns sabiedrotais kā miljoniem lielā zemniecība, kuru apspieda un ekspluatēja muižnieks. Tāpēc, ka tur revolūcijai pretī stāvēja tāds riebīgs imperiālisma pārstāvis kā carisms, kam nebija ne mazākā morāliskā svara un kas bija izpelnījies vispārēju iedzīvotāju naidu. Krievijā ķēde izrādījās vājāka, lai gan kapitālisma ziņā Krievija bija mazāk attīstīta nekā, teiksim, Francija vai Vācija, Anglija vai Amerika.

Kur pārtrūks ķēde tuvākajā nākotnē? Taču atkal tur, kur tā vājāka. Ir iespējams, ka ķēde var pārtrūkt, teiksim, Indijā. Kāpēc? Tāpēc, ka tur ir jauns kaujiniecisks revolucionārs proletariāts, kam tāds sabiedrotais kā nacionālā atbrīvošanās kustība, — neapšaubāmi liels un neapšaubāmi nopietns sabiedrotais. Tāpēc, ka pretī revolūcijai tur stāv tāds visiem zināms pretinieks kā svešzemju imperiālisms, kam nav morāliska kredita un kas izpelnījies Indijas apspiesto un ekspluatēto masu vispārēju naidu.

Pilnīgi iespējams, ka ķēde var pārtrūkt arī Vācijā. Kāpēc? Tāpēc, ka faktori, kas darbojas, teiksim, Indijā, sāk darboties arī Vācijā, turklāt saprotams, ka milzīgā attīstības līmeņa starpība, kāda pastāv starp Indiju un Vāciju, nevar neatstāt savas iezīmes Vācijas revolūcijas gaitā un iznākumā.

Lūk, tāpēc Ļeņins saka, ka:

«Rietumeiropas kapitālistiskās valstis pabeigs savu attīstību uz sociālismu . . . nevis sociālismam vienmērīgi tais «nobriestot», bet gan dažām valstīm ekspluatējot citas valstis, ekspluatējot pirmo imperiālistiskajā karā uzvarēto valsti reizē ar visu Austrumu ekspluatēšanu. Bet, no otras puses, Austrumi galīgi nonākuši pie revolucionārās kustības tieši šī pirmā imperiālistiskā kara dēļ un galīgi ierauti kopējā vispasaules revolucionārās kustības virpulī» (sk. XXVII sēj., 415. un 416. lpp.).

īsāk: imperiālistiskās frontes ķēdei noteikti jāpārtrūkst tur, kur ķēdes posmi vājāki, un ne jau katrā gadījumā tur, kur kapitālisms attīstītāks, kur proletāriešu ir tik un tik procentu, bet zemnieku tik un tik, un tā tālāk.

Lūk, tāpēc statistiskie aprēķini par proletārisko iedzīvotāju procentu atsevišķā zemē zaudē to ārkārtējo nozīmi proletāriskās revolūcijas jautājuma izšķiršanā, kādu tiem labprāt piešķīra burta kalpi no II Internacionāles, kas nebija sapratuši imperiālismu un baidījās no proletāriskās revolūcijas kā no mēra.

Tālāk. II Internacionāles varoņi apgalvoja (un turpina apgalvot), ka starp buržuāziski demokrātisko revolūciju, no vienas puses, un proletārisko, no otras, atrodas bezdibenis vai, vismaz, Ķīnas mūris, kas atdala vienu no otras ar ilgāku vai īsāku intervālu, kad pie varas nākušā buržuāzija attīsta kapitālismu, bet proletariāts uzkrāj spēkus un gatavojas «izšķirīgai cīņai» pret kapitālismu. Šo intervālu parasti aprēķina daudzu gadu desmitu ilgu, ja ne vairāk. Vai maz jāpierāda, ka imperiālisma apstākļos šai Ķīnas mūra «teorijai» nav nekādas zinātniskas jēgas, ka tā ir un nevar būt nekas cits kā tikai buržuāzijas kontrrevolūcionārās iekāres aizsegs un izpušķojums. Vai maz jāpierāda, ka imperiālisma apstākļos, kas sevi satur sadursmes un karus, «sociālistiskās revolūcijas priekšvakara» apstākļos, kad «ziedošais» kapitālisms pārvēršas par «mirstošu» kapitālismu (Ļeņins), bet revolucionārā kustība aug visās pasaules zemēs, kad imperiālisms savienojas ar visiem, bez izņēmuma, reakcionārajiem spēkiem, pat ar carismu un dzimtbūšanu, ar to padarīdams nepieciešamu koaliciju starp visiem revolucionārajiem spēkiem, sākot ar proletārisko kustību Rietumos līdz nacionālās atbrīvošanās kustībai Austrumos, kad feodālās dzimtbūšanas kārtības atlieku gāšana kļūst neiespējama bez revolucionāras cīņas pret imperiālismu, — vai maz būtu jāpierāda, ka buržuāziski demokrātiskajai revolūcijai daudzmaz attīstītākā zemē šādos apstākļos jātuvinās proletāriskajai revolūcijai, ka pirmajai jāpāraug otrā. Krievijas revolūcijas vēsture skaidri un gaiši pierādīja, ka šī teze ir pareiza un neapstrīdama. Ne velti Ļeņins jau 1905. gadā, Krievijas pirmās revolūcijas priekšvakarā, savā brošūrā «Divas taktikas» tēloja buržuāziski demokrātisko revolūciju un sociālistisko apvērsumu kā divus vienas ķēdes posmus, kā Krievijas revolūcijas vēriena vienotu un veselu ainu:

«Proletariātam jāizdara līdz galam demokrātiskais apvērsums, pievienojot sev zemniecības masu, lai ar varu satriektu patvaldības pretošanos un paralizētu buržuāzijas svārstīšanos. Proletariātam jāveic sociālistiskais apvērsums, pievienojot sev iedzīvotāju pusproletārisko elementu masu, lai ar varu salauztu buržuāzijas pretošanos un paralizētu zemniecības un sīkburžuazijas svārstīšanos. Tādi ir proletariāta uzdevumi, kurus tik šauri iedomājas jauniskrieši visos savos prātojumos un rezolūcijās par revolūcijas vērienu» (sk. VIII sēj., 96. lpp.).

Es pat nerunāju par citiem, vēlākiem Ļeņina darbiem, kur ideja par buržuāziskās revolūcijas pāraugšanu proletāriskajā izpaužas vēl reljefāk nekā «Divās taktikās», kā viens no Ļeņina revolūcijas teorijas stūrakmeņiem.

Daži biedri, kā izrādās, domā, ka Ļeņins pie šīs idejas nonācis tikai 1916. gadā, ka līdz tam laikam viņš it kā uzskatījis, ka revolūcija Krievijā aizturēšoties buržuāziskos ietvaros, ka vara tātad no proletariāta un zemniecības diktatūras orgāna rokām pāriešot buržuāzijas, bet nevis proletariāta rokās. Stāsta, ka šis apgalvojums esot ieviesies pat mūsu komunistiskajā presē. Man jāsaka, ka šis apgalvojums gluži nepareizs, ka tas nepavisam neatbilst īstenībai.

Es varētu atsaukties uz pazīstamo Ļeņina runu partijas III kongresā (1905. g.), kur viņš proletariāta un zemniecības diktatūru, t. i., demokrātiskās revolūcijas uzvaru, kvalificēja ne par ««kārtības» organizāciju», bet gan par «kara organizāciju» (sk. VII sēj., 264. lpp.).

Es tālāk varētu atsaukties uz pazīstamajiem Ļeņina rakstiem «Par pagaidu valdību» (1905. g.), kur viņš, tēlodams Krievijas revolūcijas izvēršanās perspektīvu, izvirza partijai uzdevumu «panākt to, lai Krievijas revolūcija būtu nevis dažu mēnešu, bet daudzu gadu kustība, lai tā panāktu ne vien augstākovaras orgānu sīku piekāpšanos, bet pilnīgu šo varas orgānu gāšanu»,A kur viņš, attīstīdams šo perspektīvu tālāk un saistīdams to ar revolūciju Eiropā, turpina:

«Bet ja tas izdosies, — tad . . . tad revolūcijas ugunsgrēks aizdedzinās Eiropu; buržuāziskajā reakcijā izmocījies Eiropas strādnieks savukārt sacelsies un parādīs mums «kā to dara»; tad Eiropas revolucionārais kāpinājums pretēji ietekmēs Krieviju un pārvērtīs dažu gadu revolūcijas laikmetu par vairāku gadu desmitu revolūcijas laikmetu » . . . (sk. Turpat, 191. lpp.).

Es varētu tālāk atsaukties uz zināmo, 1915. gada novembrī publicēto Ļeņina apcerējumu, kur viņš raksta:

«Proletariāts cīnās un pašaizliedzīgi cīnīsies par varas iekarošanu, par republiku, par zemes konfiskāciju... par «neproletārisko tautas masu» piedalīšanos buržuāziskās Krievijas atbrīvošanā no militāri feodālā «imperiālisma» (= carisma). Un šo buržuāziskās Krievijas atbrīvošanu no carisma, no muižnieku varas pār zemi proletariāts izlietos nekavējoties* , ne lai palīdzētu pārtikušajiem zemniekiem viņu cīņā pret laukstrādniekiem, bet lai savienībā ar Eiropas proletāriešiem izdarītu sociālistisku revolūciju» (sk. XVIII sēj., 318. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Es varētu beidzot atsaukties uz zināmo vietu Ļeņina brošūrā «Proletāriskā revolūcija un renegāts Kautskis», kur viņš, atsaukdamies uz iepriekšējo citātu no «Divām taktikām» par Krievijas revolūcijas vērienu, nonāk pie šāda secinājuma:

«Notika taisni tā, kā mēs teicām. Revolūcijas gaita apstiprinājusi mūsu sprieduma pareizumu. Sākumā kopā ar «visu» zemniecību pret monarchiju, pret muižniekiem, pret viduslaiku iekārtu (un par tik revolūcija paliek buržuāziska, buržuāziski demokrātiska). Pēc tam kopā ar nabadzīgo zemniecību, kopā ar pusproletāriātu, kopā ar visiem ekspluatētiem pret kapitālismu, tai skaitā pret lauku bagātniekiem, kulakiem, spekulantiem, un par tik revolūcija kļūst sociālistiska. Mēģināt uzcelt mākslīgu Ķīnas mūri starp vienu un otru, atdalīt tās vienu no otras ar kaut ko citu, izņemot proletariāta sagatavošanas pakāpi un tā apvienošanas pakāpi ar nabadzīgo zemniecību, ir vislielākā marksisma sakropļošana, tā vulgārizēšana, atvietošana ar liberālismu» (sk. XXIII sēj. 391. Ipp.).

Liekas, diezgan.

Labi, mums teiks, bet kāpēc tad Ļeņins tādā gadījumā apkaroja «permanentās (nepārtrauktās) revolūcijas» ideju?

Tāpēc, ka Ļeņins ieteica «izsmelt» zemniecības revolucionārās spējas un līdz pēdējam izlietot tās revolucionāro enerģiju, lai pilnīgi likvidētu carismu, lai pārietu uz proletārisko revolūciju, kamēr «permanentās revolūcijas» piekritēji nesaprata zemniecības nopietno lomu Krievijas revolūcijā, nepietiekami novērtēja zemniecības revolucionārās enerģijas spēku, nepietiekami novērtēja Krievijas proletariāta spēku un spējas vest sev līdzi zemniecību un tādējādi apgrūtināja zemniecības atbrīvošanu no buržuāzijas ietekmes, zemniecības sakļaušanu ap proletariātu.

Tāpēc, ka Ļeņins ieteica vainagot revolūciju ar varas pāreju proletariāta rokās, kamēr «permanentās» revolūcijas piekritēji domāja sākt tieši ar proletariāta varu, nesaprazdami, ka ar to viņi aizver acis pret tādu «sīkumu» kā dzimtbūšanas paliekas un neņem vērā tādu nopietnu spēku kā Krievijas zemniecība, nesaprazdami, ka šāda politika var tikai aizkavēt zemniecības iekarošanu proletariāta pusē.

Ļeņins tātad karoja ar «permanentās» revolūcijas piekritējiem nevis nepārtrauktības jautājuma dēļ, jo Ļeņins pats pieturējās pie nepārtrauktās revolūcijas viedokļa, bet gan tāpēc, ka viņi nepietiekami novērtēja zemniecības lomu, kas ir proletariāta vislielākā rezerve, un nesaprata proletariāta hegemonijas ideju.

«Permanentās» revolūcijas ideja nav jauna ideja. Pirmoreiz to izvirzīja Markss 40-to gadu beigās savā pazīstamajā «Uzrunā» «Komunistu savienībai» (1850. g.). No šā dokumenta mūsu «permanentieši» arī ņēmuši ideju par nepārtraukto revolūciju. Jāpiezīmē, ka, paņēmuši šo ideju no Marksa, mūsu «permanentieši» to mazliet pārgrozīja un pārgrozīdami to «samaitāja», padarīdami praktiskai lietošanai nederīgu. Bija vajadzīga Ļeņina prasmīgā roka, lai izlabotu šo kļūdu, lai Marksa ideju par nepārtraukto revolūciju ņemtu tās tīrā veidā un padarītu to par vienu no savas revolūcijas teorijas stūrakmeņiem.

Lūk, ko savā «Uzrunā» saka Markss par nepārtraukto revolūciju pēc tam, kad viņš uzskaitījis vairākas revolucionāri demokrātiskas prasības, kuru izkarošanai viņš aicina komunistus:

«Tai laikā, kad demokrātiskie sīkburžuji, realizēdami iespējami lielāku iepriekš pieminēto prasību skaitu, grib iespējami ātrāk pabeigt revolūciju, mūsu intereses un mūsu uzdevumi prasa padarīt revolūciju nepārtrauktu līdz tam laikam, iekām visām kaut cik mantīgām šķirām nebūs atņemta kundzība, iekām proletariāts nebūs iekarojis valsts varu, iekām proletāriešu asociācijas ne tikai vienā zemē, bet visās valdošās pasaules zemēs nebūs attīstījušās tiktāl, ka konkurence starp šo zemju proletāriešiem izbeigsies, un iekām proletāriešu rokās nebūs koncentrēti vismaz izšķirīgie ražošanas spēki».

Citiem vārdiem sakot:

a) Markss nebūt neieteica sākt revolūciju 50-to gadu Vācijā tieši ar proletārisko varu, pretēji mūsu krievu «permanentiešu» plāniem;

b) Markss ieteica tikai vainagot revolūciju ar proletārisko valsts varu, soli pa solim nogrūžot no varas augstumiem vienu buržuāzijas frakciju pēc otras, lai, sasniedzot proletariāta varu, pēc tam iedegtu revolūciju visās zemēs — pilnīgā saskaņā ar visu to, ko mācīja Ļeņins un ko viņš realizēja mūsu revolūcijas gaitā, sekodams savai teorijai par proletārisko revolūciju imperiālisma apstākļos.

Iznāk, ka mūsu krievu «permanentieši» ne vien nav pietiekami novērtējuši zemniecības lomu Krievijas revolūcijā un proletariāta hegemonijas idejas nozīmi, bet arī vēl pārgrozījuši (pasliktinādami) Marksa «permanentās» revolūcijas ideju, padarīdami to praksei nederīgu.

Lūk, tāpēc Ļeņins izsmēja mūsējo «permanentiešu» teoriju, dēvēdams to par «oriģinālu» un «lielisku» un apvainodams viņus negribēšanā «padomāt par to, kādu iemeslu dēļ dzīve veselus desmit gadus gājusi šai lieliskai teorijai garām» (Ļeņina apcerējums uzrakstīts 1915. gadā, 10 gadus pēc «permanentiešu» teorijas parādīšanās Krievijā, — sk. XVIII sēj., 317. Ipp.).

Lūk, tāpēc Ļeņins uzskatīja šo teoriju par pusmeņševistisku, sacīdams, ka tā «ņem no boļševikiem aicinājumu uz izšķīrēju revolucionāru proletariāta cīņu un uz tā politiskās varas iekarošanu, bet no meņševikiem — zemniecības lomas «noliegšanu» (sk. Ļeņina rakstu «Par divām revolūcijas līnijām», turpat).

Tā tas ir ar Ļeņina ideju par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu proletāriskajā, par buržuāziskās revolūcijas izmantošanu «tūlītējai» pārejai uz proletārisko revolūciju.

Tālāk. Agrāk revolūcijas uzvaru vienā zemē uzskatīja par neiespējamu, domājot, ka buržuāzijas uzvarēšanai nepieciešama visu attīstītāko zemju vai, katrā ziņā, lielākās daļas tādu zemju proletāriešu kopīga akcija. Tagad šis viedoklis vairs neatbilst īstenībai. Tagad jāpamatojas uz šādas uzvaras iespējamību, jo dažādo kapitālistisko zemju nevienmērīgais un lēcienveidīgais attīstības raksturs imperiālisma apstākļos, katastrofisko pretišķību attīstīšanās pašā imperiālismā, kuras rada nenovēršamus karus, revolucionārās kustības pieaugums visās pasaules zemēs, — viss tas dara proletariāta uzvaru atsevišķās zemēs ne vien iespējamu, bet arī nepieciešamu. Krievijas revolūcijas vēsture tam ir tiešs pierādījums. Turklāt tikai nepieciešami atcerēties, ka buržuāziju var sekmīgi gāzt vienīgi tai gadījumā, ja pastāv daži gluži nepieciešami nosacījumi, bez kuriem proletariātam nav ko domāt par varas ņemšanu.

Lūk, ko saka Ļeņins par šiem nosacījumiem savā brošūrā «Bērnišķīgā slimība»:

«Revolūcijas pamatlikums, kuru apstiprinājušas visas revolūcijas un, sevišķi, visas trīs Krievijas revolūcijas XX gadsimtā, lūk, ir šāds: revolūcijai nepietiek, lai ekspluatētās un apspiestās masas apzinātos neiespējamību dzīvot pa vecam un prasītu pārgrozības; revolūcijai nepieciešams, lai ekspluatātori nevarētu dzīvot un valdīt pa vecam. Tikai tad, kad «apakšas» negrib veco un kad «augšas» nevar pa vecam, tikai tad revolūcija var uzvarēt. Citādi šī patiesība izsakāma vārdiem: revolūcija nav iespējama bez vispārnacionālas krizes (kas skar kā ekspluatētos, tā ekspluatātorus)*. Tātad, lai revolūcija notiktu — pirmkārt, jāpanāk, lai strādnieku vairākujns (vai vismaz apzinīgo, domājošo, politiski aktīvo strādnieku vairākums) pilnīgi saprastu apvērsuma nepieciešamību un būtu gatavs tā labā doties nāvē; otrkārt, lai valdošās šķiras pārdzīvotu valdības krizi, kas ierauj politikā pat visatpalikušākās masas..., novājina valdību un dod revolucionāriem iespēju to ātri gāzt» (sk. XXV sēj., 222. Ipp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Bet gāzt buržuāzijas varu un nodibināt roletariāta varu vienā zemē — vēl nenozīmē nodrošināt pilnīgu sociālisma uzvaru. Nostiprinājis savu varu un vezdams sev līdzi zemniecību, uzvarējušās zemes proletariāts var uzcelt un tam jāuzceļ sociālistiskā sabiedrība. Bet vai tas nozīmē, ka ar to pašu viņš sasniegs pilnīgu, galīgu sociālisma uzvaru, t. i., vai tas nozīmē, ka tikai ar vienas zemes spēkiem tas var galīgi nostiprināt sociālismu un pilnīgi garantēt zemi no intervencijas un tātad arī no restaurācijas? Nē, nenozīmē. Tam nepieciešama revolūcijas uzvara vismaz dažās zemēs. Tāpēc revolūcijas attīstīšana un atbalstīšana citās zemēs ir svarīgs uzvarējušās revolūcijas uzdevums. Tāpēc uzvarējušās zemes revolūcijai nav jāuzskata sevi par sevī noslēgtu lielumu, bet par atbalstu, par līdzekli proletariāta uzvaras paātrināšanai citās zemēs.

Ļeņins šo domu izteicis divos vārdos, sacīdams, ka uzvarējušās revolūcijas uzdevums ir realizēt «maksimu no tā, kas iespējams vienā zemē, lai attīstītu, pabalstītu, modinātu revolūciju visās zemēs» (sk. XXIII sēj., 385. Ipp.).

Tādas vispārējos vilcienos ir Ļeņina proletāriskās revolūcijas teorijas raksturīgās pazīmes.

IV. PROLETARIĀTA DIKTATŪRA

No šī temata es ņemu trīs pamatjautājumus: a) proletariāta diktatūra kā proletāriskās revolūcijas ierocis; b) proletariāta diktatūra kā proletariāta kundzība pār buržuāziju; c) Padomju vara kā proletariāta diktatūras valsts forma.

1) Proletariāta diktatūra kā proletāriskās revolūcijas ierocis. Jautājums par proletariāta diktatūru vispirms ir jautājums par proletāriskās revolūcijas galveno saturu. Proletāriskā revolūcija, tās kustība, tās vēriens, tās sasniegumi kļūst miesa un asinis tikai ar proletariāta diktatūru. Proletariāta diktatūra ir proletāriskās revolūcijas ierocis, tās orgāns, tās svarīgākais atbalsta punkts, kas radīts tādēļ, lai, pirmkārt, apspiestu gāzto ekspluatātoru pretošanos un nostiprinātu savus sasniegumus, otrkārt, lai novestu proletārisko revolūciju līdz galam, novestu revolūciju līdz pilnīgai sociālisma uzvarai. Uzvarēt buržuāziju, gāzt tās varu revolūcija spēs arī bez proletariāta diktatūras. Bet apspiest buržuāzijas pretošanos, saglabāt uzvaru un virzīties tālāk uz sociālisma galīgo uzvaru revolūcija vairs nespēj, ja tā zināmā savas attīstības pakāpē nenodibinās proletariāta diktatūras veidā speciālu orgānu kā savu galveno balstu.

«Revolūcijas pamatjautājums ir jautājums par varu» (Ļeņins). Vai tas nozīmē, ka šeit jāaprobežojas ar varas ņemšanu, ar tās sagrābšanu? Nē, nenozīmē. Varas ņemšana ir tikai sākums. Buržuāzija, kas nogāzta vienā zemē, daudzu iemeslu dēļ vēl ilgi ir stiprāka nekā proletariāts, kas to nogāzis. Tāpēc viss jautājums ir, lai noturētu varu, lai to nostiprinātu, lai to padarītu neuzvaramu. Kas vajadzīgs šā mērķa sasniegšanai? Tam nepieciešami veikt vismaz trīs galvenos uzdevumus, kas stājas proletariāta diktatūras priekšā «otrā dienā» pēc uzvaras:

a) salauzt revolūcijas nogāzto un ekspropriēto muižnieku un kapitālistu pretošanos, likvidēt viņu visus un visādus mēģinājumus atjaunot kapitāla varu;

b) organizēt celtniecību tādā garā, lai vienotu ap proletariātu visus darba ļaudis, un veikt šo darbu tādā virzienā, kas sagatavotu šķiru likvidāciju, iznīcināšanu;

c) apbruņot revolūciju, organizēt revolūcijas armiju cīņai pret ārējiem ienaidniekiem, cīņai pret imperiālismu.

Proletariāta diktatūra ir vajadzīga tādēļ, lai realizētu, veiktu šos uzdevumus.

«Pāreja no kapitālisma uz komunismu», saka Ļeņins, « i r vesels vēsturisks laikmets. Kamēr tas nav nobeigts, ekspluatātoriem nenovēršami paliek cerība uz restaurāciju, un šī cerība pārvēršas par restaurācijas mēģinājumiem. Un pēc pirmās nopietnās sakāves gāztie ekspluatātori, kas savu gāšanu negaidīja, tai neticēja, nepieļāva pat domas par to, ar desmitkārtīgu enerģiju, ar ārprātīgu kaislību, simtkārt pieaugušu naidu metas kaujā par zaudētās «paradīzes» atgūšanu, par savām ģimenēm, kas dzīvoja tik bezrūpīgi un ko tagad «vienkāršu ļaužu vazaņķi» nolemj izputināšanai un nabadzībai (vai «vienkāršam» darbam.. . ) Bet aiz ekspluatātoriem kapitālistiem velkas plaša sīkburžuazijas masa, par kuru visu zemju gadu desmitu vēstures pieredze liecina, ka tā ļogās un svārstās, Šodien seko proletariātam, rītu baidās no apvērsuma grūtībām, krīt panikā jau pie pirmās strādnieku sakāves vai pussakāves, nervozē, svaidās, činkst, bēguļo no vienas nometnes otrā» (sk. XXIII sēj., 355. lpp.).

Bet buržuāzijai ir savs pamats darīt restaurācijas mēģinājumus, jo vēl ilgu laiku pēc savas gāšanas tā ir stiprāka nekā proletariāts, kas to gāzis.

«Ja ekspluatātori sakauti tikai vienā valsti», saka Ļeņins, «un tas, protams, tipisks gadījums, jo vienlaicīga revolūcija vairākās valstīs ir rets izņēmums, — tad viņi ir tomēr stiprāki nekā ekspluatētie» (sk. turpat, 354. lpp.).

Kur slēpjas gāztās buržuāzijas spēks?

Pirmkārt, «starptautiskā kapitāla spēkā, buržuāzijas starptautisko sakaru spēkā un izturībā» (sk. XXV sēj., 173. lpp.).

Otrkārt, tai apstāklī, ka «ilgu laiku pēc apvērsuma ekspluatātori nenovēršami saglabā daudz milzīgu faktisku priekšrocību: viņiem paliek nauda (naudu uzreiz nevar iznīcināt), kaut kāds kustams īpašums, bieži vien prāvs, paliek sakari, organizācijas un pārvaldīšanas prasme, visu pārvaldīšanas «noslēpumu» (ieražu, paņēmienu, līdzekļu, iespējamību) zināšana, paliek daudz augstāka izglītība, tuvums augstākam techniskam personālam (kas dzīvo un domā buržuāziski), paliek nesalīdzināmi lielāka prasme kara lietās (tas ļoti svarīgi) un tā tālāk, un tā tālāk» (sk. XXIII sēj., 354. lpp.).

Treškārt, «ieraduma spēkā, sīkražošanas spēkā. Jo pasaulē diemžēl vēl palicis ļoti un ļoti daudz sīkražošanas, bet sīkražošana rada kapitālismu un buržuāziju pastāvīgi, ik dienas, ik stundas, stichiski un masu apjomā» . . . jo «iznīcināt šķiras — nozīmē ne vien padzīt muižniekus un kapitālistus, — to mēs paveicām samērā viegli, — tas nozīmē arī iznīcināt sīkos precu ražotājus, bet tos nevar padzīt, tos nevar apspiest, ar viņiem jāsadzīvo, tos var (un vajag) pārveidot, pāraudzināt tikai ar ļoti ilgu, lēnu, uzmanīgu organizatorisku darbu» (sk. XXV sēj., 173. un 189. lpp.).

Lūk, tāpēc Ļeņins saka, ka:

«Proletariāta diktatūra ir vispašaizliedzīgākais un visnesaudzīgākais jaunās šķiras karš pret varenāku ienaidnieku, pret buržuāziju, kuras pretošanās desmitkāršota ar tās gāšanu», ka «proletariāta diktatūra ir neatlaidīga, asiņaina un bezasiņaina, vardarbīga un mierīga, militāra un saimnieciska, pedagoģiska un administratīva cīņa pret vecās sabiedrības spēkiem un tradicijām» (sk. turpat, 173. un 190. lpp.).

Vai maz jāpierāda, ka veikt šos uzdevumus īsā laikā, paveikt visu to dažos gados — nekādi nav iespējams. Tāpēc proletariāta diktatūra, pāreja no kapitālisma uz komunismu nav jāuzskata par ātri pārejošu periodu vairāku «visrevolucionārāko» aktu un dekrētu veidā, bet par veselu vēsturisku laikmetu, pilnu ar pilsoņu kariem un ārējām sadursmēm, neatlaidīgu organizatorisku darbu un saimniecisku celtniecību, uzbrukumiem un atkāpšanos, uzvarām un sakāvēm. Šis vēsturiskais laikmets nepieciešams ne tikai tādēļ, lai radītu saimnieciskus un kulturālus priekšnoteikumus pilnīgai sociālisma uzvarai, bet arī tādēļ, lai dotu proletariātam iespēju, pirmkārt — audzināt un norūdīt sevi kā spēku, kas spējīgs pārvaldīt valsti, otrkārt — pāraudzināt un pārveidot sīkburžuaziskos slāņus tādā virzienā, kas nodrošina sociālistiskās ražošanas organizēšanu.

«Jums jāpārdzīvo», sacīja Markss strādniekiem, — «15, 20, 50 gadu ilgi pilsoņu kari un starptautiskas kaujas ne tikai tādēļ, lai pārgrozītu pastāvošās attieksmes, bet arī lai paši pārveidotos un kļūtu spējīgi politiskai kundzībai» (sk. K. Marksa un F. Engelsa rakstu VIII sēj., 506. lpp.).

Turpinādams un attīstīdams tālāk Marksa domu, Ļeņins raksta:

«Proletariāta diktatūras laikā būs jāpāraudzina miljoni zemnieku un sīko saimnieķeļu, simti tūkstoši kalpotāju, ierēdņu, buržuāzisko inteliģentu, jāpakļauj tie visi proletāriskai valstij un proletāriskai vadībai, jāpārvar viņos buržuāziskās ieražas un tradicijas», tāpat kā nepieciešami būs « . . . jāpāraudzina . . . ilgstošā cīņā uz proletariāta diktatūras pamatiem arī paši proletārieši, kas paši no saviem sīkburžuaziskiem aizspriedumiem neatbrīvojas uz reizi, ar brīnumu, ar dievmātes pavēli, ar lozunga, rezolūcijas, dekrēta pavēli, bet tikai ilgā un grūtā masu cīņā ar sīkburžuaziskiem masu ietekmējumiem» (sk. XXV sēj., 248. un 247. lpp.).

2) Proletariāta diktatūra kā proletariāta kundzība pār buržuāziju. Jau no sacītā redzams, ka proletariāta diktatūra nav vienkārša personu maiņa valdībā, «kabineta» maiņa u. Tml., atstājot neaizskartu veco ekonomisko un politisko kārtību. Visu zemju meņševiki un oportūnisti, kas baidās no diktatūras kā no uguns un izbailēs samaina diktatūras jēdzienu ar «varas iekarošanas» jēdzienu, parasti «varas iekarošanu» pārvērš «kabineta» maiņā, jaunas valdības nākšanā pie varas ar tādiem ļaudīm kā Seidemanis un Noske, Makdonalds un Hendersohs. Vai maz jāpaskaidro, ka šīm un līdzīgām kabinetu maiņām nav nekā kopīga ar proletariāta diktatūru, ar īsta proletariāta īstas varas iekarošanu. Makdonaldu un Šeidemaņu atrašanās pie varas, atstājot veco buržuāzisko kārtību, viņu, tā sakot, valdības nevar būt nekas cits kā kalpotājs aparāts buržuāzijas rokās, kā imperiālisma vašu sega, kā ierocis buržuāzijas rokās pret apspiesto un ekspluatēto masu revolucionāro kustību. Viņas, šīs valdības, vajadzīgas kapitālam kā aizklājs, kad bez aizklāja tam neērti, neizdevīgi un grūti apspiest un ekspluatēt masas. Protams, šādu valdību rašanās ir pazīme tam, ka «pie viņiem tur» (t. i., pie kapitālistiem), «uz Šipkas» nav mierīgi, bet šāda veida valdības ar visu to tomēr nenovēršami paliek izpušķotas kapitāla valdības. No Makdonalda vai Šeidemaņa valdības līdz proletariāta varas iekarošanai tikpat tālu kā no zemes līdz debesīm.

Proletariāta diktatūra nav vis valdības maiņa, bet jauna valsts, ar jauniem varas orgāniem centrā un uz vietām, proletariāta valsts, kas radusies uz vecās valsts, buržuāzijas valsts, drupām. Proletariāta diktatūra rodas nevis uz buržuāziskās kārtības pamata, bet tās laušanas gaitā, pēc buržuāzijas gāšanas, muižnieku un kapitālistu ekspropriācijas gaitā, galveno ražošanas rīku un līdzekļu sociālizācijas gaitā, proletariāta vardarbīgas revolūcijas gaitā. Proletariāta diktatūra ir revolucionāra vara, kas balstās uz vardarbību pret buržuāziju.

Valsts ir mašīna valdošās šķiras rokās savas šķiras ienaidnieku pretestības apspiešanai. Šai ziņā proletariāta diktatūra būtībā ne ar ko neatšķiras no kuras katras citas šķiras diktatūras, jo proletariāta valsts ir mašīna buržuāzijas apspiešanai. Bet te ir viena būtiska atšķirība. Tā ir tāda, ka visas līdz šim pastāvējušās šķiru valstis ir bijušas ekspluatātoriskā mazākuma diktatūra pār ekspluatējamo vairākumu, kamēr proletariāta diktatūra ir ekspluatējamā vairākuma diktatūra pār ekspluatātorisko mazākumu.

īsāk: proletariāta diktatūra ir likuma neaprobežota un uz vardarbību balstīta proletariāta kundzība pār buržuāziju, kundzība, kurai ir darba ļaužu un ekspluatēto masu simpātijas un atbalsts («Valsts un revolūcija»).

No tā izriet divi pamatsecinājumi:

Pirmais secinājums. Proletariāta diktatūra nevar būt «pilnīga» demokrātija, demokrātija visiem, ir bagātiem, ir nabagiem, proletariāta diktatūrai «jābūt jaunā veidā demokrātiskai — priekš* proletāriešiem un nemantīgiem vispār, un jaunā veidā diktatoriskai, — pret* buržuāziju...» (sk. XXI sēj., 393. lpp.). Kautska un Ko. spriedelējumi par vispārīgu vienlīdzību, par «tīru» demokrātiju, par «pilnīgu» demokrātiju utt. ir buržuāzisks aizsegs tam neapšaubāmajam faktam, ka ekspluatēto un ekspluatātoru vienlīdzība neiespējama. «Tīrās» demokrātijas teorija ir imperiālistisko laupītāju pieradinātās un uzturētās strādnieku šķiras virsotnes teorija. Tā radīta tādēļ, lai nosegtu kapitālisma vātis, izpušķotu imperiālismu un dotu tam morālisku spēku cīņā pret ekspluatēto masām. Nav un nevar būt, kapitālismam pastāvot, īstas «brīvības» ekspluatētiem, kaut vai tāpēc, ka telpas, tipogrāfijas, papīra noliktavas utt., kas nepieciešamas «brīvību» izlietošanai, ir ekspluatātoru privilēģija. Nav un nevar būt, kapitālismam pastāvot, īstas ekspluatēto masu piedalīšanās valsts pārvaldīšanā, kaut vai tāpēc, ka kapitālisma apstākļos pat ar visdemokrātiskāko kārtību valdības neieceļ vis tauta, bet Rotšildi un Stinnesi, Rokfelleri un Morgani. Demokrātija, kapitālismam pastāvot, ir kapitālistiska demokrātija, ekspluatātoriskā mazākuma demokrātija, kas balstās uz ekspluatētā vairākuma tiesību ierobežošanu un vērsta pret šo vairākumu. Tikai proletariāta diktatūrai pastāvot, iespējamas īstas «brīvības» ekspluatētiem un patiesa proletāriešu un zemnieku līdzdalība zemes pārvaldīšanā. Demokrātija, proletariāta diktatūrai pastāvot, ir proletāriska demokrātija, ekspluatētā vairākuma demokrātija, kas balstās uz ekspluatātoriskā mazākuma tiesību ierobežošanu un vērsta pret šo mazākumu.

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Otrs secinājums. Proletariāta diktatūra nevar rasties buržuāziskās sabiedrības un buržuāziskās demokrātijas mierīgas attīstības rezultātā, — tā var rasties tikai buržuāziskās valsts mašīnas, buržuāziskās armijas, buržuāziskā ierēdņu aparāta, buržuāziskās policijas salaušanas rezultātā.

«Strādnieku šķira nevar vienkārši ņemt gatavu valsts mašīnu un laist to darbā pati savos nolūkos», saka Markss un Engelss «Komunistiskās partijas manifesta» priekšvārdā. — Proletāriskajai revolūcijai ir « . . . nevis jānodod birokrātiski militārā mašīna no vienām rokām otrās, kā tas bija līdz šim, bet tā jāsalauž... tāds ir priekšnoteikums katrai īstai tautas revolūcijai kontinentā», — saka Markss savā vēstulē Kūgelmanim 1871. gadā.

Marksa ierobežojošā frāze par kontinentu deva iemeslu visu zemju oportūnistiem un meņševikiem izkliegt, ka Markss acīm redzot esot pieļāvis iespēju, ka buržuāziskā demokrātija varētu mierīgi attīstīties par proletārisku demokrātiju vismaz dažās zemēs, kas neietilpst Eiropas kontinentā (Anglijā, Amerikā). Markss patiešām pieļāva šādu iespējamību un viņam bija pamats pieļaut to pagājušā gadsimta 70. gadu Anglijai un Amerikai, kad vēl nebija monopolistiskā kapitālisma, nebija imperiālisma un šais zemēs, to īpatnējo attīstības apstākļu dēļ, vēl nebija attīstīta militārisma un birokrātisma. Tā tas bija pirms attīstīta imperiālisma rašanās. Bet pēc tam, 30—40 gadus vēlāk, kad stāvoklis šais zemēs bija grozījies pašos pamatos, kad imperiālisms bija attīstījies un aptvēris bez izņēmuma visas kapitālistiskās zemes, kad militārisms un birokrātisms bija radies arī Anglijā un Amerikā, kad Anglijas un Amerikas mierīgas attīstības īpatnējie apstākļi bija izzuduši, — ierobežojumam, kas attiecās uz šīm valstīm, bija jāatkrīt pašam no sevis.

«Tagad», saka Ļeņins, «1917. gadā, pirmā lielā imperiālistiskā kara laikmetā, šis Marksa ierobežojums atkrīt. Ir Anglija, ir Amerika. — lielākās un pēdējās visā pasaulē — angļu-sakšu «brīvības» pārstāves militārisma un birokrātisma trūkuma nozīmē, pilnīgi noslīdējušas visas Eiropas birokrātiski militāro iestāžu netīrajā, asiņainajā purvā, kuras visu sev pakļauj, visu ar sevi nomāc Tagad ir Anglijā, ir Amerikā «katras īstas tautas revolūcijas priekšnoteikums» ir «gatavās» «valsts mašīnas» (kas tur 1914.—1917. gadā izgatavota līdz «eiropiskai», vispārimperiālistiskai pilnībai), salaušana, sagraušana» (sk. XXI sēj., 395. lpp.).

Citādi sakot, vardarbīgās proletariāta revolūcijas likums, buržuāziskās valsts mašīnas salaušanas likums kā šādas revolūcijas priekšnoteikums, ir pasaules imperiālistisko zemju revolucionārās kustības neizbēgamais likums.

Protams, tālā nākotnē, ja proletariāts uzvarēs svarīgākajās kapitālisma zemēs un ja tagadējais kapitālistiskais ielenkums nomainīsies ar sociālistisko ielenkumu, dažām kapitālistiskām zemēm, kuru kapitālisti «nelabvēlīgu» starptautisku apstākļu dēļ atzīs, ka lietderīgāk «labprātīgi» un nopietni piekāpties proletariāta priekšā, būs gluži iespējams arī «mierīgas» attīstības ceļš. Bet šis pieņēmums attiecas tikai uz tālu un varbūtēju nākotni. Tuvākajā nākotnē šādam pieņēmumam nav nekāda, gluži nekāda pamata.

Tāpēc Ļeņinam taisnība, kad viņš saka:

«Proletāriskā revolūcija nav iespējama bez buržuāziskās valsts mašīnas sagraušanas ar varu un tās atvietošanas ar jaunu» (sk. XXIII sēj., 342. lpp.).

3) Padomju vara kā proletariāta diktatūras valsts forma. Proletariāta diktatūras uzvara nozīmē buržuāzijas apspiešanu, buržuāziskās valsts mašīnas salaušanu, buržuāziskās demokrātijas atvietošanu ar proletārisko demokrātiju. Tas ir skaidrs. Bet kādas ir organizācijas, ar kuru palīdzību veiks šo kolosālo darbu? Ka vecās proletariāta organizācijas formas, kas izaugušas uz buržuāziskā parlamentārisma pamata, nepietiekamas šādam darbam, — vai par to maz var būt šaubas. Kādas tad ir tās jaunās proletariāta organizācijas formas, kas spēj izpildīt buržuāziskās valsts mašīnas kaprača lomu, kas spēj ne vien salauzt šo mašīnu un ne vien buržuāziskās demokrātijas vietā likt proletārisko demokrātiju, bet arī kļūt par proletāriskās valsts varas pamatu?

Šīs jaunās proletariāta organizācijas formas ir Padomes.

Kas ir Padomju spēks, salīdzinot ar vecajām organizācijas formām?

Tas, ka Padomes ir visu aptvērējas proletariāta masu organizācijas, jo tās un tikai tās aptver visus strādniekus bez izņēmuma.

Tas, ka Padomes ir vienīgās masu organizācijas, kas aptver visus apspiestos un ekspluatētos, strādniekus un zemniekus, zaldātus un matrožus, un kur masu cīņas politisko vadību masu avangards, proletariāts, tāpēc var veikt visvieglāk un vispilnīgāk.

Tas, ka Padomes ir masu revolucionārās cīņas, masu politisko akciju, masu sacelšanās visvarenākie orgāni, orgāni, kas spēj salauzt finanču kapitāla un tā politisko piedēkļu visspēcību.

Tas, ka Padomes ir tiešas pašu masu organizācijas, tas ir, visdemokrātiskākās un tātad visautoritatīvākās masu organizācijas, kas maksimāli atvieglo to piedalīšanos jaunās valsts celšanā un tās pārvaldīšanā un kas maksimāli atraisa masu revolucionāro enerģiju, iniciatīvu, masu jaunrades spējas cīņā par vecās iekārtas nopostīšanu, cīņā par jaunu, proletārisku iekārtu.

Padomju vara ir vietējo Padomju apvienojums un to izveidojums vienā vispārīgā valstiskā organizācijā, proletariāta, kā apspiesto un ekspluatēto masu avangarda un kā valdošās šķiras, valstiskā organizācijā, — apvienojums Padomju republikā.

Padomju varas būtība ir tā, ka visplašākās un visrevolucionārākās tieši to šķiru organizācijas, kuras apspieda kapitālisti un muižnieki, tagad ir «visas valsts varas, visa valsts aparāta pastāvīgais un vienīgais pamats», ka «tieši tās masas, kas pat visdemokrātiskākās buržuāziskajās republikās», būdamas pēc likuma ar vienlīdzīgām tiesībām, «īstenībā ar tūkstoš paņēmieniem un viltībām tika atstumtas no piedalīšanās politiskā dzīvē un no demokrātisko tiesību un brīvību izlietošanas, tagad tiek iesaistītas pastāvīgā un obligātā, turklāt noteicošā līdzdalībā valsts demokrātiskā pārvaldīšanā»* (sk. Ļeņins, XXIV sēj., 13. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

Luk, kāpēc Padomju vara ir valstiskas organizācijas jauna forma, kas principiāli atšķiras no vecās, buržuāziski demokrātiskās un parlamentārās formas, jauns valsts tips, kas pielāgots nevis darba ļaužu masu ekspluatācijas un apspiešanas uzdevumiem, bet uzdevumiem, kas tās pilnīgi atbrīvo no katras apspiešanas un ekspluatācijas, proletariāta diktatūras uzdevumiem.

Ļeņinam taisnība, sakot, ka reizē ar Padomju varas rašanos «buržuāziski demokrātiskā parlamentārisma laikmets beidzies, sākusies jauna vispasaules vēstures nodaļa: proletāriskās diktatūras laikmets».

Kas ir Padomju varas raksturīgākās pazīmes?

Tas, ka Padomju vara ir visplašākā masu un visdemokrātiskākā valsts organizācija no visām iespējamām valsts organizācijām šķiru pastāvēšanas apstākļos, jo tā, būdama strādnieku un ekspluatēto zemnieku saiknes un kopdarbības arēna cīņā pret ekspluatātoriem un balstīdamās savā darbā uz šo saikni un šo kopdarbību, reizē ar to ir iedzīvotāju vairākuma vara pār mazākumu, šā vairākuma valsts, tā diktatūras izpausme.

Tas, ka Padomju v#ra ir visinternacionālākā no visām šķiru sabiedrības valstiskām organizācijām, jo tā, iznīcinot ikkuru nacionālo apspiešanu un balstoties uz dažādu tautību darba ļaužu masu kopdarbību, reizē ar to atvieglo šo masu apvienošanu vienotā valstiskā savienībā.

Tas, ka Padomju vara jau pēc savas struktūras atvieglo apspiesto un ekspluatēto masu vadību šo masu avangardam, proletariātam, — visciešāk saliedētam un visapzinīgākajam Padomju kodolam.

«Visu revolūciju un visu apspiesto šķiru kustību pieredze vispasaules sociālistiskās kustības pieredze mums māca, — saka Ļeņins, — ka tikai proletariāts spēj apvienot un vest sev līdzi izkliedētos un atpalikušos strādājošo un ekspluatēto iedzīvotāju slāņus» (sk. XXIV sēj., 14. lpp.). Padomju varas struktūra atvieglo šās pieredzes norādījumu realizēšanu.

Tas, ka Padomju vara, apvienojot likumdevēju un izpildu varu vienotā valsts organizācijā un teritoriālo vēlēšanu apgabalu vietā liekot ražošanas vienības, rūpnīcas un fabrikas, — tieši saista strādniekus un vispār darba ļaužu masas ar valsts pārvaldes aparātiem, māca tās pārvaldīt zemi.

Tas, ka tikai Padomju vara spēj atbrīvot armiju no pakļautības buržuāziskai pavēlniecībai un padarīt to no tautas apspiešanas ieroča, kāda tā ir buržuāziskā iekārtā, par ieroci tautas atbrīvošanai kā no savas, tā no svešas buržuāzijas jūga.

Tas, ka «tikai padomju valsts organizācija spēj īsteni uz reizi sadauzīt un pilnīgi sagraut veco, t. i., buržuāzisko, ierēdniecisko un tiesu aparātu» (sk. turpat).

Tas, ka tikai padomju valsts forma, kas saista darba ļaužu un ekspluatēto masu organizācijas pastāvīgā un obligātā līdzdalībā valsts pārvaldīšanā, spēj sagatavot to valstiskuma atmiršanu, kas ir viens no galvenajiem nākamās bezvalstiskās, komunistiskās sabiedrības elementierņ.

Tādējādi Padomju Republika ir tā meklētā un beidzot atrastā politiskā forma, kuras ietvaros jānotiek proletariāta ekonomiskai atbrīvošanai, sociālisma pilnīgai uzvarai.

Parīzes komūna bija šīs formas dīglis. Padomju vara ir tās attīstība un piepildījums.

Lūk, kāpēc Ļeņins saka, ka:

«Strādnieku, zaldātu un zemnieku deputātu Padomju Republika ir ne vien augstāka tipa demokrātisku institūtu f o r m a . . . , bet arī vienīgā* forma, kas spēj nodrošināt vismazāk sāpīgu pāreju uz sociālismu» (sk. X X I I sēj., 131. lpp.).

__________________________

* Pasvītrojums mans. J. St.

V. ZEMNIEKU JAUTĀJUMS

No šā temata es ņemu četrus jautājumus: a) jautājuma nostādne; b) zemniecība buržuāziski demokrātiskās revolūcijas laikā; c) zemniecība proletāriskās revolūcijas laikā; d) zemniecība pēc Padomju varas nostiprināšanās.

1) Jautājuma nostādne. Daži domā, ka galvenais ļeņinismā ir zemnieku jautājums, ka ļeņinismā izejas punkts ir jautājums par zemniecību, tās lomu, tās īpatnējo svaru. Tas ir gluži nepareizi. Galvenais jautājums ļeņinismā, tā izejas punkts, nav is zemnieku jautājums, bet jautājums par proletariāta diktatūru, par tās iekarošanas nosacījumiem, par tās nostiprināšanas nosacījumiem. Zemnieku jautājums, būdams jautājums par proletariāta sabiedroto cīņā par varu, ir atvasināts jautājums.

Šis apstāklis tomēr necik nemazina to nopietno aktuālo nozīmi, kāda tam, neapšaubāmi, ir proletāriskā revolūcijā. Ir zināms, ka nopietna zemnieku jautājuma izstrādāšana krievu marksistu rindās sākās tieši pirmās (1905. g.) revolūcijas priekšvakarā, kad jautājums par carisma gāšanu un proletariāta hegemonijas realizēšanu nostājās partijas priekšā visā augumā, bet jautājums par proletariāta sabiedroto gaidāmajā buržuāziskajā revolūcijā ieguva aktuālu raksturu. Tāpat zināms, ka zemnieku jautājums Krievijā ieguva vēl aktuālāku raksturu proletāriskās revolūcijas laikā, kad jautājums par proletariāta diktatūru, par tās iekarošanu un noturēšanu noveda pie jautājuma par proletariāta sabiedrotiem gaidāmajā proletāriskajā revolūcijā. Tas arī saprotams: kas iet un gatavojas ņemt varu, to nevar neinteresēt jautājums par saviem īstajiem sabiedrotiem.

Šai nozīmē zemnieku jautājums ir daļa no vispārīgā jautājuma par proletariāta diktatūru un, būdams tāds, ir viens no visaktuālākiem ļeņinismā jautājumiem.

Vienaldzīgā un pat tieši negatīvā II Internacionāles partiju izturēšanās pret zemnieku jautājumu nav izskaidrojama vienīgi ar īpatnējiem attīstības apstākļiem Rietumos. Tā izskaidrojama vispirms ar to, ka šīs partijas netic proletariāta diktatūrai, baidās no revolūcijas un nedomā vest proletariātu pie varas; bet kas baidās no revolūcijas, kas negrib proletāriešus vest pie varas, to nevar interesēt jautājums par proletariāta sabiedrotiem revolūcijā, — tam sabiedroto jautājums ir vienaldzīgs, neaktuāls. II Internacionāles varoņu ironiskā izturēšanās pret zemnieku jautājumu viņiem ir laba toņa pazīme, «īsta» marksisma pazīme. Patiesībā te nav ne grāna marksisma, jo vienaldzība pret tādu svarīgu jautājumu kā zemnieku jautājums proletāriskās revolūcijas priekšvakarā ir tikai proletariāta diktatūras noliegšanas otra puse, marksisma tiešas nodevības neapšaubāma pazīme.

Jautājums tāds: vai revolucionārās iespējamības, kas slēpjas dziļi zemniecībā, tās zināmo eksistences apstākļu dēļ, jau izsmeltas vai nē, un ja nav izsmeltas, vai ir cerība, pamats izmantot šīs iespējamības proletāriskās revolūcijas labā, padarīt zemniecību, tās ekspluatēto vairākumu, no buržuāzijas rezerves, kāda tā bija Rietumu buržuāzisko revolūciju laikā un kāda tā paliek arī tagad, — par proletariāta rezervi, par tā sabiedroto?

Uz šo jautājumu ļeņinisms atbild pozitīvi, t. i., atzīstot, ka zemniecības vairākuma rindās ir revolucionāras spējas un ka tās iespējams izmantot proletariāta diktatūras interesēs. Triju Krievijas revolūciju vēsture pilnīgi apstiprina ļeņinisma secinajumus šai ziņā.

No tā izriet praktisks secinājums par darba zemniecības masu atbalstīšanu, obligāto atbalstīšanu viņu cīņā pret parādu jūgu un ekspluatāciju, viņu cīņā par atbrīvošanos no spaidiem un nabadzības. Tas, protams, nenozīmē, ka proletariātam jāatbalsta jebkura zemnieku kustība. Šeit runa par tādas zemnieku kustības un tādas cīņas atbalstīšanu, kas tieši vai netieši atvieglo proletariāta atbrīvošanās kustību, kas tā vai citādi lej ūdeni uz proletāriskās revolūcijas dzirnavām, kas veicina zemniecības kļūšanu par strādnieku šķiras rezervi un sabiedroto.

2) Zemniecība buržuāziski demokrātiskās revolūcijas laikā. Šis periods aptver laika posmu no Krievijas pirmās revolūcijas (1905. g.) līdz otrai revolūcijai (1917. g. februāris), to ieskaitot. Šā perioda raksturīgā pazīme ir zemniecības atbrīvošanās no liberālās buržuāzijas ietekmes, zemniecības novēršanās no kadetiem, zemniecības pagrieziens uz proletariāta pusi, uz boļševiku partijas pusi. Šā perioda vēsture ir kadetu (liberālā buržuāzija) un boļševiku (proletariāts) cīņas vēsture par zemniecību. Šās cīņas likteni izšķīra domes periods, jo četru domju periods bija uzskates mācība zemniecībai, un šī mācība redzami parādīja zemniekiem, ka no kadetu rokām viņiem nedabūt ne zemi, ne brīvību, ka cars pilnīgi muižnieku pusē,bet kadeti pabalsta caru, ka vienīgais spēks, uz kura palīdzību var cerēt, ir pilsētas strādnieki, proletariāts. Imperiālistiskais karš tikai apstiprināja domes perioda mācību, pabeigdams zemniecības no vēršanos no buržuāzijas, pabeigdams liberālās buržuāzijas izolēšanu, jo kara gadi parādīja, cik velti, cik maldīgi cerēt dabūt mieru no cara un viņa buržuāziskajiem sabiedrotiem. Bez domes perioda uzskatāmajām mācībām proletariāta hegemonija nebūtu bijusi iespējama.

Tā izveidojās strādnieku un zemnieku savienība buržuāziski demokrātiskajā revolūcijā. Tā izveidojās proletariāta hegemonija (vadība) kopīgā cīņā par carisma gāšanu, hegemonija, kas noveda pie 1917. gada Februāra revolūcijas.

Rietumu buržuāziskās revolūcijas (Anglijā, Francijā, Vācijā, Austrijā) gāja, kā zināms, citu ceļu. Tur hegemonija revolūcijā nepiederēja vis proletariātam, kas sava vājuma dēļ nebija un nevarēja būt patstāvīgs politisks spēks, bet liberālajai buržuāzijai. Tur atbrīvošanos no dzimtbūšanas zemniecība neieguva vis no proletariāta, kas bija mazā skaitā un neorganizēts, bet no buržuāzijas rokām. Tur zemniecība gāja pret veco kārtību kopā ar liberālo buržuāziju. Tur zemniecība bija buržuāzijas rezerve. Tāpēc revolūcija tur milzīgi nostiprināja buržuāzijas politisko svaru.

Krievijā turpretim buržuāziskai revolūcijai bija tieši pretēji rezultāti. Krievijā revolūcija radīja nevis buržuāzijas kā politiska spēka nostiprināšanos, bet novājināšanos, nevis tās politisko rezervju pavairošanu, bet tās galvenās rezerves zaudēšanu, zemniecības zaudēšanu. Krievijā buržuāziskā revolūcija neizvirzīja vis pirmā vietā liberālo buržuāziju, bet revolucionāro proletariātu, sakļaudama ap to miljoniem lielo zemniecību.

Ar to, starp citu, arī izskaidrojams tas fakts, ka buržuāziskā revolūcija Krievijā pārauga proletāriskā revolūcijā samērā īsā laikā. Proletariāta hegemonija bija dīglis un pārejas pakāpe uz proletariāta diktatūru.

Kā izskaidrojama šī īpatnējā parādība Krievijas revolūcijā, kurai nav precedenta buržuāzisko revolūciju vēsturē Rietumos? No kurienes radusies šī īpatnība?

Tā izskaidrojama ar to, ka buržuāziskā revolūcija Krievijā norisinājās attīstītākos šķiru cīņas apstākļos nekā Rietumos, ka Krievijas proletariāts ap šo laiku jau bija paspējis kļūt par patstāvīgu politisku spēku, kamēr liberālā buržuāzija, proletariāta revolūcionārisma iebiedēta, bija zaudējusi jebkādu līdzību revolūcionārismam (sevišķi pēc 1905. gada mācības) un stājās savienībā ar caru un muižniekiem pret revolūciju, pret strādniekiem un zemniekiem.

Jāpievērš uzmanība šādiem apstākļiem, kas noteica Krievijas buržuāziskās revolūcijas īpatnību:

a) Neredzētā Krievijas rūpniecības koncentrācija revolūcijas priekšvakarā. Zināms, piem., ka uzņēmumos ar strādnieku skaitu vairāk nekā 500 cilv. Krievijā strādāja 54% no visiem strādniekiem, kamēr tik attīstītā valstī kā Ziemeļamerikā līdzīgos uzņēmumos strādāja tikai 33% no visiem strādniekiem. Vai maz jāpierāda, ka jau šis apstāklis vien, pastāvot tādai revolucionārai partijai kā boļševiku partija, padarīja Krievijas strādnieku šķiru par valsts politiskās dzīves vislielāko spēku.

b) Ekspluatācijas nejēdzīgās formas uzņēmumos, plus cara opričņiku neciešamais policejiskais režīms, — apstāklis, kas katru nopietnāku strādnieku streiku padarīja par milzīgu politisku aktu un norūdīja strādnieku šķiru kā līdz galam revolucionāru spēku.

c) Krievijas buržuāzijas politiskā nevarība, kas pēc 1905. g. revolūcijas kļuva par pakalpību carismam un tiešu kontrrevolūcionārismu, kas izskaidrojams ne vien ar Krievijas proletariāta revolūcionārismu, kurš meta Krievijas buržuāziju carisma skāvienos, bet arī ar šīs buržuāzijas tiešu atkarību no valsts pasūtījumiem.

d) Visnejēdzīgāko un visneciešamāko dzimtbūšanas atlieku pastāvēšana uz laukiem, ko vēl papildināja muižnieka visvarenība, — apstāklis, kas iemeta zemniecību revolūcijas skāvienos.

e) Carisms, kas nomāca visu dzīvo un ar savu patvaļu padarīja vēl smagāku kapitālista un muižnieka slogu — apstāklis, kas apvienoja strādnieku un zemnieku cīņu vienotā revolucionārā straumē.

f) Imperiālistiskais karš, kas visas šīs Krievijas politiskās dzīves pretišķības saliedēja dziļā revolucionārā krizē un piešķīra revolūcijai neticamu uzbrukuma spēku.

Kur šādos apstākļos varēja griezties zemniecība? Pie kā meklēt atbalstu pret muižnieka visvarenību, pret cara patvaļu, pret postīgo karu, tas putināja tās saimniecību? Pie liberālās buržuāzijas? Bet tā ir ienaidnieks, — to liecināja visu četru domju ilggadīgā pieredze. Pie eseriem? Protams, eseri «labāki» par kadetiem, arī viņu programa «noderīga», gandrīz zemnieciska, bet ko gan var dot eseri, ja viņi domā balstīties vienīgi uz zemniekiem un ja viņi vāji pilsētā, kur pretinieks vispirms smeļ sev spēkus? Kur ir tas jaunais spēks, kas ne pret ko neapstāsies ne uz laukiem, ne pilsētā, kas droši dosies pirmās rindās cīņā ar caru un muižnieku, kas palīdzēs zemniecībai izrauties no parādu jūga, no zemes trūkuma, no spaidiem, no kara? Vai vispār bija tāds spēks Krievijā? Jā, bija. Tas bija Krievijas proletariāts, kas savu spēku, savu prasmi cīnīties līdz galam, savu drošsirdību, savu revolūcionārismu bija parādījis jau 1905. gadā.

Katrā ziņā cita tāda spēka nebija un to nebija kur ņemt.

Lūk, tāpēc zemniecība, atīrusies no kadetiem un pieīrusies eseriem, nonāca reizē ar to pie nepieciešamības pakļauties tāda drosmīga revolūcijas vadoņa vadībai kā Krievijas proletariāts.

Tādi ir apstākļi, kas noteica Krievijas buržuāziskās revolūcijas īpatnību.

3) Zemniecība proletāriskās revolūcijas laikā. Šis periods aptver laika posmu no Februāra revolūcijas (1917. g.) līdz Oktobra revolūcijai (1917. g.). Tas ir samērā īss periods, — pavisam astoņi mēneši, — bet šos astoņus mēnešus no masu politiskas izglītošanas un revolucionāras audzināšanas viedokļa var droši pielīdzināt parastās konstitucionālās attīstības veseliem gadu desmitiem, jo tie nozīmē astoņus revolūcijas mēnešus. Šā perioda raksturīgā pazīme ir zemniecības tālāka revolūcionizēšanās, tās vilšanās eseros, zemniecības atiešana no eseriem, jauns zemniecības pagrieziens uz tiešu sakļaušanos ap proletariātu kā vienīgo līdz galam revolucionāro spēku, kas spēj novest valsti līdz mieram. Šā perioda vēsture ir eseru (sīkburžuaziskā demokrātija) un boļševiku (proletāriskā demokrātija) cīņas vēsture par zemniecību, par zemniecības vairākuma iegūšanu. Šās cīņas likteni izšķīra koalicijas periods, kerenskisma periods, eseru un meņševiku atteikšanās no muižnieku zemes konfiscēšanas, eseru un meņševiku cīņa par kara turpināšanu, jūnija uzbrukums frontē, nāves sods kareivjiem, Korņilova sacelšanās.

Ja agrāk, iepriekšējā periodā, revolūcijas pamatjautājums bija cara un muižnieku varas gāšana, tad tagad, periodā pēc Februāra revolūcijas, kad cara vairs nebija, bet nebeidzamais karš pavisam beidza nost valsts saimniecību, galīgi izputinādams zemniecību — par revolūcijas pamatjautājumu kļuva jautājums par kara likvidēšanu. Smaguma centrs redzami pārvietojās no tīri iekšēja rakstura jautājumiem uz pamatjautājumu par karu. «Beigt karu», «izrauties no kara» — tas bija kopīgais izmocītās zemes un, vispirms, zemniecības kliedziens.

Bet lai izrautos no kara, bija jāgāž Pagaidu valdība, bija jāgāž buržuāzijas vara, bija jāgāž eseru un meņševiku vara, jo viņi un tikai viņi ieildzināja karu līdz «galīgai uzvarai». Praksē nebija citas izejas no kara, kā tikai gāžot buržuāziju.

Tā bija jauna revolūcija, proletāriskā revolūcija, jo nosvieda no varas pēdējo, galēji kreiso imperiālistiskās buržuāzijas frakciju, eseru un meņševiku partiju, lai radītu jaunu, proletārisku varu, Padomju varu, lai noliktu pie varas revolucionārā proletariāta partiju, boļševiku partiju, revolucionāras cīņas partiju pret imperiālistisko karu par demokrātisku mieru. Zemniecības vairākums atbalstīja strādnieku cīņu par mieru, par Padomju varu.

Citas izejas zemniecībai nebija. Citas izejas arī nevarēja būt.

Kerenskisma periods tādējādi bija vislielākā uzskates mācība darba zemniecības masām, jo tas uzskatāmi parādīja, ka, eseru un meņševiku varai pastāvot, zemei no kara neizrauties, zemniekiem neredzēt ne zemi, ne brīvību, ka meņševiki un eseri atšķiras no kadetiem tikai ar saldām runām un viltīgiem solījumiem, bet patiesībā ietur to pašu imperiālistisko, kadetu politiku, ka vienīgā vara, kas spēj valsti izvest uz ceļa, var būt tikai Padomju vara. Tālākā kara ievilcināšana tikai apstiprināja šīs mācības pareizumu, pasteidzināja revolūciju un dzina miljoniem lielās zemnieku un kareivju masas uz tiešu sakļaušanos ap proletārisko revolūciju. Eseru un meņševiku izolācija kļuva neapšaubāms fakts. Bez koalicijas perioda uzskates mācībām proletariāta diktatūra nebūtu bijusi iespējama.

Tādi ir apstākļi, kas atviegloja buržuāziskās revolūcijas pāraugšanas procesu proletāriskā revolūcijā.

Tā izveidojās proletariāta diktatūra Krievijā.

4) Zemniecība pēc Padomju varas nostiprināšanās. Ja agrāk, revolūcijas pirmajā periodā, jautājums bija galveno tiesu par carisma gāšanu, bet pēc tam, pēc Februāra revolūcijas, jautājums vispirms bija par izeju no imperiālistiskā kara, gāžot buržuāziju, tad tagad, pēc pilsoņu kara likvidācijas un Padomju varas nostiprināšanās, — pirmā vietā izvirzījās saimnieciskās celtniecības jautājumi. Pastiprināt un attīstīt nacionalizēto industriju; šai nolūkā ar valsts regulētu tirdzniecību saistīt industriju ar zemnieku saimniecību; pārtikas repartīcijas (prodrazvjorstka) vietā likt pārtikas nodokli, lai pēc tam, pakāpeniski samazinot pārtikas nodokli, pārietu uz industrijas ražojumu apmaiņu pret zemnieku saimniecības produktiem; atdzīvināt tirdzniecību un attīstīt kooperāciju, iesaistot šai pēdējā miljoniem zemnieku, — lūk, kā Ļeņins tēloja saimnieciskās celtniecības kārtējos uzdevumus ceļā uz sociālistiskās ekonomikas pamatu celšanu.

Saka, ka šis uzdevums varot izrādīties ne pa spēkam tādai zemnieciskai valstij kā Krievija. Daži skeptiķi saka pat, ka tas esot vienkārši utopisks, neizpildāms, jo zemniecība ir zemniecība, — tā sastāv no sīkražotājiem un tāpēc to nevar izmantot sociālistiskās ražošanas pamatu organizēšanai.

Bet skeptiķi maldās, jo viņi neapsver dažus apstākļus, kuriem šai gadījumā ir izšķirīga nozīme. Apskatīsim galvenos no tiem.

Pirmkārt. Nedrīkst jaukt Padomju Savienības zemniecību ar Rietumu zemniecību. Zemniecība, kas izgājusi triju revolūciju skolu, cīnījusies pret caru un buržuāzijas varu kopā ar proletariātu un ar proletariātu priekšgalā, zemniecība, kas saņēmusi zemi un mieru no proletāriskās revolūcijas rokām un tāpēc kļuvusi proletariāta rezerve, — šī zemniecība nevar neatšķirties no zemniecības, kas buržuāziskās revolūcijas laikā cīnījusies ar liberālo buržuāziju priekšgalā, kas saņēmusi zemi no šās buržuāzijas rokām un tāpēc kļuvusi buržuāzijas rezerve. Vai maz jāpierāda, ka padomju zemniecība, kas paradusi augsti vērtēt politisku draudzību un politisku sadarbību ar proletariātu un kam par savu brīvību jābūt pateicīgai šai draudzībai un sadarbībai, — nevar nebūt ārkārtīgi labvēlīgs materiāls ekonomiskai sadarbībai ar proletariātu.

Engelss sacīja, ka «politiskās varas iekarošana sociālistiskai partijai kļuvusi par tuvas nākotnes darbu», ka, «lai to iekarotu, partijai vispirms jāiet no pilsētas uz laukiem un jākļūst stiprai uz laukiem» (sk. Engelsa «Zemnieku jautājums», 1922. g. Izd.). Viņš to rakstīja pagājušā gadsimta 90-tos gados, domādams rietumu zemniecību. Vai maz jāpierāda, ka Krievijas komunisti, kuri šai ziņā veikuši kolosālu darbu triju revolūciju laikā, jau paguvuši iegūt uz laukiem tādu ietekmi un tādu atbalstu, par kādu mūsu rietumu biedri neuzdrošinās pat sapņot? Kā var noliegt, ka šis apstāklis pašā pamatā nevar neatvieglot ekonomiskās sadarbības nokārtošanu starp strādnieku šķiru un zemniecību Krievijā?

Skeptiķi vienmēr runā par sīkzemniekiem kā par faktoru, kas ar sociālistisko celtniecību nav savienojams. Bet klausieties, ko Engelss saka par Rietumu sīkzemniekiem:

«Mēs noteikti stāvam slkzemnieka pusē; mēs darīsim visu iespējamo, lai viņam būtu ciešamāka dzīve, lai atvieglotu viņam pāreju uz kopdarbību, ja viņš par to izšķirtos; bet tādā gadījumā, ja viņš vēl nebūs spējīgs par to izšķirties, mēs centīsimies viņam dot iespējami vairāk laika par to padomāt uz sava zemes stūrīša. Mēs tā darīsim ne vien tāpēc, ka uzskatām par iespējamu patstāvīgi strādājošā sīkzemnieka pārnākšanu mūsu pusē, bet arī tiešo partijas interešu dēļ. Jo lielāks būs zemnieku skaits, kuriem mēs neļausim noslīdēt līdz proletāriešiem un kurus mēs dabūsim savā pusē vēl kā zemniekus, jo ātrāk un vieglāk norisināsies sabiedriskā pārveidošana. Mums nebūtu nekāda labuma gaidīt ar šo pārveidošanu līdz tam laikam, kad kapitālistiskā ražošana viscaur attīstīsies līdz savām galīgām sekām, kad arī pēdējais sīkamatnieks un pēdējais sīkzemnieks būs kritis par upuri kapitālistiskai lielražošanai. No kapitālistiskās ekonomikas viedokļa var likties, ka materiālie upuri no sabiedriskiem līdzekļiem, kuri šai ziņā būs jānes zemnieku interesēs, ir zemē nosviesta nauda, bet patiesībā tā ir lieliska kapitāla izlietošana, tāpēc ka tā ietaupīs varbūt desmitkārt lielākas sumas sabiedriskās pārveidošanas izdevumos vispār. Šai nozīmē tātad mēs varam būt ļoti devīgi attiecībā pret zemniekiem» (sk. turpat).

Tā teica Engelss, domādams rietumu zemniecību. Bet vai nav skaidrs, ka Engelsa teiktais nekur nav tik viegli un tik pilnīgi realizējams kā proletariāta diktatūras zemē? Vai nav skaidrs, ka tikai Padomju Krievijā jau tagad un pilnīgi var realizēt gan «patstāvīgi strādājošā sīkzemnieka pārnākšanu mūsu pusē», gan nest šim nolūkam nepieciešamos «materiālos upurus», gan parādīt tam vajadzīgo «devību attiecībā pret zemniekiem», — ka šie un tiem līdzīgi pasākumi zemnieku labā Krievijā jau tiek veikti? Kā var noliegt, ka šim apstāklim savukārt jāatvieglo un jāvirza uz priekšu Padomju zemes saimnieciskās celtniecības darbs?

Otrkārt. Nedrīkst jaukt Krievijas lauksaimniecību ar Rietumu lauksaimniecību. Tur lauksaimniecības attīstība iet parasto kapitālisma ceļu zemniecības dziļās diferenciācijas apstākļos, ar lielām muižām un privātkapitālistiskām latifundijām vienā polā, ar pauperismu, nabadzību un algotu verdzību — otrā. Tāpēc tur sabrukums un sairšana ir gluži dabiska. Ne tā tas Krievijā. Pie mums lauksaimniecības attīstība nevar iet tādu ceļu kaut vai tāpēc, ka Padomju varas pastāvēšana un galveno ražošanas rīku un līdzekļu nacionalizācija šādu attīstību nepieļauj. Krievijā lauksaimniecības attīstībai jāiet cits ceļš, sīkās un vidējās zemniecības miljonu kooperēšanas ceļš, masu kooperācijas attīstības ceļš uz laukiem, ko ar atvieglotiem kredītiem pabalsta valsts. Rakstos par kooperāciju Ļeņins pareizi aizrādīja, ka lauksaimniecības attīstībai pie mums jāiet pa jaunu ceļu — iesaistot zemnieku vairākumu sociālistiskā celtniecībā caur kooperāciju, pakāpeniski ieviešot kolektīvisma principus lauksaimniecībā, sākumā lauksaimniecības produktu noieta nozarē un pēc tam šo produktu ražošanas nozarē.

Visai interesantas šai ziņā ir dažas jaunas parādības uz Jaukiem sakarā ar lauksaimniecības kooperācijas darbību. Ir zināms, ka Seļskosojuzā* ir radušās jaunas diezgan lielas organizācijas pa lauksaimniecības nozarēm, kā — liniem, kartupeļiem, sviestam u. c, kurām liela nākotne. No tām, piemēram, Ļnocentrs** apvieno veselu zemnieku-linkopju ražošanas sabiedrību tīklu. Ļnocentrs nodarbojas ar to, ka apgādā zemniekus ar sēklu un ražošanas rīkiem, pēc tam uzpērk no tiem pašiem zemniekiem visu linu produkciju, pārdod to masu apmēros tirgū; nodrošina zemniekiem līdzdalību peļņā un tādējādi ar Seļskosojuzā palīdzību saista zemnieka saimniecību ar valsts rūpniecību. Kā nosaukt šādu ražošanas organizācijas formu? Pēc manām domām, tā ir valsts sociālistiskās lielražošanas mājas sistēma lauksaimniecībā. Es runāju šeit par valsts sociālistiskās ražošanas mājas sistēmu analoģijā ar kapitālisma mājas sistēmu, teiksim, tekstilražošanas nozarē, kur mājrūpnieki, saņemot no kapitālista izejvielas un rīkus un atdodot viņam visu savu produkciju, faktiski pa pusei bija algoti mājstrādnieki. Tas ir viens no daudzajiem paraugiem, pa kādu ceļu jāiet mūsu lauksaimniecības attīstībai. Es pat nerunāju šeit par citiem līdzīgiem paraugiem citās lauksaimniecības nozarēs.

Vai maz jāpierāda, ka milzīgais zemniecības vairākums labprāt stāsies uz šā jaunā attīstības ceļa, atmezdams privātkapitālistisko latifundiju un algotas verdzības ceļu, nabadzības un izputēšanas ceļu.

Lūk, ko saka Ļeņins par mūsu lauksaimniecības attīstības ceļiem:

«Valsts vara pār visiem lieliem ražošanas līdzekļiem, valsts vara proletariāta rokās, šī proletariāta savienība ar daudziem sīko un vissīkāko zemnieku miljoniem, vadības nodrošināšana šim proletariātam pār zemniecību utt., — vai tas nav viss, kas vajadzīgs tam, lai no kooperācijas, no vienas pašas kooperācijas, ko mēs agrāk pēlām kā veikalniecisku un ko mums no zināmas puses tiesības tāpat pelt arī tagad nepa*** laikā, vai tas nav viss, kas nepieciešams pilnīgas sociālistiskas sabiedrības uzbūvei? Ta vel nav sociālistiskas sabiedrības uzcelšana, bet tas ir viss, kas nepieciešams un pietiekams šai uzcelšanai» (sk. X X V I I sēj., 392. lpp.).

______________________________

* Centrālā lauksaimniecības kooperācijas apvienībā. Red.

** Viskrievijas centrālā linkopju un kaņepjkopju kooperatīvu apvienība. Red.

*** Neps — jaunā ekonomiskā politika. Red.

Runājot tālāk par finanču un cita veida pabalsta nepieciešamību kooperācijai kā «jaunam iedzīvotāju organizācijas principam» un jaunai «sabiedriskai iekārtai» proletariāta diktatūras laikā, Ļeņins turpina:

«Katra sabiedriska iekārta rodas tikai ar zināmas šķiras financiālu atbalstu. Nav jāatgādina tie simti un simti miljoni rubļu, ko izmaksāja «brīvā» kapitālisma dzimšana. Tagad mums jāapzinās un jāpārvērš darbā, ka mūsu dienās tā sabiedriskā iekārta, kas mums jāpabalsta vairāk nekā parasts, ir kooperatīvā iekārta. Bet pabalstīt to vajag šā vārda īstā nozīmē, t. i., nepietiek šo pabalstīšanu saprast kā kuras katras kooperatīvās apgrozības pabalstīšanu, — šī pabalstīšana jāsaprot kā tādas kooperatīvas apgrozības pabalstīšana, kurā tiešām piedalās īstas iedzīvotāju masas» (sk. turpat, 393. lpp.).

Ko liecina visi šie apstākļi?

To, ka skeptiķiem nav taisnība.

To, ka taisnība ir ļeņinismam, kas uzskata darba zemniecības masas par proletariāta rezervi.

To, ka pie varas esošais proletariāts var un tam jāizmanto šī rezerve, lai saistītu industriju ar lauksaimniecību, lai paceltu sociālistisko celtniecību un liktu proletariāta diktatūrai to nepieciešamo pamatu, bez kura nav iespējama pāreja uz sociālistisko ekonomiku.

VI. NACIONĀLAIS JAUTĀJUMS

No šā temata es ņemu divus galvenos jautājumus: a) jautājuma nostādne, b) apspiesto tautu atbrīvošanās kustība un

proletāriskā revolūcija.

1) Jautājuma nostādne. Pēdējo divdesmit gadu laikā nacionālais jautājums piedzīvojis vairākas ļoti nopietnas pārmaiņas. Nacionālais jautājums II Internacionāles periodā un nacionālais jautājums ļeņinisma periodā nebūt nav viens un tas pats. Tie dziļi atšķiras viens no otra ne vien pēc apjoma, bet arī pēc sava iekšējā rakstura.

Agrāk nacionālais jautājums parasti noslēdzās šaurā jautājumu lokā, kuri skāra galveno tiesu «kulturālās» tautības. Īri, ungāri, poļi, somi, serbi un dažas citas Eiropas tautības, — tāds tas nepilntiesīgo tautību loks, par kuru likteni interesējās II Internacionāles varoņi. Desmiti un simti miljoni Āzijas un Āfrikas tautu, kas cieš visrupjākos un visnežēlīgākos nacionālos spaidus, parasti palika ārpus redzes loka. Baltos un melnos, «kulturālos» un «nekulturālos» neiedrošinājās likt blakus. Divas trīs tukšas un saldskābas rezolūcijas, kurās rūpīgi vairījās no jautājuma par koloniju atbrīvošanu, — tas ir viss, ar ko varēja palielīties II Internacionāles darbinieki. Tagad šī divkosība un nekonsekvence nacionālajā jautājumā jāuzskata par likvidētu. Ļeņinisms atsedza šo kliedzošo pretrunu, noārdīja sienu starp baltajiem un melnajiem, starp eiropiešiem un āziātiem, starp «kulturālajiem» un «nekulturālajiem» imperiālisma vergiem un tādējādi saistīja nacionālo jautājumu ar koloniju jautājumu. Reizē ar to nacionālais jautājums no atsevišķa un valsts iekšējā jautājuma bija kļuvis par kopīgu un starptautisku jautājumu, visas pasaules jautājumu par atkarīgo zemju un koloniju apspiesto tautu atbrīvošanu no imperiālisma jūga.

Agrāk nāciju pašnoteikšanās principu parasti iztulkoja nepareizi, nereti sašaurinot to līdz nāciju tiesībām uz autonomiju. Daži II Internacionāles. līderi bija nogājuši pat tiktāl, ka pašnoteikšanās tiesības bija padarījuši par tiesībām uz kulturālu autonomiju, t. i., par apspiesto nāciju tiesībām uz saviem kultūras institūtiem, atstājot visu politisko varu valdošās nācijas rokās. Šis apstāklis radīja to, ka pašnoteikšanās ideja no cīņas ieroča pret aneksijām riskēja pārvērsties par aneksiju attaisnošanas ieroci. Tagad šis juceklis jāuzskata par pārvarētu. Ļeņinisms paplašināja pašnoteikšanās jēdzienu, iztulkodams to kā atkarīgo zemju un koloniju apspiesto tautu tiesības uz pilnīgu atdalīšanos, kā nāciju tiesības uz patstāvīgu valstisku eksistenci. Reizē ar to bija novērsta aneksiju attaisnošanas iespēja, iztulkojot pašnoteikšanās tiesības kā tiesības uz autonomiju. Pats pašnoteikšanās princips tā bija padarīts no masu krāpšanas ieroča, kāds tas, bez šaubām, bija sociālšovinistu rokās imperiālistiskā kara laikā, par visu un visādu imperiālistisko iekārojumu un šovinistisko machināciju atmaskošanas ieroci, par ieroci masu politiskai izglītošanai internacionālisma garā.

Agrāk jautājumu par apspiestajām nācijām aplūkoja parasti kā tīri tiesisku jautājumu. «Nacionālo tiesību vienlīdzības» svinīga pasludināšana, neskaitāmas deklarācijas par «nāciju vienlīdzību» — lūk, ar ko kavēja laiku II Internacionāles partijas, notušēdamas to faktu, ka «nāciju vienlīdzība» imperiālisma apstākļos, kad viena nāciju grupa (mazākums) dzīvo uz otras nāciju grupas ekspluatēšanas rēķina, ir apspiesto tautu zaimošana. Tagad šis buržuāziski tiesiskais viedoklis nacionālajā jautājumā jāuzskata par atmaskotu. No daudzsološo deklarāciju augstumiem ļeņinisms nacionālo jautājumu nocēla zemē, teikdams, ka deklarācijas par «nāciju vienlīdzību», kuras proletāriskās partijas nepastiprina ar apspiesto tautu atbrīvošanās kustības tiešu pabalstīšanu, ir tukšas un viltotas deklarācijas. Ar to jautājums par apspiestajām nācijām kļuva jautājums par apspiesto nāciju atbalstīšanu, par palīdzību, īstenu un pastāvīgu palīdzību tām cīņā pret imperiālismu, par patiesu nāciju vienlīdzību, par to patstāvīgu valstisku eksistenci.

Agrāk nacionālo jautājumu apskatīja reformistiski kā atsevišķupatstāvīgu jautājumu, ārpus sakara ar kopīgo jautājumu par kapitāla varu, par imperiālisma gāšanu, par proletārisko revolūciju. Klusībā pieņēma, ka proletariāta uzvara Eiropā iespējama bez tiešas savienības ar atbrīvošanās kustību kolonijās, ka nacionāli koloniālo jautājumu var atrisināt paklusām, «pašplūsmes ceļā», sāņus no proletāriskās revolūcijas lielceļa, bez revolucionāras cīņas ar imperiālismu. Tagad šis antirevolucionārais viedoklis jāuzskata par atmaskotu. Ļeņinisms pierādīja, bet imperiālistiskais karš un revolūcija Krievijā apstiprināja, ka nacionālo jautājumu var atrisināt tikai sakarā ar proletārisko revolūciju un uz tās pamata, ka revolūcijas uzvaras ceļš Rietumos ejams revolucionārā apvienībā ar koloniju un atkarīgo zemju atbrīvošanās kustību pret imperiālismu. Nacionālais jautājums ir daļa no kopīgā jautājuma par proletārisko revolūciju, daļa no jautājuma par proletariāta diktatūru.

Jautājums tāds: vai ir jau izsmeltas vai nē revolucionārās iespējas, kas atrodas apspiesto zemju revolucionārās atbrīvošanās kustības dziļumos, un ja nav izsmeltas, — vai ir cerība, pamats izlietot šīs iespējas proletāriskās revolūcijas labā, padarīt atkarīgās un koloniju zemes no imperiālistiskās buržuāzijas rezerves par revolucionārā proletariāta rezervi, par pēdējā sabiedroto?

Uz šo jautājumu ļeņinisms atbild pozitīvi, t. i., atzīst, ka apspiesto zemju nacionālās atbrīvošanās kustības dziļumos slēpjas revolucionāras iespējas un ka tās var izlietot kopīgā ienaidnieka gāšanas interesēs, imperiālisma gāšanas interesēs. Imperiālisma attīstības mechanika, imperiālistiskais karš un revolūcija Krievijā pilnīgi apstiprina ļeņinisma secinājumus par to.

No tā rodas vajadzība, lai proletariāts atbalstītu, noteikti un aktīvi atbalstītu, apspiesto un atkarīgo tautu nacionālās atbrīvošanās kustību.

Tas, protams, nenozīmē, ka proletariātam jāatbalsta katra nacionāla kustība, visur un vienmēr, visos atsevišķos konkrētos gadījumos. Runa ir par tādu nacionālu kustību atbalstīšanu, kas vērstas uz imperiālisma vājināšanu, gāšanu, bet nevis uz tā nostiprināšanu un saglabāšanu. Ir gadījumi, kad atsevišķu apspiesto zemju nacionālā kustība saduras ar proletāriskās kustības attīstības interesēm. Pats par sevi saprotams, ka tādos gadījumos nevar būt ne runas par atbalstīšanu. Jautājums par nāciju tiesībām nav izolēts un sevī noslēgts jautājums, bet gan kopīgā proletāriskās revolūcijas jautājuma daļa, kas pakārtota veselajam un kas prasa, lai to apskatītu no šī veselā viedokļa. Pagājušā gadsimta 40-tos gados Markss nostājās par poļu un ungāru nacionālo kustību pret čechu un dienvidslāvu nacionālo kustību. Kāpēc? Tāpēc, ka čechi un dienvidslāvi toreiz bija «reakcionāras tautas», «Krievijas priekšposteņi» Eiropā, absolūtisma priekšposteņi, turpretim poļi un ungāri bija «revolucionāras tautas», kas cīnījās pret absolūtismu. Tāpēc, ka čechu un dienvidslāvu nacionālās kustības atbalstīšana toreiz nozīmēja netiešu carisma, Eiropas revolucionārās kustības bīstamākā ienaidnieka, pabalstīšanu.

«Demokrātijas atsevišķās prasības», saka Ļeņins, «tai skaitā arī pašnoteikšanās, nav nekas absolūts, bet vispārdemokratiskās (tagad: vispārsociālistiskās) pasaules kustības daļiņa. Iespējams, ka atsevišķos konkrētos gadījumos daļiņa pretrunā ar kopīgo, tad tā jāatmet» (sk. XIX sēj., 257. un 258. lpp.).

Tā tas ir ar jautājumu par atsevišķām nacionālām kustībām, par šo kustību varbūtējo reakcionāro raksturu, protams, ja tās nenovērtē no formālā viedokļa, no abstraktu tiesību viedokļa, bet konkrēti, no revolucionārās kustības interešu viedokļa.

Tas pats jāsaka par nacionālo kustību revolucionāro raksturu vispār. Nacionālo kustību lielākās tiesas neapšaubāmais revolūcionārisms ir tikpat relatīvs un īpatnējs, cik relatīvs un īpatnējs ir dažu atsevišķu nacionālo kustību varbūtējais reakcionārisms. Nacionālās kustības revolucionārais raksturs imperiālistisko spaidu apstākļos nebūt neparedz, lai kustībā obligāti būtu proletāriski elementi, lai būtu revolucionāra vai republikāniska kustības programa, lai būtu demokrātiski kustības pamati. Afganistānas emīra cīņa par Afganistānas neatkarību objektīvi ir revolucionāra cīņa, lai gan emīra un viņa cīņas biedru uzskati ir monarchistiski, jo tā vājina, sairdina, izskalo imperiālisma pamatus, turpretī tādu «pārgalvīgu» demokrātu un «sociālistu», «revolucionāru» un republikāņu kā, teiksim, Kerenska un Cereteli, Renodela un Šeidemaņa, Černova un Dana, Hendersona un Klainsa cīņa imperiālistiskā kara laikā bija reakcionāra cīņa, jo tās rezultāts bija imperiālisma izpušķojums, nostiprināšana un uzvara. Ēģiptes tirgotāju un buržuāzisko inteliģentu cīņa par Ēģiptes neatkarību to pašu iemeslu dēļ ir objektīvi revolucionāra, lai arī Ēģiptes nacionālās kustības līderi ir buržuāziska dzimuma un buržuāziskas kārtas, lai arī viņi ir pret sociālismu, turpretī Anglijas strādnieku valdības cīņa par Ēģiptes atkarīgā stāvokļa uzturēšanu to pašu iemeslu dēļ ir reakcionāra cīņa, lai arī šās valdības locekļi ir proletāriska dzimuma un proletāriskas kārtas, lai arī viņi ir «par» sociālismu. Es nemaz nerunāju par nacionālo kustību citās, lielākās koloniju un atkarīgajās zemēs, kā Indijā un Ķīnā, kur katrs to solis ceļā uz atbrīvošanos, pat ja tas pārkāpj formālās demokrātijas prasības, ir kā tvaikāmura trieciens imperiālismam, tātad nenoliedzami revolucionārs solis.

Ļeņinam taisnība, sakot, ka apspiesto zemju nacionālā kustība jāvērtē ne no formāli demokrātiskā viedokļa, bet no faktisko rezultātu viedokļa pretimperiālisma cīņas kopīgā bilancē, tas ir, «ne izolēti, bet pasaules mērogā» (sk. XIX sēj., 257. lpp.).

2) Apspiesto tautu atbrīvošanās kustība un proletāriskā revolūcija. Nacionālo jautājumu risinot, ļeņinisms pamatojas uz šādām tēzēm:

a) pasaule sadalīta divās nometnēs: nometnē ar saujiņu civilizēto nāciju, kuru rokās atrodas finanču kapitāls un kuras ekspluatē zemes lodes iedzīvotāju milzīgo vairākumu, un nometnē ar koloniju un atkarīgo zemju apspiestām un ekspluatētām tautām, kuras ir šis vairākums;

b) finanču kapitāla apspiestās un ekspluatētās kolonijas un atkarīgās zemes ir imperiālisma vislielākā rezerve un viņa spēku nopietnākais avots;

c) atkarīgo un koloniju zemju apspiesto tautu revolucionārā cīņa pret imperiālismu ir vienīgais ceļš, kā tām atbrīvoties no sloga un ekspluatācijas;

d) svarīgākās koloniju un atkarīgās zemes jau nostājušās uz nacionālās atbrīvošanās kustības ceļa, kas nevar netuvināt visas pasaules kapitālisma krizei;

e) proletariāta kustības intereses attīstītajās valstīs un nacionālās atbrīvošanās kustības intereses kolonijās prasa abu šo revolucionārās kustības veidu apvienošanu kopīgā frontē pret kopīgo ienaidnieku, pret imperiālismu;

f) strādnieku šķiras uzvara attīstītajās valstīs un apspiesto tautu atbrīvošanās no imperiālisma jūga nav iespējama bez kopīgas revolucionāras frontes nodibināšanas un nostiprināšanas;

g) kopīgas revolucionārās frontes nodibināšana nav iespējama bez apspiedēju nāciju proletariāta tieša un noteikta apspiesto tautu atbrīvošanās kustības atbalsta pret «tēvzemes» imperiālismu, jo «nevar būt brīva tā tauta, kas apspiež citas tautas» (Markss);

h) šis atbalsts nozīmē aizstāvēt, aizsargāt un realizēt lozungu par nāciju atdalīšanās, par patstāvīgas valstiskas eksistences tiesībām;

i) bez šā lozunga izpildīšanas nav iespējams nokārtot nāciju apvienošanos un sadarbību vienotā pasaules saimniecībā, kas ir sociālisma uzvaras materiālā bāze;

j) šī apvienošanās var būt tikai brīvprātīga, kas radusies uz tautu savstarpējas uzticības un brālīgu savstarpēju attiecību pamata.

No tā, — divas puses, divas tendences nacionālajā jautājumā: tendence politiski atbrīvoties no imperiālisma važām un nodibināt patstāvīgu nacionālu valsti, tendence, kas radusies uz imperiālistisko spaidu un koloniālās ekspluatācijas pamatiem, un nāciju saimnieciskās tuvināšanās tendence, kas radusies sakarā ar pasaules tirgus un pasaules saimniecības izveidošanos.

«Kapitālisms savā attīstībā», saka Ļeņins, «pazīst divas vēsturiskas tendences nacionālajā jautājumā. Pirmā: nacionālās dzīves un nacionālo kustību atmoda, cīņa pret katru nacionālu spaidu, nacionālo valstu radīšana. Otra: visādu sakaru attīstīšanās un vairošanās starp nācijām, nacionālo aizžogojumu noārdīšana, kapitāla, vispār ekonomiskās dzīves, politikas, zinātnes utt. internacionālas vienības radīšana. Abas tendences ir kapitālisma pasaules likums. Pirmā ir pārsvarā tā attīstības sākumā, otra raksturo nobriedušu kapitālismu, kas virzās uz savu pārveidošanos sociālistiskā sabiedrībā» (sk. XVII sēj., 139. un 140. lpp.).

Imperiālismam abas šīs tendences ir nesamierināmas pretišķības, jo imperiālisms nevar dzīvot bez koloniju ekspluatēšanas un varmācīgas turēšanas «vienotā veselā» ietvaros, jo imperiālisms var tuvināt nācijas tikai ar aneksijām un koloniju sagrābšanu, bez kā tas, vispārīgi runājot, nav domājams.

Komunismam, gluži otrādi, šīs tendences ir tikai vienas lietas divas puses — apspiesto tautu atbrīvošana no imperiālisma jūga, jo komunisms zina, ka tautu apvienošanās vienotā pasaules saimniecībā iespējama tikai pēc savstarpējas uzticības un brīvprātīgas vienošanās principiem, ka ceļš uz tautu brīvprātīgas apvienošanas nodibināšanos ejams caur koloniju atdalīšanos no «vienotā» imperiālistiskā «veselā», caur to pārvēršanos patstāvīgās valstīs.

No tā, — neatlaidīgas, nepārtrauktas, enerģiskas cīņas nepieciešamība pret valdošo nāciju «sociālistu» lielvalstisko šovinismu (Anglija, Francija, Amerika, Itālija, Japāna u. c.), kas negrib cīnīties pret savām imperiālistiskajām valdībām, kas negrib atbalstīt «savu» koloniju apspiesto tautu cīņu par atbrīvošanos no spaidiem, par valstisku atdalīšanos.

Bez šādas cīņas nav domājama valdošo nāciju strādnieku šķiras audzināšana patiesa internacionālisma garā, tuvināšanās garā ar atkarīgo zemju un koloniju darba ļaužu masām, patiesā proletāriskās revolūcijas sagatavošanas garā. Revolūcija Krievijā nebūtu uzvarējusi, un Kolčaks ar Deņikinu nebūtu sakauti, ja krievu proletariātam nebūtu bijis agrākās Krievijas impērijas apspiesto tautu līdzjūtības un atbalsta. Bet lai iekarotu šo tautu līdzjūtību un atbalstu, tam vispirms bija jāsatriec Krievijas imperiālisma važas un jāatbrīvo šīs tautas no nacionāliem spaidiem. Bez tā nebūtu bijis iespējams nostiprināt Padomju varu, ieviest patiesu internacionālismu un radīt to ievērojamo tautu sadarbības organizāciju, kas saucas par Padomju Sociālistisko Republiku Savienību un kas ir dzīvs pirmparaugs nākamai tautu apvienībai vienotā pasaules saimniecībā.

No tā, — nepieciešamība cīnīties pret nacionālo noslēgtību, šaurību, savrupību, kas piemīt apspiesto zemju sociālistiem, kuri negrib pacelties pāri savam nacionālajam zvanu tornim un nesaprot savas zemes atbrīvošanās kustības sakarību ar valdošo zemju proletariāta kustību.

Bez šādas cīņas nav domājams aizstāvēt apspiesto nāciju proletariāta patstāvīgu politiku un tā šķiras solidaritāti ar valdošo zemju proletariātu cīņā par kopīgā ienaidnieka gāšanu, cīņā par imperiālisma gāšanu, bez šādas cīņas internacionālisms nebūtu iespējams.

Tāds ir valdošo un apspiesto nāciju darba ļaužu masu audzināšanas ceļš revolucionārā internacionālisma garā.

Lūk, ko saka Ļeņins par šo divpusīgo komunisma darbu strādnieku audzināšanā internacionālisma garā:

«Vai šī audzināšana var . . . būt konkrēti vienāda lielajās apspiedējās nācijās un mazajās apspiestajās nācijās? Anektētājās nācijās un anektējamās nācijās?

Acīm redzot nē. Ceļš uz vienu mērķi: uz visu nāciju pilnīgu vienlīdzību tiesībās, uz visciešāko tuvināšanos un uz to tālāku saplūšanu šeit acīm redzot iet pa dažādām konkrētām tekam, — tāpat kā, teiksim, ceļš uz punktu, kas atrodas šās lappuses vidū, iet pa kreisi no vienas lappuses malas un pa labi no pretējās. Ja lielas, apspiedējas, anektētājās nācijas sociālists, ticēdams vispār nāciju saplūšanai, kaut uz mirkli aizmirsīs to, ka «viņa» Nikolajs II, «viņa» Vilhelms, Džordžs, Puankarē u. c, arī ir par saplūšanu ar mazajām nācijām (aneksiju ceļā), — Nikolajs II par «saplūšanu» ar Galiciju, Vilhelms II par «saplūšanu» ar Beļģiju u. c, — tad tāds sociālists izrādīsies smieklīgs doktrinārs teorijā, palīgs imperiālismam praksē.

Strādnieku internacionālās audzināšanas smaguma centram apspiedējās valstīs nenovēršami jābūt apspiesto zemju atdalīšanās brīvības sludināšanā un aizstāvēšanā. Bez tā nav internacionālisma. Katru apspiedējas nācijas sociālistu, kas ar šādu propagandu nenodarbojas, mums ir tiesība nopelt un mums viņš jāpel kā imperiālists un kā nelietis. Tā ir kategoriska prasība, lai arī atdalīšanās gadījums būtu iespējams un «realizējams» pirms sociālisma tikai vienā no 1000 gadījumiem. . .

Gluži otrādi. Mazās nācijas sociālistam savas aģitācijas smaguma centrs jāliek uz mūsu vispārējās formulas otra vārda: nāciju «brīvprātīga savienošanās». Nepārkāpjot savus internacionalista pienākumus, viņš var būt ir par savas nācijas politisko neatkarību, ir par tās iekļaušanu kaimiņvalstī X, Y, Z, u. c. Bet visos gadījumos viņam jācīnās pret sīko nacionālo šaurību, noslēgtību, atšķirtību, par veselā un vispārīgā apsvēršanu, par daļas interešu pakļaušanu vispārējām interesēm.

Cilvēki, kas jautājumā nav iedziļinājušies, atrod «pretrunas» tai apstāklī, ka apspiedēju nāciju sociālistiem noteikti jāuzstājas par «atdalīšanās brīvību», bet apspiesto nāciju sociālistiem par «savienošanās brīvību». Bet maza pārdomā rāda, ka cita ceļa uz internacionālismu un nāciju savienošanos, cita ceļa uz šo mērķi no dotā stāvokļa nav un nevar būt» (sk. XIX sēj., 261. un 262. lpp.).

VII. STRATĒĢIJA UN TAKTIKA

No šā temata es ņemu sešus jautājumus:

a) stratēģija un taktika kā zinātne par proletariāta šķiras cīņas vadību;

b) revolūcijas etapi un stratēģija;

c) kustības uzplūdi un atplūdi un taktika;

d) stratēģiskā vadība;

e) taktiskā vadība;

f) reformisms un revolūcionārisms.

1) Stratēģija un taktika kā zinātne par proletariāta šķiras cīņas vadību. II Internacionāles kundzības periods bija lielāko tiesu proletārisko armiju formēšanas un apmācīšanas periods daudzmaz mierīgas attīstības apstākļos. Tas bija parlamentārisma kā galvenās šķiru cīņas formas periods. Jautājumi par šķiru lielajām sadursmēm, par proletariāta gatavošanos revolucionārām kaujām, par proletariāta diktatūras iekarošanas ceļiem toreiz, kā likās, nebija aktuāli. Uzdevums bija, — izlietot visus legālās attīstības ceļus proletārisko armiju formēšanai un apmācīšanai, izlietot parlamentārismu, piemērīgi apstākļiem, kuros proletariāts palika un kuros viņam, kā likās, bija jāpaliek opozicijas stāvoklī. Vai maz jāpierāda, ka šādā periodā un ar šādu proletariāta uzdevumu izpratni nevarēja būt ne viengabalainas stratēģijas, ne izkoptas taktikas. Bija fragmenti, atsevišķas domas par taktiku un stratēģiju, bet taktikas un stratēģijas nebija.

II Internacionāles nāves grēks nav tas, ka tā savā laikā piekopa parlamentāro cīņas formu izlietošanas taktiku, bet tas, ka tā pārvērtēja šo formu nozīmi, uzskatīdama tās gandrīz vai par vienīgajām, bet kad iestājās atklātu revolucionāru kauju periods un jautājums par ārpusparlamentārām cīņas formām nostājās pirmā vietā, II Internacionāles partijas novērsās no jaunajiem uzdevumiem, nepieņēma tos.

Tikai nākamajā periodā, proletariāta atklāto akciju periodā, proletāriskās revolūcijas periodā, kad jautājums par buržuāzijas gāšanu kļuva tiešas prakses jautājums, kad jautājums par proletariāta rezervēm (stratēģija) kļuva viens no visaktuālākiem jautājumiem, kad visas cīņas un organizācijas formas — ir parlamentārās, ir ārpusparlamentārās (taktika) — parādījās pilnīgi noteikti, — tikai šai periodā varēja tikt izstrādāta viengabalaina proletariāta cīņas stratēģija un izkopta taktika. Marksa un Engelsa ģeniālās domas par taktiku un stratēģiju, kuras II Internacionāles oportūnisti bija iemūrējuši, Ļeņins izvilka dienas gaismā tieši šai periodā. Bet Ļeņins neaprobežojās ar atsevišķu Marksa un Engelsa taktikas težu atjaunošanu. Viņš tās attīstīja tālāk un papildināja jaunām domām un tēzēm, apvienodams visu to vienā proletariāta šķiras cīņas vadības noteikumu un vadošo principu sistēmā. Tādas Ļeņina brošūras kā «Ko darīt?», «Divas taktikas», «Imperiālisms», «Valsts un revolūcija», «Proletāriskā revolūcija un renegāts Kautskis», «Bērnišķīgā slimība», bez šaubām, būs vērtīgākais ieguldījums marksisma kopīgajā dārgumu glabātavā, tā revolūcionārajā arsenālā. Ļeņinisma stratēģija un taktika ir zinātne par proletariāta revolucionārās cīņas vadību.

2) Revolūcijas etapi un stratēģija. Stratēģija ir proletariāta galvenā trieciena virziena noteikšana, pamatojoties uz zināmu revolūcijas etapu, attiecīga revolucionāro spēku (galveno un otras šķiras rezervju) novietošanas plāna izstrādāšana, cīņa par šī plāna veikšanu visā zināmā revolūcijas etapā.

Mūsu revolūcija jau pārdzīvojusi divus etapus un pēc Oktobra apvērsuma iegājusi trešajā etapā. Saskaņā ar to mainījusies stratēģija.

Pirmais etaps. No 1903. g. — 1917. g. februārim. Mērķis — gāzt carismu, pilnīgi likvidēt viduslaiku atliekas. Revolūcijas pamatspēks — proletariāts. Tuvākā rezerve — zemniecība. Galvenā trieciena virziens: izolēt liberāli monarchistisko buržuāziju, kas cenšas dabūt savā pusē zemniecību un likvidēt revolūciju, izlīgstot ar carismu. Spēku novietošanas plāns: strādnieku šķiras savienība ar zemniecību. «Proletariātam jāveic līdz galam demokrātiskais apvērsums, pievienojot sev zemniecības masu, lai ar spēku satriektu patvaldības pretošanos un paralizētu buržuāzijas svārstību» (sk. Ļeņins VIII sēj., 96. Ipp.).

Otrs etaps. No 1917. g. marta — 1917. g. oktobrim. Mērķis — gāzt Krievijā imperiālismu un iziet no imperiālistiskā kara. Revolūcijas pamatspēks — proletariāts. Tuvākā rezerve — nabadzīgā zemniecība. Kaimiņvalstu proletariāts kā varbūtēja rezerve. Ieilgušais karš un imperiālisma krize kā labvēlīgs moments. Galvenā trieciena virziens: izolēt sīkburžuazisko demokrātiju (meņševiki, eseri), kas cenšas dabūt savā pusē darba zemniecības masas un izbeigt revolūciju, izlīgstot ar imperiālismu. Spēku novietošanas plāns: proletariāta savienība ar nabadzīgāko zemniecību. «Proletariātam jāizdara sociālistiskais apvērsums, pievienojot sev iedzīvotāju pusproletārisko elementu masu, lai ar spēku salauztu buržuāzijas pretošanos un paralizētu zemniecības un sīkburžuazijas svārstību» (sk. Turpat).

Trešais etaps. Tas sākās pēc Oktobra apvērsuma. Mērķis — nostiprināt proletariāta diktatūru vienā zemē, izlietojot to par atbalsta punktu imperiālisma gāšanai visās zemēs. Revolūcija iziet no vienas zemes ietvariem, ir sācies pasaules revolūcijas laikmets. Revolūcijas pamatspēki: proletariāta diktatūra vienā zemē, proletariāta revolucionārā kustība visās zemēs. Galvenās rezerves: pusproletāriskās un sīkzemnieciskās masas attīstītās zemēs, atbrīvošanās kustība kolonijās un atkarīgajās zemēs. Galvenā trieciena virziens: sīkburžuaziskās demokrātijas izolācija, II Internacionāles partiju izolācija, kuras ir galvenais balsts izlīgšanas politikai ar imperiālismu. Spēku novietošanas plāns: proletāriskās revolūcijas savienība ar koloniju un atkarīgo zemju atbrīvošanās kustību.

Stratēģijai ir darīšana ar revolūcijas pamatspēkiem un to rezervēm. Tā mainās sakarā ar revolūcijas pāreju no viena etapa uz otru, palikdama pamatos bez pārmaiņām visā attiecīgā etapa periodā.

3) Kustības uzplūdi un atplūdi un taktika. Taktika ir proletariāta izturēšanās līnijas noteikšana samērā īsam kustības uzplūdu vai atplūdu, revolūcijas kāpinājuma vai krituma periodam, cīņa par šīs līnijas ieturēšanu, vecās cīņas un organizācijas formu vietā liekot jaunas, veco lozungu vietā jaunus, kombinējot šīs formas utt. Ja stratēģijas mērķis uzvarēt karā, teiksim, pret carismu vai buržuāziju, cīņu pret carismu vai buržuāziju veikt līdz galam, tad taktika sprauž mazāk būtiskus mērķus, jo tā cenšas uzvarēt ne visā karā, bet vienā vai otrā sadursmē, vienā vai otrā kaujā, sekmīgi veikt vienu vai otru kampaņu, vienu vai otru akciju, kas atbilst zināmā revolūcijas kāpinājuma vai krituma perioda konkrētajiem apstākļiem. Taktika ir stratēģijas daļa, pakārtota tai, apkalpo to.

Taktika mainās atkarībā no uzplūdiem un atplūdiem. Kamēr revolūcijas pirmā etapa periodā (no 1903. g. līdz 1917. g. Februārim) stratēģiskais plāns palika bez pārmaiņām, taktika šai laikā mainījās vairāk reižu. 1903.—1905. g. periodā partijas taktika bija ofensīva, jo bija revolūcijas uzplūdi, kustība gāja uz augšu un taktikai bija jāiziet no šā fakta. Saskaņā ar to arī cīņas formas bija revolucionāras, revolūcijas uzplūdu prasībām atbilstošas. Vietēji politiski streiki, politiskas demonstrācijas, vispārējs politisks streiks, domes boikots, sacelšanās, revolucionāri kaujas lozungi — tādas ir šā perioda cīņas formas, kas stājas cita citas vietā. Sakarā ar cīņas formām toreiz mainījās arī organizācijas formas. Fabriku un rūpnīcu komitejas, zemnieku revolucionārās komitejas, streiku komitejas, strādnieku deputātu Padomes, daudzmaz atklāta strādnieku partija — tādas ir šā perioda organizācijas formas.

1907,—1912. g. periodā partijai bija jāpāriet uz atkāpšanās taktiku, jo toreiz mums bija revolucionārās kustības kritums, revolūcijas atplūdi, un taktikā nevarēja neievērot šo faktu. Atbilstoši tam mainījās arī cīņas formas, tāpat kā arī organizācijas formas. Domes boikota vietā — piedalīšanās domē, atklātu revolucionāru akciju vietā ārpus domes — uzstāšanās domē un darbs domē, vispārēju politisku streiku vietā — daļēji ekonomiski streiki vai vienkārši klusums. Saprotams, ka partijai šai periodā bija jānoiet pagrīdē, bet revolucionāro masu organizāciju vietā lika kultūras, izglītības, kooperatīvās, apdrošināšanas un citas likuma atļautas organizācijas.

Tas pats sakāms par otru un trešo revolūcijas etapu, kad taktika mainījās desmitām reižu, kamēr stratēģiskie plāni palika bez pārmaiņām.

Taktikai ir darīšana ar proletariāta cīņas un organizācijas formām, ar to maiņu, ar to saskaņošanu. Uz zināma revolūcijas etapa pamata taktika var mainīties vairāk reižu, atkarībā no revolūcijas uzplūdiem vai atplūdiem, kāpinājuma vai krituma.

4) Stratēģiskā vadība. Revolūcijas rezerves ir:

tiešas: a) zemniecība un vispār savas valsts starpslāņi, b) kaimiņzemju proletariāts, c) revolucionārā kustība kolonijās un atkarīgajās zemēs, d) proletariāta diktatūras iekarojumi un ieguvumi, — no kā daļēji proletariāts, atstājot sev spēku pār svaru, var pagaidām atsacīties, lai tā uzpirktu stipru pretinieku un iegūtu atelpu, un

netiešas: a) savas valsts neproletārisko šķiru pretišķības un konflikti, kurus proletariāts var izmantot pretinieka vājināšanai, savu rezervju stiprināšanai, b) pretišķības, konflikti un kari (piem., imperiālistiskais karš) starp proletariāta valstij naidu tam buržuāziskam valstīm, kurus proletariāts var izmantot savā uzbrukumā vai manevrējot piespiestas atkāpšanās gadījumā.

Par pirmā veida rezervēm nav vērts plašāk runāt, jo to nozīme saprotama visiem un katram. Kas attiecas uz otra veida rezervēm, kuru nozīme ne vienmēr skaidra, tad jāsaka, ka dažreiz tām pirmšķirīga nozīme revolūcijas gaitā. Vai maz var noliegt milzīgo nozīmi, kāda bija, piemēram, konfliktam starp sīkburžuazisko demokrātiju (eseri) un liberāli monarchistisko buržuāziju (kadeti) pirmās revolūcijas laikā un pēc tās, kuram, bez šaubām, bija sava loma zemniecības atbrīvošanā no buržuāzijas ietekmes. Vēl mazāk pamata noliegt kolosālo nozīmi, kāda bija nāvīgajam karam starp galvenam imperiālistu grupām Oktobra apvērsuma periodā, kad savstarpējā karā aizņemtiem imperiālistiem nebija iespējas koncentrēt spēkus pret jauno Padomju varu, bet proletariāts taisni tādēļ guva iespēju tieši ķerties pie savu spēku organizēšanas, pie savas varas nostiprināšanas un sagatavot Kolčaka un Deņikina sagrāvi. Jādomā, ka tagad, kad pretišķības starp imperiālistu grupām arvien vairāk padziļinās un kad jauns karš starp tām kļūst nenovēršams, proletariātam šāda veida rezerves gūs arvien nopietnāku nozīmi.

Stratēģiskās vadības uzdevums ir pareizi izlietot visas šīs rezerves revolūcijas galvenā mērķa sasniegšanai zināmā tās attīstības etapā.

Kāda ir pareiza rezervju izlietošana?

Dažu nepieciešamu nosacījumu izpildīšana, no kuriem par galvenajiem nosacījumiem jāuzskata šādi:

Pirmkārt. Revolūcijas galveno spēku koncentrēšana izšķirīgajā brīdī pretinieka visvārīgākajā punktā, kad revolūcija jau nobriedusi, kad uzbrukums pilnā sparā, kad sacelšanās klaudzina pie durvīm un kad rezervju pievilkšana avangardam ir izšķirīgs panākumu nosacījums. Par piemēru, kas demonstrē šādu rezervju izlietošanu, var uzskatīt partijas stratēģiju 1917. g. aprīļa — oktobra periodā. Neapšaubāmi, ka šai periodā pretinieka visvārīgākais punkts bija karš. Neapšaubāmi, ka tieši šajā, kā galvenā jautājumā, partija savāca ap proletārisko avangardu visplašākās iedzīvotāju masas. Partijas stratēģija šai periodā bija virzīta uz to, lai, ar manifestācijām un demonstrācijām apmācot avangardu akcijām ielās, reizē ar to pievilktu avangardam rezerves caur Padomēm aizmugurē un zaldātu komitejām frontē. Revolūcijas iznākums parādīja, ka rezervju izlietošana bija pareiza.

Lūk, ko saka Ļeņins par šo revolūcijas spēku stratēģiskās izlietošanas nosacījumu, citiem vārdiem izteikdams pazīstamo Marksa un Engelsa tezi par sacelšanos:

«Nekad nerotaļāties ar sacelšanos, bet, iesākot to, stingri apzināties, ka jāiet līdz galam. Nepieciešami savākt lielu spēku pārsvaru izšķirīgā vietā, izšķirīgā brīdī, jo citādi ienaidnieks, kam labāka sagatavošanās un organizācija, iznīcinās sacēlušos. Ja sacelšanās iesākta, tad jārīkojas ar vislielāko noteiktību un katrā ziņā, bez vārda runas, jāpāriet uzbrukumā.

«Aizsargāšanās ir bruņotas sacelšanās nāve». Jācenšas ienaidnieku pārsteigt, uztvert momentu, kamēr tā karaspēks izklaidēts. Jācenšas iegūt ik dienas (var teikt ik stundas, ja runa ir par vienu pilsētu) kaut nelielus panākumus, uzturot, lai tas maksātu ko maksādams, «morālisku pārsvaru »» (sk. XXI sēj., 319. un 320. lpp.).

Otrkārt. Izšķirīgā trieciena momenta, sacelšanās iesākšanas momenta izvēle ar tādu aprēķinu, ka krize sasniegusi augstāko pakāpi, ka avangards gatavs cīnīties līdz galam, ka rezerve ir gatava pabalstīt avangardu un ka pretinieka rindās jau iestājies maksimāls apjukums — ka viss tas jau eksistē.

Izšķirīgu kauju, saka Ļeņins, var uzskatīt par pilnīgi nobriedušu, ja «visi mums naidīgo šķiru spēki pietiekami sapinušies, pietiekami saplēsušies viens ar otru, pietiekami novājinājuši sevi cīņā, kas tiem nav pa spēkam», ja «visi nenoteiktie, svārstīgie, nepastāvīgie, starpelementi, t. i., sīkburžuazija, sīkburžuaziskā demokrātija, atšķirībā no buržuāzijas, pietiekami atmaskojuši sevi tautas priekšā, pietiekami apkaunojuši sevi ar savu praktisko bankrotu»; ja «proletariātā radies un sāk spēcīgi pieaugt masu noskaņojums par visnoteiktākās, pašaizliedzīgi drosmīgākās revolucionārās darbības atbalstīšanu pret buržuāziju. Lūk, tad revolūcija nobriedusi, lūk, tad mūsu uzvara, ja esam pareizi apsvēruši visus, iepriekš minētos . . . nosacījumus un pareizi izvēlējušies momentu, mūsu uzvara nodrošināta» (sk. XXV sēj., 229. lpp.).

Par šādas stratēģijas paraugu var uzskatīt Oktobra sacelšanās veikšanu.

Šā nosacījuma pārkāpšana rada bīstamu kļūdu, ko dēvē par «tempa zaudēšanu», kad partija atpaliek no kustības gaitas vai tālu aizsteidzas priekšā, radot neveiksmes briesmas. Par piemēru šādai «tempa zaudēšanai», par piemēru tam, kā nav jāizvēlas sacelšanās moments, jāuzskata vienas biedru daļas mēģinājums sākt sacelšanos ar Demokrātiskās apspriedes arestu 1917. g. septembrī, kad Padomēs vēl bija jūtama svārstīšanās, fronte vēl bija krustceļos, rezerves vēl nebija pievilktas avangardam.

Treškārt. Jau uzņemtā kursa neatlaidīga ieturēšana pāri visām un visādām grūtībām un sarežģījumiem ceļā uz mērķi, kas nepieciešama tādēļ, lai avangards neizlaistu no acīm galveno cīņas mērķi, bet masas, iedamas uz šo mērķi un cenzdamās sakļauties ap avangardu, nenomaldītos no ceļa. Šā nosacījuma pārkāpšana rada milzīgu kļūdu, kas labi pazīstama jūrniekiem ar nosaukumu «kursa zaudēšana». Par šādas «kursazaudēšanas» piemēru jāuzskata mūsu partijas kļūdainā izturēšanās tūdaļ pēc Demokrātiskās apspriedes, kad partija nolēma piedalīties Priekšparlamentā. Partija šai brīdī it kā aizmirsa, ka Priekšparlaments ir buržuāzijas mēģinājums aizvirzīt mūsu valsti no Padomju ceļa uz buržuāziskā parlamentārisma ceļu, ka partijas piedalīšanās tādā iestādē var sajaukt visas kārtis un novirzīt no ceļa strādniekus un zemniekus, kuri veic revolūcionāru cīņu ar lozungu: «Visu varu Padomēm». Šī kļūda tika izlabota, boļševikiem aizejot no Priekšparlamentā.

Ceturtkārt. Manevrēšana ar rezervēm, kas domāta, lai pareizi atkāptos, kad ienaidnieks stiprs, kad atkāpšanās nenovēršama, kad pieņemt pretinieka uzspiestu kauju acīm redzami neizdevīgi, kad atkāpšanās ar esošo spēku samēru kļūst vienīgais līdzeklis, kā izsargāt avangardu no trieciena un saglabāt tam rezerves.

«Revolucionārām partijām», saka Ļeņins, «jāpapildina zināšanas. Tās mācījušās uzbrukt. Tagad jāsaprot, ka šo zinātni nepieciešami papildināt ar zinātni — kā pareizāk atkāpties. Jāsaprot, — un revolucionārā šķira pati no savas rūgtās pieredzes mācās saprast, — ka nevar uzvarēt, neiemācoties pareizi uzbrukt un pareizi atkāpties» (sk. XXV sēj., 177. lpp.).

Šādas stratēģijas mērķis — iegūt laiku, radīt pretiniekā sabrukumu un uzkrāt spēkus, lai pēc tam pārietu uzbrukumā.

Par šādas stratēģijas paraugu var uzskatīt Brestas miera noslēgšanu, kas partijai deva iespēju iegūt laiku, izmantot sadursmes imperiālisma nometnē, radīt pretinieka spēku sabrukumu, saglabāt savā pusē zemniecību un uzkrāt spēkus, lai sagatavotu uzbrukumu Kolčakam un Deņikinam.

«Noslēdzot separātu mieru», teica toreiz Ļeņins, «mēs vislielākā mērā, kāds tagadējā brīdī iespējams, atbrīvojamies no abām naidīgām imperiālistiskām grupām, izmantojot viņu naidu un karu, kas apgrūtina viņu izlīgumu pret mums, — izmantosim to, iegūdami uz zinamu periodu brīvas rokas sociālistiskās revolūcijas turpināšanai un nostiprināšanai» (sk. XXII sēj., 198. lpp.).

«Tagad pat pēdējais muļķis redz», teica Ļeņins trīs gadus pēc Brestas miera, «ka «Brestas miers» bija piekāpšanās, kas mūs stiprināja un saskaldīja starptautiskā imperiālisma spēkus» (sk. XXVII sēj., 7. lpp.).

Tādi ir galvenie nosacījumi, kas nodrošina stratēģiskās vadības pareizumu.

5) Taktiskā vadība. Taktiskā vadība ir stratēģiskās vadības daļa, kas pakļauta pēdējās uzdevumiem un prasībām. Taktiskās vadības uzdevums ir apgūt visas proletariāta cīņas un orgānizācijas formas un nodrošināt to pareizu izlietošanu, lai zināmā spēku samērā iegūtu maksimālus rezultātus, kas nepieciešami stratēģisko panākumu sagatavošanai.

Kas ir proletariāta cīņas un organizācijas formu pareiza izlietošana?

Dažu nepieciešamu nosacījumu izpildīšana, no kuriem par galveniem nosacījumiem jāuzskata šādi:

Pirmkārt. Tieši to cīņas un organizācijas formu izvirzīšana pirmā vietā, kuras, visvairāk atbilstot zināmas kustības uzplūdu vai atplūdu apstākļiem, var atvieglot un nodrošināt masu pievešanu revolūcijas pozīcijām, miljonu masu pievešanu revolūcijas frontei, to novietošanu revolūcijas frontē.

Jautājums nav par to, lai avangards apzinātos vecās kārtības uzturēšanas neiespējamību un tās gāšanas nenovēršamību. Jautājums ir par to, lai masas, miljonu masas, saprastu šo nenovēršamību un izrādītu gatavību atbalstīt avangardu. Bet to izprast masas spēj tikai ar pašu pieredzi. Dot miljonu masām iespēju ar savu pašu pieredzi atzīt vecās varas gāšanas nenovēršamību, izvirzīt tādus cīņas veidus un tādas organizācijas formas, kas atvieglotu masām ar pieredzi atzīt revolucionāro lozungu pareizumu, — tāds ir uzdevums.

Avangards būtu atrāvies no strādnieku šķiras, bet strādnieku šķira būtu pazaudējusi sakarus ar masām, ja partija savā laikā nebūtu nolēmusi piedalīties domē, ja tā nebūtu nolēmusi koncentrēt spēkus darbam domē un uz šā darba pamata izvērst cīņu, lai ar to palīdzētu masām ar pašu pieredzi atzīt domes bezspēcību, kadetu solījumu melīgumu, neiespējamību izlīgt ar carismu, zemniecības un strādnieku šķiras savienības nenovēršamību. Bez masu pieredzes domes periodā kadetu atmaskošana un proletariāta hegemonija nebūtu bijusi iespējama.

Otzovisma taktika bija bīstama tāpēc, ka tā draudēja atraut avangardu no viņa miljonu lielajām rezervēm.

Partija būtu atrāvusies no strādnieku šķiras, bet strādnieku šķira būtu pazaudējusi ietekmi plašās zemnieku un kareivju masās, ja proletariāts būtu gājis kreiso komunistu pēdās, kuri aicināja uz sacelšanos 1917. gada aprīlī, kad meņševiki un eseri vēl nebija paguvuši atmaskoties kā kara un imperiālisma piekritēji, kad masas ar savu pieredzi vēl nebija paguvušas iepazīt meņševistiski eserisko runu melus par mieru, par zemi, par brīvību. Bez masu pieredzes kerenskisma periodā meņševiki un eseri nebūtu izolēti un proletariāta diktatūra nebūtu bijusi iespējama. Tāpēc sīkburžuazisko partiju kļūdu «pacietīgas izskaidrošanas» un atklātas cīņas taktika pašās Padomēs bija vienīgi pareizā taktika.

Kreiso komunistu taktika bija bīstama tāpēc, ka tā draudēja pārvērst partiju no proletāriskās revolūcijas vadoņa par tukšu un bezpamata sazvērnieku grupiņu.

«Ar avangardu vien», saka Ļeņins, «nevar uzvarēt. Mest izšķirīgā cīņā avangardu vien, iekām visa šķira, iekām plašas masas nav ieņēmušas vai nu avangarda tieša atbalsta, vai vismaz labvēlīgas neitralitātes pozicijas pret to . . . būtu ne vien muļķība, bet arī noziegums. Bet, lai tiešām visa šķira, lai tiešām plašas kapitāla apspiestās un darba ļaužu masas nonāktu līdz šādai pozicijai — ar propagandu vien, ar aģitāciju vien nepietiek. Tur vajadzīga pašu šo masu politiska pieredze. Tāds ir visu lielo revolūciju pamatlikums, ko tagad ārkārtīgi spēcīgi un reljefi apstiprinājusi ne vien Krievija, bet arī Vācija. Ne vien nekulturālām, bieži vien lasīt un rakstīt nepratējām Krievijas masām, bet arī augsti kulturālām, viscaur lasīt un rakstīt pratējām Vācijas masām vajadzēja sajust uz savas ādas II Internacionāles bruņinieku valdības bezspēcību, bezraksturību, nevarību, sulainisko pakalpību buržuāzijai, galējo reakcionāru diktatūras nenovēršamību (Korņilovs — Krievijā, Kaps un K o . — Vācijā) kā vienīgo alternatīvu attiecībā pret proletariāta diktatūru, lai noteikti pievērstos komunismam» (sk. XXV sēj., 228. lpp.).

Otrkārt. Katrā zināmā momentā tā īpašā posma atrašana procesu ķēdē, kuru satverot, varētu noturēt visu ķēdi un sagatavot apstākļus stratēģisku panākumu iegūšanai.

Lieta tā, ka no vairākiem partijai veicamiem uzdevumiem jāizdala tieši tas kārtējais uzdevums, kura atrisināšana ir centrālais punkts un kura realizēšana nodrošina pārējo kārtējo uzdevumu sekmīgu atrisināšanu.

Šās tēzes nozīmi varētu demonstrēt diviem piemēriem, no kuriem vienu varētu ņemt tālā pagātnē (partijas dibināšanas periods) un otru — mums vistuvākā tagadnē (nepa periods).

Partijas dibināšanas periodā, kad neskaitāmie pulciņi un organizācijas vēl nebija saistītas savā starpā, kad savrupība un noslēgšanās pulciņos sagandēja partiju no augšas līdz apakšai, kad idejiskais juceklis bija partijas iekšējās dzīves raksturīgā pazīme, — šai periodā galvenais posms un galvenais uzdevums posmu un uzdevumu ķēdē, kādi toreiz partijai bija jāatrisina, bija nelegālā Viskrievijas laikraksta nodibināšana. Kāpēc? Tāpēc, ka tikai ar nelegālu Viskrievijas laikrakstu toreizējos apstākļos varēja radīt saskaņotu partijas kodolu, kas spētu sasaistīt kopā neskaitāmos pulciņus un organizācijas, sagatavot apstākļus idejiskai un taktiskai vienībai un tādējādi likt pamatu īstenas partijas nodibināšanai.

Pārejas periodā no kara uz saimniecisku celtniecību, kad rūpniecība nīkuļoja sabrukuma ķetnās, bet lauksaimniecība cieta no pilsētas ražojumu trūkuma, kad valsts industrijas saikne ar zemnieku saimniecību kļuva par sekmīgas sociālistiskas celtniecības galveno nosacījumu, šai periodā galvenais posms procesu ķēdē, galvenais uzdevums citu uzdevumu virknē izrādījās tirdzniecības attīstība. Kāpēc? Tāpēc, ka nepa apstākļos industrijas saikne ar zemnieku saimniecību nav iespējama citādi kā tikai caur tirdzniecību, tāpēc, ka ražošana bez ražojumu noieta nepa apstākļos ir industrijas nāve, tāpēc, ka industriju var paplašināt tikai ar noieta paplašināšanu tirdzniecības attīstības ceļā, tāpēc, ka, tikai nostiprinoties tirdzniecības nozarē, tikai pārzinot tirgošanos, tikai satverot šo ķēdes posmu, varēs cerēt sakļaut industriju ar zemnieku ražojumu tirgu un sekmīgi atrisināt citus kārtējos uzdevumus, lai radītu apstākļus sociālistiskās ekonomikas pamatu celšanai.

«Nepietiek būt revolucionāram un sociālisma piekritējam vai komunistam vispār . . . », saka Ļeņins. «Katrā momentā jāprot atrast to īpašo ķēdes posmu, pie kura jāķeras visiem spēkiem, lai noturētu visu ķēdi un sagatavotu drošu pāreju pie nākošā posma » . . . «Pašreizējā momentā . . . šāds posms ir iekšējās tirdzniecības atdzīvināšana, valstij to pareizi regulējot (virzot). Tirdzniecība — lūk, tas «posms» vēsturiskā notikumu ķēdē mūsu sociālistiskās celtniecības pārejas formās 1921. un 1922. g., «pie kura jāķeras visiem spēkiem » . . . » (sk. XXVII sēj., 82. lpp.).

Tādi ir galvenie nosacījumi, kas nodrošina taktiskās vadības pareizumu.

6) Reformlisms un revolūcionārisms. Ar ko atšķiras revolucionāra taktika no reformistiskas taktikas?

Daži domā, ka ļeņinisms ir pret reformām, pret kompromisiem un izlīgumiem vispār. Tas gluži nepareizi. Boļševiki zina ne mazāk par jebkuru citu, ka zināmā nozīmē «viss labs, ko dod», ka zināmos apstākļos reformas vispār, kompromisi un izlīgumi atsevišķi — nepieciešami un derīgi.

«Karot», saka Ļeņins, «par starptautiskās buržuāzijas gāšanu, kas ir simtkārt grūtāks, ilgstošāks un sarežģītāks karš nekā vissīvākais no parastajiem kariem starp valstīm, un turklāt jau iepriekš atteikties no laipošanas, no ienaidnieku savstarpējo interešu pretišķību (kaut arī uz laiku) izmantošanas, no izlīgumiem un kompromisiem ar iespējamiem (kaut arī pagaidu, nedrošiem, svārstīgiem, varbūtējiem) sabiedrotiem,— vai tā nav bezgalīgi smieklīga lieta? Vai tas nelīdzinās tam, ka, uzņēmušies grūtu kāpšanu vēl neizpētītā un līdz šim nepārvarētā kalnā, mēs jau iepriekš būtu nolēmuši atteikties, lai ietu dažreiz līču loču, dažreiz grieztos atpakaļ, atteiktos no reiz uzņemtā virziena un izmēģinātu dažādus virzienus?» (sk. XXV sēj., 210. lpp.).

Jautājums acīm redzami nav vis reformās vai kompromisos un izlīgumos, bet gan tai apstāklī, kā cilvēki šīs reformas un šos izlīgumus izlieto.

Reformistam reforma ir viss, turpretī revolucionārais darbs — tikai tā, parunāšanai, acu apmānīšanai. Tāpēc reforma buržuāzijas varas pastāvēšanas apstākļos ar reformistisku taktiku nenovēršami kļūst par šās varas nostiprināšanas ieroci, revolūcijas ārdīšanas ieroci.

Bet revolucionāram, gluži otrādi, galvenais ir revolucionārais darbs, bet ne reforma, — viņam reforma ir revolūcijas blakus produkts. Tāpēc reforma ar revolucionāru taktiku, buržuāzijas varai pastāvot, dabiski kļūst par šās varas ārdīšanas ieroci, revolūcijas nostiprināšanas ieroci, par atbalsta punktu revolucionārās kustības tālākai attīstībai.

Revolucionārs pieņems reformu tādēļ, lai to izlietotu kā iespēju saskaņot legālo darbu ar nelegālo darbu, lai to izlietotu kā aizsegu pastiprināt nelegālo darbu masu revolucionārā sagatavošanā buržuāzijas gāšanai.

Tāda ir reformu un izlīgumu revolucionārās izmantošanas būtība imperiālisma apstākļos.

Bet reformists, gluži otrādi, pieņems reformas tādēļ, lai atteiktos no jebkāda nelegāla darba, lai izjauktu masu gatavošanu revolūcijai un atdusētos «dāvātās» reformas paēnā.

Tāda ir reformistiskās taktikas būtība.

Tā tas ir ar reformām un izlīgumiem imperiālisma apstākļos.

Stāvoklis tomēr mazliet mainās pēc imperiālisma gāšanas, proletariāta diktatūras laikā. Zināmos apstākļos, zināmā situācijā proletāriskā vara var būt spiesta uz laiku pāriet no pastāvošās kārtības revolucionārā pārveidošanas ceļa uz tās pakāpeniskas pārveidošanas ceļu, uz «reformistisku ceļu», kā saka Ļeņins pazīstamajā rakstā «Par zelta nozīmi», uz apiešanas kustību ceļa, uz reformu un piekāpšanos ceļu neproletārisko šķiru priekšā, lai šīs šķiras sairdinātu, dotu revolūcijai atelpu, ļautu saņemt spēkus un sagatavot apstākļus jaunam uzbrukumam. Nav noliedzams, ka šis ceļš zināmā nozīmē ir reformistisks ceļš. Tikai jāatceras, ka šeit mums ir viena radikāla īpatnība, tā, ka reformu šai gadījumā dod proletariāta vara, ka reforma nostiprina proletariāta varu, ka tā viņai dod nepieciešamo atelpu, ka tā aicināta ārdīt nevis revolūciju, bet neproletāriskās šķiras.

Reforma šādos apstākļos tādējādi pārvēršas par savu pretstatu.

Šādas politikas realizēšana proletariāta varai kļūst iespējama tāpēc un tikai tāpēc, ka revolūcijas vēriens iepriekšējā periodā bija pietiekami liels un tādējādi deva pietiekami lielu plašumu, lai būtu kur atkāpties, uzbrukšanas taktikas vietā liekot pagaidu atkāpšanās taktiku, apiešanas taktiku.

Tādējādi, ja agrāk, buržuāzijas varas laikā, reformas bija revolūcijas blakus produkts, tad tagad, proletariāta diktatūras laikā, reformu avots ir proletariāta revolucionārie iekarojumi, proletariāta rokās uzkrātā rezerve, kas sastāv no šiem iekarojumiem.

«Reformu attieksmi pret revolūciju», saka Ļeņins, «noteikti un pareizi definējis tikai marksisms, pie kam Markss šo attieksmi varēja redzēt tikai no vienas puses, proti: apstākļos, kas bija pirms proletariāta pirmās, kaut cik stiprās, kaut cik ilgstošās uzvaras kaut vienā zemē. Šādos apstākļos pareizas attieksmes pamatā bija: reformas ir proletariāta revolucionārās šķiru cīņas blakus produkts... Pēc proletariāta uzvaras kaut vai vienā zemē reformu attieksmēs pret revolūciju rodas kaut kas jauns. Principiāli stāvoklis paliek tas pats, bet formā rodas pārmaiņa, ko Markss personīgi nevarēja paredzēt, bet ko var apzināt tikai uz marksisma filozofijas un politikas pamata... Pēc uzvaras tās (t. i., reformas. J. St.) (starptautiskā mērogā būdamas tas pats «blakus produkts») tai zemei, kur uzvara jau panākta, ir bez tam nepieciešama un likumīga atelpa tais gadījumos, kad spēku, pat tos maksimāli piepūlot, acīm redzami nepietiek tādam vai citādam revolucionāram pārgājienam. Uzvara dod tādu «spēku krājumu», ka iespējams noturēties pat piespiestas atkāpšanās gadījumā, — noturēties ir materiālā, ir morālā ziņā» (sk. XXVII sēj., 84. un 85. lpp.).

VIII. PARTIJA

Pirmsrevolūcijas periodā, daudzmaz mierīgas attīstības periodā, kad II Internacionāles partijas bija valdošais spēks strādnieku kustībā, bet parlamentārās cīņas formas uzlūkoja par pamatformām, — šādos apstākļos partijai nebija un nevarēja būt tās nopietnās un izšķirīgās nozīmes, kādu tā ieguva pēc tam, atklātu revolucionāru sadursmju apstākļos. Aizstāvēdams II Internacionāli pret uzbrukumiem, Kautskis saka, ka II Internacionāles partijas ir miera, bet nevis kara instruments, ka tieši tāpēc tās izrādījās nespējīgas uzsākt kaut ko nopietnu kara laikā, proletariāta revolucionāro akciju periodā. Tas gluži pareizi. Bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka II Internacionāles partijas neder proletariāta revolucionārajai cīņai, ka tās nav proletariāta cīņas partijas, kas ved strādniekus pie varas, bet vēlēšanu aparāts, kas piemērots parlamentu vēlēšanām un parlamentārai cīņai. Ar to arī izskaidrojams fakts, ka II Internacionāles oportūnistu kundzības periodā proletariāta politiskās organizācijas pamats nebija vis partija, bet parlamenta frakcija. Ir zināms, ka šai laikā partija patiesībā bija parlafrienta frakcijas piedēklis un tai kalpojošs elements. Vai maz jāpierāda, ka tādos apstākļos un ar tādu partiju priekšgalā nevarēja būt ne runas par proletariāta sagatavošanu revolūcijai.

Stāvoklis tomēr radikāli grozījās, iestājoties jaunam periodam. Jaunais periods ir šķiru atklātu sadursmju periods, proletariāta revolucionāru akciju periods, proletāriskās revolūcijas periods, spēku tiešas sagatavošanas periods imperiālisma gāšanai, proletariāta varas sagrābšanai. Šis periods izvirza proletariātam jaunus uzdevumus visa partijas darba pārkārtošanai jaunā, revolucionārā veidā, strādnieku audzināšanai revolucionārai cīņai par varu, rezervju sagatavošanai un pievilkšanai, savienībai ar kaimiņu zemju proletāriešiem, ciešu sakaru nodibināšanai ar koloniju un atkarīgo zemju atbrīvošanās kustību utt. u. tml. Domāt, ka šos jaunos uzdevumus var atrisināt mierīgos parlamentārisma apstākļos izaudzināto sociāldemokrātisko partiju spēkiem, — nozīmē nolemt sevi bezcerības izmisumam un nenovēršamai sakāvei. Palikt ar šādiem uzdevumiem uz pleciem, vecām partijām priekšgalā esot, — nozīmē nokļūt pilnīgas atbruņotības stāvoklī. Vai maz jāpierāda, ka proletariāts ar šādu stāvokli nevarēja samierināties.

No tā jaunas partijas nepieciešamība, cīnītājas partijas revolucionāras partijas, kas pietiekami drošsirdīga, lai vestu proletāriešus cīņā par varu, pietiekami pieredzējusi, lai orientētos sarežģītos revolucionāros apstākļos, un pietiekami lokana, lai ceļā uz mērķi izvairītos no visiem un visādiem zemūdens akmeņiem.

Bez šādas partijas nevar pat domāt par imperiālisma gāšanu, par proletariāta diktatūras iekarošanu.

Šī jaunā partija ir ļeņinisma partija.

Kādas ir šās jaunās partijas īpatnības?

1) Partija kā strādnieku šķiras priekšpulks. Partijai vispirms jābūt strādnieku šķiras priekšpulkam. Partijai jāuzņem sevī visi labākie strādnieku šķiras elementi, to pieredze, to revolūcionārisms, to pašaizliedzīgā uzticība proletariāta lietai. Bet lai būtu par īstenu priekšpulku, partijai jābūt bruņotai ar revolucionāru teoriju, ar kustības likumu zināšanu, ar revolūcijas likumu zināšanu. Bez tā viņa nespēj vadīt proletariāta cīņu, vest sev līdzi proletariātu. Partija nevar būt īsta partija, ja tā aprobežojas ar tā reģistrēšanu, ko pārdzīvo un domā strādnieku šķiras masa, ja tā velkas stichiskās kustības astē, ja tā neprot pārvarēt stichiskās kustības kūtrību un politisko vienaldzību, ja tā neprot pacelties augstāk par proletariāta acumirkļa interesēm, ja tā neprot pacelt masas līdz proletariāta šķiras interešu līmenim. Partijai jāstāv strādnieku šķiras priekšgalā, tai jāredz tālāk nekā strādnieku šķirai, tai jāved proletariāts sev līdzi un nevis jāvelkas stichisma astē. II Internacionāles partijas, kas sludina «astē vilkšanos», ir buržuāziskas politikas paudējas, kas padara proletariātu par ieroci buržuāzijas rokās. Tikai partija, kas nostājusies uz proletariāta priekšpulka viedokļa un kas spējīga pacelt masas līdz proletariāta šķiras interešu līmenim, — tikai tāda partija spējīga novirzīt strādnieku šķiru no trēdjūnisma ceļa un padarīt to par patstāvīgu politisku spēku. Partija ir strādnieku šķiras politiskais vadonis.

Es jau iepriekš runāju par strādnieku šķiras cīņas grūtībām, par to, cik sarežģīti ir cīņas apstākļi, par stratēģiju un taktiku, par rezervēm un manevrēšanu, par uzbrukumu un atkāpšanos. Šie apstākļi nav mazāk, ja ne vēl vairāk sarežģīti, kā kara apstākļi. Kas spēj orientēties šais apstākļos, kas spēj dot proletāriešu miljonu masām pareizu orientāciju? Neviena armija karā nevar iztikt bez pieredzējuša štāba, ja tā negrib nolemt sevi sakāvei. Vai nav skaidrs, ka proletariāts vēl jo vairāk nespēj iztikt bez šāda štāba, ja tas negrib atdot sevi iznīcināšanai saviem nāvīgākajiem ienaidniekiem? Bet kur ir šis štābs? Šāds štābs var būt tikai proletariāta revolucionārā partija. Strādnieku šķira bez revolucionāras partijas — ir armija bez štāba. Partija ir proletariāta kaujas štābs.

Bet partija nevar būt tikai priekšpulks vien. Reizē ar to tai jābūt šķiras pulkam, šķiras daļai, kas visām savas pastāvēšanas saknēm cieši ar to saistīta. Atšķirība starp priekšpulku un pārējo strādnieku šķiras masu, starp partijas biedriem un bezpartejiskajiem nevar izzust, kamēr nav izzudušas šķiras, kamēr proletariāts papildināsies ar pārnācējiem no citām šķirām, kamēr strādnieku šķirai visumā nav iespējams pacelties līdz priekšpulka līmenim. Bet partija vairs nebūtu partija, ja šī atšķirība pārvērstos sakaru pārtraukšanā, ja partija noslēgtos sevī un atrautos no bezpartejiskām masām. Partija nevar vadīt šķiru, ja tā nav saistīta ar bezpartejiskām masām, ja nav saiknes starp partiju un bezpartejiskām masām, ja šīs masas neatzīst partijas vadību, ja partijai nav morāliska un politiska kredīta masās. Nesen mūsu partijā uzņēma divi simti tūkstoš jaunu biedru no strādnieku vidus. Ievērojams šeit tas apstāklis, ka šie ļaudis ne tik daudz paši bija atnākuši partijā, kā tos sūtīja turp visa pārējā bezpartejiskā masa, kas aktīvi piedalījās jauno biedru uzņemšanā un bez kuras piekrišanas jaunus biedrus vispār neuzņēma. Šis fakts liecina to, ka plašas bezpartejisko strādnieku masas uzskata mūsu partiju par savu partiju, par sev tuvu un dārgu partiju, kuras paplašināšanā un nostiprināšanā tās dziļi ieinteresētas un kuras vadībai tās labprāt uztic savu likteni. Vai maz jāpierāda, ka bez šiem neuztveramiem morāliskiem pavedieniem, kas partiju saista ar bezpartejiskām masām, partija nevarētu kļūt savas šķiras noteicējs spēks. Partija ir nešķirama strādnieku šķiras daļa.

«Mēs — šķiras partija», saka Ļeņins, «un tāpēc gandrīz visai šķirai (bet kara laikā, pilsoņu kara laikmetā, itin visai šķirai) jādarbojas mūsu partijas vadībā, jāpiekļaujas mūsu partijai cik iespējams ciešāk, bet būtu maņilovisms un «astē vilkšanās» domāt, ka jebkad, kapitālismam pastāvot, gandrīz visa šķira vai visa šķira spētu pacelties līdz sava priekšpulka, savas sociālistiskās partijas apziņai un aktivitātei. Vēl neviens saprātīgs sociālists nav šaubījies par to, ka, kapitālismam pastāvot, pat arodorganizācijas (kas primitīvākas, vieglāk pieejamas neattīstīto slāņu apziņai) nespēj aptvert gandrīz visu vai visu strādnieku šķiru. Tikai krāpt sevi, aizvērt acis mūsu grandiozo uzdevumu priekšā, sašaurināt šos uzdevumus — nozīmētu aizmirst atšķirību starp priekšpulku un visām masām, kas tiecas pie tā, aizmirst priekšpulka pastāvīgo pienākumu celt augšup aizvien plašākus un plašākus slāņus līdz šim augstajam līmenim» (sk. VI sēj., 205. un 206. lpp.).

2) Partija kā organizēts strādnieku šķiras pulks. Partija nav tikai strādnieku šķiras priekšpulks vien. Ja tā tiešām grib vadīt šķiras cīņu, tai reizē jābūt savas šķiras organizētam pulkam. Partijas uzdevumi kapitālisma apstākļos ārkārtīgi lieli un dažādi. Partijai jāvada proletariāta cīņa ārkārtīgi grūtos iekšējas un ārējas attīstības apstākļos, tai jāved proletariāts uzbrukumā, kad situācija prasa uzbrukumu, tai jāpasargā proletariāts no stipra pretinieka trieciena, kad situācija prasa atkāpties, tai jārada neorganizēto, bezpartejisko strādnieku miljonu masu cīņā disciplīnas un plānveidības gars, organizētības un izturības gars. Bet partija var veikt šos uzdevumus tikai tādā gadījumā, ja tā pati ir disciplīnas un organizētības personifikācija, ja tāpati ir organizēts proletariāta pulks. Bez šiem nosacījumiem nevar būt pat runa par partijas īstenu vadību pār proletariāta miljonu masām. Partija ir strādnieku šķiras organizēts pulks.

Doma par partiju kā organizētu veselu kopumu ir nostiprināta mūsu partijas statūtu pirmā punkta pazīstamajā Ļeņina formulējumā, kur partija uzskatīta kā organizāciju suma un partijas biedri — kā partijas vienas vai otras organizācijas biedri. Meņševiki, kas iebilda pret šo formulējumu jau 1903. gadā, ieteica tā vietā savu pašieskaitīšanas «sistēmu» partijā, «sistēmu» partijas biedra «titula» attiecināšanai uz katru «profesoru» un «ģimnāzistu», katru «līdzjutēju» un «streikotāju», kas šā vai tā pabalsta partiju, bet kas neiestājas un kas negrib iestāties nevienā no partijas organizācijām. Vai maz jāpierāda, ka šī oriģinālā «sistēma», ja tā būtu nostiprinājusies mūsu partijā, nenovēršami būtu radījusi partijas pārpildīšanos ar profesoriem un ģimnāzistiem un tās izviršanu izplūdušā, bezveidīgā, dezorganizētā «veidojumā», kas pazūd «līdzjutēju» jūrā, kas izdzēš robežu starp partiju un šķiru un sagāž partijas uzdevumu pacelt neorganizētās masas līdz priekšpulka līmenim. Nav pat ko runāt, ka ar šādu oportūnistisku «sistēmu» mūsu partija nebūtu varējusi veikt strādnieku šķiras organizējošā kodola lomu mūsu revolūcijas gaitā.

«No Martova viedokļa», saka Ļeņins, «partijas robeža paliek pavisam nenoteikta, jo «katrs streikotājs» var «pasludināt sevi par partijas biedru». Kāds labums no šādas izplūšanas? «Nosaukuma» plaša izplatīšana. Tās ļaunums — dezorganizējošas idejas ieviešana par šķiras sajaukšanu ar partiju» (sk. VI sēj., 211. lpp.).

Bet partija nav tikai partijas organizāciju suma. Partija ir reizē ar to šo organizāciju vienota sistēma, to formāla apvienība vienotā veselā ar augstākiem un zemākiem vadības orgāniem, ar mazākuma pakļaušanos vairākumam, ar praktiskiem lēmumiem, kas obligāti visiem partijas biedriem. Bez šiem nosacījumiem partija nevar būt vesels organizēts kopums, kas spējīgs realizēt plānveidīgu un organizētu strādnieku šķiras cīņas vadību.

«Agrāk», saka Ļeņins, «mūsu partija nebija formāli organizēta vesela vienība, bet tikai atsevišķu grupu suma un tāpēc citādu attieksmju starp šīm grupām kā idejiska ietekmēšana arī nevarēja būt. Tagad mēs esam kļuvuši organizēta partija, un tas arī nozīmē varas radīšanu, ideju autoritātes pārvēršanu par varas autoritāti, zemāko partijas instanču pakļaušanos augstākām» (sk. turpat, 291. lpp.).

Princips par mazākuma pakļaušanos vairākumam, princips par partijas darba vadību no centra nereti ir iemesls svārstīgu elementu uzbrukumiem, apvainojumiem «birokrātismā», «formālismā» utt. Vai maz jāpierāda, ka partijas kā vienota kopuma plānveidīgs darbs un strādnieku šķiras cīņas vadība bez šo principu realizēšanas nebūtu iespējama. Ļeņinisms organizācijas jautājumā ir šo principu neatlaidīga realizēšana. Cīņu ar šiem principiem Ļeņins dēvē par «krievu nihilismu» un «kundzisku anarchismu», kas pelna, ka to izsmej un aizmet projām.

Lūk, ko saka Ļeņins par šiem svārstīgajiem elementiem savā grāmatā «Solis uz priekšu»:

«Krievu nihilistam šis kundziskais anarchisms sevišķi raksturīgs. Partijas organizācija viņam šķiet šausmīga «fabrika», daļas pakļautība veselajam un mazākuma — vairākumam viņam šķiet «dzimtbūšanas kārtība» . . . , darba dalīšana centra vadībā rada viņā traģikomiskas gaudas par cilvēku pārvēršanu «ritenīšos un vītnītēs» . . . , partijas organizācijas statūtu pieminēšana ir iemesls nicīgām grimasēm un nievājošai piezīmei, ka varētu arī bez statūtiem...» «Liekas skaidrs, ka brēka par izdaudzināto birokrātismu ir tikai aizsega neapmierinājumam ar centru personālo sastāvu, ir vīģes lapiņa . . . Tu esi birokrāts, tāpēc ka kongress tevi iecēlis nevis saskaņā ar manu gribu, bet pret to; tu esi formālists, tāpēc ka tu balsties uz kongresa formālajiem lēmumiem, bet nevis uz manu piekrišanu; tu rīkojies rupji mechaniski, jo atsaucies uz «mechanisko» vairākumu partijas kongresā un neievēro manu vēlēšanos tikt kooptētam; tu — patvaldnieks, tāpēc ka negribi nodot varu vecās siltās kompānijas rokās»* (sk. VI sēj., 310. un 287. lpp.).

____________________________

*Ir runa par Akselroda, Martova, Potresova u.c. «kompāniju» , kas nepadevās II kongresa lēmumiem un apvainoja Ļeņinu «birokrātismā» . J. St.

3) Partija kā proletariāta šķiras organizācijas augstākā forma. Partija ir organizēts strādnieku šķiras pulks. Bet partija nav vienīgā strādnieku šķiras organizācija. Proletariātam ir vēl vesela virkne citu organizāciju, bez kurām tas nevar sekmīgi cīnīties ar kapitālu: arodbiedrības, kooperatīvi, fabriku un rūpnīcu organizācijas, parlamentu frakcijas, bezpartejiskas sieviešu apvienības, prese, kultūras un izglītības organizācijas, jaunatnes savienības, revolucionārās kaujas organizācijas (atklātu revolucionāru akciju laikā), deputātu Padomes kā valstiska organizācijas forma (ja vara ir proletariātam) utt. Vislielākais šo organizāciju vairākums ir bezpartejisks, un tikai viena daļa no tām pieslejas tieši partijai vai ir tās atzarojums. Visas šīs organizācijas strādnieku šķirai zināmos apstākļos absolūti nepieciešamas, jo bez tām nav iespējams nostiprināt proletariāta šķiras pozīcijas daždažādās cīņas sfērās, jo bez tām nav iespējams norūdīt proletariātu kā spēku, kas aicināts buržuāziskās kārtības vietā likt sociālistisku kārtību. Bet kā realizēt vienotu vadību tādā organizāciju pārpilnībā? Kur garantija, ka daudzo organizāciju pastāvēšana neradīs vadībā nesaskaņas? Var sacīt, ka katra no šīm organizācijām darbojas savā atsevišķā sfērā un ka tāpēc tās viena otru nevar traucēt. Tas, protams, pareizi. Bet pareizi arī tas, ka visām šīm organizācijām jāstrādā vienā virzienā, jo tās apkalpo vienu šķiru, proletāriešu šķiru. Rodas jautājums: kas nosaka to līniju, to vispārējo virzienu, kādā jāveic savs darbs visām šīm organizācijām? Kur tā centrālā organizācija, kas ne vien spēj, tāpēc, ka tai ir nepieciešamā pieredze, izstrādāt šo kopīgo līniju, bet kurai arī iespējams, tāpēc ka tai ir šim nolūkam pietiekama autoritāte, pamudināt visas šīs organizācijas realizēt šo līniju, lai panāktu vienību vadībā un novērstu traucējumu iespēju?

Šāda organizācija ir proletariāta partija.

Tam nolūkam partijai ir visi dati, pirmkārt, tāpēc, ka partija ir strādnieku šķiras labāko elementu sapulcēšanas punkts, kuriem ir tieši sakari ar proletariāta bezpartejiskajām organizācijām un kuri ļoti bieži tās vada; otrkārt, tāpēc, ka partija kā strādnieku šķiras labāko cilvēku sapulcēšanas punkts ir labākā skola tādu strādnieku šķiras līderu izveidošanai, kas spētu vadīt visas savas šķiras organizāciju formas; treškārt, tāpēc, ka partija kā labākā strādnieku šķiras līderu skola ar savu pieredzi un autoritāti ir vienīgā organizācija, kas spēj centralizēt proletariāta cīņas vadību un tādējādi padarīt visas un višādas strādnieku šķiras bezpartejiskās organizācijas par apkalpojošiem orgāniem un dzenamsiksnām, kas to savieno ar šķiru. Partija ir proletariāta šķiras organizācijas augstāka forma.

Tas, protams, nenozīmē, ka bezpartejiskām organizācijām, arodbiedrībām, kooperatīviem utt., jābūt formāli pakļautām partijas vadībai. Runa ir tikai par to, lai šais organizācijās esošie partijas biedri kā neapšaubāmi iespaidīgi cilvēki izlietotu visus pārliecināšanas līdzekļus, lai bezpartejiskās organizācijas savā darbā tuvotos proletariāta partijai un labprātīgi pieņemtu tās politisko vadību.

Lūk, tāpēc Ļeņins saka, ka «partija ir proletāriešu šķiras apvienošanas augstākā forma», kuras politiskā vadība jāizplata uz visām citām proletariāta organizācijas formām (sk. X X V sēj., 194. lpp.).

Lūk, tāpēc oportūnistiskā bezpartejisko organizāciju «neatkarības» un «neitralitātes» teorija, kas vairo neatkarīgus parlamentāriešus un no partijas atrautus preses darbiniekus, aprobežotus arodbiedrībniekus un par mietpilsoņiem kļuvušus kooperātorus, — ir gluži nesavienojama ar ļeņinisma teoriju un praksi.

4) Partija kā proletariāta diktatūras ierocis. Partija ir proletariāta organizācijas augstākā forma. Partija ir galvenais vadošais princips proletāriešu šķirā un šās šķiras organizācijās. Bet no tā nebūt nav jāsecina, ka partiju var uzskatīt par pašmērķi, par sevī noslēgtu spēku. Partija ir ne vien proletāriešu šķiras apvienības augstākā forma, — tā ir reizē ar to ierocis proletariāta rokās, lai iekarotu diktatūru, kad tā vēl nav iekarota, lai nostiprinātu un paplašinātu diktatūru, kad tā jau iekarota. Partija savā nozīmē nevarētu pacelties tik augsti un tā nevarētu pārsniegt visas pārējās proletariāta organizācijas formas, ja proletariāts nestāvētu varas jautājuma priekšā, ja imperiālisma apstākli, karu nenovēršamība. Esošā krize neprasītu visu proletariāta spēku koncentrāciju vienā punktā, visu revolucionārās kustības pavedienu sakopošanu vienā vietā, lai gāztu buržuāziju un iekarotu proletariāta diktatūru.

Bet partija vajadzīga proletariātam ne tikai diktatūras iekarošanai, tā viņam vēl vairāk vajadzīga, lai diktatūru noturētu, to nostiprinātu un paplašinātu sociālisma pilnīgas uzvaras interesēs.

«Tagad, droši vien, jau gandrīz katrs redz», saka Ļeņins, «ka boļševiki nebūtu noturējušies pie varas ne tikai 2% gadus, bet pat 2V2 mēnešus bez visstingrākās, patiešām dzelzs disciplīnas mūsu partijā, bez visas strādnieku šķiras masas vispilnīgākā un pašaizliedzīgākā atbalsta tai, t. i., bez visa, kas šai šķirā ir domātspējīgs, godīgs, pašaizliedzīgs, iespaidīgs, spējīgs vest sev līdzi vai aizraut atpalikušos slāņus» (sk. XXV sēj., 173. lpp.).

Bet ko nozīmē «noturēt» un «paplašināt» diktatūru? Tas nozīmē radīt proletāriešu miljonu masās disciplīnas un organizētības garu; tas nozīmē radīt proletāriešu masās saliedē jumu un barjeru pret sīkburžuaziskās stichijas un sīkburžuazisko ieradumu ārdošo ietekmi; tas nozīmē pastiprināt proletāriešu organizatorisko darbu sīkburžuazisko slāņu pāraudzināšanai un pārveidošanai; tas nozīmē palīdzēt proletariāta masām izaudzināt sevi par spēku, kas spēj iznīcināt šķiras un sagatavot apstākļus sociālistiskās ražošanas organizēšanai. Bet visu to nav iespējams veikt bez partijas, kas stipra savā sakļautībā un disciplīnā.

«Proletariāta diktatūra», saka Ļeņins, «ir neatlaidīga cīņa, asiņaina un bezasiņaina, vardarbīga un mierīga, militāra un saimnieciska, pedagoģiska un administratīva, pret vecās sabiedrības spēkiem un tradīcijām. Miljonu un desmitu miljonu ieradumu spēks — visbriesmīgākais spēks. Bez dzelžaini stipras un cīņā norūdītas partijas, bez partijas, kurai uzticas viss, kas godīgs zināma šķira, bez partijas, kas prot sekot masu noskaņojumam un ietekmēt to, sekmīgi veikt tādu cīņu nav iespējams» (sk. XXV sēj., 190. lpp.).

Partija proletariātam vajadzīga tādēļ, lai iekarotu un noturētu diktatūru. Partija ir proletariāta diktatūras ierocis.

Bet no tā jāsecina, ka ar šķiru izzušanu, ar proletariāta diktatūras atmiršanu, jāatmirst arī partijai.

5) Partija kā gribas vienība nav savienojama ar frakciju pastāvēšanu. Proletariāta diktatūra nav iekarojama un noturama bez partijas, kas stipra ar savu saliedē jumu un dzelzs disciplīnu. Bet dzelzs disciplīna partijā nav domājama bez gribas vienības, bez pilnīgas un noteiktas visu partijas biedru darbības vienības. Tas, protams, nenozīmē, ka ar to noliegta uzskatu cīņas iespējamība partijā. Gluži otrādi, dzelzs disciplīna nevis noliedz, bet paredz kritiku un uzskatu cīņu partijā. Tas vēl jo mazāk nozīmē, ka disciplīnai jābūt «aklai». Gluži otrādi, dzelzs disciplīna nevis noliedz, bet paredz apzinīgu un labprātīgu pakļaušanos, jo tikai apzinīga disciplīna var būt tiešām dzelzs disciplīna. Bet pēc tam, kad uzskatu cīņa pabeigta, kritika izsmelta un lēmums pieņemts, visu partijas biedru gribas vienība un darbības vienība ir tas nepieciešamais nosacījums, bez kura nav domājama ne vienota partija, ne dzelzs disciplīna partijā.

«Tagadējā saasināta pilsoņu kara laikmetā», saka Ļeņins, «komunistiskā partija spēs veikt savu pienākumu tikai tādā gadījumā, ja tā būs organizēta cik vien iespējams centrāli, ja tajā valdīs dzelzs disciplīna, līdzīga militārai disciplīnai, un ja tās partijas centrs būs pavēlošs, autoritatīvs orgāns, ar plašām pilnvarām, kuram ir partijas biedru vispārēja uzticība» (sk. «Noteikumi par uzņemšanu Kominternē», XXV sēj., 282. un 283. lpp.).

Tā tas ir ar partijas disciplīnu cīņas apstākļos pirms diktatūras iekarošanas.

Tas pats sakāms, tikai vēl lielākā mērā, par partijas disciplīnu pēc diktatūras iekarošanas.

«Kas kaut cik vājina», saka Ļeņins, «proletariāta partijas dzelzs disciplīnu (sevišķi viņa diktatūras laikā), tas faktiski palīdz buržuāzijai pret proletariātu» (sk. XXV sēj., 190. lpp.).

Bet no tā jāsecina, ka frakciju pastāvēšana nav savienojama ne ar partijas vienību, ne ar tās dzelzs disciplīnu. Vai maz jāpierāda, ka frakciju pastāvēšana rada vairāku centru nodibināšanos, bet vairāku centru pastāvēšana nozīmē kopīga centra trūkumu partijā, vienotas gribas sadalīšanu, disciplīnas pavājināšanos un sairšanu, diktatūras pavājināšanos un sairšanu. Protams, II Internacionāles partijas, kas cīnās pret proletariāta diktatūru un kas nevēlas vest proletāriešus pie varas, var atļauties sev tādu liberālismu kā frakciju brīvību, jo dzelzs disciplīna tām gluži nevajadzīga. Bet Komunistiskās Internacionāles partijas, kas dibina savu darbu uz proletariāta diktatūras iekarošanas un nostiprināšanas uzdevumu pamatiem, nevar pieļaut ne «liberālismu», ne frakciju brīvību. Partija ir gribas vienība, kas izslēdz katru frakcionārismu un varas sadalīšanos partijā.

No tā, — Ļeņina paskaidrojums par «frakcionārisma briesmām no partijas vienības un no proletariāta avangarda gribas vienības realizēšanas viedokļa kā no galvenā proletariāta diktatūras panākumu noteikuma», kas nostiprināts mūsu partijas X kongresa speciālā rezolūcijā «Par partijas vienību».

No tā, — Ļeņina prasība «pilnīgi iznīcināt katru frakcionārismu» un «nekavējoties likvidēt bez izņēmuma visas grupas, kas radušās uz šādas vai tādas platformas», piedraudot ar «noteiktu un tūlītēju izslēgšanu no partijas» (sk. rezolūciju «Par partijas vienību»).

6) Partija nostiprinās, attīrīdama sevi no oportūnistiskiem elementiem. Frakcionārisma avots partijā ir tās oportūnistiskie elementi. Proletariāts nav noslēgta šķira. Tajā nemitīgi ieplūst iznācēji no zemniekiem, sīkpilsoņiem, inteliģences, kurus proletārizējusi kapitālisma attīstība. Līdztekus noris proletariāta virsotņu, sevišķi arodnieku un parlamentāriešu, sairšanas process, kurus buržuāzija baro uz koloniālās virs peļņas rēķina.

«Šis par buržuāziju kļuvušais strādnieku slānis, — sacīja Ļeņins, — jeb «strādnieku aristokrātijas» slānis, kas savā dzīves veidā, peļņas apmēros, visā savā pasaules uzskatā gluži mietpilsonisks, ir II Internacionāles galvenais balsts un mūsu dienās — galvenais buržuāzijas sociālais (ne militārais) balsts. Jo tie ir īsti buržuāzijas aģenti strādnieku kustībā, kapitālistu šķiras komiji no strādnieku vidus, īsti reformisma un šovinisma ievedēji» (sk. XIX sēj., 77. lpp.).

Visas šīs sīkburžuaziskās grupas tā vai citādi iekļūst partijā, ieviesdamas tajā svārstības un oportūnisma garu, sairšanas un nenoteiktības garu. Tās galveno tiesu arī ir avots frakcionārismam un sabrukumam, avots partijas dezorganizācijai un uzspridzināšanai no iekšienes. Karot pret imperiālismu ar šādiem «sabiedrotiem» aizmugurē, — tas nozīmē nokļūt tādu cilvēku stāvoklī, kurus apšauda no divām pusēm — ir no frontes, ir no aizmugures. Tāpēc nesaudzīga cīņa pret šādiem elementiem, to padzīšana no partijas ir priekšnoteikums sekmīgai cīņai ar imperiālismu.

Teorija par oportūnistisko elementu «pārvarēšanu» ar idejisku cīņu partijā, teorija par šo elementu «izskaušanu» vienas partijas ietvaros ir satrunējusi un bīstama teorija, kas draud nolemt partiju paralizei un chroniskai nevarībai, kas draud nodot partiju oportūnismam iznīcināšanai, draud atstāt proletariātu bez revolucionāras partijas, draud atņemt proletariātam galveno ieroci cīņā pret imperiālismu. Mūsu partija nebūtu varējusi tikt uz ceļa, tā nebūtu varējusi saņemt varu un organizēt proletariāta diktatūru, tā nebūtu varējusi uzvarēt pilsoņu karā, ja tās rindās būtu bijuši Martovi un Dani, Potresovi un Akselrodi. Ja mūsu partijai izdevies panākt sevī iekšēju vienību un nepieredzētu savu rindu saliedē jumu, tad tas vispirms tāpēc, ka tā pratusi laikā attīrīties no oportūnisma traipiem, tā pratusi izdzīt no partijas likvidatorus un meņševikus. Proletārisko partiju attīstības un nostiprināšanas ceļš ejams, iztīrot tās no oportūnīstiem un reformistiem, sociālimperiālistiem un sociāl-šovinistiem, socialpatriotiem un sociālpacifistiem. Partija nostiprinās ar to, ka iztīra sevi no oportūnistiskiem elementiem.

«Ja pašu rindās ir reformisti, meņševiki», saka Ļeņins, «nevar uzvarēt proletāriskā revolūcijā, nevar to nosargāt. Tas acīm redzams principiāli. To uzskatāmi apstiprinājusi ir Krievijas, ir Ungārijas pieredze . . . Krievijā daudzkārt bijuši grūti stāvokļi, kad padomju režīms katrā ziņā būtu ticis gāzts, ja meņševiki, reformisti, sīkburžuaziskie demokratt būtu palikuši mūsu partijā . . . Itālijā, kā vispār atzīts, notikumi virzās uz izšķirīgām proletariāta cīņām pret buržuāziju valsts varas iegūšanas dēļ. Šādā momentā ne tikai absolūti nepieciešams izstumt no partijas meņševikus, reformistus, turatiešus, bet var pat izrādīties derīgi nobīdīt pie malas teicamus komunistus, kas spējīgi svārstīties un izrāda nosvēršanos uz «vienību» ar reformistiem, atcelt tos no visādiem atbildīgiem posteņiem . . . Revolūcijas priekšvakarā un brīžos, kad risinās visniknākā cīņa par tās uzvaru, vismazākā svārstīšanās partijā var pazudināt visu, izjaukt revolūciju, izraut varu no proletariāta rokām, jo šī vara vēl nav stipra, jo uzbrukums tai vēl pārāk spēcīgs. Ja šādā laikā svārstīgie vadoņi noiet pie malas, tad tas nevis vājina, bet gan stiprina ir partiju, ir strādnieku kustību, ir revolūciju» (sk. XXV sēj., 462. līdz 464. lpp.).

IX. STILS DARBĀ

Šeit nav runa par literāro stilu. Es runāju par stilu darbā, par to īpatnējo un savdabīgo ļeņinisma praksē, kas izveido sevišķu darbinieka ļeņinieša tipu. Ļeņinisms ir teorētiska un praktiska skola, kas izveido īpatnēju partijas un valsts darbinieka tipu, kas rada īpašu ļeņinisku stilu darbā. Kādas ir šā stila raksturīgās pazīmes? Kādas ir tā īpatnības?

Šīs īpatnības ir divas: a) krievu revolucionārais vēriens un b) amerikāniskā lietišķība. Ļeņinisma stils ir šo divu īpatnību apvienojums partijas un valsts darbā.

Krievu revolucionārais vēriens ir pretinde kūtrībai, rutīnai, konservatīvismam, domas apsīkšanai, verdziskām attieksmēm pret tēvu tēvu tradicijām. Krievu revolucionārais vēriens ir tas dzīvinātājs spēks, kas modina domu, virza uz priekšu, lauž pagātni, paver perspektīvu. Bez tā nav iespējama nekāda kustība uz priekšu. Bet tam ir visas izredzes izvirst praksē par tukšu «revolucionāru» maņilovismu, ja to nesavieno ar amerikānisku lietišķību darbā. Šādas izviršanas piemēru ir ļoti daudz. Kam gan nav pazīstama «revolucionāras» sacerēšanas un «revolucionāras» plānu darināšanas slimība, kuras avots ir ticība dekrēta spēkam, kas spēj visu nokārtot un pārtaisīt? Viens no krievu rakstniekiem — I. Erenburgs stāstā «Uskomčel» (uzlabotais komunistiskais cilvēks) attēlojis ar šo slimību sasirgušu «boļševika» tipu, kurš spraudis sev par mērķi izstrādāt ideāli pilnīga cilvēka schēmu un . . . «noslīcis» šai «darbā». Stāstā ir liels pārspīlējums, bet ka tur pareizi uztverta slimība, par to nav šaubu. Bet, liekas, neviens nav pjir šādiem slimniekiem zobojies tik asi un nesaudzīgi kā Ļeņins. «Komunistiskā uzpūtība» — tā viņš pēla šo slimīgo ticību sacerēšanai un dekrētu darināšanai.

«Komunistiskā uzpūtība», saka Ļeņins, «nozīmē to, ka cilvēks, kas atrodas komunistu partijā un nav vēl no turienes iztīrīts, iedomājas, ka visus savus uzdevumus viņš var atrisināt ar komunistisku dekrētēšanu» (sk. XXVII sēj., 50. un 51. lpp.).

«Revolucionārajai» balamutībai Ļeņins parasti nostatīja pretī vienkāršus un ikdienas darbus, ar to pasvītrodams, ka «revolucionāra» sacerēšana pretīga ir īsta ļeņinisma garam, ir tā burtam.

«Mazāk skaļu frāžu», saka Ļeņins; «vairāk vienkārša ikdienas darba... Mazāk politiskas tarkšķēšanas, vairāk vērības visvienkāršākiem, bet dzīviem . . . komunistiskās celtniecības faktiem . . . » (sk. XXIV sēj., 343. un 335. lpp.).

Amerikāniskā lietišķība turpretī ir pretinde «revolucionāram» maņilovismam un fantastiskai sacerēšanai. Amerikāniskā lietišķība ir tas nevaldāmais spēks, kas nepazīst un neatzīst šķēršļu, kas ar savu lietišķo neatlaidību izskalo visus un visādus šķēršļus, kas nevar nenovest līdz galam reiz sākto darbu, pat ja tas neliels darbs, un bez tās nav domājams nopietns celtniecības darbs. Bet amerikāniskai lietišķībai ir visas izredzes izvirst par šauru un bezprincipu prakticismu, ja to nesavieno ar krievu revolucionāro vērienu. Kas gan nepazīst šo slimību — šo šaurā bezprincipa prakticisma slimību, kas dažus «boļševikus» nereti noved līdz izviršanai un viņu atiešanai no revolūcijas? Šī savdabīgā slimība aprakstīta B. Pilnāka stāstā «Kailais gads», kurā tēloti gribas un praktiskas apņēmības pārņemti krievu «boļševiku» tipi, kuri gan «fukcierē» visai «enerģiski», bet kuriem nav perspektīvas, kuri nezina, «kas kur iederas», un tāpēc nomaldās no revolucionārā darba ceļa. Neviens nav tik dzēlīgi zobojies par šo stulbā prakticisma slimību kā Ļeņins. «Stulbais prakticisms», «tukšgalvainais prakticisms» — tā Ļeņins pēla šo slimību. Viņš parasti nostatīja tai pretī dzīvo revolucionāro darbu un revolucionārās perspektīvas nepieciešamību visā mūsu ikdienas darbā, pasvītrodams ar to, ka bezprincipu prakticisms tikpat pretīgs īstajam ļeņinismam, cik pretīga «revolucionārā» sacerēšana.

Krievu revolucionārā vēriena apvienošana ar amerikānisko lietišķību — tāda ir ļeņinisma būtība partijas un valsts darbā.

Tikai šāds savienojums dod mums vispusīgi izveidota darbinieka ļeņinieša tipu, ļeņinisma stilu darbā.

*

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 351

Riga, 2015

Content

Staļins. Par ļeņinisma pamatiem. 1924

PAR ĻEŅINISMA PAMATIEM

I. ĻEŅINISMA VĒSTURISKIE PAMATI

II. METODE

III. TEORIJA

IV. PROLETARIĀTA DIKTATŪRA

V. ZEMNIEKU JAUTĀJUMS

VI. NACIONĀLAIS JAUTĀJUMS

VII. STRATĒĢIJA UN TAKTIKA

VIII. PARTIJA

IX. STILS DARBĀ