Staļins. Runa pirms vēlēšanām (1946)

RUNA PIRMS VĒLĒŠANĀM MASKAVAS PILSĒTAS STAĻINA VĒLĒŠANU APGABALA VĒLĒTĀJU SAPULCĒ 1946. GADA 9. FEBRUĀRĪ

Priekšsēdētājs:

Vārds Josifam Visarionovičam STAĻINAM.

(Biedra Staļina parādīšanos tribīnē vēlētāji saņem vētrainām ovācijām, kas ilgst dažas minūtes. Visi Lielā Teātfa zālē, kājās piecēlušies, apsveic biedru Staļinu. Zālē nepārtraukti skan saucieni: «Lielajam Staļinam urā!», «Lai dzīvo lielais Staļins, urā!», «Mīļotam Staļinam urā!»)

Biedrs STAĻINS:

Biedri!

Kopš pēdējām PSRS Augstākās Padomes vēlēšanām pagājuši astoņi gadi. Tas bija izšķiroša rakstura notikumiem bagāts periods. Pirmie četri gadi pagāja padomju ļaužu sasprindzinātā darbā, realizējot trešo piecgadi. Otri četri gadi aptvep notikumus karā pret vācu un japāņu agresoriem, — otra pasaules kara notikumus. Neapšaubāmi, ka kaŗš ir galvenais moments pagājušajā periodā.

Būtu nepareizi domāt, ka otrs pasaules karš sākās nejauši vai arī vienu vai otru valstsvīru kļūdu rezultātā, lai gan kļūdas, bez šaubām, bija. Patiesībā kaps sākās kā pasaules ekonomisko un politisko spēku attīstības neizbēgams rezultāts uz modernā monopolistiskā kapitālisma bāzes. Marksisti ne vienu vien reizi teikuši, ka pasaules saimniecības kapitālistiskā sistēma slēpj sevī vispārīgās krizes un kafa sadursmju elementus, ka tādēļ pasaules kapitālisma attīstība mūsu laikā notiek, nevis gludi un vienmērīgi virzoties uz priekšu, bet ar krizēm un kapa katastrofām. Lieta tā, ka kapitālistisko valstu nevienmērīgā attīstība parasti ar laiku noved pie krasa līdzsvara traucējuma pasaules kapitālisma sistēmas iekšienē, pie kam tā kapitālistisko valstu grupa, kufa uzskata sevi par mazāk nodrošinātu ar jēlvielām un tirgiem, parasti mēģina grozīt stāvokli un pārdalīt «iespaida sfēras» savā labā — lietojot bruņotu spēku. Tā rezultātā rodas kapitālistiskās pasaules sašķelšanās divās naidīgās nometnēs un kapš to starpā.

Varbūt varētu izvairīties no kara katastrofām, ja būtu iespēja periodiski pārdalīt jēlvielas un tirgus starp valstīm saskaņā ar viņu ekonomisko svaru, pieņemot saskaņotus un mierīgus lēmumus. Bet to nav iespējams reālizēt pašreizējos pasaules saimniecības attīstības kapitālistiskajos apstākļos.

Tādējādi pasaules saimniecības kapitālistiskās sistēmas pirmās krizes rezultātā izcēlās pirmais pasaules karš, bet otras krizes rezultātā izcēlās otrs pasaules karš.

Tas, protams, nenozīmē, ka otrs pasaules karš ir pirmā kopija. Gluži otrādi, otrs pasaules karš radikāli atšķiras no pirmā ar savu raksturu. Jāpatur vērā, ka galvenās fašistiskās valstis — Vācija, Japāna un Itālijā — pirms uzbruka sabiedrotajām valstīm, iznīcināja savās zemēs buržuāziski demokrātisko brīvību pēdējās atliekas, nodibināja savās zemēs nežēlīgu terora režīmu, samina mazo valstu suverēnitātes un brīvas attīstības principu, pasludināja svešu zemju sagrābšanas politiku par savu pašu politiku un paziņoja, lai visi dzird, ka tās tiecas pēc pasaules kundzības un fašistiskā režīma izplatīšanas visā pasaulē, pie kam ar Čehoslovakijas un Ķīnas centrālo rajonu sagrābšanu ass valstis rādīja, ka tās gatavas reālizēt savus draudus par visu brīvību mīlošo tautu nospiešanu verdzībā. Tādēļ otrs pasaules karš pret ass valstīm, atšķirībā no pirmā pasaules kara no paša sākuma ieguva antifašistisku, atbrīvošanas kara raksturu, kufa viens uzdevums bija arī demokrātisko brīvību atjaunošana. Padomju Savienības iestāšanās karā pret ass valstīm varēja tikai pastiprināt, — un tiešām pastiprināja, — otra pasaules kara antifašistisko un atbrīvošanas raksturu.

Uz šā pamata arī izveidojās Padomju Savienības, Amerikas Savienoto Valstu, Lielbritānijas un citu brīvību mīlošo valstu antifašistiskā koalicija, kam pēc tam bija izšķiroša loma ass valstu bruņoto spēku sagrāvē.

Tā tas ir ar jautājumu par otra pasaules kara izcelšanos un raksturu.

Tagad laikam gan visi atzīst, ka kaps tiešām nebija un nevarēja būt nejaušība tautu dzīvē, ka tas īstenībā kļuva tautu karš par viņu eksistenci, ka tieši tādēļ tas nevarēja būt ātri pārejošs, zibenīgs.

Kas attiecas uz mūsu zemi, tad tai šis karš bija ļpats nežēlīgākais un smagākais no visiem kafiern, kādi jebkad pārdzīvoti mūsu Dzimtenes vēsturē.

Bet kaps bija ne tikai lāsts. Reizē ar to tas bija liela skola un pārbaude visiem tautas spēkiem. Kaps atsedza visus faktus un notikumus aizmugurē un frontē, tas bez žēlastības norāva visas segas un aizsegus, kas slēpa valstu, valdību, partiju īsto seju, un izveda tās uz skatuves bez maskas, bez izpušķojumiem, ar visiem to trūkumiem un nopelniem. Karš sarīkoja kaut ko līdzīgu eksāmenam mūsu Padomju iekārtai, mūsu valstij, mūsu valdībai, mūsu komūnis- tiskai partijai un rezumēja to darbu, it kā teikdams mums: lūk viņi, jūsu cilvēki un organizācijas, viņu darbi un dienas, — aplūkojiet viņus uzmanīgi un dodiet viņiem pēc viņu darbiem.

Tā ir viena no kara pozitīvajām pusēm.

Mums, vēlētājiem, šim apstāklim sevišķi liela nozīme, jo tas palīdz mums ātri un objektīvi novērtēt partijas un tās cilvēku darbību un taisīt pareizus secinājumus. Citā laikā būtu jāstudē partijas pārstāvju runas un referāti, jāanalizē tie, jāsalīdzina viņu vārdi ar viņu darbiem, jākonstatē rezultāti un tamlīdzīgi. Tas prasa sarežģītu un grūtu darbu, pie kam nav garantijas, ka netiks pielaistas kļūdas. Cita lieta tagad, kad kaps pabeigts, kad karš pats pārbaudījis mūsu organizāciju un vadītāju darbu un konstatējis tā rezultātus. Tagad mums daudz vieglāk tikt skaidrībā un nonākt pie pareiziem secinājumiem.

Tātad, — kādi ir kapa rezultāti?

Pastāv viens galvenais rezultāts, uz kupa pamata radās visi pārējie rezultāti. Šis rezultāts ir tāds, ka - kara beigās ienaidniekus sakāva, bet mēs kopā ar mūsu sabiedrotajiem izrādījāmies uzvarētāji. Mēs beidzām karu ar pilnīgu uzvaru pār ienaidniekiem, — tas ir galvenais kapa. rezultāts. Bet tas ir pārāk vispārīgs rezultāts, un mēs nevaram likt šeit punktu. Protams, sakaut ienaidniekus tādā kapā kā otrs pasaules kaps, kāds vēl nav bijis cilvēces vēsturē, — nozīmē sasniegt vēsturisku uzvaru vispasaules mērogā. Viss tas pareizi. Bet tomēr tas ir vispārīgs rezultāts, un mēs nevaram ar to apmierināties. Lai izprastu mūsu uzvaras lielo vēsturisko nozīmi, nepieciešams iztirzāt šo lietu konkrētāk.

Tātad, kā jāsaprot mūsu uzvara pār ienaidniekiem, ko var nozīmēt šī uzvara no mūsu valsts iekšējo spēku stāvokļa un attīstības viedokļa?

Mūsu uzvara nozīmē, vispirms, ka uzvarējusi mūsu padomju sabiedriskā iekārta, ka padomju sabiedriskā iekārta sekmīgi izturējusi pārbaudījumu kapa ugunīs un pierādījusi pilnīgi savu dzīves spēju.

Kā zināms, ārzemju presē ne vienreiz vien izteikti apgalvojumi, ka padomju sabiedriskā iekārta ir «riskants eksperiments», kam lemta neveiksme, ka padomju iekārta ir «kāršu namiņš», kam nav sakņu dzīvē un ko uzspieduši tautai Čekas orgāni, ka pietiek ar nelielu grūdienu no ārienes, lai šis «kāršu namiņš» sabruktu pīšļos.

Tagad varam sacīt, ka karš apgāzis visus šos ārzemju preses apgalvojumus kā nepamatotus. Karš parādījis, ka padomju sabiedriskā iekārta ir patiesa tautas iekārta, kas izaugumi no tautas dzīlēm un saņem tās vareno atbalstu, ka padomju sabiedriskā iekārta ir pilnīgi dzīves spējīga un stabila sabiedrības organizācijas forma.

Vēl vairāk. Tagad runa nav vairs par to, vai padomju sabiedriskā iekārta ir vai nav dzīves spējīga, jo pēc kara sniegtās uzskatāmās mācības neviens no skeptiķiem vairs neuzdrošinās uzstāties ar šaubām par padomju sabiedriskās iekārtas dzīves spējām. Tagad runa ir par to, ka padomju sabiedriskā iekārta izrādījusies dzīves spējīgāka un stabilāka nekā nepadomju sabiedriskā iekārta, ka padomju sabiedriskā iekārta ir labāka sabiedrības organizācijas forma nekā kuņa katra cita nepadomju sabiedriskā iekārta.

Mūsu uzvara, otrkārt, nozīmē, ka uzvarējusi mūsu padomju valsts iekārta, ka mūsu daudznāciju padomju valsts izturējusi visus kafa pārbaudījumus un pierādījusi savas dzīves spējas.

Kā zināms, ārzemju preses ievērojami darbinieki ne vienu reizi vien izteikušies tādā garā, ka padomju daudznāciju valsts ir «mākslīgs un dzīves nespējīgs veidojums», ka kaut kādu sarežģījumu gadījumā Padomju Savienības sairšana nenovēršama, ka Padomju Savienību gaida Austro-Ungārijas liktenis.

Tagad varam sacīt, ka karš apgāzis šos ārzemju preses ziņojumus kā tādus, kuriem nav nekāda pamata. Karš parādījis, ka padomju daudznāciju valsts iekārta sekmīgi izturējusi pārbaudījumus, kafa laikā vēl vairāk nostiprinājusies un izrādījusies par pilnīgi dzīves spējīgu valsts iekārtu. Šie kungi nav sapratuši, ka analoģija ar Austro-Ungāriju neder, jo mūsu daudznāciju valsts izaugusi nevis uz buržuāziskā pamata, kas stimulē nacionālās neuzticības un nacionālā naida jūtas, bet uz padomju pamata, kas, gluži pretēji, kultivē starp mūsu valsts tautām draudzības un brālīgas sadarbības jūtas.

Tomēr, pēc kajū gūtās mācības šie kungi vairs neuzdrošinās uzstāties ar padomju valsts iekārtas dzīves spēju noliegšanu. Tagad rima vairs nav par padomju valsts iekārtas dzīves spējām, jo tās dzīves spējas nav apšaubāmas. Tagad runa ir par to, ka padomju valsts iekārta izrādījusies par daudznāciju valsts paraugu, ka padomju valsts iekārta ir tāda valsts organizācijas sistēma, kur nacionālais jautājums un nāciju sadarbības problēma atrisināta labāk nekā jebkurā citā daudznāciju valstī.

Mūsu uzvara, treškārt, nozīmē, ka uzvarējuši padomju bruņotie spēki, uzvarējusi mūsu Sarkanā Armija, ka Sarkanā Armija varonīgi izturējusi visas, kapa nedienas, pilnīgi sakāvusi mūsu ienaidnieku armijas un beigusi kapu kā Uzvarētāja. (Sauciens no vietas: «Biedra Staļina vadībā!» Visi pieceļas, vētraini,, ilgi nerimstoši aplausi, kas pāriet ovācijās.)

Tagad visi atzīst, kā draugi, tā ienaidnieki, ka Sarkanā Armija izrādījās savu lielo uzdevumu augstumos. Bet ne tā tas bija pirms gadiem sešiem,, pirmskara periodā. Kā zināms, ārzemju preses ievērojami darbinieki un daudzas atzītas autoritātes kapa lietās ārzemēs vairākkārt paziņoja, ka Sarkanās Armijas stāvoklis rada lielas šaubas, ka Sarkanā Armija, slikti apbruņota un tai nav īsta komandējošā sastāva, ka tās morālais stāvoklis — zem katras kritikas, ka tā varbūt arī noderēs aizsardzībai, bet uzbrukumam nav derīga, ka vācu karaspēka trieciena gadījumā Sarkanai Armijai jāsabrūk kā «milzim uz māla kājām». Tādi paziņojumi bija ne tikai Vācijā, bet arī Francijā, Anglijā, Amerikā.

Tagad mēs varam teikt, ka kaps apgāzis visus šos paziņojumus kā nepamatotus un smieklīgus. Kaps parādīja, ka Sarkanā Armija nav «milzis uz māla kājām», bet pirmklasīga mūslaiku armija, kupai ir pilnīgi modems apbruņojums, pieredzes bagāts komandējošais sastāvs un augstas morālas un kaujas īpašības. Nevajag aizmirst, ka Sarkanā Armija ir tā pati armija, kupa pilnīgi sakāva vācu armiju, kas vēl vakar iedvesa šausmas Eiropas valstu armijām.

Jāatzīmē, ka Sarkanās Armijas «kritiķu» kļūst arvien mazāk un mazāk. Vēl vairāk, ārzemju presē biežāk un biežāk parādās piezīmes, kas atzīmē Sarkanās Armijas augstvērtīgās īpašības, tās kareivju un komandieru meistarību, tās nevainojamo stratēģiju un taktiku. Tas arī saprotams. Pēc Sarkanās Armijas spožajām uzvarām pie Maskavas un Staļingradas, pie Kurskas un Belgorodas, pie Kijevas un Kirovogradas, pie Minskas un Bobruiskas, pie Ļeņingradas un Tallinas, pie Jasiem un Ļvovas, pie Vislas un Nemuna, pie Donavas un Oderas, pie Vīnes un Berlīnes, — pēc visa tā nevar neatzīt, ka Sarkanā Armija ir pirmklasīga armija, no kuras varētu daudz ko mācīties. (Vētraini aplausi.)

Tā mēs konkrēti saprotam mūsu valsts uzvaru pār tās ienaidniekiem.

Tādi pamatvilcienos ir kara rezultāti.

Būtu maldīgi domāt, ka tādu vēsturisku uzvaru var panākt bez visas valsts iepriekšējas sagatavošanas aktīvai aizsardzībai. Ne mazāk maldīgi būtu domāt, ka tādu sagatavošanu var izdarīt īsā laikā, kādos trīs četros gados. Vēl maldīgāk būtu apgalvot, ka esam panākuši uzvaru, tikai pateicoties mūsu karaspēka drošsirdībai. Bez drošsirdības, protams, nevar panākt uzvaru. Bet ar drošsirdību vien nepietiek, lai uzvarētu ienaidnieku, kuram ir liela armija, pirmklasīgs apbruņojums, labi apmācīti virsnieku kadri un ne slikti organizēta apgāde. Lai uztvertu šāda ienaidnieka triecienu, dotu tam prettriecienu, bet pēc tam to pilnīgi sakautu, bez mūsu karaspēka nesalīdzināmās varonības bija nepieciešams pilnīgi moderns apbruņojums, un turklāt pietiekošā daudzumā, un labi nostādīta apgāde — arī pietiekošos apmēros. Bet tādēļ bija vajadzīgas, un turklāt pietiekošā daudzumā, tādas elementāras lietas kā: metāls — apbruņojuma, uzkabes un uzņēmumu ierīces ražošanai; kurināmais — lai varētu darboties uzņēmumi un transports; kokvilna — apģērbu ražošanai; maize — armijas apgādei.

Vai var apgalvot, ka pirms iestāšanās otrā pasaules karā mūsu valstij jau bija minimāli nepieciešamās materiālās iespējas, lai pamatos apmierinātu šīs vajadzības? Domāju, ka var apgalvot. Šīs grandiozās lietas sagatavošanai bija jāreālizē trīs tautas saimniecības attīstības piecgadu plāni. Tieši šīs trīs piecgades mums palīdzēja radīt šīs materiālās iespējas. Katrā ziņā mūsu valsts stāvoklis šai nozīmē pirms otra pasaules кауа 1940. gadā bija vairākas reizes labāks nekā pirms pirmā pasaules kapa 1913. gadā.

Kādas materiālās iespējas bija mūsu valstij pirms otra pasaules kara?

Lai palīdzētu jums tikt skaidrībā šai lietā, man šeit vajadzēs dot īsu pārskatu par komūnistiskās partijas darbību mūsu valsts sagatavošanā aktīvai aizsardzībai.

Ņemot datus par 1940. gadu, — otra pasaules kara priekšvakaru, — un salīdzinot tos ar datiem par 1913. gadu, — pirmā pasaules kara priekšvakaru, — dabūjam šādu ainu.

1913. gadā mūsu valstī bija ražots 4 miljoni 220 tūkstoš tonnu čuguna, 4 miljoni 230 tūkstoš tonnu tērauda, 29 miljoni tonnu ogļu, 9 miljoni tonnu naftas 21 miljons 600 tūkstoš tonnu preču labības, 740 tūkstoš tonnu neapstrādātas kokvilnas.

Tādas bija mūsu valsts materiālās iespējas, ar kurām tā iestājās pirmajā pasaules karā.

Tā bija vecās Krievijas ekonomiskā bāze, kuru varēja izlietot kara vešanai.

Kas attiecas uz 1940. gadu, tad šai gadā mūsu valstī bija ražots: 15 miljoni tonnu čuguna, t. i., gandrīz četras reizes vairāk nekā 1913. gadā; 18 miljoni 300 tūkstoš tonnu tērauda, t. i., četras ar pusi reizes vairāk nekā 1913. gadā; 166 miljoni tonnu ogļu, t. i., piecas ar pusi reizes vairāk nekā 1913. gadā; 31 miljons tonnu naftas, t. i., trīs ar pusi reizes vairāk nekā 1913. gadā; 38 miljoni 300 tūkstoš tonnu preču labības, t. i., 17 miljoni tonnu vairāk nekā 1913. gadā; 2 miljoni 700 tūkstoš tonnu neapstrādātās kokvilnas, t. i., trīs ar pusi reizes vairāk nekā 1913. gadā.

Tādas bija mūsu valsts materiālās iespējas, ar kurām tā iestājās otrā pasaules karā.

Tā bija Padomju Savienības ekonomiskā bāze, ko varēja izlietot kara vešanai.

Starpība, kā redzat, kolosāla.

Tādu nebijušu ražošanas pieaugumu nevar uzskatīt par vienkāršu un parastu valsts attīstību no atpalicības uz progresu. Tas bija lēciens, ar kura palīdzību mūsu Dzimtene pārvērtās no atpalikušas valsts par attīstītu, no agrāras — par industriālu.

Šī vēsturiskā pārvērtība notika trijās piecgadēs, sākot ar 1928. gadu, — ar pirmās piecgades pirmo gadu. Līdz tam laikam mums bija jānodarbojas ar sagrautās rūpniecības atjaunošanu un brūču dziedēšanu, kas bija gūtas pirmā pasaules kara un pilsoņu kapa rezultātā. Ja pie tam ņem vērā to apstākli, ka pirmo piecgadi izpildīja četros gados, bet trešās piecgades reālizēšanu pārtrauca kaps tās izpildīšanas ceturtajā gadā, tad iznāk, ka mūsu valsts pārvēršanai no agrārās par industriālo bija vajadzīgs pavisam ap 13 gadu.

Nevar neatzīt, ka trīspadsmit gadi ir neticami īss laiks tādas grandiozas lietas reālizēšanai.

Ar to patiesībā arī izskaidrojams, ka šo skaitļu publicēšana savā laikā radīja ārzemju presē domstarpību vētru. Draugi nolēma, ka noticis «brīnums». Nelabvēļi paziņoja, ka piecgades ir «boļševiku propaganda» un «Čekas triki». Bet tā kā brīnumu pasaulē nav un Čeka nav tik spēcīga, lai atceltu sabiedrības attīstības likumus, tad «sabiedriskai domai» ārzemēs nācās samierināties ar faktiem.

Ar kādas politikas palīdzību komūnistiskai partijai izdevās tik īsā laikā nodrošināt šīs materiālās iespējas valstī?

Vispirms ar padomju valsts industrializācijas politikas palīdzību.

Padomju valsts industriālizācijas metode radikāli atšķiras no kapitālistiskās industriālizācijas metodes. Kapitālistiskās valstīs industrializācija parasti sākas ar vieglo rūpniecību. Tā kā vieglai rūpniecībai vajag mazāk ieguldījumu un kapitāls apgrozās ātrāk, pie kam peļņas iegūšana ir daudz vieglāka lieta nekā smagā rūpniecībā, tad vieglā rūpniecība tur kļūst par pirmo industriālizācijas objektu. Tikai pēc ilgāka laika, kufā vieglā rūpniecība uzkrāj peļņu un koncentrē to bankās, tikai pēc tam nāk smagās rūpniecības kārta un sākas uzkrājumu pakāpeniska pārsūknēšana smagā industrijā, lai radītu apstākļus tās attīstīšanai. Bet tas — ilgstošs process, kas prasa vairāku gadu desmitu ilgu laiku, kurā nākas gaidīt vieglās rūpniecības attīstību un vilkt dzīvību bez smagās rūpniecības. Saprotams, ka komūnistiskā partija nevarēja stāties uz šā ceļa. Partija zināja, ka karš tuvojas, ka aizsargāt valsti bez smagās industrijas nav iespējams, ka drīzāk jāsāk smagās industrijas attīstība, ka nokavēt šajā lietā nozīmē pazaudēt. Partija atcerējās Ļeņina vārdus, ka bez smagās industrijas nevar nosargāt valsts neatkarību, ka bez tās padomju iekārta var aiziet bojā. Tāpēc mūsu valsts komūnis- tiskā partija noraidīja «parasto» industriālizācijas ceļu un sāka valsts industriālizāciju ar smagās industrijas izvēršanu. Tas bija ļoti grūti, bet pārvarami.

Lielu palīdzību šajā lietā sniedza rūpniecības un banku nacionalizācija, kas deva iespēju ātri savākt un pārsūknēt līdzekļus smagajā industrijā.

Nevar būt šaubu, ka bez tā nebūtu bijis iespējams panākt mūsu valsts pārveidošanu par industriālu valsti tik īsā laikā.

Otrkārt, ar lauksaimniecības kolektivizācijas politikas palīdzību.

Lai likvidētu mūsu atpalicību lauksaimniecībā un dotu valstij vairāk preču labības, vairāk kokvilnas utt., bija nepieciešams pāriet no sīkās zemnieku saimniecības uz lielsaimniecību, jo tikai lielsaimniecībai ir iespēja izlietot jauno techniku, izmantot visus agronomiskos sasniegumus un dot vairāk preču produkcijas. Bet lielsaimniecība ir divējāda, kapitālistiskā un kolektīvā. Komūnistiskā partija nevarēja stāties uz kapitālistiskā lauksaimniecības attīstības ceja ne tikai principiālu apsvērumu dēļ, bet arī tāpēc, ka tas paredz pārāk ilgu attīstības ceļu un prasa zemnieku iepriekšēju izputināšanu, viņu pārvēršanu par kalpiem. Tāpēc komūnistiskā partija stājās uz lauksaimniecības kolektivizācijas ceļa, uz lauksaimniecības palielināšanas ceļa, apvienojot zemnieku saimniecības kolhozos. Kolektivizācijas metode izrādījās par augstākā mērā progresīvu metodi ne tikai tāpēc, ka tā neprasīja zemnieku izputināšanu, bet arī sevišķi tāpēc, ka tā deva iespēju dažos gados pārklāt visu valsti ar lielām kolektīvām saimniecībām, kurām ir iespēja izlietot jauno tehniku, izmantot visus agronomiskos sasniegumus un dot valstij vairāk preču produkcijas.

Nav šaubu, ka bez kolektivizācijas politikas mēs nebūtu spējuši tik īsā laikā likvidēt mūsu lauksaimniecības gadsimtu atpalicību.

Nevar sacīt, ka partijas politika nebūtu sastapusies ar pretdarbību. Ne tikai atpalikuši ļaudis, kas vienmēr kratījušies vaļā no visa jaunā, bet arī daudzi ievērojami partijas biedri sistēmatiski vilka partiju atpakaļ un visādiem paņēmieniem centās uzvilkt to uz «parastā» kapitālistiskā attīstības ceļa. Visām troc- kistu un labējo antipartejiskām machinācijām, visam viņu «darbam» mūsu valdības pasākumu sabotāžā bija viens mērķis: izjaukt partijas politiku un nobremzēt valsts industriālizācijas un kolektivizācijas darbu. Bet partija nepadevās nedz vienu draudiem, nedz otru vaimanām un droši gāja uz priekšu, neraugoties ne uz ko. Partijas nopelns ir tas, ka tā nepiemērojās atpalikušajiem, nebaidījās iet pret straumi un visu laiku paturēja sev vadošā spēka poziciju. Nevar būt šaubu, ka bez šādas stingrības un noteiktības komūnistiskā partija nebūtu varējusi aizstāvēt valsts industriālizācijas un lauksaimniecības kolektivizācijas politiku.

Vai komūnistiskā partija pratusi pareizi izlietot šādā veidā radītās materiālās iespējas, lai attīstītu kara rūpniecību un apgādātu Sarkano Armiju ar nepieciešamo apbruņojumu?

Es domāju, ka viņa pratusi to izdarīt un pie tam pratusi ar vislielākajiem panākumiem.

Ja neskaita pirmo kara gadu, kad rūpniecības evakuācija uz austrumiem nobremzēja kara rūpniecības attīstību, tad trijos pārējos kara gados partija prata panākt tādas sekmes, kas deva tai iespēju ne vien apgādāt fronti pietiekošā daudzumā ar artilēriju, ložmetējiem, šautenēm, lidmašīnām, tankiem, municiju, bet arī uzkrāt rezerves. Turklāt zināms, ka mūsu apbruņojuma kvalitāte ne vien nebija sliktāka kā vāciešu, bet caurmērā to pat pārspēja.

Ir zināms, ka mūsu tanku rūpniecība kara triju pēdējo gadu laikā ražoja katru gadu vidēji vairāk nekā 30 tūkstoš tanku, pašgājēju un bruņumašīnu. (Vētraini aplausi.)

Tālāk ir zināms, ka mūsu aviācijas rūpniecība ražoja tai pašā laikā katru gadu līdz 40 tūkstošiem lidmašīnu. (Vētraini aplausi.)

Ir zināms arī, ka mūsu artilērijas rūpniecība ražoja tai pašā laikā katru gadu līdz 120 tūkstošiem visu kalibru lielgabalu (vētraini aplausi), līdz 450 tūkstošiem rokas un smago ložmetēju (vētraini aplausi), vairāk nekā 3 miljonus šauteņu (aplausi) un ap 2 miljoniem automātu (aplausi).

Ir zināms, beidzot, ka mūsu mīnmetēju rūpniecība no 1942.—1944. gadam ražoja katru gadu vidēji līdz 100 tūkstošiem, mīnmetēju. (Vētraini aplausi.)

Protams, ka vienlaicīgi ar to ražoja attiecīgu daudzumu artilērijas lādiņu, dažādu veidu minas, aviācijas bumbas, šauteņu un ložmetēju patronas.

Ir zināms, piemēram, ka vienā pašā 1944. gadā ražots vairāk nekā 240 miljonu lādiņu, bumbu un mīnu (aplausi) un 7 miljardi 400 miljonu patronu. (Vētraini aplausi.)

Tāda visumā ir aina par Sarkanās Armijas apgādi ar apbruņojumu un municiju.

Kā redzat, tā nav līdzīga tai ainai, kādu sniedza mūsu armijas apgāde pirmajā pasaules kafā, kad fronte izjuta chronisku artilērijas un lādiņu trūkumu, kad armija karoja bez tankiem un aviācijas, kad uz katriem trim zaldātiem izsniedza vienu šauteni.

Kas attiecas uz Sarkanās Armijas apgādi ar pārtiku un ietērpu, tad visiem zināms, ka fronte ne tikai neizjuta šai ziņā nekādu trūkumu, bet tai bija pat nepieciešamās rezerves.

Tāds bija mūsu valsts komūnistiskās partijas darbs periodā līdz kara sākumam un paša kara laikā.

Tagad dažus vārdus par komūnistiskās partijas darba plāniem tuvākajā nākotnē. Kā zināms, šie plāni izteikti jaunajā piecgadu plānā, kas jāapstiprina tuvākajā laikā. Jaunā jpiecgadu plāna pamata uzdevumi ir atjaunot cietušos valsts rajonus, atjaunot rūpniecības un lauksaimniecības pirmskara līmeni un pēc tam pārsniegt šo līmeni vairāk vai mazāk ievērojamos apmēros. Nemaz nerunājot par to, ka tuvākajā laikā atcels kartīšu sistēmu (vētraini, ilgstoši aplausi), sevišķa uzmanība tiks pievērsta plaša patēriņa preču ražošanas paplašināšanai, darba ļaužu dzīves līmeņa pacelšanai, konsekventi pazeminot cenas visām precēm (vētraini, ilgstoši aplausi), un plašai visāda veida zinātniski pētniecisku institūtu celtniecībai (aplausi), kas varēs dot iespēju zinātnei izvērst savus spēkus. (Vētraini aplausi.)

Nešaubos, ka, sniedzot vajadzīgo palīdzību mūsu zinātniekiem, viņi pratīs ne vien panākt, bet tuvākā laikā arī pārspēt zinātnes sasniegumus aiz mūsu valsts robežām. (Ilgstoši aplausi.)

Kas attiecas uz plāniem ilgākam periodam, tad partija nodomājusi organizēt tautas saimniecības jaunu, spēcīgu kāpinājumu, kas dotu mums iespēju pacelt mūsu rūpniecības līmeni, piemēram, trīskārtīgi, salīdzinot ar pirmskapa līmeni. Mums jāpanāk, lai mūsu rūpniecība spētu ražot katru gadu līdz 50 miljoniem tonnu čuguna (ilgstoši aplausi), līdz 60 miljoniem tonnu tērauda (ilgstoši aplausi), līdz 500 miljoniem tonnu ogļu (ilgstoši aplausi), līdz 60 miljoniem tonnu naftas (iglstoši aplausi). Tikai ar šādu nosacījumu var uzskatīt, ka mūsu Dzimtene būs garantēta pret visādām nejaušībām. (Vētraini aplausi.) Tam vajadzēs varbūt trīs jaunas piecgades, ja ne vairāk. Bet to var izdarīt, un tas mums jāizdara. (Vētraini aplausi.)

Tāds ir mans īsais pārskats par komunistiskās partijas darbību nesenajā pagātnē un par tās darba plāniem nākotnē. (Vētraini, ilgstoši aplausi.)

Jūsu darīšana ir spriest, cik pareizi strādājusi un strādā partija (aplausi) un vai tā nevarēja strādāt labāk. (Smiekli, aplausi.)

Saka, ka uzvarētājus netiesā (smiekli, aplausi), ka tos nevajag kritizēt, nevajag pārbaudīt. Tas nav pareizi. Uzvarētājus var un vajag tiesāt (smiekli, aplausi), var un vajag kritizēt un pārbaudīt. Tas derīgi ne vien lietai, bet arī pašiem uzvarētājiem (smiekli, aplausi): būs mazāk iedomības, būs vairāk vienkāršības. (Smiekli, apļausi.) Mans uzskats, ka vēlēšanu kampaņa ir vēlētāju tiesa pār komūnistisko partiju kā par valdošo partiju. Bet vēlēšanu rezultāti nozīmēs vēlētāju spriedumu. (Smiekli, aplausi.) Nebūtu daudz vērta mūsu valsts komūnistiskā partija, ja tā baidītos no kritikas, no pārbaudes. Komūnistiskā partija ir gatava saņemt vēlētāju spriedumu. (Vētraini aplausi.)

Vēlēšanu cīņā komūnistiskā partija neuzstājas viena. Tā iet vēlēšanās blokā ar bezpartejiskajiem. Bijušos laikos komūnisti ar zināmu neuzticību izturējās pret bezpartejiskajiem un bezpartejiskumu. Tas izskaidrojams ar to, ka ar bezpartejiskuma karogu nereti sedzās dažādas buržuāziskās grupas, kurām nebija izdevīgi uzstāties vēlētāju priekšā bez maskas. Tā bija pagātnē. Bet tagad mums ir citi laiki. Bezpartejiskos tagad no buržuāzijas šķif barjēra, ko sauc par padomju sabiedrisko iekārtu. Šī pati barjēra apvieno bezpartejiskos ar komūnistiem vienā kopīgā padomju ļaužu kolektīvā. Dzīvodami kopīgā, kolektīvā, viņi kopā cīnījās par mūsu valsts varenības nostiprināšanu, kopā karoja un lēja asinis frontēs mūsu Dzimtenes brīvības un diženuma vārdā, kopā kaldināja un izkaldināja uzvaru pār mūsu valsts ienaidniekiem. Starpība starp viņiem tikai tā, ka vieni ir partijas biedri, bet otri ne. Bet tā ir formāla starpība. Svarīgi tas, ka ir vieni, ir otri dara vienu kopīgu darbu. Tāpēc komūnistu un bezpartejisko bloks ir dabisks un dzīves spējīgs (vētraini, ilgstoši aplausi).

Noslēgumā atļaujiet izteikt jums pateicību par uzticību, kādu jūs man esat parādījuši (ilgstoši, ilgi nerimstoši aplausi. Sauciens no vietas: «Lielajam visu uzvaru karavadonim biedram Staļinam urā!»), izvirzot manu kandidātūru Augstākās Padomes deputāta amatam. Varat nešaubīties, ka es centīšos attaisnot jūsu uzticību. (Visi pieceļas. Vētraini, ilgi nerimstoši aplausi, kas pāriet ovācijās. No dažādām zāles malām atskan saucieni: «Lai dzīvo lielais Staļins, urā!» «Lielajam tautu vadonim urā!» «Slava lielajam Staļinam!» «Lai dzīvo biedrs Staļins, visas tautas kandidāts!» «Visu mūsu uzvaru radītājam biedram Staļinam — slava!»)

*

GRĀMATU APGĀDS RĪGA 1946

*

«DARBA BALSS»

e-grāmatu izdevniecība

darbabalss.eu

№ 346

Rīga, 2015

Content

Staļins. Runa pirms vēlēšanām (1946)