G. F. Aleksandrovs u.c.

Josifs Visarionovičs Staļins. Īsa biogrāfija

JOSIFS VISARIONOVIČS STAĻINS

īsa biogrāfija

SASTĀDĪTĀJI:

G. F. Aleksandrovs, M. R. Galaktionovs, V. S. Kružkovs M. B. Mitins, V. D. Močalovs, P. N. Pospelovs

.

STAĻINS (Džugašvili), Josifs Visarionovies, dzimis 1879. gada 21. decembrī Tiflisas guberņās Gori pilsētā. Viņa tēvs — Visarions Ivanovičš, pēc tautības gruzins, cēlies no Tiflisas guberņas Didi-Lilo ciema zemniekiem, pēc profesijas kurpnieks, vēlāk Adelchanova apavu fabrikas strādnieks Tiflisā. Māte — Katrina Georgijevnā — cēlusies no Gambareuli ciema dzimtcilvēka Geladzes ģimenes.

1888. gada rudenī Staļins iestājās Gori garīgajā skolā. 1894. gadā Staļins beidza skolu un tai pašā gadā iestājās Tiflisas pareizticīgo garīgajā seminārā.

Šajos gados Krievijā uz rūpniecības kapitālisma attīstības un strādnieku kustības pieauguma pamata sāka plaši izplatīties marksisms. Ļeņina dibinātā un vadītā Pēterburgas

„ Cīnās savienība strādnieku šķiras atbrīvoša** i i

nai" deva spēcīgu impulsu sociāldemokrātiskās kustības attīstībai visā zemē. Strādnieku kustības viļņi aizplūda arī līdz Aizkaukazijai, kur jau bija iespiedies kapitālisms un kur bija stiprs nacionāli koloniālais jūgs. Aizkaukazija bija tipiska Krievijas carisma kolonija, ekonomiski atpalikusi agrāra zeme ar vēl stiprām dzimtbūšanas atliekām, zeme, ko joslaini, pamīšus apdzīvoja daudz tautību.

XIX gadsimta pēdējā ceturksnī kapitālisms Aizkaukazija sāka strauji attīstīties, pakļaujot strādniekus un zemniekus plēsonīgai ekspluatācijai un saasinot nacionāli koloniālo jūgu. Sevišķi strauji attīstījās kalnrūpniecība un naftas iegūšana un apstrādāšana, kur galvenās pozicijas bija sagrābis ārzemju kapitāls. „Krievu kapitālisms, — rakstīja Ļeņins, — tādējādi ievilka Kaukaziju pasaules preču apgrozībā, nivelēja tās vietējās īpatnības — senās patriarcbalās noslēgtības atliekas — un radīja sev tirgu savām fabrikām. Zeme, kura pēcreformu perioda sākumā bija reti apdzīvota vai kuru apdzīvoja kalnieši, kas stāvēja no-

J. V. STAĻINS

IS9IIt. fotoattēli

maļus no pasaules saimniecības un pat nomaļus no vēstures, pārvērtās par naftas rūpnieku, vīntirgotāju, kviešu un tabakas fabrikantu zemi…"[1]. ar dzelzceļu un pirmo fabriku un rūpnīcu rašanos Kaukazijā radās arī strādnieku šķira. Sevišķi strauji attīstījās naftas pilsēta Baku — liels rūpniecības un strādnieku centrs Kaukazijā.

Līdz ar rūpniecības kapitālisma attīstību pieauga strādnieku kustība. 90. ggrdos Aizkaukazijā revolucionāro darbu veica turp izsūtītie krievu marksisti. Aizkaukazijā sākās marksisma propaganda. Tiflisas pareizticīgo seminārs tolaik bija visādu, tiklab narodniciski nacionalistisku, kā arī marksistiski internacionalistisku, atbrīvošanas ideju izplatītājs jaunatnē; tas bija dažādu slepenu pulciņu pilns. Seminārā valdošais jezuitiskais režims radīja Staļinā vētrainu protestu, uzturēja un stiprināja viņā revolucionāru noskaņojumu. Piecpadsmitgadīgais Staļins kļūst par revolucionāru.

„Revolucionārajā kustībā, — saka Staļins, — es sāku piedalīties, būdams 15 gadu vecs, kad saistījos ar toreiz Aizkaukazijā dzīvojošo krievu marksistu pagrīdes grupām. Šīs grupas mani Joti ietekmēja un radīja manī interesi par marksistisko pagrīdes literatūru"[2].

1896. un 1897. gadā Staļins atrodas semināra marksistisko pulciņu priekšgalā. 1898. g. augustā viņš arī formāli iestājas Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Tiflisas organizācijā. Staļins kļūst par „Mesamedasi" grupas locekli — tā bija gruzinu pirmā sociāldemokrātiskā organizācija, kurai no 1893. līdz 1898. gadam bija zināma pozitiva loma marksisma ideju izplatīšanā. „Mesamedasi" nebija politiski vienveidīga — tās vairākums bija nostājies „legālā marksisma" pozicijas un sliecās uz buržuāzisko nacionālismu. Staļins, Kecchoveli un Culukidze i ' bija „Mesame-dasi" revolucionārā marksistiskā mazākuma vadošais kodols, kurš kļuva par revolucionārās sociāldemokrātijas dīgli Gruzijā.

Staļins daudz un neatlaidīgi nodarbojas ar pašizglītību. Viņš studē Marksa «Kapitālu", «Komunistiskās partijas manifestu" un citus

Marksa un Engelsa darbus, iepazīstas ar Ļeņina darbiem, kas vērsti pret narodņicismu, «legālo marksismu" un «ekonomismu". Jau toreiz Staļinu dziļi ietekmēja Lenina darbi.

«Man viņš jāsatiek, lai būtu kas būdams",

Staļins sacīja, izlasījis Tuļina (Ļeņina) darbu, — atceras kāds biedrs, kas Staļinu tai laikā labi pazina[3]. Staļina teorētisko prasību apjoms ļoti plašs — viņš studē filozofija, politisko ekonomiju, vēsturi, dabzinātnes, lasa daiļliteratūras klasiķus. Staļins kļūst par izglītotu marksistu.

Staļins šinī periodā veic intensivu propagandas darbu strādnieku pulciņos, piedalās nelegālās strādnieku sapulcēs, raksta skrejlapas, organizē streikus. Tā bija revolucionārā praktiskā darba pirmā skola, ko Staļins guva Tiflisas apzinīgo proletāriešu vidū.

„Es atceros, — stāsta Staļins, — 1898. gadu, kad es pirmoreiz saņēmu dzelzceļa darbnīcu strādnieku pulciņu… Te, šo biedru vidū es toreiz dabūju savas pirmās kaujinieciskās, revolucionārās kristības… mani pirmie skolotāji bija Tiflisas strādnieki"1 .

Mācības marksistiskajos strādnieku pulciņos Tiflisā notika pēc Staļina sastādītās programas.

Seminārā, kur stingri izsekoja «šaubīgos", sāk nojaust par Staļina nelegālo revolucionāro darbu. 1899. gada 29. maijā viņu par marksisma propagandu izslēdz no semināra. Kādu laiku Staļins iztiek, dodams stundas, pēc tam (1899. g. decembrī) iestājas darbā Tiflisas fizikas observatorijā par aprēķinātāju un novērotāju, ne mirkli nepārtraukdams revolucionāro darbību.

Jau tanī laikā Staļins ir viens no enerģiskākiem un ievērojamākiem Tifffsas sociāldemokrātiskās organizācijas darbiniekiem. „1898.-1900. gada periodā izveidojās un noformējās Tiflisas organizācijas vadošā centrālā sociāldemokrātiskā grupa… Tiflisas centrālā sociāldemokrātiskā grupa veica milzīgu revolucionāru propagandas un organizācijas darbu, radot nelegālo sociāldemokrātisko partijas organizāciju"[4]. Staļins bija šās grupas priekšgalā. Ļeņina „Cīņas savienība strādnieku šķiras atbrīvošanai" bija paraugs, kam Tiflisas revolucionārie sociāldemokrāti savā darbā negrozāmi sekoja. „Mesame-dasi" revolucionārā mazākuma (Staļins, Kecchoveli, Culukidze) vadībā strādnieku kustība Tiflisā tanī laikā sāka iet pāri vecā, tīri propagandas darba ietvariem, kad strādāja ar «atsevišķām izcilus personām" no strādnieku vidus. Dzīve izvirza pirmajā vietā aģitāciju masās, izlaižot skrejlapas par akūtiem tematiem un rīkojot skrejošas sapulces un politiskas demonstrācijas pret carismu.

Pret jauno taktiku naidīgi nostājās «Mesamedasi" oportunistiskais vairākums, kas svērās uz «ekonomismu", vairījās no revolucionārām metodēm un bija pret politisku «ielu" cīņu ar patvaldību. Staļins un «Mesame-dasi" revolucionārais mazākums nikni un nesamierināmi cīnās pret oportunistiem par jaunās taktikas, masu politiskās aģitācijas taktikas realizēšanu. Viņi rod dedzīgu atbalstu Tiflisas apzinīgajos strādniekos.

Tiflisas sociāldemokrātu pārejā uz jaunām darba metodēm izcila loma bija Viktoram Kurnatovskim — izglītotam marksistam, stingram Ļeņina piekritējam un viņa tuvākajam cīņas biedram, Ļeņina ideju novadītajam Aizkaukazijā. Atbraucis Tiflisā 1900. gada vasarā, viņš nodibina ciešus sakarus ar Staļinu un „Mesame-dasi" revolucionāro mazākumu, kļūstot par Staļina tuvāko draugu un cīņas biedru.

Kad ar 1900. gada decembri sāka iznākt Ļeņina „Iskra", Staļins pilnīgi nostājās tās pozicijā. Staļins tūliņ saskatīja Ļeņinā īstas marksistiskas partijas radītāju, vadoni un skolotāju.

«Iepazīšanās ar Ļeņina revolucionāro darbību, sākot ar 90. gadu beigām un sevišķi pēc 1901. gada, pēc „Iskras" izdošanas, — saka Staļins, — noveda mani pie pārliecības, ka Ļeņina personā mums ir neparasts cilvēks. Viņš tolaik nebija manās acīs vienkāršs partijas vadītājs, viņš bija tās faktiskais radītājs, jo viņš vienīgais saprata mūsu partijas iekšējo būtību un neatliekamās vajadzības. Kad es

J. V. STAĻINS

salīdzināju viņu ar pārējiem mūsu partijas vadītājiem, man visu laiku likās, ka Ļeņina cīnās biedri — Pleehanovs, Martovs, Akseli irods un citi — stāv galvas tiesu zemāk par Leninu, ka, salīdzinot ar viņiem, Lenins nav

vienkārši viens no vadītājiem, bet augstāka tipa vadītājs, kalnu ērglis, kas cīņā nepazīst baiļu un droši ved partiju uz priekšu pa vēl neizpētītiem Krievijas revolucionārās kustības ceļiem"[5]. ?

Staļinu pārņēma bezgalīga ticība Ļeņina revolucionārajam ģēnijam, un viņš gāja pa Lenina ceļu. Viņš nekad nenovērsās no šā ceļa un pēc Ļeņina nāves drosmīgi un pārliecināti turpina viņa darbu.

Iesākušās ekonomiskās krizes apstākļos, Krievijas strādnieku kustības ietekmē un sociāldemokrātu darbības rezultātā Tiflisā 1900. un 1901. gadā sāk pieaugt ekonomisko streiku vilnis, kas aptver vienu uzņēmumu pēc otra. 1900. gada augustā plaši izvēršas grandiozs dzelzceļa darbnīcu un depo strādnieku streiks. Šinī streikā aktivi piedalās M. I. Kaļiņins, kas bija izsūtīts no Pēterburgas uz Kaukaziju.

1901. gada 22. aprilī Tiflisas centrā organizē Pirmā maija demonstrāciju. Staļins ir demonstrācijas organizētājs un vadītājs. Šo demonstrāciju Ļeņina „Iskra" novērtēja kā vēsturiski iezīmīgu notikumu visai Kaukazijai; tās iedarbība uz visu turpmāko strādnieku kustību Kaukazijā bija ārkārtīgi liela.

Tā šinīs gados „Mesame-dasi" revolucionārā mazākuma vadībā ar Staļinu priekšgalā tika realizēta Gruzijas strādnieku kustības pāreja no šauras propagandas pulciņos uz masu politisko aģitāciju. Ar to pašu arī Kaukazijā sāka realizēt sociālisma savienošanu ar strādnieku kustību, taisni tāpat, kā to spīdoši realizēja priekš dažiem gadiem Ļeņina vadītā Pēterburgas „Cīņas savienība".

Aizkaukazijas proletariāta revolucionārās cīņas pieauguma satraukta, cara valdība pastiprina represijas, cerēdama tādējādi apturēt kustību. 1901. gada 21. martā policija izdarīja kratīšanas fizikas observatorijā, kur dzīvoja un strādāja Staļins. Kratīšanas un ochrankas rīkojums apcietināt, kas pēc tam kļūst zināms, piespiež Staļinu pāriet nelegālā stāvoklī. Kopš šā mirkļa līdz pat 1917. gada februāra revolūcijai viņš nelegālos apstākļos dzīvo intensivu, varonības pilnu Ļeņina skolas profesionālā revolucionāra dzīvi.

"Cara satrāpi bija bezspēcīgi pieaugošās revolucionārās kustības priekšā. No 1901. gada septembra pēc Staļina un Kecchoveli iniciativas sāka iznākt „Brdzola" („Cīņa") — pirmā nelegālā sociāldemokrātiskā gruzinu avīze, kas konsekventi propagandēja Ļeņina „Iskras" idejas. Pēc „Iskras" „Brdzola" bija labākā marksistiskā avīze Krievijā.

„Brdzolas" pirmā numura (1901. gada septembrī) ievadrakstu ar nosaukumu „No redakcijas" sarakstīja Staļins. Nosakot avīzes uzdevumus, Staļins rakstīja: „Gruzinu sociāldemokrātiskajai avīzei jādod skaidra atbilde uz visiem jautājumiem, kas saistīti ar strādnieku kustību, jāizskaidro principiālie jautājumi, teorētiski jānoskaidro strādnieku šķiras loma cīņā un zinātniskā sociālisma gaismā jāapgaismo katra parādība, ar kuru sastopas strādnieks"[6].

Ievadrakstā Staļins norādīja, ka avīzei jābūt strādnieku kustības priekšgalā, jāstāv iespējami tuvu strādnieku masai, jāspēj tā pastāvīgi ietekmēt, jābūt tās apzinīgajam un vadošajam centram.

„Brdzolas" nākamajā (novembra un decembra) numurā bija publicēts svarīgs Staļina raksts „Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partija un tās tuvākie uzdevumi". Šai rakstā Staļins uzsvēra, ka nepieciešams savienot zinātnisko sociālismu ar strādnieku stichisko kustību, norādīja uz strādnieku šķiras vadošo lomu demokrātiskajā atbrīvošanās kustībā un izvirzīja uzdevumu organizēt proletariāta patstāvīgu politisku partiju.

Arī skrejlapu izdošana dažādās daudzo Aizkaukazijas tautību valodās iegūst plašus apmērus. „Lieliski uzrakstītās proklamācijas iznāca krievu, gruzinu un armēņu valodā un pildīja visus Tiflisas kvartālus", — rakstīja Ļeņina „Iskra" par Tiflisas sociāldemokrātu darbību1 .

Tuvākais Staļina cīnās biedrs — Lado Kecchoveli, nodibina Baku Lenina „īskras" virzienakomiteju un organizē nelegālu tipogrāfiju. 1901. gada 11. novembrī notika Tiflisas sociāldemokrātu organizācijas konference, kas ievēlēja KSBSP Tiflisas komiteju. Komitejā ievēlēja Staļinu. Bet Tiflisā viņš paliek ļoti īsu laiku. Novembra beigās Staļins Tiflisas komitejas uzdevumā brauc uz Batumu, pēc lieluma trešo (pēc Baku un Tiflisas) proletārisko centru Kaukazijā, lai dibinātu sociāldemokrātisku organizāciju.

Batumā Staļins attīsta dedzīgu revolucionāru darbību: stājas sakaros ar apzinīgiem strādniekiem, dibina sociāldemokrātiskus pulciņus, pats vada vairākus pulciņus, ierīko nelegālu tipogrāfiju, raksta dedzīgas skrejlapas, iespiež un izplata tās, vada strādnieku cīņu Kotšilda un Mantašova rūpnīcās, organizē revolucionāru propagandu uz laukiem. Staļins nodibina Batumā sociāldemokrātisku organizāciju un KSDSP Batumas komiteju un vada streikus rūpnīcās. 1902. gada 9. martā Staļins noorganizēja pazīstamo Batumas strādnieku politisko demonstrāciju, kuru viņš vadīja un kuras priekšgalā gāja. Te Staļins darbos realizēja streika savienošanu ar politisku demonstrāciju.

Tā šinī periodā enerģiskā un nesamierināmā cīņā pret oportunismu izveidojās un izauga ļeņiniskā iskriešu organizācija Aizkaukazijā. Tās ievērojamākais organizators un vadītājs bija Staļins, ko jau toreiz Batumas strādnieki dēvēja par strādnieku skolotāju. Ļeņiniskā iskriešu organizācija Aizkaukazijā tika celta uz proletāriskā internacionālisma drošajiem pamatiem, apvienojot savās rindās dažādu tautību — gruzinu, armēņu, azerbaidžāņu un krievu—apzinīgos proletāriešus. Ļeņins vēlāk ne vienreiz vien piemēram minēja Aizkaukazijas partijas organizāciju kā proletāriskā internacionālisma paraugu.

Strādnieku cīņas uzplūdi Batumā sagādāja valdībai nopietnas bažas. Policijas okšķeri cītīgi meklē „kūdītājus". 1902. gada 5. aprilī Staļinu arestē. Bet arī cietumā (sākumā Batumas, pēc tam — no 1903. gada 19. apriļa — Kutaisas, kas bija pazīstams ar savu smago režimu, tad atkal Batumas) Staļins nesarauj sakarus ar revolucionāro darbu.

1903. gada marta sākumā notiek Kaukazijas s.-d. organizāciju pirmais kongress, kur noformē ĶSDSP Kaukazijas savienību. Staļinu, kas atradās ieslodzījumā, pašam klāt neesot, ievēlēKSDSP Kaukazijas savienības komitejā.

Sēžot cietumā, Staļins no biedriem, kas at* ? *

braukuši no partijas II kongresa, uzzina par ļoti nopietnām boļševiku un meņševiku domstarpībām. Staļins noteikti nostājas Ļeņina, boļševiku pusē.

1903. gada rudeilī Staļinu uz trim gadiem izsūta uz Austrumsibiriju, uz Irkutskas guberņas Balaganskas apriņķa Novaja TJdas ciemu.

1903.  gada 27. novembrī Staļins ierodas izsūtīšanas vietā. Trimdā viņš saņem vēstuli no Lenina.

^Pirmoreiz es iepazinos ar Ļeņinu 1903. gadā, — saka Staļins. — Tiesa, šī iepazīšanās nebija personīga, bet netieša, sarakstoties. Bet tā atstāja manī neizdzēšamu iespaidu, kas mani nepameta visā mana darba laikā partijā. Es toreiz atrados Sibirijas trimdā… Ļeņina vēstulīte bija samērā neliela, bet tā droši un bezbailīgi kritizēja mūsu partijas praksi un apbrīnojami skaidri un konkrēti iztirzāja visu partijas darba plānu tuvākajam periodam"[7]. trimdā staļins nepalika ilgi. Viņš traucās tikt drīzāk brīvībā, lai sāktu realizēt bolševiku partijas celtniecības Ļeņina plānu.

1904.  gada 5. janvārī Staļins bēg no trimdas. 1904. gada februārī Staļins ir atkal Kaukazijā, sākumā Batumā, pēc tam Tiflisā.

GANDRĪZ divus gadus Staļins sabija cietumā un trimdā. Šie gadi bija tālāka revolucionāro uzplūdu pieauguma gadi zemē. Šinī laikā notika KSDSP II kongress, kas nostiprināja marksisma uzvaru pār „ekonomismu". Betveco, partijas satriekto oportunistu, „ekonomistu" vietā nāk jauni oportunisti, meņševiki. Pēc kongresa iedegas nikna Lenina, boļševiku cīna pret menševikiem, pret viņu oportunistiskajām idejām, pret viņu šķeltniecisko un dezorganizējošo darbību. Krievu-japāņu kara sākšanās un revolūcijas nobriešana vēl vairāk saasina šo cīņu. Izeju no partijā radušās krizes Ļeņins redz III kongresa sasaukšanā. Cīņa par kongresu kļuva par visu boļševiku centrālo uzdevumu.

Kaukazijā Ļeņina uzticamais atbalsts šinī cīņā bija Staļins, kas stāvēja Aizkaukazijas boļševiku priekšgalā. Staļina darbs šinī periodā norit zem niknas cīņas karoga pret menševismu. Staļins — KSDSP Kaukazijas savienības komitejas loceklis — kopā ar b. Cchakaju vada tās darbu. Staļins nenogurdināms: viņš sistemātiski apbraukā Aizkaukazijas rajonus (Batumu, Ciaturi, Kutaisu, Tiflisu, Baku, RietumgružfLjas zemnieku rajonus), nostiprina vecās un rada jaunas partijas organizācijas; neskaitāmās diskusijās viņš piedalās niknās sadursmēs ar menševikiem un citiem marksisma ienaidniekiem, enerģiski aizstāvēdams boļševiku pozicijas un atmaskodams -meņševiku un samierinātāju ar tiem politikanismu un oportunismu.

Staļina un Džaparidzes vadībā „1904. gada decembrī notika grandiozs Baku strādnieku streiks, kas ilga no 13. līdz 31. decembrim un beidzās ar Krievijas strādnieku kustības vēsturē pirmā kolektivā līguma noslēgšanu ar naftas rūpniekiem.

Baku streiks bija revolucionāro uzplūdu sākums Aizkaukazijā.

Baku streiks bija „ signāls slavenajiem janvāra un februāra notikumiem visā Krievijā" (Staļins)'".

Šis streiks — kā sacīts ,,VK(b)P vēstures īsajā kursā" — bija it kā negaisu vēstītājs zibens lielās revolūcijas vētras priekšvakarā Krievijā.

Staļins neatlaidīgi izpilda Ļeņina direktivas, attīsta un aizstāv boļševiku idejas masu priekšā un organizē cīņu par partijas III kongresu. Starp Ļeņinu un Kaukazijas savienības komiteju vienmēr tika uzturēti cieši sakari. Staļins vadīja visu Kaukazijas boļševiku idejiski politisko cīņu pret meņševikiem, eseriem, nacionālistiem un anarchistiem Krievijas pirmās revolūcijas gados. Stiprākais boļševiku ierocis šinī cīņā bija partijas literatūra. Staļins bija gandrīz visu Kaukazijas boļševistisko izdevumu organizators un iniciators. Nelegālo grāmatu, avīžu, brošūru un proklamāciju izdošanai viņš piešķīra cariskās Krievijas apstākļos neredzētu vērienu.

Sevišķi drosmīgs KSDSP Kaukazijas savienības pasākums un izcils boļševiku pagrīdes technikas paraugs bija slepenā Avlabarskas tipogrāfija, kas darbojās Tiflisā no 1903. gada novembra līdz 1906. gada aprilim. Tur iespieda Lenina darbus — „ Proletariāta un zemniei i "

čības revolucionārā demokrātiskā diktatūra", „ Trūcīgajiem lauku ļaudīm", Staļina brošūras „īsi par partijas domstarpībām", „Divas sadursmes" un citas, partijas programu un statūtus, desmitiem skrejlapu, no kurām ievērojamu daļu sarakstījis Staļins. Tur iespieda avīzes „Proletariatis Brdzola" („Proletariāta Cīņa") un „Proletariatis Brdzolis Purceli" („Proletariāta Cīņas Lapiņa"). Grāmatas, brošūras, avīzes un skrejlapas iespieda trijās valodās vairāk tūkstošu eksemplāru lielā tirāžā.

Izšķīrēja loma boļševisma poziciju aizstāvēšanā Kaukazijā, Ļeņina ideju propagandā un attīstībā bija KSDSP Kaukazijas savienības orgānam „Proletariatis Brdzola", cienīgai „Brdzolas" pēctecei, kas iznāca Staļina redakcijā. „Proletariatis Brdzola" pēc Ļeņina partijas Centrālā Orgāna „Proļetarij" bija pati labākā un lielākā bolševistiskā avīze. Gandrīz katrā avīzes numurā iespieda Ļeņina rakstus no „Proļetarija". Daudzus svarīgākos rakstus sarakstījis Staļins. Šinīs rakstos Staļins parādās kā ļoti apdāvināts polemizētājs, kā izcils literārs un teorētisks partijas spēks, politisks proletariāta vadonis un uzticams Ļeņina piekritējs. Savos rakstos un brošūrās Staļins izstrādā vairākus teorētiskus un politiskus jautājumus. Viņš atklāj antiboļševistisko virzienu un frakciju idejisko liekulību, viņu oportunismu un nodevību. Viņa pret ienaidniekiem vērstie sitieni labi trāpīja mērķi. Ļeņins ar sajūsmu atsaucās par „Proletariatis Brdzolu", tās marksistisko izturētību un lieliskajām literārajām īpašībām.

Staļinam, visuzticīgākajam un līdz galam konsekventajam Lenina skolniekam un cīnās biedram, bija izcila loma Kaukazijā meņševisma idejiskā sagrāvē un marksistiskās partijas ideoloģisko, organizatorisko un taktikas pamatu aizstāvēšanā. Staļina darbi šinī periodā ir paraugs ļeņinisma poziciju konsekventai aizstāvēšanai, tos raksturo teorētisks dziļums un nesamierināšanās ar oportunismu.

Savā ievērojamā brošūrā „īsi par partijas domstarpībām", divās „Vēstulēs no Kutaisas" un rakstā «Atbilde „Sociāldemokrātam""

Staļins noteikti aizstāvēja marksistiskās partijas ideoloģiskos pamatus.

„Vēstulēs no Kutaisas" (1904. gada septembrī un oktobrī) Staļins asi kritizē Pļechanova rakstus jaunajā „Iskrā", kuri vērsti pret

Lenina darbu „Ko darīt?". Konsekventi aizstāvot Ļeņina nostādni jautājumā par stichiskumu un apzinīgumu strādnieku kustībā,

biedrs Staļins raksta:

„Slēdziens (praktiskais secinājums) no šejienes ir šāds: pacelsim proletariātu līdz patieso šķiras interešu apziņai, līdz sociālistiskā ideāla apziņai, bet nevis samainīsim šo ideālu sīknaudā vai pielāgosim stichiskai kustībai. Ļeņins nodibināja teorētisko bazi, uz kuras tad arī tiek celts šis praktiskais secinājums. Pietiek tikai pieņemt šo teorētisko priekšnosacījumu, un nekāds oportunisms netiks tev tuvumā. Te ir Ļeņina idejas nozīme. Saucu to par Ļeņina ideju tāpēc, ka krievu literatūrā to neviens nav izteicis tik skaidri kā Lenins"1 .

Brošūra „īsi par partijas domstarpībām" (sarakstīta 1905. g. sākumā, iznāca nelegālā izdevumā 1905. g. maijā) pieder pie izciliem

'J.V.Staļins. Raksti, Latv. Valsts Izdevn., I sēj., 52. Ipp.

bojševistiskās domas darbiem. Tā tieši pieslienas Ļeņina vēsturiskajam darbam „Ko darīt?" un noteikti aizstāv un attīsta ģeniālās Ļeņina idejas.

Attīstot V. I. Ļeņina idejas, biedrs Staļins pierāda, ka sociālistiskajai apziņai ir liela nozīme strādnieku kustībā. Tai pašā laikā Staļins brīdina vienpusīgi nepārspīlēt ideju nozīmi, neaizmirst ekonomiskās attīstības nosacījumus un strādnieku kustības lomu. Vai var teikt, saka Staļins, ka sociālisms ir viss, bet strādnieku kustība — nekas? „Protams, nē! Tā runā tikai ideālisti. Kādreiz, pēc ļoti ilga laika, ekonomiskā attīstība nenovēršami novedīs strādnieku šķiru līdz sociālai revolūcijai un tātad piespiedīs to saraut jebkādus sakarus ar buržuāzisko ideoloģiju. Lieta tikai tā, ka šis ceļš būs ļoti garš un sāpīgs"1 .

Brošūrā „īsi par partijas domstarpībām", attīstot savu dziļo un daudzpusīgo argumentāciju jautājumā par strādnieku stichiskās kustības un sociālistiskās apziņas savstarpējām attiecībām, biedrs Staļins socialdemokratijas ļeņiniskā spārna uzskatus šai ziņā rezumē šādi:

„Kas ir zinātniskais sociālisms bez strādnieku kustības? — Kompass, kas, dīkā stāvēdams, var tikai sarūsēt, un tad tas būtu jāizmet pār bortu.

Kas ir strādnieku kustība bez sociālisma? — Kuģis bez kompasa, kas otrā krastā pienāks gan arī bez tā, bet, ja tam būtu kompass, tas sasniegtu krastu daudz ātrāk un sastaptu mazāk briesmu.

Savienojiet tos abus kopā, un jūs dabūsit lielisku kuģi, kas tieši trauksies uz otru krastu un sveiks un vesels sasniegs piestātni.

Savienojiet strādnieku kustību ar sociālismu, un jūs dabūsit sociāldemokrātisko kustību, kas pa taisnu ceļu trauksies uz „apsolīto zemi""[8].

Visa Krievijas strādnieku šķiras cīņas vēsture ir spoži apstiprinājusi šo biedra Staļina svarīgo teorētisko secinājumu. Šajā brošūrā Staļins iznīcinoši kritizē stichiskuma oportunistisko teoriju un pamato revolucionārās partijas un revolucionārās teorijas lomu un nozīmi strādnieku šķirai.

«Strādnieku kustība, — rakstīja Staļins, — jāsavieno ar sociālismu, praktiskajai darbībai un teorētiskajai domai jāsaplūst vienkop un tā stichiskajai strādnieku kustībai jāpiešķir sociāldemokrātisks raksturs… Mūsu pienākums, sociāldemokrātijas pienākums — novirzīt stichisko strādnieku kustību no tredjunistiskā un uzvadīt to uz sociāldemokrātiskā ceļa.

Mūsu pienākums — ienest šai kustībā sociālistisko apziņu un strādnieku šķiras progresivos spēkus apvienot vienā centralizētā partijā. Mūsu uzdevums —iet vienmēr kustības priekšgalā un nenogurstoši cīnīties pret visiem, kas kavēs šo uzdevumu realizēšanu, lai tas būtu ienaidnieks vai «draugs""1 .

Ļeņins pilnīgi atbalstīja Staļina uzstāšanos. Novērtējot Staļina rakstu «Atbilde «Sociāldemokrātam"", kas 1905. gada augustā bija iespiests «Proletariatis Brdzolā", Ļeņins partijas CO «Proļetarij" (22. nr.) atzīmēja «lielisko jautājuma nostādni par slaveno «apziņas ienešanu no ārienes"".

* ko izstrādāja Markss un Engelss.

1 J. V.Staļins. Raksti, Latv. Valsts Izdevn., I sēj., 94. lpp.

Vairākos rakstos Staļins pamato ļeņinisko līniju KSDSP II kongresā un pēc tā. Rakstā «Proletāriešu šķira un proletāriešu partija" (publicēts 1905. gada 1. janvārī «Proletariatis Brdzolas" 8. nr.), kas bija veltīts partijas statūtu pirmajam paragrāfam, Staļins aizstāvēja partijas organizatoriskos pamatus, pilnīgi balstīdamies uz Ļeņina mācību par partiju, attīstot un pamatojot Ļeņina idejas. Šis raksts aizstāv boļševisma organizatoriskās idejas, ko Ļeņins iztirzājis savā slavenajā grāmatā «Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ".

«Līdz šai dienai, — rakstīja Staļins, — mūsu partija atgādināja viesmīlīgu patriarchalu ģimeni, kas ar mieru uzņemt visus līdzjutējus. Bet pēc tam, kad mūsu partija pārvērtās par centralizētu organizāciju, tā nokratīja patriarchalo izskatu un pilnīgi pielīdzinājās cietoksnim, kura durvis atvērtas tikai tiem, kas tā cienīgi. Bet tam priekš mums ir liela nozīme. Tanī laikā, kad patvaldība cenšas samaitāt proletariāta šķiras pašapziņu ar «tredjunismu", nacionālismu, klerikalismu u. tml., kad, no otras puses, liberālā inteliģence neatlaidīgi cenšas nokaut proletariāta politisko patstāvību un tikt par tā aizbildni, — šai laikā mums jābūt ārkārtīgi modriem un nav jāaizmirst, ka mūsu partija ir cietoksnis, kura durvis-atvērtas tikai pārbaudītiem"1 .

Raksts „Kā sociāldemokrātija saprot nacionālo jautājumu?" (publicēts 1904. gada 1. septembrī «Proletariatis Brdzolas" 7. nr.) ir ievērojams KSDSP nacionālās programas komentārs. Staļins tanī pamato un izskaidro partijas teoriju un programu nacionālajā jautājumā, graujoši kritizē oportunistisko proletariāta nacionālās šķirošanas principu, konsekventi aizstāv proletāriešu šķiras organizāciju internacionālo uzbūves tipu. Šinī rakstā Staļins parādās kā ievērojams nacionālā jautājuma

teorētiķis, kas meistariski izlieto marksistisko i '

dialektisko metodi. Šinī rakstā ir dīglī tās idejas, ko vēlāk Staļins attīstīja savā darbā «Marksisms un nacionālais jautājums".

Kopš Krievijas pirmās revolūcijas pirmajiem soļiem Staļins enerģiski aizstāv un realizē Ļeņina stratēģiju un taktiku revolūcijā, Ļeņina ideju par proletariāta hegemoniju revolūcijā.

Par liberāļiem, kas centās nevis pēc revolu-

1 J. V. Staļins. Raksti, Latv. Valsts Izdevn., I sēj., 60. un 61. lpp.

cijas, bet pēc samierināšanās ar caru, Staļins jau 1905. gada 9. janvāra priekšvakarā teica: ,,Jā, kungi, veltas ir jūsu pūles! Krievijas revolūcija ir nenovēršama. Tā ir tikpat nenovēršama, cik nenovēršams ir saules lēkts! Vai jūs varat aizturēt uzlecošu sauli? Šās revolūcijas galvenais spēks ir pilsētu un lauku proletariāts, bet tās karognesēja — sociāldemokrātiskā strādnieku partija un nevis jūs, liberāļu kungi!"1 .

Tikpat enerģiski Staļins aizstāv Ļeņina ideju par bruņotu sacelšanos kā par līdzekli gāzt patvaldību un iekarot republiku. Viņa darbos no 1905. līdz 1907. gadam ir vispusīgi pamatota bruņotas sacelšanās ideja. «Tautas glābiņš ir pašas tautas uzvaroša sacelšanās", — saka biedrs Staļins. Tāpat kā Ļeņins viņš piešķir milzīgu nozīmi sacelšanās techniskai sagatavošanai, kaujas družinu organizēšanai, ieroču iegūšanai u. tml. «Tieši Viskrievijas sacelšanās techniskā vadība un organizatoriskā sagatavošana,— aizrādīja Staļins, — ir tas jaunais uzdevums, ko dzīve izvirzījusi proletariātam"2 . Staļins ik dienas vadīja Aizkaukazijas boļše-

1   J. V. Staļins. Raksti, Latv. Valsts Izdevn., I sēj., 71. lpp.

2   Turpat, 119. lpp.

vistisko organizāciju darbu, gatavojot bruņotu sacelšanos.

Staļins pamato un attīsta Ļeņina ideju par revolucionāro pagaidu valdību. Revolucionārās pagaidu valdības nodibināšanai, tā viņš aizrāda, jābūt tautas uzvarošās bruņotās sacelšanās dabiskajam rezultātam. Ciktāl proletariāts un zemniecība saceloties uzvarēs, tiktāl arī revolucionārajai pagaidu valdībai jābūt viņu ilgu un interešu izpaudējai. Šai valdībai jābūt revolucionārai proletariāta un zemniecības diktatūrai. Tikai šo revolucionāro šķiru diktatūra spēs savaldīt un apspiest reakcijas tumšos spēkus, spēs apbruņot tautu, realizēt KSDSP minimālo programu, nostiprināt revolūcijas uzvaru un novest revolūciju līdz galam.

„Ja revolūcijas vadonis, —saka Staļins,—ir apzinīgais proletariāts un ja viņam būs aktivi jāpiedalās sacelšanās organizēšanā — tad pats par sevi skaidrs, ka mēs nevaram, rokas nomazgājuši, novērsties no revolucionārās pagaidu valdības, bet mums kopā ar zemniecību būs jāiekaro politiskā vara un jāpiedalās pagaidu valdībā [9] : revolucionārās ielas vadonim jabut ari vadonim revolūcijas valdībā"1 .

Cīņā pret daudzajiem boļševistiskās partijas un strādnieku šķiras ienaidniekiem Staļins konsekventi aizstāv un attīsta leninisko revolūcijas teoriju un leninisko taktikas plānu. Šā plāna vislielākā vērtība bija tā, ka tas apbrīnojami pareizi atbilda Krievijas īstenībai, ka tas aicināja cīņā plašas tautas masas, «iedvesa tām pārliecību par uzvaru un virzīja revolūciju uz priekšu.

Kaukazijas savienības komiteja nepagurusi propagandēja partijas III kongresa lēmumus un aicināja strādniekus un zemniekus uz bruņotu sacelšanos, Staļina 1905. gada skrejlapas ir paraugs boļševisma ideju propagandai masās. Savos rakstos «Bruņota sacelšanās un mūsu taktika", «Revolucionārā pagaidu valdība un sociāldemokrātija", «Reakcija pastiprinās" un citos Staļins graujoši kritizē meņševiku liderus un konsekventi aizstāv un propagandē bruņotas sacelšanās nepieciešamību.

1905. gada vispārējais oktobra streiks, kas parādīja proletāriskās kustības spēku un

1 J. V. Staļins. Raksti, Latv. Valsts Izdevn., I sēj., 231. un 232. lpp.

varenību, piespieda līdz nāvei nobiedēto caru nākt klajā ar 17. oktobra manifestu. Šis manifests, kas solīja tautai visādas brīvības, bija tautas masu krāpšana, viltīgs cara paņēmiens, zināma veida atelpa, kas caram bija nepieciešama, lai iemidzinātu lētticīgos, iegūtu laiku, saņemtu spēkus un tad uzbruktu revolūcijai. Boļševiki izskaidroja masām, ka 17. oktobra manifests ir slazdi. «Oktobra manifests" sastop Staļinu Tiflisā pašā cīņas karstumā par ļeņinisko taktikas plānu, par revolūcijas boļševistiskajiem lozungiem. Tanī pašā dienā Staļins strādnieku mītiņā runāja:

«Kas vajadzīgs mums, lai tiešām uzvarētu? Vajadzīgas trīs lietas: pirmkārt — bruņošanās, otrkārt — brunošanās un, treškārt — vēl un vēlreiz brunošanās"1 .

Aizstāvot domu, ka revolūcijas uzvarai nepieciešama visas tautas bruņota sacelšanās, Staļins paša uzrakstītā KSDSP Kaukazijas savienības Tiflisas komitejas proklamācijā «Pilsoņi!" 1905. gada oktobrī izteicās šādi:

«Nepiedzīvotais vispārējais politiskais streiks, kas patlaban risinās, kam grandiozitātes ziņā nav parauga ne vien Krievijas, bet arī

* ,,VK(b)P vēsture, īsais kurss", VAPP, 1945. g., 86. lpp.

visas pasaules vēsturē, varbūt, var gan Šodien beigties, neizvērsdamies par visas tautas sacelšanos, bet tikai tālab, lai rīt no jauna un ar lielāku spēku satricinātu zemi un izvērstos par to grandiozo bruņoto sacelšanos, kurai jāizšķir krievu tautas gadu simtu ilgā prāva ar cara patvaldību un jāsašķaida galva šim riebīgajam briesmonim… Visas tautas bruņota sacelšanās — lūk, tas lielais uzdevums, kāds patlaban ir Krievijas proletariāta priekšā un kas pavēloši prasa sava atrisinājuma!"1 .

Šai laikā Staļins veica milzīgu revolucionāru darbu Aizkaukazijā. Staļinā vadībā KSDSP Kaukazijas savienības IV boļševistiskā konference (1905. gada novembrī) pieņem lēmumu pastiprināt cīņu par bruņotas sacelšanās gatavošanu un realizēšanu, par cara Domes boikotu, par strādnieku un zemnieku revolucionāro organizāciju — Strādnieku deputātu padomju, streiku komiteju, revolucionāro zemnieku komiteju — attīstīšanu un nostiprināšanu. Staļins atmaskoja un grāva meņševikus kā revolūcijas un bruņotas sacelšanās pretiniekus. Viņš nelokāmi gatavoja strādniekus izšķi-

' J. V. Staļins. Raksti, Latv. Valsts Izdevu., I sēj., 167. lppu rīgaikau jai pret patvaldību. Revolūcijas ugunsgrēka liesmas izplatījās pa visu Aizkaukaziju. Jau partijas III kongress Ļeņina ieteiktajā rezolūcijā «Sakarā ar notikumiem Kaukazijā" sevišķi izcēla Aizkaukazijas boļševistisko organizāciju kā «viskaujinieciskāko mūsu partijas organizāciju" darbību un aicināja visu partiju sniegt tām visu iespējamo atbalstu.

1905. gada decembrī Staļins kā Aizkaukazijas boļševiku delegāts brauc uz pirmo Viskrievijas boļševiku konferenci Tamerforsā (Somijā). Tamerforsas konferencē pirmoreiz personīgi satikās Ļeņins un Staļins. Šai konferencē biedru Staļinu ievēlēja politiskajā komisijā, kas rediģēja konferences rezolūcijas, kur viņš kā viens no izciliem partijas vadītājiem strādāja kopā ar Ļeņinu.

Pēc decembra sacelšanās sakāves sākās pagrieziens uz pakāpenisku revolūcijas atkāpšanos. Partija gatavojās KSDSP IV kongresam. Cīņa starp boļševikiem un meņševikiem iedegās ar jaunu sparu. Uz skatuves parādās

anarchosindikalistiskie elementi. Tie sevišķi sāk trokšņot Tiflisā. Staļins ir cīnās centrā pret visiem antiproletariskajiem virzieniem Aizkaukazijā.

Staļins — aktivs KSDSP IV kongresa dalībnieks (Stokholmā, 1906. g. aprilī), kurā viņš kopā ar Ļeņinu aizstāvēja pret meņševikiem boļševistisko līniju revolūcijā. Atbildot meņševikiem, Staļins nostādīja jautājumu krasi:

«Vai nu proletariāta hegemonija, vai demokrātiskās buržuāzijas hegemonija — lūk, kāds ir jautājums partijā, lūk, kur mūsu domstarpības"1 .

Drīz vien pēc kongresa Staļins sarakstīja brošūru «Pašreizējais moments un strādnieku partijas apvienošanās kongress". Šai brošūrā Staļins analizēja decembra bruņotās sacelšanās pieredzi, pamatoja boļševistisko līniju revolūcijā un rezumēja KSDSP IV kongresa darbu.

Pēc kongresa Staļins atkal ir Aizkaukazijā. Viņš nesamierināmi cīnās pret meņševismu un citiem antiproletariskiem virzieniem. Viņš vada legālās boļševistiskās avīzes, kas iznāk Tiflisā gruzinu valodā — «Achali Cchovreba" («Jaunā Dzīve"), «Achali Droeba" («Jaunais Laiks"), «Cveni Cchovreba" («Mūsu Dzīve"), „Dro" («Laiks").

1 J. V. Staļins. Raksti, Latv, Valsts Izdevn., I sēj., 215 lpp.

Uz šo laiku attiecas Staļina ievērojamo rakstu sērija — „Anarchisms vai socialisms", kuri sarakstīti sakarā ar anarchistu kropotkiniešu aktivizēšanos Aizkaukazijā.

Eevolucijas viļņa atplūdu un pēc tam sākušās reakcijas apstākļos boļševisma teorētisko pamatu aizstāvēšana kļūst par tiešu un kārtēju partijas uzdevumu. 1909. gadā Ļeņins laiž klajā savu ģeniālo darbu «Materiālisms un empiriokriticisms", kur viņš galīgi atmaskoja deģenerātus marksisma teorijā un nosargāja boļševistiskās partijas teorētiskos pamatus.

Arī Staļins aizstāv marksisma teorētiskos pamatus. Savos rakstos Staļins aizstāv un attīsta marksistiskās partijas teorētiskos pamatus—dialektisko un vēsturisko materiālismu.

Šie Staļina raksti publicēti 1906. un 1907. gadā gruzinu boļševistiskajās avīzēs. Pieejamā un populārā veidā tanīs izskaidrots, kas ir materialisms un dialektika, kas ir vēsturiskais materialisms. Šai darbā ar ārkārtīgu dziļumu nostādīti un atrisināti marksistiski leniniskās teorijas principiālie jautājumi: sociālistiskās revolūcijas un proletariāta diktatūras neizbēgamība un nenovēršamība, nepieciešamība pēc kaujinieciskas proletariāta partijas, jauna tipa

partijas, kas atšķiras no II Internacionāles vecajām, reformistiskajām partijām, iztirzāti partijas stratēģijas un taktikas pamati. Šie Staļina raksti ietilpst mūsu partijas idejiskajā dārgumu krātuvē kā nopietns ieguldījums marksisma-ļeņinisma teorijā. Tie ir paraugs dziļai marksisma-ļeņinisma teorijas jautājumu apgaismošanai nesaraujamā saistībā ar proletariāta revolucionārās šķiras cīnās neatliekamiem uzdevumiem.

1907. gada aprilī un maijā notika KSDSP V (Londonas) kongress, kas nostiprināja boļševiku uzvaru par menševikiem. Staļins ir aktivs kongresa dalībnieks. Atgriezies no kongresa, viņš publicēja rakstu par tā darbu — «Krievijas sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Londonas kongress (Delegāta piezīmes)", kur novērtēja kongresa lēmumus un rezultātus, aizstāvēja boļševiku idejiskās un taktikas pozicijas, atmaskoja meņševiku liberāli buržuāzisko līniju revolūcijā un viņu likvidatorismu attiecībā uz partiju, parādīja' meņševisma kā sīkburžuaziska politiska virziena škirisko dabu. i

PIRMĀ Krievijas revolūcija beidzās ar sakāvi. No pirmās revolūcijas beigām līdz otrās sākumam pagāja 10 gadu. Šinī laikā boļševiki varonīgi un pašaizliedzīgi, neatlaidīgi un nenogurstoši organizēja masas, audzināja tās revolucionārā garā, vadīja to cīņu un kaldināja nākamo revolūcijas uzvaru.

Ļeņinam un Staļinam šie gadi pagāja nesamierināmā cīņā par nelegālas revolucionāras partijas saglabāšanu un nostiprināšanu, par boļševistiskās līnijas realizēšanu jaunos apstākļos, tie pagāja intensivā darbā, organizējot un audzinot strādnieku masas, sevišķi neatlaidīgā cīņā pret cara policiju. Carisms juta, ka Staļina personā tam darīšana ar ļoti izcilu revolucionāru darbinieku, un visādi centās atņemt Staļinam iespējas strādāt revolucionāru darbu. Aresti, cietums un izsūtīšana sekoja viens pēc otra. No 1902. līdz 1913. gadam Staļins tika arestēts septiņas reizes, bija trimdā sešas reizes, izbēga no trimdas piecas reizes. Cara opričņiki nepaspēja vēl novietot Staļinu jaunā trimdas vietā, kad viņš no jauna izbēg un atkal «brīvībā" kaldina masu revolucionāro enerģiju. Tikai no pēdējās, no Turuchanskas trimdas Staļinu atbrīvoja 1917. gada februāra revolūcija.

No 1907. gada jūlija sākas Staļina revolucionārās darbības Baku periods. Atgriezies no KSDSP V (Londonas) kongresa, Staļins atstāj Tiflisu un, izpildot partijas gribu, apmetas uz dzīvi Baku — vislielākajā Aizkaukazijas rūpniecības rajonā un ļoti svarīgā strādnieku kustības centrā Krievijā. Te viņš attīsta rosīgu darbu, lai saliedētu Baku organizāciju ap Ļeņina lozungiem, lai pulcinātu strādnieku masas zem boļševisma karoga. Staļins organizē cīnu, lai izstumtu menševikus no Baku strādnieku rajoniem (Balachaniem, Bibi Eibatas, Melnās pilsētas, Baltās pilsētas). Staļins vada boļševiku nelegālos un legālos orgānus («Bakinskij Proļetarij", ,,Gudok", «Bakinskij Rabočij"). Staļins vada III Valsts domes vēlēšanu kampaņu. Staļina rakstīto «Norādījumu

III Valsts domes sociāldemokrātu deputātiem" pieņem 22. septembrī Baku strādnieku kūrijas pilnvaroto sapulcē. Staļins dod virzienu Baku strādnieku cīņai. Viņa vadība lielajā kampaņā sakarā ar strādnieku un naftas rūpnieku apspriedi, noslēdzot kolektivo līgumu, ir spīdošs paraugs, kā realizējama elastīga ļeņiniska līnija nelegāla un legāla darba apvienošanai reakcijas apstākļos. Prasmīgi realizēdams ļeņinisko taktiku — mobilizēt strādnieku masas politiskai cīņai pret cara monarchiju, Staļins panāca, ka šinī kampaņā boļševiki uzvarēja. Drūmajā Stolipina reakcijas naktī proletāriskā Baku rāda neredzētu ainu: vēršas plašumā proletariāta cīņa, visu Krieviju pārskan Staļina lolojuma — legālo boļševistisko avīžu — balss. «Politiskā masu streika pēdējie mohikāni!"[10] — tā Lenins raksturo Baku strādnieku varonīgo cīņu 1908. gadā.

Staļins saliedē ap sevi stipru kodolu no pārbaudītiem boļševikiem leniniešiem — Fioletova, Sarāto veca (Jefimova), Vaceka, Bokova, Maligina, Ordžonikidzes, Džaparidzes, Saumjana, Spandarjana, Chanlara, Memedova, Azizbekova, Kjazi-Mameda u. c. Staļins galu galā panāk, ka boļševisms pilnīgi uzvar Baku organizācijā. Baku kļūst par boļševisma citadeli. Atrazdamies Viskrievijas revolucionārās kustības pirmajās rindās, Baku proletariāts varonīgi cīnās Staļina vadībā.

Baku periodam ir ļoti liela nozīme Staļina dzīvē un darbībā. Lūk, ko Staļins saka par šo periodu:

«Divi revolucionārā darba gadi naftas rūpniecības strādnieku vidū norūdīja mani par praktisku cīnītāju un par vienu no praktiskajiem vadītājiem. Darbojoties kopā ar tādiem progresiviem Baku strādniekiem kā Vaceku, Sarāto vecu u. c, no vienas puses, un strādnieku un naftas rūpnieku ārkārtīgi dziļo konfliktu vētrā — no otras puses, es pirmoreiz uzzināju, ko nozīmē vadīt lielas strādnieku masas. Tur, Baku, es tātad dabūju savas otrās kaujinieciskās revolucionārās kristības"1 .

1908. gada 25. martā Staļinu arestē un pēc gandrīz astoņu mēnešu ilga ieslodzījuma cietumā izsūta uz diviem gadiem uz Soļvičegodsku Vologdas guberņā. Jau 1909. gada 24. jūnijā

„Pravda", 136. nr., 1926. g. 16. jūnijā.

viņš izbēg un atgriežas Baku nelegālajā darbā. Staļins pilnīgi atbalsta Ļeņina pozieiju un noteikti nostājas pret likvidatoriem un otzovistiem. Partijas centrālajā presē parādās Staļina vēsturiskās «Vēstules no Kaukazijas", bet avīzē «Bakinskij Proļetarij" — raksti: «Partijas krize un mūsu uzdevumi", «No partijas" un citi, kur Staļins droši kritizē partijas organizāciju stāvokli un izvirza plānu, kā pārvarēt krizi partijā. Šo Staļina darbu saturs ir graujoša likvidatoru kritika. Par piemēru ņemot Tiflisas menševikus, tiek atmaskots likvidatoru renegatisms programas un taktikas jautājumos. Šie darbi skarbi nosoda trockisma palīgu nodevīgo izturēšanos un izvirza kārtējos uzdevumus, ko vēlāk realizēja partijas Prāgas konferencē: sasaukt vispārēju partijas konferenci, izdot legālu partijas avīzi un dibināt Krievijā nelegālu partijas praktisko centru.

1910. gada 23. martā Staļinu Baku atkal arestē un pēc pusgada ilga ieslodzījuma cietumā nosūta atpakaļ trimdā uz Soļvicegodsku. Trimdā Staļins saistās ar Ļeņinu un 1910. gada beigās raksta viņam vēstuli, kurā pilnīgi atbalsta Ļeņina taktiku — nodibināt partijas bloku ar nelegālās proletāriskās partijas saglabāšanas un nostiprināšanas piekritējiem, asi graiza Trocka «trūdošo bezprincipialitati" un izvirza partijas darba organizēšanas plānu Krievijā.

1911.  gada otrajā pusgadā sākas biedra Staļina revolucionārās darbības Pēterburgas periods. 1911. gada 6. septembrī biedrs Staļins nelegāli izbrauc no Vologdas uz Pēterburgu. Pēterburgā biedrs Staļins nodibina sakarus ar partijas Pēterburgas organizāciju, virza un organizē cīņu pret likvidatoriem — meņševikiem un trockistiem, saliedē un nostiprina Pēterburgas boļševistiskās organizācijas.

1911.     gada 9. septembrī biedru Staļinu Pēterburgā arestēja un izsūtīja uz Vologdas guberņu, no kurienes viņam izdevās izbēgt

1912. gada februārī,

1912.  gada janvārī norisinās ļoti ievērojams notikums partijas dzīvē. KSDSP Prāgas konference, izdzinusi no partijas meņševikus, lika pamatus jauna tipa partijai, ļeņinisma partijai, boļševistiskajai partijai.

Šādu partiju, jauna tipa partiju, boļševiki gatavoja jau kopš vecās «Iskras" laikiem. Viņi gatavoja to cītīgi, neatlaidīgi, neraugoties ne uz ko. Visa cīņas vēsture pret «ekonomistiem", meņševikiem, trockistiem, otzovistiem, visādu nokrāsu ideālistiem līdz pat empiriokritiķiem — bija tieši tādas partijas sagatavošanas vēsture. Galvenā un izšķīrēja loma šinī sagatavošanas darbā bija tādiem Ļeņina darbiem kā «Ko darīt?", «Solis uz priekšu, divi soļi atpakaļ", «Sociāldemokrātijas divas taktikas demokrātiskajā revolūcijā", «Materiālisms un empiriokriticisms". Staļins bija uzticams Ļeņina cīņas biedrs šinī cīņā pret daudzajiem ienaidniekiem, drošs atbalsts cīņā par revolucionāras marksistiskas partijas, boļševistiskas partijas radīšanu.

PRAGAS konference savos lēmumos paredzēja, ka tuvākajā nākotnē revolucionārie uzplūdi neizbēgami, un darīja visu iespējamo, lai partija šos uzplūdus sagaidītu pilnā kaujas gatavībā. Konference ievēlēja boļševistisku Centrālo Komiteju, radīja praktisku centru revolucionārā darba vadībai Krievijā (CK Krievijas biroju) un pieņēma lēmumu par «Pravdas" izdošanu. Staļinu, kas nebija klāt konferencē un kas jau kopš 1910. gada bija partijas CK pilnvarotais («CK aģents"), konference ievēlēja par partijas CK locekli. Pēc Ļeņina priekšlikuma Staļins nostājās CK Krievijas biroja priekšgalā. Bet Staļins bija trimdā, vajadzēja organizēt vina bēgšanu. Lenina uzdevumā uz

Vologdupie Staļina atbrauc Sergo Ordžonikidze un informē viņu par Prāgas konferences lēmumiem. 1912. gada 29. februārī Staļins atkal bēg no trimdas. īsajā laika sprīdī, ko Staļins pavada «brīvībā", viņš attīsta enerģisku darbību: CK uzdevumā apbraukā svarīgākos Krievijas rajonus, veic sagatavošanas darbus kārtējai «maija svinēšanai", uzraksta pazīstamo CK Pirmā maija skrejlapu, vada Pēterburgā Ļenas streiku dienās boļševiku nedēļas avīzi «Zvezda".

Varens ierocis boļševiku partijas rokās savu organizāciju nostiprināšanai un ietekmes iekarošanai masās bija masu boļševistiskā dienas avīze «Pravda", kas iznāca Pēterburgā. Avīzi nodibināja pēc Ļeņina norādījuma un Staļina iniciativas. Staļina vadībā sagatavoja pirmo „ Pravdas" numuru un noteica tās virzienu.

«Pravda" dzima reizē ar jauniem revolucionārās kustības uzplūdiem. Tās pirmais numurs iznāca 1912. gada 22.aprilī (5. maijā pēc jaunā stila). Tā bija strādniekiem īsta svētku diena. Par godu «Pravdas" iznākšanai nolēma atzīt 5. maiju par strādnieku preses svētku dienu.

„1912. gada «Pravda" — tā ir pamatu likšana boļševisma uzvarai 1917. gadā", tā rakstīja biedrs Staļins «Pravdas" desmit gadu jubilejas dienā1 .

1912. gada 22. aprilī Staļinu arestēja Pēterburgā uz ielas un pēc dažu mēnešu ieslodzījuma cietumā izsūtīja uz trim gadiem, šoreiz tālāk — uz Narimas novadu. Bet jau 1912. gada 1. septembrī Staļins atkal izbēg no trimdas uz Pēterburgu. Te viņš rediģē boļševistisko

avīzi «Pravda" un vada boļševiku darbību

IV Valsts domes vēlēšanu kampaņā. Kaut gan policija seko viņam pa pēdām, Staļins ar lielu risku uzstājas vairākās skrejošās sapulcēs rūpnīcās. Bet strādnieku organizācijas un paši strādnieki aizstāv un sarga Staļinu no policijas.

Ļoti liela nozīme šinī kampaņā, kas vainagojās ar partijas uzvaru, bija Staļina sarakstītajam «Pēterburgas strādnieku norādījumam savam strādnieku deputātam", ko tik augstu novērtēja Ļeņins. Nosūtot «Norādījumu" uz tipogrāfiju iespiešanai, Ļeņins rakstīja: «Katrā ziņā sūtīt atpakaļ!! Nenotriept. Ir ārkārtīgi svarīgi šo dokumentu saglabāt".

'„Pravda", 98. nr., 1922. g. 5. maijā.

Vēstulē «Pravdas" redakcijai Ļeņins norādīja: «Šo norādījumu Pēterburgas deputātam katrā ziņā ievietojiet redzamā vietā un ar lieliem burtiem"[11]. Staļina «Norādījums" atgādināja strādniekiem neatrisinātos 1905. gada uzdevumus un aicina ja viņus uz revolucionāru cīņu, uz cīņu divās frontēs—tiklab pret cara valdību, kā arī pret liberālo buržuāziju, kas meklēja izlīgumu ar carismu. Pēc vēlēšanām Staļina darbs bija vadīt domes frakcijas boļševistisko daļu. Kopā ar Staļinu Pēterburgā strādā J.Sverdlovs unV.Molotovs,kuri akti vi piedalās «Pravdas", vēlēšanu kampaņas un domes frakcijas vadīšanā. Šinī periodā starp Leninu un Staļinu nodibinās vēl ciešāki sakari. Ļeņins savās vēstulēs pilnīgi atzīst Staļina darbību, vina runas, vina rakstus.

Staļins divreiz brauc, uz Krakovu pie Ļeņina: 1912. gada novembrī un decembra beigās uz CK apspriedēm ar partijas darbiniekiem.

Atrazdamies ārzemēs, Staļins raksta darbu «Marksisms un nacionālais jautājums", ko Ļeņins ļoti augstu novērtēja. Ļeņins par šo darbu rakstīja: «Teorētiskajā marksistiskajā literatūrā… s.-d. nacionālās programas pamati pēdējā laikā jau bija apgaismoti (te pirmajā vietā izvirzās Staļina raksts) "\ Staļina darbs «Marksisms un nacionālais jautājums" bija boļševisma visievērojamākā uzstāšanās nacionālajā jautājumā starptautiskajā arēnā pirms kara. Tā bija boļševisma teorija un programas deklarācija nacionālajā jautājumā. Šinī darbā krasi un spēcīgi nostādītas viena otrai pretī divas metodes, divas programas, divi pasaules uzskati nacionālajā jautājumā — II Internacionāles un ļeņinisma. Staļins kopā ar Ļeņinu sagrāva II Internacionāles oportunistiskos uzskatus un dogmas nacionālajā jautājumā. Ļeņins un Staļins izstrādāja marksistisku programu nacionālajā jautājumā. Staļins savā darbā deva marksistisku nācijas teoriju, formulēja boļševistiskās pieejas pamatus, nacionālo jautājumu atrisinot (prasība uzlūkot nacionālo jautājumu par daļu no kopējā jautājuma par revolūciju un nesaraujamā sakarā ar visu imperiālisma laikmeta starptautisko situāciju), pamatoja strādnieku internacionālās saliedēšanas boļševistisko principu.

1913.           gada 23. februārī Staļinu arestēja biedru vakarā, ko bija sarīkojusi boļševiku Pēterburgas komiteja Kalašņikova biržas zālē. Šoreiz cara valdība uz četriem gadiem izsūta Staļinu uz tālo Turuchanskas novadu. Sākumā Staļins dzīvo Kostinas apmetnē, bet vēlāk, 1914. gada sākumā, cara žandarmi, bīdamies, ka viņš atkal varētu izbēgt, izsūta viņu vēl tālāk uz ziemeļiem — uz Kureikas apmetni pie paša Polarloka. Te viņš pavada 1914., 1915. un 1916. gadu. Tā bija visgrūtākā politiskā trimda, kāda vien varēja būt vientulīgajā Sibirijas nomalē.

1914.   gada vasarā sākās imperiālistiskais karš. II Internacionāles partijas negodīgi kļuva neuzticīgas proletariātam un pārgāja imperiālistiskās buržuāzijas pusē. Tikai Ļeņins, boļševiki palika uzticīgi internacionālisma cīņas karogam, tikai boļševiku partija tūliņ un bez svārstīšanās pacēla karogu noteiktai cīņai pret imperiālistisko karu. Nošķirts no visas pasaules, atrauts no Ļeņina un partijas centriem, Staļins kara, miera un revolūcijas jautājumos nostājas ļeņiniskā internacionālisma pozicijā. Viņš raksta Ļeņinam vēstules un uzstājas izsūtīto boļševiku sapulcēs Monastirskojes ciemā (1915. g.), kur apzīmogo ar kauna zīmi Kameņeva gļēvulīgo un nodevīgo izturēšanos tiesā piecu boļševiku — IV Valsts domes deputātu — prāvā. Viņš kopā ar izsūtīto boļševiku grupu apsveic (1916. gadā) legālo boļševistisko žurnālu „Voprosi strachovaņija" («Apdrošināšanas jautājumi"), norādīdams, ka žurnāla uzdevums ir — atdot „visus spēkus un pūles mūsu zemes strādnieku šķiras idejiskai apdrošināšanai pret Potresovu, Ļevicku un Pļechanovu kgu dziļi demoralizējošiem un antiproletariskiem sprediķiem, kas pašos pamatos runā pretī internacionālisma principiem".

1916.    gada decembrī armijā mobilizēto Staļinu pa etapu sūta uz Krasnojarsku un pēc tam uz Ačinsku. Te viņu sasniedz vēsts par februāra revolūciju. 1917. g. 8. martā Staļins

izbrauc no Ačinskas un ceļā nosūta uz Sveici apsveikuma telegramu Ļeņinam.

1917.   gada 12. martā, vīrišķīgi pārcietis visas Turuohanskas trimdas likstas, Staļins atkal ir Petrogradā — Krievijas revolucionārajā galvaspilsētā. Partijas CK uzdod Staļinam vadīt avīzi „Pravda".

Boļševiku partija bija tikko kā iznākusi no pagrīdes. Daudzi redzamākie un aktivākie partijas biedri sāka atgriezties no tālajām trimdām un cietumiem. Ļeņins bija emigrācijā. Buržuāziskā Pagaidu valdība visādiem līdzekļiem kavēja viņa atgriešanos. Šinī atbildīgajā periodā Staļins saliedē partiju cīņai par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskajā. Staļins kopā ar Molotovu vada boļševiku Centrālās Komitejas un Pēterburgas komitejas darbību. Staļina rakstos boļševiki gūst principiālus vadošus norādījumus savam darbam. Jau pirmajā rakstā „Par strādnieku un zaldātu deputātu Padomēm" Staļins rakstīja par partijas galveno uzdevumu:

«Nostiprināt šīs Padomes, gādāt par to nodibināšanos visur, sasaistīt tās savā starpā ar Strādnieku un zaldātu deputātu centrālo Padomi kā tautas revolucionārās varas orgānu priekšgalā"1 .

Kakstā „Par karu" Staļins parādīja, ka, varai pārejot Pagaidu valdības rokās, imperiālistiskā kara raksturs nav grozījies, ka 1914, —1917. gada karš arī buržuāziskās Pagaidu valdības laikā paliek netaisns laupīšanas karš.

1 ī. V. Staļins. Raksti, III sēj., 2. lpp.

Staļins, Molotovs un citi kopā ar partijas vairākumu aizstāvēja neuzticības politiku pret imperiālistisko Pagaidu valdību, uzstājās pret meņševistiski eserisko tēvijas aizsardzības politiku un pret pusmeņševistisko poziciju — nosacīti atbalstīt Pagaidu valdību, kādu ieņēma Kameņevs un citi oportunisti.

3 .APRĪLĪ, 1917. gadā, pēc ilgiem emigrācijas gadiem Krievijā atgriezās Ļeņins. Petrogradas apzinīgie strādnieki ar gavilēm uzņēma vēsti par mīļotā revolūcijas vadoņa pārbraukšanu. Biedrs Staļins ar strādnieku delegāciju izbrauca Ļeņinam pretī uz Beloostrovas staciju. Ļeņina sagaidīšana Somijas stacijā Petrogradā izvērtās varenā revolucionārā demonstrācijā. Otrā dienā pēc atbraukšanas Ļeņins uzstājās ar slavenajām Apriļa tēzēm, kas deva partijai ģeniālu plānu cīņai par pāreju no buržuāziski demokrātiskās revolūcijas uz sociālistisko revolūciju. Ļeņina tēzes deva partijai jaunu orientāciju jaunos cīņas apstākļos pēc carisma gāšanas. 1917. gada 24. aprilī sākās boļševiku VII (Apriļa) konference, kuras darba pamatā bija Ļeņina tēzes. Apriļa konference orientēja partiju uz cīņu par buržuāziski demokrātiskās revolūcijas pāraugšanu sociālistiskajā.

Konferencē Staļins, noteikti aizstāvēdams ? *

Ļeņina līniju uz sociālistisko revolūciju, atmaskoja Kameneva, Kikova un viņu nedaudzo domubiedru oportunistisko, antiļeņinisko līniju. Bez tam Staļins referēja konferencē par nacionālo jautājumu. Attīstīdams konsekventu marksistiski ļeņinisku līniju nacionālajā jautājumā, Staļins pamatoja boļševistisko nacionālo politiku un aizstāvēja nāciju pašnoteikšanās tiesības līdz pat tiesībām atdalīties un nodibināt patstāvīgas valstis. Ļeņiniski staļiniskā nacionālā politika nodrošināja partijai apspiesto tautību atbalstu Lielajā Oktobra sociālistiskajā revolūcijā.

Pēc konferences, 1917. gada maijā, nodibina CK Politbiroju, kur Staļinu ievēlē par locekli. Kopš tā laika līdz pat mūsu dienām Staļinu pastāvīgi ievēlē par CK Politbiroja locekli.

Pamatodamās uz Apriļa konferences lēmumiem, partija izvērš milzu darbu, lai iekarotu masas, lai tās kaujinieciski audzinātu un organizētu.

Šinī sarežģītajā revolūcijas periodā, kad notikumi strauji virzījās uz priekšu, prasīdami no partijas prasmīgu, elastīgu taktiku, Ļeņins

un Staļins vada masu cīnu.

„Es atceros 1917. gadu, — saka Staļins, — kad mani ar partijas gribu pēc klaiņošanas pa cietumiem un trimdām pārcēla uz Ļeņingradu. Tur, krievu strādnieku vidū, visu zemju proletāriešu lielā skolotāja b. Ļeņina tiešā tuvumā, proletariāta un buržuāzijas lielo sadursmju vētrā, imperiālistiskā kara apstākļos es pirmoreiz iemācījos saprast, ko nozīmē būt vienam no strādnieku šķiras lielās partijas vadītājiem. Tur, krievu strādnieku — apspiesto tautu atbrīvotāju un visu zemju un tautu proletāriskās cīņas sācēju — vidū es dabūju savas trešās kaujinieciskās revolucionārās kristības. Tur, Krievijā, Ļeņina vadībā es kļuvu par vienu no revolūcijas meistariem"[12].

Staļins atrodas visa partijas praktiskā darba centrā. Kā CK loceklis viņš tieši piedalās partijas Petrogradas komitejas darba vadībā, vada „Pravdu", raksta „Pravdā" un „Soldatskaja Pravdā", vada boļševiku darbību municipālajā kampaņā Petrogradā. Kopā ar Ļeņinu Staļins piedalās partijas kara organizāciju Viskrievijas konferencē, kur lasa referātu „Par nacionālo kustību un nacionālajiem pulkiem". Kopā ar Ļeņinu Staļins organizē vēsturisko 18. jūnija demonstrāciju, kas noritēja ar boļševiku partijas lozungiem, CK vārdā raksta uzsaukumu Petrogradas strādniekiem un revolucionārajiem zaldātiem. 20. jūnijā Padomju I Viskrievijas kongress ievēlē biedru Staļinu par Centrālās Izpildu Komitejas locekli.

Pēc 1917. gada jūlija dienām, kad kontrrevolucionarās Pagaidu valdības dzenātais un vajātais Ļeņins atradās pagrīdē, Staļins tieši vadīja Centrālo Komiteju un partijas Centrālo Orgānu, kas tanī laikā iznāca ar dažādiem nosaukumiem („Rabočij i Soldat", „Proļetarij", „Rabočij", „Rabocij Putj"). Staļins izglāba partijai, mūsu tautai, visai cilvēcei dārgo Ļeņina dzīvību, kategoriski izsacīdamies pret Ļeņina ierašanos kontrrevolucionaru tiesā un pretodamies nodēvēju — Kameņeva, Rikova, Trocka — priekšlikumam izdot Ļeņinu kontrrevolucionarās Pagaidu valdības tiesai.

Jūlija demonstrācijas sakāve radīja lūzumu revolūcijas attīstībā. Ļeņins izstrādā jaunu partijas taktiku jaunajos cīņas apstākļos. Kopā ar Sverdlovu Staļins vadīja nelegāli sanākušā partijas VI kongresa darbību (1917. gada jūlijā un augustā). Kongresā Staļins uzstājās ar CK pārskata ziņojumu un referātu jautājumā par politisko stāvokli. Šinīs referātos Staļins skaidri formulēja partijas uzdevumus un taktiku cīņā par sociālistisko revolūciju. Staļins deva pretsparu trockistiem, kuru uzskats bija, ka sociālisma uzvara Krievijā nav iespējama.

Atbildot uz trockistu izlēcienu, kuri partijas kursu uz sociālistisko revolūciju mēģināja darīt atkarīgu no proletāriskās revolūcijas Rietumos, biedrs Staļins teica: „Nav izslēgta iespēja, ka tieši Krievija būs tā zeme, kas lauzīs ceļu uz sociālismu… Jāatmet novecojies priekšstats, ka tikai Eiropa var rādīt mums ceļu. Ir dogmatiskais marksisms, un ir radošais marksisms. Es stāvu uz pēdējā pamatiem"1 . Staļina vārdi bija pravietiski: Krievija pirmā parādīja' ceļu uz sociālismu.

Kongress apvienojās ap Staļinu, kas aizstā vēia Ļeņ ina mācību par sociālisma uzvaras

1 J.V.Staļins. Raksti, III sēj., 186. un 187. lpp.

iespēju mūsu zemē. Staļina vadībā pēc Ļeņina direktivām partijas VI kongress kļuva par sacelšanās sagatavošanas kongresu. Kongress orientēja partiju uz bruņotu sacelšanos, uz proletariāta diktatūras iekarošanu.

1917. gada augustā uzliesmoja ģenerāļa Korņilova dumpis, kurš gribēja atjaunot Krievijā carismu. Boļševiki sacēla tautas masas cīņai pret ģenerāļa avantūru. Korņilova dumpja sagrāve ievadīja jaunu periodu revolūcijas vēsturē: sākās strauja uzbrukuma organizēšanas periods.

Ļeņinam pagrīdē esot, Staļins uztur ciešus sakarus un sarakstās ar savu skolotāju un draugu Ļeņinu. Divi reizes Staļins apmeklē Leninu Razlivā.

Ļeņins un Staļins droši un pārliecināti, nelokāmi un piesardzīgi veda partiju un strādnieku šķiru uz sociālistisko revolūciju, uz bruņotu sacelšanos. Lenins un Staļins ir Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras iedvesmotāji un organizētāji. Staļins ir tuvākais Lenina cīnās un darba biedrs. Viņš tieši vada visu sacelšanās sagatavošanas darbu. Viņa vadošos rakstus pārdrukā boļševistiskās apgabalu avīzes. Staļins izsauc pie sevis apgabalu organizāciju pārstāvjus, instruē viņus un nosprauž kaujas uzdevumus atsevišķiem apgabaliem. 16. oktobrī Centrālā Komiteja sacelšanās vadīšanai ievēlēja Partijas centru ar biedru Staļinu priekšgalā. Partijas centrs bija Petrogradas Padomei pakļautās Revolucionārās kara komitejas vadošais kodols, un tas praktiski vadīja visu sacelšanos.

16. oktobrī savā runā partijas CK sēdē, noraidot nodevēju Zinovjeva un Kameņeva priekšlikumus kapitulēt, kad viņi uzstājās pret bruņotu sacelšanos, Staļins paziņoja: „Tas, ko liek priekšā Kameņevs un Zinovjevs, objektivi dod iespēju kontrrevolūcijai sagatavoties un noorganizēties. Mēs bez gala atkāpsimies un zaudēsim revolūciju. Kāpēc gan mums nenodrošināt sev iespēju izvēlēties sacelšanās dienu un apstākļus, lai neļautu kontrrevolūcijai noorganizēties?"[13].

24. oktobrī agri no rīta Kerenskis izdeva pavēli slēgt partijas Centrālo Orgānu „Rabočij Putj" un aizsūtīja bruņotos automobiļus uz avīzes „Rabočij Putj" redakciju un spiestuvi. Bet ap pulksten 10 rītā pēc biedra Staļina norādījuma sarkangvardi un revolucionārie zaldāti piespieda bruņotos automobiļus atkāpties un norīkoja pie spiestuves un redakcijas pastiprinātu sardzi. Ap pulksten 11 rītā „Rabocij Putj" iznāca ar Staļina ievadrakstu ,,Kas mums vajadzīgs?", kas aicināja masas gāzt buržuāzisko Pagaidu valdību. Tanī pašā laikā pēc Partijas centra norādījuma pie Smoļnija steidzīgi pulcināja revolucionāro kareivju un sarkangvardu vienības. Sacelšanās sākās 24. oktobrī. 25. oktobra vakarā atklāja Padomju II kongresu, kas nodeva visu varu Padomēm.

Staļins bija loceklis pirmajā Tautas Komisāru Padomē, kuru pēc Oktobra revolūcijas uzvaras ar Ļeņinu priekšgalā ievēlēja Padomju II Viskrievijas kongress.

Lielā Oktobra sociālistiskā revolūcija radikāli mainīja situāciju. Oktobra revolūcija sašķēla visu pasauli divās sistēmās — kapitālisma sistēmā un sociālisma sistēmā. Boļševiku partija nokļuva jaunos apstākļos, tai bija jāatrisina jauni gigantiski uzdevumi. Radikāli mainījās arī strādnieku šķiras cīņas formas.

Kopš pirmajām Padomju valdības pastāvēšanas dienām un līdz 1923. gadam Staļins ir

tautas komisārs tautību lietās. Viņš tieši vadīja visu partijas un Padomju varas darbu nacionālā jautājuma atrisināšanā PSRS. Lenina un Staļina vadībā strādnieki un zemnieki cara koloniju vietā sāka dibināt padomju republikas. Nav nevienas padomju republikas, kuras organizēšanā Staļins nebūtu aktivi piedalījies kā vadītājs. Staļins vada cīņu par Ukrainas Padomju Republiku, vada Baltkrievijas Republikas, Aizkaukazijas un Vidusāzijas padomju republiku dibināšanu un palīdz daudzajām Padomju zemes tautībām celt savas autonomas padomju republikas un apgabalus. Ļeņins un Staļins ir lielās Padomju Savienības iedvesmotāji un organizētāji.

Staļins kopā ar Sverdlovu ir Ļeņina tuvākie palīgi Padomju valsts celtniecībā. Kopā ar Ļeņinu Staļins cīnās pret Kamene vu, Ziņo vjevu, Rikovu un citiem revolūcijas streiklaužiem un dezertieriem. Kerenska un Krasnova sagrāves organizēšana, ierēdņu un kalpotāju sabotažas laušana, kontrrevolucionarās Galvenās mītnes un cara ģeneralitates likvidēšana, buržuāziskās preses slēgšana, cīņa pret kontrrevolucionaro Ukrainas radu, Satversmes sapulces padzīšana, pirmās, 1918. gada padomju Konstitūcijas izstrādāšana — visos šinīs izšķīrējos

V. I. Ļeņins, J. V. Staļins un M. I. Kaļiņins KK(b)P VIII kongresā, 1919. g. martā

Foloallēl notikumos Staļins bija ļoti aktivs līdzdalībnieks un vadītājs.

1918. gada janvārī CK uzdevumā Staļins notur apspriedi ar dažādu Eiropas un Amerikas zemju sociālistisko partiju revolucionārā spārna pārstāvjiem; šai apspriedei bija ievērojama nozīme cīņā par III, Komunistiskās Internacionāles dibināšanu.

Grūtajās Brestas miera dienās, kad izšķīrās revolūcijas liktenis, Staļins kopā ar Ļeņinu stingri aizstāvēja boļševistisko stratēģiju un taktiku pret nodevēju Trocki un viņa rokaspuisi Bucharinu, kuri kopā ar angļu un franču imperiālistiem gribēja jauno, nenostiprinājušos Padomju Republiku pakļaut vācu imperiālisma triecienam.

OKTOBRA sociālistiskās revolūcijas nogāztie Krievijas muižnieki un kapitālisti uzsāka sarunas ar citu zemju kapitālistiem par militāras intervencijas organizēšanu pret Padomju Zemi. Viņu mērķis bija sakaut strādniekus un zemniekus, gāzt Padomju varu un no jauna nospiest verdzībā mūsu zemi. Sākās pilsoņu karš un intervencija. Padomju valdība pasludināja, ka sociālistiskā tēvija briesmās, un aicināja visu tautu cīņā. Boļševiku partija sacēla strādniekus un zemniekus tēvijas karā pret ārzemju iebrucējiem un buržuāziski muižnieciskajiem baltgvardiem.

1918. gada pavasarī angļu un franču imperiālisti organizēja čechoslovaku korpusa dumpi;

šis korpuss bija sakomplektēts no austroungāru armijas karagūstekņiem, un pēc miera noslēgšanas ar Vāciju tas devās caur Sibiriju uz Franciju.

Cechoslovaku sacelšanās, ar kuras dienu bija saskaņoti baltgvardu un eseru dumpji 23 Pievolgas pilsētās, kreiso eseru dumpis Maskavā un angļu desanta izcelšana Murmanskā — atraisīja visus kontrrevolūcijas spēkus. Cechoslovaku dumpis izcēlās ļoti kritiskā brīdī. Zeme tikko bija izrāvusies no imperiālistiskā kara žņaugiem. Kapitālistu un muižnieku saimniekošana bija novedusi zemi līdz katastrofai. Galvaspilsētu strādnieki dabūja ne vairāk par astotdaļmārciņas maizes dienā. Republika bija atgriezta no Ukrainas un Sibirijas maizes. Palika pāri tikai viens apgabals, no kurienes varēja dabūt labību — dienvidaustrumi, Pievolgas apgabals un Ziemeļkaukazija, no kurienes ceļš gāja pa Volgu caur Caricinu. Revolūciju glābt varēja vienīgi, sagādājot labību. Ļeņins aicināja Petrogradas strādniekus organizēt «gājienu uz laukiem palīgā trūcīgajiem zemniekiem pret labības spekulantiem, kulakiem un izsūcējiem. Partijas Centrālā Komiteja komandēja Staļinu uz dienvidiem ar ārkārtējām tiesībām kā galveno pārtikas lietu vadītāju Krievijas dienvidos.

1918. gada 6. jūnijā Staļins ar strādnieku vienību ieradās Caricina. Staļina personā apvienotā politiska vadoņa tālredzība ar karavadoņa talantu deva viņam iespēju izprast, ka Caricina būs kontrrevolūcijas galvenā trieciena vieta. Caricinas ieņemšana būtu atgriezusi Republiku no pēdējiem labības resursiem un no Baku naftas un būtu devusi iespēju baltajiem apvienot Donas kontrrevolūciju ar Kolčaku un ar čechoslovaku kontrrevolūciju, lai kopējā frontē dotos uz Maskavu. Vajadzēja katra ziņā noturēt Caricinu Padomju varas rokās. Ar dzelzs roku iztīrījis pilsētu no baltgvardu sazvērniekiem, sagādājis krietnu daudzumu pārtikas un nosūtījis to badu cietējām galvaspilsētām, Staļins pilnīgi nodevās Caricinas aizsardzībai. Nesaudzīgi lauzdams Trocka sūtīto un atbalstīto kontrrevolucionaro speciālistu pretošanos, Staļins ātriem un noteiktiem līdzekļiem reorganizēja izkliedētās vienības un paātrināja Vorošilova daļu ierašanos no Donbasa, kuras kļuva par jaunorganizētās X armijas kodolu. Staļina dzelzs griba un ģeniālā tālredzība nosargāja

Caricinu un neļāva baltajiem izlauzties uz Maskavu.

Varonīgā Caricinas aizstāvēšanas epopeja noritēja reizē ar vācu imperiālisma sabrukumu Ukrainā. 1918. gada novembrī Vācijā un Austro-Ungarijā uzliesmoja revolūcija. Centrālā Komiteja uzdod Staļinam organizēt Ukrainas fronti, lai palīdzētu Ukrainas strādniekiem un zemniekiem. Staļina rīcībā nodod

20 vadošos partijas darbiniekus no X armijas ar biedru Vorošilovu priekšgalā. Novembra beigās Ukrainas revolucionārais karaspēks devās uzbrukumā pret petļuriešiem un vāciešiem, atbrīvodams Charkovu. Rietumos atbrīvoja Minsku, Staļins veica milzu darbu, atbrīvojot rietumu apgabalus un radot Baltkrievijas Republiku.

1918. gada 30. novembrī nodibināja Strādnieku un Zemnieku Aizsardzības Padomi ar Ļeņinu priekšgalā, lai vadītu visu aizsardzības darbu frontē un aizmugurē, lai mobilizētu rūpniecību un transportu un visus zemes resursus. Par Viskrievijas Centrālās Izpildu Komitejas (VCIK) pārstāvi Aizsardzības padomē iecēla Staļinu, kas faktiski kļuva par Lenin vietnieku.

1918. gada beigās radās katastrofisks stāvoklis Austrumu frontē. Kolcaka armija steidzās apvienoties ar angļu karaspēku, kas uzbruka no ziemeļiem. Aizsardzības padomes vārdā Ļeņins pieprasīja nostiprināt stāvokli pie Permas. Lai likvidētu katastrofu, viņš lika priekšā Centrālai Komitejai sūtīt turp Staļinu un Dzeržinsķi. Staļins ātri un noteikti atjaunoja stāvokli pie Permas. Dienvidos pie Caricinas viņa spēcīgā griba neļāva Donas kontrrevolūcijai apvienot savus spēkus ar Uralu un Pievolgas kontrrevolūciju. Ziemeļos Staļins izjauca interventu mēģinājumu sasaistīties ar cechiem un Kolčaku. Sarkano karaspēks sāka graut Kolcaku, kas bija nošķirts no sabiedrotiem tiklab dienvidos, kā arī ziemeļos.

Atgriezies no Austrumu frontes, Staļins sāk valsts kontroles organizēšanas darbu, un pēc Ļeņina priekšlikuma 1919. gada martā viņu ieceļ par valsts kontroles tautas komisāru. Šo komisariātu vēlāk reorganizē par Strādnieku un zemnieku inspekcijas tautas komisariātu (SZI). SZI tautas komisārs Staļins ir līdz 1922. gada aprilim. Šim darbam bija milzīga nozīme darba ļaužu iesaistīšanai valsts pārvaldīšanas darbā.

1919. gada maijā ģenerālis Judeņics, baltsomu un igauņu karaspēka atbalstīts, traucās uz Petrogradu, lai atvilktu sarkano karaspēku no Kolcaka frontes. Judenica uzbrukumu atbalstīja angļu eskadra. Sarkanās Armijas aizmugurē organizēja sacelšanos fortos Krasnaja Gorka un Sera ja Lošadj. Sarkanā karaspēka fronti iedragāja, un ienaidnieks izlauzās līdz pašai Petrogradai.

Organizēt pretsitienu baltajiem Centrālā Komiteja sūtīja Staļinu. Uz fronti devās komunisti. Staļins ātri likvidēja apjukumu un nesaudzīgi iznīcināja ienaidniekus un nodevējus. Ar kombinētu triecienu — kājnieki no sauszemes, kuģi no jūras — ieņēma sadumpojušos fortus un atsvieda atpakaļ baltgvardu karaspēku. Petrogradai draudošās briesmas bija likvidētas. Antantes plāni — sagrābt Petrogradu — bija izjaukti. Judenica armiju sagrāva, tās atliekas bēga uz Igauniju.

1919. gada vasarā Staļins darbojas Eietumu frontē, Smoļenskā, organizēdams pretsitienu poļu uzbrukumam.

Pirmajā kara gājienā sakautā Antante, apspiedusi Padomes Bavārijā, Ungārijā, Igaunijā un Latvijā, 1919. gada rudenī uzsāka otro kara gājienu, ieraudama tanī ne tikvien balto armijas un savus pulkus, bet arī Krievijas pierobežu sīko valstu armijas. Šo kara gājienu angļu kara ministrs Oerčils lielīgi nosauca par „14 valstu kara gājienu".

Tai laikā, kad Sarkanā Armija grāva Kolčaku austrumos, Deņikins sagrāba Donbasu un plašā frontē ielauzās Ukrainā. Trockis nodevīgi bija dezorganizējis darbu Dienvidu frontē. Sarkano karaspēks cieta neveiksmes. Deņikinam palīgā devās baltpoļi, ieņemdami Minsku. Judeņics pie Petrogradas no jauna pārgāja uzbrukumā, bet Kolčaks mēģināja noturēties pie Tobolas upes. Vēl nekad ienaidnieks nebija bijis tik tuvu padomju galvaspilsētai. Doņecas kapitālisti pat izsludināja miljonu lielu godalgu tam balto pulkam, kas pirmais ieies Maskavā.

Par atbildi uz balto uzbrukumu Lenins Centrālās Komitejas vārdā griezās pie partijas organizācijām ar dedzīgu uzsaukumu: „Visi cīņā pret Deņikinu!".

Dienvidu fronte dabūja plašus cilvēku papildinājumus ūn kaujas līdzekļus, bet bija vajadzīgs vadītājs, kas prastu saliedēt simtiem tūkstošiem karavīru, sacementēt viņus vienotā gribā un raidīt uzbrukumā pret ienaidnieku. Partijas Centrālā Komiteja sūta Staļinu organizēt uzvaru Dienvidu frontē.

Eevolucijas karavadonis atrada frontē kņadu, apjukumu, stratēģiska plāna trūkumu. Padzinis no štābiem Trocka bankrotējušos ielikteņus un pieprasījis, lai Trockis it nemaz nejauktos frontes lietās, Staļins atmeta veco noziedzīgo Deņikina frontes pārraušanas plānu virzienā no Volgas (Caricina) uz Novorosijsku un sastādīja savu cīņas plānu, kas ģeniāli atrisināja uzdevumu. Staļins ieteica galveno triecienu pret Deņikinu virzīt no Voroņežas rajona caur Charkovu — Donbasu — Rostovu, lai sašķeltu kontrrevolūcijas armiju divās dāļās. Šis plāns nodrošināja ātru Sarkanās Armijas virzīšanos uz priekšu pa rajonu ar proletāriskiem centriem, kur iedzīvotāji ar neslēptām simpātijām gaidīja Sarkano Armiju,, kur bija plašs dzelzceļu tīkls, kas deva iespēju apgādāt karaspēku ar visu nepieciešamo. Tai pašā laikā pēc šā plāna bija iespējams atbrīvot Donbasu — vareno ogļu avotu, kas apgādāja valsti ar kurināmo un kas bija revolucionāro spēku avots.

CK pieņēma Staļina plānu.

Staļins attīstīja gigantisku darbu uzvaras organizēšanai. Viņš uzraudzīja operāciju gaitu, ātri laboja kļūdas, izraudzīja komandierus un politiskos darbiniekus un iedvesmoja viņus cīņai. Staļina vadībā Dienvidu frontē izstrādāja instrukciju pulka komisāram, kurā komisāra uzdevums bija formulēts šādiem spilgtiem vārdiem:

„ Pulka komisārs ir sava pulka politiskais un morālais vadītājs, tā materiālo un garīgo interešu pirmais aizstāvis. Ja pulka komandieris ir pulka galva, tad komisāram jābūt sava pulka tēvam un dvēselei"[14].

Eealizējot Staļina plānu, pilnīgi sakāva Denikinu. Pēc biedra Staļina iniciativas nodibināja I Jātnieku armiju ar Budjoniju, Vorošilovu un Scadenko priekšgalā. Leģendārā Jātnieku armija, Dienvidu frontes armiju atbalstīta, galīgi satrieca Deņikina karaspēku.

Neilgās atelpas periodā, ko Padomju zeme ieguva pēc Deņikina sakāves, Ļeņina uzdevumā Staļins vada kara izpostītās saimniecības atjaunošanu Ukrainā. 1920. gada februārī un martā viņš ir Ukrainas darba armijas Padomes priekšgalā un mobilizē darba ļaudis cīņai par oglēm. 1920. gada martā, uzrunādams darba armiju, Staļins norāda, ka pašreizējā momentā „ogles Krievijai ir tikpat svarīgas kā uzvara pār Denikinu"[15]. staļina vadībā Ukrainas boļševiki gūst nopietnas sekmes zemes apgādāšanā ar kurināmo un transporta uzlabošanā.

1920. gada maijā CK sūta Staļinu uz Dienvidrietumu fronti pret poļu paniem, kas bija sākuši trešo Antantes kara gājienu pret Padomju Eepubliku. Še Staļins tieši piedalās un vada poļu frontes pārraušanu, Kijevas atbrīvošanu un mūsu karaspēka virzīšanos uz Ļvovu.Tai pašā 1920. gadā Staļins vada Ukrainas dienvidu aizsardzību pret Vrangeļa uzbrukumu un uzmet plānu, kā iznīcināt Vrangeli. Staļina norādījumi bija Frunzes operativa plāna pamatā, pēc kura Vrangelis tika sadragāts.

Visi pilsoņu kara gadi pagāja, Ļeņinam cieši sadarbojoties ar Staļinu. Koku rokā vini cel un stiprina Sarkano Armiju. Ļeņins apspriežas ar Staļinu svarīgākajos Padomju valsts politikas, militārās stratēģijas un taktikas jautājumos. Kad, veicot Ļeņina uzticētos svarīgos politiskos un militāros uzdevumus, Staļins atradās Padomju zemes otrā malā, viņi abi nekad nepārtrauca apmainīties vēstulēm, telegramām, zīmītēm/Staļins regulāri informēja Leninu par stāvokli frontēs. Savās vēstulēs un telegramas Staļins meistariski analizēja militāro situāciju. Kad stāvoklis frontē kļuva sevišķi draudīgs, viņš pastāvīgi lūdza Ļeņina palīdzību un atbalstu. Ļeņins izturējās ārkārtīgi vērīgi pret Staļina lūgumiem. Ļeņins pastāvīgi viņu informēja par notikumiem un par to, kas jauns politikā. Staļins bija Ļeņina galvenais atbalsts Padomju zemes aizsardzības organizēšanā un vadīšanā.

Pilsoņu kara gados partijas CK un Ļeņins pats sūtīja Staļinu uz revolūcijai visizšķirošākajām un visbīstamākajām frontēm. Biedrs Staļins bija Republikas Revolucionārās Kara Padomes un Rietumu, Dienvidu un Dienvidrietumu frontes Revolucionāro Kara Padomju loceklis. Tur, kur aiz daudzējādiem iemesliem Sarkanai Armijai draudēja nāves briesmas, kur kontrrevolūcijas un intervencijas armiju virzīšanās uz priekšu apdraudēja pašu Padomju varas pastāvēšanu, turp sūtīja Staļinu. Tur, „kur apjukums un panika varēja kuru katru acumirkli kļūt par pilnīgu nevarību, katastrofu — tur ieradās biedrs Staļins"1 .

Staļins organizēja partijas un strādnieku masas un ņēma vadību savās stingrajās rokās: balstīdamies uz masām, viņš nesaudzīgi lauza sabotažu, ar dzelzs roku apspieda zvēresta lauzēju, nodevēju un spiegu sazvērestības aizmugurē un frontē; ar sava paša pašaizliedzīgā darba paraugu un ar skaidro revolucionāro perspektivu viņš pacēla sarkanarmiešu, strādnieku un zemnieku kaujas garu un revolucionāro entuziasmu; visīsākajā laikā viņš panāca radikālu lūzumu un Sarkanās Armijas uzvaru.

Viņš uzminēja un satrieca drupās ienaidnieku visveiklākos un viltīgākos stratēģiskos plānus, sagāza visu viņu kara „zinātni", kara „mākslu" un prasmi.

Pēc Ļeņina iniciativas Staļina nopelnus pilsoņu kara frontēs atzīmēja ar Viskrievijas Centrālās Izpildu Komitejas 1919. gada 27. novembra lēmumu par viņa apbalvošanu ar „Sarkanā Karoga" ordeni.

1 K. J. Vorošilovs. Staļins un Sarkanā Armija, 1940. g., 6. un 7. lpp.

Sarkano Armiju — pirmo Sarkano Armiju pasaulē, atbrīvoto strādnieku un zemnieku armiju, mūsu zemes tautu brālības armiju, kas audzināta internacionālisma garā — radīja boļševiku partija ar Ļeņinu un Staļinu priekšgalā. Ļeņins un Staļins kopā ar labākajiem boļševiku partijas darbiniekiem vadīja zemes aizsardzību.

Staļins bija Sarkanās Armijas svarīgāko uzvaru tiešais iedvesmotājs un organizētājs. Visur, kur frontēs izšķīrās revolūcijas liktenis, partija sūtīja Staļinu. Viņš bija svarīgāko stratēģisko plānu autors. Staļins vadīja izšķirošās kauju operācijas. Pie Caricinas un Permas, pie Petrogradas un pret Deņikinu, rietumos pret panu Poliju un dienvidos pret Vrangeli — visur Staļina dzelzs griba un stratēģiskais ģēnijs nodrošināja revolūcijas uzvaru. Staļins audzināja un vadīja kara komisārus, bez kuriem, pēc Ļeņina definējuma, nebūtu Sarkanās Armijas.

Ar Staļina vārdu ir saistītas mūsu Sarkanās Armijas visslavenākās uzvaras.

AR UZVARU nobeigusi karu pret interventiem, Padomju vara sāka pāriet uz mierīgu tautas saimniecības celšanu. Četrus gadus ilgais imperiālistiskais un trīs gadus ilgais pilsoņu karš bija izpostījis zemi. Zemnieki pēc pilsoņu kara nobeigšanas bija nemierā ar visu pārpalikumu obligātu nodošanu, ar pārtikas reparticijas sistēmu un prasīja, lai viņus apgādātu ar precēm pietiekamā daudzumā. Aiz bada un noguruma radās nemiers arī zināmā strādnieku daļā. Šķiras ienaidnieks mēģināja izmantot zemes grūto saimniecisko stāvokli.

Partijas priekšā izvirzījās jautājums par jaunas nostādnes izstrādāšanu visos zemes saimnieciskās dzīves jautājumos. Centrālajai

Komitejai bija skaidrs, ka kara komunisma sistēma pēc kara likvidācijas un pārejas uz mierīgu celtniecību sevi vairs neattaisno. Pārtikas reparticija vairs nebija nepieciešama, zemniekiem bija jādod iespēja izlietot lielāko daļu no savu ražojumu pārpalikumiem. Tas ļautu atdzīvināt lauksaimniecību, preču apgrozību, pacelt rūpniecību, uzlabot pilsētu apgādi, rast jaunu saimniecisku pamatu strādnieku un zemnieku savienībai.

Bet antipartejiskie nogrupējumi mēģināja traucēt partiju jaunās nostādnes izstrādāšanā. 1920. gada beigās viņi uztiepa partijai tā saucamo diskusiju par arodbiedrībām. Patiesībā tai bija daudz plašāka nozīme nekā jautājumam par arodbiedrībām. Būtībā cīņa notika jautājumā par attiecībām pret zemniecību, par partijas attiecībām pret bezpartejisko strādnieku masu, vispārīgi par partijas pieeju masām jaunajā situācijā. Trockisti lika priekšā vēl „ciešāk piegriezt kara komunisma skrūves". Ar savu nodevīgo politiku, atzīstot vienīgi masu piespiešanu un komandēšanu, viņi centās sacelt bezpartejiskās strādnieku masas pret partiju, centās apdraudēt Padomju varas pastāvēšanu. Līdz ar trockistiem uzstājās arī

V.l. Ļeņins un J. V. Stalins Gorkos, 1922. g. Fotoattēli

citas antipartejiskas grupeles: „ strādnieku opozicija", „demokrātiskie centralisti", „kreisie komunisti".

Kopā ar Ļeņinu Staļins konsekventi realizēja un aizstāvēja partijas līniju un grāva visus šos partijas ienaidniekus. Staļins organizatoriski vadīja cīņu pret antiļeņiniskajiem nogrupējumiem arodbiedrību diskusiju periodā, saliedēdams partiju ap Ļeņina» platformu. Staļina rokās sanāca no vietām visi materiāli par cīņas gaitu partijas līnijas labā. Staļins tanīs dienās sūtīja „Pravdai" ziņojumus par diskusijas rezultātiem vietējās organizācijās, kuri rādīja partijas uzvaru un antiļeņinisko nogrupējumu sakāvi.

Partijas līnijas uzvarā un partijas saliedēšanā ap Ļeņinu, ap ļeņinisko CK vairākumu liela nozīme bija 1921. g. 19. janvārī „Pravdā" publicētajam Staļina rakstam „Mūsu domstarpības". Kopā ar Ļeņinu Staļins nosargāja partijas vienību pret visiem antipartejisko frakciju un nogrupējumu uzbrukumiem.

Apvienota ļeņiniskās pozicijās, partija sanāca savā X kongresā, kam bija jāizšķir revolūcijas turpmākās uzvaras gaitas galvenie jautājumi. X kongress (1921. g. martā un aprilī) rezumēja diskusiju par arodbiedrībām un ar lielu balsu vairākumu atzina Ļeņina platformu. Kongress pieņēma ārkārtīgi svarīgu lēmumu par pāreju no pārtikas reparticijas uz pārtikas nodokli, par pāreju uz jauno ekonomisko politiku, kuras radītājs un iedvesmotājs bija Ļeņins. X kongresa lēmums par pāreju uz jauno ekonomisko politiku nodrošināja ciešu strādnieku šķiras un zemniecības savienību sociālisma celšanai.

Šim pašam pamata uzdevumam kalpoja arī kongresa lēmums nacionālajā jautājumā. Staļins nolasīja kongresā referātu „Par partijas kārtējiem uzdevumiem nacionālajā jautājumā".

Staļina referātā un kongresa rezolūcijā bija precizi un skaidri formulēts galvenais praktiskais uzdevums nacionālajā jautājumā. Mēs esam likvidējuši nacionālo jūgu, Staļins sacīja, bet ar to nepietiek: jālikvidē smagais pagātnes mantojums — agrāk apspiesto tautu saimnieciskā, politiskā un kulturālā atpalicība; jāpalīdz tām šajā ziņā panākt centrālo Krieviju. Staļins aicināja partiju cīņā pret lielvalstisko, lielkrievu šovinismu kā pret galvenam briesmām un cīņā pret vietējo nacionālismu.

Pagāja pirmais jaunas ekonomiskās politikas gads. XI kongresā (1922. gada martā un aprilī) partija sakopoja rezultātus par jaunās ekonomiskās politikas pirmo gadu. Šie rezultāti atļāva Leninam teikt:

„Gadu mēs atkāpāmies. Partijas vārdā mums tagad ir jāsaka: — pietiek! Mērķis, kura dēļ notika atkāpšanās, sasniegts. Šis periods beidzas vai ir jau beidzies. Tagad izvirzās cits mērķis — spēku pārgrupēšana"1 .

Vajadzēja realizēt vēsturiskos uzdevumus, ko Ļeņins bija izvirzījis kongresā. 1922. gada 3. aprilī partijas Centrālās Komitejas Plēnums pēc Ļeņina priekšlikuma ievēlēja par CK ģenerālsekretāru labāko un uzticamāko Ļeņina skolnieku un cīņas biedru Staļinu. Kopš tā laika Staļins pastāvīgi strādā šinī postenī.

Ļeņina ievainošana, kas notika 1918. gadā pret viņu rīkotajā atentātā, un nepārtrauktais intensivais darbs iedragāja viņa veselību. Kopš 1921. g. beigām Ļeņins bija spiests arvien biežāk un biežāk pārtraukt savu darbu. Galvenais partijas vadīšanas darbs bija jādara Staļinam.

Šinīs gados Staļins veica milzīgu darbu, lai nodibinātu nacionālās padomju republikas un

1 VA. Ļeņins. Raksti, XXVII sēj., 3. izd., 238. lpp.

lai pēc tam visas šīs padomju republikas apvienotu vienā savienotā valstī — PSRS. 1922.gada 30. decembrī Vissavienības Padomju I kongresā pēc Ļeņina un Staļina priekšlikuma pieņēma vēsturisko lēmumu par padomju tautu brīvprātīgo valstisko apvienošanos Padomju Sociālistisko Republiku Savienībā — PSRS. Savā runā kongresā Staļins sacīja:

„ Padomju varas vēsturē šī diena iezīmē lūzumu. Tā nosprauž ceļa zīmes starp veco, jau noieto laika posmu, kad padomju republikas, kaut arī darbojās kopā, bet gāja atsevišķi, vispirms nodarbinātas ar savas pastāvēšanas jautājumu, un starp jauno, jau sākušos laika posmu, kad padomju republiku atsevišķai pastāvēšanai tiek darīts gals, kad republikas apvienojas vienā savienotā valstī, lai sekmīgi cīnītos pret saimniecisko sabrukumu, kad Padomju vara jau domā ne tikai par pastāvēšanu, bet arī par to, lai attīstītos par nopietnu starptautisku spēku, kas spētu iedarboties uz starptautisko situāciju, kas spētu to pārveidot darba ļaužu interesēs"[16].

PSRS nodibināšana nozīmēja lielu Ļeņina un. Staļina nacionālās politikas uzvaru. Padomju Savienību nodibināja uz carisma agrāk apspiesto tautu nesatricināmās uzticības lielajai krievu tautai, uz drošajiem Padomju zemes tautu draudzības pamatiem.

1923. gada aprilī notika partijas XII kongress. Tas bija pirmais kongress pēc Oktobra sociālistiskās revolūcijas uzvaras, kurA Ļeņins slimības dēļ nevarēja būt klāt. Savos lēmumos kongress ievēroja visus Ļeņina norādījumus, ko viņš bija devis savos pēdējos rakstos un vēstulēs. Kongress deva noteiktu pretsparu tiem, kas mēģināja iztēlot jauno ekonomisko politiku par atkāpšanos no sociālistiskajām pozīcijām, kas ieteica atdoties kapitālisma kalpībā. Kongress asi nosodīja trockistu un buchariniešu nodevīgos, kapitulantiskos priekšlikumus.

Staļins nolasīja kongresā pārskata ziņojumu par CK organizatorisko darbību un referātu „ Nacionālie momenti partijas un valsts celtniecībā". Pārskata ziņojumā Staļins plašā ainā parādīja partijas darbību, tās pieaugumu, pievadu nostiprināšanu, kas savieno partiju ar masām (arodbiedrības, Komjaunatnes savienība, Padomes utt.), sakopoja jaunās ekonomiskās politikas rezultātus par diviem gadiem un nosprauda uzdevumus tālākai kustībai uz priekšu. „Mūsu partija palikusi saliedēta, cieši vienota, kas izturējusi vislielāko pagriezienu, kas soļo uz priekšu ar augsti paceltu karogu"1 , tā Staļins nobeidza savu pārskata ziņojumu.

Kongress pievērsa nopietnu uzmanību nacionālajam jautājumam. Referātā par nacionālo jautājumu Staļins pasvītroja mūsu nacionālās politikas milzīgo starptautisko nozīmi, norādīja, ka apspiestās Austrumu un Rietumu tautas redz Padomju Savienībā paraugu nacionāla jautājuma atrisināšanai. Staļins aizrādīja, ka nepieciešams enerģisks darbs, lai likvidētu Padomju Savienības tautu saimniecisko un kulturālo nevienlīdzību. Staļins uzaicināja visu partiju enerģiski cīnīties pret lielkrievu šovinismu un vietējo nacionālismu, kas bija kļuvuši stiprāki sakarā ar kapitālisma daļējo atžirgumu. Staļins atmaskoja gruzinu nacionalnovirzniekus, kurus atbalstīja trockisti.

XII kongress vēl nebija beidzies, kad pie apvāršņa parādījās nopietnas briesmas Pa-

1 ,,VK(b)P vēsture. īsais kurss", VAPP, 1945. g., 275. lpp.

domju Republikai. Buržuāzijas reakcionārākie un intervencijas kārākie elementi, kas bija nākuši pie varas Anglijā un Francijā, mēģināja organizēt jaunu kara gājienu pret Padomju Savienību. Staļina vadībā partija no saasinātā stāvokļa izkļuva ar godu un guva ievērojamu uzvaru diplomātijas frontē. Draudu un ultimātu vietā 1924. gadā visas lielās kapitālistiskās valstis Eiropā atzina PSRS. „Tas fakts, ka mēs toreiz bez zaudējumiem mūsu lietai izkļuvām no grūtībām, — aizrādīja Staļins, — neapšaubāmi liecina, ka biedra Ļeņina skolnieki ir jau kaut ko mācījušies no sava skolotāja"[17].

1924. gada janvārī sanāca partijas XIII konference. Tā noklausījās Staļina ziņojumu, kurā viņš rezumēja diskusijas rezultātus. Konference noteikti nosodīja trockistus. Konferences lēmumus apstiprināja partijas XIII kongress (1924. g. maijā) un Kominternes V kongress (1924. g. vasarā).

1924. gada 21. janvārī Gorkos, Maskavas tuvumā, nomira Ļeņins, boļševiku partijas vadonis un dibinātājs, visas pasaules darba laužu vadonis. Ļeņina karogu, partijas karogu, augstu pacēla un nesa tālāk Staļins — izcilais Ļeņina skolnieks, labākais boļševiku partijas dēls, cienīgs Ļeņina pēctecis un dižs viņa darba turpinātājs.

26. janvārī atklāja Vissavienības Padomju II kongresa sēdi. Te runāja Staļins. Partijas

vārdā viņš deva lielo zvērestu:

„Mēs, komunisti, esam īpaša veidojuma cilvēki. Mēs esam veidoti no īpaša materiāla. Mēs esam tie, kas sastādām lielā proletāriskā stratega armiju, biedra Ļeņina armiju. Nav nekā augstāka par godu piederēt pie šās armijas. Nav nekā augstāka kā tās partijas biedra nosaukums, kuras dibinātājs un vadītājs ir biedrs Lenins…

Aizejot no mums, biedrs Ļeņins mums novēlēja turēt augstu un sargāt tīru partijas biedra diženo nosaukumu. Zvēram tev, biedri Ļeņin, ka mēs godam izpildīsim šo tavu novēlējumu!…

Aizejot no mums, biedrs Ļeņins mums novēlēja sargāt mūsu partijas vienību kā acuraugu. Zvēram tev, biedri Ļeņin, ka

mēs godam izpildīsim arī šo tavu novēlējumu! …

Aizejot no mums, biedrs Ļeņins mums novēlēja sargāt un nostiprināt proletariāta diktatūru. Zvēram tev, biedri Ļeņin, ka mēs netaupīsim savus spēkus, lai godam izpildītu arī šo tavu novēlējumu! …

Aizejot no mums, biedrs Ļeņins mums novēlēja visiem spēkiem nostiprināt strādnieku un zemnieku savienību. Zvēram tev, biedri Ļeņin, ka mēs godam izpildīsim arī šo tavu novēlējumu!…

Biedrs Ļeņins pastāvīgi atkārtoja mums, cik nepieciešama mūsu zemes tautu brīvprātīga savienība, cik nepieciešama viņu brālīga sadarbība Republiku Savienības rāmjos.

Aizejot no mums, biedrs Ļeņins mums novēlēja nostiprināt un paplašināt republiku savienību. Zvēram tev, biedri Ļeņin, ka mēs godam izpildīsim arī šo tavu novēlējumu!…

Ļeņins ne vienu reizi vien noradīja mums, ka Sarkanās Armijas nostiprināšana un tās stāvokļa uzlabošana ir viens i

no mūsu partijas svarīgākajiem uzdevumiem… Zvērēsim tad, biedri, ka mēs netaupīsim spēkus, lai nostiprinātu mūsu Sarkano Armiju, mūsu Sarkano Floti…

Aizejot no mums, biedrs Ļeņins mums novēlēja palikt uzticīgiem Komunistiskās Internacionāles principiem. Zvēram tev, biedri Ļeņin, ka mēs netaupīsim savu dzīvību, lai nostiprinātu un paplašinātu visas pasaules darba ļaužu savienību — Komunistisko Internacionāli!"'

Tas bija boļševiku partijas zvērests savam skolotājam un vadonim Ļeņinam, kas dzīvos mūžos. Šo zvērestu partija Staļina vadībā godam ir pildījusi un pilda.

Ļeņina nāves pirmajā gadadienā vēstulē avīzes „Rabocaja Gazeta" redakcijai Staļins rakstīja:

„Atcerieties, mīliet, studējiet Iļjiču, mūsu skolotāju, mūsu vadoni.

Cīnieties un uzvariet ienaidniekus, kā iekšējos, tā ārējos — kā Iļjics.

Celiet jaunu dzīvi, jaunu sadzīvi, jaunu kultūru — kā Iļjics.

Nekad neatsakieties no mazuma darba, jo no mazuma cel lielo — tas ir viens no svarīgākajiem Iļjiča novēlējumiem"[18].

Padomju tauta negrozāmi ir ievērojusi un ievēro šos Staļina vārdus.

Izmantodami vispirms Ļeņina slimību, bet pēc tam viņa nāvi, sociālisma ienaidnieki mēģināja novirzīt partiju no Ļeņina ceļa, lai līdz ar to sagatavotu apstākļus kapitālisma atjaunošanai mūsu zemē. Sevišķi nikni partijai uzbruka ļeņinisma negantākais ienaidnieks Trockis un viņa rokaspuiši. Trockisti uztiepa partijai jaunu diskusiju. Cīņai bija nikns raksturs. Staļins atsedza trockistu uzstāšanās politisko būtību, parādīja, ka runa ir par partijas dzīvību vai nāvi, saliedēja partijas kadrus un organizēja trockisma sagrāvi.

Savā runā „Trockisms vai leninisms?", ko viņš teica VACP frakcijas plēnumā 1924. g. novembrī, Staļins aizrādīja, ka cīņā pret trockismu šinī periodā „partijas uzdevums ir aprakt trockismu kā idejisku virzienu". Viņš norādīja partijai, ka toreizējos apstākļos trockisms bija galvenās briesmas.

„ Pašreizējā momentā, — Staļins sacīja,—pēc Oktobra uzvaras, tagadējos jaunās ekonomiskās politikas apstākļos trockisms uzskatāms par visbīstamāko parādību, jo tas cenšas iepotēt neticību mūsu revolūcijas spēkiem, neticību strādnieku un zemnieku savienībai, neticību, ka jaunās ekonomiskās politikas Krieviju var pārvērst par sociālistisku Krieviju"1 .

Staļins pierādīja, ka trockisma idejiskā sagrāve ir nepieciešams nosacījums, lai nodrošinātu turpmāko uzvaras gaitu uz priekšu, uz sociālismu. Staļins sacīja:

„Nesakaujot trockismu, nevar gūt uzvaru jaunās ekonomiskās politikas apstākļos, nevar sasniegt tagadējās Krievijas pārvēršanu par sociālistisku Krieviju"2 .

Kaujās pret trockismu Staļins saliedēja partiju ap CK un mobilizēja to turpmākai cīņai par sociālisma uzvaru mūsu zemē.

Ārkārtīgi liela nozīme trockisma idejiskā sagrāvē, ļeņinisma aizstāvēšanā, pamatošanā un attīstīšanā bija Staļina teorētiskajam darbam „Par ļeņinisma pamatiem", kas iznāca

' J. Staļins. Zemnieku jautājums. Raksti un runas, 1926. g., 55. lpp.

2 Turpat.

1924. gadā. Šis darbs ir meistarisks ļeņinisma iztirzājums un dziļš teorētisks pamatojums. Tas bruņoja toreiz un bruņo tagad boļševikus visā pasaulē ar aso marksistiski ļeņiniskās teorijas ieroci.

Šinī darbā ir dots ļeņinisma pamatu iztirzājums, t. i., visa tā jaunā un īpatnējā, kas ir saistīts ar Lenina vārdu, ko Lenins ir devis marksistiskās teorijas attīstībai. Jau tas apstāklis vien, ka bija dots tāds ļeņinisma jautājumu vispārinājums, ka viss Ļeņina mantojuma idejiskais saturs bija savākts kopā un aplūkots no jaunā vēsturiskā laikmeta viedokļa, nozīmēja gigantisku soli uz priekšu marksisma-leninisma zinātnes attīstībā. Visi Ļeņina mācības jautājumi šinī darbā pacelti augstā principiālā līmenī. Staļins savā darbā dod klasisku leninisma definējumu. Staļins rāda, kā Ļeņins attīstījis marksismu tālāk, jaunā laikmeta, imperiālisma un proletārisko revolūciju laikmeta apstākļos.

Tautas saimniecības atjaunošanas darbs gāja uz beigām. Padomju Savienības starptautiskais un iekšējais stāvoklis bija mainījies. Kapitālistiskajās zemēs uz laiku iestājās revolūcijas atplūdi un kapitālisma daļēja stabilizacija. PSR Savienībā bija sasniegts saimniecības pirmskara līmenis. Bija jādodas tālāk. Ļoti asi izvirzījās jautājums par mūsu celtniecības perspektivām, par sociālisma likteni Padomju Savienībā.

Staļins ar ģeniālu tālredzību nosaka revolūcijas perspektivu un tālākās attīstības konkrētos ceļus. ?

„Novēlu „Dinamo" rūpnīcas strādniekiem, — viņš rakstīja 1924. gadā, — kā arī visas Krievijas strādniekiem, lai rūpniecība ietu uz augšu, lai proletāriešu skaits Krievijā tuvākā laikā pieaugtu uz 20 — 30 miljoniem; lai kolektivā saimniecība uz laukiem uzplauktu un pakļautu savai ietekmei privāto saimniecību; lai augstu attīstīta industrija un kolektivā saimniecība uz laukiem galīgi saliedētu fabriku proletāriešus un zemes rūķus vienā sociālistiskā armijā; lai uzvara Krievijā vainagotos ar uzvaru visā pasaulē"1 .

Teorētiski vispārinot Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas pieredzi un sociālistiskās celtniecības pirmo gadu pieredzi kapitālistiskajā ielenkumā, Staļins nosargāja un attīstīja

1 G. K. Ordžonikidze. Rakstu un runu izlase no 1911.—1937. g., 1939. g. izd., 450. lpp.

talak Lenina mācību par sociālismā uzvaru vienā zemē.

1924. gada decembrī iznāca pazīstamais Staļina darbs „Oktobra revolūcija un krievu komunistu taktika". Pamatodams šinī darbā Ļeņina tezi par sociālisma uzvaru vienā zemē, Staļins parādīja, ka jāizšķir divas šā jautājuma puses: iekšējā un starptautiskā. Iekšējā puse ir jautājums par šķiru savstarpējām attiecībām pašā zemē, kas ceļ sociālismu; starptautiskā puse ir jautājums par attiecībām starp PSRS, kas šobrīd vēl ir vienīgā sociālisma zeme, un kapitālistisko ielenkumu. Ar iekšējām grūtībām PSRS strādnieki un zemnieki pilnīgi var tikt galā pašu spēkiem, viņi spēj ekonomiski pilnīgi uzveikt paši savu buržuāziju un uzcelt pilnīgu sociālistisku sabiedrību. Bet, kamēr pastāv kapitālistiskais ielenkums, tikmēr PSR Savienībai draud kapitālistiskās intervencijas, kā arī kapitālisma restaurācijas briesmas. Lai novērstu šīs briesmas, jāiznīcina pats kapitālistiskais ielenkums, bet iznīcināt kapitālistisko ielenkumu var tikai proletāriskās revolūcijas uzvaras rezultātā vismaz dažās zemēs. Tikai tad sociālisma uzvaru PSRS varēs uzlūkot par pilnīgu, galīgu uzvaru.

Šīs Staļina tēzes bija pamatā partijas XIV konferences (1925. g. aprilī) vēsturiskajai rezolūcijai. Konference apstiprināja Ļeņina — Staļina nostādni par sociālisma uzvaru PSES kā partijas likumu, kas obligāts visiem partijas biedriem.

Partijas Maskavas organizācijas aktiva sanāksmē nolasītajā referātā „Par KK(b)P XIV konferences darba rezultātiem" Staļins sevišķu vērību veltīja vidējo zemnieku iesaistīšanai sociālisma celtniecībā. Staļins teica:

A Galvenais tagad ir tas, lai vidējos zemniekus saliedētu ap proletariātu, lai viņus no jauna iekarotu. Galvenais tagad ir tas, lai sakļautos ar zemnieku pamatmasu, lai paceltu tās materiālo un kulturālo līmeni un lai kopā ar šo pamatmasu dotos uz priekšu pa ceļu uz sociālismu. Galvenais ir tas, lai celtu sociālismu kopā ar zemniecību, obligāti kopā ar zemniecību un obligāti strādnieku šķiras vadībā, jo strādnieku šķiras vadība ir svarīgākā garantija, ka celtniecība ies pa ceļu uz sociālismu"1 .

1925. gada decembrī sākās partijas XIV kongress. CK politiskajā pārskatā Staļins attēloja spilgtu Padomju Savienības politiskās

i J. Staļins. Ļeņinisma jautājumi, 9. izd., 127. un 128. lpp.

J, V. Stalins un S. M. Kirovs, Ļeņingradā, 1926. g.

Fotoattēls

un saimnieciskās varenības pieauguma ainu. Tomēr, Staļins sacīja, šie panākumi mūs nevar apmierināt, jo mūsu zeme vēl vienmēr ir atpalikusi, agrāra zeme. Lai nodrošinātu mūsu zemes ekonomisko patstāvību un nostiprinātu tās aizsardzības spējas, lai radītu sociālisma uzvarai nepieciešamo ekonomisko bazi — mūsu zeme jāpārvērš no agrāras zemes par industriālu.

No XIV kongresa tribines partijas vadonis sacīja:

„ Pārvērst mūsu zemi no agrāras par industriālu zemi, kas spētu pati saviem spēkiem ražot nepieciešamās ierīces — tāda, lūk, mūsu ģenerallīnijas būtība un pamats"[19].

Staļina sociālistiskās industrializācijas plānam kapitulanti Zinovjevs un Kameņevs mēģināja likt pretī savu „plānu", pēc kura PSRS arī turpmāk bija jāpaliek agrārai zemei. Tas bija nodevīgs plāns, lai nospiestu PSRS atkarības jūgā un lai atdotu to ar saistītām rokām un kājām imperiālistiskiem plēsoņām.

Staļins norāva masku šiem nicināmajiem kapitulantiem un atklāja viņu trockistiski meņševistisko būtību.

XIV kongresā Staļins pasvītroja, ka partijas svarīgākais uzdevums sociālisma celtniecībā ir cieša strādnieku šķiras savienība ar vidējo zemnieku.

Kā partijas pamatuzdevumu XIV kongress apstiprināja sociālistiskās industrializācijas realizēšanu, cīņu par sociālisma uzvaru PSRS.

Pēc kongresa, 1926. gada sākumā, iznāca Staļina darbs „Par ļeņinisma jautājumiem". Šinī vēsturiskajā darbā Staļins idejiski sagrāva zinovjeviešu likvidatorisko un kapitulantisko „filozofiju" un pamatoja partijas XIV kongresa līniju par zemes sociālistisko industrializāciju un sociālistiskās sabiedrības uzcelšanu. Viņš apbruņoja partiju un strādnieku šķiru ar nesatricināmu ticību sociālistiskās celtniecības uzvarai.

Boļševiku partija, uzkrājusi spēkus un līdzekļus un aiztriekusi projām kapitulantus un mazticīgos, noveda mūsu zemi līdz jaunam vēsturiskam posmam, līdz sociālistiskās industrializācijas posmam.

Šai cīņā pret mazticīgajiem un kapitulantiem, pret trockistiem un zinovjeviešiem, buchariniem un kameņeviem, pēc tam kad Ļeņina vairs nebija, galīgi izveidojās tas mūsu partijas vadošais kodols ar Staļinu, Molotovu,

Kalininu, Vorošilovu, Kuibiševu, Frunzi, Dzeržinski, Kaganoviču, Ordžonikidzi, Kirovu, Jaroslavski, Mikojanu, Andrejevu, Sverņiku, Zdanovu, Skirjatovu un citiem, kas nosargāja diženo Ļeņina karogu, saliedēja partiju ap Ļeņina novēlējumiem un izveda padomju tautu uz zemes industrializācijas un lauksaimniecības kolektivizācijas plašā ceļa. Šā kodola vadītājs un partijas un valsts virzītājs spēks bija biedrs Staļins.

Meistariski veicot partijas un tautas vadoņa uzdevumus, visas padomju tautas pilnīgi atbalstīts, Staļins tomēr savā darbībā nepieļāva ne mazāko iedomību, ne augstprātību, ne paštīksmināšanos. Savā intervijā vācu rakstniekam Ludvigam, atzīmēdams ģeniālā Ļeņina lielo lomu mūsu dzimtenes pārveidošanā, Staļins par sevi vienkārši saka: „Kas uz mani attiecas, tad es esmu tikai Lenina skolnieks un mans mērķis — būt viņa cienīgam skolniekam"[20].

INDUSTRIALIZĒT vēsturiski visīsākos termiņos tik milzīgu un reizē ar to ekonomiskā ziņā tik atpalikušu zemi, kāda tolaik bija Padomju Savienība, bija ārkārtīgi grūti. Bija jāuzceļ no jauna vairākas industrijas nozares, kādas vecā cariskā Krievija nepazina. Bija jārada jauna aizsardzības rūpniecība, kādas nebija agrākajā Krievijā. Bija jāuzceļ rūpnīcas modernām lauksaimniecības mašinām, kādas vecajā sādžā nepazina. Tas prasīja kolosālus līdzekļus. Kapitālistiskās valstis tādus ieguva, nesaudzīgi ekspluatējot tautu, ar iekarošanas kariem, asiņaini izlaupot kolonijas un atkarīgās zemes, ar ārējiem aizņēmumiem. Bet Padomju zeme nevarēja izlietot šādus netīrus avotus, un ārējo aizņēmumu ceļu kapitālisti tai bija slēguši. .Atlika vienīgi iegūt līdzekļus pašā Padomju zemē.

Balstīdamies uz Ļeņina norādījumiem, Staļins izstrādāja mācību par mūsu zemes sociālistisko industrializāciju. Viņš parādīja, ka:

1)  industrializācijas būtība nav vis vienkārša rūpniecības augšana, bet smagās industrijas un vispirms tās kodola mašinu būvniecības — attīstība, jo tikai smagās industrijas un savas mašinu būvniecības radīšana nodrošina sociālisma materiālo bazi un dara sociālisma zemi neatkarīgu no kapitālistiskās pasaules;

2)  muižnieku un kapitālistu ekspropriācija mūsu zemē Oktobra sociālistiskās revolūcijas rezultātā, zemes, fabriku, rūpnīcu, banku utt. privātīpašuma iznīcināšana un to nodošana visas tautas īpašumā — ir radījušas spēcīgus sociālistisko uzkrājumu avotus industrijas attīstībai;

3)  sociālistiskā industrializācija radikāli atšķiras no kapitālistiskās — pēdējo ceļ, iekarojot un izlaupot kolonijas, sakaujot karā, ar verdzinošiem aizņēmumiem un strādnieku masu un koloniju tautu nesaudzīgu ekspluatāciju, turpretī sociālistiskā industrializācija balstās uz sabiedrībai piederošiem ražošanas līdzekļiem, uz to bagātību uzkrājumiem un ietaupījumiem, kuras rada strādnieku un zemnieku darbs; sociālistiskā industrializācija ir nesaraujami saistīta ar nemitīgu darba ļaužu masu materiālā stāvokļa uzlabošanos;

4)  tāpēc galvenie uzdevumi cīņā par industrializāciju ir darba ražības pacelšana, pašizmaksas pazemināšana, cīņa par darba disciplinu, taupības režims utt.;

5)  sociālistiskās celtniecības apstākļi PSRS, strādnieku šķiras darba entuziasms dod iespēju realizēt nepieciešamos ātros industrializācijas tempus;

6) ceļš uz lauksaimniecības sociālistisko pārveidošanu ved caur zemes industrializāciju, kam jārada techniskā bāze šādai pārveidošanai.

Apbruņoti ar šo noteikto un skaidro pVogramu, Padomju Savienības darba ļaudis sāka zemes sociālistisko industrializāciju.

Sabaidīti no sociālistiskās celtniecības panākumiem, imperiālisti mēģināja izjaukt vai vismaz nobremzēt mūsu zemes industrializēšanu, pārtraucot diplomātiskos un tirdznieciskos sakarus ar PSRS (Anglija), nogalinot Padomju sūtņus (Polija), pastiprinot spiegošanas un diversijas darbību. Pašā valstī trockisti, zinovjevieši un agrāk sagrauto antipartejisko grupu atliekas apvienojas nodevīgā blokā, kas sāk negantu uzbrukumu partijai. „ Rodas kaut kas līdzīgs vienotai frontei no Cemberlena līdz Trockim", aizrādīja toreiz biedrs Staļins. Nevarēja sasniegt sociālistiskās industrializācijas uzvaru, idejiski un organizatoriski nesagraujot trockistu un zinovjeviešu bloku. Biedra Staļina vadībā partija sagrāva trockistu un zinovjeviešu bloku. Staļina referāts partijas XV konferencē „Par sociāldemokrātisko novirzienu mūsu partijā" (1926. g. novembrī) un viņa referāts Komunistiskās Internacionāles Izpildu Komitejas VII paplašinātajā plēnumā „Vēlreiz par sociāldemokrātisko novirzienu mūsu partijā" (1926. g. decembrī) idejiski apbruņoja VK(b)P un Kominterni un nodrošināja partijai monolitas un cieši vienotas rindas.

Paplašinātais KIIK plēnums savos lēmumos kvalificēja trockistu un zinovjeviešu bloka piekritējus kā šķeltniekus, kas noslīdējuši meņševistiskās pozicijās.

Sagrāvuši un atmetuši kapitulantus un kapitālisma aizstāvjus, boļševiki turpināja mūsu zemes sociālistiskās industrializācijas darbu.

Neviena industrializācijas nozare, neviens industrializācijas jautājums nepagāja garām Staļina ievērībai. Staļins ir jaunu rūpniecības nozaru radīšanas un agrāk atpalikušo nozaru attīstības un rekonstrukcijas iniciators. Staļins ir mūsu zemes otrās ogļu un metalurģijas bāzes radīšanas, Kuzbasa celtniecības iedvesmotājs. Staļins ir sociālistisko celtņu organizētājs un vadītājs. Staļingradas traktoru rūpnīca, Dņepras spēkstacija, Magņitogorskas metalurģiskā rūpnīca, Uralu mašinbūves rūpnīca, Eostovas lauksaimniecības mašinbūves rūpnīca, Kuzņeckas metalurģiskā rūpnīca, Turkestanas — Sibirijas dzelzceļš, Saratovas kombainu būves rūpnīca, automobiļu rūpnīcu būve Maskavā un Gorkijā, kā arī vairākas citas celtnes — visas tās ir saistītas ar Staļina vārdu.

Dižās sociālisma ēkas grandiozā celtniecības aina PSRS neatvairāmi ietekmēja kapitālistisko zemju strādniekus. Sākās īsta svētceļošana uz PSRS. Desmitiem un simtiem strādnieku delegāciju brauca šurp un ar milzīgu interesi un dziļu aizgrābtību iepazinās ar to, kā paši strādnieki, padzinuši savus ekspluatētājus, ceļ jaunu, sociālistisku sabiedrību. Viss viņus interesēja, visu viņi gribēja zināt. 1927. gada 5. novembrī Staļinam bija garāka saruna ar Vācijas, Francijas, Austrijas, Oechoslovakijas, Ķinas, Beļģijas un citu zemju strādnieku delegācijām.

Jau ap 1927. gada beigām kļuva redzami sociālistiskās industrializācijas politikas izšķirošie panākumi. Pirmos rezultātus sakopoja partijas XV kongress, kas sanāca 1927. gada decembrī. Savā pārskata ziņojumā Staļins parādīja spilgtu sociālistiskās industrializācijas panākumu ainu un pasvītroja, ka ir nepieciešams tālāk paplašināt un nostiprināt sociālistiskās komandējošās virsotnes tiklab pilsētās, kā arī uz laukiem, ieturot kursu uz kapitālistisko elementu likvidēšanu tautas saimniecībā..

XV kongresā Staļins norādīja, ka lauksaimniecība paliek iepakaļ rūpniecībai, un nosprauda izeju no šā visai tautas saimniecībai draudīgā stāvokļa.

«Izeja, — sacīja Staļins, — pārejā no sīkām un sadrumstalotām zemnieku saimniecībām uz lielām un apvienotām saimniecībām, pamatojoties uz sabiedrisku zemes apstrādāšanu, pārejā uz kolektivu zemes apstrādāšanu, pamatojoties uz jaunu, augstāku techniku. Izeja ir tāda, ka sīkās un vissīkākās zemnieku saimniecības pakāpeniski, bet neatlaidīgi, nevis piespiedu, bet paraugu un pārliecināšanas ceļā, apvieno lielsaimniecībās uz sabiedriskas, biedriskas, kolektivas zemes apstrādāšanas pamatiem, izmantojot lauksaimniecības mašinas un traktorus, izmantojot zinātniskus zemkopības intensifikācijas paņēmienus. Citas izejas nav"[21].

Kāpēc mūsu zeme nostājās uz kolchozu celtniecības ceļa?

Jau ap partijas XV kongresa periodu kļuva arvien skaidrāk redzams, ka lauksaimniecība,, it sevišķi graudkopība, paliek iepakaļ. Labības kopprodukcija tuvojās pirmskara līmenim, bet labības produkcijas precu daļa, kas pārdodama pilsētu un armijas apgādei, bija mazliet lielāka par vienu trešdaļu (37 procenti) no pirmskara līmeņa. Uz laukiem bija ap 25 miljoni sīko un vissīkāko zemnieku saimniecību. Bet sīkās zemnieku saimniecības jau pēc savas dabas bija pusnaturalas saimniecības, kas spēj dot tikai minimālu daudzumu precu labības un nespēj paplašināt' ražošanu, izlietot traktorus un mašinas un kāpināt ražību. Zemnieku saimniecību sadrumstalošanās un graudkopības preču daļas samazināšanās turpinājās.

„Nebija šaubu, ka pie tāda graudkopības stāvokļa PSRS armijai un pilsētām draudēja briesmas atrasties chroniskā badā"[22].

Zemei bija divas iespējas pāriet lauksaimniecībā uz lielražošanu, kas spētu izmantot traktorus un lauksaimniecības mašinas un vairākkārt pacelt graudkopības produkcijas preču daļu. Pirmā iespēja: pāriet uz kapitālistisku lielražošanu laukos, kas nozīmētu zemnieku masu izputināšanu, masu bezdarba radīšanu pilsētā, strādnieku šķiras un zemniecības savienības bojā eju, kulaku stiprināšanu un sociālisma sakāvi. Uz šādu posta ceļu partiju visiem spēkiem virzīja labējie kapitulanti un nodevēji.

Otrā iespēja: pāriet uz sīko zemnieku saimniecību apvienošanu lielās sociālistiskās saimniecībās, kolchozos, kas spētu plaši izmantot traktorus un citas modernās mašinas ātrai graudkopības un tās tirgus produkcijas pacelšanai. Skaidrs, ka boļševiku partija un Padomju valsts varēja nostāties vienīgi uz otrā lauksaimniecības attīstības ceļa, uz kolchozu ceļa.

Boļševiku partija pamatojās uz gudrajiem Ļeņina norādījumiem, ka nepieciešams pāriet no sīkajām zemnieku saimniecībām uz lielo, kolektivo, mašinizēto zemkopību, kas vienīgā spēj atbrīvot desmitiem miljoniem zemnieku saimniecību no gadsimtiem ilgā trūkuma.

„Ar sīksaimniecību no trūkuma neizkļūt"[23], aizrādīja Ļeņins.

Pati neatliekamākā ekonomiskā vajadzība, trūkums, ko cieta tauta, prasīja pāriet uz kolektivizācijas ceļa. Un boļševiku partija Staļina vadībā pareizi saprata šo neatliekamo ekonomisko vajadzību un prata griezt zemnieku miljonu masas uz kolektivizācijas ceļa.

XV kongress pieņēma lēmumu visiem līdzekļiem vērst plašumā lauksaimniecības kolektivizāciju. Tai pašā laikā kongress deva direktivu sastādīt pirmo tautas saimniecības piecgadu plānu. Tā pašā sociālistiskās industrijās radīšanas trauksmē Staļins sprauda jaņnu grandiozu uzdevumu — kolektivizēt lauksaimniecību. Šāda vēsturiska uzdevuma veikšana prasīja visrūpīgāko sagatavošanos, kas dziļuma un vēriena ziņā varēja droši nostāties blakus Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas sagatavošanai. Proletāriskās revolūcijas ģeniālais strategs droši un nelokāmi, rūpīgi un piesardzīgi veda partiju uz priekšu, lauzdams visus šķēršļus ceļā uz sprausto mērķi, uzmanīgi vērodams šķiras ienaidnieka manevrus un lieliski paredzēdams viņa rīcību tuvākā nākotnē, meistariski pārgrupēdams spēkus pašā uzbrukuma gaitā, nostiprinādams ieņemtās pozicijas un izmantodams rezerves panākumu tālākai attīstīšanai.

Partija sagatavoja visus nepieciešamos materiālos nosacījumus, lai zemnieki masu apmēros iestātos kolchozos. Radīja industriālu bazi, lai laukus apgādātu ar mašinām un traktoriem, lai apbruņotu lauksaimniecību ar jaunu techniku. Uzkrāja pietiekamus līdzekļus, lai finansētu kolchozu un padomju saimniecību celtniecību, šai celtniecībā sūtīja labākos partijas un strādnieku šķiras cilvēkus, nostiprināja pirmos kolchozus, kas rādīja iferaugu individuālajiem zemniekiem, kādai jābūt kolektivai lauksaimniecībai. Nodibināja mašinu un traktoru stacijas un padomju saimniecības, kas palīdzēja zemniekiem uzlabot saimniecību.

Juzdami savu bojā eju, kulaki mēģināja pretoties un organizēja „labības streiku", tā domādami piespiest partiju ja ne kapitulēt, tad vismaz atkāpties. Tanī pašā 1928. gadā Sachtu rajonā, Donbasā, bet pēc tam arī citos rajonos atklāja lielu kaitniecisku buržuāzisko speciālistu organizāciju. Kaitnieki bija saistīti ar imperiālistiskām valstīm.

Staļina vadībā partija izlietoja ārkārtīgus līdzekļus pret kulakiem un salauza viņu pretestību. Kaitniekus bargi sodīja. Biedrs Staļins aicināja partiju mācīties no Sachtu prāvas un vispirms pašiem boļševiku saimnieciskajiem darbiniekiem kļūt par technikas lietpratējiem, par speciālistiem un paātrināt jaunu technisku kadru sagatavošanu no strādniekiem.

Kad partija pārgāja uzbrukumā pret kulakiem, partijas sagrauto trockistu un zinovjeviešu vietā 1928. un 1929. gadā uzstājās

Bucharins, Rikovs, Tomskis un visa vinu anti* * i

partejiskā labējo kapitulantu un kapitālisma restaurētāju grupa. Tanī pašā laikā imperiālisti, balstīdamies uz labējo kapitulantisko darbību, par jaunu mēģināja ievilkt PSRS karā. Anglijas un Francijas ģenerālštābos izstrādāja plānus jaunai intervencijai pret PSRS, ko bija nodomāts izdarīt 1929. un 1930. gadā.

Taisni tāpat kā Lielās sociālistiskās revolūcijas uzvara 1917. gada oktobrī nebūtu bijusi iespējama, ja nesagrautu kapitulantus un streiklaužus, meņševikus un eserus, tāpat nebūtu bijusi iespējama sociālisma uzvara uz laukiem, ja nesagrautu labējos kapitulantus

1928.  un 1929. gadā. Sevišķa nozīme partijas uzvarā pār buchariniešu un rikoviešu antipartejisko grupu bija Staļina runām — „Par labējām briesmām VK(b)P" (MK un MKK plēnumā 1928. g. oktobrī) un „Par labējo novirzienu VK(b)P" (VK(b)P CK plēnumā

1929. gada aprilī).

Šinīs Staļina runās labējie tika galīgi atmaskoti kā ļeņinisma ienaidnieki, tika parādīts, ka labējie ir kulaku aģentūra partijā.

Cīņās pret labējiem Staļins saliedēja visu partiju un veda to uzbrukumā pret pēdējo kapitālistiskās ekspluatācijas balstu mūsu zemē.

Staļina ģēnijs, viņa nesatricināmā griba un gudrā tālredzība deva iespēju pacelt revolūciju jaunā, augstākā līmenī. Savā vēsturiskajā rakstā „ Lielā lūzuma gads", kas rakstīts 1929. gadā sakarā ar Oktobra XII gadadienu, Staļins teica:

«Pagājušais gads bija lielā lūzuma gads visās sociālistiskās celtniecības frontēs. Šis lūzums norisinājās un joprojām norisinās sociālisma enerģiska uzbrukuma apstākļos pilsētas un lauku kapitālistiskajiem elementiem. Šā uzbrukuma raksturīgā īpatnība ir tā, ka tas mums jau ir devis vairākus izšķirīgus panākumus mūsu tautsaimniecības sociālistiskās pārbūves (rekonstrukcijas) galvenajās nozarēs"[24].

Partija panāca noteiktu lūzumu darba ražības laukā. Galvenos vilcienos atrisināja vienu no sociālistiskās industrializācijas grūtākajiem uzdevumiem — uzdevumu uzkrāt līdzekļus smagās rūpniecības celšanai. Partija panāca radikālu lūzumu mūsu zemkopības attīstībā, mūsu zemniecības attīstībā. Strauji sāka vērsties plašumā kolchozu kustība, kas attīstī-

JV. Staļins uz Melnās jūras flotes kreisera „červona Ukraina" klāja, 1«29. g. 25. jūlijā

Fotoattēls

bas tempu ziņā pat aizsteidzās priekšā lielrūpniecībai. Tas bija kolchozu masu kustības sākums.

„ Jauns un izšķirīgs tagadējā kolchozu kustībā ir tas, — Staļins rakstīja, — ka kolchozos zemnieki stājas ne atsevišķām grupām, kā tas bija agrāk, bet veseliem ciemiem, pagastiem, rajoniem, pat apvidiem. Bet ko tas nozīmē? Tas nozīmē, ka kolchozos sācis ietm vidējais zemnieks. Te ir pamats tam radikālajam lūzumam lauksaimniecības attīstībā, kas ir Padomju varas svarīgākais sasniegums..

Tā Staļina vadībā sagatavoja vēsturisko pagriezienu no kulaku elementu ierobežošanas un izstumšanas politikas uz kulaku kā šķiras likvidācijas politiku, uz vienlaidu kolektivizācijas pamatiem.

Par lielu Staļina nopelnu uzskatāms tas fakts, ka šai periodā, pirmajā industrializācijas un kolektivizācijas izvēršanas periodā, kad bija jāmobilizē viss tautas darba spēks, lai atrisinātu lielos uzdevumus, viņš pilnīgi izcēla sieviešu jautājuma svarīgumu, jautājumu par sievietes stāvokli, par sievietes darbu, par sie' J. Staļins. Ļeņinisma jautājumi, 11. izd., VAPP, 1945. g., 322. lpp.

viešu, strādnieču un zemnieču, jo svarīgo nozīmi sabiedrības saimnieciskajā un sabiedriski politiskajā dzīvē un, pienācīgi apgaismojis šā jautājuma svarīgumu, pareizi to atrisināja. „Neviena dižena apspiesto kustība cilvēces vēsturē, — teica Staļins, — nav iztikusi bez darba sieviešu līdzdalības. Darba sievietes, kas visu apspiesto vidū ir visvairāk apspiestas, nekad nav palikušas un nevarēja palikt atbrīvošanās kustības lielā ceļa malā. Vergu atbrīvošanās kustība, kā zināms, izvirzīja simtiem un tūkstošiem diženu sieviešu — mocekļu un varoņu. Dzimtcilvēku atbrīvošanās cīnītāju rindās bija desmitiem tūkstošu darbarūķu — sieviešu. Nav brīnums, ka visvarenākā no visām apspiesto masu atbrīvošanās kustībām — strādnieku šķiras revolucionārā kustība — ir pulcējusi zem sava karoga miljoniem darba sieviešu"[25].

„Darba sievietes, — saka tālāk Staļins, — strādnieces un zemnieces, ir strādnieku šķiras lielāka rezerve. Šī rezerve ir tepat vai lielākā puse iedzīvotāju. Vai šī sieviešu rezerve būs par vai pret strādnieku šķiru — no tā ir atkarīgs proletāriskās kustības liktenis, proletāriskās revolūcijas uzvara vai sakāve, proletāriskās varas uzvara vai sakāve. Tāpēc proletariāta un viņa priekšpulka, komunistiskās partijas, pirmais uzdevums ir enerģiski cīnīties, lai atbrīvotu sievietes, strādnieces un zemnieces, no buržuāzijas ietekmes, lai strādnieces un zemnieces politiski izglītotu un organizētu zem proletariāta karpga"1 .

„Bet darba sievietes, — turpina Staļins, — nav tikai rezerve vien. Viņas var kļūt un viņām jākļūst — ja strādnieku šķiras politika ir pareiza — par īstu strādnieku šķiras armiju, kas darbojas pret buržuāziju. Izkaldināt no darba sieviešu rezerves strādnieču un zemnieču armiju, kas darbotos roku rokā ar lielo proletariāta armiju — tāds ir otrais izšķirīgai strādnieku šķiras uzdevums"2 .

Par sieviešu lomu un nozīmi kolchozos

Staļins savā runā kolchoznieku trieciennieku pirmajā kongresā saka, lūk, ko:

„Sieviešu jautājums kolchozos, — teica Staļins, — svarīgs jautājums, biedri. Es zinu, ka daudzi no jums nepietiekami novērtē sievietes un pat smīn par viņām. Bet tā ir kļūda, biedri, nopietna kļūda. Lieta šeit ir ne vien tā, ka sieviešu ir puse no iedzīvotājiem. Lieta ir vispirms tā, ka kolchozu kustība izvirzījusi vadošos posteņos daudz ievērojamu un spējīgu sieviešu. Paskatieties kongresā, tā sastāvā, — un jūs redzēsit, ka sievietes jau sen izvirzījušās no atpalikušajām pirmajās rindās. Sievietes kolchozos — liels spēks. Turēt šo spēku zem pūra — nozīmē pieļaut noziegumu. Mūsu pienākums ir izvirzīt sievieti kolchozos un laist šo spēku darbā"1 .

„Kas attiecas uz pašām kolchozniecēm, — turpina Staļins, — tad viņām jātur prātā kolchozu spēks un to nozīme sievietēm, jāatceras, ka viņas tikai kolchozā var nostāties līdzās vīrietim. Bez kolchoziem — nevienlīdzība, kolchozos — tiesību vienlīdzība. Lai to atceras biedrenes kolchoznieces un lai tās sarga kolchozu iekārtu kā acuraugu"2 .

Mūsu zemes visplašāko tautas masu, tai skaitā agrāk apspiesto un iepakaļ palikušo

nāciju darba ļaužu, iesaistīšana sociālisma celšanā nozīmēja padomju ideoloģijas — kas masās redz īstos vēstures radītājus — vislielāko uzvaru pār buržuāzisko ideoloģiju, kura izplata visādas pasakas, ka masas nespējot patstāvīgi radīt visās dzīves nozarēs. Biedrs Staļins atmaskoja, cik reakcionāra būtībā ir „teorija" par to, ka ekspluatējamie nevarot iztikt bez ekspluatētajiem. „Viens no A vārīgākajiem Oktobra revolūcijas rezultātiem,— rakstīja biedrs Staļins, — ir tas fakts, ka tā šai viltus „teorijai" devusi nāvīgu triecienu"1 .

Biedrs Staļins tāpat atmaskoja arī to reakcionāro leģendu, ka tautas esot iedalāmas augstākās un zemākās rasēs.

„Agrāk „bija pieņemts" domāt, ka pasaule no laika gala ir sadalīta zemākās un augstākās rasēs, melnajos un baltajos, no kuriem pirmie nav spējīgi civilizēties un nolemti būt par ekspluatācijas objektu, bet otri ir vienīgie civilizācijas nesēji, kas aicināti ekspluatēt pirmos. Tagad šī leģenda jāuzskata par satriektu un atmestu. Viens no svarīgākajiem Oktobra revolūcijas rezultātiem ir tas fakts, ka tā šai leģendai devusi nāvīgu triecienu, parādīdama darbos, ka atbrīvotās neeiropiešu tautas, kas ievilktas padomju attīstības gultnē, spēj virzīt uz priekšu īsteni progresivu kultūru un īsteni progresivu civilizāciju nebūt ne mazāk kā Eiropas tautas"1 .

27.DECEMBRI, 1929. gadā, Staļins runāja agrariešu marksistu konferencē. Savā runā biedrs Staļins atmaskoja tautas saimniecības sektoru „līdzsvara" buržuāzisko teoriju, satrieca antimarksistisko „pašplūsmes" teoriju sociālistiskajā celtniecībā un sīkzemnieku saimniecības „ stabilitātes" antimarksistisko teoriju. Sagrāvis visas šīs buržuāziskās, antimarksistiskās, labēji oportunistiskās teorijas, biedrs Staļins dziļi analizēja kolchozu būtību, ka kolchozi ir sociālistiskās saimniecības forma, kā arī pamatoja pāreju uz lauksaimniecības vienlaidu kolektivizācijas politiku un kulaku kā šķiras likvidācijas politiku uz vienlaidu kolektivizācijas pamatiem.

Ļeņins jau partijas XI kongresā runāja par pēdējo un izšķirīgo kauju pret krievu kapitālismu, kas izaug no zemnieku sīksaimniecības, bet tanī periodā šās kaujas termiņu vēl nevarēja precizi noteikt. Biedrs Staļins ar viņam piemītošo ģeniālo tālredzību zinātniski pierādīja, ka laiks pēdējai izšķirīgajai kaujai pret iekšējo kapitālismu jau pienācis. Lielais dialektiķis Staļins parādīja, ka kulaku kā šķiras likvidācija ir nevis agrākās kulaku ierobežošanas un izstumšanas politikas turpinājums, bet gan straujš pagrieziens partijas politikā.

„Ja muižnieku zemes konfiskācija bija pirmais Oktobra revolūcijas solis uz laukiem, — tā rakstīts partijas XVI kongresa lēmumos, — tad pāreja uz kolehoziem ir otrais un turklāt izšķirošais solis, kas nosaka svarīgāko posmu sociālistiskās sabiedrības pamatu uzcelšanā PSR Savienībā"1 .

Sociālistiskā saimniecība uz laukiem nodibinājās tāpēc, ka ekonomiskā nepieciešamība prasīja pāriet uz arteļu lielsaimniecību, uz kolektivizētu, mašinizētu zemkopību. Boļševiku partija un Padomju valsts vairākos gados radīja uz laukiem jaunus ražošanas spēkus, ieviesa jaunu techniku — traktorus, kombainus utt., sagatavoja sociālistiskās zemkopības kadrus, miljoniem cilvēku, kas apguva jauno techniku.

Savā vēsturiskajā apsveikumā Staļingradas traktoru rūpnīcas strādniekiem rūpnīcas atklāšanas dienā (1930. gada 17. jūnijā^ biedrs Staļins rakstīja:

«Sveicinu un apsveicu ar uzvaru PSRS pirmās Sarkankarogotās gigantiskās traktoru rūpnīcas strādniekus un vadītāju sastāvu. 50 tūkstoš traktoru, kas jums ik gadu jādod valstij, ir 50 tūkstoš lādiņu, kas spridzina veco buržuāzisko pasauli un lauž ceļu jaunai sociālistiskai iekārtai uz laukiem. Novēlu jums sekmīgi veikt jūsu programu"1 .

Jaunie, uz laukiem radītie ražošanas spēki nenovēršami noveda pie jaunām, sociālistiskām cilvēku attiecībām.

Vispusīgi konkretizējis marksistiski ļeņinisko teoriju par sociālismu, Staļins parādīja, ka pāreja uz kolektivizāciju ir iespējama, nevis zemniekiem vienkārši un mierīgi iestājoties 1 „Pravda", 166. nr., 1930. g. 18. jūnijā.

kolchozos, bet gan zemnieku masām cīnoties pret kulakiem. Bija nepieciešams sakaut kulakus atklātā kaujā visas zemniecības acu priekšā, lai zemnieku masas pārliecinātos, ka kapitālistiskie elementi ir vāji, tāpēc pāreja uz vienlaidu kolektivizāciju nesaraujami saistījās ar uzdevumu likvidēt kulakus kā šķiru.

Biedra Staļina norādījumi, ka partijas politikā nepieciešams pagrieziens no kulaku ekspluatatorisko tendenču ierobežošanas uz kulaku kā šķiras likvidāciju, bija par pamatu CK 1930. gada 5. janvāra lēmumam «Par kolektivizācijas tempiem un valsts palīdzību kolchozu celtniecībai".

Partijas ienaidnieki visādi centās izjaukt partijas uzsākto kursu uz lauksaimniecības kolektivizāciju. Šie naidīgie mēģinājumi izpaudās ne tikai tiešā labējo kapitulantu cīņā pret kolektivizāciju, bet arī partijas līnijas „kreisos" izkropļojumos, pārkāpjot partijas noteiktos kolektivizācijas tempus un ļeņiniski staļinisko brīvprātības principu kolchozu celtniecībā, aplami pārlecot pāri artelim tieši uz komūnu, piespiesti padarot par sabiedrisku īpašumu dzīvojamās ēkas, sīklopus, mājputnus utt.

Iekšējie un ārējie ienaidnieki, interventi un viņu aģenti cerēja, ka šī „kreisā", bet dažreiz pat apzinīgi provokatoriskā rīcība sanaidos zemniekus ar Padomju varu. Imperiālistisko valstu štābos jau noteica termiņus jaunai intervencijai. Bet partijas vadonis laikā pamanīja jaunās briesmas.

1930. gada 2. martā pēc CK lēmuma publicēja Staļina rakstu „Panākumu reibonis", kurā Staļins deva pretsparu «kreisajiem" pārspīlējumiem, kas draudēja pazudināt kolchozu kustību. «Rakstā bija ar visu spēku pasvītrots brīvprātības princips kolchozu celtniecībā un norādīts, ka, noteicot kolektivizācijas metodes un tempus, nepieciešams ievērot apstākļu dažādību PSRS dažādos rajonos. Biedrs Staļins atgādināja, ka kolektivizācijas kustības pamatloceklis ir lauksaimniecības artelis… Biedra Staļina rakstam bija milzīga politiska nozīme. Šis raksts palīdzēja partijas organizācijām izlabot savas kļūdas un deva visstiprāko triecienu Padomju varas ienaidniekiem, kas cerēja, ka, izmantojot pārspīlējumus, tiem izdosies sacelt zemniecību pret Padomju varu"1 .

Dodams dragājošu triecienu «kreisajiem" izkropļojumiem un reizē ar to izgaisinādams interventu cerības, biedrs Staļins kā miljonu masu skolotājs izskaidroja partijas un bezpartejiskiem kadriem, kas ir vadības mākslas būtība.

«Vadības māksla, — rakstīja Staļins, — ir nopietna lieta. Nedrīkst atpalikt no kustības, jo atpalikt — nozīmē atrauties no masām. Bet nedrīkst arī aizsteigties priekšā, jo aizsteigties priekšā — nozīmē pazaudēt sakarus ar masām. Kas grib vadīt kustību un reizē uzturēt sakarus ar miljonu masām, tam jācīnās divās frontēs — ir pret tiem, kas atpaliek, ir pret tiem, kas aizsteidzas priekšā"1 .

Drīz pēc tam, 1930. gada 3. aprilī, publicētajā rakstā «Atbilde biedriem kolchozniekiem", kas bija domāts kolchoznieku miljoniem, Staļins, parādīdams kļūdu cēloni zemnieku jautājumā un galvenās kļūdas kolchozu kustībā, sevišķi iespaidīgi izskaidroja uzbrukuma likumu būtību šķiru cīnās frontē. Nevar iet uzbrukumā, nenostiprinot iekarotās pozicijas, aizrādīja biedrs Staļins, nepārgrupējot spēkus, nenodrošinot frontei rezerves, nepievelkot aizmugures daļas. Oportunisti nesaprot uzbrukuma šķiras dabu: kādai šķirai uzbrukums, ar kādu šķiru savienība? Mums nav vajadzīgs kurš katrs uzbrukums kulakam, sacīja Staļins, bet uzbrukums savienībā ar vidējo zemnieku.

Pateicoties Staļina vadībai, izlabojot pārspīlējumus, tika radīts stiprs pamats jaunam, spēcīgam kolchozu kustības pieaugumam. Partija ar biedru Staļinu priekšgalā atrisināja visgrūtāko pēc varas iekarošanas proletāriskās revolūcijas uzdevumu — pārvest sīkās zemnieku saimniecības uz sociālisma sliedēm un likvidēt kulakus, skaita zinā vislielāko ekspluatatoru šķiru.

«Tas bija visdziļākais revolucionārais apvērsums, lēciens no sabiedrības vecā kvalitatīvā stāvokļa jaunā kvalitativā stāvoklī, kam pēc savām sekām bija līdzīga nozīme 1917. gada oktobra revolucionāram apvērsumam.

Šās revolūcijas īpatnība bija tā, ka to izdarīja no augšas, ar valsts varas iniciativu, kuru tieši atbalstīja no apakšas zemnieku miljonu masas, kas cīnījās pret kulaku uzspiesto jūgu, par brīvu kolchoznieku dzīvi"1 .

Balstoties uz Ļeņina norādījumiem, ka nepieciešams no sīkajām zemnieku saimniecībām pāriet uz lielu, uz arteļu, uz kolektivizētu saimniecību zemkopībā, balstoties uz Ļeņina kooperācijas plānu, Staļins izstrādāja lauksaimniecības kolektivizācijas teoriju un realizēja to dzīvē. Jaunais, ko Staļins šinī jautājumā deva, ir tas, ka viņš:

1)  vispusīgi izstrādāja jautājumu par kolchozu formu sociālistiskajai saimniecībai uz laukiem;

2)  parādīja, ka galvenais pamatloceklis kolchozu celtniecībā pašreizējā posmā ir lauksaimniecības artelis kā vispareizākā, zemniekiem visvairāk saprotamā forma, kas dod iespēju savienot kolchoznieku personīgās intereses ar viņu sabiedriskajām interesēm un pielāgot kolchoznieku personīgās intereses sabiedriskajām interesēm;

3)  pamatoja pāreju no kulaku aprobežošanas un izstumšanas politikas uz kulaku kā šķiras likvidācijas politiku, pamatojoties uz vienlaidu kolektivizāciju;

4) atklāja, kāda nozīme ir MTS kā atbalsta punktiem lauksaimniecības sociālistiskās pārveidošanas darbā un sociālistiskās valsts palīdzībā lauksaimniecībai un zemniekiem.

1930. gada februārī pēc daudzu organizāciju, strādnieku, zemnieku un sarkanarmiešu kopsapulču lūguma PSRS Centrālā Izpildu Komiteja nolēma apbalvot J. V. Staļinu ar otru Sarkanā Karoga ordeni par, viņa milzīgajiem nopelniem sociālistiskās celtniecības frontē.

Partijas XVI kongress (1930. g. no 26. jūnija līdz 13. jūlijam) ir pazīstams vēsturē kā visā frontē plaši izvērsta sociālisma uzbrukuma kongress. Atklādams, kas ir būtībā visā -frontē plaši izvērstais sociālisma uzbrukums kapitālistiskajiem elementiem, Staļins savā ziņojumā konstatēja, ka mūsu zemē jau ir iesācies sociālisma periods.

Ziņodams kongresam par sasniegumiem zemes industrializācijā un lauksaimniecības kolektivizācijā, Staļins reizē ar to norādīja^ kādus uzdevumus mums sprauž jaunais attīstības periods. Ja attīstības tempu ziņā mēs esam panākuši un aizsteigušies garām vairāk attīstītām kapitālistiskajām zemēm, tad rūpniečības ražošanas līmeņa zina mes vel esam stipri iepakaļ vairāk attīstītām kapitālistiskajām zemēm. Te rodas uzdevums—tālāk kāpināt tempus, uzdevums — panākt un aizsteigties garām kapitālistiskajām zemēm arī rūpniecības ražošanas līmeņa zinā. Savā ziņojumā biedrs Staļins norādīja partijas uzdevumus pirmās piecgades realizēšanai četros gados.

Visas mūsu zemes darba ļaudis ar entuziasmu sāka kongresa sprausto gigantisko uzdevumu risināšanu. Vērtās plašumā sociālistiskā sacensība un trieciennieku kustība. XVI kongresam sanākot, sociālistiskajā sacensībā bija iesaistīti ne mazāk kā divi miljoni strādnieku, bet trieciennieku brigādēs bija pāri par miljonu strādnieku.

«Sacensībā visvairāk apbrīnojams ir tas,— biedrs Staļins sacīja XVI kongresā, — ka tā izdara radikālu apvērsumu cilvēku uzskatos par darbu, jo tā darbu no apkaunojošas un smagas nastas, par kādu to uzlūkoja agrāk, padara par goda lietu, slavas lietu, varoņdrosmes un varonības lietu. Nekā tamlīdzīga nav un nevar būt kapitālistiskajās zemēs"1 .

J. V. Staļins un A. M. Gorkijs

Fotoattēli

Pirmās piecgades plāna izpildīšana prasīja visu tautas saimniecības nozaru rekonstrukciju uz jaunas, modernas technikas bāzes. Technika ieguva izšķīrēju nozīmi. Sakarā ar to partijas vadonis 1931, gada 4. februārī savā runā „Par saimniecisko darbinieku uzdevumiem" pirmajā sociālistiskās rūpniecības darbinieku Vissavienības konferencē izvirzīja jaunu lozungu: «Boļševikiem jāapgūst technika", «Rekonstrukcijas periodā technika izšķir visu". ?

Periodā, kad partija intensivi strādāja, sociālismu ceļot, arvien lielāku nozīmi ieguva partijas biedru un kandidātu marksistiski ļeņiniskā audzināšana, boļševiku partijas vēsturiskās pieredzes studēšana un cīņa pret partijas vēstures viltotājiem.

1931. gada novembrī Staļins publicēja žurnāla «Proļetarskaja Revolūcija" redakcijai adresēto pazīstamo vēstuli, kam bija izcila nozīme tālākajā partijas rindu idejiskajā saliedēšanā. Šinī vēstulē Staļins, atmaskodams trockistiskos boļševisma vēstures viltotājus, parādīja, ka ļeņinisms ir radies, izaudzis un kļuvis stiprs nesaudzīgā cīņā pret visādu nokrāsu oportunismu, ka boļševiki bija pasaulē vienīgā revolucionārā organizācija, kas galīgi sagrāva oportunistus un centristus un izdzina viņus no partijas. Šinī vēstulē Staļins sevišķi spilgti parādīja, ka troekisms ir kontrrevolucionarās buržuāzijas priekšpulks, kas cīnās pret komunismu, pret Padomju varu, pret sociālisma celtniecību PSR Savienībā.

1933. gada sākumā pirmā piecgade bija izpildīta pirms termiņa. 1933. gada janvārī Staļins uzstājās CK un CKK plēnumā ar ziņojumu «Pirmās piecgades rezultāti". Mūsu zeme, viņš norādīja, ir pārvērtusies no agrāras zemes par industriālu zemi, no sīkzemnieciskas zemes par vislielākās, progresīvākās, sociālistiskās zemkopības zemi. Ekšpluatatoru šķiras ir izsistas no savām ražošanas pozicijām. Šo šķiru atliekas izklīdušas pa visu zemi un cīnās pret Padomju varu paslepu. Tāpēc vajadzīgs pacelt modrību, cīnīties par sociālistiskā īpašuma, šā padomju iekārtas pamata, sargāšanu un visiem līdzekļiem stiprināt proletariāta diktatūru.

Kādā citā runā CK plēnumā „Par darbu uz laukiem" Staļins dziļi analizēja partijas darba trūkumus uz laukiem un uzmeta veselu darbības programu kolchozu iekārtas nostiprināšanai.

Partijas priekšā izvirzījās jauns uzdevums — cīņa par kolchozu nostiprināšanu, par darba organizēšanu kolchozos, par to, lai padarītu kolchozus bolševistiskus, lai tos iztīrītu no naidīgiem kulaku un kaitnieku elementiem. Šinī nolūkā biedrs Staļins lika priekšā dibināt politnodaļas mašinu un traktoru stacijās (MTS) un padomju saimniecībās. Politnodaļas mašinu un traktoru stacijās divos gados (1933—1934. g.) paspēja veikt lielu darbu kolchozu nostiprināšanā.

Vissavienības kolchoznieku trieciennieku pirmajā kongresā 1933.g. 19. februārī biedrs Staļins izvirzīja un pamatoja lozungu: padarīt kolchozus bolševistiskus un kolchozniekus — turīgus.

„Lai kolchoznieki kļūtu turīgi, — Staļins sacīja, —tam tagad vajadzīga tikai viena lieta — godīgi strādāt kolchozā, pareizi izmantot traktorus un mašinas, pareizi izmantot darba lopus, pareizi apstrādāt zemi, saudzēt kolchozu īpašumu"1 .

Staļina runa nonāca līdz miljonu kolchoznieku apziņai un kļuva par kolchozu praktisko cīņas programu.

Vispārinot sociālistiskās celtniecības pieredzi, biedrs Staļins izstrādāja jautājumu par padomju tirdzniecību kā darba produktu sadales un maiņas formu sociālisma apstākļos.

Biedrs Staļins teica: «Padomju tirdzniecība ir tirdzniecība bez kapitālistiem — maziem un lieliem, tirdzniecība bez spekulantiem — maziem un lieliem. Tā ir īpaša veida tirdzniecība, kādu vēsture līdz šim nav pazinusi un kādu praktizējam vienīgi mēs, boļševiki, padomju attīstības apstākļos"1 .

„Lai zemes ekonomiskā dzīve mutuļotu un rūpniecībai un lauksaimniecībai būtu stimuls savas produkcijas tālākajam pieaugumam, — tālāk teica biedrs Staļins, — ir vajadzīgs vēl viens nosacījums, un proti, — plaša precu apgrozība starp pilsētu un laukiem, starp valsts rajoniem un apgabaliem, starp dažādām tautas saimniecības nozarēm"2 .

Biedrs Staļins asi kritizēja tos, kas pietiekami nenovērtēja padomju tirdzniecību vai izturējās pret to nicīgi. «Vienas komunistu daļas rindās, — teica biedrs Staļins, — arvien vēl valda augstprātīga, nevērīga izturēšanās pret

tirdzniecību vispār, pret padomju tirdzniecību it sevišķi. Šie, ja atļauts teikt, komunisti, uzskata padomju tirdzniecību kā otrās šķiras nevērtīgu darbu un tirdzniecības darbiniekus — kā vispēdējos cilvēkus… Šie ļaudis nesaprot, ka padomju tirdzniecība ir mūsu, tuvs, boļševistisks darbs un ka tirdzniecības darbinieki, tai skaitā arī pārdevēji, ja vien viņi strādā godīgi, — ir mūsu revolucionārā, boļgevistiskā darba darītāji"1 .

Šiem biedra Staļina norādījumiem bija svarīga nozīme, lai nostiprinātu padomju tirdzniecību un plaši attīstītu zemē preču apgrozību.

Apgarotais revolūcijas tribūns un partijas mīlulis S. M. Kirovs savā referātā par VK(b)P CK darbu, ko viņš nolasīja Ļeņingradā partijas XVII kongresa priekšvakarā, šādi raksturoja strādnieku šķiras sociālistisko uzvaru lielo organizētāju:

«Biedri, runājot par mūsu partijas nopelniem, par mūsu partijas panākumiem, nevar nerunāt par mūsu gigantisko uzvaru lielo organizētāju. Es runāju par biedru Staļinu.

Man jums jāsaka, ka viņš ir tiešām pilnīgs, tiešām vispusīgs tā darba sekotājs un turpinātājs, ko mums atstājis mūsu partijas lielais dibinātājs, kuru mēs esam zaudējuši nu jau kopš desmit gadiem.

Grūti iedomāties tādu gigantu, kāds ir Staļins. Pēdējos gados, kopš tā laika, kamēr mēs strādājam bez Ļeņina, mēs nezinām neviena pagrieziena mūsu darbā, neviena cik necik lielāka pasākuma, lozunga un virziena mūsu politikā, kura autors būtu bijis nevis biedrs Staļins, bet gan kāds cits. Viss galvenais darbs — tas partijai ir jāzina — norit pēc biedra Staļina norādījumiem, pēc viņa iniciatīvas un viņa vadībā. Vislielākos starptautiskās politikas jautājumus izšķir pēc viņa norādījumiem, un viņu interesē ne tikai šie lielie jautājumi, bet arī šķietami trešās un pat desmitās kategorijas jautājumi, ja tie skar mūsu zemes strādniekus, zemniekus un visus darba ļaudis.

Man jāsaka, ka tas attiecas ne tikai uz sociālisma celtniecību vispār, bet arī uz atsevišķiem mūsu darba jautājumiem. Piemēram, ja ņemam mūsu zemes aizsardzības jautājumus, tad sevišķi stipri jāpasvītro, ka par visiem mūsu panākumiem, par kuriem es runāju, mums jāpateicas vienīgi tikai Staļinam.

Šā cilvēka varenā griba un kolosālais organizētāja talants garantē partijai, ka lieli vēsturiski pagriezieni, kas saistīti ar uzvarošu sociālisma celtniecību, tiek izdarīti īstā laikā.

Ņemiet biedra Staļina lozungus: «Padarīt kolchoznieku turīgu", «Padarīt kolchozus boļševistiskus", «Apgūt techniku", sešus vēsturiskos biedra Staļina nosacījumus — viss, kas virza uz priekšu sociālisma celtniecību attiecīgā mūsu darba stadijā, nāk no šā cilvēka, un viss, ko mēs esam iekarojuši pirmajā piecgadē, sasniegts, pamatojoties uz viņa norādījumiem"1 .

1934. gada sākumā Staļins vada partijas XVII kongresa darbu, tā kongresa, kas vēsturē pazīstams kā uzvarētāju kongress. Savā pārskata ziņojumā kongresam par VK(b)P CK darbu biedrs Staļins rezumēja partijas vēsturiskās uzvaras, sociālisma uzvaras PSR Savienībā.

Uzvarējusi zemes industrializācijas politika, lauksaimniecības vienlaidu kolektivizācijas un kulaku ka šķiras likvidācijas politika. Uzvarējusi mācība par iespēju uzcelt sociālismu vienā zemē. Sociālistiskais ražošanas veids kļuvis par vienīgi valdošu spēku visā tautas saimniecībā, visi pārējie ražošanas veidi galīgi nozūd. Kolchozi uzvarējuši galīgi un negrozāmi.

Bet Staļins brīdināja, ka cīņa vēl nebūt nav galā. Kaut gan ienaidnieki satriekti, tomēr viņu ideoloģijas atliekas dzīvo un nereti liek sevi just. Ir vēl palicis kapitālistiskais ielenkums. Tas atdzīvina un izmanto kapitālisma paliekas cilvēku apziņā.

Biedrs Staļins aizrādīja, ka kapitālisma paliekas cilvēku apziņā nevienā citā jautājumā neturas tik sīksti kā nacionālajā jautājumā. Atbildot uz jautājumu, kurš novirziens ir visbīstamākais — novirziens uz lielkrievu nacionālismu vai novirziens uz vietējo nacionālismu — biedrs Staļins teica, ka pašreizējos apstākļos «galvenās briesmas ir tas novirziens, pret kuru ir pārtraukuši cīnīties un kuram tādējādi tiek dota iespēja pieaugt par valstij draudošām briesmām"1 .

J. V. Staļins bērnu vidū Tušinas aerodromā 1936. g\

Fotoattēls

Vajadzīgs sistemātisks darbs, lai pārvarētu kapitālisma paliekas cilvēku apziņā; vajag sistemātiski kritizēt visu ļeņinismam naidīgo virzienu ideoloģiju; nepieciešams nemitīgi propagandēt ļeņinismu, kāpināt partijas biedru ideoloģisko līmeni un audzināt darba ļaudis internacionālā garā. Staļins sevišķi pasvītroja, ka nepieciešams pacelt partijas modrību:

«Partiju vajag nevis ieaijāt, bet attīstīt

viņā modrību, nevis iemidzināt to, bet turēt kaujas gatavībā, nevis atbruņot, bet apbruņot, nevis demobilizēt, bet turēt mobilizācijas stāvoklī, lai realizētu otro piecgadi"1 .

Staļina ziņojumā bija konkrēta programa partijas turpmākajam darbam rūpniecībā, lauksaimniecībā, tirdzniecībā, transportā un organizatoriskā darba programa (kadri, izpildīšanas pārbaude un kontrole); bija sprausts uzdevums — «pacelt organizatorisko vadību līdz politiskās vadības līmenim". Staļina ziņojumā bija darba programa kultūras, zinātnes, tautas izglītības un ideoloģiskās cīņas laukā.

Runājot par PSRS ārpolitiku, biedrs Staļins savā ziņojumā teica, ka kapitālistiskajā pasaulē plosās ekonomiskā krize un ka daudzas zemes, sevišķi Vācija, kopš pie varas nākuši fašisti, drudžaini gatavo karu. Šajos ekonomiskajos satricinājumos un militāri politiskajās katastrofās PSRS joprojām stingri un nelokāmi stāv savās miera pozicijās, cīnīdamās pret kara draudiem un neatlaidīgi realizēdama miera politiku.

„Mūsu ārējā politika ir skaidra, — teica biedrs Staļins. — Tā ir miera uzturēšanas un tirdzniecisko sakaru pastiprināšanas politika ar visām zemēm. PSRS nedomā apdraudēt nevienu un — vēl jo vairāk — nedomā uzbrukt nevienam. Mēs esam par mieru un aizstāvam miera lietu. Bet mēs nebaidāmies no draudiem un esam gatavi atbildēt ar triecienu uz kara kūdītāju triecienu… Bet tie, kas mēģinās uzbrukt mūsu zemei, — dabūs iznīcinošu pretsitienu, lai turpmāk viņiem nebūtu patikas bāzt savu cūkas purnu mūsu padomju sakņu dārzā"1 .

XVII kongress pēc S. M. Kirova priekšlikuma pieņēma biedra Staļina ziņojumu kā kongresa lēmumu, kā partijas likumu, kā partijas darba programu tuvākajam periodam. Kongresā apstiprināja arī tautas saimniecības attīstības otro piecgadu plānu.

PARTIJAS ģenerallīnijas panākumu rezultātā mūsu zemē turpinājās nemitīgs rūpniecības un lauksaimniecības pieaugums. Staļina otrā piecgade rūpniecībā tika izpildīta līdz 1937. gada aprilim, pirms termiņa — četros gados un trijos mēnešos. Rūpniecības un lauksaimniecības rekonstrukcijas noslēgumā izrādījās, ka mūsu tautas saimniecība apgādāta ar vismodernāko techniku pasaulē. Mūsu rūpniecība dabūja milzīgu daudzumu mašinu, darba galdu un citu ražošanas rīku. Mūsu lauksaimniecība dabūja augstvērtīgus padomju traktorus, kombainus un citas komplicētas lauksaimniecības mašinas. Transports dabūja pirmās šķiras automobiļus, lokomotives, tvaikoņus un ? * * ?

lidmašinas. Sarkanā Armija dabūja jaunu, lielisku technisku apbruņojumu — artilēriju, tankus, lidmašinas, Jūras Karaflotes kuģus.

Viss šis gigantiskais darbs, apbruņojot mūsu tautas saimniecību ar jaunu techniku, norit biedra Staļina tiešajā vadībā. Jaunas sistēmas mašinas, lieli techniski jauninājumi vai izgudrojumi ieviesušies un ieviešas dzīvē pēc tiešiem biedra Staļina norādījumiem. Viņš pats iedziļinās visos sīkumos rūpniecības un lauksaimniecības techniskās rekonstrukcijas darbā, iedvesmo un iejūsmina strādniekus un inženierus, uzņēmumu un pārvalžu vadītājus, izgudrotājus un konstruktorus. Sevišķi lielu un sirsnīgu uzmanību viņš veltī mūsu Sarkanās Armijas, Gaisa Karaflotes un Jūras Karaflotes techniskajai apbruņošanai, un tāpēc Sarkanā Armija ir kļuvusi sociālisma ienaidniekiem par bīstamu spēku.

Viens no svarīgākajiem sociālisma celtniecības jautājumiem, kas partijai bija jāatrisina, bija jautājums, kā padomju sabiedrībai izaudzināt pašai savus kadrus, kā padomju tautai un vispirms strādnieku šķirai radīt savu inteliģenci. Pamatojoties uz Ļeņina norādījumiem, ka sociālistiskā revolūcija ir galvenais nosacījums varenam tautas masu kultūras kāpinājumam, jautājumu par strādnieku šķiras kulturālajiem spēkiem biedrs Staļins novērtēja kā vienu no izšķirošajiem sociālistiskās celtniecības jautājumiem. Biedrs

Staļins teica:

„No visām valdošajām šķirām, kādas līdz šim bijušas, strādnieku šķirai kā valdošai šķirai ir vēsturē mazliet īpats, ne pilnīgi labvēlīgs stāvoklis. Visas līdz šim valdījušās šķiras — vergu īpašnieki, muižnieki un kapitālisti — reizē ar to bija bagātas šķiras. Tām bija iespējams iemācīt saviem dēliem pārvaldīšanai nepieciešamās zināšanas un prasmi. Strādnieku šķira atšķiras no tām, starp citu, ar to, ka tā nav bagāta šķira, tai agrāk nebija iespējams iemācīt saviem dēliem pārvaldīšanas zināšanas un prasmi. Tādu iespēju tā guvusi tikai tagad, pēc tam kad nākusi pie varas. Šeit arī, starp citu, slēpjas kultūras revolūcijas jautājuma asums pie mums"1 .

Kad mūsu zeme bija jau bagātīgi piesātināta ar jauno techniku un kad loti sāka trūkt j i

cilvēku, kas apguvuši techniku un pilnīgi spēj to .izmantot mūsu Dzimtenes labā, — tad sevišķi nozīmīgs pie mums kļuva jautājums par darba ļaužu pašu kadriem.

Jaunā, varenā technika prasīja cilvēkus, kas spējīgi šo techniku pārvaldīt, izspiest no tās visu, ko tā spēj dot. Mūsu kadru uzmanību vajadzēja krasi pievērst tam, lai apgūtu jauno techniku, lai visiem līdzekļiem pastiprinātu darbu, audzinot lielā skaitā kadrus, kas spētu no šās technikas dabūt maksimālo efektu. Šinī zinā loti liela nozīme bija Staļina runai Sarkanās Armijas akademiķu izlaidumā 1935. gada maijā.

„Lai techniku iedarbinātu un to pilnīgi izmantotu, — biedrs Staļins sacīja, — vajadzīgi cilvēki, kas apguvuši techniku, vajadzīgi kadri, kas šo techniku spēj pārvaldīt un to izmantot pēc visiem mākslas likumiem. Technika bez techniku apguvušiem cilvēkiem ir nedzīva. Technika ar techniku apguvušiem cilvēkiem priekšgalā spēj darīt un tai jādara brīnumi. Ja mūsu pirmšķirīgajās rūpnīcās un fabrikās, mūsu padomju saimniecībās un kolchozos, mūsu transportā, mūsu Sarkanajā Armijā būtu pietiekams daudzums kadru, kas spēj pārvaldīt šo techniku, mūsu zeme sasniegtu trīs un cetrkārt lielāku efektu nekā pašlaik… Beidzot jāsaprot, ka no visiem vērtīgajiem kapitāliem, kādi ir pasaulē, pats vērtīgākais un izšķirīgākais kapitāls ir cilvēki, kadri. Jāsaprot, ka mūsu pašreizējos apstākļos „ kadri izšķir visu". Ja mums rūpniecībā, lauksaimniecībā, transportā, armijā būs labi kadri un lielā skaitā, — mūsu zeme būs neuzvarama. Ja mums šādu kadru nebūs — mēs klibosim uz abām kājām"1 .

Biedra Staļina runa deva varenu stimulu kadru problēmas atrisināšanai, kas ir viens no svarīgākajiem sociālistiskās celtniecības uzdevumiem. Šā partijas vadoņa norādījuma spēks bija ne tikai tur, ka tas pievērsa visu partijas un padomju organizāciju uzmanību kadru problēmai. Tā spēks bija arī tur, ka tam atsaucās plašas darba ļaužu masas, ka tas radīja jaunu darba kāpinājumu.

Pēc pirmrindas strādnieku iniciativas no apakšas ar varenu spēku cēlās stachanoviešu kustība. Sākusies Donbasā, ogļu rūpniecībā, šī kustība neticamā ātrumā aptvēra visu zemi,

J. V. Staļins darba kabinetā

Fotoattēli

visas tautas saimniecības nozares. Desmiti un simti tūkstoši apbrīnojamu darba varoņu kļuva par paraugiem technikas apgūšanā un sociālistiskās darba ražības celšanā rūpniecībā, transportā un lauksaimniecībā.

Biedrs Staļins apgaismoja partijai un visai zemei šās jaunās kustības lielo vēsturisko nozīmi. 1935. gada novembrī, runādams pirmajā Vissavienības stachanoviešu apspriedē, Staļins sacīja, ka stachanoviešu kustība „pauž jaunu sociālistiskās sacensības kāpinājumu, sociālistiskās sacensības jaunu, augstāku posmu… Stachanoviešu kustības nozīme ir tā, ka tā ir tāda kustība, kas lauž vecās techniskās normas kā nepietiekamas, pārsniedz daudzos gadījumos darba ražīgumu attīstītākajās kapitālistiskās zemēs un tādējādi atklāj praktisku iespēju sociālisma tālākai nostiprināšanai mūsu zemē, iespēju padarīt mūsu zemi par visturīgāko zemi"1 .

Biedrs Staļins parādīja, ka stachanoviešu kustība lauž ceļu uz komunismu, ka tā slēpj sevī tāda strādnieku šķiras kulturāli techniskā uzplaukuma dīgli, kas ved pie garīgā un fiziskā darba pretstata likvidēšanas.

Runādams par stachano viešu kustības priekšnoteikumiem, biedrs Staļins parādīja, kur slēpjas mūsu revolūcijas lielais spēks un neuzvaramība:

„Mūsu revolūcija ir vienīgā, kas ne vien salauza kapitālisma važas un deva tautai brīvību, bet arī spēja dot tautai materiālus apstākļus turīgai dzīvei. Te mūsu revolūcijas spēks un fieuzvaramība"1 .

Staļins tieši vadīja Vissavienības stachanoviešu apspriedes darbu, kā arī citu rūpniecības, transporta un lauksaimniecības pirmrindnieku apspriežu darbu Kremlī. Kopā ar rūpniecības un transporta stachano viešiem, ar kombainieriem, traktoristiem, slaucējām un biešu lauku varonēm viņš sīkumos apsprieda technikas un ražošanas jautājumus visās tautas saimniecības nozarēs.

Kremlī Staļins kopā ar CK un Valdības locekļiem pieņēma daudzas delegācijas no mūsu sociālistiskajām brāļu republikām. Te spilgti tika demonstrēta Padomju Savienības tautu lielā draudzība, kas bija sasniegta, realizējot Ļeņina un Staļina nacionālo politiku. Kopā ar pirmrindas strādniekiem un kolchozniekiem biedrs Staļins un vina cīnās biedri izstrādāja svarīgākos lēmumus visnopietnākajos sociālistiskās celtniecības jautājumos.

„Ļeņins mācīja, ka par īstiem boļševistiskiem vadītājiem var būt tikai tādi vadītāji, kas prot ne vien mācīt strādniekus UN zemniekus, bet arī mācīties no viņiem", — tā sacīja biedrs Staļins savā runā stachano viešu apspriedē. Viņš pats, sākot no savas revolucionārās darbības pirmajiem soļiem, bija labākais paraugs šādiem sakariem ar masām.

Visas tautas saimniecības sociālistiskā rekonstrukcija radīja radikālas pārmaiņas šķiru attiecībās zemē. Tas prasīja grozīt jau 1924. gadā pieņemto Konstitūciju. Pēc biedra Staļina iniciativas partijas CK iesniedza PSRS Padomju VII kongresam ierosinājumu grozīt Konstitūciju.

Speciāla Konstitūcijas komisija, kuras priekšsēdētājs bija biedrs Staļins, izstrādāja jaunas Konstitūcijas projektu. Projektu nodeva visas tautas apspriešanai, kas ilga pieci un pus mēneša. Nebija nevienas vietiņas mūsu zemē, kur darba ļaudis nebūtu studējuši un apsprieduši šo svarīgāko dokumentu cilvēces vēsturē. Visa padomju tauta ar milzīgu prieku un lepnumu apsveica Konstitūcijas projektu un izteica tam savu piekrišanu.

Savā referātā par jaunās Konstitūcijas projektu Vissavienības Ārkārtējā VIII Padomju kongresā 1936gada 25. novembrī biedrs Staļins dziļi pamatoja šo Konstitūcijas projektu, parādīdams milzīgās pārmaiņas, kas bija notikušas mūsu zemē pēc 1924. gada Konstitūcijas pieņemšanas. Sociālisma uzvara deva iespēju pāriet uz vēlēšanu sistēmas tālāku demokratizēšanu, pieņemot vispārējas, vienlīdzīgas un tiešas vēlēšanu tiesības, aizklāti balsojot.

Visas grandiozās sociālisma uzvaras nostiprinātas PSRS Konstitūcijā. Saskaņā ar Konstitūciju padomju sabiedrībā ir divas viena otrai draudzīgas šķiras — strādnieki un zemnieki. PSRS politiskais pamats ir darba ļaužu deputātu Padomes. PSRS ekonomiskais pamats ir ražošanas līdzekļu sociālistiskais īpašums. Visiem PSRS pilsoņiem ir nodrošinātas tiesības uz darbu, uz atpūtu, uz izglītību, uz materiālu nodrošinājumu vecuma dienās, slimības un darba spēju zaudēšanas gadījumā. Pilsoņu tiesību vienlīdzība, neatkarīgi no viņu tautības, rases un dzimuma, ir negrozāms likums. Sociālistiskās sabiedrības nostiprināšanas labā Konstitūcija garantē vārda, preses,A sapulču un mītiņu brīvību, tiesības apvieno? ties sabiedriskās organizācijās, personas neaizkar amību, dzīvokļa neaizkar amību un sarakstīšanās noslēpumu, patvērumg, tiesības ārvalstu pilsoņiem, kurus vajā par darba ļaužu interešu aizstāvēšanu, zinātnisko darbību vai par nacionālās atbrīvošanās cīņu. Šīs vēsturē neredzētās lielās darba laužu tiesības un brīvības ir materiāli, ekonomiski nodrošinātas ar visu sociālistiskās saimniecības sistēmu, kas nepazīst krizes, anarchiju un bezdarbu.

Līdz ar to PSRS Konstitūcija uzliek visiem pilsoņiem nopietnus pienākumus: ievērot likumus, darba disciplinu, godīgi izturēties pret sabiedriskiem pienākumiem, cienīt socialistis.kās kopdzīves normas, sargāt un stiprināt sociālistisko īpašumu un aizstāvēt sociālistisko tēviju.

To, par ko simtiem gadu sapņojuši labākie, progresīvākie cilvēces pārstāvji, PSRS Konstitūcija— uzvarējušā sociālisma un plašas

sociālistiskās demokrātijas Konstitūcija — padarījusi par negrozāmu likumu.

Šo Konstitūciju atzina un apstiprināja Padomju VIII kongress 1936. gada 5. decembrī. Par godu tās radītājam PSRS tautas vienprātīgi nosauca jauno PSRS Konstitūciju par Staļina Konstitupiju. PSRS darba ļaudīm tā ir cīņu un uzvaru rezultāts, visu kapitālistisko zemju darba ļaudīm — liela cīņas programa. Konstitūcija apstiprināja to vēsturisko faktu ar vispasaules nozīmi, ka PSR Savienībā sācies jauns attīstības posms, sociālistiskās sabiedrības celšanas noslēguma un pakāpeniskas pārejas posms uz komunismu. Tā morāli un politiski apbruņo visas pasaules darba ļaudis cīņai pret buržuāzisko reakciju. Tā rāda, ka tas, kas realizēts PSR Savienībā, ir realizējams arī citās zemēs.

Raksturodams PSRS Konstitūcijas starptautisko nozīmi, Staļins teica: * ?

„ Tagad, kad duļķainais fašisma vilnis ap-, šļāc strādnieku šķiras sociālistisko kustību un sajauc ar dubļiem civilizētās pasaules labāko laužu demokrātiskos centienus, 1PSRS jaunā Konstitūcija būs apsūdzības raksts pret fašismu, raksts, kas runā par to, ka sociālisms un demokrātija ir neuzvarami. PSRS jaunā Konstitūcija būs morāliska palīdzība un reāls atspaids visiem tiem, kas tagad cīnās pret fašistisko barbarismu"1 .

Partijas gūtās sociālisma uzvaras vēl vairāk satracināja tautas ienaidniekus. 1937. gadā tika atklāti vēl jauni fakti par buchariņiešu un trockistu spiegu, kaitnieku un slepkavu bandas izdzimteņiem, kas atradās kapitālistisko valstu izlūku dienestā. Tiesas prāvas parādīja, ka šīs cilvēces padibenes jau kopš pirmajām Oktobra revolūcijas dienām bija sazvērējušās pret Ļeņinu, ko tie bija nodomājuši apcietināt, bija sazvērējušās pret partiju un Padomju valsti. Izpildīdami savu imperiālistisko saimnieku gribu, viņi sprauda sev mērķi sagraut partiju un Padomju valsti, satricināt zemes aizsardzību, atvieglot ārzemju intervenciju, sagatavot Sarkanās Armijas sakāvi, sadalīt PSRS, padarīt to par imperiālisma koloniju un atjaunot PSR Savienībā kapitālistisko verdzību. Partija un Padomju vara sagrāva tautas ienaidnieku lapseņu midzeņus. Savā referātā CK plēnumā 1937. gada martā „Par partijas darba trūkumiem" Staļins deva skaidru programu, kā nostiprināt partijas un padomju orgānus, kas darāms, lai paceltu politisko modrību, un izvirzīja lozungu „ Apgūt boļševismu". Staļins apbruņoja partiju cīņai pret tautas ienaidniekiem un iemācīja noraut tiem maskas.

Padomju tiesa atklāja viņu noziegumus un piesprieda trockistu un buchariniešu izdzimteņiem nāves sodu nošaujot. Padomju tauta atzina par pareizu trockistu un buchariniešu bandas sagrāvi un stājās pie kārtējā darba — sagatavot PSRS Augstākās Padomes vēlēšanas.

CK un biedra Staļina vadībā partija plaši attīstīja vēlēšanu sagatavošanas darbu. Jaunās Konstitūcijas ievešana nozīmēja pagriezienu zemes politiskajā dzīvē un visas politiskās dzīves tālāku demokratizāciju. Jaunā vēlēšanu sistēma pastiprināja masu politisko aktivitāti, masu kontroli pār Padomju varas orgāniem un pastiprināja Padomju varas orgānu atbildību tautas priekšā. CK vadībā, Staļina vadībā partija saskaņā ar jaunajiem uzdevumiem pārkārtoja sava darba formas,

PSRS Augstākās Padomes Prezidija sēde

Fotoattēli

lai paplašinātu partijas iekšējo demokrātiju, nostiprinātu demokrātiskā centralisma principus, attīstītu kritiku un paškritiku un pastiprinātu partijas orgānu atbildību partijas masu priekšā. Vēlēšanu kampaņas degpunktā partija izvirzīja Staļina ideju par komunistu un bezpartejisko bloku.

1937. gada 11. decembrī, vēlēšanu priekšvakarā, Staļins runāja Maskavas pilsētas Staļina vēlēšanu apgabalā. Savā runā viņš atsedza radikālo starpību starp patiesi brīvām, patiesi demokrātiskām vēlēšanām PSE Savienībā un vēlēšanām kapitālistiskajās zemēs, kur uz tautu izdara spiedienu ekspluatatoru šķiras. Pie mums, PSE Savienībā, ekspluatatoru Šķiras likvidētas, sociālisms jau iesakņojies ikdienas dzīvē, un uz šā pamata notiek vēlēšanas. Tālāk Staļins norādīja, kādiem politiskiem darbiniekiem jābūt tautas izraudzīta jiem, Augstākās Padomes deputātiem. Tautai jāprasa, lai viņi būtu Ļeņina tipa politiski darbinieki, tikpat skaidri, noteikti un bezbailīgi cīņā, brīvi no jebkādām panikas pazīmēm, nesaudzīgi pret tautas ienaidniekiem, gudri un apdomīgi, atrisinot sarežģītus politiskus jautājumus, kur vajadzīga vispusīga orientācija, tikpat taisni un mīlestības pilni uz savu tautu, kāds bija Ļeņins,

Visa zeme klausījās sava gudrā, ģeniālā vadoņa runā. Viņa vārdi dziļi iespiedās darba ļaužu apziņā. Staļina runa noteica tautas izraudzīto darbības principus, tā iedvesmoja tautu un vēl ciešāk nostiprināja komunistu un bezpartejisko bloku.

12. decembrī notika PSRS Augstākās Padomes vēlēšanas. Tās kļuva par visas tautas svētku dienu, par padomju tautas triumfu. No 94 miljoniem vēlētāju balsošanā piedalījās vairāk nekā 91 miljons (96,8 procenti); 90 miljonu cilvēku, vienprātīgi balsodami par komunistu un bezpartejisko bloka kandidātiem, apliecināja sociālisma uzvaru. Tā bija lieliska komunistu un bezpartejisko Staļina bloka uzvara, Ļeņina un Staļina partijas triumfs, partijas Lenina un Staļina vadības triumfs.

Padomju tautas morāli politiskā vienība šeit guva spīdošu apstiprinājumu. Staļins — tautas pirmais izraudzītais, PSRS Augstākās Padomes pirmais deputāts.

Milzu apjomos pieaugusī masu aktivitāte un turpmākās sociālistiskās celtniecības kolosālie uzdevumi jaunā gaismā nostādīja jautājumu par mūsu kadru idejisko un politisko norūdīšanu.

Biedrs Staļins vairākās savās runās loti noteikti izvirzīja mūsu kadriem uzdevumu apgūt boļševismu. Biedrs Staļins aizrādīja, ka mums ir visi nepieciešamie līdzekļi,un iespējas, lai sagatavotu mūsu kadrus ideoloģiski un norūdītu viņus politiski, un ka no tā, par deviņām desmitdaļām atkarīga visu mpsu praktisko uzdevumu atrisināšana.

1938. gadā nāca klajā grājnata ,,VK(b)P vēsture. īsais kurss", ko sarakstījis biedrs Staļins un atzinusi VK(b)P CK komisija.

Šās grāmatas iznākšana bija ārkārtīgi svarīgs notikums boļševiku partijas idejiskajā dzīvē. Partija ieguva jaunu, varenu idejisku

bolševisma ieroci, īstu marksisma-leninisma pamatzināšanu enciklopēdiju. Ar Staļinam piemītošo skaidrību un dziļumu šai grāmatā iztirzāta un vispārināta komunistiskās partijas gigantiskā vēsturiskā pieredze, kam līdzīgas nav bijis un nav nevienai partijai pasaulē. ,,VK(b)P vēstures īsajā kursā" ir parādīta marksisma tālākā attīstība jaunos proletariāta šķiras cīņas apstākļos, marksisma attīstība imperiālisma un proletārisko revolūciju laikmetā, sociālisma uzvaras laikmetā zemes lodes vienā sestdaļā. Šī grāmata īsā laikā izplatījās milzīgā eksemplāru skaitā. „Ir jāsaka tieši, — teica A. A. Ždanovs partijas XVIII kongresā, — ka marksisma pastāvēšanas laikā, šī ir pirmā marksistiskā grāmata, kas izplatījusies tik plašos apmēros".

,,VK(b)P vēstures īsajā kursā", nodaļā — „Par dialektisko un vēsturisko materiālismu", maksimāli skaidrā un koncentrētā formā ģeniāli iztirzāti dialektiskā un vēsturiskā materiālisma pamati. Šinī darbā biedrs Staļins vispārināja visu to, ko Markss, Engelss un Ļeņins devuši mācībā par dialektisko metodi un materiālistisko teoriju, un attīstīja tālāk dialektiskā un vēsturiskā materiālisma mācību, pamatojoties uz visjaunākajiem zinātnes un revolucionārās prakses faktiem.

Biedrs Staļins attīsta dialektisko materiālismu kā komunisma teorētisko pamatu, kā marksistiski ļeņiniskās partijas pasaules uzskatu, kas idejiski apbruņo strādnieku šķiru tās cīņā par proletariāta diktatūras iekarošanu un komunisma uzcelšanu. Sevišķi spēcīgi šinī darbā parādīta iekšējā sakarība, kāda pastāv starp marksisma-ļeņinisma filozofiju un boļševistiskās partijas praktisko revolucionāro darbību. Lai nekļūdītos politikā, māca biedrs Staļins, jāvadās no marksistiskās dialektiskās metodes tēzēm un jāzina vēsturiskās attīstības likumi.

J. V. Staļina darbs „Par dialektisko un vēsturisko materiālismu", ko sarakstījis nepārspējams marksistiskās dialektiskās metodes meistars un kur vispārināta boļševisma gigantiskā praktiskā un teorētiskā pieredze, pacel dialektisko materiālismu uz jaunas, augstākas pakāpes un ir īsts marksistiski ļeņiniskās filozofiskās domas kalngals.

1939. gada martā Staļins vada partijas XVIII kongresa darbu. Kongress bija grandioza demonstrācija, kas apliecināja, ka visa partija ir vienota un monolita kā vēl nekad, ka tā saliedēta ap leniniski stalinisko Centrālo Komiteju.

Pārskata ziņojumā Staļins dziļi analizēja Padomju Savienības starptautisko stāvokli un atmaskoja kara un intervencijas kūdītāju plānus pret PSRS. Kopš partijas XVII kongresa bija pagājuši pieci gadi. Kapitālistiskajām zemēm šis periods bija visnopietnāko satricinājumu periods tiklab ekonomikas, kā arī politikas laukā. Pēc 1929. —1932. gada ekonomiskās krizes un īpaša veida depresijas 1937. gada otrajā pusē sekoja jauna ekonomiska krize, kas aptvēra ASV, Angliju, Franciju un vairākas citas kapitālistiskas zemes. Līdz pēdējai iespējai saasinājās starptautiskais stāvoklis, cieta katastrofu pēckara miera līgumu sistēma, sākās jauns, otrais pasaules karš.

Jauno karu sāka divas galvenās agresivās imperiālistiskās valstis — Vācija un Japāna. Šis karš, norādīja biedrs Staļins, ievilka savā orbitā vairāk nekā pieci simti miljonu iedzīvotāju un izplatīja savas iedarbes sfēru milzu teritorijā no Tientsinas, Šanhajas un Kantonas caur Abisiniju līdz Gibraltāram. Karš arvien vairāk sāka apdraudēt neagresivo valstu, vispirms Anglijas, Francijas un ASV, intereses. Tomēr šo valstu valdības pienācīgi nepretojās agresoriem. Viņas atteicās no kolektivās drošības politikas un nostājās „neitralitātes", neiejaukšanās pozicijā. Neiejaukšanās politika nozīmēja atļaut vaļu agresijai un izraisīt karu. Daudzinātās „Minchenes vienošanās" iedvesmotāji — Anglijas un Francijas valdītāji Cemberlens un Daladjē — gribēja novirzīt vācu fašisma agresiju uz austrumiem pret Padomju Savienību.

Biedrs Staļins atmaskoja kara kūdītāju machinacijas pret PSRS, kuri teica, ka Minchenes piekāpība pret agresoriem un Minchenes vienošanās par neiejaukšanos esot jaunās nomierināšanas" eras sākums. Biedrs Staļins brīdināja, ka „lielā un bīstamā politiskā spēle, ko sākuši neiejaukšanās politikas piekritēji, var beigties viņiem ar nopietnu izgāšanos"1 .

Izcili skaidri biedrs Staļins parādīja partijai un padomju tautai, cik sarežģīts un bīstams bija tolaik kļuvis starptautiskais stāvoklis, un noteica padomju ārpolitikas principus. Viņš sacīja:

„Partijas uzdevumi ārējās politikas laukā:

1.  Arī turpmāk turēties pie miera un lietišķu saišu nostiprināšanas politikas ar visām zemēm.

2.  Ievērot uzmanību un neļaut kara provocētajiem, kas pieraduši raust ogles citu rokām, ievilkt mūsu zemi konfliktos.

3. Visādi stiprināt mūsu Sarkanās Armijas un Sarkanās Kara JūraA flotes kaujas spējas.

4. Stiprināt starptautiskos draudzības sakarus ar visu zemju darba ļaudīm, kas ieinteresēti uzturēt mieru un draudzību starp tautām"1 .

Raksturojis sociālisma sasniegumus un panākumus, sociālistiskās saimniecības pieaugumu, tautas materiālā un kultūras līmeņa celšanos un padomju iekārtas tālāko nostiprināšanos, biedrs Staļins izvirzīja partijai un visai padomju tautai jaunu, diženu vēsturisku uzdevumu: tuvākajos 10—15 gados panākt un aizsteigties priekšā galvenajām kapitālistiskajām zemēm ekonomiskā ziņā, t. i., ražotās produkcijas daudzuma ziņā,uz katru iedzīvotāju.

„Mēs esam, — biedrs Staļins sacīja, — galvenam kapitālistiskām zemēm aizsteigušies priekšā ražošanas technikas un rūpniecības attīstības tempu ziņā. Tas ir ļoti labi. Bet ar to nepietiek. Jāaizsteidzas tām priekšā arī ekonomiskā zina. JMes to varam izdarīt, un mums ? *

tas jāizdara. Tikai tai gadījumā, ja mēs ekonomiski aizsteigsimies priekšā galvenam kapitālistiskajām zemēm, mēs varam cerēt, ka mūsu zeme būs pilnīgi piesātināta patēriņa priekšmetiem, mums būs produktu pārpilnība un mēs iegūsim iespēju pāriet no komunisma pirmās fāzes uz tā otru fazi"1 .

Par vienu no partijas centrālajiem uzdevumiem biedrs Staļins savā referātā izvirzīja veselu zinātniski pamatotu boļševistisku darba programu kadru audzināšanā, izglītošanā, izvēlē, izvirzīšanā un pārbaudē. »

Raksturodams partijas nostaigāto ceļu no XVII līdz XVIII kongresam, biedrs Staļins sacīja:

„Galvenais rezultāts ir tas, ka mūsu zemes strādnieku šķira, iznīcinādama iespēju cilvēkam ekspluatēt cilvēku un nostiprinādama sociālistisko iekārtu, ir visai pasaulei pierādījusi savas lietas pareizumu. Tas ir galvenais rezultāts, jo tas stiprina ticību strādnieku šķiras spēkiem un pārliecību par tās galīgas uzvaras nenovēršamību"2 .

Staļina referāts VK(b)P XVIII kongresā ir komunisma programas dokuments, turpmākais solis uz priekšu marksistiski ļeņiniskās teorijas attīstībā. Staļins attīstīja tālāk Ļeņina sociālistiskās revolūcijas teoriju. Viņš konkretizēja teoriju par iespēju uzcelt sociālismu vienā zemē un secināja, ka iespējams uzcelt komunismu mūsu zemē arī tai gadījumā, ja paliks kapitālistiskais ielenkums. Šis biedra Staļina secinājums dara bagātāku ļeņinismu, apbruņo strādnieku šķiru ar jaunu idejisku ieroci, dod partijai plašu perspektivu cīņā par komunisma uzvaru un virza uz priekšu marksistiski ļeņinisko teoriju.

Savu pazīstamo darbu „Valsts un revolūcija" Ļeņins sarakstīja 1917. gada augustā, t. i., dažus mēnešus pirms Oktobra revolūcijas un Padomju valsts nodibināšanas. Šinī grāmatā Ļeņins aizstāvēja Marksa un Engelsa mācību par valsti pret oportunistu izkropļojumiem un vulgarizējumiem. Ļeņins gatavojās rakstīt „Valsts un revolūcijas" otro daļu, kur viņš domāja sakopot galvenos rezultātus par Krievijas 1905. un 1917. gada revolūciju pieredzi. Tomēr nāve neļāva viņam veikt šo uzdevumu. Bet, ko valsts teorijas jautājumos nepaspēja Izdarīt Ļeņins, to izdarīja Staļins!

Balstīdamies uz Padomju sociālistiskās valsts vairāk nekā divdesmit gadu pastāvēšanas gigantisko pieredzi kapitālistiskā ielenkuma apstākļos, biedrs Staļins radīja pilnīgu un nobeigtu mācību par sociālistisko valsti. Staļins plaši analizēja sociālistiskās valsts attīstības posmus, tās funkciju maiņu sakarā ar apstākļu mainīšanos, vispārināja visu Padomju valsts celtniecības pieredzi un secināja, ka nepieciešams saglabāt valsti komunisma iekārtā tai gadījumā, ja kapitālistiskais ielenkums joprojām pastāvēs.

Staļins asi pasvītroja, ka ļoti svarīga nozīme ir partijas propagandai un partijas aparāta darbinieku, komjaunatnes, arodbiedrību, tirdzniecības un kooperativu, saimniecisko, padomju, izglītības, militāro un citu organizāciju darbinieku marksistiski ļeņiniskai audzināšanai. Viņš teica:

„Ja sāk nīkuļot mūsu kadru marksistiski leniniskās audzināšanas darbs, ja sāk atslābt šo kadru politiskā un teorētiskā līmeņa pacelšanas darbs, bet paši kadri sakarā ar to apstāj interesēties par mūsu uz priekšu virzīšanās perspektivu, apstāj saprast mūsu lietas taisnīgumu un kļūst par sekliem praktiķiem bez perspektīvas, kuri akli un mechariiski izpilda norādījumus no augšas, — tad neizbēgami jāsāk nīkuļot visam mūsu partijas un valsts darbam. Jāatzīst par aksiomu, ka, jo augstāks darbinieku politiskais līmenis un marksistiski ļeņiniskais apzinīgums jebkurā valsts un partijas darba nozarē, jo augstāks un ražīgāks pats darbs, jo efektivāki darba rezultāti, un, otrādi, — jo zemāks darbinieku politiskais līmenis un marksistiski ļeņiniskais apzinīgums, jo iespējamāka ir darba izjaukšana un izgāšanās, jo iespējamāka ir pašu darbinieku apsīkšana un deģenerēšanās par sīkumainiem praktiķiem, jo iespējamāka ir viņu demoralizēšanās. Ar pārliecību var sacīt, ka, ja mēs prastu ideoloģiski sagatavot mūsu kadrus visās darba nozarēs un norūdīt viņus politiski tādā mērā, lai vini varētu brīvi orientēties iekšējos un starptautiskos apstākļos, ja mēs prastu viņus padarīt par pilnīgi nobriedušiem marksistiem-ļeņiniešiem, kas bez nopietnām kļūdām spējīgi atrisināt valsts vadības jautājumus, — tad mums būtu pilnīgs pamats atzīt, ka deviņas desmitdaļas no visiem mūsu jautājumiem ir jau atrisinātas. Bet šo uzdevumu atrisināt mēs, bez šaubām, varam, jo mums ir visi nepieciešamie līdzekļi un iespējas, lai to atrisinātu"1 .

Tālāk Staļins teica: „Ir viena zinātnes nozare, kuras zināšanai jābūt obligātai visu zinātnes nozaru boļševikiem — tā ir marksistiski ļeņiniskā zinātne par sabiedrību, par sabiedrības attīstības likumiem, par proletāriskās revolūcijas attīstības likumiem, par sociālistiskās celtniecības attīstības likumiem, par komunisma uzvāru. Jo nevar uzskatīt par īstu ļeņinieti tādu cilvēku, kas sevi dēvē par ļeņinieti, bet noslēdzies savā specialitātē, noslēdzies, teiksim, matemātikā, botānikā vai ķimijā un neredz nekā tālāk par savu specialitāti. Leninietis nevar būt tikai savas iemī? ?

ļotās zinātnes nozares speciālists, — viņam jābūt reizē ar to arī politiķim un sabiedriskam darbiniekam, kas dzīvi interesējas par savas zemes likteni, kas pazīst sabiedriskās attīstības likumus, kas prot piemērot šos likumus un cenšas būt zemes politiskās vadības aktivs līdzdalībnieks. Tas būs, saprotams, papildu pienākums boļševikiem speciālistiem. Bet tas būs tāds pienākums, kas pēc tam ar uzviju atmaksāsies.

Partijas propagandas uzdevums, marksistiski leniniskās kadru audzināšanas uzdevums ir palīdzēt mūsu kadriem visās darba nozarēs apgūt marksistiski ļeņinisko zinātni par sabiedrības attīstības likumiem"1 .

Biedra Staļina ziņojums VK(b)P XVIII kongresā ir bezšķiru sociālistiskās sabiedrības uzcelšanas noslēguma programa un programa pakāpeniskai pārejai no sociālisma uz komunismu. Boļševiku kongress vienprātīgi atzina sava vadoņa pārskata ziņojumu un apstiprināja šo ziņojumu par direktivu, par visas partijas darbības likumu.

Biedra Staļina ziņojums VK(b)P XVIII kongresā ir lielisks paraugs marksistiski ļeņiniskajai zinātniskai paredzei starptautisko attiecību laukā. Staļina gudrie norādījumi par mūsu ārpolitikas uzdevumiem, Staļina vadības māksla nodrošināja Padomju Savienības ārpolitikas lielās uzvaras, vēl augstāk pacēla Padomju Savienības kā nopietna starptautiska spēka nozīmi, kas var ietekmēt starptautisko

J. V. STAĻINS Fotoattēli

situāciju un grozīt to darba ļaužu labā. Vadoties no biedra Staļina norādījumiem, Padomju Savienības valdība izjauca kara kūdītāju viltīgos plānus, kuri labprāt mēdz raust ogles ar citu rokām, nodrošināja PSRS tautām mierīgu darbu. Noslēgusi savstarpējās palīdzības līgumus ar Baltijas valstīm, Padomju Savienība nesalīdzināmi nostiprināja sociālisma zemes aizsardzības pozicijas un savu starptautisko stāvokli.

Padomju valdība centās novērst kara tālāko izraisīšanu un cīnījās par kolektivās drošības politikas realizēšanu. Bet šo politiku neatbalstīja Anglijas un Francijas valdošās aprindas. Minchenes neiejaukšanās politika dārgi maksāja neagresivo zemju tautām. Jau 1939. gada martā, angļu un franču diplomātijai pieļaujot, hitleriskā Vācija sagrāba Čechoslovakiju. Drīz pēc tam sākās vācu agresoru uzbrukums Austrumeiropas zemēm. Aktivizējās arī Vācijas sabiedrotā Tālajos Austrumos — imperiālistiskā Japāna. 1939. gada maijā tā provokācijas nolūkā vairākkārt uzbruka Mongolijas Tautas Republikas robežām, bet ChalchinGolas rajonā Sarkanās Armijas daļas sakāva japāņu un mandžuriešu karaspēku.

Angļu un franču diplomātija tolaik piekopa negodīgu politiku pret PSRS, tā visādi vilcināja sarunas ar Padomju Savienību par kolektiva pretspara organizēšanu varbūtējam agresoram, piedāvādama Padomju Savienībai pilnīgi nepieņemamus vienošanās nosacījumus.

Redzot, ka Anglijas un Francijas valdība nevēlas sadarboties ar Padomju Savienību cīņā par mieru, PSRS valdībai bija jāparūpējas par mūsu zemes drošību.

1939. gada augustā PSRS valdība noslēdza ar Vāciju neuzbrukšanas līgumu. Šis līgums, kā to vēlāk aizrādīja biedrs Staļins, ne tieši, ne netieši neskāra mūsu valsts teritorijas neaizkaramību, neatkarību un godu. Bet tas nodrošināja Padomju zemei mieru tuvākam laikam un deva iespēju gatavot spēkus pretsitienam gadījumā, ja PSR Savienībai kāds uzbruktu.

Ņemot vērā biedra Staļina norādījumus, ka nepieciešams turēt zemi mobilizācijas gatavībā gadījumam, ja notiktu bruņots uzbrukums no ārienes, boļševiku partija ilgāku laiku konsekventi, neatlaidīgi un vispusīgi gatavoja Padomju Savienību akti vai aizsardzībai.

Staļina piecgadu laikā realizētās zemes industrializācijas un lauksaimniecības kolektivizācijas padomju politikas rezultātā bija radīta varena ekonomiska bāze, ko varēja izmantot aktivai mūsu valsts aizsardzībai.

Šī partijas politika deva iespēju ražot zemē pietiekami daudz metāla, lai izgatavotu apbruņojumu un uzkabi, ierīces uzņēmumiem, pietiekami daudz kurināmā, lai varētu strādāt uzņēmumi un transports, kā arī kokvilnas, lai varētu apgādāt armiju ar ietērpu, un pietiekami daudz labības armijas apgādei.

Zemes industrializācijas un lauksaimniecības kolektivizācijas politikas rezultātā 1940. gadā Padomju Savienībā bija saražots: 15 miljonu tonnu čuguna, t. i., gandrīz 4 reizes vairāk nekā cara Krievijā 1913. gadā; 18 miljonu 300 tūkstoš tonnu tērauda, t. i., 4 un pus reižu vairāk nekā 1913. gadā; 166 miljoni tonnu ogļu, t. i., 5 un pus reižu vairāk nekā 1913. gadā; 31 miljons tonnu naftas, t. i., 3 un pus reižu vairāk nekā 1913. gadā; 38 miljoni 300 tūkstoš tonnu preču labības, t. i., par 17 miljoniem tonnu vairāk nekā 1913. gadā; 2 miljoni 700 tūkstoš tonnu jēlkokvilnas, t. i., 3 un pus reižu vairāk nekā 1913. gadā.

„Tādu nebijušu ražošanas pieaugumu, — teica biedrs Staļins, — iievar uzskatīt par vienkāršu un parastu valsts attīstību no atpalicības uz progresu. Tas bija lēciens, ar kura palīdzību mūsu Dzimtene pārvērtās no atpalikušas valsts par attīstītu, no agrāras — par industriālu"1 .

1939. gada rudenī ar biedra Staļina iniciatīvu no poļu muižnieku jūga tika atbrīvoti mūsu

ciltsbrāli — Rietumukrainas un Rietumbalt- krievijas tautas. Šīs tautas ieplūda PSRS brīvo tautu vienotajā, brālīgajā saimē. Vēlāk PSR Savienībā atgriezās atpakaļ Baltijas padomju republikas — Lietuva, Latvija un Igaunija.

1939. gada 20. decembrī ar PSRS Augstākās Padomes Prezidija Dekrētu J. V. Staļinam sakarā ar viņa 60. mūža gadu piešķīra Sociālistiskā Darba Varoņa nosaukumu par izciliem nopelniem boļševiku partijas organizēšanas, Padomju valsts radīšanas, sociālistiskās sabiedrības izveidošanas darbā PSR Savienībā un Padomju Savienības tautu draudzības nostiprināšanā.

1939. gada 22. decembrī biedru Staļinu ievēlē par PSRS Zinātņu akadēmijas goda locekli.

1941. gadā no 15,—20. februārim notika VK(b)P Vissavienības XVIII konference. Konference apsprieda jautājumus par partijas organizāciju uzdevumiem rūpniecībā un transportā, par 1940. gada saimniecības rezultātiem un par PSRS tautas saimniecības attīstības plānu 1941. gadam, kā arī organizatoriskus jautājumus.

Saskaņā ar biedra Staļina norādījumiem konferences vadošais lozungs bija joprojām stiprināt Padomju zemes aizsardzības spēkus.

Pēc biedra Staļina iniciativas VK(b)P CK un Padomju valdība, pamatojoties uz VK(b)P XVIII kongresa lēmumiem, uzdeva PSRS Valsts plāna komisijai sākt izstrādāt PSRS saimniecības ģenerālplānu 15 gadiem. Ar šo plānu bija domāts atrisināt uzdevumu: aizsteigties priekšā galvenam kapitālistiskajām zemēm ekonomiskā ziņā, t. i., čuguna, tērauda, kurināmā, elektriskās enerģijas, mašinu un citu ražošanas līdzekļu un patēriņa priekšmetu ražošanā uz katru iedzīvotāju.

1941. gada 6. maijā ar PSRS Augstākās Padomēs Prezidija Dekrētu J. V. Staļinu iecēla par PSRS Tautas Komisāru Padomes priekšsēdētāju.

Lielā Staļina vadīta, padomju tauta devās uz priekšu, uz jaunām uzvarām, uz komunismu. Bet 1941. g. jūnijā padomju tautas mierīgo radošo darbu pārtrauca karš, kas izcēlās tāpēc, ka PSR Savienībai uzbruka Vācija.

22.JŪNIJĀ, 1941. gadā, hitleriskā imperiālistiskā Vācija rupji pārkāpa neuzbrukšanas paktu un negaidot un nodevīgi uzbruka Padomju Savienībai. Karš bija pagrieziena punkts Padomju zemes attīstībā. Mierīgās celtniecības periods beidzās. Sākās jauns periods — padomju tautas atbrīvošanās karš, Tēvijas karš pret vācu iebrucējiem.

Lai ātrāk varētu mobilizēt visus PSRS tautu spēkus ienaidnieka atvairīšanai, PSRS Augstākās Padomes Prezidijs, VK(b)P Centrālā Komiteja un PSRS Tautas Komisāru Padome 1941. gada 30. jūnijā pieņēma lēmumu nodibināt Valsts Aizsardzības Komiteju, kuras rokās tika koncentrēta visa vara valstī. Par  Valsts Aizsardzības Komitejas priekšsēdētaju iecēla Josifu Visarionovieu Staļinu.

Darba ļaužu vadonis un skolotājs biedrs Staļins nostājās PSRS bruņoto spēku priekšgalā un vadīja padomju tautas cīņu pret nikno un viltīgo ienaidnieku — vācu fašismu.

Savu laupīšanas un iekarošanas karu pret PSRS hitleriskā Vācija iesāka sev izdevīgos apstākļos. Hitleriešu armija bija jau pilnīgi mobilizēta, un tai bija Rietumeiropā iegūtā karošanas pieredze. Ar tūkstošiem tanku un lidmašinu bruņotās 170 vāciešu divizijas tika pievirzītas pie PSRS robežām un pēkšņi raidītas pret Padomju Zemi. Miermīlīgās Padomju Savienības bruņotie spēki kara sākumā atradās neizdevīgā stāvoklī. Ienaidnieks izmantoja pēkšņā uzbrukuma priekšrocības. Viņa skaita ziņā pārāko spēku un technikas spiestai, Padomju Armijai ar kaujām bija jāatkāpjas dziļāk zemes iekšienē.

Pirmajās 10 kara dienās hitleriešu karaspēkam izdevās okupēt Lietuvu, krietnu daļu Latvijas, Baltkrievijas rietumu daļu un daļu Rietumukrainas. Padomju Savienībai draudēja nopietnas briesmas.

1941. gada 3. jūlijā biedrs Staļins pa radio uzrunāja padomju tautu, Sarkanās Armijas un Jūras Karaflotes karavīrus. Šai vēsturiskajā runā biedrs Staļins dziļi analizēja notikumu gaitu un noteica armijas un tautas uzdevumus sociālistiskās tēvijas aizstāvēšanā.

Biedrs Staļins pateica skarbu patiesību par radušos militāro situāciju, aicināja padomju ļaudis saprast, cik lielas briesmas draud Dzimtenei, un atsacīties no mierīgās celtifiecības noskaņojuma. Biedrs Staļins brīdināja, ka padomju ļaudīs nedrīkst būt vietas apmierinātībai, bezrūpībai un bailēm no cīņas, nedrīkst būt vietas gauduļiem, panikas cēlējiem un dezertieriem.

Biedrs Staļins atsedza, kāds mērķis ir karam, ko hitleriskā Vācija sākusi pret Padomju Savienību: „Ienaidnieks ir nežēlīgs un nepielūdzams. Viņa nolūks ir sagrābt mūsu zemi, kas slacīta mūsu sviedriem, sagrābt mūsu maizi un mūsu naftu, kas ir mūsu darba ieguvums. Viņa nolūks ir atjaunot muižnieku varu, atjaunot carismu, izpostīt krievu, ukraiņu, baltkrievu, lietuviešu, latviešu, igauņu, uzbeku, tatāru, moldāvu, gruzinu, armēņu, azerbaidžāņu un citu Padomju Savienības brīvo tautu nacionālo kultūru un nacionālo valsts iekārtu, pārvācot šīs tautas un pārvērst tās par vācu firstu un baronu vergiem. Tādā kārtā cīņa norisinās par Padomju valsts dzīvību un nāvi, par PSRS tautu dzīvību un nāvi, par to — vai Padomju Savienības tautām būt brīvām vai nokļūt verdzībā"1 .

Nosakot Padomju Savienības kara mērķus pret fašistisko Vāciju, biedrs Staļins aizrādīja, ka šis karš ir visas padomju tautas lielais karš pret vācu fašistisko karaspēku. Šā visas tautas Tēvijas kara mērķis ir ne vien likvidēt mūsu zemei draudošās briesmas, bet arī palīdzēt visām Eiropas tautām, kas vaid vācu fašisma jūgā.

Biedrs Staļins paredzēdams teica, ka šai atbrīvošanās karā padomju ļaudis nebūs vieni. „Mūsu karš par mūsu Tēvijas brīvību saplūdīs ar Eiropas un Amerikas tautu cīņu par viņu neatkarību, par demokrātiskām brīvībām. Tā būs tautu vienotā fronte par brīvību, pret verdzināšanu un verdzības draudiem no Hitlera fašistiskajām armijām"2 .

Dzīve apstiprināja šo biedra Staļina paredzējumu. 1941. gada 12. jūlijā Anglija noslēdza ar PSRS «Vienošanos par kopīgu rīcību karā pret Vāciju". Vēlāk (1942. g. jūnijā) Amerikas Savienotās Valstis parakstīja ar PSRS „Vienošanos par principiem, kas lietojami, savstarpēji palīdzot karā pret agresiju". Radās angļu, padomju un amerikāņu koalicija, kuras nolūks bija sakaut itāliešu un vācu koaliciju.

Biedrs Staļins aicināja padomju tautu pārkārtot visu darbu pēc kara laika prasībām, visu pakļaujot frontes interesēm un ienaidnieka sagrāves organizēšanas uzdevumiem. Sarkanajai Armijai un flotei un visiem padomju pilsoņiem jāaizstāv katra pēda padomju zemes un līdz pēdējam asins pilienam jācīnās par katru pilsētu un ciemu. Biedrs Staļins aizrādīja, ka nepieciešams organizēt vispusīgu palīdzību Sarkanajai Armijai, nostiprināt tās aizmuguri un apgādāt armiju ar bruņojumu, municiju un pārtiku.

Biedrs Staļins deva norādījumu, lai Sarkanās Armijas daļu piespiestas atkāpšanās gadījumā pretiniekam neatstātu nevienu lokomotīvi, nevienu vagonu, nevienu kilogramu maizes, ne litra degvielu. Biedrs Staļins aicināja organizēt partizānu vienības, partizānu karu ienaidnieka aizmugurē savienot ar Sarkanās Armijas kauju darbību.

„Visus tautas spēkus ienaidnieka sagrāvei!

TJz priekšu par mūsu uzvaru!" — tā teica biedrs Staļins.

Partijas aicinātas, cēlās visas Padomju Savienības tautas, lai aizstāvētu Dzimteni.

Ātri un enerģiski pēc kara laika prasībām pārkārtoja visu tautas saimniecību, visu partijas, valsts un sabiedrisko organizāciju darbu, lai apkalpotu frontes vajadzības. Fronte un aizmugure kļuva par vienotu un nedalāmu kaujas nometni. Vairāk nekā jebkad visa padomju tauta apvienojās un saliedējās ap boļševiku partiju un valdību.

īsā laikā visu rūpniecību pielāgoja aizsardzības produkcijas ražošanai. Tūkstoši rūpniecības uzņēmumu evakuējās no ienaidnieka apdraudētiem rajoniem uz aizmuguri un tur turpināja savu darbu. Zemes austrumu rajonos sekmīgi vērtās plašumā jaunu rūpniecības uzņēmumu celšana, kuriem bija nozīme aizsardzības ziņā. Sarkanajā Armijā ieplūda jauni papildinājumi. Piefrontes joslas pilsētās un apgabalos dibinājās tautas sardzes pulki. Tajās padomju teritorijās, ko uz laiku bija sagrābis ienaidnieks, jau pirmajās kara dienās sāka darboties tautas atriebēji — drosmīgie padomju partizāni.

1941. gada 19. jūlijā PSRS Augstākās Padomes Prezidijs iecēla J. V. Staļinu par PSR Savienības Aizsardzības Tautas Komisāru. Biedrs Staļins veica milzu darbu, lai stiprinātu padomju bruņotos spēkus. Biedra Staļina vadībā Padomju Armija realizēja aktivas aizsardzības taktiku, kuras mērķis bija nokausēt pretinieku, maksimāli iznīcināt viņa dzīvo spēku un techniku un sagatavot apstākļus, lai varētu pāriet uzbrukumā.

Cerēdama zibens ātrumā sagraut PSRS, strauji ieņemt Maskavu un Ļeņingradu, neņemdama vērā to, ka vācu armija zaudēja ļoti daudz cilvēku un technikas, hitleriešu pavēlniecība raidīja uz padomju un vācu fronti savas rezerves. Ar kolosāliem zaudējumiem vāciešiem izdevās oktobrī ielauzties Maskavas apgabala teritorijā.

Radās visbīstamākais stāvoklis visas 1941. gada kampaņas laikā. Maskavai draudēja nāves briesmas. 1941. gada 19. oktobrī ar Valsts

Aizsardzības Komitejas priekšsēdētāja biedra Staļina parakstu publicēja lēmumu, ka Maskavā izsludināts aplenkuma stāvoklis. Biedrs Staļins izstrādāja un spīdoši realizēja galvaspilsētas aizsardzības plānu, vācu karaspēka sagrāves plānu pie Maskavas.

Ienaidnieks atradās Maskavas pievārtē. Un tomēr 1941. gada 6. novembrī Maskavā notika tradicionālā Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas 24. gadadienai veltītā Maskavas darba ļaužu deputātu Padomes svinīgā sēde kopā ar Maskavas partijas un sabiedriskām organizācijām. Referēja biedrs Staļins.

Savā referātā biedrs Staļins rezumēja četru kara mēnešu rezultātus. Ar skarbu vaļsirdību armijas un tautas vadonis teica, ka zemei draudošās nopietnās briesmas nav mazinājušās, bet gan kļuvušas vēl lielākas. Un tai pašā

laikā ar vislielāko talredzību biedrs Staļins paredzēja, ka vācu imperiālistu un viņu armiju sagrāve ir nenovēršama.

Vācu fašistisko iebrucēju plāns „zibenskarā" pusotra līdz divi mēnešu laikā „ uzveikt" Padomju Savienību galīgi sabruka. Neattaisnojās vācu fašistisko stratēģu cerības radīt vispārēju koaliciju pret PSRS un to izolēt, neattaisnojās cerības uz padomju iekārtas, padomju aizmugures, Sarkanās Armijas un Sarkanās Flotes vājumu.

Atsedzot Sarkanās Armijas pagaidu neveiksmju cēloņus, biedrs Staļins aizrādīja, ka viens šo neveiksmju cēlonis ir tas, ka nav otrās frontes Eiropā. Otrs cēlonis ir tas, ka Sarkanajai Armijai nepietiek tanku un pa daļai aviācijas, lai gan kvalitātes ziņā tie pārāki par vācu tankiem un aviāciju.

Biedrs Staļins izvirzīja uzdevumu likvidēt vācu tanku un aviācijas pārākumu skaita ziņā un tādējādi radikāli uzlabot mūsu armijas stāvokli.

Šim vadoņa norādījumam bija ļoti liela nozīme kara iznākuma ziņā. Izpildot šo norādījumu, padomju rūpniecība mēnesi pēc mēneša arvien vairāk ražoja lidmašinas, tankus un prettanku cīņas līdzekļus, kara gaitā likvidējot ienaidnieka kaujas technikas pārākumu skaita zinā.

Biedrs Staļins norāva hitleriešiem „nacionalsocialisma" masku un parādīja visai pasaulei, ka viņi ir visplēsonīgāko imperiālistu un demokrātisko brīvību ienaidnieku partija, ka viņi ir viduslaiku reakcijas un melnsimtniecisko grautiņu partija, slepkavu partija, kuri zaudējuši cilvēka izskatu un pagrimuši līdz plēsīgu zvēru līmenim.

,,TJn šie ļaudis bez goda un sirdsapziņas, — teica biedrs Staļins, — ļaudis ar dzīvnieku morāli uzdrošinās bezkaunīgi aicināt iznīcināt lielo krievu nāciju, Pļechanova un Ļeņina, Beļinska un Cerniševska, Puškina un Tolstoja, Gļinkas un Čaikovska, Gorkija un Oechova, Sečenova un Pavlova, Bepina un Surikova, Suvorova un Kutuzova nāciju!"[26].

Biedrs Staļins aicināja visu padomju tautu joprojām pastiprināti atbalstīt armiju un floti, pašaizliedzīgi strādāt, palīdzot frontei, un izvirzīja uzdevumu — iznīcināt vācu fašistiskos iebrucējus. „Vācu iebrucēji grib, lai viņu karš būtu iznīcinātājs karš pret PSRS tautām. Nu ko, ja vācieši grib dabūt iznīcinātāju karu, vini to dabūs"[27], — teica biedrs Staļins.

Biedra Staļina vārdi „Mūsu lieta taisnīga, — uzvara būs mūsu!"[28] izteica visu padomju ļaužu domas, cenšanos un visdziļāko pārliecību, ka ienaidnieka sagrāve ir nenovēršama.

1941. gada 7. novembrī Sarkanajā laukumā Maskavā notika Sarkanās Armijas karaspēka parāde. No Ļeņina Mauzoleja tribines biedrs Staļins runāja par Sarkanās Armijas lielo atbrīvotājas misiju, novēlēdams padomju karavīriem, partizāniem un partizānēm: „Lai jūs šai karā iedvesmo mūsu lielo senču Aleksandra Ņevska, Dimitrija Donskoja, Kuzmas Miņina, Dimitrija Požarska, Aleksandra Suvorova, Michaila Kutuzova — vīrišķīgie tēli! Lai jūs apstaro lielā Ļeņina uzvarošais karogs!"1 .

Uz sava karavadoņa runām Sarkanā Armija atbildēja ar to, ka stiprināja savu izturību un neatlaidību un deva spēcīgākus triecienus ienaidniekam.

Biedrs Staļins pats vadīja Maskavas aizsardzību, tieši vadīja Sarkanās Armijas darbību, iedvesmoja kareivjus un komandierus, vēroja aizsardzības nocietinājumu būves darbu padomju galvaspilsētas pievārtē.

Decembrī pēc biedra Staļina pavēles vairākas padomju armijas, kas bija koncentrētas

Maskavas rajonā, pēkšņi brnka virsū vācu karaspēkam. Pēc sīvām kaujām vācieši neizturēja šo spiedienu un sāka nekārtīgi atkāpties. Padomju karaspēks trieca projām sakautās vācu karaspēka vienības un jau ziemā nogāja vietumis vairāk nekā 400 kilometru uz rietumiem. Hitlera plāns — aplenkt un ieņemt Maskavu — sabruka.

Vācu fašistiskā karaspēka sagrāve pie Maskavas bija izšķirošs militārs notikums kara pirmajā gadā un vāciešu pirmā lielā sakāve otrajā pasaules karā. Šī sakāve uz visiem laikiem izgaisināja hitleriešu sacerēto leģendu ka vācu armija esot neuzvarama.

Vācu sagrāve pie Maskavas parādīja, ka biedra Staļina izstrādātais uzbrukuma operāciju stratēģiskais plāns ir pārāks par vācu stratēģiju.

1942. gada 23. februāra 55. Nr. pavēlē kā pagājušo astoņu kara mēnešu svarīgāko rezultātu J. V. Staļins atzīmēja to, ka vācieši ir zaudējuši militārās priekšrocības, kādas tie bija ieguvuši ar nodevīgo un pēkšņo uzbrukumu PSR Savienībai.

„Pārsteiguma un pēkšņuma moments, kā vācu fašistiskā karaspēka rezerve, iztērēts pilnīgi. Reizē ar to likvidēta tā nevienlīdzība kara apstākļos, ko bija radījis vācu fašistu uzbrukuma pēkšņums. Tagad kara likteni neizšķirs tāds blakus moments kā pēkšņuma moments, bet pastāvīgi darbojošies faktori: aizmugures stiprums, armijas morālais gars, di vizi ju daudzums un kvalitāte, armijas apbruņojums, armijas komandējošā sastāva organizatoriskās spējas"1 .

Staļina teze par karā pastāvīgi darbojošos

faktoru kā izšķirošo faktoru nozīmi tālāk radoši attīstīja marksisma-Jeņinisma zinātni par karu, par kara gaitas un iznākuma tiešo organisko sakaru ar valsts ekonomiskās un politiskās attīstības pakāpi un raksturu, ar tās ideoloģiju, ar tās kadru kvalifikāciju un briedumu.

Staļina tēzei par karā pastāvīgi darbojošos faktoru lomu ir milzīga teorētiska un prak-_ tiska nozīme. Šo faktoru apsvēršana un pareiza izlietošana atļauj militārajā un organizatoriskajā darbā galveno vērību koncentrēt pamatuzdevumu atrisināšanai, no kuriem atkarīgs kara liktenis.

īpašu nozīmi biedrs Staļins piešķir tam, lai komandieri un kareivji apgūtu kara mākslu. 1942. gada 1. maija pavēlē biedrs Staļins atzīmēja, ka Sarkanajai Armijai ir viss, kas nepieciešams, lai ienaidnieku sakautu un izdzītu no Padomju zemes. „ Trūkst tikai viena — prasmes pilnīgi izlietot pret ienaidnieku to pirmklasīgo techniku, ko tai dod mūsu Dzimtene. Tāpēc Sarkanās Armijas, tās kareivju, tās ložmetējnieku, tās artileristu, tās mīnmetējnieku, tās tankistu, tās lidotāju un kavaleristu uzdevums ir mācīties kara mākslu, mācīties neatlaidīgi, pilnīgi apzināt savu ieroci, kļūt par savas lietas meistariem un tā iemācīties sist ienaidnieku bez kļūdīšanās. Tikai tā var iegūt mākslu uzvarēt ienaidnieku"1 .

Arī turpmāk, visā kara laikā biedrs Staļins pastāvīgi norādīja, ka nepieciešams uzlabot kaujas prasmi, vairot zināšanas un māku izmantot kara techniku un apgūt karaspēka vadības mākslu, mākslu uzvarēt ienaidnieku pēc visiem modernās kara zinātnes likumiem. Izpildot šos norādījumus, Sarkanā Armija neatlaidīgi un uzcītīgi apguva militārās zināšanas un iemācījās mākslu sist ienaidnieku bez kļūdīšanās.

1942. gada vasarā, izmantodami to, ka Eiropā nebija otrās frontes, vācieši pārsvieda uz padomju un vācu fronti visas savas rezerves, tai skaitā arī savu sabiedroto karaspēku, un koncentrēja dienvidrietumu virzienā ļoti daudz karaspēka.

Biedrs Staļins īstā laikā atminēja vācu pavēlniecības plānu, kura mēģināja radīt iespaidu, it kā vācu karaspēka vasaras uzbrukuma galvenais, bet nevis blakus mērķis ir ieņemt Groznijas un Baku naftas rajonus. Patiesībā galvenais mērķis, kā norādīja biedrs Staļins, bija apiet Maskavu no austrumiem, atgriezt to no Volgas un Uralu aizmugures un pēc tam uzbrukt Maskavai, un tādējādi beigt karu 1942. gadā.

Pēc Augstākā virspavēlnieka biedra Staļina pavēles padomju karaspēks aizsprostoja ienaidniekam ceļus uz ziemeļiem, uz Maskavas aizi i '

muguri. 1942. gada jūlija vidū vācieši sāka uzbrukumu Staļingradai, cerēdami straujā gaitā ieņemt pilsētu, pārraut padomju fronti un gar Volgu virzīties tālāk uz ziemeļiem, apejot Maskavu. Biedrs Staļins pavēlēja aizsargāt Staļingradu par katru cenu. 1942. gada 5. oktobrī biedrs Staļins pavēlēja Staļingradas frontes pavēlniekam; „Prasu, lai jūs darītu visu Staļingradas aizstāvēšanai. Staļingradu nedrīkst atdot pretiniekam"1 .

Sākās kauja par Staļingradu, šī vislielākā kauja karu vēsturē. Sarkanā Armija varonīgi sargāja slaveno Volgas pilsētu, kas saucas Staļina vārdā. Kaujās par Staļingradu atkal atdzima 1918. gada Caricinas epopejas kaujas tradicijas. Pašu karstāko kauju laikā Staļingradas frontes kareivji, komandieri un politiskie darbinieki sūtīja vēstuli biedram Staļinam. Kā zvērests skanēja katrs vārds: „Mūsu kaujas karogiem, visai Padomju zemei mēs zvēram, ka nedarīsim kaunu krievu ieroču slavai, ka cīnīsimies līdz pēdējai iespējai. Jūsu vadībā mūsu tēvi uzvarēja Caricinas kaujā, Jūsu vadībā uzvarēsim mēs arī tagad, lielajā kaujā pie Staļingradas!"2 .

Dienās, kad ienaidnieks bija izlauzies līdz Staļingradai un līdz Kaukāza kalnu pakājei,

Padomju zeme svinēja Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas 25. gadadienu. 1942. gada 6. novembrī Maskavas Padomes svinīgajā sēdē referēja Staļins.

Biedrs Staļins sīki raksturoja padomju valsts un partijas orgānu darbību iepriekšējā gadā gan mierīgas celtniecības laukā un stipras aizmugures organizēšanā frontei, gan realizējot Sarkanās Armijas aizsargāšanās un uzbrukuma operācijas.

Raksturodams organizatorisko darbu aizmugurē, biedrs Staļins atzīmēja, ka kara laikā veikts ļoti grūts un sarežģīts organizatorisks darbs, lai kara un civilajai rūpniecībai radītu jaunu bazi zemes austrumu rajonos, lai pārkārtotu un radikāli uzlabotu to uzņēmumu darbu, kuri apgādā fronti. „Jāatzīst, — teica biedrs Staļins, — ka mūsu zemei vēl nekad nav bijusi tik stipra un organizētā aizmugure"1 .

Izskaidrojot to faktu, ka 1942. gada vasarā vāciešiem bija nopietni taktiski panākumi, biedrs Staļins atzīmēja, ka otrās frontes trūkums Eiropā devis vāciešiem iespēju radīt lielu spēka pārsvaru dienvidrietumu virzienā.

Aplūkodams vēsturiskā skatījumā jautājumu par otro fronti Eiropā, biedrs Staļins nosauca šādus raksturīgus skaitļus: pirmajā pasaules karā, divās frontes karojot, Vācijai krievu frontē bija pavisam 127 vācu un Vācijas sabiedroto karaspēka divizijas. Šai karā, vienā frontē karojot, Vācija pārsviedusi uz padomju un vācu fronti ap 240 di vizi ju, t. i., gandrīz divas reizes vairāk nekā pirmajā pasaules karā.

Tikai Padomju Armijas un partizānu varonība, padomju patriotu pašaizliedzīgais darbs aizmugurē un Augstākā Virspavēlnieka, partijas un Padomju valsts vadītāja, biedra Staļina pareizā vadība pārvarēja gigantiskās grūtības, dodot pretsitienu hitleriešu ordu uzbrukumam. Ar vislielāko lepnumu par Padomju zemi, par padomju tautu un viņas armiju biedrs Staļins teica:

„Es domāju, ka neviena cita zeme un neviena cita armija nevarētu izturēt tamlīdzīgu vācu fašistisko laupītāju zvērīgo bandu un viņu sabiedroto spiedienu. Tikai mūsu Padomju zeme un tikai mūsu Sarkanā Armija spējīga izturēt tādu spiedienu. Tin ne tikai izturēt, bet arī pārvarēt to"1 .

Biedrs Staļins deva Sarkanajai Armijai uzdevumu — neļaut ienaidniekam virzīties uz priekšu un neatlaidīgi gatavot viņam triecienu.

Sarkanā Armija un visa padomju tauta ar vislielāko sajūsmu uzņēma sava vadoņa un karavadoņa vārdus. Miljoni strādnieku un kolchoznieku vēl vairāk palielināja kara produkcijas izlaidumu frontei un pārtikas ražošanu armijai. Pēc Tambovas kolchoznieku un kolchoznieeu ierosmes zemē izvērtās plaša līdzekļu vākšanas kustība Sarkanās Armijas fondā.

Ar nelokāmu pārliecību par uzvaru padomju ļaužu sirdis pildīja Aizsardzības Tautas Komisāra J. V. Staļina 1942. gada 7. novembra pavēle: „Ienaidnieks jau reiz izbaudījis Sarkanās Armijas triecienu spēku pie Rostovas, pie Maskavas, pie Tichvinas. Nav tālu tā diena, kad ienaidnieks iepazīsies ar Sarkanās Armijas jaunu triecienu spēku. Pienāks arī mums reize priecāties!"2 .

Šos biedra Staļina vārdus lieliski apstiprināja vāciešu sagrāve pie Staļingradas.

Gudrais karavadonis, ar kura vārdu uz lūpām padomju karavīri devās kaujā, paredzēja notikumu attīstību un pakļāva savai tērauda gribai gigantiskās kaujas gaitu.

Pēc Staļina pavēles 1942. gada 19. novembrī Staļingradas pievārtes rajonā padomju karaspēks pārgāja uzbrukumā. Triecienu izdarīja vācu karaspēka flangiem un pēc tam aizmugurei. Biedra Staļina izstrādātais un viņa vadībā realizētais flangu triecienu stratēģiskais plāns deva Sarkanajai Armijai jaunu spožu uzvaru. īsā laikā padomju karaspēks Staļingradas rajonā ielenca 300 tūkstoš vīru lielu vācu armiju un pa daļai to iznīcināja, pa daļai saņēma gūstā.

Tā bija visizcilākā uzvara lielo karu vēsturē. Staļingradas kauja ir kara mākslas vainagojums. Tas bija jauns piemērs, cik pilnīga ir padomju progresivā kara zinātne. Šeit gūtā vēsturiskā uzvara ir spožs Staļina stratēģijas un taktikas triumfs, lielā karavadoņa ģeniālā plāna triumfs, kurš ar asu skatu prata paredzēt un atklāt ienaidnieka nodomus un izmantot viņa avanturistiskās stratēģijas vājās vietas.

J. V. STAĻINS Mākil. В. Квгрова lim.

Pēc Staļina novērtējuma „Staļingrada bija vācu fašistiskās armijas noriets. Pēc lielās Staļingradas kaujas, kā zināms, vācieši vairs nevarēja atžirgt"1 .

Staļingradas kaujas laikā pārņēmusi iniciatīvu savās rokās, Padomju Armija turpināja uzbrukuma operācijas. Sākās ienaidnieka masveida izdzīšana no Padomju zemes.

1943. gada 23. februāra pavēlē, raksturodams mūsu karaspēka sekmes un padomju ļaužu varonību, biedrs Staļins atzīmēja:

„Mūsu tauta vienmēr pieminēs varonīgo Sevastopoles un Odesas aizstāvēšanu, sīvās cīņas pie Maskavas un Kaukāza kalnu priekšā, Rževas rajonā un pie Ļeņingradas, vislielāko kauju karu vēsturē pie Staļingradas mūriem. Šinīs lielajās kaujās mūsu drošsirdīgie kareivji, komandieri un politdarbinieki apvijuši ar nevīstošu slavu Sarkanās Armijas kaujas karogus un likuši paliekamus pamatus uzvarai pār vācu fašistiskajām armijām"2 .

Reizē ar to Augstākais Virspavēlnieks brīdināja Padomju Armijas kareivjus un komandierus no kaitīgās pašapmierināšanās šo sekmju pēc. Biedrs Staļins aicināja cieši iegaumēt lielā Ļeņina novēlējumu: „Pirmkārt, nevajag aizrauties ar uzvaru un lielīties, otrkārt — nostiprināt savu uzvaru, treškārt — galīgi satriekt pretinieku"1 .

1942.-1943. gada ziemas uzbrukuma kampaņas rezultātā padomju karaspēks ne vien likvidēja tos taktiskos panākumus, kādus ienaidnieks bija guvis 1942. gada vasarā, bet arī sāka atbrīvot jau kara sākumā vāciešu ieņemtos rajonus.

Padomju valsts augstu novērtēja PSRS bruņoto spēku Augstākā Virspavēlnieka biedra Staļina izcilos nopelnus. 1943. gada 6. martā PSRS Augstākās Padomes Prezidijs piešķīra Josifam Visarionovičam Staļinam Padomju Savienības Maršala militāro dienesta pakāpi.

Neņemot vērā sakāves un milzu zaudējumus, vācieši 1943. gada vasarā uzsāka jaunu uzbrukumu. Biedrs Staļins īstā laikā atminēja pretinieka plānu, pēc kura ienaidnieks ar triecienu no divām pusēm — no Orlas rajona un no Belgorodas — cerēja ielenkt un iznīcināt

Kurskas lokā koncentrēto padomju karaspēku, lai pēc tam sāktu uzbrukumu Maskavai.

2. jūlijā biedrs Staļins brīdināja Orlas — Kurskas virzienā esošā karaspēka pavēlniecību, ka no 3. līdz 6. jūlijam ir iespējams vācu uzbrukums. Un, kad 5. jūlijā vācu fašistiskais karaspēks ar lieliem spēkiem pārgāja uzbrukumā Orlas — Kurskas un Belgorodas virzienā, tas sastapa niknu padomjiļ karaspēka pretestību. Vācu uzbrukuma plāns sabruka — izrādījās, ka padomju aizsardzība ir stiprāka.

Slavenās Kurskas kaujas rezultātā padomju karaspēks, nogurdinājis un licis noasiņot fašistu izlases divizijām, pārrāva pretinieka fronti un pats pārgāja uzbrukumā.

Sakarā ar vācu jūlija mēneša uzbrukuma likvidācijas nobeigšanu Augstākais Virspavēlnieks Padomju Savienības Maršals J. V. Staļins 24. jūlijā izdeva pavēli. Pavēlē bija teikts, ka vāciešu vasaras uzbrukuma #lāns pilnīgi izjucis un „līdz ar to izgaisināta leģenda, ka vācieši, uzbrūkot vasarā, vienmēr gūstot sekmes, bet padomju karaspēkam it kā vienmēr esot jāatkāpjas"1 .

* „Pravda", 185. nr., 1943. g. 25. julija.

Padomju Armijas uzbrukums sekmīgi turpinājās. 1943. gada 5. augustā padomju karaspēks ieņēma Orlu un Belgorodu. Augstākais Virspavēlnieks Padomju Savienības Maršals J. V. Staļins ar īpašu pavēli atzīmēja šo jauno, izcilo padomju karaspēka uzvaru. Mūsu Dzimtenes galvaspilsētā Maskavā par godu varonīgajam karaspēkam, kas bija atbrīvojis Orlu un Belgorodu, notika artilērijas salūts. Kopš tā laika salūti Maskavā kļuva mums par kara laika tradiciju.

Vāciešu sagrāvei pie Kurskas bija izšķiroša nozīme turpmākajā kara gaitā. „Ja kauja pie Staļingradas, — saka Staļins, — vēstīja vācu fašistiskās armijas norietu, tad kauja pie Kurskas nostādīja to katastrofas priekšā"1 .

Ar kauju pie Kurskas un vāciešu placdarma likvidēšanu pie Orlas sākās jauns, varens Padomju Armijas uzbrukums. Līdz 1943. gada novembrim mūsu karaspēks atbrīvoja ap. divi trešdaļas padomju zemes, ko uz laiku bija sa» grābis ienaidnieks.

Par pareizu Sarkanās Armijas operāciju vadību Tēvijas karā pret vācu iebrucējiem un par gūtajām sekmēm PSRS Augstākās Padomes Prezidijs 1943. gada 6. novembrī apbalvoja biedru Staļinu ar I pakāpes Suvorova ordeni.

1943. gada uzbrukumā padomju karaspēkam ļoti palīdzēja partizāni. Biedra Staļina aicinājums „iedegt visas tautas partizānu kustības liesmu ienaidnieka aizmugurē, izpostīt ienaidnieka aizmuguri, iznīcināt vācu fašistiskos neģēļus"1 radīja varenu partizanu kustību. Partizāni aktivi darbojās vāciešu aizmugurē, postīdami viņu komunikācijas un iznīcinādami fašistu kareivjus un virsniekus. Staļins deva virzienu partizānu kustībai. Viņš sasauca Maskavā partizānu vienību komandieru apspriedes.

Padomju tautas un viņas armijas gūto vēsturisko uzvaru lielisko ainu biedrs Staļins attēloja savā referātā Maskavas Padomes svinīgajā sēdē 1943. gada 6. novembrī.

1943. gads bija „lūzuma gads Tēvijas karā"2 , teica biedrs Staļins.

„ Sarkanās Armijas uzvaras rezultāti un sekas tālu pārsnieguši padomju un vācu frontes robežas, pārgrozījuši visu tālāko pasaules kara gaitu un ieguvuši lielu starptautisku nozīmi"1 .

Padomju karaspēka uzvaras vēl vairāk nostiprināja PSKS starptautisko stāvokli. 1943. gads bija lūzuma gads ne vien Padomju Savienības Tēvijas karā, bet arī visā pasaules karā. Sarkanās Armijas uzbrukumu 1943. gadā atbalstīja sabiedroto karaspēka kaujas darbība Ziemeļafrikā un Itālijā, kā arī sabiedroto aviācija, kas bombardēja Vācijas kara rūpniecības centrus. Vācijas galvenā sabiedrotā — fašistiskā Itālija — drīz vien militāri un politiski sabruka un 1943. gada septembrī kapitulēja bez ierunām. Tas bija nopietns trieciens hitleriešu koalicijai.

Staļina gudrās ārpolitikas rezultātā izjuka ienaidnieka mēģinājumi sanaidot lielvalstis, kas bija apvienojušās, lai sagrautu hitlerisko Vāciju. Triju sabiedroto lielvalstu vadītāju konferencē, kas notika 1943. gada novembrī Teheranā un kur biedrs Staļins satikās ar AS V prezidentu un Lielbritānijas premjerministru, pieņēma Deklarāciju par triju lielvalstu kopīgo rīcību karā pret Vāciju un par sadarbību pēc kara.

1943. gads bija lūzuma gads arī padomju aizmugures darbā. Ar mūsu tautas pūliņiem radītā, sakārtotā un ātri augošā militārā saimniecība nodrošināja Padomju Armijas kara technikas kvantitatīvo un kvalitātivo pārākumu pār vācu techniku. Pēc biedra Staļina tiešajiem norādījumiem padomju konstruktori ražīgi strādāja, uzlabodami ieročus un radīdami jauna tipa apbruņojumu.

Kara laikā Padomju zeme karoja un cēla. Ne uz vienu dienu netika pārtraukts darbs, ceļot jaunus rūpniecības uzņēmumus, šachtas, domeņū krāsnis, elektriskās spēkstacijas. Jaunas metalurģiskas rūpnīcas sāka darboties Čeļabinskā un TJzbekistanā, jaunas domēnu krāsnis Tagilā un Magņitogorskā utt. Staļinska sāka strādāt jauna aluminija rūpnīca. Laida darbā Gelabinskas, Stalinskas un daudzas citas elektriskās spēkstacijas.

Biedrs Staļins iedvesmoja uzņēmumu kolektīvus sasniegt vēl straujākus celtniecības tempus un apgūt jaunos rūpniecības objektus. 1943. gada decembrī biedrs Staļins apsveica Magņitogorskas kombināta cēlējus un metalurgus, kas grūtajos kara laika apstākļos neparasti ātri bija uzcēluši vienu no lielākām domēnu krāsnīm. Tai pašā laikā biedrs Staļins atzīmēja Jenakijevas metalurģiskās rūpnīcas darbinieku panākumus. Apsveicot jenakijeviešūs, Josifs Visarionovičs teica, ka viņu darbs pierāda, ka „ grūto uzdevumu — atjaunot rūpniecību un likvidēt vācu barbariskās saimniekošanas sekas—var veikt visīsākajā laikā"1 .

Sevišķu vērību biedrs Staļins veltīja tautas saimniecības atjaunošanai Padomju Armijas atbrīvojamos rajpnos. Pēc biedra Staļina iniciativas 1943. gada augustā PSRS Tautas Komisāru Padome un VK(b)P CK pieņēma lēmumu „Par neatliekamiem pasākumiem saimniecības atjaunošanā tais rajonos, kas atbrīvoti no vācu okupācijas".

Padomju tauta varonīgi atbalstīja savu bruņoto spēku kaujas operācijas. Padomju ļaužu pašaizliedzīgo darbu aizmugurē, strādnieku šķiras, kolchozu zemniecības un padomju inteliģences nopelnus kara laikā biedrs Staļins raksturoja kā Dzimtenes aizstāvēšanas varoņdarbu, kam nav parauga.

Tēvijas kara gaitā arvien vairāk norūdījās Padomju Savienības tautu draudzība. Visas Padomju zemes tautas vienprātīgi cēlās, lai aizstāvētu savu Dzimteni.

1944. gada sākumā pēc biedra Staļina iniciativas PSRS Augstākā Padome nolēma pārveidot Aizsardzības Tautas Komisariātu un Ārlietu Tautas Komisariātu no Vissavienības par koprepublikaniskiem komisariātiem un izveidot savienotajās republikās Aizsardzības un Ārlietu tautas komisariātus.

Šo lēmumu pieņemšana bija jauns solis uz priekšu nacionālā jautājuma atrisināšanā PSR Savienībā, tā bija Ļeņina Staļina nacionālās politikas tālākā attīstība, kas nodrošināja visu Padomju Savienības tautu nacionālā valstiskuma sekmīgu attīstību.

1944. gads bija Padomju Armijas izšķirošo uzvaru gads. Izpildot biedra Staļina ģeniālo stratēģisko plānu, Padomju Armija deva vācu karaspēkam vienu pēc otra desmit varenu triecienu. Šos triecienus biedrs Staļins sīki raksturoja savā referātā Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas 27. gadadienā. Šo triecienu rezultātā no vācu fašistiskajiem iebrucējiem pilnīgi atbrīvoja tos Padomju

Savienības rajonns, ko vācieši uz laiku bija okupējuši, un ienaidnieku izdzina no padomju zemes robežām. Padomju Armija savu kara darbību pārnesa Vācijas un tās līdzgaitnieku teritorijā.

1944. gada 20. jūnijā Maskavas pilsētas Darba ļaužu deputātu padomes Izpildkomitejas Priekšsēdētājs PSR Savienības Augstākās Padomes Prezidija vārdā Kremlī pasniedza pirmo medaļu „Par Maskavas aizsardzību" Valsts Aizsardzības Komitejas Priekšsēdētājam Augstākajam Virspavēlniekam Padomju Savienības Maršalam J. V. Staļinam, ko apbalvoja par Maskavas varonīgās aizsardzības vadību un vācu karaspēka sagrāves organizēšanu pie Maskavas.

Par sevišķiem nopelniem, organizējot un realizējot Sarkanās Armijas uzbrukuma operācijas, kuru rezultātā vācu armiju jo smagi sakāva un stāvoklis cīņas frontē pret vācu fašistiskajiem iebrucējiem radikāli mainījās par labu Sarkanajai Armijai, — PSRS Augstākās Padomes Prezidijs 1944. gada 29. jūlijā apbalvoja Josifu Visarionoviču Staļinu ar «Uzvaras" ordeni.

Staļina stratēģiskā plāna sekmīgai realizaci jai 1944. gadā bija lieli militāri un politiski rezultāti. Padomju karaspēka triecienu spiesti, bijušie hitleriskās Vācijas sabiedrotie — Rumānija, Somija un Bulgārija — nolika ieročus un sāka karu pret Vāciju. Ungārija atradās kapitulācijas priekšvakarā. Tādējādi pamatvilcienos bija pabeigta Vācijas izolēšana. Radusies militārā situācija nozīmēja, ka Padomju Savienība bez sabiedroto palīdzības pati saviem, spēkiem spēj okupēt visu Vāciju un atbrīvot Franciju. Šis apstāklis piespieda bijušo Anglijas premjerministru Cerčilu, kas līdz tam bija pretojies otrās frontes atklāšanai Eiropā, sākt iebrukumu Rietumeiropā. 1944. gada jūnijā sabiedrotie sekmīgi izcēla malā lielu desantu Ziemeļfrancijā.

Izrādījās, ka hitleriskā Vācija, kā to jau bija paredzējis biedrs Staļins, bija iežņaugta spīlēs starp divām frontēm.

Referātā par Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas Ј7. gadadienu 1944. gada 6. novembrī biedrs Staļins izteica pārliecību, ka Sarkanā Armija, kas izpildījusi savu patriotisko pienākumu, atbrīvojot Tēviju no ienaidnieka; līdz galam izpildīs savu vēsturisko misiju, galīgi pieveiks fašistisko zvēru viņa paša midzeni nn pacels virs Berlines Uzvaras karogu.

Ar milzīgu sajūsmu padomju tauta frontē un aizmugurē uzņēma Staļina vērtējumu par zemes un armijas noieto ceļu un Staļina novēlējumu: uz Berlini!

Sākās padomju karaspēka izšķirošais uzbrukums fašistiskā zvēra midzenim. Neilgā laikā Padomju Armija atbrīvoja no vāciešiem Polijas galvaspilsētu Varšavu un dziļi iegāja Austrumprūsijā. Padomju karaspēka uzbrukums plaši izvērtās visā frontē.

1945. gada februāra sākumā Krimā notika triju sabiedroto lielvalstu — PSR Savienības, ASV un Lielbritānijas — vadītāju Konference.

Konference pieņēma ļoti svarīgus militārus un politiskus lēmumus jautājumos, kas bija saistīti ar Vācijas sagrāvi un tās stāvokli, pēc kara, tāpat pieņēma arī lēmumus par atbrīvotās Eiropas svarīgākajām politiskajām un ekonomiskajām problēmām. Saskaņoja un sīki izplānoja, kādos termiņos, apmēros un kā koordinējami sabiedroto armiju jaunie, varenie triecieni Vācijai no austrumiem, rietumiem, ziemeļiem un dienvidiem. Šai pašā Konferencē ari iepriekš izlēma jautājumu par PSRS iestāšanos karā pret Japānu.

Izcilu vēsturisku uzvaru situācijā Padomju zeme atzīmēja Sarkanās Armijas pastāvēšanas 27. gadadienu. 40 dienu ilgā uzbrukumā 1945. gada janvārī un februārī padomju karaspēks ar strauju un prasmīgu darbību atsvieda ienaidnieku tālu uz rietumiem, pilnīgi atbrīvoja Poliju un ievērojamu daļu Ceqļioslovakijas un ieņēma lielu daļu Austrumprūsijas un vācu Silezajas. Padoniju karaspēka uzbrukuma spiesta, no kara izstājās Ungārija, šī pēdējā Vācijas sabiedrotā Eiropā.

Sarkanās Armijas ziemas uzbrukuma sekmes biedrs Staļins atzīmēja savā 1945. gada 23. februāra pavēlē: „Pilnīga uzvara pār vāciešiem tagad jau tuvu"1 , teica Staļins.

Biedrs Staļins norādīja, ka Sarkanā Armija ir iemācījusies graut un iznīcināt ienaidnieku pēc visiem modernās kara zinātnes likumiem. „Sarkanās Armijas ģenerāļi un oficieri meistarīgi savieno varenās technikas masveida triecienus ar veiklu un strauju manevru"2 .

Izpildot Staļina stratēģisko plānu, Sarkanā Armija ieņēma Austrijas galvaspilsētu Vini un tā ieguva ļoti svarīgus vācu fašistiskā karaspēka placdarmus dienvidos, sagrāva atgriezto vācu Austrumprūsijas grupējumu, ieņēma Vācijai vitāli svarīgo Silezijas rūpniecības rajonu un nonāca Berlines pievārtē. Ar to bija radīti nosacījumi pēdējam izšķirošam, straujam uzbrukumam hitleriskajai Vācijai.

Biedra Staļina aicinājums „TJzspraust pār Berlini Uzvaras karogu"1 iedvesmoja padomju ļaudis jaunai varonībai darbā un kaujas laukā.

Pirms straujā uzbrukuma BerlineiJ.V Staļins, PSR Savienības valdības pilnvarots, paraksta Līgumu par draudzību, savstarpēju palīdzību un pēckara sadarbību starp PSRS un Polijas republiku. Runā, kas teikta 1945. gada 21. aprilī, parakstot Līgumu, biedrs Staļins sacīja: „ Brīvību mīlētājas nācijas un vispirms slavu nācijas nepacietīgi gaida šā Līguma noslēgšanu, jo tās redz, ka šis Līgums nozīmē stiprināt Apvienoto nāciju vienoto fronti pret kopīgo ienaidnieku Eiropā"2 .

1945. gada 2. maijā radio vēstīja visai pasaulei Augstākā Virspavēlnieka pavēles vārdus Sarkanās Armijas un Jūras Karaflotes karaspēkam: Padomju karaspēks «pabeidzis vācu karaspēka Berlines grupas sagrāvi un šodien, 2. maijā, galīgi ieņēmis Vācijas galvaspilsētu Berlini — vācu imperiālisma centru un vācu agresijas perēkli"1 . Sarkanā Armija bija izpildījusi Staļina aicinājumu: Uzvara^ karogs uzvijās pār Berlini!

Hitleriskas Vācijas liktenis bija izšķirts. 1945. gada 8. maijā vācu augstākās virspavēlniecības pārstāvji Berlinē parakstīja aktu par Vācijas bruņoto spēku kapitulāciju bez ierunām. Atzīmējot ar uzvaru nobeigto padomju tautas Lielo Tēvijas karu, kas vainagojies ar pilnīgu hitleriskās Vācijas sagrāvi, 9. maiju pasludināja par visas tautas svētku dienu, par Uzvaras svētkiem.

Šai vēsturiskajā dienā Josifs Visarionovics Staļins pa radio uzrunāja tautu.

«Biedri! Mūsu Tēvzemes pilsoņi un pilsones!

Pienākusi lielā uzvaras diena pār Vāciju. Fašistiskā Vācija, ko Sarkanā Armija un mūsu sabiedroto karaspēks nospiedis uz ce-

1 „Pravda", 106. nr., 1945. g. 3. maijā.

ļiem, atzinusi sevi par uzvarētu un paziņojusi par bezierunu kapitulāciju …

… Tagad mēs pilnīgi pamatoti varam teikt, ka pienākusi Vācijas galīgās sagrāves vēsturiskā diena, mūsu tautas lielās uzvaras diena pār Vācijas imperiālismu…

… Apsveicu jūs ar uzvaru, mani dārgie Tēvzemes pilsoņi un pilsones!"1 .

Padomju tauta svinēja uzvaru. Visas padomju ļaužu domas un jūtas vērsās uz to, kurš bija izvadījis mūsu zemi cauri kara grūtībām un pārbaudījumiem, kurš bija izglābis zemi no bojā ejas, kura ģēnijs bija rādījis ceļu uz uzvaru, kura griba bija novedusi zemi līdz uzvarai, — vērsās uz lielo Staļinu! * ?

Par biedra Staļina lielo nopelnu Dzimtenes labā uzskatāms tas fakts, ka Tēvijas kara laikā viņš prata izraudzīt, izaudzināt un izvirzīt atbildīgos posteņos jaunus militāro vadītāju kadrus, kas uz saviem pleciem iznesa visas grūtības karā pret Vāciju un tās sabiedrotiem. Tādi bija: Bulgaņins, Vasiļevskis, Koņevs, Govorovs, Žukovs, Vatutjins, Oerņachovskis, Antonovs,

Padomju Savienības Ģeneralisimuss J. V. Staļins PSRS Augstākās Padomes deputātu, maršalu, ģenerāļu un admiraļu vidū Fotoattēls

Sokolovskis, Mereekovs, Rokosovskis, Maļinovskis, Voronovs, Tolbuchins, Jakovļevs, Malinins, Galickis, Trofimenko, Gorbatovs, Stemenko, Kurasovs, Veršiņins, Golovanovs, Fedorenko, Ribalko, Bogdanovs, Katukovs,

Lelušenko un daudzi citi.

24. maijā PSR Savienības Valdība sarīkoja Kremlī pieņemšanu par godu Sarkanās Armijas karaspēka pavēlniekiem — Staļina skolas karavadoņiem.

Pienemšanā biedrs Staļins teica runu par padomju tautas nopelniem Tēvijas karā un vispirms par krievu tautas nopelniem, kura ir tā izcilākā no visām Padomju Savienībā ietilpstošajām nācijām. Krievu tauta, teica biedrs Staļins, šai karā izpelnījusies vispārēju atzinību kā Padomju Savienības vadošais spēks

mūsu zemes tautu vidū. Biedrs Staļins uzsauca tostu par godu krievu tautai ne tikai tāpēc, ka tā ir vadošā tauta, bet arī tāpēc, ka tai piemīt skaidrs prāts, stingrs raksturs, nesteidzība, saprātīga pacietība. Krievu tautas bezgalīgā uzticība Padomju valdībai, ticība, ka tās politika pareiza, un atbalsts, ko krievu tauta cik vien iespējams sniedza Padomju valdībai un boļševiku partijai, kā teica biedrs Staļins, bija „tas izšķirīgais spēks, kas nodrošināja vēsturisko uzvaru pār cilvēces ienaidnieku — pār fašismu"1 .

Pēc Augstākā Virspavēlnieka biedra Staļina pavēles 1945. gada 24. jūnijā Sarkanajā laukumā Maskavā notika Aktivās armijas, Jūras Karaflotes un Maskavas garnizona karaspēka parāde — Uzvaras Parāde. Šurp, uz Sarkano laukumu Padomju Armija atnesa sakauto un iznīcināto vācu fašistisko armiju un diviziju karogus. Šos karogus nosvieda pie uzvarējušās padomju tautas kājām, pie Ļeņina Mauzoleja pakājes, kur tribinē stāvēja -Lielais Karavadonis— Staļins.

Izsakot visas padomju tautas gribu, PSES Augstākās Padomes Prezidijs 1945. gada 26. jūnijā par sevišķiem nopelniem, organizējot .visus Padomju Savienības bruņotos speķus un prasmīgi vadot tos Lielajā Tēvijas karā, kas beidzies ar pilnīgu uzvaru pār hitlerisko Vāciju, apbalvoja Padomju Savienības Maršalu Josifu Visarionoviču Staļinu ar otru «Uzvaras" ordeni.

Padomju Savienības Maršalam Josifam Visarionovicam Staļinam, kas bija Sarkanās Armijas priekšgalā mūsu Dzimtenes un tās galvaspilsētas Maskavas grūtajās aizsardzības dienās un kas sevišķi vīrišķīgi un enerģiski vadīja cīņu pret hitlerisko Vāciju, piešķīra Padomju Savienības Varoņa nosaukumu, pasniedzot Ļeņina ordeni un „Zelta Zvaigznes" medaļu.

1945. gada 27. jūnijā visu PSRS bruņoto spēku Augstākajam Virspavēlniekam Staļinam, Josifam Visarionovicam, piešķir visaugstāko militārā dienesta pakāpi — Padomju Savienības Ģeneralisimusa pakāpi.

1945. gada 16. jūlijā J. V. Staļins ieradās Berlinē, kur no 17. jūlija līdz 2. augustam notika triju lielvalstu — PSR Savienības, ASV un Lielbritānijas — Konference. Berlines konference pieņēma svarīgus lēmumus, kuru nolūks bija nostiprināt gūto uzvaru, tai skaitā arī lēmumus par Vāciju, Austriju un Poliju.

Ar uzvaru beigusi karu pret hitlerisko Vāciju, Padomju zeme sāka intensivu darbu, atjaunojot vācu iebrucēju izpostīto saimniecību, ceļot jaunas fabrikas un rūpnīcas.

Bet Padomju zeme nevarēja justies droša, kamēr vēl pastāvēja otrs kara perēklis — imperiālistiskā Japāna, kas bija noraidījusi ASV, Lielbritānijas un Ķinas prasību kapitulēt bez ierunām. Sabiedrotie uzaicināja Padomju valdību iestāties karā pret japāņu agresiju. Uzticīga saviem pienākumiem pret sabiedrotiem, Padomju valdība pieņēma šo viņu ierosinājumu un pasludināja kara stāvokli ar Japānu.

Padomju tauta atzina un atbalstīja šo lēmumu, jo tā bija vienīgā pareizā rīcība, kas varēja garantēt mūsu zemei drošību ne tikai Rietumos, bet arī Austrumos, kas varēja tuvināt kara beigas un veicināt drīzāku vispārēja miera atjaunošanu.

1945. gada 9. augusta rītā padomju karaspēks un Klusā okeāna flotes kuģi un daļas sāka kara darbību pret japāņu karaspēku Tālajos Austrumos.

Japāņu Kvantunas armija pēc nikniem, bet nesekmīgiem pretuzbrukumiem bija spiesta izbeigt pretošanos, tā nolika ieročus un padevās padomju karaspēkam gūstā. Padomju Armija atbrīvoja no japāņiem Mandžuriju, Dienvidsachalinu, Ziemeļkoreju un Kuriļu salas.

Padomju Savienības iestāšanās karā pret Japānu, Padomju Armijas daļu straujais uzbrukums un ievērojamas japāņu karaspēka masas sagrāve piespieda Japānu kapitulēt. 1945. gada 2. septembrī Japānas valsts un militārie pārstāvji parakstīja Tokio aktu par kapitulāciju bez ierunām.

Uzvaras dienā pār Japānu biedrs Staļins runāja pa radio. Vadonis paziņoja»padomju tautai priecīgu vēsti:

„No šā brīža mēs varam uzskatīt savu tēviju par izglābtu no vācu uzbrukuma draudiem rietumos un japāņu uzbrukuma austrumos. Iestājies ilgi gaidītais miers visas pasaules tautām"1 .

Bija uzvarējusi padomju sabiedriskā iekārta, bija uzvarējusi padomju valsts iekārta, bija uzvarējuši padomju bruņotie spēki, bija uzvarējusi komunistiskās boļševiku partijas gudrā politika.

Tēvijas kara laikā padomju tauta vēl dziļāk novērtēja sava vadoņa, skolotāja, karavadoņa un drauga Josifa Visarionoviea Staļina lielumu, viņa pašaizliedzīgo kalpošanu Padomju

Dzimtenei, viņa nenogurstošo gādību, lai sociālistiskā lielvalsts augtu un zeltu.

Staļins iedvesmoja padomju tautu dot pretsitienu ienaidniekam, Staļins noveda padomju tautu līdz uzvarai.

Vadot padomju bruņoto spēku kara darbību un saimniecisko un organizatorisko darbu aizmugurē, biedrs Staļins kara laikā turpināja milzīgu teorētisku darbu, izstrādāja un virzīja uz priekšu marksisma-ļeņinisma zinātni.

Biedra Staļina runās un pavēlēs, kas sakopotas grāmatā „Par Padomju Savienības Lielo Tēvijas karu", ir tālāk attīstītā padomju kara zinātne, teorija par padomju sociālistisko valsti, tās funkcijām un spēka avotiem. Biedrs Staļins vispārināja Padomju valsts darbības pieredzi kara apstākļos un norādīja ceļu, kā tālāk stiprināt Padomju lielvalsts ekonomisko un militāro varenību.

Referātā par Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas 26. gadadienu biedrs Staļins parādīja, cik liela nozīme bija boļševiku partijai, padomju iekārtai, Padomju Savienības tautu draudzībai un padomju cilvēku patriotismam, lai uzvarētu fašistiskos iebrucējus,

„Tēvijas kara laikā partija nostājās mūsu priekšā kā visas tautas iedvesmotāja un organizētāja cīņā pret fašistiskajiem iebrucējiem. Partijas organizatoriskais darbs apvienojis vienkopus un virzījis uz kopīgu mērķi visas padomju ļaužu pūles, ziedojot visus mūsu spēkus un līdzekļus uzdevumam sakaut ienaidnieku. Kara laikā partija vēl vairāk saaugusi ar tautu, vēl ciešāk saistījusies ar plašām darba laužu masām.

Te ir mūsu valsts spēka avots"[29].

Padomju Savienības spēka avots ir padomju sociālistiskā iekārta.

„Kara pieredze liecina, ka Padomju iekārta izrādījusies ne tikai labākā organizācijas forma zemes ekonomiskajam un kulturālajam uzplaukumam mierīgās celtniecības gados, bet arī labākā visu tautas spēku mobilizācijas forma, lai dotu pretsitienu ienaidniekam kara laikā"[30].

„Oktobra revolūcijas radītā sociālistiskā iekārta devusi mūsu tautai un mūsu armijai lielu, neuzveicamu spēku"[31].

Karš bija bargs eksāmens visiem Padomju valsts materiālajiem un garīgajiem spēkiem, tās stipruma un dzīves spēju pārbaude. Padomju sociālistiskā valsts godam izturēja eksāmenu un beidza karu, kļuvusi vēl spēcīgāka, vēl stiprāka un nesatricināmāka, kā to jau bija paredzējis biedrs Staļins.

Biedrs Staļins deva jaunus secinājumus un vispārinājumus par Padomju valsts ekonomikas nozīmi. Kara pieredze, teica biedrs Staļins, liecina, ka „Padomju valsts ekonomiskais pamats izrādījies nesalīdzināmi dzīves spējīgāks nekā ienaidnieku valstu ekonomika"1 .

Kamēr ienaidnieka zemju ekonomika kara laikā pagrima, Padomju Savienība panāca, ka bija iespējams ne vien apgādāt frontei apbruņojumu un municiju pietiekamā daudzumā, bet arī uzkrāt rezerves. Pēdējo triju kara gadu laikā padomju tanku rūpniecība ik gadu ražoja caurmērā vairāk nekā 30 tūkstoš tanku, pašgājēju lielgabalu un bruņumašinu; aviācijas rūpniecība — ap 40 tūkstoš lidmašīnu; artilērijas rūpniecība — ap 120 tūkstoš dažāda kalibra lielgabalu, ap 450 tūkstoš rokas un balsta ložmetēju, pāri par 3 miljoni šauteņu un ap 2 miljoni automātu; mīnmetēju rūpniecība — ap 100 tūkstoš mīnmetēju. Kvalitātes ziņā padomju apbruņojums ne vien nebija sliktāks par vācu, bet gan pārspēja to.

Novērtēdams, kāda nozīme bija padomju cilvēku cīņai pret vācu fašistiskajiem iebrucējiem, biedrs Staļins izdarīja ļoti svarīgu secinājumu par padomju tautas lielo vēsturisko nopelnu cilvēces vēstures priekšā: «Padomju tauta ar savu pašaizliedzīgo cīņu glābusi Eiropas civilizāciju no fašistiskajiem grautiņu rīkotājiem"1 .

Biedrs Staļins novērtēja padomju tautu kā varonīgu tautu, kas spēj darīt brīnumus un uzvarēt pat visgrūtākajos apstākļos.

Viens no galvenajiem Padomju Savienības spēka avotiem, teica biedrs Staļins, ir mūsu zemes tautu draudzība, kas izturēja visas kara grūtības un pārbaudījumus un vēl vairāk norūdījās visu padomju cilvēku kopīgajā cīņā pret fašistiskajiem iebrucējiem. Mūsu zemes tautu lielā un nesatricināmā draudzība radusies uz drošajiem Lenina Staļina nacionalas pplitikas pamatiem un kļuvusi cilvēces vēsturē par neredzētu paraugu taisnīgai nacionālā jautājuma atrisināšanai.

Izrādījās, ka padomju visu rašu un nāciju tiesību vienlīdzības ideoloģija, tautu draudzības ideoloģija uzvarēja hitleriešu zvērīgā nacionālisma un rašu naida ideoloģiju. Padomju tauta guva ne vien militāru un ekonomisku uzvaru pār hitlerisko Vāciju, bet sakāva to arī morāli politiskā ziņā.

Ļoti svarīga nozīme* ir biedra Staļina attīstītajai tēzei par padomju patriotismu, kas bija padomju ļaužu darba varonības avots aizmugurē un padomju karavīru kaujas varonības avots frontē. «Padomju patriotisma spēks ir tas, — saka biedrs Staļins, — ka tā pamats ir nevis rašu vai nacionalistiski aizspriedumi, bet dziļa tautas paļāvība un uzticība savai Padomju Dzimtenei, visu mūsu zemes nāciju darba ļaužu brālīga draudzība. Padomju patriotismā harmoniski apvienojas tautu nacionālās tradicijas un visu Padomju Savienības darba ļaužu kopējās dzīvības intereses… Tai pašā laikā PSES tautas cienī aizrobežas tautu tiesības un neatkarību un vienmēr izrādījušas gatavību dzīvot mierā un draudzībā ar kaimiņu valstīm. Šis apstāklis jāatzīst par pamatu mūsu valsts attiecībām ar brīvību mīlētājām tautām, kuras paplašinās un nostiprinās"1 .

Biedrs Staļins attīstīja tālāk progresivo padomju kara zinātni. Biedrs Staļins izstrādāja tezi par pastāvīgi darbojošamies faktoriem, kas izšķir kara likteni, par aktivu aizsardzību un pretuzbrukuma un uzbrukuma likumiem, par dažādo ieroču šķiru un kaujas technikas savstarpēju iedarbību mūslaiku kara apstākļos, par tanku un aviācijas lielu masu nozīmi mūslaiku karā, par artilēriju kā visvarenāko ieroču šķiru. Dažādos kara posmos Staļina ģēnijs atrada pareizu atrisinājumu, kur pilnīgi bija ievērotas situācijas īpatnības.

Staļina kara māksla izpaudās kā aizsardzībā, tā arī uzbrukuiuā. Pēc biedra Staļina * ?

norādījuma padomju karaspēka aktivā aizsargāšanās bija saistīta ar pretuzbrukuma gatavošanu. Uzbrukums bija saistīts ar stingru aizsargāšanos. Biedrs Staļins meistariski izstrādāja un izlietoja jaunu manevrēšanas taktiku; taktiku — vienā laikā pārraut pretinieka fronti vairākos sektoros ar tādu nolūku, lai neļautu pretiniekam sapulcēt savas rezerves trieciena dūrē; taktiku — pārraut pretinieka fronti dažādā laikā vairākos sektoros, kad viens pārrāvums seko otram ar nolūku, lai liktu pretiniekam zaudēt laiku un spēkus, pārgrupējot savu karaspēku; taktiku — pārraut pretinieka flangus, aiziet aizmugurē, aplenkt un iznīcināt lielus ienaidnieka karaspēka grupējumus. Ar ģeniāli asu skatu biedrs Staļins paredzēja ienaidnieka plānus un atvairīja tos. Kaujas, kur biedrs Staļins vadīja padomju karaspēku, ir izcili operativas kara mākslas paraugi.

Radoša īpatnība un oriģināla iecere raksturo visas kauju operācijas, ko Padomju Armija realizēja Ģeneralisimusa Staļina vadībā.

Biedrs Staļins ir devis paraugu, kā zinātniski atrisināmi PSRS starptautisko attiecību un ārpolitikas jautājumi kara un pēckara laika apstākļos. Biedrs Staļins attīstīja konkrētu praktisku rīcības un politikas programu, kā organizējama un atkal atjaunojama Eiropas tautu valsts, ekonomiskā un kultūras dzīve pēc uzvaras pār fašistisko Vāciju.

Vēl karam pilnā gaitā esot, 1942. gadā, biedrs Staļins formulēja antihitleriskās koalīcijas rīcības programas svarīgākos principus: iznīcināt rašu privilēģijas; vienlīdzīgas tiesības nācijām un viņu teritorijas neaizkaramība; atbrīvot verdzinātās nācijas un atjaunot viņu suverenās tiesības; katrai nācijai tiesības iekārtoties pēc pašas vēlēšanās; atjaunot demokrātiskās brīvības.

Referātā par Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas 27. gadadienu biedrs Staļins teica: «Uzvarēt karā pret Vāciju nozīmē veikt lielu, vēsturisku lietu. Bet uzvarēt karā vēl nenozīmē nodrošināt tautām stabilu mieru un neapdraudētu drošību nākotnē. Uzdevums ir ne tikai uzvarēt karā, bet arī padarīt neiespējamu jaunas agresijas, jauna kara izcelšanos, ja ne uz visiem laikiem, tad vismaz uz ilgāku laika sprīdi"1 .

Runādams par to, ka nepieciešams rūpēties par drošību visā pasaulē un radīt starptautisku organizāciju, biedrs Staļins brīdināja, ka apvienoto nāciju rīcība šai ziņā „būs efektiva, ja dižās lielvalstis, kas iznesušas uz saviem pleciem galveno smagumu karā pret hitlerisko Vāciju, ari turpmāk darbosies vienprātības un saprašanās garā. Tā nebūs efektiva, ja pārkāps šo nepieciešamo nosacījumu"1 .

Padomju Savienības Tēvijas karā gūto vēsturisko uzvaru lielisko ainu un sociālistiskās sabiedrības spēku tālākās attīstības grandiozo programu biedrs Staļins parādīja, runādams Maskavas pilsētas Staļina vēlēšanu apgabala priekšvēlēšanu sapulcē 1946. gada 9. februārī. Biedrs Staļins runāja par jauno, tautas saimniecības attīstības ceturto piecgadu plānu, kura galvenie uzdevumi ir atjaunot un pārsniegt rūpniecības un lauksaimniecības priekškara līmeni.

Biedrs Staļins runāja par nākotnes plāniem, par jaunu, varenu Padomju zemes tautas saimniecības un zinātnes uzplaukumu, par to, ka jārada apstākļi, kas garantēs mūsu Dzimteni pret visādām nejaušībām, kas vēl augstāk un augstāk pacels tās ekonomisko un militāro varenību, kas nodrošinās jaunu tās kultūras uzplaukumu un tautas labklājības pieaugumu.

1946. gada februārī, pamatojoties uz Staļina Konstitūciju, padomju tauta izdarīja jaunas J?SRS Augstākās Padomes vēlēšanas. Vēlēšanas izteiksmīgi un pārliecinoši liecināja par padomju tautas uzticību boļševiku partijai, Padomju valdībai un mīļotajam Staļinam. Par komunistu un bezpartejisko bloka kandidātiem Savienības Padomei balsoja 99,18% un Tautību Padomei 99,16 %.

Biedra Staļina dzīve un darbība nesaraujami saistīta ar viņa skolotāja un audzinātāja V. I. Ļeņina darbību, ar mūsu varonīgās boļševiku partijas vēsturi, ar lielās padomju tautas vēsturi.

Tālāk, biedra Staļina dzīve un darbība sais* ?

tīta ar starptautisko strādnieku kustību un koloniālo tautu nacionālās atbrīvošanās cīnu pret imperiālisma jūgu. Lielo vadoņu, Ļeņina un Staļina, vadībā auga un attīstījās Komunistiskā Internacionāle. Kā I Internacionāles vēsture nesaraujami saistīta ar Marksa un Engelsa vārdu, tāpat III, Komunistiskās Internacionāles vēsture saistīta ar Lenina un Staļina vārdu. Komunistiskajai Internacionālei bija svarīga nozīme, saliedējot apzinīgo strādnieku avangardu īstās strādnieku partijās. Izpildījusi savu vēsturisko misiju, otrā pasaules kara laikā Komunistiskā Internacionāle izbeidza savu eksistenci. 1943. gada maijā Kominternes Izpildkomitejas Prezidijs ierosināja likvidēt Kominterni kā starptautiskās strādnieku kustības vadošo centru. Kominternes sekcijas apstiprināja šo ierosinājumu.

Visu zemju strādnieku miljoni Staļinā redz savu skolotāju, no kura klasiskajiem darbiem viņi mācījušies un mācās, kā vajag sekmīgi cīnīties pret šķiras ienaidnieku, kā vajag gatavot apstākļus proletariāta galīgajai uzvarai.

Staļina ietekme, tā ir lielās, slavenās boļševiku partijas ietekme, tās partijas, kuru kapitālistisko zemju strādnieki uzskata par strādnieku šķiras paraugpartiju, kas atdarināšanas cienīga. Šās partijas vadībā ne vien gāza kapitālismu un nodibināja Padomju varu — darba laužu varu, bet arī uzcēla sociālismu PSE Savienībā.

Visu zemju strādnieki zina, ka katrs Staļina teiktais vārds ir padomju tautas vārds, ka katram vina vārdam seko darbs. Uzvarošās sociālistiskās revolūcijas pieredze, sociālisma uzcelšanas pieredze PSE Savienībā un padomju tautas uzvaras pieredze Tēvijas karā ir pārliecinājusi visas pasaules darba ļaužu masas, cik dziļa, dzīva un patiesa ir Ļeņina — Staļina lieta. Tagad visas brīvību mīlētājas tautas Staļinā redz uzticamu un stingru miera, drošības un demokrātisko brīvību aizstāvi.

J. V. Staļins ir partijas ģeniālais vadonis un skolotājs, sociālistiskās revolūcijas lielais strategs, Padomju valsts vadītājs un karavadonis. Nesamierinātība pret sociālisma ienaidniekiem, visdziļākā principialitāte, gaišas revolucionāras perspektīvas un skaidra mērķa savienošana savā darbībā ar sevišķu stingrību un neatlaidību mērķa sasniegšanā, gudra un konkrēta vadība, nesaraujami sakari ar masām — tādas ir raksturīgākās īpašības Staļina darba stilā. Pēc Ļeņina nevienam vadonim pasaulē vēl nav bijis jāvada tik milzīgas, miljoniem lielas strādnieku un zemnieku masas kā

J. V. Staļinam. Neviens tā kā J. V. Staļins neprot vispārināt masu revolucionāro radošo pieredzi, uztvert un attīstīt viņu iniciativu, mācīties no masām un mācīt masas, vest tās uz priekšu, uz uzvaru.

Visa Staļina darbība ir paraugs tam, kā milzu teorētisks spēks ir apvienots ar apmēra un vēriena ziņā izcilu praktisku revolucionārās cīņas pieredzi.

Kopā ar saviem tuvākajiem cīņas biedriem, pārbaudītiem ļeņiniešiem, būdams lielās boļševiku partijas priekšgalā, Staļins vada vēsturē neredzētu daudznaciju sociālistisku strādnieku un zemnieku valsti. Visās sociālistiskās celtniecības nozarēs viņa norādījumi ir vadība darbībai. Biedra Staļina darbs ir ārkārtīgi daudzpusīgs, viņa enerģija tiešām apbrīnojama. Jautājumu loks, kas nodarbina Staļinu, ir neaptverams: vissarežģītākie marksismaleņinisma teorijas jautājumi — un mācības grāmatas skolas bērniem; Padomju Savienības ārpolitikas problēmās — un ikdienas rūpes par proletāriskās galvaspilsētas labierīcībām; Lielā ziemeļu jūras ceļā rašana — un Kolchidas purvu nosusināšana; padomju literatūras un mākslas attīstības problēmas — un kolchozu dzīves statūtu rediģēšana un beidzot vissarežģītāko kara mākslas teorijas un prakses jautājumu atrisināšana.

Visi pazīst Staļina loģikas nepārvaramo, iznīcinošo spēku, viņa prāta kristālam līdzīgo skaidrību, viņa tērauda cieto gribu, viņa uzticību partijai, dedzīgo ticību tautai un mīlestību pret tautu. Visiem zināma viņa kautrība, vienkāršība, atsaucība pret cilvēkiem un nesaudzība pret tautas ienaidniekiem. Visiem zināma viņa neiecietība pret lielību, pret frāžu varoņiem un pļāpām, pret gauduļiem un panikas cēlējiem. Staļins ir gudrs un nesteidzīgs, atrisinot sarežģītus politiskus Jautājumus, kur vajag vispusīgi apsvērt visus plusus un minušus. Bet reizē ar to Staļins ir vislielākais drosmīgu revolucionāru lēmumu un asu pagriezienu meistars.

Staļins ir cienīgs Ļeņina darba turpinātājs vai, kā pie mums partijā mēdz teikt, Staļins — tas ir Lenins šodien.

Atbildot organizācijām un biedriem, kas viņu 1929. gadā apsveica 50 gadu dzimšanas dienā, Staļins rakstīja: „Jūsu laimes vēlējumus un apsveikumus attiecinu uz lielo strādnieku šķiras partiju, kas mani radījusi un uzaudzinājusi pēc sava ģīmja un līdzības… Variet nešaubīties, biedri, ka esmu gatavs arī turpmāk veltīt strādnieku šķirai, proletāriskajai revolūcijai un pasaules komunismam visus savus spēkus, visas savas spējas un, ja būs vajadzīgs, ari visas savas asinis, pilienu pecA piliena"1 .

PSRS tautas redz Staļinā iemiesotu savu varonību, savu dzimtenes mīlestību, savu patriotismu. „Par Staļinu! Par Dzimteni!" — ar tādu lozungu slavenās Padomju Armijas kareivji sagrāva savu nikno un viltīgo ienaidnieku — fašistisko Vāciju — un pacēla pār Berlini Uzvaras karogu.

„Par Staļinu! Par Dzimteni!" — ar tādu lozungu Padomju Armijas un Jūras Karaflotes kareivji sagrāva imperiālistisko Japānu un padarīja drošas Padomju lielvalsts robežas Tālajos Austrumos.

Ar Staļina vārdu sirdī Padomju Savienības

strādnieku šķira veica neredzētu varoņdarbu Lielajā Tēvijas karā, apgādājot Sarkano Armiju ar pirmšķirīgu kaujas techniku un municiju.

Ar Staļina vārdu sirdī kolchozu zemnieki pašaizliedzīgi strādāja tīrumos, apgādājot Sarkano Armiju un pilsētas ar pārtiku un rūpniecību ar izejvielām.

Ar Staļina vārdu sirdī padomju inteliģence

uzticīgi strādāja zemes aizsardzības labā, uzlaboja Sarkanās Armijas apbruņojumu, ražošanas techniku un organizāciju un virzīja uz priekšu padomju zinātni un kultūru.

Ar Staļina vārdu sirdī visa padomju tauta sekmīgi dziedē kara cirstās brūces un cīnās par jaunu, varenu tautas saimniecības un padomju kultūras uzplaukumu.

Staļina vārds ir padomju tautas vīrestības un slavas simbols, tas ir aicinājums uz jauniem varoņdarbiem mūsu lielās Dzimtenes labā.

Staļina vārdu sirdī nes sociālisma zemes jaunieši un jaunietes, pionieri un pionieres. Viņu vissirsnīgākās ilgas ir būt tādiem ka Lenins, tādiem kā Staļins, būt Lenina—Staļina tipa politiskiem darbiniekiem. Partijas un biedra Staļina aicināta, padomju jaunatne cēla sociālistiskās industrijas gigantus, radīja pilsētas taigā, būvēja un būvē brīnišķīgus kuģus, iekaro Arktiku, apgūst jauno techniku industrijā un lauksaimniecībā, stiprina mūsu Dzimtenes aizsardzību, radoši strādā zinātnē un mākslā, tā ir parādījusi varonības un vīrestības paraugus Tēvijas kara kauju laukos un pašaizliedzīga darba paraugus aizmugurē Padomju Armijas uzvaras labā. Ļeņina un

Staļina audzinātā komjaunatne ir uzticams boļševiku partijas palīgs un droša maiņa vecās paaudzes cīnītājiem par komunismu.

Neskaitāmās valodās Padomju Savienības tautas sacerē dziesmas par Staļinu. !§īs dziesmas pauž Padomju Savienības tautu lielo mīlu un bezgalīgo uzticību savam lielajam vadonim, skolotājam, draugam un karavadonim.

Tautas daiļradē Staļina vārds saplūst kopā ar Lenina vārdu. „Mēs ejam ar Staļinu kā ar Ļeņinu, mēs runājam ar Staļinu kā ar Ļeņinu, viņš zina visas inūsu domu domas, visu savu dzīvi viņš par mums rūpējas", — tā teikts kādā lieliskā krievu tautas dziesmā.

Staļina vārds ir padomju sabiedrības morālās un politiskās vienības simbols.

Ar Staļina vārdu visa progresivā cilvēce, visas brīvību mīlētājas demokrātiskās tautas saista savas cerības uz ilgu, stabilu mieru un drošību.

„Tā ir mūsu laime, ka grūtajos karā gados Sarkano Armiju un padomju tautu veda uz priekšu gudrais un norūdītais Padomju Savienības vadonis — Lielais Staļins. Ar Generalisimusa Staļina vārdu mūsu armijas slavenās uzvaras ieies mūsu valsts un visas pasaules vēsturē. Staļina, lielā vadoņa un organizatora, vadībā mēs tagad esam sākuši mierīgu celtniecību, lai panāktu sociālistiskās sabiedrības spēku īstu uzplaukumu un attaisnotu labākās mūsu draugu cerības visā pasaulē"1 .

1 L.Berija. Jautājumā par boļševistisko organizāciju vēsturi Aizkaukazijā, VAPP, 1946. g., 52. lpp.

1 J. V. Staļins. Raksti, Latv. Valsts Izdevn., I sēj., 93. lpp.

1 V. I. Ļeņins. Raksti, XVII sēj., 3. izd., 116. lpp.

1 „Rabočaja Gazeta", 17. nr., 1925. g. 21. janvārī.

[2] j.stalins. saruna ar vācu rakstnieku emilu ludvigu, 1938. g., 9.1pp.

[4] l. berija. jautājumā par boļševistisko organizāciju vēsturi Aizkaukazijā, VAPP, 1946. g., 17. un 18. lpp.

[5] j. staļins. par Ļeņinu, 1945. g., 20. un 21. lpp.

[6] /. v. staļins, raksti, latv. valsts izdevn., i sēj., 8. lpp-

[7] j. staļins. par Ļeņinu, 1945. g., 20. un 21. lpp.

[8] j. v. staļins. raksti, latv. valsts izdevn., i ©ēj., 91. lpp.

[9] šeit mēs neskaram šā jautājuma principiālo pusi.

[10] v. i. Ļeņins. raksti, xv sēj., 3. izd., 33. ipp.

[11] v. i. Ļeņins. raksti, xxix sēj., 3. izd., 78. lpp.

[16] j.v.staļins. marksisms un nacionāli koloniālais jautājums, VAPP, 1945. g., 126. lpp.

[17] ī. staļins. par opoziciju. raksti un runas no 1921.—1927. g., 74. lpp.

[18] Ī.staļins. par Ļeņinu, 1945. g., 16.—19. lpp.

[20] j. staļins. saruna ar vācu rakstnieku emilu ludvigu, 1938. g., 3.' lpp.

[21] ,,vk(b)p vēsture. īsais kurss", VAPP, 1945. g., 301. lpp.

[22] ,,vk(b)p vēsture. īsais kurss", VAPP, 1945. g., 299. lpp.

[23] v. i. Ļeņins. raksti, xxiv sēj., 3. izd., 540. lpp.

[25] „pravda", 56.. nr., 1925. g. 8. martā.

[26] j.staļins. par Padomju Savienības Lielo Tēvijas karu, VAPP, 5. izd., 20. lpp. „

8 Turpat, 24. lpp.

[29] j. staļins. par Padomju Savienības Lielo Tēvijas karu, VAPP, 5. izd., 92. lpp.

Content

G. F. Aleksandrovs u.c. Josifs Visarionovičs Staļins. Īsa biogrāfija

V.l. Ļeņins un J. V. Stalins Gorkos, 1922. g. Fotoattēli

Fotoattēli

Fotoattēli

J. V. STAĻINS Fotoattēli

Padomju Savienības Ģeneralisimuss J. V. Staļins PSRS Augstākās Padomes deputātu, maršalu, ģenerāļu un admiraļu vidū Fotoattēls