Rūja Valdis

Strelnieku Zeme

Valdis Rūja

Strēlnieku zeme

Patētiska mozaīka

.

.

TĒVA—STRĒLNIEKA PIEMIŅAI

.

CELIES AUGŠĀ, BALSS! I. ZIEDONIS

TĒVU ZEME

Mēs daudz ko mīlam,

Kas vēlāk vīla,

Brūk viegli smiltīs sapņu pils.

Sī zeme svētā,

Mums novēlētā,

Ir vienīgā, kas nepievils.

Tik neatkāpies,

Tik nepiekāpies,

Tik kaut kam dārgam nepārkāp. Liec liepu lapu Uz mātes kapa,

Tik tas ir dzīvs, kam dziji sāp.

Kad sirdij grūti,

Lai kur tu būtu,

Pie dzimtās zemes noliecies.

No rasas lāses Tu spēku krāsi,

Un ceļš tavs atkal tālāk ies.

.

EJAM STRĒLNIEKOS!

.

PAROLE

Piecstaru zvaigzne, piecstaru planēta — pasaulē latviešu strēlniekus zin, viņi jau dzīvē bij iekalti granītā, viņos iestrēdza naidnieku svins.

(Lija Brīdaka]

Kad ģeogrāfijas stundās skolotājs uz kartes rāda Latviju, skolēnus pārsteidz šīs gadsimtos izveidojušās pasaules daļiņas robežkontūru skaudrie zigzagi. Tā nav taisni un gludi atgriezta pīrāga šķēle uz tautas svētku galda. Tā ir sastingumam, ilgiem bēdu un varmācības leduslaikmetiem sūri grūti atkarota, ar senču kailām rokām un zobiem izplēsta, ar brāļu zobeniem izcirsta zaļa līduma, tautas šūpuļa svētvieta.

Ja man būtu jānosauc daži jēdzieni, kas visbūtiskāk raksturo zemi un tautu Daugavas krastos, kurus gan vārdus es izraudzītos pirmos? Varbūt latvju dainas? Tautas mūžsenās alkas pēc dailes un saules, pie skalu uguns dzimušās dvēseļu atbalsis, nepakļāvīgas, darbīgas cilts mutvārdu dižgrāmatu — testamentu bērnubērniem, skaņu tiltu no senatnes uz nākamību.

Ai, tēvu zemīte,

Tavu jaukumiņu!

Smildziņa ziedēja Sudraba ziediem.

Es varētu nosaukt sociālistiskās industrijas paraugrūpnīcu — gigantisko VEF, kas nes mūsu tautai tik dārgo Vladimira Iļjiča Ļeņina vārdu un visspilgtāk pauž un apliecina kādreizējās spīļarklu zemes izaugsmi par gudru mašīnu un automatizētu darbgaldu saimnieci, par brīnišķīgu smalkmehānismu pārzinātāju un radītāju, kuru pazīst un ciena visā pasaulē.

Taču es domāju, ka viszīmīgākais kopvārds ir latviešu strēlnieki. Kad sakām: «Latviešu sarkanie strēlnieki!» — dzirdam Saules kaujas vairogu un āvu šķindu. Strēlnieku durkļi trīti uz tām pašām tecilām, uz kurām asinātas Kauguru nemiernieku izkaptis, Džutas dumpja dalībnieču un Tukuma sacelšanās varoņu svētais ienaids.

Strēlnieki — tas ir mātes dzimtenes novēlējums un cerība, tēva nepabeigtās dziesmas «asiņaina gaisma ausa» turpinājums, brāļu lielā atmoda un sasaukšanās, tautas dusmu nenoslāpējamais devītais vilnis, kas aizvēla slog-akmeņus no mūsu tīrumiem un dārziem, aizskaloja sārņus Daugavā.

Strēlnieku un viņu internacionālo cīņubiedru vēsturiskais iekarojums ir visa mūsu daudznāciju valsts, viens no tās uzticamajiem priekšposteņiem — dzintarzeme Padomju Latvija.

Kad sakām: «Latviešu sarkanie strēlnieki!» — mums dārgas atmiņas uzvēda Iļjiča kabineta logu aizkari Smoļnijā, laipni viesiem no Baltijas ver durvis Raiņa un Hercena trimdas vietas Vjatkas — tagadējās Kirovas Jaunatnes teātris, kur kādreiz savas neuzvaramās 28. divīzijas puišus uzrunāja mūsu tautietis Voldemārs Āziņš. Savu pirmo Ziemeļurālu-Sibīrijas frontes pavēlnieku Reinholdu Bērziņu, kurš Urāla smēdēs kaldināja bargu ugunstrie-cienu Kolčaka pūķim, nav aizmirsuši Permas mašīnbūvētāji, Kamas papīra ražotāji. Par to, ka latviešu strēlnieku leģenda turpinās, mēs vēlreiz kopā ar dzejniekiem Pēteri Jurciņu un Borisu Kuņajevu pārliecinājāmies literatūras dienās «Ar Ļeņinu pa Ļeņina ceļu» tālajā Krasnojarskas novadā. Tajās piedalījās ap simt piecdesmit Padomju Savienības un sociālisma valstu rakstnieku un dzejnieku. V. I. Ļeņina 110. dzimšanas dienai veltītajā teorētiskajā konferencē Šušenskā profesors Vadims Baranovs uzsvēra, ka ļeņiniāna ir ne tikai tie daiļdarbi, kas atspoguļo vadoņa biogrāfiju. Mūsdienu rakstniekus un lasītājus sevišķi interesē grāmatas, kas rāda Ļeņina ideju īstenojumu dzīvē. V. Baranovs minēja arī latviešu Tautas rakstnieku V. Lāci un dzejnieku E. Vāveri, kas radījuši iedvesmojošus komunistu — Iļjiča uzticamo gvardu, latviešu sarkano strēlnieku tēlus. Savukārt mēs sibīriešus informējām par to, ka izdevniecības «Liesma» Oriģinālās daiļliteratūras redakcija Ļeņina jubilejai sagatavojusi Mihaila Zorina romāna «Sapņoju par Pleskavu» jaunu papildinātu izdevumu un Reiņa Ādmīdiņa sakārtotu prozas, publicistikas un dzejas kopkrājumu «No tava avota dzert».

Tikšanās brīžos internacionālajā auditorijā visu laiku bija it kā jūtama strēlnieku klātbūtne. Mums ar Borisu Kuņajevu, kuri arī esam apbalvoti ar krūšu nozīmi «Latviešu sarkanais strēlnieks», neskaitāmas reizes bija jāstāsta, ka Latviešu sarkano strēlnieku muzeja padome to piešķir ne tikai kauju veterāniem, bet arī kolektīviem, kultūras un sabiedriskajiem darbiniekiem, kuri visaktīvāk piedalās jaunatnes militāri patriotiskajā audzināšanā, strēlnieku varoņdarba iedzīvināšanā literatūras un mākslas tēlos. Apbalvoto vidū ir diriģenti Imants Kokars, Pauls Kvelde un Hermanis Eglītis, aktieris Imants Skrastiņš, televīzijas darbinieces Ināra Jaunozola un Brigita Zeltkalne, Krasnojarskas rajona padomju saimniecība «Geroji Sivaša», Kazaņas 30. vidusskola, Orlas apgabala Rižskas vidusskola, kuras audzēkņi kopj strēlnieku kapus, u. c. Bija jāstāsta, ko dara latviešu sarkanie strēlnieki, kā viņi iesaistījušies savas izcīnītās valsts pārvaldīšanā un sabiedriskajā darbā. Mums, strēlnieku dēliem, visur tika parādīta īpaša cieņa un uzmanība. Taimiras autonomā apvidus partijas Dudinkas rajona komitejas pirmais sekretārs Vladimirs Barsukovs, kurš gan pēc stājas, gan neteiktās rīcības atgādina latviešu strēlnieku, vienmēr ar draudzīgu smaidu apvaicājās: «Kā tad klājas mūsu latviešu strēlniekam?» — pasākumos sēdināja mani goda vietā sev blakus prezidijā, lūdza lasīt dzejoļus par strēlniekiem, ievadvārdos atgādinādams, ka šie Daugavas puikas ar zvaigzni pie cepures cīnījušies arī par Padomju Taimiru, ka Jeņisejas milzis Sajānu-Šušenskas HES mantojis daļiņu viņu spēka, sirds gaismas…

Igauņu Tautas rakstnieks Ādu Hints stāstīja, ka viņš, vākdams materiālus vēsturiskajiem romāniem, vecās emigrantu avīzēs Zviedrijā izlasījis tiem

laikiem zīmīgas baltvācu baronu bēgļu gaudas, ka latviešu sarkanie strēlnieki neļaujot saviem senajiem «labdariem» muižniekiem baudīt mierīgas dzīves augļus viņu «faterlandē», viņiem jābēgot pa kaklu pa galvu cauri Liepājas un Pērna-vas ostām prom pasaulē… Jā, tas ir strēlnieku rokraksts. Ādu Hints kopā ar savu draugu — romāna «Vētru krasts» tulkotāju krievu valodā Aleksandru Borščagovski, apciemojot senu igauņu ieceļotāju ciematu pie Sušenskas, sastapuši leģendāru pilsoņkara varoni latvieti, kurš noteikti ieiešot arī kādā viņu jaunākajā grāmatā. Latviešu sarkanos strēlniekus par savu pirmo mīlestību mākslā nosauca ievērojamie ukraiņu dokumentālisti, kuri kādu laiku dzīvojuši un strādājuši Latvijā: Vladimirs Kaņivecs un Boriss Burlaks. Viņu grāmatās par vispasaules proletariāta vadoni atspoguļotas arī latviešu strēlnieku cīņu takas. Par iznesīgajiem, drošsirdīgajiem Rīgas zēniem, kuros līdz matu galiem bija iemīlējušās staņicu skaistākās meitenes, vēl tagad dziesmas dziedot Dņepras un Donas krastos…

Man jāpateicas latviešu sarkanajiem strēlniekiem par to, ka līdz ar citiem republikas pārstāvjiem esmu viesmīlīgi uzņemts Zinību biedrības rīkotajās Latvijas PSR dienās Baltkrievijā un Kirgīzijā, Sameda Vurguna jubilejā Azerbaidžāņa, rakstnieku simpozijos Turkmēnijā, Armēnijā, Uzbekijā, kaimiņrepublikās Lietuvā un Igaunijā, latviešu kultūras dienās mūsu Dzimtenes sirdī — strēlnieku jaunības pilsētā Maskavā, Pievolgas «Zelta lokā» — strēlnieku slavas lokā.

Asinsbrālības sarkanie pavedieni iet no zemes uz zemi, no sirds uz sirdi. Savijoties un atgriežoties. Kāds krievu rakstnieks, tiekoties ar Dudinkas ģeofi-ziķiem, starp kuriem strādā arī latvietis Ivans Sniedze, teica: «Manu tēvu kopā ar citiem ķīlniekiem baltgvardu dumpja laikā Jaroslavjā 1918. gadā sazvērnieki veda uz nošaušanu. Viņu no nāves izglāba latviešu sarkanie strēlnieki. To es atcerējos tajā 1944. gada oktobra naktī, kad zvejnieku laivās forsējām Ķīšezeru, devāmies straujā triecienā atbrīvot Rīgu, Strēlnieku gars bija ar mums…»

Jaunais rumāņu rakstnieks Tudors Vasiliu, ar kuru sadraudzējos, dēstot Iļjiča aleju šušenskā, apsolījās apciemot mūsu republiku, kuru apvij tik daudz varoņstāstu. Viņš gribot pabūt kopā ar tiem, kuri «tēvuzemes brīvestību pirkuši ar asinīm». Kad savu kaismīgo uzrunu beidza Vjetnamas dzejnieks Nguens Van Bongs, kura dzejoli «Zēn, dziedi vēl!» biju jau agrāk atdzejojis «Cīņai», visa daudznacionālā auditorija, kājās piecēlusies, ilgiem aplausiem apliecināja stingro apņēmību nosargāt zaļoksnās eglītes — Draudzības parku. Plecu sakļautībā, klusajā zvērestā sajutām strēlnieku klātbūtni.

Kad Jānis Kalniņš un Pēteris Griško viesojās Sčecinā un Rostokā, viņiem nebija daudz par sevi jāstāsta — galveno revolūcijas un pilsoņkara gados jau bija pateikuši slavenie Latdivīzijas strēlnieku pulki. To rindas cīnījās arī krievi, ukraiņi, poļi, vācieši, bulgāri un citu tautu dēli, palīdzēdami satriekt Antantes algotņu izlases armijas, arī poļu un čehu baltgvardus, tādējādi jau toreiz likdami pamatus, plēsdami līdumus šodienai,

Kad sakām: «Strēlnieki!» — mūsu sirdīs uzstrāvo lepnums, pašapziņa un atbildība; ar strēlnieku vārdu Latvijā ienāk pasaule un pasaulē aiziet Latvija.

SIBĪRIJAS KADRIĻA

Roberfam Eihem

Es neslēpšu, ne reizi vien

Uz zoba esmu vilkts:

«Kas viņu ar tiem lāčiem sien?

Nu vientiesītis spilgts —

Jau atkal brauc uz Tjumeņu,

Uz cara cietumiem,

Kad varētu uz rumāņiem

Vai īstiem rietumiem…»

Ak, draugi, rimstiet zūdīties!

Man labu vēlat jūs?

Tad ļaujiet pašam kļūdīties!

Tās manas kļūdas būs.

No padomiem kad galva sāp,

Kad deniņus spiež stress,

Pa logu ziemeļblāzma kāpj,

Tai līdzi pošos es.

Kur mūžīgais stingst sasalums,

Tur šūpulis vai kaps —

To drīzāk teiksma paudīs mums,

Ne dzīvsudraba stabs.

Tur ļaudis lepni — klanīties

Vien mātes priekšā māk.

No šķēpa padzīts, projām ies

Tas, kas ar šķēpu nāk.

Vēl purvos, kur uz ciņiem žūst

Sens naudas depozīts,

Lauzts Čingishana cirvis rūs,

Gruzd dekabristu spīts,

Grib brīvestību ieelpot

«Cars labais» Jemeļjans…

Ko cilvēks cilvēkam spēj dot?

Vārds — zobens mans un zvans!

Pār gadu simtu Šuša trauc,

Tuvs kļuvis tālais ciems..

. šī zeme latvju streikus sauc

Par dēliem savējiem.

Kur vārds šeit skanīgs — Roberts — rasts,

Dots krievu dzejniekam?

Kam tautu sirdis atveras,

Nav jāiet dzelzī tam.

Ne viss ir maināms valūtā.

Lai cik mums akcents smags,

šeit runājam tai valodā,

Kam tulku nevajag.

Kad sīkumi sāk pārāk kost,

Kad drazas acīs lec,

Pret Urālu tad atspiežos,

Glābj tundras zaļais plecs.

Tavs sniegputenis

— kompreses Uz pieres planētai.

Kā danci vest, kā loku plest,

Nāc prasi zemei šai!

Raibs taigas uguns lakats skauj.

Sper soli — tumsu kliest!

Tavs raksturs, Sibīrija, ļauj

Mums taisnāk turēties!

MĒS TAČU VIŅU DĒLI. . .

(Vēstule Krišjānim Žubilim)

Paldies par vēlējumiem, par vārdiem, kas adresēti maniem dzejoļiem! Ir gandarījums atzinību dzirdēt no aprakstīto kauju dalībnieka, kurš gan dzimis Lielzalvē, bet kopā ar maniem novadniekiem cīnījies manā dzimtajā pusē. Jūs taču pats, Zubīštēv, bijāt šo darbu ierosinātājs.

Pirms dažiem gadiem Latviešu sarkano strēlnieku muzeja uzdevumā mēs braucām uz Valmieras 4. vidusskolu, kuras pionieru vienība un komjaunatnes pirmorganizācija, ko vada rūjienietis Vīksna, nosaukta latviešu sarkano strēlnieku vārdā. Varonības stundā Jūs aizrautīgi stāstījāt par notikumiem, kas 1919, gada Padomju Latvijas pirmajos četros mēnešos risinājušies Ziemeļ-

vidzemē, sevišķi Rūjienas, Virķēnu, Idus, Sēļu un Mazsalacas sarežģītajos frontes iecirkņos. Man vēlreiz gribas atcerēties stāstu par Jūsu jaunību, Jau 1915. gada novembrī 7. Bauskas pulka (sākumā bataljona) dibināšanas dienās Bolderājā, tūlīt pēc iesaukšanas cara armijā, Jūs iestājāties šajā kaujas vienībā, kuras pirmiecerēio karoga moto «Naidniekam zvēroša liesma — tēvijai saules stars», baidīdamies no augošā dumpības gara, savā laikā neesot gribējis apstiprināt cars Nikolajs. Imperators toreiz tiešām nekļūdījās. Pulks, no kura cits pēc cita aizbēga vai tika padzīti vecie reakcionārie virsnieki, strauji revolu-cionarizējas. Viena no aktīvākajām bija 5. rota, kas pēc 1917. gada februāra agrīnajiem cīruļputeņiem ievēlēja Jūs par rotas komitejas priekšsēdētāju, vēlāk tikāt iecelts par šīs rotas komandieri. Saņemtie jaunie kaujas uzdevumi, atgriežoties Latvijā, nebija no vieglajiem. Kopā ar 2. Novgorodas divīzijas daļām, jaundibināto Valmieras brīvprātīgo bataljonu un dažām citām cīņas grupām diennakti bija jāatvaira latviešu, igauņu un somu baltgvardu viesuļ-uguns. Mazpilsēta un pagastu centri gāja no1 rokas rokā. Iebrucēji solīja, vilināja, draudēja, laupīja, izrēķinājās, rīdīja dažādu tautību cilvēkus citu pret citu.

Rūjienietis Jānis Boss, kura atmiņu pieraksti (tāpat kā Jūsu) glabājas Valmieras vidusskolas kauju slavas muzejā, bijis aculiecinieks tam, kā igauņu buržuāziskie nacionālisti zvērīgi izrēķinājās ar sava bruņuvilciena apkalpi —• netālu no Rūjienas stacijas pie vecajiem kapiem katrs desmitais no spaidu kārta mobilizētajiem par atteikšanos iet uzbrukumā nošauts.

Frontes līnija bija gara un reizē bezgala īsa. Simtiem kilometru un dažu sprīžu, mūžības un dažu mirkļu atstatumā. Barikādes ass nereti spraucās caur saimes istabu, caur abpusgriezīga zobena smaili, caur pusvārdu. Lielos pavērsienus ietekmēja saskaņota kopēja, taču ļoti bieži arī atsevišķu cilvēku spēja, drosmīga rīcība. Kad balto bungas sāka dārdēt pārāk uzpūtīgi, jūs, divdesmitgadīgu strēlnieku sauja, no manas bērnības upes līčiem kādu nakti februāra sākumā pāri staignajam Brīvpurvam devāties pārgalvīgā uzbrukumā Virķēnu muižai, kur bija nocietinājušies baltie. Cīņas gars un pēkšņums nodrošināja trieciengrupai panākumus. No šīm rūgtajām oficieru dzīru paģirām ienaidnieks nespēja īsti attapties līdz pat aprīļa beigām. Vai jaunie mehani-zatori, kuri tagad mācās Virķēnu profesionāli tehniskajā skolā, zina savas ēkas vēsturi, varonīgo nakts reidu, par kura organizēšanu un vadīšanu Jūs tikāt apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni, bet 7. pulkam par padomju varas sīkstu aizstāvēšanu Ziemeļlatvijā KSFPR Revolucionārā kara padome piešķīra Sarkano Goda karogu?

Katrā plēsuma vagā iearta šķipsna strēlnieku asiņu sāls. Ar kādu cieņu un lepnumu Jūs stāstījāt par apkaimes bijušajiem laukstrādniekiem, sevišķi par trim draugiem Anšiem, kuri kauju laikā brīvprātīgi pieteikušies rotā, kļuvusi komunisti un plecu pie pleca cīnījušies pilsoņkara frontēs. No Ipiķu pagasta ieradušies vīri, kurus vadījis Ansis Leska, no Sēļu muižas — Ansis Kukainis, bet no Rūjienas -— Ansis Spigers. Lielais modinātājs laiks un idejas aizmēza robežu kupicas un aizspriedumus, mācīja cilvēkus domāt, tuvināja pilsētas un tautas. Man dziļi atmiņā iespiedās Jūsu stāsts par 5. rotas strēlnieku, pēc tautības vācieti,— Franci Gluhovski, kurš bezbailīgi cīnījies arī Virķēnu kaujā un kuru kopā ar Eduardu Liepiņu baltgvardi 14. februārī nogalināja Mazsalacā.

… Nemitīgajās cīņās krietni paretinātais 7. pulks togad kopš 6. janvāra veica garnizona dienestu atbrīvotajā Rīgā. Ļaužu pavadīti, no Grīziņkalna kapličas cauri visai pilsētai uz pleciem nesāt šķirstus ar baltgvardu noslapka-voto 27 komunāru mirstīgajām atliekām, lai tās svinīgi apglabātu Esplanādes laukumā aiz katedrāles. Apvienotās Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju 1. kongresa sagatavošanas dienās pienākumu bija milzums: attīrot galvaspilsētu no okupantu un pašmāju buržuāzijas aģentiem, vajadzēja pārbaudīt vai katra nama bēniņus un pagrabus. Lai papildinātu pulka rindas, tā štābs ievietoja «Cīņā» aicinājumu strādniekiem iestāties 7. Bauskas latviešu strēlnieku padomju pulkā. Tajā laikā no vācu okupantu armijas bija dezertējuši vairāki desmiti kareivju un, Krievijas revolūcijas ietekmēti, nodibinājuši savu nelegālu komunistisku organizāciju, veikuši aktīvu revolucionāru darbu, asi uzstājušies pret kara turpināšanu. Vienpadsmit šīs organizācijas biedru vēlējušies iestāties Jūsu komandētajā 5. rotā, kuras mītne tobrīd bijusi Nikolaja tagad Gorkija) ielā. Pēc konsultēšanās Iskolastrelā nolemts, ka vācu biedriem jāieteic un jāpalīdz pāriet frontes līniju un jāveic revolucionārs izskaidrošanas darbs, jāizplata zaldātu brā|ošanās idejas pretinieka karaspēka daļās. Tomēr Francis Gluhovskis, kurš no tēva bija iemācījies krievu valodu, būdams ļoti piemērots izlūka uzdevumu izpildei, lūdzis viņu atstāt 5. rotas sastāvā. Vācu komunists attaisnojis biedru uzticību, līdz pēdējam elpas vilcienam godam turējis latviešu strēlniekiem doto zvērestu.

Ar laikraksta «Cīņa» komandējumu kabatā dodoties pa Jūsu slavenās internacionālās 5. rotas un Valmieras brīvprātīgo bataljona cīņu vietām dzimtajā pusē, vēlreiz pārliecinājos, ka brīvības cīnītāju varoņdarbs nekad netiks aizmirsts: avoti nedrīkst aizaugt ar ūdenszālēm, aizbirt ar zemi. 2ēl, ka visiem trim Anšiem vairs nav lemts redzēt, kā pārvērties viņu dzimtais novads. Ipiķu un Sēļu zeme nekad nav bijusi no auglīgajām, taču pēdējos gados kolektīvās saimniecības «Rosme» un «Ziemeļi» pakāpušās krietnu soli kalnup. Jūsu ciņu biedrs, arī atsaucīgs strēlnieku muzeja aktīvists, viens no leģendārā Jāņa Bērziņa gvardes vīriem, Jānis Luste lika pasveicināt dzimtos Naukšēnus un Nur-mus, no kurienes nācis arī Jūsu rotas strēlnieks Vītols un kur tagad saimnieko viens no spēcīgākajiem rajona kolhoziem — «Naukšēni». Pabiju pie sirmā bitenieka Jāņa Brožes apvienotajā bišu dravā «Pakuļos», no kurienes reiz izlidoja ērglis, — tur kalpu būdiņā dzimis Sarkanās Armijas Gaisa Kara Spēku priekšnieks J. Alksnis. Jēros pie Endzeles, kur deviņpadsmitā gada pavasarī risinājās sīvas cīņas, bet vēlāk kādu laiku par skolotāju strādāja strēlnieks un dzejnieks Eižens Vēveris, izaudzis stalts un moderns kolhoza «Straume» ciemats.

Viena no galvenajām Rūjienas ielām, kura ved uz Virķēniem un kuru fašisti līdz pamatiem nodedzināja, sākas pie V. I. Ļeņina pieminekļa, ko kaldinājis rūjienietis — tēlnieks Ļeņina prēmijas laureāts Jānis Zariņš. Sai savas dzimtās pilsētas ielai, kur uzcelta autoosta, uzbūvēts jauns universālveikals un ēdnīcas nams, devusi vārdu bijusī partijas Viborgas rajona komitejas sekretāre Ella Liepiņa, kura Vladimiram lljičam pasniedza komunista biedra karti № 600.

Neredzamām, bet sīkstām, zaļoksnējām šķiedrām vienoti laikmeti un paaudzes, tautu cīņa un darbs. Seno ķildu un strīdu šaursliežu līkumotie uzbērumi sen nojaukti. Uzbūvēts ērts dzelzceļš Rīga—Saulkrasti—Rūjiena, gar

Virķēniem uz Tallinu pāri baltiem viaduktiem vijas viesmīlīgā olimpiādes šosejas lente.

Gar SCO celtajām glītajām vairākstāvu dzīvojamam ēkām iegriezos Upes ielā, kas man tuva un iestaigāta kopš jaunības dienām. Plašajā kultūras namā, kur landesvēra gadā bija ierīkots karakalpu zirgu stallis, dega gaišas ugunis. Naukšēnu profesionāli tehniskās vidusskolas audzēknis, mans brāļadēls Aigars, pārbaudīja prožektorus, palīdzēja tēvam sapost telpas sarīkojumam. Apskatījis mazajā zālē lietišķās mākslas izstādi «No vectētiņu un vecmāmuļu pūra», starp kuras eksponātiem ieraudzīju arī vecā strēlnieka Jāņa Boša pītās salmenīcas un izgrebtās seno laiku liecinieces — koka tupeles, pievienojos cilvēku straumei, kas pulcējās sumināt ilggadējo mūzikas skolotāju, diriģentu un komponistu, kolhoza «Straume» kora dibinātāju Ēvaldu Šiliņu viņa jubilejā. Izpildkomitejas priekšsēdētāja Ilga Lenša cildināja labākos ļaudis, veterānus, runāja par paaudžu ceļamaizi. Bija mazliet neparasti no jauno novadnieku lūpām dzirdēt kādreiz rakstītas rindas:

Kas domas, darbos vienmēr jaunu rada,

Tas nedrīkst, nespēj novecot,

Jo nevīstošu jaunību pats rod,

Kaut matos sarma krājas gads aiz gada.

Nesen Jūs, Žubīštēv, ar smaidu teicāt: «Vakar mēs bijām jaunāki nekā šodien, šodien esam jaunāki nekā būsim rīt…» Taisnība jau — cīņai un darbam atdotos gadus neatgriezīsim. Bet ticiet, jaunība iet līdzi tiem, kas aiz sevis atstāj pavasari, sniedz roku dzīvībai. No strēlnieku zobena patiešām uzlēkusi saule. Tas nerūs. Jūs man rādījāt kauju biedru un pionieru vēstules no visas Savienības, vecāku fotogrāfijas, sava pirmā skolotāja Jūlija Dievkociņa attēlu, uzņēmumus, kuros esat redzams gan ar savas 5. rotas, gan ar pilsoņkarā komandētā bataljona vīriem, gan kopā ar Jāni Kalniņu un Pēteri Smidri strēlnieku pulku delegātu 2. kongresā, piemiņas relikvijas, grāmatas ar mīļiem ierakstiem, apbalvojumus par Perekopa un reihstāga ieņemšanu…

Istabu un muzeju sienās, lai cik tās ietilpīgas, nav ieliekams darbīgs un bagāts karavīra un pedagoga mūžs. Tā skanīgās atbalsis dzirdamas Virķēnu un Rūjienas zēnu un meiteņu smieklos, Rīgas un Jelgavas augstskolu auditorijās, Krasnojarskas un Novgorodas aleju šalkās…

BALĀDE PAR FRANCI GLUHOVSKI

1919. gada 14. februārī, iebrūkot Mazsalacā, baltgvardi nošāva vācu komunistu Franci G/uhovski, kurš bija ieskaitīts 7. latviešu strēlnieku pu/kā.

(VDR arhīvs)

Nebij vaļas mūs darbdienā pasaulē laist, Viņai paprasiet— dienai septītai,

Kāpēc kopš mazotnes, kāpēc gan Skaitlis septiņi kuļas pa kājām man,

Francim Gluhovskim.

Kas mana māte? — Sīksta spītība tā.

Kur tēvs mans? — Viņš iearts šai līdumā.

Bet dzimta un radi? — Mēs visi tie — Septiņkraukļu septiņreiz nolādētie…

«Franci Gluhovsķi,

Tu bastards, jauktenis, mistrojums.

Kas palicis vācisks? Viens vārds no mums — Ar polisku uzvārdu latvelis greizs.

Vai no čigānu tabora izkriti reiz,

Franci Gluhovsķi?»

«Visās valodās asinis sarkanas tek.

Jā, dzīslās man septiņu tautu spēks.

No septiņām krāsām varavīksna spulgst,

No septiņiem brāļiem — septītais pulks.» — «Franci Gluhovsķi,

Tev, nodevēj, ausveisa, tēvijas nav,

Tu atkritējs, svešnieks, uz savējiem šauj.» — «Šaipus barikādēm man tēvija ir.

Kurš savējs, tas kaujā jāizšķir.» —

«Franci Gluhovsķi,

Tev zemes sagribējies? Tad ņem!

Visas septiņas pēdas tev varam lemt!»

Un septiņām kārtām lodes cērt.

Vai septiņas dzīvības būtu vērts Francis Gluhovskis?

Viņš septiņus soļus pret krauju vēl sper, Vēl septiņas lāses Salaca dzer.

Otrs Sniedzēnu kalns ar mocekļiem krauts. Nav septiņas dienas apbedīt ļauts Franci Gluhovski.

Bet klusums par skaņu lavīnu kļūst.

Ar Salacu jūrā pali sarkani plūst.

Kāpnes septiņas pretī mūžībai liek Pulks septītais — iecirsts marmorā tiek Francis Gluhovskis.

Kad Mazsalacā vakarjunda tumst,

Deg dvēselēs svinīgs, svēts solījums.

Kā atbalsis uguņu ierinda plīv,

Un aiz septītās lāpas atsaucas dzīvs Francis Gluhovskis.

DZELZS UN CILVĒKI

Nu un visi, kas neziņā stomās, pēta: «Ko viņi fik grūti nes?» Ziniet: strēlnieku patronu somās jauni mūži un pasaules.

(Kārlis Pelētais,)

Kad Komjaunatnes krastmalā svētku parādē aizdun smago kaujas tanku un raķešu apakšvienības, uz brīdi apklust garnizona orķestra maršs, apsveicēju vārdi mikrofonā. Fanfaru skaņas un pat ruporā pastiprinātas cilvēku balsis nespēj sacensties ar modernās aizsardzības tehnikas varenību. Milzu sprieguma galvanizētu tribīņu priekšā dārd laukums, pār Daugavu spārnos uzšaujas kaijas. Motoru rībā šķiet, ka tuvumā vairs nav nevienas dzīvas dvēseles. Aiz noslēgtām lūkām un vairogiem pa asfaltu dzelzs solī veļas dimdoša lavīna: Tēvzemes bruņu cepures, bruņu cimdi. Un liekas mazliet dīvaini — kur tad palicis cilvēks? Vai viņš saplūdis, sakusis kopā ar stūres ratiem un slēdžiem, brīdinošajiem stobriem un masīvajām kāpurķēdēm? Vai viņš, liedēts ugunīs un pērkonos, pats pārvērties bruņu tēraudā?

Pēkšņi pagriezienā atdarās mašīnu zaļās metāla durvis un uz ietves veikli izlec saspringti vīri vēju un liesmu atblāzmu bronzētām sejām. Un man liekas, ka savu dēlu un mazdēlu vidū ir arī viņš — cilvēks no teiksmas — sarkan-zvaigžņotā budjonovkā, ar trim rombiem svārku apkaklē, viens no šī karaspēka dibinātājiem un kaldinātājiem — bijušais Sarkanās Armijas bruņoto

autotanku karaspēka komandieris Gustavs Boķis, toreizējo visaugstāko apbalvojumu — Sarkanā Karoga un Sarkanās Zvaigznes ordeņu kavalieris, kuram 1935. gada novembrī piešķirta korpusa komandiera militārā pakāpe. Viens no Ziemeļvidzemē dzimušo Sarkanās Armijas karavadoņu plejādes, kurā ietilpst dārgi, neaizmirstami ļeņiniešu vārdi — Jēkabs Alksnis, Jānis Alksnis, Reinholds Bērziņš, Kārlis Janelis, Fridrihs Kalniņš, Jānis Fogelis . . .

Jēkaba Alkšņa dzīvesbiedre — sabiedriskā darbiniece un pedagoģe Kristīne Medne-Alksne — atsūtīja man rosinošu vēstuli. Viņa rakstīja: «Šoreiz gan gribu teikt par Gustavu Boķi. Nav labi, ka par viņu nav tāda kārtīga izsmeļoša raksta vai grāmatas. Viņš tak ir mūsu novadnieks, kam tieši Rūjienā savi revolucionārie nopelni, bet par viņu tomēr maz zina. Ar mani reizē mācījās viņa māsa Emīlija. Vajadzētu plašāk uzrakstīt par zemnieka dēlu, kurš atradis ceļu uz revolūciju. Droši vien arhīvos dabūjamas ziņas. Daļa materiālu glabājas pie viņa dzīvesbiedres Martas Boķes.» Atceros arī vēsturnieku A. Sprešļa, G. Rauzāna, V. Bērziņa, strēlnieku muzeja darbinieku V. Steina, E. Sondovičas rakstītās rindas, Boķa cīņasbiedru atmiņas. Žēl, ka kinohro-nisti palaida garām viņa dibinātā Valmieras brīvprātīgo bataljona kaujinieku saviļņojošo, neatkārtojamo tikšanos Valmieras 4. vidusskolā.

«Mūsu slaveno tanku izveidošana ir G. Boķa liels vēsturisks nopelns,» raksta inženiertehniskā dienesta ģenerālpulkvedis I. Ļebedevs. «Mēs vienmēr atcerēsimies šo latviešu tautas uzticamo dēlu, nelokāmo ļeņinieti!»

Grāmatai jātopl Varbūt kopkrājumam. Vēl vienai Padomju Armijas vēstures lappusei. Gustavs Boķis pats to uzrakstījis ar savu dzīvi. Cilvēka darbs un cīņa pati runā, sevi aizstāv un atgādina. Mums tikai jāpaiet pretī, jāieklausās skopajos anketu un pavēļu vārdos, jānorauš gadu sniegi.

Kamēr aiz Latviešu sarkano strēlnieku memoriāla nenorimst Rīgas sardzes skates duna, dzirdu noietā varoņceļa atbalsis, Gustava Boķa stāstu . . .

Lai jau puteņo. Neaizveriet acisl Tās ir tērauda dzirkstis, kas iesprēgā asinīs. Degoša metāla lāses. Nepārtrauktības sīkstie, sarkanie pavedieni. Piedzimu tēva mājās Rūjienas pagastā, tā dēvētajos sarkanajos Brēkšos, 1896. gada 27. novembrī. Jau agri apjautu, ka pūrvietas, kas piederēja vecākiem, rūpīgi jāsargā no visādiem mūdžiem un kaitēkļiem, lai nodokļu un nodevu jūgā tās spētu pabarot ģimeni ar sešiem bērniem. Tādēļ pēc Rūjienas proģimnāzijas beigšanas 1911. gadā iestājos Priekuļu lauksaimniecības skolā, lai mācītos un vēlāk spētu strādāt par pļavkopības instruktoru, liktu zemei ziedēt. Skolā sadraudzējos ar ļaudīm, kuri apņēmīgi zvērēja cīnīties pret salnām, spradžiem un netaisnību arī cilvēku sabiedrībā.

1913, gada 13. martā kļuvu Latvijas Sociāldemokrātijas Vidienas organizācijas biedrs. Rīgas Politehniskajā institūtā, kur gribēju paplašināt zināšanas agronomijā, paguvu pabeigt tikai vienu kursu. Pār dzimtā Vilpulkas kalna piekājes pureņu pļavām brāzās melni sirseņu mākoņi.

Tiku iesaukts cara armijā. Neiebildu pret manu nosūtīšanu uz Rietumu frontes praporščiku skolu Pleskavā, ko absolvēju 1917. gadā. Militārās iemaņas, kara māka drīz vien noderēs izšķirošajās cīņās . . .

Oktobra revolūcijas dienās biju latviešu strēlnieku rezerves pulka rotas komandieris, piedalījos Ziemeļlatvijas muižu konfiscēšanā. Vācu karapūļiem iebrūkot, nepaguvām evakuēties. Rūjienas dižvīri prūšu ķiveru aizsegā stei-

dzīgi dibināja žandarmērijas nodaļu un brīvprātīgo vervēšanas punktu. Nesnaudām arī mēs. Kopā ar Jāni Jansonu, Jāni Ringu un citiem rūjieniešiem noorganizējām mežabrāļu — partizānu vienību.

Ienaidnieku nemitīgie triecieni kā vesera sitieni" uz laktas mūs saliedēja zvērojošā zobenā. Apvienojusies ar Mazsalacas un Sēļu partizāniem, mūsu vienība februārī pārformējās par Valmieras brīvprātīgo bataljonu. Par tā komandieri iecēla Frici Medeni, bet mani — par viņa palīgu. Komisāra pienākumus izpildīja Voldemārs Āboltiņš (vēlāk ekonomisko zinātņu profesors Maskavā).

Bataljons ir mūsu cietā dūre,

Atmaksa par karaiiesas valgiem,

Mūsu vārds un sasaukšanās spalga, Dzīva mātes sirds zem purvu ciņiem. Bataljons ir mūsu pašapziņa, Uzdrīkstēšanās un izraušanās —

Uelā atbalss Petrogradas zvaniem!

Pēc Rīgas krišanas 22. maijā atgājām uz Varakļānu muižu, kur novietojās bataljona štābs. Pie kritušā rūjienieša Kangara kapa pastāstīju savējiem par sarežģīto stāvokli frontē, neslēpjot nopietnās grūtības: mūs sagaida ilga un smaga cīņa, bet uzvara būs mūsu. Ja kādam sāk ļodzīties ceļi, lai labāk pazūd krūmos . . .

Naktī mūs pameta trīs vīri, patiesībā gļēvuļi, kuru nozušanu nevar uzskatīt par zaudējumu,

Mūsu bataljonu 1. jūlijā iekļāva 8. latviešu strēlnieku pulkā. Tiku iecelts par tā komandiera palīgu, pēc dažiem mēnešiem — par komandieri. Pēc sīvām kaujām pret poļu baltgvardiem Borisovā un Rogačevā septembra beigās mani nosūtīja uz Dienvidu frontes placdarmiem, kur slepkavoja un laupīja ģenerāļa Deņikina savervētie algotņi.

Vaicāju saviem puišiem, no kuriem daudzus pazinu personiski: kā ir ap dūšu, bijušie Rūjienas rokpeļņi? Kur palikusi tava bijāšana, kādreizējais lēnīgais Jēru muižas kalp, kam barons Sverns uzskaitīja «piecpad'esmit» ar bozi, ja iztālēm tam pretī nepacēli cepuri? Kas gan izsitis tavu kūkumu? Tagad tev virsū soļo līdz zobiem apbruņoti, augstprātīgi Eiropas izlases pulki, bet tu ir nedomā klanīties, Nelīdz ne baidīšana ar krustu un taurēm, ne briesmīga ellesmašīnu un vēl neredzētu tanku kāpurķēžu grabēšana. Mūspusē saka: klaburčūska ar zelta brillēm nav labāka par parasto rāpuli. Paskatīsimies, kurš dancos uz karstākiem ķieģeļiem! Kā tu man, tā es tev … Tu mierīgi izpīpē savu kazaskāju, pielaid kungus spļāviena attālumā un apguldi tos ciņos bez miegazālēm. Cērt droši, Piksaru mežcirtēj, lai krīt zvaigznes Burtniekā, lai izklīst migla ap Zilokalnu! Zvel pamatīgi ar lāpstu, Arakstes grāvraci, lai skaidrojas ūdeņi Dņeprā un Rūjā!

Pirmās spīvās saķeršanās pie Orlas un Kromiem prasīja no mums ne mazumu upuru, Ievainoja rotu komandierus Emīlu Skrastiņu un Elmāru Liepiņu. Man granātas šķemba ieskrambāja deniņus. Bet, kam lemts krist no zobena, to ne grāfa dižgabals, ne bandītu bezstobrene neņem. Nebija jau arī vaļas uztraukties. Paliku frontē. Sakropļotos sūtījām uz Maskavas hospitāļiem. Vieg-

lāk ievainotos kopt un tiem atveseļoties palīdzēja ceļmalas sādžu sievietes. Viņas zināja, kas esam un par ko cīnāmies, Reiz pēc kaujas ierados kādā sētā, kur uz klona salmos pēc kontūzijas nule pārsieti gulēja mani strēlnieki, starp kuriem, šķiet, bija lielais jokdaris un dziesmu mīļotājs šireika un vēlākais kara ārsts Sulcs. Viņus meitenes cienāja ar pienu (ūdeni akās bija saindējuši bēgošie baltgvardi).

— Nu, kā jūtaties, puiši?

— Pagaidām nevaram nostāvēt uz kājām. Pāris dienu derētu . . .

— Ja vajadzēs, dosim divas nedēļas, — atbildēju.

Bet pēc pāris dienām, tikko atlabuši, kaujinieki vairs nebija novaldāmi — ņēma savas vintenes un traucās tālāk Kurskas virzienā Deņikina aizmugurē.

Tāpat kā Krišjāņa kavalēristiem un Primakova sarkanajiem kazakiem, arī mana taktika bija spēji, negaidīti izrāvieni pretinieka apakšvienībās, šie pārdrošie reidi paralizēja baltgvardu sakarus un apgādi, sēja ienaidnieka karaspēkā paniku. Vienu šādu operāciju, kuru izpildot pie Suhaja Solotinas sādžas tiku ievainots, atzīmēja Revolucionārā kara padome pavēlē № 208. Decembra sākumā, vajājot Belgorodas—Čugujevas virzienā atejošās Korņilova divīzijas daļas, kuras sedza vairāki simti Melnās jūras kazaku un vieglā baterija, pēkšņi tās apgājām augstienes Ņepokritaja rajonā. Pēc sīvas tuvcīņas no mūsu uguns knaiblēm izspruka tikai niecīga saujiņa appluinītu baltgvardu. Ieguvām nenosakāmas markas lielgabalu, ap 150 vezumu šauteņu, munīcijas un citu kara materiālu, daudzas lauka virtuves ar prāviem produktu krājumiem. Tolaik apgāde strēlniekus sevišķi nelutināja. Pēc pārbaudes likām lietā arī trofeju taukvielas. Žēl, ka zemi bija pārklājis sniegs, — īsajā atpūtas brīdī puikas nevarēja gar mežmalām saplūkt zupai gardās skābenes kā reiz dzimtajā pusē . . . Ne velti mūsu puikām bija zobgaļu dota iesauka — skābeņu lasītāji. Taču mēs neļaunojamies. Neba grēks aizņemties spēku no zemes.

Skābenīte, skābenīte,

Dzimto noru, stepju zieds,

Dod mums savu zaļo spītu,

Stipriem tālāk soļot liec!

1920. gada marta pirmajās dienās pie Guļajpoles un Čapļinkas, vairoties no tīfa dzeltenajiem pirkstiem, lencām un padarījām nekaitīgus atamana Mahno un Marusjas Kukuņņikas iedvesmotos anarhistus. Aprīlī aizsniedzām Perekopu, kur aiz grūti pārejamu, dziļu grāvju ieskautā Turku vaļņa bija paslēpies melnais, dižmanīgais barons Vrangelis, kuram Baltijā vēl nesen piederēja ap simt muižu un ar kuru tātad strēlniekiem bija veci rēķini kopš tēvutēvu laikiem. Titulētajam «tēvzemes glābējam ar rusiš dvēsli», kura «valdīšen būšot demokrāten» (tā Vrangeļa stiķus un manifestus «Izvestijā» atjautīgi parodēja Demjans Bednijs), mani pulka zēni tikpat atjautīgi atbildēja — ar viesuļuguni. Saniknotais pretinieks 8. jūnija rītā sāka vispārēju uzbrukumu Preobraženkas viensētas apkaimē mūsu pozīcijām, kuras drosmīgi aizsargāja 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulks un sarkanie kazaki. Pāri nocietinājumiem, cauri dzeloņstiepļu režģiem, pļaudami ar ložmetējiem, drāzās masīvi tanki, uz kuru sāniem spilgtām krāsām bija uztriepti cara karogi. Nezvēri šķita neapturami, jo mums nebija prettanku ieroču. Tad uz garāmslīdošā tanka no kādas palodzes kā

veikls lūsis satracināta sumbra skaustā uzlēca jauns strēlnieks, mēģinādams no augšas nevienlīdzīgā divkaujā ar vinteni apstādināt briesmoni. Pārdrošnieku nāvīgi ievainoja, taču arī tanks ar drūmo uzrakstu «Sfinkss» tālu neaizgāja. Otrā pulka strēlnieks Jānis Vītols vēlāk ziņoja, ka no abām sašautajām bruņumašīnām izdevies samontēt vienu veselu un pagriezt to pret nocietināto līniju — valni, kas tiešā triecienā nebija ieņemams. Arī Frunze uzskatīja, ka jāatrod cita metode. Ierosināja veikt šķietami neiespējamo — līdz padusēm brienot pa ledainu ūdeni, forsēt Sivašu, nokļūt ienaidnieka aizmugurē. Latviešu strēlnieki arī šoreiz pārbrida visiem atvariem, šaubām, briesmām un nāvei. Uz pēdējā vaļņa uzvijās svētais sarkanais karogs.

Pilna balsīm dzīvām Nerimsf upe sīvā. Sivašina, Sivasīte, Sirdij cauri rifi!

Par to un daudz ko citu oktobrī stāstīju karaskolā, apmācot jaunos komandierus. Divas reizes vrangeliešu lodes trāpīja zirgiem, uz kuriem sēdēju. Kā gan cauri blīvai uguns krusai spēju soļot tālāk pa Taurijas stepi? Kas ir tā dēvētā kara laime un kara nelaime? Tik sūri iekaroto nedrīkstēja un nedrīkst atdot. Kritušo vārdā nedrīkst. Par to domāju, studējot Kara saimniecības akadēmijā, ko beidzu 1924. gadā, strādājot atbildīgu darbu Sarkanās Armijas apgādes pārvaldē, tad — mehanizācijas un motorizācijas pārvaldē.

Tās bija barga kaluma dienas un mēneši. 1930. gadā mūsu aizsardzības spēkos tika ieviesti tanki un bruņumašīnas, pārvietojami artilērijas vilcēji, vieglie un smagie bruņuvilcieni. Pēc manas ierosmes kara inženieris Ž. Kotins radīja lieljaudas dīzeļmotorus, ar kuriem bija apgādāti leģendārie tanki T-34 un KV, kas Lielā Tēvijas kara frontēs satrieca fon Guderiana kāškrusta armijas izslavētos «tīģerus» un «panteras».

Rakstnieki mūsu lielo gājienu zīmīgi nosaukuši par dzelzs straumi.

Jā, tā iesākās jau pie Rūjas, mazās Juglas, pie Sivaša.

Bruņoto autotanku pārvaldē, kur strādāja arī daudzi latvieši, bijām ka viena ģimene. Brīvdienās braucām zaļumos uz Gorkiem un talkā uz Piemaska-vas kolektīvajām saimniecībām. Laboratorijās un cehos pacietīgi izmēģinājām savus pirmos lējumus.

Visa tauta piedalījās sava stiprā vairoga kaldināšanā — ar aizdotajiem līdzekļiem, ar padomu. Piemēram, mana bijusī darbvede Zelma Krīgere, kuru savā laikā kopā ar vīru, 5. Zemgales pulka strēlnieku Kristu Krīgeru, nosūtīja komandējumā uz Milānu par jaunās Padomju valsts tirdzniecības pārstāvjiem, tūlīt atrakstīja, ko ārzemju prese saka par mūsu tankiem, kas nosūtīti palīgā Spānijas republikāņiem viņpus Pirenejiem. Steidzīgi liku pārkonstruēt kādu nelāgu iedobumu tanku priekšgalā, kur .frankisti mēģinot sviest pudeles ar aizdedzinošu šķidrumu . . .

Novadpētnieki un kauju muzeju darbinieki nereti mūs dēvē par biedriem dibinātājiem, par līdzautoriem — laikmetam, vēsturei, varoņstāstiem. Mēs rakstījām pirmos burtus ar zobenu smailēm un šauteņu durkļiem. To, ko nepaguvām, rakstiet tālāk ar arkla lemesi un starmešiem uz zemes un padebešos.

Kad jūs, Marina un Boris, atceraties tēvu, nemeklējiet mani starp mirušajiem! Nolieciet ziedošu Vilpulkas kalna lazdas zaru uz smagā, ceļa putekļiem klātā tanka pleca! Es esmu tajā — kopā ar saviem kauju biedriem un savu laiku. Piesitiet ar šalcošo, zaļo zaru metāla plāksnēm! Tās skan. Tā ir mūsu balss, tāla saulgriežu pērkona balss. Bruņu tēraudā iedziedātas mūsu dziesmas, iekausēti mūsu sapņi, elpa un soļi, kurus dzirdēja un dzird pasaule. Cilvēka piemiņa ir viņa darbs un noietais ceļš. Kas ugunī dzimis, tas no uguns nebaidās. Lai mācētu pateikt nākamo, jāzina dziesmas pirmie panti:

Bruņu fērauds runa, Bruņu fērauds skan…

VAROŅI PĀRNĀK

Atklājot piemiņas plāksni kritušajiem rūjieniešiem

Mans novads mazs, ja kilometros skaita,

Bet liels, ja lieli sapņi jāafrod.

Nav sīks tas faks, kur sākas liela gaita,

Nav sīks tas malks, kas mūžam veldzi dod.

Mans novads Piektam gadam blāzmot lika — Par «Rūjas republiku» sauca to.

Bet streiku bataljona «bojeviki»

Uz durkļiem cēla — Deviņpadsmito.

Kā Rūjas tiltus, kurus tēvi slēja,

Mūs ceļos nenospieda kāšu krusts.

Mūs pavadīja Ķoņu kalna vēji

Un ievu skūpsts, līdz noreibumam justs.

Nu pārnākam mēs; pazudušo nava,

Jo katru savu dēlu māte zin.

Nu mājās pārnākam, līdz galam tavi,

Kad Lielo Pārnākšanu zeme svin.

Mēs pārnākam caur aiziešanas sāpēm — No viņas un uz viņu atpakaļ.

Mūs iekaļ akmenī un bronzā tāpēc,

Ka gribam ilgi būt. Laiks skaudri kaļ . . .

Sauc, Tēvu zeme! Dzirdēsim mēs tevi,

Ja degsi, dvēsele, ja degsi, sirds!

Pat tveicē, salā Rūjas ievas nevīst,

Šis akmens un šī bronza — dzīvi ir.

«CAURI PILSĒTAS VECAJIEM VĀRTIEM . ..»»

Paredzētajam televīzijas raidījumam par astoto latviešu strēlnieku pulku rūjienieši gatavojās ar lielu cītību, jo pulka šūpulis taču kārts viņu pilsētā. Jaunie novadpētnieki bija savākuši vēsturiskus fotouzņēmumus, lai, sakārtotus albumā, uzdāvinātu strēlnieku muzejam. Senās kauju takas domās pārstaigāja cīnītāji — latvieši, krievi, igauņi . . . Bija ieradusies arī Gustava Boķa dzīvesbiedre Marta — pulka veterāne, Vladimira Iļjiča bijusī telefoniste Smoļnijā. Kopā paklejojām pa pazīstamajām vietām, kur sācies pulka ceļš, sākusies pulka jaunība. Atceros, es uzrunāju ceļabiedri:

— Neņemiet ļaunā, Martas māt, ka tūlīt pierakstu jūsu atmiņu sprikstis. Baidos, ka vēlāk pie rakstāmgalda, veidojot teikumus, pazaudēšu to dienu tiešumu. Stāstiet, lūdzu! Nē, nekas nevar novecot un būt maznozīmīgs, runājot par to taisnību, ko meklējāt un aizstāvējāt arī jūs. No kura pumpura, no kura strauta iesākas pavasaris? Kad iesākas jūsu atmiņu reportāža?

1918. gada ziemā, atgriezusies no Petrogradas, apmetos uz dzīvi Valkā. Taču drīz vien namsaimniecei radās aizdomas par manu revolucionāro darbu, un viņa istabiņu uzteica, Slepeni ierados Rūjienā, kur pagrīdes darbu jau bija uzsākuši Dancis un Kukainis, Klucis un Āboltiņš, arī mani brāļi, kurus no katorgas bija atbrīvojusi Februāra revolūcija.

Pirmajā Maijā Goldes vītolā un Ternejas kapu kalna priedē plīvo sarkanie karogi. Tātad mani biedri, kuri palikuši ienaidnieka aizmugurē (vairumam, tāpat kā man, ir ap 19 gadu), — Milda Liepiņa, Marija Stupele, Milda Buša, Jānis Rings un Andriņš (viņa vārdu gan vairs neatceros) rokas klēpī netur. Mums tūlīt pievienojas Jānis Jansons un citi.

Pilsētas komandants, viesnīcas īpašnieka Branta dēls, ar saviem rokaspuišiem vai no ādas lien laukā, lai notvertu karoga vilcējus un uzsaukumu izplatītājus. Bet nelīdz ne kratīšana, ne izspiegošana, ne komandanta stundas, ne stingra ausveisu režīma ieviešana. Esam izgājuši jau krietnu konspirācijas skolu.

Pēc dažām dienām sapulce Rūjienas muižas priedītēs. Par vecāko Grīnvaldes vietā ievēlē mani. Vai spēšu? Sastādām darba plānu. Jānodibina sakari ar vietējiem zemniekiem, ar Mazsalacu, Valku, kur izveidojusies kaujas dru-žīna. Pie mums apsolījušies atbraukt propagandisti Anna Bērce, Leimanis (ar iesauku Ergs), Zukovskis-Plostnieks. No Rīgas saņemam «Cīņu», arī hektogrāfā pavairotas lapiņas ar tekstu latviešu un vācu valodā, ko izplatām pilsētā un vācu garnizonā. Okupanti no iedzīvotājiem pievāc visu. Pat vistām uzliek kontribūciju. Veikali ka izslaucīti. Kad Brantam, junioram, prasot: «Ko lai ēd?» — viņš atbildot īsi: «Grauziet bruģa akmeņus!» Ceļa darbos jāvergo par 50 kapeikām dienā. Ko gan jūs, kungi, brīnāties, ka Rūjiena kļūst arvien sarkanāka!

Novembrī — Vācijā revolūcija! Meža sapulcē, kurā piedalās Anna Bērce, nolemjam nekavējoties atjaunot revolucionāro rīcības komiteju, ņemt varu savās rokās. Partijas organizācija, kurā jau ap 50 biedru, ierosina steidzīgi radīt bruņotu partizānu vienību, lai nodrošinātu padomes darbu, kad tas būs nepieciešams. Bet kur lai rodam ieročus?

Šautenes un granātas, ko ieguvām iepriekšējā gada rudenī, sacelšanās laikā, uzlaužot stacijas noliktavu, bijām atdevuši Valkas pagrīdes komjauniešiem. Palīdzēju granātas pārvadāt ar vilcienu. Risks bija liels. Uzmanību pievērsa mazo saiņu neparastais svars. Atceros, reiz aizbraucu kā aizvien līdz stacijai Valka-II, jo tajā bija mazāk ļaužu un okšķeru. Mans ceļabiedrs Eduards Bundža, kas piedāvājās stiept manu bagāžu, šķelmīgi ievaicājās:

— Kur tad jūs tik smagu pūru vedat?

— Jāsalabo šujmašīnas daļas … — cik iespējams vienaldzīgā balsī atbildēju.

Vairīdamās no patruļas, paslēpu nastu krūmos un, krēslai satumstot, nogādāju to pēc adreses. Vēlāk, kad Rūjienā atgriezās sarkangvardi, Eduards Bundža atzinās, ka tūlīt uzminējis, kāda «šujmašīna» bijusi manā ceļasomā . . .

Drīz vien mums jau rodas savs «arsenāls»: 4 revolveri, Auers atnes 2šautenes, vienu Rings paslēpis zem gultas maisa.

Kāds ieminas, ka Sedmalis divas kastes ar šaujamrīkiem toreiz atstājis nespējnieku namā. Taču neko citu, izņemot izbiedēto vecīšu izbrīnu, neatrodam.

Decembra sākumā uz sētām izlīmējam aicinājumu — pieteikties partizāņu nodaļā ar saviem ieročiem. Mūsu paredzējums piepildās. Pierakstās ap 80 kaujinieku, iegūstam arī 40 šauteņu un medību bises. Par nodaļas vadītājiem ievēlam biedrus ar militāro izglītību — Gustavu Boķi un skolotāju štāb-kapteini Frici Medeni, kurš nesen gluži neticamā kārtā bija atbrīvots no aresta, jo okupanti viņu nav pazinuši.

Rūjienā izveidojas ārkārtīgi sarežģīts stāvoklis — faktiski trīsvaldība: pilsētas galva, vācu komandantūra un padome. Ar iedzīvotāju atbalstu atbruņojam policistus — saņemam 30 šauteņu. Daži vācu oficieri, nojautuši noskaņojumu pilsētā, cenšas ar mums uzņemt sakarus: revolūcija esot laba lieta, viņi palīdzēšot gādāt par kārtību .. . Paldies, esam jau pietiekami iepazinuši šo dzelzs zābaka «kārtību»! Kontrolējam telegrāfu, vilcienus. Izsēdinām no vagoniem apbruņotus Rēveles baltgvardus ar zilimelnbaltām lentēm uz piedurknēm. Gatavojamies aizturēt Oleru baronu un nodot tiesai nežēlīgo vietējo patvaldnieku Brantu, kurš, pat pa ielu iedams, nekad neizlaida pletni

no rokam. Taču nak+ī līdz ar saviem varas pārstāvjiem slepeni jau evakuējies vācu garnizons un oficieri, kas bija apmetušies viesnīcā.

Šais telpās novietojas mūsu padome. Tās priekšsēdētājs Voldemārs Āboltiņš izskaidro mums pašreizējo stāvokli.

— Baltie jau pie Valkas. Kuru katru dienu var ierasties Rūjienā . . .

15. decembrī vakara tumsā pilsētā iebrūk Bulaka-Bulahoviča bandas. Mēs esam sapulcējušies apspriedei savā «rezidencē». Pēkšņi istabā ieskrien stacijas dežurants.

— Jūs te mītiņojat, bet pilsētā ielavījušies baltie, uz perona vienu mūsējo jau nobendējuši!

Kārtojamies kaujai pie Bērtuļa kapsētas. Mēs ar Ringu ejam izlūkos. Jā, pret stacijas durvīm atbalstīts mūsu biedra Kaparšmita līķis . . . Skaidrs, ka Rūjienā sākuši plosīties baltgvardi. Bet kurp viņi devušies? Kur slēpjas, no kura loga, no kuriem vārtiem uzglūn slepkava?

Atgriezušies Branta namā, steidzīgi iznīcinām dokumentus, paslēpjam ieroču rezerves un ejam mūsu družīnas ieņemto pozīciju virzienā. Ceļā piebiedrojas Kristīne Kukaine ar medikamentiem. Taču uz šosejas, netālu no baznīcas, mūs pēkšņi aiztur sveša patruļa, kas virzās ķēdē pa trim.

— Kur pilsēta? Kur stacija?

Pēc strupā toņa jau noprotam, kas šiem «ekskursantiem» padomā. Dažus soļus tālāk mūs atkal apstādina bruņoti vīri.

— Kas jūs esat un no kurienes?

Tāds jautājums drīzāk būtu adresējams viņiem.

— Atgriežamies mājas no skolas izrīkojuma.

— Vai pilsētā ir sarkanie?

— Nē, nevienu sarkano gan neesam redzējuši . ..

— Jums būs jānāk mums līdzi uz Štābu apliecināt savus vārdus, ka pilsētā sarkano nav, — cieti caur lūpām izgrūž melnā komercskolas audzēkņa šinelī ģērbies pusaudzis, pazibinot elkoni ar balto apsēju. Tad mani klusi uzrunā kāds civilais, acīmredzot vietējais:

— Meitenīt, kur ir mūsējie? Arī es esmu arestēts, droši vien mūs tūlīt kopā nošaus . . .

— Es jūs nepazīstu un nezinu, par kādiem «mūsējiem» jūs prašņājat.

šajā mirklī pusaudzis parauj «mūsējo» aiz piedurknes un kaut ko iečukst

ausī. Noprotu, ka viņi ir sabiedrotie, un dusmīgi saku:

— Mani neinteresē ne jūsu baltie, ne sarkanie. Vai tiešām mēs šovakar netiksim mājās pēc skolas izrīkojuma? Es sūdzēšos pārzinim . . .

Svešinieki iesmejas un beidzot palaiž mūs.

— Tikai nost no šosejas! Pa to šonakt svarīgākas personas pastaigāsies …

Šķērsojam Rūjas laipas un atkal zem lielajām eglēm mūs apstādina pavēle:

— Stāt!

Kad rimsies šīs nebeidzamās pārbaudes! Pie debesīm nav nevienas zvaigznes. Vai arī tās ievēro konspirāciju?

Izrādās, ka krasta sardze mūsējā. Kaujinieki norunājuši no kapsētas pārvietoties uz mežu, noskaidrot stāvokli pilsētā un uzsākt cīņu.

Izlūkos atkal dodamies abi ar Ringu. Jau pie Pārupes tilta sastopam satrauktu, aizelsušos sievieti:

— Bērni, neejiet tālāk! Tirgus laukumā baltie sit un aplaupa iedzīvotājus!

Garāmgājēji, divi ņipri zēni, vienu no viņiem sauc par Gaikinu, neparko neatlaižas: viņiem tik un tā jāejot, uzzināšot un pateikšot mums, kas notiek pilsētā, brīdināšot arī mūsu biedrus skolas izrīkojumā. Puiši savu vārdu pilda. Daudzi rūjienieši šiem un citiem mūsu mazajiem sakarniekiem var pateikties par savu dzīvību.

17. decembris. Pilsētu satraukušas drausmīgas vēstis — nošauti divi miliči un trīs kaujinieki, viens no viņiem ir Kristīnes Krieviņas (viena no Valmieras komjaunietēm) brālis, aplaupīts un nogalināts grāmatnieks Bredītis. Daudzi arestētie samesti un spīdzināti Berklunda spīķeros. Kā apžirbuši prusaki pie aizkurtas spelts atkal uzrodas visādi salašņas, kas gatavi sadziedāties ar pašu nelabo. Namīpašnieki un viņu dēliņi, tikko vilkuši «oziannā» baronu atvasēm, sarīko Bērtulī pateicības dievkalpojumus Bulaka-Balahoviča algotņiem. Kā gan nabaga ērģeļu stabules to visu panes! Kāds meldiņš tām būs jāvelk rīt un parīt? Cik sprīžu gara īsti ir cilvēka atmiņa?

Bet, par spīti kailsalam, no kura mūs paglābj skuju būdas un siena kaudzes tālajās luksta pļavās, mūsu rindas turpina augt. Tāpat kā rūjieniešu naids pret iebrucējiem. Pa neredzamiem ceļiem mums izdodas iziet pretī un pievienoties uzbrūkošo sarkanarmiešu — 9. Novgorodas pulka daļām.

2 4. decembra rītā atgriežamies dzimtajā pilsētā. Aizrijusies ar mūsu karstajiem «ziemassvētku pīrāgiem», pametuši sarausto laupījumu un jaun-rastos vietējos drauģeļus, pa galvu pa kaklu Meizakilas virzienā mūk bulak-balahovieši. Namnieki taisnojas: esot kārtējo reizi pārsteigušies, noticēdami tam lielceļa atamanam, taču klusībā viņi jau arī stāvot par to tautas būšanu, paši galu galā arī tikai to «melno darbu» darot… Kaut gan mēs neticot augstākajai varai, aizlikšot par mums kādu labu vārdiņu pie dievgalda un Berklunda mājā pie tirgus laukuma savākšot vērtīgu kontribūciju kā mazu pateicības zīmi par atbrīvošanu. Krustus mezdams, bodnieks Tenteris mūsu vezumniekiem sola mucu ratu smēres.

Pusuzceltajā Saviesīgās biedrības namā notiek darbaļaužu mītiņš. Par rīcības komitejas priekšsēdētāju no jauna apstiprina Voldemāru Āboltiņu, par partijas organizācijas sekretāri ievēlē mani. Ar revolucionāru dziesmu godinām kritušos.

Mūsu kaujas nodaļā ir jau vairāk nekā 200 vīru (pat 7 oficieri), 162 durkļi, 21 zobens, 3 smagie un 3 vieglie ložmetēji.

Drīz pēc Jaungada (1919) kādu nakti izpildkomitejā mūs uzmodina divi sarkangvardi un uzaicina evakuēties kopā ar armijas daļām. Saņemta pavēle — atiet austrumu virzienā. Taču visi esam pārpilni cīņas spara. Petro-gradas liktenis izšķiras arī Rūjas līčos. Kādam taču jāpaliek aizmugurē. Šeit, kur pazīstam katru krūmu un pauguru, kur labāk zinām ļaudis, spēsim ienaidniekam vairāk kaitēt.

17, janvārī saņemam vēsti, ka pilsētai tuvojas igauņu baltgvardu bruņuvilciens. Pelēkajiem baroniem pamodusies apetīte; sak, nekaitētu kāds kumoss arī no cita aploka… Vai spēsim atvairīt pūķi? Taču šoreiz briesmas paiet garām. Tērauda nezvērs apstājas pie Dušelnieku ganību tilta, ko atejot

uzspridzinājuši sarkanarmieši, rumaks nikni nosprauslojas un lēni kāpjas atpakaļ. Zinot, ka vilks ieradīsies pēc iekārotā laupījuma, ierīkojam turpat grāvmalē slēpni, bet mūra krāsmatās ložmetēju ligzdu. Nav ilgi jāgaida.

Jau otrā dienā, apkrāvies ar jauniem tilta balstiem un sliežu ielāpiem, ešelons atgriežas. Bet tiklīdz paveras dzelzs spuras, mūsu puikas atklāj uguni. Lūkas aizkrīt, un dobjā basā sāk runāt trīscollīgie lielgabali. Nevienādā apšaude turpinās līdz vēlam vakaram. Tērauda zirņi grabinās pret trulo, biezo kažoku; taču dzīvos taustekļus bruņurupucis vēl arvien bīstas izlaist.

— Turieties, malači! — aiz sagāztas akmens mājas drupām, vecā jūrnieku tālskatī kauju vērodams, sauc Aleksandrs Kukainis (vēlākais republikas tirdzniecības ministrs). — Ja mums laimētos sagaidīt tumsu, diez vai mundierētie brašuļi iedrīkstētos izlīst uz uzbēruma.

Taču uguns no slēpņa pēkšņi apklust. Mēs aizturam elpu. Vai tiešām melnais lutausis nospiedīs spītnieku sauju? Tik žēl atstāt aizsākto darbu, cilvēki cer jau šopavasar apsēt paši savu zemi… To, kas pagaidām vēl sasalusi. To, kuru ikviens no mums gatavs atkausēt ar savām asinīm.

Vienam no puišiem — allaž atjautīgajam Bailītim, kurš aizvien sāpīgi pārdzīvo draugu zobgalības sava uzvārda dēļ, izdodas signalizēt, ka pietrūcis patronu. Mēs ar Kristīni tūlīt piesakāmies aizvilkt smagās kastes, lienot uz vēdera pa uzbrucēju apšaudīto grāvi. Nodevīgi kūp mūsu karstā elpa un sviedru garaiņi. Ceļš liekas bezgalīgi garš. Pēc katras sprāgstošo ložu zalves it kā piedzimstam no jauna. Sajutis visapkārt klusumu, ienaidnieks jau sāk izsēdināt desantu.

Beidzot esam pie mērķa. Bailītis raušus sagrābj patronu kasti un šautenes, kuru pārkarsušie stobri, nule sniegā paguvuši mazliet atdzist, atkal atbild, kā pienākas. Pametuši vairākus kritušos, baltgvardi saraušas atpakaļ vilcienā. Griezīgi iekaucas bremzes, un gar riteņiem sāk mutuļot tvaiks.

Tikai tagad pamanām pie ložmetēja saļimušo Zviedri, noasiņojis arī ievainotais Bailītis, Pagatavojam no kārklu klūgām nestuves. Bet tām lemts kļūt par katafalku. Ceļā Bailītis mirst. Miklas, tumšas lāses rit pa nogrieztajiem vītolu zariem. Cik agri šogad izplaukuši pūpoli! Sarkani pūpoli…

Līdz 2 1. janvārim trīs reizes šķiramies no Rūjienas un atkal atgriežamies. Kādu dienu mani brāļi uz tirgus laukuma pārsteidz un apcietina divkošus Raisku un Tenteri, kurš lielījies, ka sarkanajiem esot gals klāt, tāpēc jau viņš iedevis tiem mucu vāģu smēra, lai ātrāk braucot uz elli…

Baltgvardi, kuru pusē ir pārspēks, ar saviem triecienbataljoniem, ložmetēju rotu, lielgabaliem un «šturmovkām», bruņuvilciena atbalstīti, neatlaidīgi ielenc pilsētu, rok tranšejas, apšauda Endzeles muižu, kur esam nocietinājušies mēs.

Mums trūkst munīcijas, pārtikas — to pērkam vai nepieciešamības gadījumā rekvizējam. Arī ar ziemas drēbēm un apaviem visai grūti… Turēties palīdz možais noskaņojums, Medeņa un Boķa ieviestā kaujas disciplīna. Kādu vecāku vīru, kurš novilcis nošautam baltgvardam zābakus, grib nodot tribunālam.

Apbedot savus kritušos cīņu biedrus Burtnieku kapos, ausīs skan bruņuvilciena spalgās svilpes atbalss, modinot dziļas domas, Mēs tās pierakstām uz lapiņām, ko nogādājam igauņu karaspēka daļās, un atstājam pie zemniekiem, no kuriem .pērkam pienu. «Kāda jēga mums apkaut citam citu sniegai-

najos Oleru un Endzeles tīrumos? Neklausiet tiem, kas kūda brāļus pret brāļiem! Tie, kas grib mums uzkundzēties, runā dažādās mēlēs, bet visi no viena kaula — mūsu kopīgi ienaidnieki. Ne pēc svešām zemēm jāizstiepj roka, bet gan jāiegūst pašiem savējā, tēvutēvu un mūsu sviedriem un asinīm slacītā. Mums vēl ilgi jādzīvo uz tās. Būs jādzen reiz garas, kopīgas vagas . . »

Šie brāļošanās vārdi nepaliek bez atbalss. Mūsu pusē pārnāk vairāki igauņi, norāvuši zilibaltos uzplečus. Ar igauņu biedru palīdzību vēlāk savu gaitu un sliedes pārmij arī niknais Pērnavas bruņuvilciens.

Sagaidījuši pavasari, bataljona puiši veic neiespējamo. Izlauzušies no ugunsloka, viņi sakauj baltgvardus Dīķeru kapos, 3. rota uzvar asiņainā durkļu kaujā pie Andricēniem.

2 5. aprīlī ar Rūjmalas pūpolu klēpjiem un laimīgiem Smaidiem mūs sagaida rūjienieši. Taču īsās tikšanās priekam klāt jaucas ilgas šķiršanās skumjas. Pārāk gara un izstiepta ir frontes līnija. Pie Valkas baltie koncentrējuši lielus spēkus.

3 0. aprīļa vakarā vai visa pilsēta iznākusi mūs pavadīt. Kas nu kuram rokās — Jēru parkā plūkti pieticīgie pavasara ziedi, sainītis ar ceļamaizi, ar grūtās dienās saglabātu žāvētas gaļas šķēli, Piektajā gadā kalts vectēva zobens, dzejoļu grāmata ar ložu izurbtiem vākiem . . . Paldies jums par visu! Redzot pavadītāju acīs asaras, ciešāk sažņaudz pirkstus dūrēs kaujinieki, kuriem jau pāri pusmūžam, un padsmitgadīgi zēni, kas dažos mēnešos izauguši par vīriem. Paliec sveika, mīļā pilsēta! Tev paliek mūsu sirdis. Mēs pārnāksim. . .

— Astotais strēlnieku pulks, kam pievienojās rūjieniešu bataljons, turēja savu solījumu, — sacīja Martas māte. — Gustavs Boķis godam aizveda pulku līdz pat Eipatorijai… Esam mērcēti, dedzināti un cirsti — tāpat kā vecie vītoli pie Rūjienas mācītājmuižas drupām. Bet šie koki ir lieli savādnieki. Tikai ieskatieties vakara saulē — tie zied…

BALĀDE PAR TELEFONISTI

Martai Boķei

Baltā Viborgas puteņa dunā,

Kad pār Ņevu nakts viesulis šņāc, Spalgi iezvanās, atkal sāk runāt Vecais muzeja aparāts.

Metāls nokrata snaudu un rūsu, Skaita laikgriežus pendelis smags. Hallo, Martas māt! Jaunība jūsu Cauri gadu membrānai sprakst.

Ar ko savienots? Smoļnijs atbild, Ziemas zibeņu krustots un kults. Jauni laikmeti klausulē atbild, Agrīns nomods pie pirmās pults.

Lai pa karsto, pa tiešo sirds vadu Aiziet, aizlido, aiznirst ik vārds. — Vārds, par kuru visdārgākais atdots Cīņā, ielās un dvēslēs kas dārd.

Vēlu vārtos pret tumsu un salu Modri strēlnieku ugunskurs blāv, Līdz ar Rūjienas meiteni paliek Sardzē, saspringtā postenī stāv.

Visu ilggaro mūžu līdz rītam,

Ko jau pavēsta svīdums palss,

Tīra, taisna un nesagrozīta Lai skan pasaulē Ļeņina balss!

… Baltā Viborgas puteņa dunā. Kad pār Ņevu nakts viesulis šņāc, Spalgi iezvanās, atkal sāk runāt Vecais muzeja aparāts.

LEĢENDA PAR STRĒLNIEKA MATI

Lapu lakats viz то rudens zelta krāsā, acīs Tīrejpurva zilā migla blāv — it kā brāfi meklēt atnākusi māsa apsīte līdz ceļiem ierakumā stāv.

(Ojārs Vaciefis)

Saņēmusi ziņu, ka ievainots dēls, māte gandrīz paklupa uz sliekšņa. Nežēlīgs vējš iesvieda pēkšņi satumsušajā sejā sauju sniegpārslu. Gar sūrstošajām acīm sāka ņirbēt pulks raibu, spocīgu tauriņu.

Māte aizgūtnēm ievilka elpu un drebošām rokām no pieliekamā kambara augšējā plaukta steigšus vāca kopā visu, kas viņai piederēja: sakaltētu zāļu tēju buntītes un sakņu turziņas. Sviedrētājus aveņzarus un pelašķus, kam aizbiedēt kaklā iestrēgušu nelāgu klepu; vilcējas ceļmallapas un kalmju stublājus — brūču atmiekšķēšanai un sāpju remdēšanai; maigās kumelītes un pa

gabalu saožamās buldurjāņu saknes — karsoņu pafriekšanai un mierīgam miegam.

Vāca tās zālītes pļavmalās savām vecuma kaitēm un, re, kā nu iznācis, dēls…

Jāielej pudelē arī lāsīte kazas piena — varbūt pie lazaretes krāsniņas varēs uzkarsēt. Vieglāk atvilks dvašu sasaldētās krūtis.

Izņēmusi no skrīņa balto vilnas zeķu pāri, ar ko gribēja apsveikt dēlu pārnākšanas rītā, iegāzusi ruksim silē miltu un sūkalu aizleju, krietnu lēkšņi tupeņu mīcekļa un aizbultējusi durvis un vārtiņus, māte pagriezās pret tīreli un, kā slēpdama savu nelaimi, apņēma ciešāk ap pleciem lakatu. Bet bēda bija pārāk liela, nekur nenobēdzināma.

«Vai es tev, dēls, mācīju būt tik pārgalvīgam? Kam tu kāpi laukā no ierakumiem? Zināms, ne jau lai padotos. Gļēvulis tu neesi. Kam gan vajadzīgi tavi izsapņotie «dvēseļu tilti»? Brāļoties drīkst ar brāļiem, bet kur viņi ir? Es zinu, ko tu sacīsi, dēls. Bet vēl par agru, par agru sēt rozes sniegā… Svied cepuri gaisā, bet galvu turi pie zemes, Pirmais, kurš iešūpo laipu, pirmais arī krīt pār margām. Kad cilvēks sapratīs cilvēku? Kad gribēs saprast? Un ko tavs tēvs dabūja par savu paļāvību Piektajā?… Palaida uz goda vārda barona klibo dēlēnu, un tas viņu vēlāk par to pie zara…»

Velteņos ieautās kājas klupa un stiga aizputinātajās tranšejās, gluži tāpat kā nemiera domas neziņā un izmisumā. Kāpēc taisnība, ko aizgūtnēm vien zvanīja no visiem torņiem un sludināja no kancelēm, tik bezgala grūti apjaušama un aizsniedzama? Vai tad mēdz būt vairākas taisnības? Zeme un dzīvība ir tikai viena.

Māte ticēja dēlam. Vienīgajam. Kaut kur jau noteikti jābūt tādai laimes malai — bāreņu un grūtdieņu pavēnim. Kas gan cits, ja ne brīnums ļauj tikt pāri briesmām un mokām, tur nerimās apsēstos pie dzīves? Bet vai sapņotāji ir radīti cīņai pret viltu un ļaunumu, cīņai uz dzīvību un nāvi?

Bezzvaigžņu nakts debesis purināja purpura palagus. Pamalē bez rimas Slokas nameļu skārda jumtus kā ziemas pērkoni plēsa un grabināja lielgabalu dārdi.

Pretī, kā ienīstā Bermonta zirgi, aulekšoja salta tumsa. Bet ceļā, kas ved pie dēla, jau nevar apmaldīties. Māte to nojauta ar sirdi, taka bija iestaigāta — turpat pie līkā bērza ar nolauzto zaru jau daudzus janvārus zem kupenas gulēja tēvs…

Saņemies, māt! Kaut gan klāt jau agrīna rīta svīdums, tu tomēr esi ieradusies par vēlu. Pārāk bargas plosījušās saulgriežu vētras, cīruļputeņi bez cīruļiem. Tavu dēlu kopā ar divpadsmit citiem strēlniekiem no viņa rotas nule apglabāja šepat mežmalā…

Sarkanais, it kā nokaitētais krusts uz hospitāļa māsiņas baltās cepures bez skaņas iegriezās mātes krūtīs. Klusi ievaidēdamās, viņa saļima uz sastingušajiem kukuržņiem klātās dobes. Viņa gribēja ar karstām asarām atkausēt mēmo, cieto zemi, bet sāļas, degošas lāses tūdaļ sasala uz grumbainajiem vaigiem.

Zeķu pāris, ar kuru māte kā nemaņā skrāpēja bezjūtīgo ledu, kļuva valgs un sarkans, saira simtos apdzisušos staros. No nastiņas sniegā kā cerības izbira vīgriezes un rūgti aizsmaržoja kā mūžs.

Māti, strēlnieka māti, apraka blakus dēlam.

Ļaudis zina stāstīt, ka uz šī kapa augu gadu, ziemu un vasaru, plīvojot liesmiņa. Kā vientuļa malduguns. Bet varbūt tā ir tramīga, norūpējusies mātes sirds.

Trauslais bērziņš, ko pulka biedri nolauzuši vecajam stumbenim un ielikuši granātas čaulā, laidis saknes un zaļojot.

Cilvēka piemiņa jau arī uzdīgst dzelzī un akmenī.

VAROŅA MĀTEI

Klusā alejā, kas drīzi lapos,

Bēdās salīkusi, sirmā māt,

Todien stāvēji tu Brāļu kapos. Kādiem vārdiem tevi mierināt?

Ir jau tiesa, stipra spēkā savā, Ziemu aizsviedusi, zeme most, Tomēr tā nekad no savam skavām Tavu dēlu dzīvu neatdos.

Bet, lūk, tieši tādēļ dzīve dzima, Vecā, saltā zeme jauna top,

Jo par viņu jaunas sirdis ļima, Karstā asins sasildīja to.

AR RĪTDIENAS ELPU

«Ne ar vienu citu bijušās impērijas daļu mēs neesam tik cieši saistīti kā ar sarkano Latviju.. ne ar vienu mēs tā neesam saistīti kā ar Latvijas strēlniekiem.»

(Jakovs Sverd/ovs)

Negaisa laikā dižkoki klusē. Miza un zarotne, ik šķiedra sastingst cietā vairogā, kas spītē brāzmām. Bet, kad vēji norimst un tumšo mākoņu aizmalē iznirst saule, koki atgūst valodu, tad nenoklausīties, ko čukst ik lapa: jāpa-stāsta arī par tiem lepnajiem brāļiem un māsām, kuru vairs nav, kuri stāvējuši pašā vētras acī, kurus ķērusi zibens smaile.

Tādi ir arī viņi, tie, kuriem Laiks nolēmis vietu Lielajā Piemiņas grāmatā. Man uzsmaidījusi laime personiski pazīt daudzus strēlniekus, dzirdēt viņus un

viņu tuviniekus, saņemt mantojumā viņu vēstules, memuāru burtnīcas, vecu laikrakstu izgriezumus. Ar satraukumu pārlasot Krišjāņa Žubīša (7. pulks), Jāņa Vītola (2. pulks), Martas Boķes (8. pulks), Eduarda Dompalma, Alberta Lielmaņa (9. pulks), Jāņa Krišjāņa, Eduarda Feldmaņa (kavalērijas pulks), Jāņa Ādamsona (3. pulks) un daudzu citu vēstules un piezīmes par saviem kauju biedriem un komandieriem, manā iztēlē atplaiksnī revolūcijas un pilsoņkara gadi, epizodes, iezīmējas cilvēki, par kuriem it sevišķi gribas pastāstīt tev, lasītāj.

Grūti novērst skatienu no divām fotogrāfijām: 3. Kurzemes pulka bijušais ložmetējnieks, vēlākais 1. bataljona komandieris Alberts Briljants atgādina manu tēvu — strēlnieku jaunībā, bet Reinholda Bērziņa ne tikai ārējo līdzību (iedobumos dziļi paslēptās domīgās acis, kuplā, melnā bārda) ar Fidelu Kastro sen jau ievērojuši daudzi. Gribētos kaut ko vairāk uzzināt par viņiem.

Man pagadījās dzirdēt, ko par savu pulka biedru Albertu Briljantu pastāstīja Jānis Adamsons.

… Denikina tā dēvētajai «brīvprātīgo armijai», 1919. gada nogalē pie Orlas un Kromiem saņemot pamatīgu mācību, sākušas rēgoties halucinācijas: viņiem uzbrūkot vismaz divdesmit līd'z zobiem apbruņotu latviešu pulku (kaut Lafdivīzijā bija tikai deviņi pulki). Baltgvardu avīzes, lai slēptu Antantes algotņu noziegumu pēdas un atbalsis, pasākušas niknu apmelojumu kampaņu pret latviešu strēlniekiem, kas bijuši uzmanības centrā. Pār ienaidnieku ierakumiem, okupētajām pilsētām un staņicām, spalgi, griezīgi pēkšķēdama, laidelējusies netīra, dzeltena preses pīle, izgāzdama smirdoņu pār titulētu «tēvzemes glābēju» apstulboto pilsoņu galvām: vecajai civilizācijai uzbrūkošie Rīgas nomaļu pašpuikas esot gatavie necilvēki un barbari, īstas huņņu briesmas; viņi sievietes, sirmgalvjus un nevarīgus bērnus bez šķirošanas un žēlastības aiz kājām pakarot pie telegrāfa stabiem, ievainotos noindējot, izšķīdinot sērskābē, gūstā nevienu neņemot — turpat uz vietas noliekot slīpi…

Ej nu sazini, cik kurš noticēja uzpirkto kara reportieru sameistarotajiem briesmu stāstiem, taču strēlniekiem tie bija ķērušies pie sirds un viņi nolēmuši zemiskajai kņadai dot pretsparu.

Alberta Briljanta komandētais bataljons, 30. novembrī padzenot no Više-Penas sādžas drozdoviešus, saņēmis trīsdesmit vienu karagūstekni, viņu vidū arī ievainotu virsnieku, kas pārsiets, noguldīts ragavās un ar kāda ārkārtīgi pārsteigta, bet godīga zemnieka palīdzību nosūtīts atpakaļ pie baltajiem. Uz oficiera krūtīm Briljants piestiprinājis zīmīti ar uzrakstu: «Neatstājiet savus ievainotos virsniekus!» Kā vēlāk strēlnieki noskaidrojuši — atbilde bez gariem komentāriem bijusi visai pārliecinoša un ietekmīga. Karš no šaujamlaukiem aizvien noteiktāk pārsviedās arī uz dvēseļu ierakumiem.

… Bijušais Ķoņu kalna ganuzēns, vēlākais skolotājs Reinholds Bērziņš, kurš bija apveltīts arī ar literāru talantu, līdz iesaukšanai cariskajā armijā 1914. gadā par militāru karjeru netika domājis. Kara otrā gada beigās virsnieku trūkums bija tik katastrofāls, ka vai ikvienu puslīdz izglītotu jaunekli sūtīja uz praporščiku skolu Pleskavā.

Pēc četriem mēnešiem, tāpat kā daudzi citi viņa novadnieki, arī Reinholds Bērziņš saņēma jaunākā oficiera apliecību un zīmotnes un tika steigšus nosūtīts uz Rietumu fronti Baltkrievijā, kur viņš arī sagaidīja Februāra revolūciju. Otrās armijas 50. korpuss, kura partijas organizāciju vadīja Bērziņš,

bija viens no revolucionārākajiem un aktīvākajiem. Padomju Armijas Centrālā Valsts arhīva fondos glabājas unikāli materiāli par to dienu notikumiem, kas strauji un droši izvirzīja apdāvināto Ziemeļvidzemes pedagogu komandpos-tenī — viņš kļuva par visas Rietumu frontes Revolucionārās kara komitejas locekli, 1, Minskas revolucionārās vienības priekšnieku.

Manuprāt, ļoti zīmīga ir lielo kauju detaļa, ko izpētījusi arhīva līdzstrādniece G. Smirnova un kas raksturo Reinholda Bērziņa aso prātu, strēlnieku izmantoto «kara viltību». Atstāstīšu to. Pēc kontrrevolūcijas perēkļa likvidēšanas, 1917. gada beigās uzbrūkot Bahmačai, Bērziņa vienības Desnas krastos sadūrās ar ukraiņu Radas karaspēku. Vēlēdamies nostabilizēt savas kontrolētās teritorijas robežas, pasargāties no sarkano pēkšņajiem uzbrukumiem, Radas haidamaki citu pēc cita uzspridzināja tiltus pār Desnu: «Aiz dabīgā aizsargvaļņa mēs būsim drošībā. Upe mums noderēs par glābšanas jostu. Bet līdz pavasarim jau tie plikadīdu pūļi neizturēs. Sals un bads izdarīs savu…»

Un Bērziņš realizēja pārsteidzošu lēmumu, lai ieņemtu pēdējo veselo tiltu pie Makašinas. ..

Tajās juku un haosa nedēļās daždien vēl kursēja vecie pasažiervilcieni starp Ukrainu un Padomju Krieviju. Reinholds Bērziņš robežapsardzes punktā pavēlēja aizturēt vienu šādu raibu vagonu sastāvu, izsēdināt no tā klaiņo-tājus maišelniekus, paunām apkrāvušos spekulantus, pārģērbušos spiegus un diversantus, bet par «mierīgajiem pasažieriem» ielika civildrēbēs ietērptus savus sarkanos matrožus un zaldātus.

— Nu, puikas, vai revolūcijas vārdā esat ar mieru kādu brīdi patēlot nožēlojamus anarhistus, kam pasaulē nekur nav ne tēvijas, ne mājas? . . .

Kad izstāstīja, kas par lietu, puikas, protams, bija ar mieru. Kas jādara, tas jādara. «Jautrā kompānija», balalaikām apkrāvusies, drīz devās ceļā.

Nebija Šaubu par to, ka ienaidnieka aģenti pasteigsies savējiem paziņot arī tīši izplatītu dezinformāciju — Bērziņš «oficiāli» pavēstīja štābam un arī tāpat «pa kluso, no drošiem avotiem», ka nolemts uz laiku pārtraukt fālāk-virzīšanos, lai pastiprinātu bruņojumu, lai sarkangvardi atvilktu elpu, mazdrusciņ nobaudītu pirmo uzvaru augļus: aizrakstītu kaut pāris vārdu mātēm un līgavām dzimtenē, pieklājīgi nosvinētu Jaungadu, kas zina, varbūt pēdējo briesmu pilnajā karavīru mūžā…

Neparastais plāns piepildījās. Liels bija Menas stacijas un Makašinas dzelzceļa tilta apsardzes izbrīns, kad 30. decembrī uz uzbēruma pēkšņi apstājās kārtējais «ukraiņu» vilciens, no bagāžas glabātavas uzuguņoja trāpīgas ložmetēju kārtas un izkāpušie «mierīgie pasažieri» haidamaku komandantūrai cieti pavēlēja nolikt ieročus… Ceļš uz Bahmaču bija vaļā.

Daudzus atbildīgus pienākumus veica Reinholds Bērziņš, bet, kad nodh binājās Padomju Latvija, sirds sauca uz dzimto pusi. 1919. gad'a 9. janvārī viņu iecēla par jaunās republikas karaspēka inspektoru. Laika bija maz. Pieredzējušais kaujinieks brīdināja biedrus: «Mēs nedrīkstam domāt par vieglu triumfa gājienu pa Baltiju… Notiks nesaudzīgas, asiņainas kaujas, kur mums nāksies piedzīvot daudzas smagas minūtes cīņā pret starptautiskajām kontr-revolucionāru bandām…» Bērziņš sagatavoja un iedvesmoja kaujas vienības spējiem triecieniem, palīdzēja apbruņot un apvienot Rūjienas un Mazsalacas partizānus Valmieras brīvprātīgo bataljonā…

Taču Pēteris Stučka uzticēja Bērziņam jaunu svarīgu uzdevumu — komandēja uz Ukrainu pēc pārtikas. Ukraiņu biedri, kaut arī pašiem nepalika lieki krājumi noliktavās, nebija aizmirsuši latviešu strēlnieku lielo ieguldījumu brīvības izcīņā. Fon der Golca divīzija jau pārgāja pretuzbrukumā, kad «strēlniekiem — apbruņotajiem latviešu strādniekiem» (P. Stučka) Rīgas piefrontes ierakumos palīgā steidzās Reinholda Bērziņa atvestie ešeloni ar ukraiņu brālības maizi. Arī latviešu strēlnieku asinīm slacīto Dņepras stepju saules briedinātie brūnie klaipi piedalījās kaujās par Padomju Latviju.

Bet jau tajās nemierīgajās dienās un naktīs Reinholda Bērziņa planšetē blakus patronām un maizes šķēlei krājās «Ceļa piezīmes», novērojumi, pārdomas, aforismi par cīņām, dzīvi, mākslu, mīlestību.

«Atkal jūtu, ka dzīve sit augstu vilni un spēki man briest tā, ka varētu raut ar visām saknēm simtgadīgus ozolus. Gribu dzīvot un cīnīties.»

«Dzīve neatvairāmi veic savu dabisko izlasi. Nelaime, ja kāds to nesaprot.»

«Mums visiem patīk straujos tempos traukties uz priekšu, ātri dzīvot.»

«Nāve neprasa, kas tu esi bijis vai gribējis būt, — tava reize pienākusi un lien kapā.»

«Neciešu ciivēkus, kuriem nav sava sprieduma, kuri iet citu pavadā.»

«Es pieņēmu mūsu sarkano vienību parādes, kuru soļos drebēja ne vien zeme, bet arī mūsu ienaidnieki.»

«Pret komunistiem noskaņoti cilvēki visās dzīves grūtībās vaino tikai viņus. «Mēs» un «jūs» skan katrā vārda gaiā. Mēs un jūs patiesi esam šķirti ar bezdibeni, pār kuru nav vērts mest samierināšanās tiltiņu. Te miera nebūs, bet turpināsies cīņa, lai līdz saknēm sagrautu vecās dzīves balstus un morāles priekšstatus.»

«Māksla cilvēkam ir nepieciešama. Protams, uz skatuves dzīve atspoguļojas nosacīti, rakstnieks vai komponists bieži mums rāda dzīvi tādu, pēc kādas mēs vēl tiecamies. Bet tas jau tieši ir labi, cenšanās pēc labā, skaistā. Ir jau tiesa, vēl tālu tā skaistā dzīve un kā mēs to sasniegsim, paši vēl lāgā nezinām.»

«Mums, komunistiem, pārmet, ka mēs esam fantasti un sapņotāji. Bet vai tad mūsu sapņi nepiepildās? Vai mūsu «eksperimenti» negūst pozitīvus rezultātus? Mūsu sasniegumi būs ceļa rādītāji vispasaules mērogā, un tas ikvienam cīnītājam dod tik daudz spēka un enerģijas, ka esam gatavi cīnīties vel neatlaidīgāk. ..»

JĒKABA ALKŠŅA KRŪŠUTĒLS RŪJIENĀ

Jaunajam skulptoram A. Vārpām

Tātad mēs esam. Un nevis smiltīs, Bet gan akmenī, bronzā un tiltos, Jutīgā skalpelī, kaltā.

Ļaudis visu, ko nesaprot, noliedz Un vēl brīnās:

Kamdēļ Alksnis lidmašīnas Pavēlēja nokrāsot baltas?

(Vai tik neesot baltais?)

Lai uz spārniem putekļus jaustu!

Astronautiem

Stāvajās takās

Par gaisa bedrēm bīstamākas Karotes, ko paēdušie Aiz mākoņiem sprauž.

Zemes bedrēs biežāk muguru lauž.

Varbūt arī mēs, virspavēlnieki, Bijām mazliet tēlnieki —

Izkalām laiku Un ticību tam,

Un diez vai tik veci maz paliekam. Ja jau palaikam Pret mūsu pieri un krūtīm Savu roku, domu un jūtu Jaunie pārbauda grūti.

Saullēktu sastop un sadeg tajā — Pirmie.

Mūžība nenosirmo.

«MĒS PIEDZIMĀM, LAI SPĀRNIEM TĀLES ŠĶELTU…»

Kad televīzijas ekrānos aprīļa revolūcijas gadareizē skatījāmies jaunās Afganistānas svētku raidījumu, es atkal aizdomājos par viņiem, kuri sēja pirmos uzticēšanās velkus, slēja pirmos pārdrošos gaisa tiltus starp tautām un valstīm.

… 1924. gads. Mierīgs jaunceismes laiks pēc pilsoņkara. Bet vai mierīgs? Ukrainas staņicās un stepēs pret nacionālistiskās Radas haidamakiem un anarhistiem vēl cīnījās Frunzes un Eidemaņa sarkanarmieši, Aploka čekisti un Mežaraupa sarkanie lidotāji. Kad Vidusāzijā aizvien zvēriskāk sāka plosīties basmači, Aknīstes kalpa dēlu un bijušo strēlnieku Pēteri Mežaraupu, kurš 1919. gadā bija teicami beidzis lidotāju skolu Jegorovā, iecēla par Turkes-tānas frontes Gaisa Kara Spēku priekšnieku. Sarkanās eskadriļas, kuru priekšgalā vienmēr atradās paša komandiera lidmašīna, neapstādināja ne tāli maršruti, ne saulē izdegušie tuksneši, ne kontrrevolucionārās Džunaidhana un Agadžan Išlana bandas, par kuru iznīcināšanu Mežaraupu apbalvoja ar otru Sarkanā Karoga ordeni, Horezmas Sarkanā Karoga ordeni un Buhāras Sarkanās Zvaigznes ordeni.

Sājā laikā izcilais lidotājs kopā ar saviem biedriem Arvatovu, Gopi, Gara-ņinu, Jēkabsonu un Zeļeski un vēl lidotāju novērotāju un diviem mehāniķiem saņēma jaunu uzdevumu — veikt tālu un bīstamu pārlidojumu no Taškentas līdz Kabulai.

Vajadzēja šķērsot Hindukuša virsotnes, kuru augstums sasniedza sešus kilometrus. Aviatori zināja vienīgi to, ka kalnos bieži plosās spēcīgas vētras. Ieturot virzienu pēc kompasa, lidojot pāri tuksnešiem, barhānu virpulī zemi nevarēja redzēt, smilšu mākoni pacēlās pat līdz 1000 metriem. Viņi traucās pāri asām klinšu šķautnēm, aizu bezdibeņiem, mūžīga sniega klātām smailēm, kur katra piespiedu nolaišanās nozīmētu neizbēgamu nāvi. Nebija salīdzinājumu, nebija dispečera, kam mikrofonā pavaicāt laika prognozes, draudošās gaisa bedres, piezemēšanās apstākļus.

Par ko gan domāja Jēkaba Alkšņa draugs ar skarbajiem, bargo gadu ievilktajiem sejas pantiem, pārlidojot Termezas dzeltenos smiltājus, kalnu baltās virsotnes? Varbūt par vecāku pāragro nāvi, kas viņu satrieca, bet nesalauza. Par atslēdznieka darbu Rīgas apkaimē, kas norūdīja raksturu. Par strēlnieka gaitām. Par revolūciju, kas drīz vien sīksto jaunekli izvirzīja par 8. armijas aviācijas kara komisāru. Bet cik bija toreiz lidmašīnu? Turklāt tās pašas vecas, no angļu un franču kara rūpnīcām atsūtītas. Arī instruktori, tehniķi un motoristi no ārzemēm — ej nu izpēti, kas kuram aiz ādas. Gūstā saņemtos sarkanos lidotājus, tāpat kā latviešu strēlniekus, baltie nošāva vai pakāra. Un tas nenotika nemaz tik reti, jo nolietotie, sašautie «lidojošie šķirsti» bieži vien nogāzās viņpus frontes līnijas — Judeņiča nocietinājumos, Korņilova poligonos, Vrangeļa arsenālos…

Taču mācību un izmēģinājumu skrejceļos neatlaidīgi vingrināja spārnus padomju aviatori: lidot tā, kā melnos mākoņus šķēla pilsoņkara varoņi Ingau-nis, Pavlovs, Labrencis! Un tad šis pirmais starptautiskas klases pārbaudījums:

vai pietiks spēka un vīrišķības lielā izaicinājuma tūkstoš kilometriem? Ja spētu motorus uzlādēt ar sirds dzinējiem!…

Jāiztur par katru cenu. Pērkonīgajā padebešu rūkoņā it kā atveldzējoša lietus gaidās ar cerību taču raudzījās Čerikoras un Tamkurgānas kokvilnas audzētāji pie izkaltuša lauka, Rīgas un Jelgavas bezdarbnieki rindās pie darba biržām, gaidīdami katru jaunu vēsti no dēliem Padomju zemē, kur domā par visu darba cilvēku likteņiem…

No Kabulā sapulcētajiem diplomātiem angļi un vācieši saviem laikrakstiem jau bija paziņojuši, ka neprātīgie utopisti — padomju lidotāji, kas, salielījušies veikt neveicamo, kā jau varēja gaidīt, gājuši bojā kalnu labirintos. Taču par apkaunojumu šiem «austrumu gudrajiem» labas gribas sūtņi no Iļjiča valsts tomēr ieradās, pierādot, ka ir iespējami tallidojumi. Visi ekspedīcijas dalībnieki saņēma augstus Afganistānas apbalvojumus, bet Pēteris Mežaraups vēl arī trešo Sarkanā Karoga ordeni. Gaisa vārti uz pasauli bija vaļā.

Pēc diviem gadiem karstā jūnija dienā Mežaraups no jauna pārsteidza planētu: īsā laikā ar nelielu pasta lidmašīnu no Maskavas aizsniedza Turcijas galvaspilsētu Ankaru. Zemeslode aplaudēja PSRS GKS inspektora Nopelniem bagātā lidotāja Pētera Mežaraupa organizētajiem brīnumainajiem reisiem uz Tokiju un Berlīni, uz Romu un Parīzi, uz «Curtis Field» lidlauku Ņujorkā . ..

Aizrautīgi gatavojoties pirmajiem plašajiem Gaisa Flotes demonstrējumiem virs Sarkanā laukuma, kuros bija jāpiedalās apmēram trīssimt iznīcinātājiem, triecienlidmašīnām un bumbvedējiem, Pēteris Mežaraups kopā ar savu palīgu Viktoru Pisarenko, izmēģinot lidmašīnu, gāja bojā katastrofā — uz mūžu ienira Brjanskas miglainajās debesīs 1931. gada 9. septembra rītā.

Mēdz sacīt, ka mākoņos pēdas nepaliek. Bet vai tā ir?

SEPTIŅPADSMIT ŠĀVIENI

6. jūlijs 1918, gads

Kur jūs, Piemaskavas naktis baltās?

Migla kāpj no kaktiem bieza, salta — Dvīņubrāli vaigā nepazīsi.

Tikai mirkli noplaikst zibens trīsas.

Streiki prāto — neiet kopā gali:

Brestas miers siets trausla mata galā; Anarķisti, jau kopš rīta lillā.

Griestos korķus šauj pa savrupvillām, Kremlis ielenkts, klauvē bads pie rūtīm . . . Kāpēc mūs no centra sānis sūta?

Puiši pārguruši — nav no svina,

Taču diez vai laiks jau Jāņus svinēt, Smaržot papardi, pār sārtu lēkāt,

Pasaule kad rauta ugunsgrēkā . .

Lāgā neveicas ar līgošanu.

Jasmīnkrūmi ož pēc sāja tvana,

Apinis kož, dancī greičo kāja —

Kā tur mūsējiem pa Rīgu klājas?

Kaut kas nelāgs lien pa visām šķirbām. Vakar nošauts vācu sūtnis Mirbahs,

Esers Bļumkins atzinies… Pie joda,

Tiešām pupās apēduši godu?

Vairākums šiem būšot. .. To vēl redzēs! Sarunas mums piedāvā aiz sprādzes:

Latvieši, kas kultūrtauta saucas,

Sājos strīdiņos lai neiejaucas.

Latvju strēlnieks lavierēt nav radis, Niknums rūgst pa baterijām, vadiem;

To, kurš modies, piemuļķot vairs nevar.

Ko teiks Vācietis un Daniševskis?

— Runājām ar Ļeņinu. Viņš domā… Paļaujas uz streiku patronsomām.

Un uz sirdsapziņu,

Latvju zēni,

Kāvu blāzma pamalē svīst lēni. ..

Velti cerat, ka mēs izkaisīti —

Strēlnieki ir kopā, lai kur mistu. —

Pasacīts viss. Pārējais šeit darāms Mums — no Jāņu dziesmām doties karā.

Asinsrasā noskalojot alu,

Puiši astoņi velk lielgabalu Pašā popoviešu štāba priekšā.

Bērziņš, Eidis, komandē uz sliekšņa:

— Vladimira baznīciņa, piedod,

Nevis korāli, bet «Līgo!» dziedot,

Citu svētrītu mēs iezvanīsim.

Sprediķi no kancelēm mums īsi —

Uguni pār atkritēju galvām!

Kāpēc tieši septiņpadsmit zalves?

Tāpēc, ka mums septiņpadsmit daudziem .

Sazvērnieku nodomi brūk kaudzē — Trāpīts pūznī, nokaltušā zarā,

Pumpurus un asnus neaizskarot.

Ziediet, ābeles un jāņuzāles!

«Pa gadskārtu…» — zēni, dziediet tālāk! Salu lāsi noraušot no zoda,

Vācietis uz Kremli ziņot dodas.

PUTNU CEĻŠ

fļjičam patika zvaigžņotās naktis, patika ilgi lūkoties uz zvaigznēm…

(No Nadeždas Konstantinovnas atmiņām)

Piedodiet, vēlīnās draudzenes, ka nepaguvu jūs pienācīgi cildināt un apjūsmot. Lai to manā vietā izdara dzejnieki un tie, kuri kādreiz jums nodos manu sveicienu.

Taču tagad varu atzīties, ka visu garo dienu — jau kopš dūmakainās ausmas — nepratu bez jums iztikt. Tikai gaismā jūs, tālīnos spīdekļus, kaut kā grūtāk samanīt. Ar neapbruņotām acīm gandrīz neiespējami atšķirt no komētām un meteorītu drumslām. Tas man izdevās tikai domās, piemiedzot, pus-pieverot plakstus, neparedzētu, ilgu ceļu jūtīs vai divatnē ar saniķojušos, tintē nenoslīcināmu spalvu…

Tādos brīžos sajutu jūsu skaidro pieskārienu kā māšeles skūpstu uz pieres un solis atkal sataustīja taisnāko taku. Tādos brīžos sajutu sejā jūsu uzticīgos starus kā mātes elpu, kas gādīgi pašķīra mirkli apstājušos, jaunu, priecīgu lapu iesāktajā rakstā.

Un kurš gan cits jau toreiz — gleznaino vakaru izbraukumos laivā — meta sidrabainus gaisa tiltus pār Volgu, tiltus, pa kuriem mācījās staigāt Sim-birskas ģimnāzistu sapņi? Nē, jūs nebijāt «svētsvinīgais, mūžīgais atspīdums no dieva vaiga», kam padevīgi sekot aicināja katedrāles zvani Šliselburgas cietumā nošautā brāļa bēru dienā.

Pavisam cits auseklis pamalē mūs pavadīja tās neaizmirstamās trīssimt verstis no ieputinātās Sušenskas līdz pirmajai pieturai, līdz pirmajam mūsu gadsimtenim. Ne jau tikai sniegi gurkstēja zem ragavām, jo, gluži kā uz spārniem, nesa ilksīs iejūgts viesulis. Pasaule bija apgriezusies ar kājām gaisā. Zeme šķita gaišāka nekā debesis. Vai pār klajumiem kūpēja sadegušu zvaigžņu pelni? No kurienes vējoja šīs neapjaustās šaltis? Mēs neatskatīdamies drāzām pa sasalušu ilūziju kupenām, pāri aizgājības tempļu ledainajām lauskām. Bet ne vienmēr zvaigznes ir stiklaini stingas. Vēlāk — kā vālodze lietus lāses — es jūs kāri dzēru, iznācis rītos no sava «zaļā kabineta» Razļivas siena pļavā.

Pa kuru laiku paspējāt salīt raseņu smaržīgajos kausos? Tovasar pirmo reizi sajutu lūpās zvaigžņu garšu.

Ne vienmēr zvaigznes ir saltas. Vai piemirsāt, draiskās nebēdnes, kā apsvilinājāt vientuļā Helsingforsas lokomotīves kurinātāja sirdi? Kad iemetu kurtuvē liekšķeri ogļu, mani padebeši atkal piebira pilni sarkanām cerību un nojausmu dzirkstelēm.

Varbūt daļa no jums sašķīda arī pret Somu jūras līča ledu. Droši vien tāpēc tas izkurtēja tik plāns un trausls, ka gandrīz muļķīgi noslīku, steidzoties uz kuģi, kas mani gaidīja, noenkurojies dažus metrus no krasta, dažus metrus no nāves…

Vēl reizi jūs sagrīļojāties gar acīm, kad divas ar naidu saindētas lodes cerēja apstādināt vai vismaz nobremzēt manu nemieru. Tas nebija visai sarežģīti, jo viņas uzglūnēja, ieritinājušās divkājainā kapsulā, tikai pāris soļu atstatumā. Vienu skalpelim tā arī neizdevās izņemt. Manī palika šie astoņi grami naida. Lode, kura reizēm svēra astoņus pudus, gan apgrūtināja gaitu, tomēr atviegloja nekļūdīgi atšķirt draugus no ieņaidniekiem. Un tas ir daudz.

Zvaigzne karogā, ceļvede — uzticības zvaigzne pie cepures. Latviešu sarkano strēlnieku zvaigznājs — Daugavas un Gaujas puiši uz Smoļnija kāpnēm. Zvaigžņotu pulku lavīna. Neaizmirstības zvaigzne Perekopa akmenī…

Laikam es jūs pārāk mīlēju, jo mani nepametāt. Mēs vēl bieži satikāmies. Cik pārgalvīgi uzplaiksnījāt ar mazām, spītīgām spuldzītēm Krievzemes kartē, kad Velsa kungs, labsirdīgi vīpsnājot, mani nosauca par Kremļa sapņotāju. Nemaz neapvainojos. Ko tu, cilvēks, citu lai dari, ja jūs dažkārt pienākat tik apskaužami tuvu.

Nedusmojieties, ka ar Gorku bērniem esmu jūs tvarstījis rokām mirdzošajā spoguļu zālē, sprēgājot brīnumsvecēm un priekam pie Jaungada egles. Gaišas un tīras Lielā Putnu Ceļa mazās māsas!

Visu nakti nenogurdināmas deg un spīguļo zvaigznes.

Visu nakti griežas un virpuļo degošs zvaigžņu putenis.

Nestāvi kaila spelgoņā, jauno ķiršu gatve, manā dārzā! Apģērb baltos pārslu kažokus, kuros iešūtas zvaigznes! Nemeklē aizvēja! Tā ir saulgriežu vētra. Un tavas saknes, dziļi un rūpīgi iedēstītas, jau šobrīd zem sērsnu smaguma nojauš zemes silto pulsu.

Paldies par dzīvo dāvanu, Gluhovas kalējtēv! Kad kociņi paaugsies, nekādi negaisi vairs netiks pāri zaļajam žogam.

Es zinu, arī tu neguli. Ar savu elpu uzpūt liesmu ēzē, ar Muromieša niknumu uz laktas līdz serdei skaldi iesīkstējušo janvāra tumsu, Tā pārlūzīs. Dzirdi, kā pakšos krakšķ! Skaties, kā klauvē un sitas vižņi smēdes logā! Cērt taisni, lai tava vesera uzšķiltās zvaigznes birst uz daudz cietušās zemes! To gaismā un siltumā tavi dēli un mazdēli sasildīs rokas, kalējtēv. Es ticu, piepildīsies mūsu abu vēlēšanās. Tu kopā ar puišiem noteikti izkalsi visu, ko esmu nodomājis. To man čukstus apsolīja krītošās zvaigznes. Bet varbūt zvaigznes, ja tās ir zvaigznes, nemaz nekrīt. . .

Tās deg un pēc tam tikai aiznes savas sarkanās uguns lāpas uz jaunām galaktikām, uz jauniem mūžiem.

Visu nakti puteņo zvaigžņu miriādes. Neatvairāmi aicina atvērts Putnu Ceļš . . .

PĒC ĻEŅINA LAIKA

Un tomēr tā notiks.

Kādā majestātiskā dienā visi pasaules pulksteņi sitīs pēc Ļeņina laika.

Ieskanēsies vislieliskākā simfonija, ko radījušas paaudzes, viņu soļi, sapņi un nojautas, cerības un gandarījums.

Vai jūti,

ka brīnišķais meistars Laiks noskaņo vissmalkākos dvēseļu mehānismus?

Vai dzirdi?

Pulksteņi skaita stundas pret rītu, kam vienīgajam pieder patiesība, tāpat kā sirdsredzīgajiem pieder horizonts.

Vieglāka vēršas sūrā gaita,

nav jātaujā ceļazīmes,

rīta dūmakā apmākusies debess

skaidrojas zila un augsta,

un, vienalga, kur mēs paliekam —

Sivaša sāļajās nogulsnēs,

kurgāna velēnā zaļā

vai akmens postenī mūžīga —,

kurantu šķindā

sava pulsa atbalsi jūtam.

Atvēlētā diena vienmēr šķiet par ī pat ja tā būtu gaismas gada garumā, ja tu celies sev pāri un ej pēc Ļeņina laika.

.

DURKLIS UN SPALVA

Strēlnieki,

Septiņsimt gadu Slāpētās Zemnieku tautas Dvēseles kvēlošā lava. Skaļākais kliedziens,

Ko atbalso telpa un visums! … Strēlnieki lepnie,

Jūs

Zēni

No Nordeķu priedēm, Zvaigžņu un Rēveles ielām, Tā,

Ka jūs agrāk Logus un zvirbuļus Šāvāt ar lingu Un zvejojāt mailītes ostā, Tagad sev

Zvejojat pasaules slavu, Brīvību tautai Un lingojat sirdis,

Kas kļuvušas vecas!

(Aleksandrs Čaks)

Strēlnieku aka patiešām ir neizsīkstoša — laikam tādēļ, ka rakta uz karstas, verdošas dzīslas. No tās spēcinošu pamatmalku smēluši un turpina smelt jau vairāku paaudžu literatūras un mākslas nozaru pārstāvji. Laikmeta elpas piešalktas literāras hronikas lappuses mums mantojumā atstājuši rakstnieki cīnītāji Roberts Eidemanis, Alvils Ceplis, Kārlis Pelēkais, Arnolds Grants, Voldemārs Jākobsons, Jānis Eiduks un daudzi citi. Lasītāju iemīļoto grāmatu plauktus bagātinājušas Aleksandra Čaka, Jāņa Medeņa, Valda Luksa, Ojāra Vācieša, Eižena Vēvera, Vitauta Ļūdēna, Imanta Auziņa u. c. poēmas un balādes, Jāņa Niedres, Alberta Jansona, Kārļa Fimbera u. c. romāni. Populārajam dokumentālajam stāstam «Kad migla krīt» — par sarkano strēlnieku, neaizmirstamo Edgaru Kauliņu — radoši tapt palīdzējis Pēteris Bauģis. Varam nosaukt Oļģerta Grāvīša operu «Sniegputeņos», J. Kaijaka un A. Auziņa «Vēl taure sauc», filmas pēc Arvīda Griguļa un Jūlija Vanaga scenārijiem, Žaņa Grīvas lugu dzejā «Sniga sniegi», Oto Skulmes, Induļa Zariņa, Jāņa Garokalna gleznas, Daina Rožkalna, Zigurda Zuzēs, Maigoņa Oša grafikas…

Tūlīt pēc pilsoņkara — 1922. gada martā dzimušās Revolucionārās Krievijas Mākslinieku asociācijas (RKMA) un citu apvienību darbu izstādēs, kuras

apmeklēja ievērojami partijas un valsts darbinieki M. Kalinins, К. Vorošilovs, I. Lunačarskis, J. Rudzutaks u. c., zem audekliem bija redzami arī latviešu, starp tiem daudzu strēlnieku uzvārdi — Klucis, Drēviņš, Andersons, Dvielis, Jakubs, Krastiņš, Apsītis, IrbTtis, Veidemanis, Bērziņš . . Sevišķu ievērību guva mākslinieka Pētera Ķīseļa darinātie latviešu strēlnieku komandieru J. Vācieša, F. Kalniņa, R. Eidemaņa, E. Liepiņa, kā arī revolucionārā dzejnieka D. Bednija un varoņa — diplomātiskā kurjera Mahmastala portreti. Labi, ka strēlnieku muzejs rūpējas, lai šo mākslinieku darbus redzētu vienkopus arī pie mums: tiek rīkotas izstādes, izdoti prospekti.

Turpinās latviešu sarkanā strēlnieka, padomju fotomontāžas plakāta aizsācēja Gustava Kluča tradīcijas. Ne reizi vien esam skatījuši strēlniekiādei veltītas Jura Krievina fotoizstādes. Grūti pārvērtēt varonības tēmas audzinošo lomu, tās ietekmi uz jaunajiem māksliniekiem, kuri cenšas atrast savu pieeju strēlnieku varoņsižetu risinājumā, vairāk akcentējot psiholoģiskos momentus, tēlu rīcības motivējumu (Pēteris Plakidis, Jānis Anmanis, Igors Jakaitis, Jānis Lejiņš u. c.). Personības briedināšana var sākties tikai ar laikabiedra apjau-šanu, izpēti, ar spēju sevi līdzveidot, kontaktēt ar citiem cilvēkiem, tēliem. Tad, kad citu sāpes un prieki kļūst savi, tie ir arī sociāli, cilvēciski. Pasaule nevienam klāt nenāk, tā jāapzinās. Viens no šādiem pasaules apzināšanās ceļiem ir iedziļināšanās tautas brīvības cīņās — strēlnieka varoņdarbā.

Stāv laikos iekalts viņš, ne pieminekļos viedos.

Mums to vē] jāizkaļ no granīlbluķiem būs.

No tāles raugās viņš uz pasauli un sejām,

Viņš tur jau ir, kurp mēs vēl tikai ejam.

(Igors Jakaitis)

Un tomēr, Roberta Eidemaņa mazdēli, Astras mazmeitas, mēs vēl esam parādnieki. Joprojām nav zaudējuši aktualitāti Tautas rakstnieka Viļa Lāča vārdi, kas viņa dzimšanas 75. gadskārtā publicēti «Cīņā»: «Un leģendārie latviešu strēlnieki, revolūcijas sargi, Perekopa varoņi, bezgalīgi uzticīgi tautai, varenajai komunistu partijai! Kur ir grāmata — literārs piemineklis, kurā ar lielu māksliniecisku spēku būtu rādīts cildens vecā latviešu strēlnieka tēls?»

Turi cieši, tālākgājēj, savu smēlumu! Tas ir stiprs ūdens, Tajā nav ne pilītes «ūdena». Bet gan dzīvības un nāves sviedri — mīlestības un naida malks. Asiņu un asaru sālskristāli. Strēles un atspīdēs — stari un pretstari. Gabals debesu un jūras. Jo vairāk dzersi, jo vairāk slēps. Jo vairāk slāps, jo no dziļākiem grodiem smelsi.

Tīre]a purvā sarūs Stobrs un salūst spals.

Es tevi piece|u, balssl Celies augšā, balssl

(Imants Ziedonis)

KO MĒS ZINĀM …

Ko mēs par veciem zēniem zinām . . Ja pēkšņi krūtīs iedrāžam,

Tiem glāzē čarku iepilinām.

«Nu kam nav savu raižu? Kam?»

Ja neizdodas paskriet garām,

Pat uzklausām tos, tiesa gan.

«No viena katla strēbām karā.

Bet laika nav, tu piedod man,

Jo jāved' mājās pianīns.

Kad iznāk, kādreiz piekāp, draugs! Ko mēs par seniem čomiem zinām . Kad nošķīts baraviku lauks,

Tos labprāt ciemos neaicinām.

Vai iederēsies viesis tāds Ar koka kāju, pārpilns svina?

Tiks luksus parkets ieskrambāts.

Kad kāds ar kruķi piegrabina Pie rūts, mēs maizi iznesam.

Un pēc tam minam, mēles trinam — Skat, maizes nevajaga tam . . .

Kas viņu tumsā, lietū dzina?

Kurp trenc to iesildītais kakts?

Ko mēs par veciem draugiem zinām Dzēš pēdas, soļus nolīdzina Ar slapju slotu rudens nakts.

Tie gadi nepazūd, kas cīņai, dailei dod, Tie atmirdz mūsu matos sidraboti,

Pār mūžu brāzmains skanu lietus līst. Dedz, dvēsele, un skani atbalsīs?

Imants Ziedonis teicis, ka īsts mākslinieks, kurš apliecinot talanta neierobežotās iespējas, atgādinot ērgli, kas turas augstu gaisā, pat nesavēcinādams spārnus.

šos vārdus atminos Latviešu sarkano strēlnieku muzejā, kad tur godina bijušo 5. Zemgales pulka strēlnieku LPSR Tautas skatuves mākslinieku Ēvaldu Valteru viņa 85 gadu jubilejā. Vienu no strēlnieku mākslinieku saimes, kurā bija arī Paula Baltābola, Jānis Osis, Jānis Zariņš, Mārtiņš Vērdiņš, Jānis Baltauss . . . Lielam talantam patiešām nav vajadzīga reklāma, ārišķīgas izdarības un čala, lai to pamanītu . . .

Revolūcijas veterāni, senie cīņu biedri, skolu jaunieši atnākuši, sirds aicināti, sveikt savu mākslinieku, paspiest viņam roku darba un dzīves svētkos. Ēvalds Valters — šie vārdi izsaka daudz. Tas ir ārkārtēju notikumu un pārvērtību pārbagāts laiks. Labsirdīga, tautas gudrības piesātināta pašapziņa, redzīgs, domu apskaidrots smaids, paaudžu sasaukšanās un paaudžu tāiākvir-zība. Strēlnieka pleci ir stipri — uz tiem nosēdies atmiņu kalns. Klausoties jūtam, kā sažuburojušies laikmeti. Zēnu un meiteņu plaukstās plīv tulpju uguntiņas — kā to dienu delegātu mandāti. Kārlis Miesnieks dzied Georga Dovgjallo jauno dziesmu «Strēlnieku ceļš»… Vēsture uznirst no kinokadriem un fotoattēliem, no vitrīnu eksponātiem un leģendāriem nostāstiem. Pēkšņi tā ienāk mūsu vidū, nostājas mums blakus un ierunājas pati.

Dimd gadsimtiem Saules kauja,

Dzimst mūžsenis strēlnieku cilts.

Ar zobenu izrakta Gauja,

Ar vairogu pāri mests tilts.

Mēs nākam no gadsimtiem veciem,

Uz gadsimtiem aizejam. Čukst To Gaiziņš, ko turam uz pleciem,

Un Rīga, sirds vietā kas pukst.

Nesteigdamies, jt kā atskatoties, izjūtot katru vārdu, dzejoli runā, nē, ja tā var teikt — dzīvo Ēvalds Valters. Mēģināt pateikt vairāk nekā ielikts vārdos, paveikt vairāk nekā šķietami iespējams — tāda jau allaž bijusi šā vienkāršā, neparasti darbīgā cilvēka devīze. Nav mazu un lielu uzdevumu. Tavs talants ir tava griba, drosme un izturība, tava māka pastāvēt; neatdot savu taisnību un uzvarēt! — mācījis viņa pirmais komandieris Jukums Vācietis, ar kuru Ēvalds Valters karojis kopā līdz Perekopam.

Vecie puikas, vecie streiki — tas ir goda nosaukums, ko piešķir ne katram. Cik tas dārgs, to mēs visi zinām. No 5. pulka šeit palicis maz. Bet Jukums

Vācietis bija pirmais pulkvedis visiem deviņiem pulkiem. Virspulkvedis — iedvesmotājs. Mēs visi, arī mūsu dēli un dēludēli, esam viņa audzēkņi. Ja dzīslās vēl joprojām turas neizčākstošs gadu raugs — tas ir viņa rūdījums. Jo no viņa Krievzemes klajumos cīņā pret Deņikinu, kaujās par dzimto Rīgu mācījāmies drosmi un izturību: esiet kā vīri! $is uzmundrinājums noderējis ne tikai ierakumos. Karavadoņa smagnējie soļi bija aplipuši ar sapņiem tāpat kā Zemgales piemirkušās māla vagas ar Svētes ievu ziediem. Jukums Vācietis mīlēja mākslu, sevišķi teātri. Toreiz skatuve bija skatīšanās pāri cīņu ikdienai, vēršanās tālumā. Teātris skubināja atelpas mirkļos raudzīties cauri ugunsgrēku dūmiem un nogurumam, cauri lielgabalu dārdiem sadzirdēt lakstīgalu balsis, zemes aicinājumu. Arī māksla tīrīja apvāršņus, pasauli, dvēseles. Lielos prožektorus vietās nostādīja un iededza laiks. Izteiksmīgas dekorācijas zīmēja angļu un franču lidmašīnu nomesto bumbu uzliesmojumi. Fonā dobjās aizkulišu pērkonbungas rībināja Vrangeļa tanki, slīdēdami pār 5. Zemgales, 4. Vidzemes un 8. Valmieras pulka pozīcijām un strēlnieku nerviem. Bet, lai arī kā centās, melnais barons nekādi nevarēja trāpīt, no zemes virsas noslaucīt mazo, spītīgo dēļu skatuvīti Preobraženskas muižas veco koku paēnā, kur pirmo reizi Ēvalds Valters uzstājās kopā ar Jāni Zariņu un Mariju Leiko. Strēlnieku vintenes un taisnība bija stiprāka par baltgvardu oficieru izlases divīzijām, jo viņiem ugunsvārdus priekšā sacīja dzimtā zeme.

Arī uzskatu un domu divkaujā, vārdu tuvcīņā līdz šai dienai grūtos brīžos aiz pleca dzirdama pulkveža uzmundrinošā devīze: esiet kā vīri!

Nekad gļēvulīgi negausties par mūža, tev atvēlētā laika īsumu, bet censties ar sīksta, paļāvīga darba un cīņas dienām to maksimāli pagarināt. Kur smelties spēku paguruma brīžos? Prasmē priecāties par dzimtās zemes skaistumu, par citu priekiem un veiksmēm. Uzticībā agrīnajiem ideāliem, kas izkristalizēti un iemirdzināti uz visu mūžu, darbojoties revolūcijas gados strēlnieku dramatiskajā pulciņā un pēc tam mācoties Maskavā kinostudijā «Творчество» un latviešu teātra studijā «Skatuve». Līdzdotā strēlnieku ceļamaize izrādījusies ļoti sātīga, tās pietiks vēl dēliem un mazdēliem: negainīties arī no mazākām lomām dzīvē un lugās. Reizēm trāpīga zilbe, izteiksmīgs klusums spēj pasacīt vairāk nekā gari vārdi. Zobena vēzienu pārbauda uz barikādēm, vārda smaili — dialogā, no tribīnes.

Mums, kuri dzirdam un redzam Melpomenes patriarha Ēvalda Valtera mākslu, katram pieder savas atmiņas, savi neizdzēšami saskarsmes punkti ar savdabīgo personību. Cits atceras skaudro vecā Kļavas tēlu Viļa Lāča romāna «Zvejnieka dēls» ekranizējumā, cits — labestīgo, gudro kokgriezēju filmā «Mans draugs — nenopietns cilvēks». Literāti ciena Rasina, Igo, Moljēra lugu iejūtīgo tulkotāju, Lafontēna fabulu atdzejotāju, vecākie jelgavnieki un liepājnieki pazīst režisoru un teātra direktoru Ēvaldu Valteru. Bet rīdzinieki uzskata mākslinieku par savējo. Un viņi nevijas. Rīga ir ceļu, likteņu, paaudžu, domu un sapņu mezglu kamols. Arī Ēvalda Valtera cietie soļi un centieni, labākās lomas palīdz spodrināt Rīgas torņu spožumu un slavu. īsta māksla savos pamatu pamatos ir optimistiska. Bet smaids izšķirošā reizē var kalpot arī par vairogu, bruņucepuri. Kur meklējams tādas vitalitātes noslēpums? Ko lai atbild? Strēlnieka raksturu kaldinājis laiks. Bet ko tur daudz runāt! Cilvēka dzīvei, tāpat kā dzejai, nav recepšu. Turi acis un ausis vaļā!

Kamēr zālē šalc aplausi, Ēvalds Valters valšķīgi saberzē plaukstas. Ož pēc sausa pulvera . . . Acu kaktiņos iegruzdas nerātnas sprikstis. Varbūt uz mēles kāds piparots strēlnieku joks, ko gribas vakarā pastāstīt saviem Dailes teātra jaunajiem kolēģiem, dēlam.

Muzeja darbinieki piedāvā automašīnu atceļam uz mājām. Bet mākslinieks grib pastaigāt kājām pa savu pilsētu. Ieelpot Daugavas vēju un atmiņas — kādu ievu putenī kūpošu balli Strēlnieku dārzā, ieklausīties, Rīga, tavos ritmos. Garš un grūts bijis tavs ceļš, ceļš uz tevi. Pilsētai, kuru dzīvīgi silda mūsu pulsa viļņojums, atdots viss. Ar senču kauliem bruģētas ielas, likti cietokšņu un ēku pamati, ar paaudžu sviedriem un asinīm slacītas liepu un ozolu saknes . . . Dzejolī teikts: «Rīga sirds vietā mums pukst. . .» Bet varbūt paļāvīgā un stiprā strēlnieku sirds sit Rīgas krūtīs . . .

PIEKTAIS PULKS TĪREĻPURVĀ

1916

šovakar mums galdā Nebūs ceptas zoss.

Uguns cirvji skalda Ledu blokhauzos.

«Lokāties, mežu gali . ..» Pļauj izkapts sūra,

Un no meža paliek Tikai kruķi — dūres.

Kam ziemsvētku pīrāgs? Kūmās lietuvēns lūgts. Verd vaivaru vīraks No akačiem rūgts.

Sāciet to dziesmiņu vēl, Kas jādzied būs.

Apsvilis dieva dēls Silītē dus.

«Kādā nu mierā …» Klusa nakts mātei Ap bālgano pieri Pin dzeloņdrātis.

Un tomēr cauri Naktīm un dūksnām,

Lāstiem un lūgsnām Skan sudrabtaure.

Kad krūtis žņaudz bēda,

Spiež apvārsnis zems,

Viena zvaigzne, viena mūžības pēda Jāieņem.

Mācieties sadzirdēt svīri,

Kad lodes spindz,

Esiet kā vīri,

Esiet klints!

Uz nosarkuša ciņa Kāpj melnā māsa,

Seglo miglas kumeliņu,

Dvēseles lasa . . .

DZIESMA UN KARAVĪRA ŠINELIS

Kad Rakstnieku savienība mani uzaicināja piedalīties Maskavas Augstākajos literatūras kursos rakstniekiem, kuri pievērsušies militāri patriotiskajai tēmai, sākumā šaubījos, vai mana kandidatūra ir piemērotākā. Neesmu taču karojis. Karu skatīju pusaudža acīm. Bēgošo šucmaņu un vlasoviešu aizdedzinātās Rūjienas un Valmieras sūrie, biezie dūmi . . . Apputējušu gvardu gājiens garām senatnīgajai Sīmaņa baznīcai . . . Atvadas no vecākā brāļa 1945. gada aprīlī Garnizona kapos . . . Nē, es negribētu nākotnē piedzīvot vēl tikpat rūgtu šķiršanos no tuviem cilvēkiem. Viņi, kritušie un dzīvie, sūta mūs, liek izzināt un stāstīt, brīdināt, iet talkā novērst briesmas.

Mainīju sākotnējo attieksmi un pievienojos rīdziniecēm Veltai Spārei, Larisai Romaņenko un vēl ap pussimt citiem dažādu paaudžu un republiku rakstniekiem, kas, sapulcējušies Gorkija institūtā, brīvprātīgi it kā iesauca sevi Padomju Armijā, lai vairākus mēnešus tajā dienētu. Tās bija rūdījuma dienas, bagāts «smadzeņu uzlādēšanas» laiks. Attīstības un pārvērtību temps pasaulē kļuvis tik straujš, ka ar agrāk gūtajām zināšanām un priekšstatiem ilgi iztikt nevar. Mūsu dzejoļos apjūsmotie karavīri dažkārt vēl atgādina Pļevnas zaldātus. Gods un slava viņiem! Taču, neiepazīstoties ar armijas šodienu, ar milzīgajām pārmaiņām, ko Bruņotajiem Spēkiem nesusi zinātnes un tehnikas revolūcija, savu literāro parādu dzēst būs grūti. Mēs pārliecinājāmies par kaujas tērauda varenumu, vizinoties uz tankiem, noskatoties apmācības šaušanā

pa slīdošajiem merķiem divīzijas poligonā … Un tomēr mušu zemes stiprākās bruņas un vairogs ir pats cilvēks.

Boriss Poļevojs stāstīja atmiņas par piedalīšanos Nirnbergas prāvā. Gē-rings teicis: «Mēs bijām sagatavoti karam, viss paredzēts, aprēķināts. Mēs tikai neaprēķinājām krievu cilvēkus. Tāpat kā Napoleons . . .» So «tāpat» varētu turpināt.

Centrālajā Padomju Armijas namā mūs iepazīstināja ar Rietumu ideologu un stratēģu metodēm, ar kurām cenšas izdresēt jauniešus par Pola Potas tipa bendēm. Tā tiek izveidotas it prāvas apdullinātu «supermeņu» komandas un vienības, kas gatavas uz visu.

— Tāpēc atklāt un pavēstīt patiesību par karu un uzvaru ir svarīgs mūsu mākslas un rakstniecības uzdevums, — sarunā uzsvēra maršals Ivans Koņevs. Daudzu muzeju vadītāji, profesori, kinorežisori, rakstnieki Vasilijs Ardamat-skis, Sergejs Antonovs, Aleksejs Surkovs pastāstīja par bagātajām tradīcijām tautas varonības iemūžināšanā. Visa padomju literatūra piedzimusi karavīra šinelī. Labākās pilsoņkara un Tēvijas kara gados sacerētās dziesmas, dzejoļi, lugas un romāni neatstāj posteni arī tagad, piedzīvo otru jaunību. Top spēcīgi darbi, un tomēr presē diemžēl pēdējos gados maz parādījušies tādi kvēli rakstnieka publicista vārdi, kādus savā laikā teica lija Ērenburgs un Nikolajs Tihonovs, kuros klausījās visa pasaule.

Skatoties dramaturga M. Bulgakova lugas «Turbinu dienas» un «Bēgšana» Jermolovas teātrī, domāju, ka tās un vēl citu autoru zīmīgākās varoņ-drāmas iederētos arī uz latviešu skatuves. Cik lielisku materiālu mūsu režisoru jaunrades eksperimentam dotu Rīda grāmata «Desmit dienas, kas satricināja pasauli». Tā gadiem saviļņo teātra apmeklētājus Tagankā. Derētu pārskatīt arī J. Eiduka, A. Kadiķa-Groznija, K. Jokuma u. c. uzvestās un neuzvestās lugas. Varonīgais vārds nedrīkst nozust no skatuves! Šai ziņā labu paraugu rāda Akadēmiskais Drāmas teātris, kas iestudējis L. Paegles lugu «Iela».

Maskavas Teātra biedrība mūs iepazīstināja ar interesantu literāri muzikālu kompozīciju «Maršals Tuhačevskis». Labi, ka aktieris Aleksejs Golovins to atveda arī uz Rīgu. Vai saistošais uzvedums nedod ierosmi arī mūsu pilsētu kultūras namiem līdztekus citiem pasākumiem laiku pa laikam sagatavot šādus tematiskus sarīkojumus, kas veltīti izciliem cīnītājiem — Vācietim, Fab-riciusam, Oškalnam?

Manuprāt, ikvienam mūsu jaunietim, kurš sāk dienestu — vīrišķības rūdījuma skolu Padomju Armijā, reizē ar krūšu nozīmi vajadzētu pasniegt saistošu grāmatu par sarkanajiem strēlniekiem. Tādu kā T. Kaufelda «Sēkla nedeg», A. Maļkova «Kremļa komandanta piezīmes», B. Tomaņa «Revolūcijas dēli». Arī «Latviešu strēlnieku vēsture», kas izdota 1970. gadā, lasītāju aizrauj, to vajadzētu laist klajā atkārtoti, jo sen kļuvusi par bibliogrāfisku retumu. Protams, laiks ir cits, cilvēki un tehnika — cita. Taču no strēlniekiem mantotā atjauta, sīkstums un izturība sarkanās zvaigznes karavīram vienmēr būs neredzams, uzvarošs rezerves zobens.

Atmiņā saglabājušies Ļeņina prēmijas laureāta Sergeja Smirnova vārdi: «Dokumentalitāte ir gadsimta literatūras zīmīga parādība, šķetinot vēsturisko notikumu hroniku, kopā ar mani grāmatas radīšanā piedalās tūkstošiem

cilvēku. Jūtu, ka darām vajadzīgu darbu. Tas mani iedvesmoja, rakstot par Brestu un Liepāju.» Aicinot rakstīt par karu, lai nebūtu kara, viņš atgādināja, ka šī tēma mūsu paaudzes rakstniecībā ir viena no galvenajām visā pasaulē.

Pad'omju Savienības maršals V. Čuikovs cildināja D. Bednija, A. Tvar-dovska, A. Surkova dzeju, A, Korņeičuka, K. Simonova lugas un citu padomju rakstnieku darbus, kas kareivjiem palīdzējuši izcīnīt uzvaru. Valsts Revolūcijas muzejā glabājas nodzeltējusi afiša, kas skopi vēstī, ka 1942. gada 30. decembrī Kirovā Hercena bibliotēkas zālē savus darbus lasīs A. Upīts, V. Lācis, F. Rokpelnis, A. Grigulis, A. Kupše, i. Lēmanis, A. Sakse un A. Balodis. Beigās lasāma piezīme: «Vakara ienākumus izlietos kaujas lidmašīnu eskadriļas «Latviešu strēlnieks» būvei.» Nezinu, daudz vai tikai nedaudz rubļu toreiz savāca. Bet zinu, ka latviešu rakstnieka trāpīgais vārds, tāpat kā strēlnieka durklis un lode, kapāja ienaidnieku.

Un arī šodien, kad tālās pamalēs atkal plaiksnī kāvi, rakstnieka skaudrajam vārdam jābūt allaž blakus mūsu puišiem — mūsu Dzimtenes sargiem. Dzejnieka Ojāra Vācieša vārdiem runājot: «Dziesma, uzvelc karavīra

šineli!»

IZLŪKU DZIESMA

(Padomju folkloras motīvs)

Nedreb mūsu sirdis,

Frontes dunu dzirdot,

Droši sardzē stāvi, naktī neiemiedz! Gaitā tēlā, grūtā Dzimtene mūs sūta,

Vairogu un durkli ceļā līdzi sniedz.

Atvadoties vēlu,

Māte skūpsta dēlu,

Atvadoties sieva vīra plecus skauj. Raugās sejā ilgi Vakarkrēslā zilgā,

Šķiroties no mīļā skatu neatrauj.

Lūk, jau tepat blakus Sākas uguns takas,

Izlūkam uz krūtīm vēstule kā glāsts. Labāk lode ļauna Nekā jūga kaunā,

Labāk nāve kaujā nekā vergu lāsts.

Bumba dzotus ārda,

Notrīc zeme dārdot,

Melnos dūmu vālos pēkšņi saule riet. Norimst kaujas dārdi,

Paliek dziesmas vārdi,

Un ar tavu dziesmu biedri tālāk iet. . .

KARA CEĻA SKICES STRĒLNIEKU CERIŅI PIE LIELA TEĀTRA

Kur gan sācies Latviešu strēlnieku gvardes divīzijas cīņu ceļš? Kur sākas Daugava? Ir neapstrīdami vēstures un ģeogrāfijas dati, bet ir vēl ne mazāk nozīmīgu datu, kas rakstīti sirdīs un leģendās. Mēs braucam pa stingri noteiktu ceļojuma maršrutu, kas atzīmēts uz «Ikarusa» sāniem. Mēs braucam pretī pagātnei. Taču varbūt ne pagātnei, bet atmiņām, kādai tālai un reizē tuvai dziesmai, kādai ciešai apņēmībai, svētam solījumam. Brīvības kareivju soļiem krustām šķērsām pārstaigāta mūsu zeme, Gandrīz katrs zaļu velēnu vai sarkanu smilšu ieskauts pakalns ir kurgāns. Katrs meridiāns un klusa, pus-aizaugusi meža taka ir kara ceļš. Dzīvības ceļam nav kartē nosprausta ģeogrāfiska izejpunkta. Varbūt daudziem lielais starts sācies tieši šeit pie Maskavas Lielā teātra, kur uz mirkli apstājas mūsu autobuss. Aizrautīgi smaržo ceriņi. It kā īpaši pasteigdamies izziedēt šīm dienām. Tā vien liekas, ka uz masīvajām terasēm pakāpušies jau kaut kur senāk redzēti pazīstami puiši ar ceriņu pušķiem pie cepures. Uz kā gan balstās šī skaņām piebērtā pasaule? Māris Liepa steidzas uz jaunā baleta ģenerālmēģinājumu. Pilsēta pieputināta ceriņziedu kupenām, bet strēlnieku ēna nenozūd pie galvenās ieejas. Pa atvērtajiem logiem sasaucas atbalsis un gadi. Latviešu strēlnieku gvardes divīzija… Latdivīzija… Tikai daži pakāpieni šķir. Tur, šķiet, Jūlijs Daniševskis nokomandē kongresa apsardzes maiņu. Tur Detlavs Brantkalns cenšas nenokavēt savu gvardu ešelonu… «Sliedes jau dun…»

Bet ceriņi dvesmo līdz neprātam…

Fadejeva Centrālajā literātu namā karadienu literatūras un karikatūru izstādes. Kukriniksi, Jefimovs. .. Brūnais Ādolfs tup sniegā sarāvies melns un maziņš kā žurka tēvoča Krievu Ziemas priekšā.., Zīmējums radies tad, kad fašisma bungas vēl dārdēja pa visu Eiropu.

Kritušo rakstnieku vēstules, frontes piezīmes, fotogrāfijas. Bednijs, Šolo-hovs, Simonovs, Gaidars karavīru tērpā. Grezni izdotas grāmatas par karu. Eidemaņa «Stāsti», Lāča «Vētra», Sudrabkalna «Brāļu saimē», Grīvas «Dzīvības ceļš», Luksa «Kara krūze». Turpat līdzās pelēka avīžu papīra brošū-riņas: «Ceļa maize», Isakovskis, ierakumu dziesmas, dzejoļi uz skrejlapām. .. Tie aizgāja līdzi uz pirmajām līnijām, vēlāk atgriezās biezos atkārtotos sējumos un izlasēs, uzņemot jaunu kursu, — tātad palika, bet kareivja šineli nenovilka. Kara korespondentu piezīmes kļuva par pamatu romāniem, poēmām, scenārijiem. Neviļus uzvird domas par laika pārbaudi. Nereti dzirdam: «Savus dzejoļus sviežu pāri šodienai. Tieši vaigā nākamībai.» Lai nu tā arī būtu. Cik ziemcietīgā kladē, ar cik stipru tinti tad rakstām? Nē, nepaeju garām, es dziļi ielūkojos kauju lapiņu paskopajā kursīvā. Burti gan pabālējuši, bet vārdi dzīvi, Stāsta: Hitlers, pirms ieņēmis indi, ' lasījis Ērenburga jaunāko uzsaukumu…

Skrejlapas, skrejceļi, skrejugunis… Un ja nu arī" mūsu dzejoļus pēkšņi nodrukātu uz skrejlapām un tūlīt izkaisītu no gaisa? Cik tad1 no tām iekristu smiltīs, cik paceltu, cik izlasītu, cik paturētu prātā, cik paņemtu līdzi? Ja tikai izlasītu. Kā reaģētu draugi, vai un kā atsauktos ienaidnieki? Kas kara korespondentu satrauc miera dienās?

Aiz loga pagalmā uz Hercena krūšutēla kā skrejlapas krīt ābeļu un ķiršu ziedi. Rakstnieks it kā vērtēdams, šķiet, paceļ sauju. Baltais putenis noplok, bet koki nestāv kaili. Tajos zem atrisušajām ziedlapiņām lēni piebriest sēklu, sulīgu augļu aizmetņi.

BĒRZU GAISS

Ar ko tikai mēs nesirgstam, nabaga inteliģenti! Lasot «Veselību», gandrīz vai par katru slimību tā vien liekas — visas pazīmes sakrīt: trausls miegs, sirds pārsitieni, arī ēstgriba ne visai. , . Beigas klāt. Nervu kamoli. Bet bijušais pulka komsorgs Zamuels Eiduss vīpsnā vien: — Par maz kustaties, brālīši! Tur tā vaina.

Arī kādreizējais frontinieks — rakstnieks un ārsts Jevsejs Bārenboims nesteidzas vis izdāļāt ripiņas un miega pulverus kolēģiem pa labi un kreisi.

_ Pārliecīga pašapcere un rakņāšanās savās kaitēs saēd kā rūsa. Atveriet

logu un skatieties tālumā!

Tiešām, tāda diagnoze un recepte izrādās pareiza un derīga. Braucot uz Kļinu, nogriežoties gar Judinu, piepeši jūtos kā Latvijā. Vai ezeri, un pakalni aigādina Latgales vaibstus? Gribas elpot tikai caur degunu, lai izbaudītu šo brīnumaino aromātu, kas līdzīgs deviņvīruspēka balzamam. Visas

lūkas un rūtis līdz galam vaļā, un neviens vairs nebīstas ne caurvēja, ne pretvēja, jo tas ir ceļavējš, kas atsvaidzina un aicina, sapurina un iemidzina kā mātes roku glāsts bērnībā.

Bērzu gaiss smaržo pēc Līgo nakts Zilajā kalnā, pēc izlaiduma vakara dzimtajā skolā, pēc labi izkurinātas lauku pirts dīķmalas vītolos, pēc pirmā kāzu valša meiju ieskautā deju laukumā, pēc dzimtenes… Jā, bērzu gaisu par savējo ar pilnām tiesībām uzskata arī mūsu ceļabiedri — Rigors Baraduļins, latviešu dzejas atdzejotājs krievu valodā IIja Foņakovs. Viss patiesi skaistais, šķietami nacionāls ir reizē arī internacionāls, visiem piederošs. Tāds bērzu vējš atdod ritmu, apbruņo, izdziedē sirdi, bet neaizpūš sāpīgas atmiņas. Pirms šī brauciena Jelgavas 1. vidusskolā iepazinos ar Malda Skreijas māti un audžutēvu. Viņi stāstīja, ka fašisti dēlu nosmacējuši gāzes mašīnā .. .

Ievelciet dziļi krūtīs bērzu gaisu!

DEBESIS MAZGĀJAS VOLGĀ

Peldamies pie Kalininas lielā dzelzs tilta, ko fašisti neesot paspējuši uzspridzināt. Varbūt tāpēc arī peldamies, ka viņi nepaspēja. Nepaspēja sagraut, nepaspēja šeit uzcelt savas muižas. Dižajai upei iedzimts gudrs paradums — aizskalot sārņus: Nikolaja važas, Bonaparta zābakus, prūšu ķiveres… Un upei tas pa spēkam, jo tā nekad nav vientuļa. Jau augštecē sazaro pieteku un izteku pulks. Pasviež ceļakāju Dņeprai, Daugavai.

Šeit ceļamalku bargajos gados pasmēla mūsu Latdivīzija, gvardi. Jūlijs Vanags iecerēja savu dzejoli: «Daugava, Daugava, Volgai tu māsa.»

Daudz asaru un asiņu ietecējis Volgā, bet tā plūst skaidra un tīra, jo saredz jūru, jo tās dzelmē allaž mazgājas debesis. Voldemārs Bāls, slaucīdamies linu dvielī, saka: — Jau tādēļ vien bija vērts mērot šurp tūkstoš kilometru!

Arī bronzā kalts Puškins krastmalā ar labpatiku noskatās, kā no vēsajiem viļņiem iznirst industriālā tehnikuma studenti — tatāriete un slaids «kalmiks, klajo stepju draugs». Iznirst jaunas sejas, tilti un dzejas. Kā gan var sadzīvot draudīgi dunošās krāces ar tik vienmērīgu un laipnu plūdumu? Varbūt tāpēc debesis ir tik zilas, ka tās gadsimtiem spodrinātas un trītas uz klinšu un zemūdens akmeņu tecīlām?

Laivā, ko bez airu vēzieniem garām nes ūdens elpa, meitene nepakustēdamās lasa grāmatu «Bet rītausmas šeit klusas…».

AUTOMĀTS UN OTA

Pēc zibenskara programmas Hitlers nolēmis triumfāli atzīmēt Maskavas ieņemšanu. Pēc reihskanclera pasūtījuma Šveices labākie meistari no cēlmetāla izgatavojuši kaudzi pulksteņu, kas jāsaņem cienīgākajiem šī gadsimta kaujas dalībniekiem. Un tā arī notika: mūsējie partizāni pārtvēruši slepeno

5 100641

sūtījumu un noskaņojuši «importa» ciparnīcas pēc Maskavas laika. Jezups Laganovskis pazinis kādu apbrīnojami precīzu divīzijas snaiperi, kurš valkājis Šveices «sīpolu» un vēlāk to nodevis muzejam, Pulksteņi ir nepielūdzami, tie atspēlējas, ja kāds iedrošinās apstādināt laiku.

Latviešu strēlnieki kauju starplaikā spēlēja vijoli, lasīja Raini. Divīzijas ansamblī talantu rūdīja Jānis Ozoliņš, Laimons Pēlmanis, Rihards Zander-sons… Uz izstādes apmeklētājiem no sienas raugās Mirdzas Ķempes laipnās un domīgās acis.

Lai šajā pasaulē — cīņu arēnā cilvēks nekļūtu par automātu, viņam blakus nomodā kā burvju nūjiņas stāv vijoles lociņš un gleznotāja ota.

Siltā pumpuru nakts briedina zemes paletē jaunas krāsas, bet kareivja sirdi dzirdam soļu maršā, motoru saskanīgajā ritmā, slavas obeliskā iemūrētā metronoma karstajos, neapturamajos pukstos.

VALDAJA ZVANIŅI

Kad pionieri, sagaidot mūs, pie Novgorodas apgabala sliekšņa tos pasniedz delegācijas vadītājam Gunāram Priedem, mums visiem iekārojas skanīgā suvenīra — dzidro zvārgulīšu. Bērni sakāpj autobusos, blakus mums nosēžas pavasaris, un visu turpmāko ceļu visapkārt šķind smiekli. Arī bijusī frontes radiste seržante Cecīlija Dinere, kas kādreiz nogurdinošas stundas caur mīnu sprādzienu disonansēm rācijas membrānā centās uztaustīt cilvēka balsi, nevilcinoties iegādājas šo Valdaja dāvanu. Meita Lilija, Mākslas akadēmijas studente, lūgusi vienu eksemplāru nopirkt. Vai var uzzīmēt cīruļ-dziesmu? Laikam jau var. Jaunība visu spēj.

Kad celta Pēterpils, apkaimes zvanu lējēji darinājuši galvaspilsētas torņiem dimdošos milzeņus. Vedot viens no tiem saplīsis, tad nu no savāktajām lauskām novadnieki tagad veidojot šos minizvaniņus. Dažāda kalibra zvārgulīši sakārtoti komplektos pa Četri, četras paaudzes, četras toņkārtas prieka. Uz četrām debesu pusēm izlido, izbirst zeltaini cīruļbērni. Kurš kaut vienu notver, nekad nešķiras no tālupsaucoša nemiera. Nē, dunošā metāla grami nav izniekoti rotaļlietām. Arī prieks dara cilvēkus stiprus, Zvani salutē, zvani atgādina. Lai tie neaizsmok negaidītā nestundā, jaunieši modrās patruļās pa četri ik dienas stāv sardzē pie Valdaja mūžīgās uguns, Pa desmit minūtēm katrs. No cik minūtēm sastāv mūžība?

PIEMINEKĻI NAV IZNĪCINĀMI

Novgorodas Kremļa muzeja līdzstrādniece iepazīstina tūristus ar tēlnieka M. Mikešina monumenta «Krievijas tūkstošgade» biogrāfiju. Ar kādu ģermā-nisku neatlaidību fašisti centušies skulpturālo ansambli novākt no pils laukuma. Bet arvien tiem pārskrējis kāds melns kaķis pār ceļu. Sabojājies dzelzsgrie-zējs — autogēns, buldozera motorā kaut kas saķēries, nez kāpēc sprādziens nav gājis vaļā, beidzot prombraucot izrādījies, ka kastēs mākslas darbu vietā rūpīgi iesaiņoti čakārņi un lūžņi. Pieminekļi, ja tos cēlusi tauta, vienalga, no metāla, granīta vai koka, nav iznīcināmi.

Novgorodieši sarga un glabā kultūras mantojumu, brīvības un neatkarības cīņu relikvijas. Daudz ko jaunu uzzinām par Mušu Džalilu, Timuru Frunzi, latviešu strēlnieku divīzijas cīnītājiem — Padomju Savienības Varoni Jāni Vilhelmu, ar Sarkanā Karoga ordeni apbalvotajiem izlūkiem N. Springi, V. Pičuginu, A. Bulu un A, Mincānu. Nav aizmirsti pilsoņkara varoni, kuri palīdzējuši nodibināt un aizstāvēt padomju varu Novgorodā. Savas jaunības acīm uz šodienu no muzeju zālēm raugās latviešu strēlnieks 2ubītis, Zīriņš, Gulbis, Pūcītis, Zebers, Spure… Pilsēta sen izaugusi laukā no vecā Kremļa aizsargmūriem un vaļņiem. Kā zvaigznes stari uz visām pusēm iemirdzas jaunas, gaismas pielietas ielas. Bet vēsture dodas tām līdzi, iezīmējot būvlaukumus un skvēru kontūras — dārziem un pieminekļiem. Atmiņa un piemiņa dota tikai cilvēkiem. Tā ir cilvēku daļa.

STARAJA RŪSAS DŪŅAS

Un es noliecos un dzeru,

Rāva brūnu mufi sniedz. ..

Staigājot pa kaparsarkanajiem brikšņu ciņiem, prātā nāk Arvīda Griguļa rindas, ko mācījāmies skolā. Zemē ir viss. Tā slēpj sevī versmojošu lavu un čūskas indi, dzintarainu avota malku un augļu saldumu. Svarīgi, kam pieder zemes atslēgas. Staraja Rūsa, tāpat kā mūsu Ķemeri, izsenis lepojas ar dziednieciskajām dūņām. Tās savā laikā atdevušas darbos un cīņās izsīkušos spēkus gan Maksimam Gorkijam, gan Jānim Fabriciusam. Nenoslīcināms šajās dūņās bija latvju strēlnieks, kas allaž cieši turējies pie zemes kā teiksmainais Kurbads divkaujā uz dzīvību un nāvi ar deviņgalvaino kāškrusta sumpurni. Pat līdz ceļgaliem iebridis muklājā, viņš prata pastāvēt, sataustīt drošu pamatu zem kājām. Vienmēr pie labās rokas viņam bija burvju spēka dzēriens, ilgas pēc mājām un rasotiem rītiem tīrumā.

Rakstnieki atceras savus cīņu biedrus. Jaunais bokseris Arnolds Knīsis gāja bojā šajā nevienādajā divkaujā. Pilsoņkara dalībnieks Edgars Kauliņš sauju degošās rāvas aizveda uz Lielvārdi un sajauca ar «Lāčplēša» melno aramkārtu. Varbūt kādreiz, pētījot dumbra ķīmisko sastāvu, zinātnieki atradīs tam jaunu — atbilstošāku nosaukumu. Sent-Ekziperī mūsu daudz cietušo planētu nosaucis par cilvēku zemi. Man gribas to attiecināt uz Staraja Rūsas meridiānu. Pār kluso dūksnāju mutuļo balta migla. Kupli sazēlušās dzelzszāles un asinszāles stiebros krājas tumšas lāses. Nesauciet to par rasu. Vai esat redzējuši, kā zeme raud? Tātad zeme ir dzīva.

TUGANOYAS DZEGUZE

Bet pārāk sāļā augsnē labība neuzdīgst. Cik reižu vēl gadu lemešiem jāpārar, spirdzinošiem maija lietiem jāpārskalo šīs izārdītās krāsmatas, kur no bumbu bedrēm raugās kara saglumējušās, brūnās acis? Anatols Imermanis veltīgi meklē ieplaku, kur kādreiz ievainots ar dzelzs šķēpeli. Pakalns ar vecajām ēkām iedzīts stāvus zemē, jaunais ciemats uzcelts citā vietā. Kāja aizķeras aiz dzeloņstiepļu ņudzekļa zālē, aiz kaskas, kurai cauri izspraukušās dzeltenas, nebēdnīgas saulpurenes. Neviļus nodrebināmies. Atvaļinātais pulkvedis dzejnieks Mafvejs Krjučkins neiesaka aizrauties ar patronu un zenīt-artilērijas granātu čaulu vākšanu. Nāvei kara laukos nav noilguma. Nereti šeit pērkons vēl norīb pie skaidrām debesīm. Tomēr paceļu pāris sarūsējušu šķembu. Nevaru nepārvest gabalu kara. Cik smaga pēkšņi kļuvusi mana ceļasoma! Cik gadus no vēl nenodzīvotā mūža kādam puisim atņēmusi trulā lauska? Cik sapņiem, neuzplēstām vagām, neuzrakstītām dzejas rindām tā pārvilkusi melnu svītru? Vientuļā priedē, kas dīvainā kārtā ka dzīva uguns-tiesas lieciniece izglābusies, iekūkojas dzeguze. Viņa ieradusies mums palīgā saskaitīt un noslēgt galīgo rēķinu. Gari bijuši kara ceļi. Taču Tuganovas dzeguze ir gudrs putns — viņa skaita arī tos gadus, kas jānodzīvo. Un to ir daudz. Pakāpies uz augstākā zara un pieloki krietnu pūru! Neskopojies un nekautrējies, dzeguzīt! Mēs taču esam savējie. Un mums patiešām vajag daudz, daudz gadu, mums vēl tālu jāiet.

SĀLSMAIZE UZ LAIPAS

Pēc senas tradīcijas uz koka tiltiņa pie Polas ciemata izpildkomitejas smuidra meitene mums uz tautiska dvieļa pasniedz sālsmaizi. Kukulis ir ražens. Laužam to tūlīt siltu, kūpošu pa gabaliem, un pietiek visiem. Mērcējam kumosus sāls šķipsnā. «To dienu atmiņu skarbumā,» piebilst Olga Lisovska. Maize briedīga, bet pamitra. Varbūt tai mazliet piejaukušās asaras, ko jau trīsdesmit piecus saulgriežus par savu kritušo vienīgo dēlu raud deviņdesmitgadīgā māmuļa, kas mūs pavada uz brāļu kapiem. To šajā apkaimē daudz — sešdesmit astoņi. Lasām vara plāksnēs iegravētos latviskos uzvārdus: Nurža, Babris, Jaundzelis, Zujāns, Justs, Lepnis, Bagāts, Brālis. .. Nē, tā nav nejauša vārdu spēle. Lepnajā, bagātajā brāļu zemē maize aug. Tā saliktas mūsu dziesmas un maize: pa vārdam, pa graudam, pa dzīvībai… Skolēni mums dod līdzi kukurznīti šīs dārgās, neaizmirstamās zemes, kas iebērta no sīksta vītola klūgas izdobtā patronā. Zemi, kurā dus mūsu tēvu jaunība, zemi, kurā svētīta brāļu maize briest. Arī aiz tūkstoš kilometriem šī ir mūsu zeme. Cik liela kļuvusi mazā Latvija!

STRĒLNIEKU MAIZE

Pilsoņkara un Lielā Tēvijas kara dalībnieka Edgara Kauliņa piemiņai

Netiek strēlnieku muzejā ziema, Kaut dzelzs durvis nav aizbultētas. Uz svētku eglīti atbraucis ciemos No «Lāčplēša» Kauliņu tētis.

Laikā ierasties, palikt viņš pratis Pulka biedru un dzīves vidū.

— Neba tāds vien spelgonis satikts, Kad uz Ziemas pili reiz bridām.

Domās tīreļus pārstaigāt varam, Vecie puikas, pirms svece nodeg, Izkūst ledus uz skujainā zara.

Arī mēs sniegiem neuzdodam. —

Tad ar platu zemnieka delnu,

Kas radusi riekšavas kaisīt,

Ciemiņš no linu audekla melnu Rudzu maizes kukuli raisa.

— Pēc šī klaipa, ko šovakar ēdam, Caur uguni, ūdeni gājām.

Ņemiet, jāpiekož nav vairs bēda,

Pa rikai tiniet uz mājām!

Sātīgs, salināts cepiens. Pietiks.

Gan zemes, gan dzejas ļaužu Rieciens kopīgs. Allažiņ cieti No tā paša likteņa laužam … —

Viss kad atdots līdz pēdējai šķēlei, Smagi soļi pār slieksni nodun, Grimstot saulgriežu putenī vēlā. Tāds viņš palicis — neatdodams.

ZAPOROŽJES OZOLS

(Pa strēlnieku cīnu vietām Ukrainā)

STRĀDNIEKS — TAS SKAN LEPNI!

Tā nebija nejaušība, ka PSRS Rakstnieku savienības rīkoto, aktuālām problēmām veltīto konferenču cikla maršrutos (Tjumeņa, Perma, Sušenska) tika iekļauta arī Harkova — revolucionāru notikumu līdzdalībniece, svarīgs mūsu zemes rūpniecības centrs, kura ražotos traktorus, elektroiekārtas, aparatūras pazīst visā pasaulē.

Politiskās izglītības namā izskanēja un tika apspriesti vairāki referāti par strādnieku šķiru, par zinātniski tehnisko progresu un padomju literatūras uzdevumiem. Mūsu organizācijas atbildīgie sekretāri Sociālistiskā Darba

Varonis G. Markovs un V. Ozerovs ievadvārdos aicināja kolēģus nenobīties no grūtībām, iedzīvinot laikabiedru — darba cilvēku mākslas tēlos. Jārada labvēlīgs, rosinošs klimats tiem, kuri vāc materiālus, raksta par šo sarežģīto, tik nepieciešamo tēmu. Ukrainas Kompartijas CK sekretārs A. Kāpto blakus F. Abramovam, M. Stelmaham, J. Avižum minēja arī A. Griguļa un 2. Grīvas grāmatas, kuru varoņi ir cīnās un darbā rūdīti stipri cilvēki. Žurnāla «Družba narodcv» galvenais redaktors S. Baruzdins, analizējot brālīgo republiku literatūru sniegumu, pozitīvi vērtēja V. Lāma «Mūža guvumu» un Z. Skujiņa «Vīrieti labākajos gados» — romānos jaušama strādnieku psiholoģijas pazīšana, piesaista problēmu ievirze. Ukraiņu avīze rakstīja arī par konferences delegātes Cecīlijas Dineres romānu «Fenikss» («Ugunsputna medības»), kurā iejūtīgi iezīmēts Rīgas vagonbūvētāju dinastijas portrets. Viena na saistošākajām bija KPFSR Rakstnieku savienības sekretāra D. Graņina uzstāšanās. Mūsdienu literatūrai ļoti nepieciešami varoņi, kuri būtu tuvi un saprotami lasītājam, kuros viņš pazītu sevi un savus biedrus, varoni, kuru centienos un sapņos sajustu savu sirdsbalsi. Rakstniekam aktīvi jāiejaucas savas zemes, savas tautas dzīvē, jāpalīdz ieaudzināt padomju cilvēkos labākās komunisma cēlāju raksturīpašības. Literatūra veido cilvēku, kurš cenšas iepazīt un pārradīt pasauli. Literatūra mīl cilvēku — cīnās par viņu, aizstāv viņu. Ielūkoties dvēselēs, laikā sniegt roku, neļaut nevienam kļūt par dzīves pabērnu! Caur darba prizmu atsegt pasauli, paaudžu gaitu. Paturēt prātā krievu literatūras labākās tradīcijas, iedibinātas jau M. Gorkija «Mātē», F. Gladkova «Cementā»: «Cilvēks — strādnieks, tas skan lepni!»

Tev pamatšķira —

Kur lielāks gods kā tas, tev kareivs būt?

Tu izej cilvēci un sauli gūt!

(Ra/nisJ

PIEMIŅA SARGA PILSĒTU

Patiesi diža ir tikai tā tauta, kura ciena citas (lielas un mazas) tautas un tur svētu savu brīvības cīņu vēsturi… Modernās viesnīcas «Mir» ērtajā istabā pāršķirstīju bukletu par Harkovu. Tajā bija teikts, ka pilsoņkara gados šeit ik rūpnīca kļuvusi par arsenālu, tur organizētas kaujas vienības, kuras kopā ar ukraiņu partizāniem, Primakova un Budjonija kavalēristiem un sarkanajiem latviešu strēlniekiem 1919. gada 12. decembrī atbrīvojušas Padomju Ukrainas pirmo galvaspilsētu Harkovu no drozdoviešu un markoviešu bandām. Čugu-jevu straujā triecienā ieņēma jaunā rakstnieka Roberta Eidemaņa komandētās daļas. So cīņu varoņu — apbalvoto vidū bija arī Fridrihs Kalniņš, Gustavs Boķis, Fricis Labrencis, kura komandētais 6. Tukuma pulks pēc spoži izplānotas kaujas saņēmis gūstā baltgvardu izlases — 3. Korņilova pulku.

Konferences laikā sadraudzējos ar krievu dzejnieci — bijušo harkovietl Larisu Vasiļjevu. Viņas tēvam — vienam no mūsdienu padomju tanku konstruktoriem— rekomendāciju partijā devis Gustavs Boķis. Ar dzejnieci apmeklējām Harkovas novadpētniecības muzeju, kura pagalmā novietota pilsoņkara trofeja — pie Perekopa iegūts Antantes tanks. Runājām — varbūt mūsu tēvi

kopīgi apstādinājuši draudīgās kāpurķēdes… Daudzi jo daudzi eksponāti un relikvijas apliecina šo ugunsbrālību: lūk, Irkutskas guberņā cariskajā trimdā izsūtīto sarakstā līdzās krieviem un ukraiņiem arī latviešu uzvārdi — Kaktiņš, Svelpe, Krēsliņš, Ormanis… Iepretī sens uzņēmums — kopā ar firmas «Gelfe-rich Sade» strādniekiem 1915. gada augustā streiko arī no Rīgas evakuējušies AEG rūpnīcas ļaudis … Bet tur, lūk, ukraiņu revolucionāra Artema (Sergejeva), Donbasa ogļrača, lampai blakus latvju tautskolotāju dzimtas atvases — pirmā Padomju Ukrainas kara komisāra Valerija Mežlauka klarnete un šķemba, ar kuru mūsu tautas dēls ievainots pie Caricinas…

Svinīga ir piemiņas plāksnes atklāšana pie T. Ševčenko Drāmas teātra, kur pirms piecdesmit gadiem notikusi starptautiska konference. Tajā piedalījās rakstnieki antifašisti no 22 valstīm: Fadejevs, Barbiss, Aragons, Zalka,

Zēgerse, Behers, Fučiks… Viena no tuvējām ielām nosaukta čeha Otokara Jaroša vārdā. Viņš bijis viens no Ludviga Svobodas komandētajiem cīnītājiem, kurš Tēvijas kara skarbajās likteņdienās mājupceļā uz dzimteni atdevis dzīvību par ukraiņu pilsētu. No atmiņas tik drīz neizgaisīs ceriņziedu un kastaņu dūmakās tītā novakara svētbrīža mirkļi ēnainajā Mežaparkā, kur skulpturālos ansambļos, mūžīgās uguns plīvā harkovieši iemūžinājuši savu kritušo varoņu piemiņu. Zaļais cietoksnis — nemierā dimdošā skaistā pilsēta divu upju krastos — celts uz stipriem pamatiem. Par to pārliecinājāmies sporta svētku vērienīgumā, daudzajās tikšanās reizēs — mūs klausījās jūsmīga internacionāla auditorija. Harkovas tehnikumos mācās jaunieši no visām republikām un ārzemēm. Kopīgas bija cīņas, kopīgas arī rūpes par rītdienu.

DŅEPRAS LAKSTĪGALAS

Pēc konferences man laimējās iekļūt to rakstnieku grupā, kas brauca uz Zaporožji, kur tajās dienās pilsētu laukumos, kultūras namos, klubos un skolās notika tradicionālā «dzejas maija» sarīkojumi: tikšanās, grāmatu tirdziņi, koncerti. Iepazinām eksperimentālu jaunlopu nobarošanas kompleksu Čapa-jeva sovhozā, nule uzceltu vidusskolu, pabijām mazlitrāžas automobiļu rūpnīcā «Komunārs». Konstruktori mūs pavizināja visjaunākā modeļa zaporožecā, kas guvis labu novērtējumu un drīz stāsies uz konveijera. Izbraucienā jokojām: «Mašīna tiešām maza, bet tajā it ērti var sasēsties visa lielā zeme…»

Visdziļākos iespaidus, protams, radīja Dņepras HES. Tās apmeklējumu vadīja viens no šīs būves veterāniem rakstnieks Jakovs Bass, kura autobiogrāfisko romānu «Karstas jūtas» ieraudzījām goda vietā spēkstacijas ekspozīcijā. Tajā glabājas arī Leonīda Brežņeva — kādreizējā Dņepropetrovskas apgabala partijas komitejas pirmā sekretāra grāmata «Atdzimšana» ar autora ierakstu: «… Dņepras HES — tā nav vienkārši tikai viena no simtiem elektrostaciju, kas uzceltas padomju varas gados. Ir šodien citas vēi dižākas, vēl vairāk pilnveidotas, taču šī pie Dņepras mums kļuvusi it kā par visas Padomju zemes industrijas varenības simbolu.. .» Leonīda Iļjiča dāvinājumam blakus redzams arī «Liesmas» izdotais šīs grāmatas eksemplārs, kas Rīgas poligrāfistiem kaunu nedara.

Zem vitrīnu stikla skatītāju uzmanību saistīja GOELRO pirmdzimtā celtnieku darbarīks — līdz nepazīšanai izrobots un sakapāts cirvis. Metāls sāļo-

dzijās, bet cilvēks izturēja. Modernajā turbīnu zālē pazemes krāču dunā sadzirdējām jaunās Ukrainas pulsu. Upes kaskādes uzšķiltās strāvas atlikām pietiek pašiem, daļa ūdens jaudas tiek nodota sociālisma valstīm.

Šķiroties nolikām sarkanas tulpes pie pieminekļa nezināmajam strādniekam, kurš gājis bojā, aizsargājot aizsprostu no hitleriskajiem postītājiem.

Apgabala partijas un padomju darbinieki, vietējās rakstnieku organizācijas sekretārs P. Rebro mums parādīja vēsturiskās vietas, kur risinājušies leģendāri notikumi: Horticas salā 1920. gadā padomju varu līdz pēdējai asins lāsei pret baltgvardu pārspēku aizstāvējuši ukraiņu jaunieši kopā ar Kremļa kursantiem, pie Kamenskas varonīgi cīnījušies latviešu sarkanie strēlnieki, Šeit katra zemes pēda, upes līcis, kazaku staņica, Guļajpole — kādreizēja mahnoviešu ligzda — piebērta atmiņām par Gaujas un Ventas zēniem… Saglabājies nostāsts par kurgānu, pie kura fašisti, atkāpjoties no Ukrainas, sagūstījuši 11 padomju karavīrus. Vienības komandierim, pēc tautības uzbekam, hitlerieši solījuši: «Ja tu pratīsi nosaukt kaut vienu vārdu krieviski, mēs tevi atstāsim dzīvuh» Uzbeku puisis lepni pateicis: «Ļeņins!» Viņš nošauts kopā ar biedriem un aprakts turpat pakalnā.

Ar patiesu apbrīnu aplūkojām jau kobzaru apdziedāto teiksmaino Zaporožjes ozolu, kuram zarotnē šalc gadusimti un kurš ar saknēm dziļi — kā pati ukraiņu tauta — ieaudzis dzimtajā zemē. Hitlers, ieradies uz laiku okupētajā «austrumprovincē», lielmanīgi nozvērējies šo milzeni izrakt un pārstādīt savas rezidences dārzā. Bet, kā aizkrāciešu kazaki smejas, lika drusku pagaidīt — rokas par īsām…

Karsta ir Ukrainas zeme: tā deg zem ienaidnieku kājām, bet draugus silda ar sirds vēlību un dārzu dāsnumu. Ukraiņi — taksometru šoferi, teātru un viesnīcu šveicari, skolotājas un literāti ir ļoti atklāti, labestīgi ļaudis — katrs cenšas pateikt kādu gaišu vārdu par Latviju.

— Man mājās ir visi Viļa Lāča Kopotu rakstu sējumi . . .

— Piedalījos Ķīšezera forsēšanā 1944. gadā. Tagad dēls dienē Rīgas tuvumā…

— Pasakiet Vijai Artmanei, ka mēs viņu uzskatām arī par savu Tautas aktrisi…

— Ivans Dračs mūs ievedis Ojāra Vācieša dzejas pasaulē.,.

Mūsu grupas vadītājs Jevgeņijs Vorobjovs lūgšot Jūliju Vanagu pārtulkot latviski savu jauno grāmatu par mūsu ievērojamo tautieti Tiltiņu (Armānu Polu), ko gatavojot izdošanai Politiskās literatūras apgāds Maskavā. Tā ir draudzības valoda, kuru dzirdot un runājot kļuvām bagātāki un stiprāki ne vien mēs, brālīgo republiku sūtņi. Zīmīgu domu atvadoties izteica čehu publicists Milons Čords, žurnāla «Kvety» («Ziedi»; šo izdevumu abonē arī mūsu Rakstnieku savienība) redaktors:

— Kad gar planētas pakšiem atkal sāk vilkt «aukstā kara» vēji, tautas, cilvēki negrib palikt vieni. Pārāk dārga cena samaksāta par pavasari. Zeme ir par skaistu, lai ļautu to iznīcināt atomnāvei.

Darba un dzejas, tautu, pilsētu un upju draudzībai ir dzidra un tālu skanīga balss.

SARUNA

— Pastāstiet, tēvocīt, — Kā ir tai karā?

Kā laimīgi nāve Jums gāja garām?

— Pati tā garām Neiet nevienam.

Nav tādu patvertņu,

Tik biezu sienu.

Tos, kas aiz priedes,

Tos, kas aiz ciņa, —

Karā it visus Prot atrast viņa.

Tur par katru Ir gādāts un domāts — Rokas granātu Nepietrūkst somā .. .

Man mesto izdevās Satvert spēji.

Karā, dēls, kļūdīties Nedrīkstēju.

Nelūdzām nāvi,

To atvairījām.

Vienkārši? Grūti?

Bet tā bija.

PAVASARA PANĀKSNIEKOS

Astoņpadsmitais gads.

Maijs. Kremlis.

Mīfiņā pēkšņi iesoļo Ļeņins pats. Plauksi kā Jugla zem zvaigznēm Latviešu strēlniekiem skats.

(Andris Vējāns)

Tikšanās reizēs man vaicā, kā un kad es esmu sācis rakstīt par strēlniekiem. Bija tā. Laikraksts «Cīņa» lūdza uzrakstīt un nodrukāja manu pirmo korespondenci par sastaptu un iepazītu sirsnīgu cilvēku — strēlnieku. Nezinu,

kur tagad Zeiberliņa tēvs, vai vēl dzīvs. Bet gribas atcerēties viņu, kas deva man pavedienu . . .

Pirms vairākiem gadiem izbraukumā pa Bauskas rajona ceļiem skatienu saistīja iespaidīga aina. Nokalnam, kura brūngano pakausi vēl sedza palsa sniega jērene, neslēpjot savu pērkonīgo balsu līksmi, tuvojās traktoru virtene un svinīgā ielokā izkārtojusies pajūgu rinda. Nē, ne jau agrīni kāzinieki! Tur rosījās kolhoza talcinieki — kūdras vedēji. Kad melnos, piesaulē kūpošos kārnus izgāza uz tīruma, likās, zeme sāka atdzīvoties, it kā tai nupat būtu atvests pavasaris. Ar šādiem uzticamiem «pavasara vedējiem» mūsu zemē var sastapties ik uz soļa.

Iegriezieties kaut vai šepat baušķeniekos — Imanta Sudmaļa saimniecībā un aprunājieties! No kolhoza teritorijas uz Etnogrāfisko brīvdabas muzeju aizvesta pazīstamā pirtiņa, kurā okupācijas gados, vietējo ļaužu atbalstīts, uzturējies Padomju Savienības Varonis Imants Sudmalis. Šejienieši labi atceras slaveno tautas dēlu. Un kurš gan tuvāks vai tālāks novadnieks nepazīst veco strēlnieku, «Mazjāņu» jautrībnieku Žani Zeiberliņu! Savā laikā viņš ar šauteni plecos izstaigājis tālus ceļus.

— Kad organizējās strēlnieku vienības, nokļuvu 4. Vidzemes strēlnieku pulkā, — stāsta sirmais karavīrs. — Izkāvos daudzās kaujās, kurās mūsu rindas stipri saruka. Vēsturiskie notikumi Krievijā, pati dzīve mums atvēra acis.

Strēlnieki revolucionarizējās. Un Žanis Zeiberliņš kopā ar citiem latviešu un krievu cīņubiedriem stājās jaunās strādnieku valsts sardzē. Atmiņā saglabājusies piedalīšanās baltgvardu dumpja sagrāvē, bet visspilgtāk — četru mēnešu ilgā uzturēšanās Kremlī, ko sirmgalvis allaž piemin ar mīlestību un par ko stāsta draugiem un paziņām.

— Toreiz atradāmies Mogiļevā, kad saņēmām priecīgu vēsti — mums, grupai strēlnieku, uzticēts pienākums apsargāt Vladimiru Iļjiču Ļeņinu. Par viņu ikviens strēlnieks nevilcinoties bija gatavs atdot dzīvību. Ieradušies Maskavā, pēc mītiņa Mazajā teātrī nodevām uzticības zvērestu, ko svēti pildījām.

Dienesta uzdevumos dažkārt bijis jātiekas ar darbaļaužu vadoni. Tā kādu dienu, Ļeņinam steidzīgi iznākot no darba kabineta, sargkareivis, gribēdams izrādīt patiesu cieņu, neviļus kaut kā nedabiski sastindzis, sasizdams papēžus. Vladimirs IJjičs pasmīnējis, kaut ko zobgalīgu piezīmēdams par cara dresūru, palūdzis citreiz iztikt bez ārišķībām un apsēdinājis strēlnieku sev blakus uz sola. Par lielu brīnumu apmulsušajam puisim draudzīgi noteicis: — Gribu ar jums parunāties.

— Ļoti baidījos, ka nespēšu nekā svarīga pateikt,— atceras Žanis Zeiberliņš, — bet Ļeņins tūdaļ prata izraisīt vaļsirdīgu sarunu. Vladimirs Iļjičs mani sīki iztaujāja par dzimto pusi Jelgavu, vaicāja, ar ko nodarbojoties vecāki, vai es esot precējies un kas jauns dzirdams par savējo noskaņojumu Latvijā. Mani ārkārtīgi pārsteidza uzmanība un laipnība, ar kādu Ļeņins pateicās par sarunu. Esot ļoti svarīgi un noderīgi zināt, ko ļaudis domājot un kā dzīvojot.

. . . Kaut gan Žanim Zeiberliņam sen bija godam nopelnīta klusa vecumdienu piesaule un pavēnis, viņš to nemeklēja, nedižojās ar kādreizējo līdzdalību lielajos notikumos, palikdams uzticīgs strēlnieku zvērestam — stāvēt dzīves un pavasara sardzē līdz galam.

Tāds man atmiņā palicis Zeiberliņa tēvs.

VĒLĒŠANĀS

No dzīves negaidu es balvas.

Lai lietus laikā jumts virs galvas Un lemesnīca neierūs,

Tad maize vēl un dziesmas būs.

No dzīves negaidu es algas.

Lai vērsis nepasprūk no valga, — Pie žogmales, kur netiek mīts, Man dzeltens ķirbis iedēstīts.

No dzīves negaidu es priekus.

Lai neuzkrājas tauki lieki —

Viss pārējais no sevis nāks Kā pieklājīgs reiz šķirsta vāks.

DAUGAVAS ENKURNIEKS

Kad man piedāvāja rakstīt tēlojumu par Jāni Kalnbērziņu, krietnu mirkli nedevu tiešu atbildi. Ko gan var desmit šaurās lappusēs pastāstīt par cilvēku, kuram plecos turpat vesels gadusimts un kurš stāvējis kūmās pie Latvijas likteņu šūpuļiem? Taču vilinājums bija liels — parunāt ar leģendāru cilvēku, ar kuru ne reizi vien arī agrāk bijusi izdevība tikties. Kad es pa telefonu Jānim Eduardovičam (tā aiz cieņas viņu godājam) lūdzu audienci, viņš teica: «Kas tad nu Rūjam vajadzīgs? Kāda liksta, ķibele, vai? Tādās reizēs jau mani visbiežāk atcerējušies, meklējuši. Ja citādi nevar, tad nāc tūdaļ šurpu! Pēc stundas mums šeit, Augstākās Padomes Prezidijā, ir tāda maza komisijas sēde. Aicina arī uz Ķekavas vidusskolu. Tur nu gan būtu jāaizbrauc paskatīties uz savu jaunību . . .»

Tātad manā rīcībā viena stunda. Jāiztiek. Pārdomāju jautājumus un to secību, neaizmirsu iebāzt kabatā piezīmju bloknotu. Jau pēc brīža jauniņa sekretāre smaidīdama pavēra kabineta durvis.

— Jūs gaida. Viņš jau mums ļoti darbīgs . . . Katra minūte ierēķināta . . .

Manas iepriekš izplānotās tikšanās darba kārtība sabruka spēji kā kāršu

namiņš. Nevis es namatēvu, bet viņš mani (dažbrīd raksturīgā ziemeļvid-zemnieku izloksnē) sāka enerģiski izprašņāt un iztincināt par visu, kas interesēja.

— Nu, rūveniet, — kas jauns tavā Rūvenē? Ko dara «Straumes» kombai-nieri Mellupi? Tie gan ir vareni vīri! Viens jau arī šeit, Padomē, ievēlēts. Vai izpildkomitejā saimnieko tā pati ektīgā … nu jā, Ilga Lenša? Viņa man nedeva mieru, kamēr cēla jauno pilsētas skolu un veco ļaužu māju Jēros. Jāpalīdz jau bija… Tādi nu tie rūvenieši vienmēr ir bīš, ir gāš un darīš, un runāš, kamēr pasauli apgriezuši riņķī. Izkarojos kopā ar viņiem 8. strēlnieku pul-

kā , .. — Jānis Kalnbērziņš piecēlās, iztaisnojās, it kā neļaudams nosēsties uz pleca nerimtīgajiem gājputniem — gadiem, atvēra kabineta milzīgo logu un ielaida telpā rīta debesis. Blāzma krita no degošajiem mākoņiem.

— Rūvene man palikusi atmiņā vēl no tiem laikiem, divdesmito gadu vidū, kad vadīju Vidienas apgabala organizāciju un iznāca pagrīdes žurnāls «Liesma». Vienreiz braucu pie komjaunatnes sekretāra, ko saucām segvārdā par Osiņu, saskanot žurnāla materiālus. Neriskēju pilsētā iebraukt ar vilcienu, igauņu mazo «bānīti» (kas, starp citu, tikai nesen aizgājis pelnītā «pensijā»), jo pierobežā bieži notika kontroles un kratīšanas. Tāpēc izkāpu Naukšēnos un, ierāvis galvu praķīša apkaklē, kaut ko savā nodabā svilpodams, soļoju pa Kārķu—Rūjienas ceļu, kur pulksten četros pēcpusdienā norunātajā vietā sastapos ar Osiņu. Pēkšņi pamanījām, ka gar Skudrītes kapsētu mums pretī ar velosipēdiem steidzīgi brauc divi apbruņoti policisti. Bija par vēlu kaut kā aizmanevrēt, nozust.. «Uzrādīt dokumentus!» Bijām vien spiesti vilkt laukā savus papīrus. Kā par nelaimi, mums abiem «baltās biļetes». Kārtības sargi zīmīgi samirkšķinājās. «Kā tad tā? Vīri kā ozoli, bet dienestam nederīgi , . . Kam tad jūs kalpojat?» — «Daiļām mūzām,» taisnojāmies, «dodamies pie pazīstamām meitenēm …» — «Ak šitā . . .» Mūsu alibi laikam šoreiz drusku bija līdzējis. Vai šiem arī neiznākšot pa kumosam uz kārā zoba — aizsmakuši iesēcās, tomēr čemodānus mums pavēlēja atvērt. Izčamdīja, izošņāja katru sīkumiņu: ziepes, zobu suku, dvieli . . . Drudžaini sakampa vietējo legālo avīžeļu žūksni, ko tīšām biju nolicis ēsmai, — tolaik vai katram grupējumam iznāca sava lapa. Nelūgtā «cenzūra» turpat grāvmalē uzsāka darbu, lamādama avīžniekus — skricelētājus un musinātājus, kuri jaucot mierīgu iedzīvotāju prātus un kurus tāpat vajagot izolēt drošā vietā. Tikai tad tikšot nodibināta kārtība. Sī «diskusija» mūs paglāba. Slepenos materiālus aiz čemodāna oderes neatrada. «Liesmas» kārtējā numurā, ko drukāja teicami konspirētā pagrīdes tipogrāfijā pie Eduļiem Oleros, atkal iekļūs svarīgas ziņas par neapslāpējamo cīņu par Padomju Latviju . . . Kad policisti aizbrauca, vēl ilgi, līdz vēlai naktij, slapstījāmies zem Naukšēnu eglēm. Tikai tumsā turpinājām ceļu . ..

Saspringti klausījos balsi no vēstures. Par vēsturi. Aculiecinieku, veidotāju, virzītāju. Pasaules radīšanas hroniku. Pār pils slieksni, kur kādreiz stāvējuši Stučka un Roziņš, mutuļoja laiks. Aiz katras zilbes — gadi, aiz katra teikuma — laikmets. Nākamības izlūku stāvās takas. Noteikta rīcība. Atbildīgi soļi bez priekšrakstu margām. Sirds diktāts. Spēja nojaust, secināt, paredzēt. No kurienes jau toreiz šī uzmanība pret vārdu, ticība vārda visspēcībai? Vārds — zibens stari naktī. Vārds — vairogs, bulta un zobens.

Arī «Cīņas» mazā māšele Valmieras «Liesma» ir «Iskras» ugunscelma atvase. Manā piezīmju bloknotā krājās atminu rindas par šīs liesmas agrīnajiem kopējiem un sargātājiem — Arvīdu Mačulēnu, Zelmu un Frici Timerma-ņiem, Albertu Paegli, par Vecā, Zaķa (Jāņa Kalnbērziņa segvārdi) pašaizliedzīgajiem slēpējiem — Teteriem Vecatē, Annas tanti Valmierā, kalēju Bērziņu Turaidā .. . Līdz Ulmaņa apvērsumam vēl kaut kā varējuši izvilkt, piemel-dēties pagastmājā, pat Rīgā pierakstīties, vasarās zaļu patvērumu devis mežs. Vēlāk bijis ļoti grūti: politpārvalde savos tīklos savervējusi daudzus sētniekus, izdoto papīru vietā ieviestas kartes ar špiku norunātām «ūdenszīmēm», par kurām pagrīdnieki sākumā nav zinājuši. Vairāki partijas biedri iekrituši

slazdos. Trīs melni gadi aiz cietuma sienām. Saulgriežu vētras tuvošanās. Draudēts kuru katru brīdi ar ložmetējiem visus apšaut. Taču arī mūsējie savukārt pamatīgi nobrīdinājuši: ja kaut mats ieslodzītajiem nokritīšot, tad pašus . . . Viņa dzīves turpmākās lappuses labi esot atstāstītas Viļa Lāča «Vētrā» . . .

Varbūt par presi Jānis Kalnbērziņš todien tik daudz runāja tāpēc, ka allaž jau izsenis ar dzīvu interesi un rūpēm viņš sekojis avīžnieku, rakstnieku darbam. Neviļus atcerējos mūsu pirmo tikšanos 1946. gada 26. martā. Kad pēc publikācijām tajā pašā Valmieras «Liesmā», kur guvām literāru skolu, kopā ar citu rūjienieti, arī strēlnieka dēlu, Juri Teiku (Mušpertu) saņēmām uzaicinājumu ierasties uz korespondentu republikānisko salidojumu, tūliņ posāmies uz Rīgu, uz Blaumaņa ielu 38/40. No laikraksta laipnās tehniskās sekretāres saņēmuši kuponus uz Vērmanīti un viesnīcu «Viktorija», mēs, «laucinieki», ilgi alojāmies, līdz atradām norādītās adreses. Gandrīz nokavējām sākumu sanāksmei, ko «Cīņas» zālē atklāja Elza Krauliņa, dodama vārdu LKP CK sekretāram Jānim Kalnbērziņam. Var jau būt, ka viņa teikto drīkstēja uzskatīt arī par literāru aksiomu. Taču tieši aksiomas bieži piemirstam vai arī tā samudžinām, ka tās zaudē jēgu, un tad apmaldāmies trīs priedēs. Tas, ko jaunībā iegaumējam, lēti neaizmirstas. Jaunībā gūtais mūžu baro. Jānis Kalnbērziņš mums nelasīja lekciju, nesniedza receptes vai direktīvas. Tā bija lietišķa saruna par svarīgāko: kā, ar ko sākt? Ko atstāt, ko paņemt līdzi, kurp virzīties? Aicinājums pievērsties tām problēmām un faktoriem, kas veicina mūsu saimniecības atjaunošanu, cilvēku audzināšanu. Aiz procentiem, tonnām, aiz brūnaļām, ķieģeļiem, ģipša un kūdras briketēm pamanīt nerimtīgus ļaudis ar viņu centieniem un pretrunām. Pati dzīve ir raiba un interesanta. Korespondencei un aprakstam pieder visbagātākās atradnes. Neaizrauties ar «mākslas taisīšanu»! Jaunajiem autoriem nebēgt no «dienas tēmām», nekaunēties no meistarības pamatskolas, šķietami sausā avīžnieku darba. Lūk, Čaks! Kas gan jums liedz arī avīzei, kuras metiens daudzkārt pārsniedz grāmatu tirāžas, rakstīt moderni, tēlaini un aizraujoši?

So pašu domu, tikai citiem vārdiem, vēlāk kādā sanāksmē, kurā apsprieda jauno rakstnieku daiļradi, izteica Ēvalds Vilks, kā zīmīgu piemēru minēdams Miervalža Birzes jaunības stāstus, kuri, savā laikā rakstīti dienas presei, nav zaudējuši pievilcību un svaigumu. Arī Demokrātiskās Vācijas rakstnieks Egons Rihters, ar kuru iepazinos padomju literatūras dienās Tjumeņā, viesodamies Rīgā, silti pieminēja savus desmit žurnālistikā nostrādātos gadus, kuros veidojies par prozaiķi. Pēc populārās reportāžas par Sibīriju «Ilgās pēc saules» viņš uzrakstījis grāmatu par Ščecinu — turienes cilvēku portretu galeriju kopā ar miniatūrām par pilsētu. Lai literatūrzinātnieki strīdoties, vai tā esot publicistika vai daiļproza . . .

Jānis Kalnbērziņš mani sīki iztaujāja: kas jauns izdevniecībā, ko, konkrēti, katrs rakstnieks devis savai radošajai piecgadei, ar ko atskaitīsies lasītājam? Vai neesam pārāk iepolstējušies savos kabinetos? Kur izbraucam? Ar ko diendienā tiekamies? Ko gan var mācīt citiem, ja pats nekā nav redzējis? It kā mudinādams mūs vērīgāk ielūkoties sev visapkārt pasaule, it kā nosaucot vēl neuzrakstītu grāmatu varoņus, Jānis Kalnbērziņš ar cieņu minēja daudzus tuvus cilvēkus: Damškalnu, čiksti, Lismentu, partijas Talsu rajona komitejas pirmo sekretāru Rūtenbergu, pazīstamus kolektīvus — Lielplatones, Olaines,

Salienas saimniecības, Ļeņina kolhozu un «Uzvaru» Bauskas pusē, kur cenšoties kaut paretam pabūt. Tur vienmēr rodoties kaut kas jauns. Tā pati irigācija, ko kādreiz vērojis, ceļojot pa Rumāniju. Pie mums, kad vasara ciešama, par laistīšanu aizmirstot, bet, kad auzām skaru neesot, kad miezīši maziņi, tad atceroties. Bauska un Babīte nepaļaujoties tikai uz dabas labsirdību vien. Ar Baltijas klimatu jarēķinoties. Varot jau arī kooperēties ar sociālisma valstīm. Bet kāpēc gan pašiem nepaņemt no zemes visu, ko tā spēj dot?

Neesot jau rakstniekiem obligāti jāraksta tikai par tamlīdzīgām tēmām, taču sava jāatrodot katram. Pie sirds ejot arī Nikolaja Zadornova epopejas par Tālajiem Austrumiem, jo autors rādot stiprus raksturus. Rakstnieks neesot atrunājams, stingri iecerējis grāmatu arī par viņa — Jāņa Kalnbērziņa mūža metiem. Nu ko, lai tikai neslavējot, lai tikai neiztaisot no viņa kaut kādu dieviņu ar baltiem tilla spārniņiem. Vienīgais, ko viņš varot sacīt par sevi: lai arī cik lielus un augstus partijas uzdevumus un amatus dzīvē pildījis, nekad neesot apreibis, vienmēr centies palikt tas pats vienkāršais vecais streiku puika, savējais, Katlakalna Janka . . .

— Par mani pārpārēm pietiek. Raksti, Rūja, par kolhoziem «Ķekava» un «Sarkanais strēlnieks», par putnu fabriku. Par viņiem, kuri mani izaudzināja, —фаг tēvu, kas dus Rogačevā, par māti, ko apglabājām tepat, Daugmales kapu kalniņā, kur netālu ir arī Garlība Mērķēja un mūsu kareivju atdusas vietas. Braslā palika brālītis. Doles kapos atstājām māsu, vecostēvus un vecāsmātes. Pie viņiem visiem aizbraucu, kad tieku. Jāapkopj, jāparaugās. Tā nu tie senči izkaisīti pa pasauli. Dēliem dzimtā puse kļuvusi plašāka . . .

Loga aizkaros iešalcas rudenīgs Daugavas vējš, Jānim Kalnbērziņam no Katlakalna priedēm un Ēbelmuižas purva atvedot tālas, sūras un skaistas atmiņas. Viņa dzimtais novads ir-arī pazīstamu partijas un Padomju valsts darbinieku — Jurēviča, Bērziņa (Andersona) —, 1905. gada un Lielā Oktobra cīnītāju — latviešu sarkano strēlnieku šūpulis un brīvības kauju vieta, te pukst Rīgas HES sirds. Vai miņā kavējas pārdzīvotais un izjustais no tām satrauktajām dienām, kad bērnības līčiem pāri vēlās jaunā jūra? . ..

Brāz straujāk, Daugavvējšl Ceļš ātrāk ies.

Kam šaubu viņpusē vēl kavējies?

Ik zāles stiebriņš, klinšu ziedi zilgi Kā mazi šķēpi dvēselē durs ilgi.

Vēl gribētos, pirms pēri viļņi krīt,

Ikkatru zemes pēdu noskūpstīt,

Kur Lāčplēsim uz agrā lēkta pusi Jau sensenis bij doma ataususi,

Bet tika nogremdēta teiksmu pils,

Kas jaunu ausmu viņas torņos šķils?

Pār gadusimfiem meta melnu ēnu.

Vai upes nopūtu vēl dzirdi lēnu?

Tur aizpeld bāru valdu rūgtā šalts.

Pret akmens sprostu triecās ūdens balts,

Līdz paisa Piektā gada dusmu pali,

Pret krantīm granda ledus lielgabali.

Pilns cīņu atbalsīm — kā nikns spīts Dun krācēs tautas naida dolomīts.

Te, ložu lenkti, ierakumos salām,

Ne velti vietu šo sauc — Nāves sala.

Man straume šī, kas ausmas pēdās plūst,

Pār drūmu vakardienas lauku grūst..

Kā saulespuķes pretī saulei liecas.

Uz dzīves Daugavu iā strauti tiecas Pa sazarotām gultnēm jūru rast.

Kur ir tas krasts? Vai aizsniegts tikai krasts?. . .

Un jau nez kuro reizi Jānis Kalnbērziņš atkal stāstīja par savām zēna un pirmajām puiša vasarām, kas pavadītas Ķekavas Ķeruļos un Siļķēs, kur netālu mitinājies arī trūcīgu čigānu tabors un kur tagad uzcelts moderns liellopu komplekss. Prāva ģimene — desmit bērnu bijuši. No deviņu gadu vecuma gājis tēvam palīgā pelnīt, lai apgādātu mazākos brāļus un māsas. Gan cūkas, gan govis izganījies, taču no parādu sprosta tik un tā laukā neesot tikuši. Vajadzējis ielauzīties arī toreiz populārajā enkurnieku amatā.

— Kas tas tāds?

— Nu, paklausies! Gadsimta sākumā pa ziemu Baltkrievijā lielā daudzumā cirta mežus, un kad pavasarī, «lielā ūdenē», tos laida šurp pa Daugavu, enkurnieku uzdevums bija kokus augšpus tiltiem noķert, apturēt un piesiet pie pāļa. Ar parasto laivu bija grūti pa palu un baļķu straumi izmanev-rēt. Laipojām ar apaļo «čolu», kurā nesmēlās ūdens. Tai piestiprinātas resnas tauvas — «pērliņa» galā piesējām pasmagu enkuru, kuru tad arī metām tā, lai no Daugavas vidus malu aizķertu. Pēc tam vilkām klāt «lomu». Katrā «čolā» bija savs «korkers», kurš komandēja, un irējs, kas vēzēja airus. Rauties nācās vaiga sviedros, jo tas bija karsts sezonas darbs, kad katra nokavēta stunda uzņēmējam nesa zaudējumus. Tāpēc izdzina mūs uz nebēdu. Nereti deviņas diennaktis pēc kārtas neaizvērām acis. Viens otrs pārpūlē ievēlās mutuļojošajā, saltajā atvarā un pazuda starp baļķiem . . . Enkurnieku stacija atradās Rumbulā, uz Daugavas krasta, kur kādu mirkli atlaidāmies āboliņā atvilkt elpu. Tagad tur visgarēm dārziņi ierīkoti . . .

Kad es domāju par lielu dzīvi, kas ietver veselu svarīgiem notikumiem pārbagātu laikmetu, par atbildību, kas tai uzticēta un ko tā uzņēmusies, man gribas vienu no republikas brīvības cīņu un jaunās dzīves celtniecības darba organizētājiem un ilggadējiem vadītājiem — mūsu augstāko ordeņu daudzkārtējo kavalieri Sociālistiskā Darba Varoni Jāni Kalnbērziņu pielīdzināt Daugavas enkurniekam šī vārda plašākā nozīmē — Daugavas, mūsu tautas, Latvijas likteņu enkurniekam. Arī vēl tagad kā Augstākās Padomes Prezidija loceklim sirmajam, staltajam vīram pienākumu atliku likām. Tādēļ mana vizīte jābeidz, tūdaļ sākšoties sēde, kurā daudz kas apspriežams ar viņa darba turpinātājiem un kolēģiem, ar Ikaunieku, Graudu, Griguli . . .

Sākotnēji, iepazīdams sarunu biedra garā mūža aizvadīto un arī pašreizējo minūšu svaru, blīvumu, intensitāti, vēlējos rakstu nosaukt «Mūža stunda». Taču tāds virsraksts tomēr šķita pārāk noapaļots un izsvērts. Vai ietilpīgu, sarežģītu mūžu var tik viegli nosvērt, noapaļot, ielikt kā grāmatu plauktā? Cilvēka mūžs — tā ir dzinēja smaile bezgalībā. Vai piemērotāks un atbilstošāks nosaukums nebūtu «Jaunības stunda» vai «Daugavas enkurnieks»? Jaunības stunda ir sevis uzlādēšana, apbruņošana. Atskatīšanās pirms tālākgai-tas. «Daugavas enkurnieks» — tā ir gaita, Jo ūdeņiem, kokiem un cilvēkiem atpūtas nav, Ir tikai nemitīgs ceļš uz jauniem pavasariem.

VECIE ZALDĀTI

Afvaļinātajam pulkvedim (Francim Miezim) «Negals gan ar strēlniekiem Neturas pie iera.

Kari trīs uz pleciem tiem, Vēl nav mājās miera.

Kad pie galda klusumā GaidTs pusdienlaiku?

Atkal jau uz muzeju Prom ar sauso paiku.

Sēdes, strīdi, tikšanās —

Tas tak krīt uz sirdi.»

Sieva pat pēc migšanas Komandas vēl dzirdot.

«Čomiņ, streiku nozīmi Līdzi kreisā pusē Nesām arī toziemu Puteņos pie Rūsas.

Latpulks, Bauskas septītais, Tas mūs študierēja. Naidnieks netiks cauri laists, Taisnā ķēdē skrējām.

Vinčestera vintenes Spīdēja pirms kaujas.

Ko lai citu saku es,

Kad mūs puikas taujā?

Posteni vai pamest drīkst?» Lai no mazmazdēliem Mīkstpēdiņi nesadīgst Siltumnīcās, pēļos.

Paliek vecie zaldāti Ierindā un činās.

Papīri, jūs maldāties —

Kurš tos atvaļinās?

LEĢENDA PAR KRIŠU MUZIKANTU

Talsu izlūkošanas nodaļas priekšnieks, ko savervētie okšķeri un zaldāti iztapīgā padevībā sauca par Šefu, gatavojās ziemassvētkiem.

Situācija apriņķī gan nelikās spoža, svinībām piemērota — strēlnieku sēkla bija palikusi. Tā dīga pat sniegā — sarkanie mežabrāļi, kretulieši darīja galvassāpes jaunizceptajiem dižvīriem. Tur atkal gaisā uzlidojusi izpušķota aizsargu tribīne, tur baznīcā dievvārdu laikā kaisītas dīvainas dziesmu lapiņas ar musinošiem tekstiem: «Kam skanat jūs, drūmajie zvani . ..», «Tā zaimotāju stiprā pils . . .».

Taču arī Šefs un viņa aģenti nebija rokas klēpī turējuši. Ar izsolītās brangās ēsmas iekārdināto špiku palīdzību beidzot tika sataustīts pavediens: pie Matkules Kausu mājām ar karabīni un vijoli azotē sagūstīts viens no nenotveramā Kretuļa sakarniekiem — Krišs Āboltiņš no levkalniem, ar iesauku Muzikants, kuru partizāni nebija paspējuši brīdināt, ka norunātā tikšanās vieta apdraudēta.

Labi, nodomāja Šefs, ka aplencēji, komandantūras zeļļi, rīkojušies ātri un bez ceremonijām — pirms svieduši ragavās, pamatīgi samiltojuši un sasējuši ar telefona stieplēm jauno komunistu, bijušo Sabiles izglītības nodaļas vadītāju, kurš sagudrojis no skolu programmām izsvītrot reliģiju, solījis uzcelt plašu tautas namu . . . Re, kāds reformators atradies! Vai šiem vēl mazums izcirtumu un krūmāju, kur slepeni mītiņot un aģitēt? Skatuvē kāpt sadomājuši spēlmaņi! Pazīstam viņus, tos artistus! Ļaus tādiem vaļu — no pasaules mūs nospēlēs. Tagad nu tam beigas uz visiem laikiem. Tukuma cietuma biezajiem mūriem vis tu cauri neizspēlēsi. Tādā būrī neviens putns nedzied . . .

Svētvakara gaidās iztukšojis krietnu glāzi pašbrūvētā, ko «dienesta vajadzībām» bija «konfiscējuši» policisti, Šefs netika vaļā no filozofiskām pārdomām, kas viņu parasti vajāja kunga dūšā, Viņš vēlējās paveikt kaut ko vēsturisku, lai uz balta zirga kā varonis iejātu poēmās un leģendās. Kā būtu, ja mēģinātu kļūt par Kurzemes svēto miera apustuli? Šefu sagrāba neizsakāms naids un dusmas pret šiem strinkšķinātājiem un skandoņām, zvaniķiem un taurētājiem, stabulētājiem un vijolniekiem, mūžsenajiem kārtības jaucējiem un traucētājiem, kas pietrokšņojuši pilnas ļaužu ausis un prātus. Tā tas bija Piektajā, tā tagad: vienā rokā peršiņas, otrā — mauzeris . .. Jāsāk ar smadzeņu skalošanu. Kādi skolmeistari, tādi viņu audzēkņi. Politpārvaldes cirkulārā teikts, ka arī starp arestētajiem Valmieras komjauniešiem, vienpadsmit skolēniem, kurus šonakt (lai būtu «miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts») vedīšot uz Karātavu kalnu, esot savi dziesminieki un sacerētāji. Varbūt šo pašu dziesmu lapiņu skricelētāji:

Klusa nakts, svēta nakts,

Bendes vien nomodā. ..

Nu pagaidiet! Pēc izmalkotās otrās glāzes Šefs juta nevaldāmu dziņu darboties, neatpalikt, kā saka, maksāt meslus laika garam. Kaut gan izmeklēšana vēl nebija pabeigta, viņš ar melnu tinti izšņāpa Kriša Āboltiņa vārdu no ieslodzīto sarakstiem un pavēlēja šoferim iedarbināt par īpašiem nopelniem paša prezidenta dāvināto limuzīnu «Opel B/ifz» .. .

Pārpildītajās Tukuma cietuma kamerās, kas glabāja Raiņa aprakstītā trakā Durbes barona Rekes asiņaino pieredzi Piektā gada kaujinieku spīdzināšanā, zibenīgi izplatījās vēsts, ka uz drūmo «mūra muižu» svētku vakarā atbraucis pats izlūkošanas Šefs. Neko labu tas neliecināja. Šim vīram pa pēdām kā izbadējies suns staigāja nāve. Kas viņam padomā? Eglīti jau nu ieslodzītajiem nepušķos un nededzinās. Zilganās putras pika iestrēdza kaklā.

Krišs Āboltiņš, dūrēm un pletnēm apstrādāts kārtējā pratināšanā, ar mokām saliecies čokurā, pierausās pussēdus uz dēļu lāvas. Vai tā bija ziemassvētku nakts mirāža? Restotajās durvīs stāvēja uzraugs, turēdams rokās tik pazīstamo vijoli, kas Krišam bija dārgāka par visu un ko viņš laimīgajās dienās, domas tālās nojausmās vadot, spēlēja strēlnieku sarīkojumos, bet vēlāk biedriem pie partizāņu ugunskura. Brīnumaina burvju vara piemita šim necilajam egles grebumam. Toreiz, kad meža postenim pēkšņi pielavījās septiņi līdz zobiem apbruņoti landesvēristi, pirmajā mirklī šķita, ka viss pagalam. Bet, pieskāries trauslajām stīgām, Krišs atguva spēkus un ticību: trāpīgi atšaudījās no uzbrucējiem, pārpeldēja Abavas ledainas aprīļa ūdeņus un izpildīja mežabrāļu doto uzdevumu.

Uzraugs, ar šodien tik vēlīgās priekšniecības čarku uzcienāts, nudien sniedza mūzikas instrumentu un žagodamies drošināja:

— Nu, ņem! Neesi tak muļķis! Kristus dzimumdienā Šefs grib katram kaut ko uzšķiņķot. Labdarība bruģējot ceļu» uz paradīzi. Vai tev, kuram nav ko zaudēt, gabals nokritīs, ja mīļā miera labad kungiem uzspēlēsi «Es skaistu rozīt' zinu» vai «Jūs, bērniņi, nāciet» … Ja būsi prātīgs, ja pratīsi iežēlināt priekšniecības sirdi, varbūt valga vietā tev nospriedīs lodi. Un tā tak ir pavisam cita miršana.

Par dziesmas spēku Krišs, protams, nešaubījās. Un cita ieroča viņam pašreiz nebija. Priekšlikums tika pieņemts.

— Es spēlēšu . ..

Uzraugu un Šefa vaigos kā taukains veģis iegula plats smaids. To jau varēja sagaidīt. Cilvēks ir tikai cilvēks. Dzīvot katram kukainītim gribas. Mazi kumēdiņi nervu atslodzei nenāks par ļaunu. Galu galā arī izspiestas, izmānītas noklīdušo dvēseļu grēksūdzes liecina par pratināšanu, Šefa stingro roku. Kāds žuburains ordenis nemaz nekaitētu . . .

Krišs ar pūlēm satvēra lociņu. Apsaldētie pirksti čūloja un nežēlīgi sāpēja. Katrs pieskāriens vijolei, savelkot stīgas, pa stāvu gaiteņiem atbalsojās ar dobju vaidu. Bet Šefs veltīgi gaidīja cietumnieka nožēlu lūgšanas vai tēvreizi! Kriša dziesma nebija radusi liekties. Puisis lepni izslēja galvu, atvēza roku, it kā no sētuves riekšavu grābjot. Un pa dzelzs kāpnēm svinīgi augšup devās patiešām svēta melodija, nepakļāvīgi vārdi:

Uz cīņu mostiet, darba ļaudis,

Mēs visu zemju strādnieki!

Tumšajās kameru pažobelēs un paslieksnēs ieplaiksnījās skaņas, gaišākas par bērnībā dedzināto svecīšu liesmām, pamodās jaunas cerības. Važās ieslēgto notirpušajos locekļos ieplūda karstu asiņu šaltis. Tātad cīņa turpinās.

Tādu notikuma pavērsienu neparedzējis, apmulsušais un satracinātais Šefs ar savu iesilušo svītu neko citu nespēja izdomāt kā uz vietas sadauzīt, satriekt pīšļos nolādēto, dumpīgo skaņu kasti, kas lieku reizi taisīja nepatikšanas, «internacionāle» cietumā! Tas tak būs skandāls pa visu apriņķi! Uzraugi ar roku dzelžiem un ķebļiem centās trāpīt vijolei, bet Krišs to slēpa aiz muguras, aizsargājot ar savu augumu.

Ts ir pēdējā kauja,

Kas ar uzvaru. . .

Smagi belzieni bez mitas kapāja Āboltiņa-Muzikanta plecus un galvu. Sarkaniem sviedriem pārplūdušu seju, Krišs saļima pār neizpratnē sastingušo vijoli, vēl kliedzošajām stīgām, kas ar spalgu tufti pārtrūka. Bet dziesma dzīva izšāvās caur kameru un karceru šaurajām lūkām, kā zibens tālu atblāzmodama salto ziemas nakti. Tā brīva un mūžīga aiztraucās izplatījumā, To nesadedzinās arī brūnajās Būhenvaldes krāsnīs un nenožņaugs ar dzeloņstieplēm Sant-jago stadionos. Dziesma paliek.

Šefs lika saprast, ka par notikušo nav īpaši ko klaigāt, pavēlēja sastādīt īsu protokolu un strupi, pirkstiem mazliet trīcot, ierakstīja cietuma aktīs, ka «dvēseles satricinājuma brīdī, pašpārmetumu mocīts, pakāries ieslodzītais astoņpadsmit gadus vecais Krišs Āboltiņš-Muzikants», un pret parakstu ļāva izsniegt mātei viņa līķi un vijoli, sevi veltīgi mierinādams, ka nu beidzot ticis vaļā no tik bīstamajiem pretiniekiem.

SAVVAĻAS FLOKŠI

Kad jau dāliju saknes sen šķūņos, Vecās tranšejās — zirgaplokā It kā zilsārtas maldugunis Vēl līdz pliksalam zvēro flokši.

Kam gan mirkšķina vējlukturi Vēlā grūtsirde — kapsētu puķe? Uzdveš miglu vai nopūtu sūru?

Skrien pār atmatu izbiedēts skuķis.

Karsta rasa no iedobēm vēda •—

It kā garaiņi, zemes sviedri.

Liekas, svešnieks kāds auļo pa pēdām, Grib ko pateikt. Bet pussoļa pietrūkst.

Vai tie no ielenktā eskadrona — Simtreiz šautie un nenošautie?

Varbūt tie, kas šaut atteicās — tonakt Tais pašās grantsbedrēs kautie.

Bij nakts tik melna kā ogļudeģis,

Suņi plēsīgie palaisti vaļā.

Un zem ragavu deķiem un slēģiem Spīvi smacētas atbalsis skaļās . . .

Kad tas noticis, nebiju dzimis.

Kas gan izgudro šausmas un biedus? Bet līdz neprātam nenorimstot Smaržo flokši . . . Tie negantie ziedi . . .

MŪŽS SEGLOS

Daugavā peldināju Savu bēru kumeliņu.

Saulītē nožāvēju,

Lai pakavi nerūsēja.

Šodien atkal paveru Latviešu sarkano strēlnieku muzeja durvis. Bez īpaša uzdevuma. Ir radusies tāda nepieciešamība. Jau kuro reizi aplūkoju ekspozīciju.

… Un pēkšņi muzeja sienas sakustas, atdzīvojas pabālējušās fotogrāfijas, uz mani raugās Grīziņkalna un Bolderājas, Valmieras un Bauskas puišu apņēmīgās acis. Izaug barikāžu zigzagi, ierejas maksimi, sprakst nepielūdzamie kolti un nagani, ložu un naida kārtas spalgi atsitas pret patvaldnieku, prūšu junkuru kaskām un uzpūtīgajām ķiverēm. Pār bronzas slieksni ieauļo un brīdi apstājas bronzas zirgs. «Kur ir jūsu nerimtīgie kumeļi? Saturieties, papīra pe-gazi!» Telpā, kailiem pīķiem gailot, zobeniem šķindot, ieauļo puteņu un liesmu laiks, kas nekad nebeidzas. Dzirksteles akmenī šķiļot, klindz kāda nenogurdināma auļotāja pakavi. Gandrīz gadsimtu seglos taisni turas strēlnieku kavalērijas pulka kaujinieks, kurš kopā ar saviem sarkanzvaigžņotajiem eskadroniem pilsoņkara frontēs iedvesa paniskas šausmas barona fon Vrangeļa, atamanu Kaledina un Mahno marodieriem . . .

Pie manis, uz spieķa balstīdamies, nesaliekts pienāk tēva cīņubiedrs, ko neesmu saticis veselu mūžību. «Labi gan, ka atnācāt. Jau sen gribēju parunāt, Es te kaut ko uzskricelēju par savu mūžu seglos, bet roka, radusi pavadu un zobena spalu turēt, lāgā vis netrāpa tais papīra rūtīs. Varbūt palabojiet un paskatieties, vai ir kur liekams . . .»

Saudzīgi saņemu neveikliem burtiem cieši pieblīvētas burtnīcas lappuses. Vai man ir tiesības, vai var un drīkst tā tik vienkārši, kaut ko nosvītrojot vai klātpierakstot, palabot cilvēka likteni, cilvēka dzīvi? Paldies par uzticību! Es noteikti izlasīšu, Bet pastāstiet, lūdzu, Jāņatēv, par savu jaunību! Kā atradāt savu kaujas zirgu? Kā tikāt pāri visgrūtākajam šķērslim? Ar ko iesākas karavīrs?

Un no skopām piezīmēm, no atmiņu atgaismes pamazām iznirst kādreizējā Vānes muižas kalpa dēla agrīnie rīti.

§0 naksniņu es gulēju Bal+ābola kalniņā,

Seglus liku pagalvī.

Iemauktiem apsedzos.

… Esmu dzimis 1886. gada puteņotā februāra trīspadsmitajā — «velna duča» dienā. Jā, ar velniem man bijušas darīšanas jau kopš mazotnes, bet nekad tie nav spējuši paraut peklē. īsts velna padēls bija pats barons Hans, pie kura gaitnieku būdā mazā istabiņā mitinājās vecāki un mēs, pieci bērni. Kad kādu vasaru mūsu gosniņa ganībās salauza kāju, barons kā lielu žēlastības dāvanu atļāva saņemt «trīs stop to pēn, kas ir gājuš caur centrfūg». Savārīta ar biešu lapām vai balandām, šī vājpiena susla tovasar bija mūsu uzturs. Holeras epidēmija, kas plosījās Kurzemē, nepagāja garām arī mūsu pusbada izvārdzinātajai istabai. Biju tā novājējis, ka ganu deramdienā — Jurģu gadatirgū— saimnieki man pat virsū neskatījās. «Ar diegiem nav aršana…» Tikai pievakarē kāds tēva tālīns paziņa, trūcīgs rentnieks, kurš pats azaidā kārnu siļķi dalīja uz trim daļām, mani salīga par lētu loni. Ceturtajā ganu vasarā, kad biju kaut cik atkopies, uzraudzīju pagasta vecākā 18 govis līdz pat pirmajiem sniegiem, kamēr abi saimnieka dēlēni (manos gados) apmeklēja Vānes pagastskolu jau kopš mācību sākuma. Sabiju tajā, kur turpat vai ar simt skolēniem strādāja divi skolmeistari, kādas četras īsas ziemas pa pašu svilinošo spelgoņas laiku. Ko nu daudz tur varēja iemācīties, bet to gan sāku apjaust, ka no Kristus sludinātās taisnības un brālības pasaulē nav ne smakas.

Tev gala, āda,

Man ragi, nagi . . .

Pa vasarām biju sadraudzējies ar vienu no saimnieka melniem. Nesu tam paslepus garoziņas un pa karstajām diendusām grāvmalēs saplūktos sulīgās zāles kušķus. Reizēm izdevās tikt līdzi pieguļā, kur vecs izdienējis turku karu zaldāts man iemācīja veikli jāt un taisīt visādus kavalērista numurus un štukus. Bet galvenais — saprasties bez vārdiem ar šo gudro dzīvnieku, iemantot viņa uzticību, kas tik daudz reižu mūžā man glābusi dzīvību. Arī vēlāk, kad no četrpadsmit gadiem sāku strādāt muižas dārzniecībā, arvien straujāk ietrīsējās sirds, kad garām izjādēs pa gobu un vācegļu alejām dipoja, manis audzētām rozēm izpušķoti, kunga staltie kumeļi. Eh, būtu kāds nosviedis no muguras cakoto freileni vai iestērķelēto dīkdieni jaunkungu! Es gan zinātu, kurp aizauļot. Kad garajos ziemas vakaros klausījos mātes stāstīto pasaku par zelta zirgu, radās neatgaināma vēlēšanās būt tam trešajam tēva dēlam, kurš apņēmās nonest apburto princesi. Līdzko pievēru plakstus, aiz loga krācošais viesulis man šķita atrikšojis melnis, bet apsnigušie siltumnīcu jumti — stāvais stikla kalns… Heidā! Paspēkosimies, baltā klints! Vēl tikai trīs solīšus!… Un būsim galā! Nu, ū! … Nemaz nezināju, ka šim sapnim kādreiz lemts piepildīties. Kad pamodos, pār gultu noliekusies, māte man slaucīja norasojušo pieri. «Laikam pārmocījies, dēls, lecekšu zemi rokot un laistot. Murgoji vienā gabalā par kaut kādiem tur pūķiem un aizslēgtām ledus pilīm… Re, kādu depešu šorīt pagasta kazaks atveda! Jāiet kalpot ķeizaram…» Nu ardievu, Kurzemīte…

Nosusināju palaga stūrī mātes acis. Neraudi! Kad jāiet, tad jāiet. Sliktāk jau nevar būt. Tā, rokas klēpī salikuši, labākas dienas nesagaidīsim. Laiks

paskatīties pasaulē, no kurienes tie nelaimes vēji mums pūš virsū. Tas bija 1907. gadā, kad tikko sniegā bija aizbriduši melnās sotņas asiņainie soļi, izskanējuši šāvieni Durbes pils parkā…

Pēc īsas iztincināšanas, nopētot slaiko stāvu, Tukuma zaldātu vervēšanas punktā mani iedalīja kavalērijā, izsniedza kažociņu tālam ceļojumam caur Sankt-Pēterburgu, Vologdu, Vjatku līdz Urālu pilsētai Permai pie Kamas upes, kur pēc krievu-japāņu kara bija izvietots kāds ulānu pulks.

Saskaldīju ledus kalnu Deviņos gabalos.

Uz devītā gabaliņa Dancināju kumeliņu.

Virsniecība — gandrīz tikai augstdzimuši kņazi, dažādi foni, muižkungi. Mans otrā eskadrona komandieris apakšpulkvedis Vidzemes barons Volfs lauzītā latviešu valodā tūlīt noprasīja: — Nu, kerl, abet cik muiž tad tu nosvi-lināj?

Neskaitīju — man bija pipari uz mēles, bet savaldījos. Deviņi velni! No gaiļa (Hana) asajiem piešiem biju nokļuvis vilka (Volfa) rīklē. Pēc tādas sagaidīšanas nodomāju: nu plucinās un spaidīs kā pūpēdi. Dzīvu bez sāls apēdīs. Bet, kad mans norūdītais augums spēja veikt visus dienestā paredzētos jātnieka akrobātiskos lēcienus, voltižēt, žigutēt, zirgam auļojot, zibenīgi un trāpīgi cirst un durt ar izstiepto pīķi čūčalā, tad sākotnējais Volfa niknums drusku pierima. Oficieris laikam aprēķināja, ka ar tādiem zeļļiem pats drīzāk uzdienēs pie vēl spožāka mundiera un akselbantēm, pie jauniem Jura krustiem un činām. Norīkoti vadošā numurā uz labā flanga, veicām ar savu sīksto aidi-nieku, kas bija jau ostījis pulvera smaku, dažādus šķēršļus, kupenu un ledus barjeras, tālus, nogurdinošus pārskrējienus. Mūsu elpa sasala dzeldīgajos ziemeļu vējos. Zirga krēpēs un nāsīs ieķērās kūpošas lāstekas. Pēc zvēresta nodošanas nokļuvu pulka skolā, kur komandieris fon šuberts bija lūkojis ieviest bezierunu pakļāvības — kazarmju dzelzs disciplīnu. Izturēju visas mocības, centos apgūt kaujas māku seglos, cerēdams, ka tā kādreiz noderēs. Viss ir labs, ko proti, — allaž atgādināja mans tēvs Jēkabs. No avīžu ziņām, no virsnieku nervozēšanas jutām, ka kaut kur pamalē briest lieli notikumi. Nebijām vīlušies. Kādudien mūs ciešās rindās aizkomandēja uz krasta krauju, kur, garā mantijā tērpies, pops svētīja pulku ar Kamas ledaino ūdeni. Zirgi lāgā negribēja pieņemt šo procedūru, sprauslāja un šķaudīja. Bet zēni kā nekā panesa ledus «kristības» pirms došanās uz prūšu robežām. «Ja nelīdzēs, tad neskādēs… Palieciet sveiki, sniegainie Urā]i! Vai vēl kādreiz tiksimies?» Šeit mēs bijām izgājuši caur ūdeni un ledu.

«Vēl jums par slavu caram un impērijai jāiziet caur uguni, lai tiktu pie mūžīgas dzīvošanas! Āmen!» — tā sacīja dieva kalps, nobučodams krustu kā debesu valstības atslēgu uz bībeles vāka.

Salādēti lopu vagonos — pa četrdesmit cilvēku katrā —, braucām veselu nedēļu. Kavalērija uz riteņiem! Pirmajās diennaktīs, kamēr ceļš vijās caur sniegos ieputināto taigu, sildījāmies pie dzīvajām siltumkrāsniņām — zirgu mugurām. Izdresētie dzīvnieki ātri aprada ar saviem ripojošajiem steliņģiem, bet mums bija gana vaļas pārdomām. Cits tuvojās, cits attālinājās no savām

mājām. Kā klājas savējiem? No skopajām, cenzūras sašvīkātajām vēstulēm bija jūtamas bažas par mūsu likteni. Dvinskā un Varšavā, kur apstājāmies, lai papildinātu pārtikas un zirgbarības krājumus, manījām ļaunas zīmes — veikalos bija izpirktas ziepes, cukurs un sāls. Ap vagoniem ložņāja aizdomīgi ļaudis, tādi kā spekulanti, kā špiki. Uz perona sasveicinājāmies ar krievu un igauņu kājniekiem.

«Куда вы, братцы?»

«Отвечаем точно: не знаем…»

Ilgi ausīs atbalsojās viņu marša dziesma: «Наши сестры — штики

остры. ..»

Tā vairāk gan bija piesardzība nekā akla neziņa. Vai skaidru valodu nerunāja sasteigtās apmācības, pārvietošanās? Lielgabalu gaļas atkal papilnam, pulvera mucas — grēdu grēdām. Vajadzēja vēl tikai kādu sīku ieganstu, lai atkal aizšvirkstinātu degauklu. Kungi nevarēja ilgi iztikt bez kariem — tāpat kā bez kāršu partijas vai medībām. Katrs cerēja izsist kādu trumpi uz nabaga zaldāta ādas.

Kad apstājāmies trīsdesmitajā verstī no Vācijas robežas, drīz vien izziņoja trauksmi: sākās lielie manevri — kā īstā karā. Man uzdeva komandēt vadu. Jau no vecākiem mantotais sīvi gruzdošais naids pret baroniem, cerības, ka varbūt radīsies iespēja tiem atmaksāt par tautai nodarītajām pārestībām, deva spēkus, raisīja apķērību, apmānot, ievilinot slazdos «pretinieku». Apmācībās guvu panākumus, ko pamanīja arī brigādes ģenerālis Tolpigo. «Браво! Молодец!» Viņš ieteica katrā ziņā turpināt dienestu.

Ja pelēka gaisma ausa,

Jūdz pelēku kumeliņu;

Ja sarkana saule lēca,

Jūdz sarkanu kumeliņu.

Un bija jau arī pie durvīm pirmais pasaules karš. Radināti nekurnot izpildīt pavēles, pirmajās sadursmēs sakāvām ienaidnieku. Bijām jau pie Kēnigsbergas vārtiem. Bet pēkšņi priekšniecības netīšas vai tīšas neizdarības dēļ tikām aplieti kā ar aukstu ūdeni. Kad pilsētas atslēgas bija jau tikpat kā rokā, izrādījās, ka artilēristiem pietrūcis munīcijas, apsolītā rezerve kaut kur «nomaldījusies». Arī izlases ulānu, kirasieru, kazaku un dragūnu pulkos dienēja ne mazums trūcīgo zemnieku un kalpu dēlu. Daudzi no viņiem Rītprū-sijas pakalnos saļima kopā ar tēva un mātes cerību stariņu, ar mēmu neizpratni, ar lāstu ugunīm acīs. Izbiedētie zirgi bez jātniekiem, klupdami uz asiņainajām pavadām, atgriezās staļļos. Jā, mēs bijām apmuļķoti. Ko es varēju atbildēt padotajiem? Vismaz nemelot, negvelzt urrā patriotiskus saukļus, kam tāpat neviens vairs neticēja. Kāda gan jēga tavai varonībai, ja tu esi tikai rotaļlieta, alvas zaldātiņš neprasmīgu, savstarpēji ķildojošos ģenerāļu rokās? Manīju pat tādu kā klusu prieku oficieru — baronēnu sejās, kad saņēmām raportu — atiet līdz Nemunai. Krauklis krauklim jau acīs neknābs. Apbrīnojama lētticība vai nodevība? Bet varbūt abas kopā? Vēl tikām daudzkārt plosīti Slokas brikšņos un mērcēti Tīreļpurva brūnajā rāvā, kamēr sataustījām cietas stigas, mācējām atšķirt draugus no ienaidniekiem abpus ierakumiem. Karavīrs nesākas ar formas cepuri un uzplečiem. Karavīrs sākas ar mīlestību un naidu. Karavīrs sākas ar taisnību, kura kļuvusi tava, kurai tu tici un kuru

tu aizstāvi. Un tad jau vairs nekas nav par grutu un neaizsniedzamu. Talakais tev zināms…

Par to var izlasīt strēlnieku pulku vēstures lappusēs. Par to klusi stāsta lielā cīņu ceļu mozaīka pie muzeja sienas.

… Garām Strēlnieku laukumam pa Komjaunatnes krastmalu autofurgonā ved trīs staltus kumeļus, kuru spalva kā viļņi atviz logos un kuru krēpes pland Daugavas vējos. Varbūt tā ir oktenieku dāvana — vēl viens rūpīgi lolots papildinājums kādam robežapsardzes eskadronam, varbūt tie ir starptautiskas klases četrkājainie rekordisti, kas dodas uz sacīkšu skrejceļiem aizstāvēt sarkanās kavalērijas slavu? Bet varbūt tie ir mūsu pegazi? Ne auzu tumēm baroti, ne papīra sedulkām jozti. Uguns elpa dedzina seju. E-ē!

Kurš no tiem manējais?

Bij manam kumeļam Zvaigžņu sega mugurā, — Nu varēju nakti jāti, Vilkiem pēdas meklējot.

VETERĀNU MARŠS

Tādi viņi bija,

Tādi ir un būs.

Latdivīzija Atkal sauc mūs.

Nemels niekus, blondā: Bungas muzejā,

Dziesmas jau specfondā? Celies, mūsējā!

Ģīmis kā no plīša,

Zirga nags līks —

Mazi vrangelīši Vēl kaut kur dīgst.

Cits no pārēšanās,

Cits no bada pampst. Vintenīte mana Mūdzi ciet kamps.

Lēnāk pār tiltu,

Kas tad nu būs!

Pulveri — siltu!

Maksims neierūs.

Kad fačanka ripos, Pat velns nenoķers. Mūk misteri džipos, Rolroisā bēg sers.

Plaisā akmens pauri, Plīst akmens sirds. Gadsimtam cauri Smaile mirdz.

Tādi viņi bija,

Tādi viņi ir. Latdivīziju Laiks neizšķir.

.

TĀDI VIŅI BIJA UN IR

.

PAKAVOS ŠĶIĻAS ZVAIGZNES

Rudenīgo stepi Vērmeļu smarža klāj. Latviešu strēlnieki Leģendā jāj.

(Eižens Vēveris)

Biedri pulka komandieri Raksta bijušais kavalērists upesgrīvietis Ansis Bērziņš, kurš savas karavīra gaitas sāka Jūsu vienībā — 1918. gadā pilsētā pie Volgas, kas vairākas reizes mainījusi savu nosaukumu. Nezinu, vai mani atceraties, — taču Jūsu skatiens gan bija tāds, kas saviem puikām redz cauri, pazīst viņus līdz beidzamajai dvēseles vīlītei. Latdivīzijas komisārs Apinis brīnījās, kā Jūs panākot tādu disciplīnu un to, ka pieņemtie strēlnieki nekurnot gatavi apgūt karamākslu pat vēlās nakts stundās. Šur tur citur kājnieki tādu ievedumu nosauktu par vecā režīma niķiem, ..

Mums visiem, kuri pieteicās kavpulkā, aizrādījāt, ka vispirms kārtīgi jāapģērbjas (nepieļāvāt drāzties uzbrukumā kailām krūtīm — respekts ienaidniekam jāiedveš ar drosmi, karotprasmi).

Jau jūlijā dzirdējām, ka divīzijas priekšnieks Jukums Vācietis izsaucis Jūs uz Kazaņu, interesējies par kavpulka formēšanu — kustīga kavalērija esot ļoti nepieciešama, prasījis par noskaņojumu, paslavējis par brašo stāju, piešķīris pāris tūkstošu rubļu uztura uzlabošanai. Ar lielu steigu 6. augustā tikām nosūtīti uz fronti- pie Kazaņas. Bet patiesībā frontes nemaz nebija. Cehu baltgvardi, iepriekšējo mūsu aizsardzības daļu izklīdinājuši, virzījās uz staciju un Volgas tiltu.

Pie Morkvašu ciema izraisījās ļoti nikna kauja, kurā kavpulks zaudēja 40 cīnītāju, starp tiem vada komandieri Valnovski, Lībeku, Rulli, kuri cīņu bija sākuši pie Slokas 1915. gadā.

Bet čehu baltgvardu nodoms ieņemt staciju tika izjaukts. Kavpulku nomainīja tikko ieradies 6. Tukuma strēlnieku pulks, bet mūs nosūtīja reidā balto aizmugurē.

Nodevēja bijušā šfābkapteiņa Funkes dezertēšana (arī tas gadījās) mūs vēl vairāk saliedēja. Ieņemot jaunus ugunspunktus, aulekšojām no sādžas uz sādžu. Kā magnēts mūs pievilka iemigušās mājas. Bet, ja ielaistu pārgurušos jātniekus siltumā nosnausties, nekāda vara viņus nespētu piecelt. Tāpēc tikai uz priekšul Tāda bija Jūsu pavēle, ko īsti izpratām krietni vēlāk.

Kādā ciemā, kur barojām zirgus, sveši artilērijas oficieri mūs latviešu valodas dēļ noturēja par čehiem un piedāvāja palīdzību cīņā pret boļševikiem. .. Tādus pārpratumus Jūs asprātīgi izmantojat mūsu labā. Reiz no rīta nepazīstamā tatāru ciemā, izejot reidā, Jūs mums ap roku apsējāt baltu drēbi, aizliedzat nosaukt savu karaspēka daļu, kā arī bez Jūsu atļaujas šaut, bet, saņemot pavēli, — kauties sirsnīgi. Pa vienīgo ielu baltgvardi pretī dzina vaņģiniekus, kurus likāt tūdaļ atbrīvot, bet pašus gūstītājus arestēt! Atceros, kādas acis rādīja pārsteigtie baltie…

Pēc tam saņēmām virspavēlnieka Vācieša rīkojumu — attīrīt Volgas labējo krastu līdz Simbirskai, kur ieguvām papildinājumu. Ļeņina dzimtajā pilsētā Jūs komandējāt Oktobra revolūcijas 1. gadadienas parādi, par ko ilgi ar lepnumu runāja viss pulks.

Bet pēc tam — uz Urāliem! Vispirms uz stalta pasažierkuģa uzsēdināja mūsu — Deičmaņa vadīto eskadronu. Greznajās kajītēs novietojām zirgus, kas tādu komfortu baudīja pirmo reizi — bubinot savā valodā, skaļi izteica apmierinājumu. Paši atradāmies uz klāja kaujas gatavībā. Izkāpām Volgas pietekas Kamas krastā pie Menzeļinskas un tūdaļ, sadalījušies mazos pulciņos — kā purva dzērves kāsī —, sākām bīstamās izlūku gaitas. Nereti nācās veikt 80—100 verstis garus pārgājienus ziemeļu salā un dziļā sniegā. Zirgi ar garām lāstekām pie nāsīm nosarmoja un kūpēja garaiņos ka balti ievu krūmi. Jātnieki, ietinušies plānajos šineļos, auļojot nemaz nemanīja, ka seja un ausis pārvēršas ledus gabalos. Nosalušajās rokās bija grūti noturēt sastingušās pavadas. Un tomēr visi četri eskadroni sita baltos ja ne ar spēku, tad ar kara viltību. Reiz mūsu aizmugurē bija aizlavījies kazaku grupējums (600 zobenu) ar diviem lielgabaliem, kam pretī stājās mūsu 85 apsaldējušies jātnieki. Naktī pirms iziešanas komandieriem pavēlējāt: «Tiklīdz kazaku posteņi atklās uguni, tūliņ jāt dažādos virzienos un skaļā balsī izsaukt komandas: «Rota, ķēdē! Ložmetējus uz līnijas! Eskadroni, apiet flangus!» Lai izklausītos iespaidīgāk, nekaitētu pa vidu arī kāds sulīgāks vārds svešā valodā…» Atceros, no šīm komandām kazaki aizbēga tādā steigā, ka pat telefonus atstāja…

Kādā izlūkgājienā mēs, pieci jātnieki dolsalnieka Alberta Reņģīša vadībā, nokļuvām baltgvardu bataljona ielenkumā. Manu zirgu nošāva un pašu diezgan smagi ievainoja plecā. Par laimi, paspēju ieķerties biedra zirga astē, un mani izvilka. Bet Reņģītis, kam arī nošāva zirgu, krita gūstā. Pēc ārstēšanās Menzeļinskā, meklējot eskadronu, nokļuvu arī tanī sādžā, kur sagūstīja Reņģīti. Iedzīvotāji rādīja vietu, kur viņš zvēriski mocīts: vispirms tā sists ar pletnēm un stieņiem, ka vairs kājās nevarējis nostāvēt, pēc tam apliets ar ūdeni, pārvērsts sarkanā ledus bluķī. Strēlnieks kā dzīvs raudzījies no caurspīdīgā futrāļa. Kad tas no vēja vai smaguma mazliet sakustējies, kazaki, murminādami lūgšanas, metušies bēgt no sava briesmu darba.

Tikai pēc Ufas ieņemšanas gada beidzamajās dienās mūs nosūtīja uz Latviju, kur jau atradās vairāki strēlnieku pulki. Vilcienā izbraukuši cauri Rīgai un Cēsīm, marša solī devāmies Apes virzienā, kur, nogriežot Rīgas grupējumu, mēģināja nocietināties somu un igauņu baltgvardi, kuru rīcībā bija arī bruņumašīnas.

Lai iegūtu tik nepieciešamos lielgabalus, kas kavpulkam pēc štatiem nepienācās, Jūs pārdroši ieradāties kādā kontrsaaģitētā kājnieku brigādē ar

artilēriju — kaujas vienībā, kas bezdarbībā slaistījās Gaujienas apkaimē. Jūs norādījāt uz mums, saviem kareivjiem, kuri visu gadu cīnījušies tālos apgabalos un aizsargājuši arī viņu —• artilēristu ģimenes, tagad ieradušies savā dzimtajā pusē. Noskaņojums mainījās. Daži gļēvākie virsnieki tika padzīti, arfiIeristi nāca mums talkā. Par šīm Apes atbrīvošanas kaujām 1919. gada sākumā interesantus materiālus esot savākuši Trapenes novadpētnieki skolotāja Ausekļa vadībā. Ja būs veselība, noteikti aizbraukšu paskatīties.

Var jau būt, biedri pulka komandier, ka man nemaz nevajadzēja celt augšā tālo dienu notikumus, pagātni, bet tā ir mana jaunība, kas nāk līdzi visu mūžu. Vecās saknes, ja tās aprušina, vieglāk pārziemo, laiž jaunus dzinumus. Sasalst zeme, bet atmiņas nesasalst. Kad puteņu mēnesī pakšķos sāk sprēgāt lauska spērieni, es dzirdu mūsu kavpulka soļus. Skan kaujas saucieni, kumeļu auļos dun zeme. Seglos kāpj gadsimts. Pakavos šķiļas zvaigznes.,.

TAIMIRAS KAŽOCIŅŠ

Dzejas diena aiznesusi Mani tālu ziemeļos.

Lauskis, kas šurp zogas klusi, Sācis nikni vaigos kost.

Redzot manu Rīgas jaku,

Kura salā grab un lūst,

Kāds no pavadoņiem saka:

«Ar to diezgan vēsi būs,

Te pūš citi vēji…» Smaidot Pēkšņi sniedz man saini viņš. «Lūk, jums, ja vien neatraidāt, Sibīrijas kažociņš.

Tādu, brienot Susas klānus, Skatot tālas rītausmas,

Kādreiz valkāja Uļjanovs… Purgā pasargāja tas

Arī latvju streikus…» Saudzīgs Dārgo velti ņemu es.

«Paldies! Kupenās pat, draugi, Tagad kūleņus drīkst mest.»

Ar šo siltumu, ko guvu,

Visas vētras varu veikt.

Ciemi tālīni kļūst tuvi,

Iesim labus vārdus teikt!

ZIEMEĻU PASAKA

.—. Tad nu brangi salst: Lapsu nora Sasilsisu taigas kūmiņiem astes sastingst gredzenā, — šūpodams briežādas zābakus — untes, sēž un tīksminās Ledus zemes ļaunais gars šaitans.— Medniekiem nemaz nevajag skrošu — lādiņa vietā var pagrābt sauju aso sniega vižņu. Cilvēki gan kļuvuši tādi savādi: sapņo šurp pagriezt siltās straumes, manos ledus pagrabos atrakt zemes uguni, tikai vēl īsti nezinot, kur to meklēt… Gribot uzcelt nez kādu tur Saules un Dārzu valsti. Jāsmejas! Prātiņ, nāc mājās! Viņi ar steigu jāpārmāca. Karstie murgi jāapdzēš ar saltu dušu, pieres jāatdzesē ar ledus kompresi. Vēl vaļīgāk jāpalaiž sala bremzes. Patīkami, ka man, Saitanam, radušies sabiedrotie ļaužu vidā. Ziemeļu misijas atamans Kolčaks perina plānus par jaunu mērenu ledus laikmetiņu nepateicīgajai, grēcīgajai pasaulei. Viņa divīzijas, kaut arī kaujās krietni papluinītas, jau ilgāku laiku lūko iekustināt Sibīrijas ledus kalnus un kopā ar šļūdoņiem velties uz nemiernieku citadeli Maskavu. Uniformētais pasaules glābējs ar savu iesaldēšanas specstiķi no Amerikas onkuļa mistera Polāra esot saņēmis vai veselu birkavu dolāru. Uz Jakutsku jau nosūtīti divi saldēšanas dižmeistari «baltie brāļi» — ģenerāļi Višņevskis un Pepeļajevs — ar turpat vai melnu tūkstoti aukstiem un karstiem sitamiem un duramiem apbruņotu vīru. Tikai akls neprāts un naivums varēja skubināt saujiņu pārdrošnieku, pāris simtu krievu, jakutu un latviešu, pie Sasilsisu jurtas stāties pretī šai ledus dūrei. Viņus gan komandējot viens no partizāņu — vectēva Kalandrašvili un Lazo izaudzinātajiem ugunsvīriem, viens no izdaudzinātajiem latvju strēlniekiem Ivans Strods. Taču viņu dvēseles jau sen visās vecās pasaules aizlūgsnu cellēs novēlētas man, Saitanam. Izbriduši Dienvidfrontes smiltājus, izgājuši caur Kahovkas bula ugunīm un Sivaša sīvo ūdeni, strēlnieki nu beidzot lauzīs kaklu manās rekordaukstuma knaiblēs. Lauska cilpai neviens cauri netiks. Uz ko viņi cer, jau trešo nedēļu ielenkti, ierakušies un ierakti sniega cietoksnī? Ar sasalušu, jēlu zirggaļas kumosu pat vilks ilgi dvašu nevilks. Tikai ievainotie saņemot pa malkam izkausēta sarkana sniega ūdens. Nepakļāvīgo gals nav tālu. Vēl niknāk jāuzpūš purga, vēl ciešāk jāsavelk tumsas stīpa! — Šaitans, kāri grauzdams lāsteku, aplīk vēro, kā dārdot un gaudojot sažņaudzas viesulis ap Lapsu noru. — Nu, brāli general, ir laiks! Sūti aplamniekiem beidzamo reizi savu depešu •— ultimātul Saberz viņus pulverī, ko es uz savu veselību ieraušu nāsīs! Ap-čī…

Taču Saitana izsenajai pretiniecei, briežkopju, zvejnieku un dimantu meklētāju aizbildnei, tundru un taigu labajai fejai Misnei, kā par spīti, jau pēc dzirdētajiem nostāstiem vien iepaticies sīkstais Ludzas feldšera dēls Ivans, kuram nepārtrauktajos uzbrukumos viena lode iestrēgusi plaušā, otra — gurnā, bet kurš, smagi ievainots, turpinot vadīt kauju un protot pat jokot: «Jo vairāk manī metāla, jo kļūstu cietāks…» Kas gan tie par cilvēkiem: pat mirušie neatstāj ugunspunktus — ar saviem sasalušajiem ķermeņiem pārvēršas nepārkāpjamās barikādēs. Kādai gan jābūt taisnībai, kuras aizstāvjiem pietiek spēka pastāvēt pret lavīnu ielenkumu? Misne līdzjūtīgi iededz pie melnajām debesīm ziemeļblāzmu, ko jakuti dēvē par jukagīru ugunīm, lai cīņās pārgurušie Stroda puiši nobradātajā norā, slāpju mocīti, redz sasmalstīt kaut kripatiņu tīra sniega. Bet arī par to daudziem jāsamaksā ar dzīvību.

Ivans Strods visbeidzot izdomā kara viltību. Veikli notēlodams pieveikto, viņš ar kreklam noplēstu baltas drānas gabalu ievilina sava cietokšņa munīcijas bunkurā un uzlidina gaisā prāvu baru uzvaras nojausmā apskurbušu pepeļajeviešu. Ar viņu oficieriem nelāgā ķezā iekuļas arī pats kūdoņa Saitans. Nešpetnim apsvilst bārda, bet bez tās peklē nedrīkstot tūkstoš gadu rādīties.

Ledus kaujas slava, milzu sprādziena atbalss apskrej visu Jakutiju. Palīgā steidzas Kārļa Baikalova-Nekundes eskadroni, atsvabina Amgu, aiztrenc ienaidnieku līdz pašai zemes malai. «Brālim» Pepeļajevam drīz vien jāstājas taisnās tiesas priekšā, jāatbild par saviem saldētāja briesmu darbiem.

Bet Ivanam Strodam, kuru jakuti uzskata par savējo, pasniedz trešo Sarkanā Karoga ordeni un sudraba zobenu ar zelta burtiem iegravētu uzrakstu «Jakutijas varonim». Kas izturējis visus pārbaudījumus, tas pieder mūžībai.

Arī Misne ledus cietokšņa garnizonam sarīko krāšņu, varenu salūtu ar godavārtiem: tik spožas un daudzkrāsainas jukagīru ugunis ziemeļos vēl nav redzētas. Garā polārā nakts kļūst gaišāka par apskaidrotu dienu — iespējams lasīt ne vien grāmatu, bet arī visapslēptākās cilvēku domas un izjūtas.

Pa bargo cīņu pēdām, kur straumēm lijušas brīves karotāju — strēlnieku asinis, droši esot nospraužamas celtnieku dzīvības trases un maģistrāles: no dziļumiem augšup bagātīgi uzverdot silti, dziedinoši avoti — geizeri, uzšļācot stipra zemes uguns elpa, bet Sasilsisu taigā Amgas krastos varot atrast viskrāšņākos dimantus.

MĒS — LATVJU ZĒNI…

Mēs — latvju zēni, Ozolēni

No sakņu dzīlēm,

No ozolzīlēm.

Nav sīka tauta,

Nav šaura cilts.

Tur kalnus skaustā Tā smalkā smilts.

Mazs zizlis saujā Piedod toni.

Ved pulkus kaujā Eskadroni.

Pie zirgiem žigli,

Kamēr vēl laiks!

Kūp karsta migla,

Garo tvaiks.

Līdz melnis putēs, Pakavi nodilst — Pēc ugunsputna Ap zemeslodi!

Mēs — latvju zēni, Ozolēni…

DONAS TEIKSMA

Vai tie pulki, kas vēl dzīvi, mūsu ceļu tālāk iet7 Un tie zēni, zēni brīvie

tādas pašas dziesmas dzied?

(Māris Čaklais)

Tur neko nevar darīt. Tāds ir karavīra liktenis. Tava lode tevi atradīs . . . Viss pārāk dīvaini, lai neticētu, ka neatrodos viņsaulē. Bet varbūt ir vēl kāds vidus posms starp nāvi un dzīvību, kad nav ne samaņas, ne bezsamaņas? Kāpēc esmu gluži kails? Vai stāvu pastarā soģa rezidences priekškambarī un mani grasās ietērpt ercenģeļa drānās? Diez vai tāds «gods» gan pienāktos. Un no kurienes tie kupenu lēveņi šeit pie Donas? Nebiju gan dzirdējis, ka dienvidos kristu karsts sniegs. Bet, nudien, nesalst un nejūt arī palāses, varbūt tādēļ, ka esmu jau sastindzis. Nav spēka un nav arī vēlēšanās pakustēties, jo esmu sakusis kopā ar zemi, ar balto nakti. Tikai neizjaukt klusumu, kas pirkts par simt vētrām. Vēl mirkli. Vēl gadsimtu. Kas iesildījis stepē šo vietu? Vai tu, Iļjas bruņuvīr, brāli Svētkaln? Arī man te japaliek. Kalposim par slieksni. Klausīsimies mūžību. Uz manām krūtīm klaudz 1920. gada februāra soļi, apstājas un aiziet garām lauksardze. Līdzīgi meitenes dziesmai kaut kur iesmeldzās mandolīna, un kļūst tik bezgala žēl, ka tās ir tikai atbalsis, manu divdesmit sešu gadu izskaņa.

Melodija pamazām pārvēršas vilku gaudas. Bālās, vienaldzīgās ziemas zvaigznes pieriet tumšām asinīm kā zvēru redzokļi, laupījumu jaušot. Nokaitētām adatām sāk durstīt vējš, pa dzīparam plucinot un sagriežot vērpetē izārdīto sniega villaini. Bet varbūt tas ir saraustīto domu, aizritējušo dienu putenis, kas sarec caurspīdīgos ledus bluķos un ar briesmīgu lavīnas spēku gāžas virsū? Cik reižu drīkst nogalināt cilvēku? Vai tie ir dzimtās Liepājas dzirnavu gaņģi, kuros malta un bīdelēta mana jaunība? Cik ierakumu biedru karš Galīcijas laukos sašķaidījis kaulu miltos, ar kuriem aizķepusi un nosirmojusi zeme? Bez saudzības kapāt trulos cilvēku cirtējus, malt mūsu mūžu malējus! — vēlāk mācīju saviem artilērijas diviziona puišiem Tambovē,

latviešu strēlnieku kolonnai, ko izveidoju par komunistisko internacionālo vienību, iekļaujot tajā arī bijušos karagūstekņus — ungārus, vāciešus un čehus.

Sals kā uz kratekļiem nežēlīgi purina locekļus, galvu kā neiederīgu graudu skrubina rijīgi dzirnakmeņi. Sīvi dedzinādama, izkausēta alva ielīst dzīslās. Nemaz nezināju, ka par atmošanos jāmaksā ar tādām mokām. Bet, ja sāp, — esmu dzīvs! Līdz ar atmiņu atgriežas cerība. Pūlos atcerēties.

Pie Maničas, kur smagās kaujās mūsu divīzijas atvairīja balto uzbrukumus, labējā flangā radās pārrāvums. Ar raitnieku dienvidū drāzāmies turp — varbūt izdosies uzmundrināt zēnus un tomēr noturēt pozīcijas. Taču ieplakā pie Malaja Zapadenkas viensētām mūs pašus kā auļojoša cilpa ielenca oficieru sotņa. Jau pēc pirmās apšaudes raitnieks iegāzās ar seju irbenāju krūma.

Pārāk blīvas bija šurp raidītās ložu kārtas. Vai tiešām tevi, draugs, būs jāatstāj viņpus barikādēm? Žēl, ka tik maz paguvu parunāt ar tevi, puisi no baškīru ciema, kurā dzīvojušas latviešu ieceļotāju ģimenes, bet laimi arī tajā neesot atradušas. Tu apsolīji pārvest teiksmaino ugunsputnu, kas nu ar dzelzs nagiem iecirties tev plecā . . . Cilvēki, nenolauziet šos krūmus! Tie apsniguši dvēselēm.

Trešo reizi uzplaukst kad irbenājs.

Zīle uz zara ar vēsti stāj:

Nepārnāks, mīļā, tavs kazaciņš,

Stepē uz mūžu aizmidzis viņš . ..

Gārdzot apmeta kūleni mans zirgs. Izrāvis mauzeri un naganu, retināju uzbrucēju ķēdi: . . . trīs . . . septiņi . . . Līdz atlika vairs tikai divas lodes — sev. Par šādu ne visai apskaužamu situāciju karā biju dzirdējis. Tagad tā pietuvojusies pašam. Piegrūdu stobru pie deniņiem, bet abi ieroči saniķojās. Laikam mani žēlodami. Dusmās abām rokām satvēru zobenu, mēģināju uzgulties uz tā. Tobrīd kāds ūsains jātnieks, auļodams no piekalnes, izdūra pīķi cauri manai budjonovkai. Paguvu ar aukstā metāla asmeni nocirst viņa pacelto roku. Lai citreiz Liepājas puikām nebojā fasonu… Tūdaļ gļeti nodrebinājos. Atcerējos kādreiz ticības mācības stundā priekšā lasīto bausli: «Tev būs mīlēt. . .» Mīli nu šo uzpirkto pasaules klaidoni, kuram apsolīta muiža manā tēvzemē un kurš nu uzpūtīgi vingrinās asinssuņa vagara amatā. Svētajos kanonos ir arī citi vārdi: «Nocērt roku, kas nodod!»

Nākamajā mirklī pa pakausi saņēmu cita uzbrucēja zobena belzienu, pēc kura, šķiet, vairs nebūšu izrādījis ne mazākās dzīvības pazīmes un, izģērbts un atstāts sarkanā šķīdonī lapsām par barību, sagulēju, pusnemaņā vārtoties krampjainos murgos, līdz vēlam vakaram . . .

Slauku ar sniega lēkšķi asinis no sejas un kakla, berzēju notirpušos sānus un kājas. Labi vēl, ka esmu uzvēlies vai uzvelts uz kritušā raitnieka brezenta mēteļa. Drebinādamies satuntuļojos tajā un rāpjos laukā no bedres, kas man šķiet dziļa kā reiz mātes stāstītā pasakā veļu aka,

No paugura, palsajā mēness gaismā pamanījis mani, šurp drāžas jātnieks, griezīgā balsī kliegdams: «Boļševiku spoks!» — laikam no tiesas nebūdams pārliecināts, ka neesmu parādība. Viņa raidītais karabīnes lādiņš aizlido man garām. Tuvcīņā gan jāmēģina iztikt bez vīzijām . . . Vismazākā kļūda

var maksat dzīvību. Pagūstu izraut pulvera sakarsēto ieroci apstulbušajam balto apsardzes kazakam no rokām un ar laidi pāršķelt viņam galvu.

Tikai nepakrist! Sasprindzinājumā pat sāpes nesajūtu. Tēvs, ostas krāvējs, traģiskās reizēs man ieteica domās turēties pie kaut kā ļoti, ļoti dārga . .. Kas gan ir tuvāks par dzimto krastul Pasvied burvju dzijas kamoliņu, Liepāja! . . .

Kaut kādi uzraušos kazaka zirgā, un tas mani rikšiem vien nes uz tuvējo sādžu, varbūt tieši «lācim rīklē» — uz baltgvardu štābu. To nu gan ne! Tagad, kad ar tādām pūlēm esmu izsprucis no viņpasaules drēgnajiem apkampieniem.

Ar četrkājaino lopiņu es protu sarunāties. Puspasaule seglos apjoņota. Vai neesi diezgan Kurzemes auzu sarijies, sirmais zviedzēj? Sai zemītē vien uzaugi, nesper vis tai ar pakaļkāju, nepārdodies par treknu ķeseli svešzemju tantēm un antaniēm. Ja kļūsi prātīgs, dzēsīsim tev vecos grēkus un pēc kara maksāsim pieklājīgu zirga pensiju. Tu zini, ka ar mani joki mazi: māku visus kavalērista stiķus — voltižēt un džigitēt ne sliktāk par Dagestānas džigitiem. Eh, nebūtu mani kauliņi tā savēlēti … Es tev parādītu dunduru azotē . . .

lekožos ar zobiem pavadā, jo roka pēc pēdējā trieciena nemaz negrib klausīt. Beidzot izdodas brašo spalvaini apstādināt pie noplukušas, papelēs iestrēgušas mājeles, no kuras pat suns neiznāk apriet. Cerīga zīme, nodomāju. Turīgu velna brāli vai desmit labi barotu kvekšu sargātu. Vismaz izliktos, ka sargā.

Kad netaisos no aidinieka muguras rausties lejā, uzmanīgi paver vārtiņus bārdains, bet dikti acīgs večuks.

— Kas tu tāds par elles ērmu? No kurienes un uz kurieni? Kāpēc nelamājies?

Gandrīz čukstus lūdzos, lai pārsien man galvu, bet bārdainis, ar baltu ķeģīti krustus mezdams, dievojas:

— Visa būda kā izslaucīta. Nāk jau vienā gabalā tie atbrīvotāju kungi. Cits par citu mutīgāks un manīgāks, kamēr no beidzamās skrandiņas atbrīvojuši. šodien pēc lielā blīkšķa kubaniešu radas denščiki pēdējo vistiņu ar ložmetēju sētmalē noknieba. Šiten tas maiss vien palicis…

— Apskalojiet spainī un sieniet, tētiņ, ar to pašu! Citādi noasiņošu …

Nogāžos durvpriekšā, un vecīša sirdsapziņa ierunājas.

Tikai pēcāk uzzinu, ka viņa dēls dienē kādā no mūsu divīzijām. Katram jau to nedrīkst stāstīt, daudz ko nedrīkst, ja vēlies dzīvot. Un vai mūsu dzīvība pieder tikai mums? Veciem vēl gribas paskatīties, vai kas prātīgs iznācis no bērniem. Vai bija vērts pūlēties audzinot. Varu saprast šādus rūgtas dzīves mācības skolotus cilvēkus, kuri sapņo par «savu kaktiņu, savu stūrīti» un kuriem piederīgs arī mans tēvs. Viņiem aizvējš vajadzīgs, lai izaudzētu un pasaudzētu ābeli un dēlu, nevis lai tumīgā saulgozī iedzīvotos uz citu rēķina. Visi līdz šim tikai glumām mēlēm solījuši stāvēt mūžīgā sargvietā par zemesrūķu drošību — dzen tikai vadziņas un gādā mums maizīti … Bet briesmu brīžos klajuma allaž esi palicis gluži viens. Sargies pats, kā proti, — ar egļu vāli vai viltību. Un kā ir ar to izdaudzināto zemes ļaužu atvērto sirdi? Ielaid vilku priekšnamā sasildīties, un tas, palikdams uzticīgs savam tikumam, pārkodīs tev rīkli.

Tālredzīgi paslēpis aiz papelēm pussagruvušajā pirtiņā nokusušo zirgu (jo kurš gan pie tāda plikadīdas iedomāsies tik lepnu kumeļu meklēt), večuks atgriežas un līdzjūtīgi krekšķina:

— Liecies tepat aizkrāsnē un nosnaud kādu strēķi. Maķenīt siltāks ir nekā pagalmā. Cilvēku visur tagadīt medī kā meža zvēru. Iedzer šo zāļu groku!…

No pusizdzisušajām oglēm sejā plūst garojums kā mātes midzinošā elpa ar klusu nopūtu. Rēnā blāzma pamazām iedegas gaišā dienā. Circeņu galodu spalgā strīķēšana pārvēršas mūsu 1. jātnieku armijas orķestra spēlētā sēru marša skaņās . . .

Visa Rostova, kur atrodas štābs, ir kājās. Mani kareivji un komandieri, kā jau svinīgās reizēs pienākas, ietērpti sarkanās bridža biksēs, huzāru mundieros, Šineļos ar platām zīmotnēm, ķiverēs ar zvaigzni, visi brašu stāju — ar pienācīgu salūtu godina kritušos kaujiniekus. Piemin arī mani, 11. kavalērijas divīzijas komisāru Konstantīnu Ozoliņu, kurš esot cīnījies, kā latvju strēlniekam pieklājas. Esot bijis liela auguma, platiem pleciem, «īsts padomju milzis», ar atklātu seju un jau no pirmā acu uzmetiena izraisījis simpātijas. Kaujā Ozoliņš bijis pārdrošs, varot pat teikt, drošākais no drošākajiem. Bet tai pašā laikā pēc dabas nopietns, apdomīgs, kas gan nebūt netraucējis cienīt jokus un prasmīgi tos izmantot: kritiskā mirklī vienmēr bijis klāt ar saviem stiķiem. Ozoliņš bijis apveltīts ar varenu lāča spēku — varējis piejāt kādam noskumušam karavīram, ar vienu roku izcelt to no segliem, sapurināt un atsēdināt atpakaļ, piebilstot: «Nevajag skumt! Galvu augšā!» Kāds runātājs atceras 1919. gadu, kad Ozoliņš vadījis uzbrukumu pret baltgvardu virsnieku daļām, kas bija nostiprinājušās upes labajā krastā. Zem pretinieka spīvēs sprostuguns spalgā salā Konstantīns Ozoliņš pirmais pārauļojis tiltam un pirmais arī ielauzies Kastornajā — svarīgā dzelzceļa mezglā, kur saņemti gūstā pusotra tūkstoša ienaidnieku. ..

Neērti — kaut arī sapnī — dzirdēt par sevi tādas uzslavas. 2ēl, ka nespēju puišiem par daiļrunību un patronu tērēšanu izteikt kodīgu piezīmi, jo esmu taču, kā teikts Revolucionārās kara padomes pavēlē № 40, «… 29. janvārī, veselas baltgvardu bandas vajāts, atšaudījies . . . kritis varoņa nāvē . . .».

Vienīgi Semjons Budjonnijs nevar un nevar samierināties ar nepieņemamo domu, ka tas pārdrošais jātnieks no Liepājas gājis bojā; atkal un atkal apvaicājas Klementam Vorošilovam: «Vai vēl aizvien nav nekādu jaunu ziņu?» Cieši pirkstiem vīstīdams ūsu galus, it kā kaut ko atcerēdamies, viņš gan paraksta pavēli — nosaukt bruņuvilcienu N2 74 K. Ozoliņa vārdā, taču no atvadu runas pagaidām kategoriski atsakās: «Mani zēni tik viegli nemirst!» Un nav jau arī laika mirt. Šie puiši no Baltijas apsolījuši labākas dienas savai zemei, un viņi to izdarīs. Strēlnieki ar vārdiem nemētājas.

Bet būs tomēr kaut kas jād'ara, jāsadod pipari, lai tīšuprāt neskrien ugunī…

Nemaz vēl nenojaušu, ka īsais sapnis, no kura ap pusnakti mani iztraucē zābaka spēriens mugurā, bijis tik tuvu īstenībai.

Arī kazaki, kuri ielauzušies būdelē, nav no muļķajiem.

— Šeit nomalē drošāk. Šādu graustu sarkanie neapšaudīs. Nostāk no priekšnieku acīm varēsim šonakt krietni uzdzīvot. Apslacīt un notiesāt rekvi-

zēto aunu. Sataisi, vecais, zakuskas Ukrainas hetmaņu gaumē, Teķa ādu atstāsim tev par dīrāšanu. Bet, ja ķepurosies pretī, paša ādu uzvilksim uz sētas. Nu, živai! Un kas tas par mirlu tur aizkrāsnē? Lieki ēdāji mums nav vajadzīgi. Stjopka, palīdzi viņam aiziet pie tēviem! Noknieb aiz šķūņa, živai!

— Esmu pareizticīgais, — šķietami vienaldzīgā balsī saku uz labu laimi, — no Guļajpoles, mani mobilizēja vezumniekos… Mans kungs sūta jums labdienas. ..

— Gu-guļaj… Svētā Marija, vai tur nerosās pats zemnieku atamans?

— Kā nu ne, Mahno . . .

Sarunu biedrs Stjopka ar bakurētaino vaigu jau taisās ieliet man krūzē malku no lielās kandžas pudeles, ko mēs Kurzemē dēvējam par «karlīni». Bet drukns kazaks spēji izsit trauku viņam no rokām un, noglaudis savu pārsieto ausi, kliedz;

— Pie sienas! Vai mazums esam cietuši no tādiem badmirām! Ja vēl kāds lišķa — komisārs būtu patrāpījies, vismaz pulksteni ar sudraba ķēdi nopelnītu. Bet šitāds nav pat labas lodes vērts.

— Tomēr kristīga avs vien ir… Tā jau, svētā Marija, grēku sakrājies gana. Mums, lauciniekiem, jāturas kopā. Deņikins, ko tā gaidījām, arī apšaujot kubaņiešus, augsto radu patrencis. Kam lai šajos laikos tic? Nekā nevar saprast — kurš tad ir tas mūsu aizstāvis? — Sabozies noslauka lūpas baku-rētainis, tempj no «karlīnes» pamatīgu šļuku un noliek arī man kā sunim izsutinātā ragaiņa kaulu. Druknais, zupas un grādīgā dzēriena tvaiku atmiekšķēts, lēnām nomierinās, taču apsēju no galvas man norauj — būšot vieglāka pacelšanās uz eņģeļa spārniem…

Ju-hai, sistie, sarietie.

Odziņas nu plūksim!

Kāpsim kņaza karietē,

Ksendzu priekšā jūgsim . , .

Tādas «dzīres mēra laikā» vecais grausts nu gan vēl nav pieredzējis. Rēgu deja pirms gaiļu dziesmas. Pēc «joku izrādes» kļūst pārāk drūmi. Visi plātīgie ir vienādi garlaicīgi. Žēl, ka nav kaut vienas granātas. . . Kaut gan no Stjopkas, kas zina, varbūt vēl var iztaisīt cilvēku.

No rīta večuks mani aizved uz skolu, kur ierīkota lazarete. Tīfa karsoņa mocītie un sirojumos savainotie, vaidot un žēlsirdīgās māsiņas bezcerīgi saucot, guļ cits pie cita uz grīdas. Šķiet, kādā no pēdējām vētrainajām dienām aizklīdis vai viss sanitārais un apsardzes dienests. Tātad baltie jūtas kā uz pulvera pagraba. Man tiek atrasts brīvs pleķītis pie loga, kas aizstūķēts ar vatētu kamanu segu, tāpēc no neciešamās smirdoņas arī šeit nav glābiņa. Izrādās, ka blakus zem ložu caururbtā šineļa nez cik ilgi jau gulējis mironis. Mamontovietis. Viņa dokumenti man lieti noderēs bēgšanai no sādžas. Diemžēl no drēbēm gan tūdaļ jāatsakās, jo tajās ik vīlē jau ieperinājušies citi apdzīvotāji… Kādu kaimiņu klātbūtne man vēl paredzama?

Ap brokastlaiku piesmakušajā palātā ieklibo garmatains vienāds ar kaklā pakārtu metāla krustu, stiepdams karstas viras spaini. Ap to saklūp vai vismaz izstiepj pretī izģindušās rokas no visām pusēm izsalkušie bēdu brāļi. Par «debesu dāvanu» nokristītais zaldātu «labdaris» iesmeļ katram bļodiņā pa

prāvam kausam šķidruma. Neriimiski un ātri kā stārķu klabatas klaudz koka karotes. Pēc nedaudz mirkļiem trauki ir iztukšoti un daudzi no ēdājiem iemieg, lai vairs nekad nepamostos. Liktenīgas un — kā tūlīt noskaidrojas — laimīgas neuzmanības dēļ mans šķīvis uz palodzes apgāžas un man atlikuši ko iestrēbt tikai daži malki. Bet ar tiem pietiek, lai astoņas diennaktis mocītos ar neciešamām graizēm vēderā, kustības paralizējošiem galvas reiboņiem.

Nav iespējams noskaidrot, kas tas par uznireli uzradās un tikpat pēkšņi nozuda. Varbūt tā bija pati nāve? Vai fanātisks vecticībnieks, kas vēlējās atsvabināt no šīs pasaules ciešanām nelaimīgos mūžības ceļiniekus? Vai varbūt sāncenšu bandu, kas gatavo jaunu iebrukumu ciemā, uzpirkts un iesūtīts spiegs, kuram uzdots nolaist pretinieka asinis? Bet varbūt netīša traģiska pārskatīšanās ar tārpainiem buljona kauliem un ziepjakmens uzlējumu . . .

Ja pie manas guļvietas nedežurētu ar kaut kādām sūrām, spēcinošām tējām, stiprām kompresēm un ja neatvestu feldšeri ar jodu un marli tas pats mans pasaku večuks, šī nedēļa nu gan būtu neglābjami pēdējā manā mūžā. Paldies tev, svešo, balto tētiņ! Es tev būtu atdevis visas savas goda zīmes, jo esi tās nopelnījis, bet diez vai satiksimies. Tādus kā tu neieraksta pulku sastāvos, bet bez jums, klusie, neredzamie kareivji, mūsu armijas apstātos, iestigtu kupenās, sadegtu ģenerāļa Tīfa karstajos skāvienos. Par mīlestību nevar samaksāt. Ja tavs dēls būtu kritis, es karotu arī viņa vietā. Laiks mūs tuvina, ved kopā.

… Apcirptiem matiem, ieģērbts baltgvardu oficiera mundierī, apgādāts ar paroli, kas ļāva tikt cauri sādžas sardzei, uz tā paša pirtiņā saglabātā jau pazīstamā zirga muguras ieauļoju ļaužu pulkā Donas krastmalā pie pārceltuves, kas gan pašreiz nedarbojas. Nav šaubu — beidzot atkal esmu pie mūsējiem. Norauju no svārkiem dzeltenos uzplečus kā šīs aizvadītās dzeltenās dienas un noraugos, kā tās pazūd atvarā starp krācošiem, virpuļojošiem ūdeņiem. Es jau paredzēju, ka tūlīt pirmajā acumirklī man vis nenoticēs. Fantāzija, izdoma aizvien atpaliek, netiek līdzi patiesībai. Klausieties, apstrīdiet, salīdziniet! Bet būs vien jātic, mīlīši! Ņemiet, ja gribat, mani gūstāl Nav jau kauns un bailes nokļūt īslaicīgā gūstā pie cilvēkiem. Bīstamāka ir brīvība pie vilkiem. Un tagad, aidā, sirmīt, kāpsim uz ledus gabala! Uz zilā cerību plosta.

Donā ceļas pali. Bet varbūt tas ir mūsu sviedru un asiņu paisums? Ne jau no mārkņām un purviem iztek strauti un tērces. It visas upes savu sākumu smeļ no cilvēku asiņu traukiem. Cik vēl tūkstošu jūdžu līdz dzimtajam krastam?

Steigsimies kopā ar pavasari!…

TĀLAJĀ KRASTĀ (Fragments)

Dņepra, krievu upe,

Daudz tev savu rūpju, —

Vai tu manas uzminēji?

Vilni pretī slēji.

Kur aust mīļiem rīti?

Bēgļu gaitas dzītos Pasveicini, Daugaviņai Aiznes kādu ziņu!

Tālos krastos vēlu Skumst pēc viņas dēli.

Dzimteni, kur spēku smēlies, — To jau neizvēlas.

Dņepra, krievu upe,

Māc mūs viena rūpē:

Tikai tas, kas brīvs, kam vara, Citus brīvus dara.

Par mums nebēdājies,

Visādi jau klājies.

«Provodņika» puikas turas, Atkal uzvilks buras.

Cauri sēkļiem, lodēm!

Streļķi nepadodas.

Krasts, kas gūts par maksu svētu, Netiks atdots lēti.

LEĢENDA PAR PŪCI

Dīvaini putni esot pūces. Dažs nīgri apgalvo, ka gluži aklas būtnes. Gandrīz vai akluma simbols. Neredzot to, ko visi redz.

Cits piemetina ar smīnu — pa baltu dienu guļ. Bet kādam taču jāpaliek nomodā arī pa tumsas melnumu. Un ne jau jādemonstrē, ka tu esi modrs un redzi. Svarīgi ir, ka biji liecinieks un to nenoliedz.

Tāpēc neklausies, spārnotais naktssarg, šajās paviršajās paļās! Tāds jau allaž pirmajā mirklī to spītīgo liktenis, kuri dodas pa nozieguma pēdām, velk

dienas gaismā slepenu ļaunumu. Daudziem bailes no patiesības, no atmaksas. Ak, kā bail! Bet tu neklusē!

Pastāsti visu, kā bija. Cilvēki, kuriem dārgs gods, tevi sapratīs.

Viens no atamana Mahno vietvalžiem «tēvocis» Karetņiks sēdēja aizbēgušā ksendza savrupmājā pie melna flīģeļa uz apaļa skrūvsoliņa, kas visu laiku nervozi grozījās šurp un turp kā vilciņš.

Kaut arī līdz pusnaktij oficieris jautrā kompānijā bija dzēris nenosakāmas markas vīnus un spirtotus kokteiļus, kas uzošņāti garīdznieka pagraba zāģu skaidas, galva bija nejēdzīgi skaidra.

… Kas gan varēja paredzēt, ka tik ātri izputēs arī Vrangelis, kam netrūka Antantes svētības — naudas, tanku un lidmašīnu, kavalērijas un izlases divīziju;turklāt bija izveidots tik drošs midzenis — dzeloņstieplēm un bunkuriem apjoztais Turku valnis. Eh, ja es ar saviem četriem tūkstošiem dēkaiņu ietiktu tajā, nudien, nocietinātos kā sultāns Alī pašā uz mūžu! Ar savu harēmu un konjaka noliktavu. Kas par dzīvīti būtu…

Bet tagad? Tīrais negals; reglamenti, revolucionāra disciplīna, ik uz soļa uzskaite un atskaite, viss — tautas manta; piedursi mazo pirkstiņu — tribunāls…

Kur tad ir tā brīvība? Vai tāpēc uguni ostījām, lai strēbtu ķiļķenus no viena katla. Tāda kārtība man, vecam stepes vilkam, neder. Bet, lai kā grozies, pamēģini ar sarkanajiem šobrīd nesadarboties! Viņi diemžēl pārāk stipri, lai uzveiktu tos atklātā cīkstiņā… Stiepām gumiju, visādi laipojām, taču arī bez mums Perekopu būtu nolikuši uz lāpstiņām.

No rīta, 22. novembrī, štābā jāsaņem jauns uzdevums; mani ļaudis jau uzoduši: jāizvieto karaspēks Krimas pussalas aizsardzībai no Kačas upes līdz Saku ezeram. Bet mums līdzās uz ziemeļrietumiem tīši vai netīši stāvēšot 2. latviešu strēlnieku brigāde, kuru gan parasti sūta uz karstākām vietām. Tātad pēc pieredzes nojauš, kas mums aiz ādas… Ne jau velti runā, ka man esot vilka zobi un lapsas smadzenes.

Ar traku steigu jāeļļo tačanku riteņi, jāapkaļ zirgi, par katru cenu mums jātiek uz Jušuņu, iekams nav norimis uzvaras skurbums. Tas indē arī mūsējos — sākuši domāt par zemi, par atgriešanos staņicās. Zaldātam visu laiku jādod ost pulveris, citādi viņš atmiekšķējas…

Ar latvju strēlniekiem, sevišķi ar 2. brigādes komandieri Frici Labrenci man veci rēķini. Pārāk labi viens otru pazīstam, lai, paceļot cepures, pagrieztu ceļu. Tādus kā viņš arī miera dienās ceļ komandējošos posteņos — uzticēs Krimas kara apgabalu vai noliks Ārkārtējā komisijā dzelzs Fēliksam pie labās rokas… Ja piešūs lietu, nav ne mazāko cerību ar kukuli aizbāzt muti.

Katram gadījumam ievācu ziņas par šo pārlieku acīgo Dobeles zemniek-dēlu, kurš man seko kā ēna, iesien mezglu par katru manu soli. Šis mezgls jžpārcērt. Bet kā to izdarīt?

1916. gadā Labrencis beidzis Kijevas 2. praporščiku skolu, bijis 119. Ko-lomnas kājnieku pulka rotas komandieris, Piedalījies Kornilova dumpja apspiešanā. 1918. gadā ieskaitīts 6. Tukuma pulkā, pēc dažiem mēnešiem kļuvis komunists. Pēc biedru ieteikuma iecelts par pulka komandiera vietnieku un drīz vien — par komandieri. Tātad viņam uzticas. Labrencis jau allaž turas

kopā ar saviem puišiem, kuri viņu mīl, ciena, Tādu apmelot būs grūti. Cita lieta, ja kāds mūsējais ielavītos štābā…

Arī kauties tas velna latvietis prot, saglabāt aukstasinību, 1919. gada 21. februārī 6. pulks kā pēdējais ar kaujām atstājis Alūksni. Kāda cīņās izretināta pulka rota ilgāku laiku atvairījusi vesela somu bataljona triecienus, tā dodot iespēju pārējiem izkļūt no pusielenkuma. Visbīstamākajā kreisajā flangā kopā ar strēlniekiem cīnījies pats pulka komandieris internacionālists Fricis Labrencis… Viņa vadībā pilsēta pēc nedēļas esot atkal atgūta. Tā bijis rakstīts frontes avīzē.

Par spīdošo operāciju pie Harkovas, kurā ticis atbruņots un saņemts gūstā 3. Kornilova pulks, ar pavēli № 154 Fricis Labrencis apbalvots ar Sarkanā Karoga ordeni, bet 6. latviešu strēlnieku pulks — ar otru Kaujas Sarkano karogu. Komandieris trīs naktis pirms kaujas negulējis; pats organizējis izlūkošanu, sīki izstrādājis visu uzbrukuma plānu, pārbaudījis kareivju gatavību cīņai.. .

Visskaudrāk šī zvērinātā boļševika dūri izjutām tanī karstajā janvārī Deņikina aizmugurē Jekaterinoslavas un Poltavas guberņā, kur sagrābām vairākas pilsētas un diezgan jautri padzīvojām. Nav jau ko noliegt — prestiža dēļ vilks kaulus nešķiro. Apčamdījām ne tikai resnvēderus kupčus vien. Kad tuvumā nebija liecinieku, aptīrījām arī Sarkanarmijas rezerves daļas, lauku virtuves. Zemnieki, kuriem sasolījām paradīzi, mums ticēja. Gribējām iekrāt nebaltai dienai. Bet tā pienāca ātrāk, nekā gaidījām.

Kaut arī tīfs pļāva platāku vālu nekā lodes, kaut arī uzspridzinājām tiltus ap Jekaterinoslavu, sarkanā divīzija piecās diennaktīs forsēja Dņepru, visciešāk knaiblēs Mahno mītni — Guļajpoles ciemu, Orehovas un Pologu staciju sažņaudza 8. un 6. latviešu strēlnieku pulks. Mums ar atamanu izdevās nozust. Bet «tēvocis» Milaško ar 250 pārbaudītiem nevainojamiem rīkļurāvējiem, 4 ložmetējiem, milzumu šauteņu un, galvenais, ar visu mūsu «pūra lādi» — 1,69 miljoniem padomju rubļu — krita Friča Labrenča ķetnās. Lai izķepurotos un turpinātu militāro kontaktēšanos, gribot negribot bija jāinscenē kaut kāda «zemnieku tiesa»; paldies dievam, toreiz nošāvām dažus «neapzinīgus elementus» — neglābjamus tīfa slimniekus, kuri bez tam bija sariebuši, sacīdami taisnību acīs «tētiņam» Mahno. ..

Maz cerību, ka Labrencis mūsu izdarības noklusēs. Par tām patvaļām vien, ko atļāvāmies Jekaterinoslavā, spriedums neizbēgams. ..

Karetņiks atkal veica pilnu apgriezienu ar rotējošo flīģeļsolu, it kā demonstrējot cilpas savilkšanos. Izrāvis no maksts naganu, viņš, daudz netē-mēdams, sašķaidīja pusizdzerto pudeļu bateriju uz angļu Cipendēla stilā darinātā viesistabas galda. Sarkanvīns tumšām, biezām lāsēm pludoja uz parketa grīdas,

Spēji izšķīries par kaut ko, Karetņiks sasita plaukstas un iesauca pie sevis samiegojušos tuvākos palīgus — gandrīz vai mēmo Zaporožjes kazaku Kostju, kuram vienīgais fonētiskais īdējiens bija «mm…», un drukno, neizdibināmo pieklīdeni ar iesauku «Pīrāgs», par kura rijīgo apetīti visi allažiņ smējās un kurš trekna pīrāga dēļ bija gatavs pārgriezt rīkli pat brālim.

— Jums, veči, būtu tā kā mazs darbiņš nodarāms. Tikai mēli turēt aiz zobiem! Pēc dažām stundām, pusseptiņos, no Mihailovkas sādžas uz Sakiem saņemt norīkojumu štābā, tāpat kā es, ar savu vedēju, vārda Bīriņu, garām

brauks 2. latviešu strēlnieku brigādes komandieris. Jā, tas pats laupītāju laupītājs, kurš jums toreiz pie Guļajpoles rekvizēja visus ietaupījumus — pusotra miljona rubļu — un sabēra valsts kasē. Un vēl nekaunējās jūs musināt, lai atmetot bandītu niķus un stājoties darbaļaužu pulkos. Vai mazums bija tādu, kas ļāvās šai aģitācijai! Parādiet, ka mums vēl ir mugurkauls! Ņemiet bezstob-renes, vēl kādus piecus malačus un gaidiet ceļa pagriezienā pie ciprešu pudura. Ceru, man nav jāmāca, kas un kā darāms. Gribētos, lai darbiņš tiktu nostrādāts tīri. Bez lieka trokšņa. Notēlojiet kaut vai mūsu iemīļoto «liktenīgo pārpratumu», pieprasiet dokumentus, kliedziet: «Kontra!» — un pletējiet virsū! Magaričas būs krietnas…

Karetniks ar platu žestu pašķindināja piebriedušo zuteni mundiera lielajā krūškabatā par zīmi, ka ir visu pateicis, un pagriezās ar sēdekli pret aizslēģoto logu.

Ilgi nebija jāgaida — Labrenča precizitāte visiem zināma. Nemieru radīja vienīgi drudžainā apšaudīšanās: vai tiešām atamana družīnās palikuši tikai zaķapastalas un greizroči?

Pēc kādas pusstundas, kas Šķita gara kā mūžība, slieksnim pāri pārvēlās asinīm noplūdis Kostja ar savu nepārprotamo: «Mm! Tīri,., viņi… līdz pēdējai patronai… «Pīrāgs» un pārējie mūsējie… palika… Tad gan sakapāja gabalos…»

Kad Kostja, līdz nāvei nokusis, ar izmocītu smaidu, uzslavu gaidīdams, pacēla sarkankūpošo zobenu, Karetniks strauji notēmēja ieroci un izšāva.

— Paldies, brāl! Liecinieki nav vajadzīgi…

Pārkāpis kazaka līķim, viņš steidzās uz štābu izteikt līdzjūtību strēlniekiem par nezināmo ļaundaru pastrādāto neģēlīgo slepkavību zem Saku cipresēm. ..

Bet pūce, kas negulēja koku zaros, visu redzēja un atcerējās. Nelietībai nav un nevar būt noilguma. Vienalga, kur tā paslēpusies, — tik un tā aiz pleca kā pātagas cirtiens nošvīkstēs redzīgā naktsputna spārnu vēdas. Varbūt mēs vēl neprotam iztulkot pūces kliedzienu.

NEDALĀMAIS

Ne viss ir aprokams zem ciņiem,

Jo nezūdošais nevar zust.

Tik daudz es domāju par viņiem, Tik — stāstu to, kas dzirdēts, justs.

Un tiešām bērni reizēm taujā: «Kur, krusttēv Valdi, karojāt?

Vai priekšpēdējā streiku kaujā Pie Turku vaļņa bijāt klāt?»

Es nebiju.. . Bet zēni smaida.

«Mēs zinām — kautrējaties jūs…»

Nav jēgas turēties pie skaidas,

Te taisnošanās lieka būs…

Drīz pats jau šaubīties es sāku.

Tas viss tik tuvs — uz mūžu mans:

Ceļ rotas pavārs katlam vāku,

Dimd, trauksmi vēstot, sādžas zvans.

Trauc tačanka, kur puiši sēstas,

Dreb «Maksims» — galavārds nav teikts

Uz bērza galda neaptēsta

Kāds dzejolis skumst nepabeigts . . .

Mēs tālāk dzīvojam to dzīvi,

Ko nodzīvot lemts nebij jums;

Jums acīs ieplaiksnījās spīvi Tāls mūsu gadu starojums . . .

Viss kaut kur saplūst: laiks un telpa,

Bet paliek kaut kas nedalīts.

Sen sasalusi, zeme elpo,

Caur gaisa bedrēm saknes stīdz.

VĪRIEM BLAKUS PA GRŪTAJĀM TAKĀM

Latvijas bērzi — aiz tāluma smārda. Daugava, Rīga — aiz ziljūdžu simtiem. Boļševiku

fērauda gvarde —

Reizē ģimene — reizē — Dzimtene, Savrupmājās,

kur siltums virmo,

Traulcu lauskām skrapstot uz parketiem gludiem, Pirmos dekrētus,

čekas spriedumus pirmos Klaudzinājāt

uz undervudiem.

… Durkļu skadrums jūsu deniņos iedreb.

Acīs

sarkano karogu ziba. Sarkano strēlnieku cīņu biedres,

Mūžīga ir

jūsu vīrišķība.

(Boriss Kuņajevs)

Kopā ar Latviešu sarkano strēlnieku muzeja delegāciju Berģu ciema pansionātā «Komunārs» piedalījos Martas Boķes 80, gadskārtai veltītajā piemiņas vakarā. Dziļā cieņā pret nesen mirušās jubilāres nodzīvotajiem raženajiem gadiem un saudzējot Juglas priežu ieskautā nania iemītnieku vakara mieru, svinības tika ieturētas pustoņos. Bet šis atturīgums piešķīra sarīkojumam nebijušu aromātu, burvību, lēja pār klātesošajiem apskaidrotu atblāzmas siltumu. Tādas ir domīgās mijkrēšļa stundas pēc karstas, bagātas darbdienas, kad gaisā vēl jūtamas tveices un zibeņu trīsas, pērkongrāvienu un lietus gāžu atskalas, bet jauns, zaļš asiņu vilnis iepulsē asnos un saknes neatlaidīgi, spīvi urbjas dziļumā.

Nesteidzīgiem atmiņu soļiem tika izstaigāti neatkārtojami zemes un cilvēku jaunības gadi. Runātājas bija galvenokārt sievietes. Un es apbrīnoju uzticības un mīlestības noturīgumu, kas padarījis viņas skaistas un saglabājis viņu skaistumu.

Klausoties es redzēju milztošas negaisa debesis un uz šī draudīgā ziluma — brīnišķīgās strēlnieku meitenes.

Lūk, viena no viņām — Zelma Pigena, kura septiņpadsmit gadu vecumā uzsāka cīņu ceļu 3. strēlnieku pulkā. Maigs vaigu ovāls, blonda, izspūrusi matu šķipsna, pastrups deguntiņš — gandrīz vēl bērns. Taču izskats viņai bieži vien bija palīdzējis pagrīdes darbā apmānīt uzmācīgos žandarmus un špikus. Bija taču kāds lielāks spēks, kas deva izturību trauslajai Zelmai līdz ar vīriem nest šauteni, izbrist sniegus un dubļus, cīnīties pret deņikiniešu, poļu baltgvardu un vrangeliešu sirotāju bandām.

Viņa bija to strēlnieku vidū, kuri 1920. gada 7. novembrī, Oktobra revolūcijas trešajā gadadienā, saņēma Mihaila Frunzes pavēli dot baltajiem triecienu no flanga un no aizmugures, forsēt Sivaša netīri pelēkos ūdeņus.

. . . Desmitos vakarā kolonnas bija gatavas sākt uzdevuma izpildi. Zelma turējās ce|veža tuvumā. Tūkstošiem kāju lēnām taustīja dumbrāja viltīgo gultni. Zābaki piesmēlās ar dūņām un sāļu ūdeni, kas sūcās augšup gar ķermeni, ieēdās izmirkušajos stilbos. Meitene pacēla rokas, lai sakārtotu salipušos matus zem cepures, taču nepaspēja. Blakus atskanēja aprauts vaids. Pagriezusies Zelma ieraudzīja, ka no muklāja rēgojas viņas biedra Viļa pleci. Steigšus meitene sniedza biedram šautenes laidi, un pēdējā brīdī viņai izdevās izvilkt puisi.

Tāds bija ceļš uz Lietuvas pussalu, Turku valni un Jušuņas pozīcijām — nocietinājumiem ar betonētām blindāžām un ložmetēju ligzdām, seškārt apjoztām ar dzeloņstiepļu režģi . . .

Zelma Pigena prata pastāstīt mūsdienu jaunatnei par tās vienaudžiem pilsoņkara gados. Nekad neaizmirsīšu vienu no viņas pēdējām kaismīgajām uzrunām Rīgas Politehniskā institūta studentiem — īsi pirms brauciena uz Padomju valsts 60 gadu svinībām Kremļa Kongresu pilī. . .

Un, lūk, cits stāsts.

Kad zem ienaidnieku pārspēka Orlas apkaimē 1919. gada oktobrī sarkanarmieši sāka manāmi pagurt un atkāpties garām novērošanas punktam, haubiču artilērijas diviziona 2. baterijas zilacainā telefoniste Paulīna Svēde atstāja savu posteni un, izvilkusi revolveri, metās kareivjiem pretī, saukdama: «Ne soli atpakaļl Uz priekšu!» Viņas drosmes iedvesmoti, sarkanarmieši pārgāja pretuzbrukumā. Orlu pretinieks tā arī neatguva . . . Tāda bija Platones pagasta galdnieka meita, kurai toreiz bija tikko apritējis deviņpadsmitais gads un kura par drosmi, kas darītu godu arī kaujās rūdītam karavīram, saņēma Sarkanā Karoga ordeni № 895.

Tādas viņas bija kaujās. Bet vai mazāk sīkstuma vajadzēja medmāsām — «žēlsirdīgajām māsiņām» Zelmai Brokai, Verai Sulcei un Elzai Meņģelei, kopjot tīfa karsoņa mocītos biedrus, izsalkušajām un pārgurušajām rotārn klājot azaida galdu, kad virtuvē sagrabināmas tikai dažas konservu kārbas un baltgvardi bēgot saindējuši apkaimē visas akas? . . .

Un vai vēlāk Zelmai Pigenai bija vieglāk, strādājot izpostītajā Maskavas Bremžu rūpnīca par partijas sekretāri, Martai Boķei — veicot sarežģītus pienākumus Viskrievijas Ārkārtējā komisijā, tāpat Olgai Eidemanei, māsām Krustiņsonēm, Annai Bērcei, Mildai Rusmanei, Kristīnei Mednei-Alksnei, Zelmai Krīgerei un daudzām, daudzām citām, mācoties tehnikumos un akadēmijās, augot pašām un audzinot bērnus?

Bet strēlnieku meitenes spēja saglabāt jaunības aizrautīgumu arī rūgtākos brīžos, vēlīnās nakts stundās pie sūras tējas tases nekurinātās istabās klausījās

savos vīros, kuriem pēc kara gaitām bieži vien fika uzticēti, ar partijas lēmumu uzdoti atbildīgi, grūti un pavisam neierasti posteņi un amati. Kam gan citam pirmajam lai atklātu savas sirdsdomas un šaubas, prasītu padomu un vērtējumu, kad uzdevumi cits citam mina uz papēžiem, kad jaunais laiks izvirzīja aizvien jaunas un jaunas problēmas?

Arī Latvijas liktenis izšķīrās toreiz Krievzemē — auga un rūdījās taču tās nākotnes kadri.

Pēc Lielā Tēvijas kara uz strēlnieku sievām un meitām — kolektīvo saimniecību partordzēm, komjaunatnes sekretārēm, lauku skolotājām, tautas namu vadītājām tika raidītas nodevīgās lodes no bandītu perēkļiem Vidzemes purvos un Kurzemes mežos. Bet viņas izturēja, neatkāpās ne soli. Neieskrambā-jams ir neredzamais vairogs, ko kaldinājusi nesavtība, pašaizliedzība, uzupurēšanās, mīlestība.

Piedaloties kopīgajos, reizēm visai garajos braucienos pa seno cīņu vietām, allaž apbrīnoju to aizkustinošo uzmanību un nepiespiesto aprūpi, ko saviem vecajiem puikām veltī viņu mūža un cīņu biedres Valda Mieze, Anna Griško, Hermīne Sireika un daudzas citas, kuras tāpat gadi nav saudzējuši.

Karsts tējas malks termosā, silta vilnas šalle un cimdi, saprotošs rokas spiediens, atvadu skūpsts, līdzgaita ceļos, domās un uzsāktajā smeldzošajā frontes dziesmā — tas jau ir tas vārdos neizsakāmais tuvums, kas ļauj spītēt visiem tālumiem, neizbēgamajiem ziemas vējiem.

…Es tovakar ilgi klausījos mūsu sirmās meitenes, ko reizēm ne bez pamata mēdz dēvēt par svēto paaudzi, mūsu tautas sirdsapziņu. Viņas ir un paliek ar mums kā nezūdoša jaunība, kā visu redzošās mātes acis — nomodā par mūsu sapņiem un šo zemi.

SARKANĀ

Jāņa Ka/niņa piemiņai

Ne jau ceļā kaisītas no groziem — Tikai viena šovakar deg roze.

Tūkstoš Tīreļpurvos plaucis zieds, Kura dēļ ap pasauli ir iets.

Cik tā dzirkstis dod, tik vietā rod — Nevar ugunsskūpstu izsmaržot.

Vecie zēni, piecelsimies rozei!

Viņu — sarkano — mēs neatdosim!

INTERVIJA AR MUZEJA LIELO KARTI

Daudz un dažādu apzīmējumu izpelnījies Latviešu sarkano strēlnieku memoriālais muzejs: kritušo revolūcijas kareivju svētnīca, brīves cīnu relikviju glabātava, jaunatnes vīrišķības un varonības kalve . . , Tur zem noliektiem pulku karogiem jaunieši saņem komjaunatnes biedru karti, jaunie kareivji nodod zvērestu.

Apmeklētāji, sākot ekspozīcijas apskatīšanu, vispirms apstājas un rūpīgi nopētī lielo, metālā kalto strēlnieku cīņu vietu karti pie muzeja vestibila sienas. Nospiežot elektrisko slēdzi, iegaismojas pulku maršruti, plaiksnī, gadu puteņos nedziestoši, lielo cīņu ugunspunkti: Maskava, Perma, Orla, Kromi, Kahovka, Perekops . . . Man šķiet, karte atdzīvojas, redz, nojauš katru mūsu soli un domu, un mēs sarunājamies . . .

E s. Kaut gan muzejā strādā iejūtīgi ļaudis, reizēm šeit iekļūt nav nemaz tik viegli. Tāda sajūta, ka būtu ieradies ķaujas štābā, kas virza tālāk uzbrukumu. Strēlnieku uzbrukumu. Varbūt tā arī ir. Kādā no telpām nule beigusies muzeja sabiedriskās padomes sēde. Par ko tur sprieda un lēma?

Karte. Vienojās, kurus no «čomiņiem» (tā strēlniekus pašu mājās sauc padomes sekretārs Francis Miezis) sūtīt uz tikšanos Mazsalacā. Tautas nama direktore Nellija Nurmika jau miera nedos. Padomes priekšsēdētājam Jānim Kalniņam, Pēterim Griško un muzeja vadītājam Voldemāram Steinam jāafskai-tās par braucienu uz Rostoku, kur VDR 30. gadadienā tika sarīkota muzeja fondu izstāde. Bija taču jāstāsta arī par brāļošanos Rīgas piefrontē, par vācu komunistu organizācijas biedriem — mūsu strēlniekiem. Vadītājs sazvanīšoties ar savu skolas biedru Andri Vējānu: kā žurnāls «Karogs» atzīmēs Sarkanās Armijas pirmās kaujas vienības — Latdivīzijas dibināšanas gadadienu? Strēlnieku Rīgas grupas priekšsēdētājs LPSR Nopelniem bagātais ārsts Teodors Ludriks interesējās, kā ar veselību karabiedram — kādreizējam Kremļa apsardzes strēlniekam Jānim Vītolam, kurš jau tolaik, dūšīgi un atjautīgi kaujoties ar atamaniem Mahno un Kukuņņiku, tika savainojis kāju . . .

Vēl bija jāapspriež filma par strēlnieku kavalērijas pulku — «Sarkanie jātnieki», kuras kadros uz Allažu kumeļiem seglos auļo ne tikai kaskadieri, bet arī paši slaveno reidu dalībnieki — Oskars Januškevičs, Augusts Daume . . .

E s. Bet kas diendienā veic pienākumus šajā muzejā?

Karte. Strēlnieku rūdījums jūtams ne vien Voldemāra šteina, bet arī viņa tuvāko palīgu — nodaļas vadītājas Edītes Sondovičas, vecāko zinātnisko līdzstrādnieču Marutas Bremzes, Jausmas Kauliņas, Maijas Lāces, jaunāko zinātnisko līdzstrādnieču Ingas Peikas, Žanetes Glazunovas, Olgas Cerkov-skas un Daces Melngailes rūpēs un veikumā. To sauc par mīlestību un aicinājumu. Ne velti viņas tiek mīļi uzrunātas par strēlnieku meitenēm. Kopīgi radīts plašs aktīvs, ar kuru tiešām var kalnus gāzt.

E s. Muzejā kā savās mājās jūtas gan Revolūcijas veterānu koris, gan Hermaņa Eglīša vadītais studentu pūtēju orķestris, kas ne vienreiz vien sarīkojumos apģērbis strēlnieku šineļus. Varbūt derētu noorganizēt arī strēlnieku kapelu, kas dziedātu veco kaujinieku iemīļotās melodijas, ko izbraukumos tik krāsaini priekšā ceļ Andrejs Sireika un Jānis Luste.

К a r t e. Par to var padomāt. Muzeja sarīkojumos allaž ar iedvesmojošu dziesmu un dzeju piedalījušies strēlnieku dēli un meitas — Vera Gribača, Venta Vecumniece, Harijs Liepinš, Rita Zelmane, Kārlis Miesnieks, jaunā komponiste Ilze Arne, 5. poligrāfijas mākslas vidusskolas zēni, Jāņa Rainberga Murjāņu sporta skolas pašdarbnieki, kolhoza «Zemgale» ļaudis . . .

E s. «Līdzjutēju» pulks aug.

Karte. Tavs novadnieks Jānis Riekstiņš par strēlniekiem daudz raksta «Cīņā», žurnāliste Dzidra Briede stāsta radioklausītājiem; uz jaunu tikšanos muzejā dodas Kārlis Sebris, Pēteris Jurciņš, Laimons Pēlmanis, Pēteris Zirnītis, literatūrzinātnieki Valdis Ķikāns un Reinis Ādmīdiņš, kurš tagad, strādājot «Telefilmā», biežāk šurp pagriež kinokameru. Cik gan ilgi Pēteris Griško lai viens ar muzeja miniaparātu knipsē vēsturi , . .

E s. Mani sajūsmina kinoļaužu, strēlnieku un literātu kopīgie izbraukumi uz Perekopu, Jušuņu, Turku valni.

Karte. Sevišķi vērtīgi šīs vietas redzēt un izstaigāt cīņu dalībnieku pavadībā.

E s. Radio vilnī un zilajā ekrānā strēlnieku vārds dzirdams bieži. Un tam ir skanīga atbalss. To klausās ne tikai bijušo cīnītāju ģimeņu locekļi vien. Mēs visi būtībā esam strēlnieku tuvinieki. Atceros, pēc kādas pārraides, kura bija veltīta 8. Valmieras strēlnieku pulkam, mans dēls skolā par sacerējumu saņēma piecnieku. Puisis bija uzrakstījis par sava vectēva — strēlnieka jaunību, bija sācis domāt, ko nozīmē būt jaunam. Sis piecnieks ielikts arī muzeja saimei, arī tev, karte.

Karte. Cenšamies mācīt lepnumu par savu zemi, nesamierināmu attieksmi pret visu iesīkstējušo, satrunējušo.

E s. Nesen vienkopus izlasīju presē publicētos Voldemāra Šteina rakstus par strēlniekiem. Patosa piesātināts stāstījums, vēstures pārzināšana, maz pazīstamu faktu izpēte — tas lasītāju neatstāj vienaldzīgu. Spilgti attēloti brāzmainā 1918. gada notikumi — Araslanovas kauja ar pulka komandieri K. Herc-bergu priekšgalā, Tjumeņas stacijas aizstāvēšana, kas prasīja 11 drosmīga R. Eidemaņa puišu dzīvības, Ino forta uzspridzināšana, ko Somijas pierobežā bīstamos, sarežģītos apstākļos spīdoši veica 6. Tukuma pulka strēlnieki. Daudz jauna uzzināju par J. Vācieti, piemēram, to, ka viņš 1915. gada rudenī uzņēmies bataljona komandēšanu, licis tūdaļ organizēt orķestri, kaut gan pēc štatiem tas nav bijis paredzēts. Tālredzīgais pulkvedis mobilizējis cīņai arī dziesmu:

Uz priekšu, latvieši, lai kaujā dodamies! Lai asins plūst, mēs kausimies,

Līdz vācu vara lūst.. .

Brošūru «Oktobra gvards» par pulkvedi Jāni Tikinu Voldemārs Steins sarakstījis kopā ar Edīti Sondoviču, kura, vērīgi ieklausīdamās cīnītāju mūžos, arī veidojas par iejūtīgu žurnālisti.

К a r te. Ne jau visi, kuri prata ar durkli rakstīt vēsturi, spēj to iemūžināt ar spalvu. Jūsu — rakstnieku, žurnālistu, kinodokumentālistu pienākums ir neļaut aiziet nebūtībā to dienu notikumu dalībnieku pārdzīvojumiem, hro-

nikai. Lasītājam tiesības gaidīt, ka kādreiz tiks uzrakstīts varoņeps, strēlnieku «Lāčplēsis». Varbūt tā meti jaušami jau tagad — daudzajās publikācijās presē un grāmatās. Nedrīkst gaidīt saliktām rokām. Pēcteči nepiedos baltus, tukšus plankumus tālo gadu panorāmā, nepiedos nevērību un vienaldzību.

Es. Dažkārt gadās dzirdēt šķendēšanos: kaimiņos izsenis mita savāds, interesants večuks, kluss, šķita lepns, bet reizēm atplauka, aizrautīgi stāstīja par daudz ko. Bet tā arī neiznāca pa īstam parunāties. Kas to varēja domāt, ka viņam jau pie simta, ka viņš kopā ar Jāni Fabriciusu piedalījies Kronštates dumpja apspiešanā, grāvis kerenskiādi, valkājis «Auroras» matroža cepuri. Tā arī paņēma līdzi kapā neuzrakstītu stāstu. Kas to varēja domāt. . . Bet varēja un vajadzēja!

Karte. Cilvēks dzīvo tik ilgi, kamēr dzīvo atminas par viņu. Ikviens dokumentāls stāsts, kinosižets, varoņpaaudzes portrets krāsās vai skaņās, atmiņu pieraksts turpina cīnīties un aizstāvēt visu to, kas reiz izcīnīts. Grāmatā par Andrē Moruā teikts, ka dokuments ir drošs līdzeklis, lai izkliedētu mītus un ilūzijas, lai rādītu neizskaistinātu dzīves īstenību, kas pārliecina, neļauj aizmirst.

Es. Tas nav tikai mans vēlējums vien: ļoti nepieciešams, varbūt ar muzeja palīdzību, sastādīt rādītāju par oriģināliem un tulkojumiem — grāmatām un rakstiem, kas veltīti strēlniekiem. Lai tiem, kas studē un raksta par viņiem, būtu vieglāk spert soli tālāk.

Karte. Mums jāmācās no Maskavas žurnāliem un grāmatu izdevniecībām. Viņiem ir izstrādāti perspektīvie plāni: neviens varoņdarbs, neviens brīvības kareivis nedrīkst palikt aizmirsts.

E s. Skatos tevī un atceros atvaļinājumu pie Melnās jūras. D. Gulia rakstnieku daiļrades namā Picundā izlasīju grāmatas par Bliheru, Tuhačevski, Voroši-lovu, Dzeržinski. Tajās sastapu labus vārdus, lielisku raksturojumu arī latviešiem, kuri izgājuši strēlnieku skolu. D. Golikova grāmatā «Pretpadomju pagrīdes gals Padomju Savienībā» ar cieņu minēti leģendārie čekisti J. Peterss, M. Lācis (Sudrabs), J. Buiķis, J. Sproģis, K. Karlsons, R. Pilārs, E. Bērziņš, Revolucionārā tribunāla priekšsēdētājs O. Kārkliņš . . .

Karte. Kādus tikai «Tēvijas glābēju» (īstenībā «tēvijas žņaudzēju») tumšos perēkļus — gan «Baltos krustus», gan «Melnos punktus», gan «Zaļos ozolus» — viņiem nācies likvidēt!

E s. Grāmatas «Klusie varoņi» ievadā divkārtējais Padomju Savienības Varonis maršals A .Vasiļevskis atzīst, ka par latvju strēlniekiem — neredzamās frontes kareivjiem — vēl nepiedodami maz rakstīts. Šajā krājumā publicētais Ovīdija Gorčakova (ar rakstnieku Maskavā mani iepazīstināja nesen mirušais mākslinieks, Lielā Tēvijas kara dalībnieks V. Korjakins) apraksts par strēlnieku divīzijas politdaļas priekšnieku, vēlāko Sarkanās Armijas izlūkošanas pārvaldes priekšnieku, Zorges un Blihera cīņu biedru, Spānijas kara varoni Jāni Bērziņu (Pēteri Ķuzi), ir pirmais mēģinājums ieskicēt izcilā revolucionāra un patriota portretu. Jau kopš agras jaunības viņš bijis revolucionārās cīņas ierindā. J. Bērziņš līdz 1917. gada oktobrim guvis trīs ievainojumus, trīs reizes arestēts — nāves sods tiesājamā nepilngadības dēļ aizstāts ar cietumsodu, bet vēlāk — ar katorgas darbiem Sibīrijā. No tās viņš 24 gadu vecumā izbēga . . . Saglabājušās J. Bērziņa piezīmes. «Izlūkiem jābūt ne tikai drosmīgiem. Viņiem jābūt neparastiem cilvēkiem, ar izcilu prātu, ar fantāziju un

izdomu, cilvēkiem, kuri prot patstāvīgi un ātri orientēties vissarežģītākajos apstākļos, šķietamā bezizejas situācijā, divkaujas kulminācijā stingri pieņemot konkrētu un vienīgo pareizo lēmumu .. .» J. Bērziņš pats piederēja pie tādiem cilvēkiem. Par viņu K. Vorošilovs teicis: «Uzticams boļševiks — cīnītājs, ļoti vienkāršs, visi, kas ar viņu saskārušies darbā, dziļi ciena un mīl viņu. Biedrs Bērziņš visu savu laiku, visus savus spēkus un visu savu bagāto revolucionāro pieredzi atdevis viņam uzticētajam vissmagākajam un visatbildīgākajam darbam . . .»

Karte. Vajadzētu šajā vara un granīta namā tikties ar O. Gorčakovu, varbūt vēl ar kādu citu rakstnieku, ar Maskavas muzeju un arhīvu pārstāvjiem, kuri vāc un glabā ziņas par sarkanajiem strēlniekiem. Veicam taču vienu uzdevumu — laikmeta sakarnieku, militāri patriotiskās audzināšanas darbu, kura liela nozīme uzsvērta Leonīda Brežņeva grāmatā «Mazā zeme». Strēlnieku vēsturiskais uzdevums nebeidzās, ieņemot melnā barona Vrangeļa pēdējo cietoksni pilsoņkarā — Turku valni. Neizsīkst, aizsniedz jūru tikai tā upe, kura neaizsērē, bet glabā tīras un skaidras savas iztekas. Kamēr pasaulē vēl pastāv un cilvēci taisās uzspridzināt tādi nevārdi kā reakcija, hunta, pučs, genocīds, nodevība, vienaldzība, balto kolonizatoru lozungs «Pēc mums kaut ūdensplūdi!», tikmēr latviešu un visas zemeslodes labas gribas strēlniekiem jāpaliek un viņi paliks ierindā. Strēlnieku vārds notēmēts uz cilvēku sirdīm. Kā kompasa adata.

E s. Varbūt vajadzētu ar J. Vācieša, J. Fabriciusa, J. Alkšņa vai kāda cita izcila karavadoņa vārdā nosauktu medaļu vai prēmiju kaut pa pāris gadiem reizi Padomju Armijas un Jūras Kara Flotes dienā atzīmēt zīmīgākos inscenējumus un pārraides, literāros un tēlotājas mākslas darbus par tik svarīgo militāri patriotiskās audzināšanas tēmu.

Karte. Manā priekšā atsegtām galvām, strauji pukstošām sirdīm stāvējuši simtiem un tūkstošiem cilvēku, kuri šeit meklējuši atbildes uz daudziem jautājumiem. Kā dzīvot? Kur rast mūža jēgu? Kā atšķirt patiesas vērtības no šķietamām? Kur smelt uzdrīkstēšanos — neiet pa vieglākās pretestības ceļu, nepiemēroties iesīkstējušiem apstākļiem, novecojušām normām? Lauzt dogmas, celt sabiedrības aktivitāti. Just, samanīt jauno, perspektīvo iedīglī, iemīlēt, sargāt to. Lai radošu mirkļu uzzibsnījumi nesakristu tumsā — kopt liesmu! Bez ceļamaizes, bez ideāliem tālākgaita nav iespējama.

E s. Kur gan šie bijušie mežcirtēji, koku pludinātāji, grāvrači un muižu zirgu puiši tik izcili apguvuši karamākslu? Kas gan viņus toreiz tālā pusē ugunsgrēku kavu blāzmā, lielgabalu dunā pamudināja pieņemt drosmīgus, novatoriskus lēmumus, meklēt vēl nestaigātu, taisnāko stigu uz uzvaru? Vai visi tūdaļ saprata, ka tā vajag, ka citādi nevar? Ko atļāva un ko neatļāva reglaments?

К a r t e. No gadu atstarpes to pēc dokumentiem un cīņu dalībnieku stāstījumiem novērtēs speciālisti. Taču esmu pārliecināta, ka bez komandieru radošas, saspringtas domas, bez strēlnieku mērķu cildenuma, morālās skaidrības pilsoņkara frontēs nebūtu gūtas tik izcilas militāras un politiskas uzvaras. Strēlnieki spēja ziedot pat visdārgāko — savu dzīvību, apzinoties, ka viņu meklējumi, cīņa, uzupurēšanās kaut mazliet iztaisno ceļu nākamajām paaudzēm,

E s. Saduroties ar grūtībām, vienmer domāju, ka līdzīgās situācijas rīkotos viņi, kam nebija laika taujāt priekšrakstus.

Karte. Kur s°ļo strēlnieks, iela gaida mūs,

Kur nogriežamies — šķērsiela tur būs. . .

Kur strēlnieks, tur padomju vara. Kurs atbildīgais? Neskaties apkārt! Atbildi pats! Un ar šo vienkāršo patiesību jārēķinās. Pirmreizība uzliek īpašu atbildību. Taču mērķtiecība, disciplīna nebūt nenoliedz personību, tās radošo iniciatīvu. Apzinīga, sacementēta griba notur plecos un iešūpo laikmetus. Tas spilgti izpaudās kreiso eseru dumpja, Borisa Savinkova sazvērestības likvidēšanas dienās. Strēlnieki izšķirošo pagriezienu mirkļos prasīja padomu tālām priekšnojautām.

E s. Mūsu ceļš ir latviešu sarkano strēlnieku ceļa turpinājums. Apbrīnoju to cilvēku paļāvību un tālredzību, kuri uzticēja bataljonus, pulkus, armijas, pat valsts nākotni tādiem gados vēl jauniem, bet norūdītiem, domājošiem cilvēkiem, turklāt ar tik zīmīgiem uzvārdiem. Tie uzrunā šodienas paaudzi no «Strēlnieku vēstures» lappusēm, neatlaidīgi aicina sekot, spodrināt valsts dzīvās bruņas: šie neieskrambājamie, cietie Briljanti, Dimanti, Tēraudi, Rieksti, vesela varoņ-jaunaudze — sīkstie, zaļoksnie Ozoliņi, Bērziņi, Liepiņi, Alkšņi, Melnalkšņi, Kārkli, Vītoli, Gobas, Pūpoli, Eglīši, Priedīši, Pumpuri, Lapiņi, nesaliecamie Lāči, Kalniņi, Pakalni, Vīri, tālu saredzamie un sajūtamie Magones, Roziņi, Roždārzi, Smilgas, Poēmas, nenogurdināmās, dzimtajiem mežiem un laukiem uzticīgās Žubītes, Cielavas, Zīles, Dzeguzes, Dižbites, sīkstie Ķīši, Raudas, zemē un mūžībā sīvām saknēm ieaugušie Mieži, Miezīši, Rudzīši, Griķi, Apiņi, Skaras, Druvas . .,

Karte. Jā, ikvienam strēlniekam ir savs vienreizējs, neatkārtojams varoņ-stasts. Un tomēr laikritē kaut kur kādā nenojaušamā sateces punktā tie it kā saplūst. No katra novada, sētas, kalpistabas nācis pa vārdam, no katra avota, strauta pa vilnim, no katras birzs, sila, no katra oša, bērza pa šalkai. Līdz piedzima vētra, kas satricināja pasauli.

E s. Bet, kad kādam no citkārt uzbrukumos tik izveicīgajiem, sirmajiem kaujiniekiem dod vārdu, lūdz iznākt tavā priekšā, viņš tik neveikli sāk minstināties uz vietas, kā glābiņu meklēdams pie ieroču brāļiem: «Mēs jau kopā ar Pēteri … Ja tu, Vili, toreiz nebūtu piešāvis no kreisā flanga . . . Patiesībā jau Ludriks mūs izglāba, izvilka lodi no gurna . . .»

Karte. Katru atsevišķo strēlnieku grūti atraut no koptēla, kopstājas, vienotās ierindas, kur cīnītāji cits citu balsta, papildina. Strēlnieki ir neuzvarami savā pulkā, bataljonā, rotā un vadā, kur ikviens vīrs zina savu pienākumu un, kamēr dzīvs, ir neaizstājams. Arī strēlnieku raksturs ir viengabalains, 2. Rīgas latviešu strēlnieku pulkā bijusi tradīcija: pēc kopīgajām kaujām puiši nav ļāvuši sevi atsevišķi izvirzīt apbalvošanai . . .

E s. Tikšanās reizēs karaspēka daļās, kur modernas, jutīgas elektriskās zondes tausta un sargā pamales, mūsu veterāniem nereti vaicā: «Kā jūs, kādreizējie Gaujas, Salacas, Vadakstes un Īslīces puiši, «pulka dēli», kuri jau sešpadsmit gadu vecumā, dodoties kopā ar vecākiem bēgļu gaitās, stājāties

strēlniekos, varējāt, liekot ausi pie zemes, nekļūdīgi dzirdēt, no kuras puses tuvojas briesmas? Jūsu prasme būt vienmēr sargvietā, dzīves vidū māca mums atrast un neatdot jaunību. Bet kāpēc jūs jau izsenis dēvē par vecajiem strēlniekiem?»

К a r t e. Tāpēc ka leģendārie strēlnieki — vecie puikas — saviem ideāliem bijuši uzticīgi visu garo mūžu. Veca mīlestība aizvien ir jauna, strēlnieka vārds kļuvis par iedvesmojošu simbolu, sinonīmu Dzimtenes mīlestībai un uzticībai, nemierīga meklētāja garam, visa jaunā, daiļā aizstāvim un sargam mūsu dzīvē. Lūk, attēls atgādina: vecais zvans, iekārts Tīreipurva bērzos, aizvien modri skan pār Arvīda Kārkla un viņa cīņas biedru galvām, to sadzird Valkas un Zvārtavas zēni — dzejnieka Roberta Eidemaņa pionieri, kuri ieradušies ar madarām sveikt savu novadnieku, deklamējot viņa dzejoli:

Vai lielinieki kādreiz paliek veci?

Vai tāda mīla kādreiz izdegt var, kas dzejniekam liek plinti pacelt plecā, bet kareivi ar ziedu rokām skar?

Ir par ko stāstīt Tīreipurva rūsganajam akacim, Nāves salas spurainajam kadiķim, Smoļnija kāpnēm, Perekopa valnim . . .

E s. Nez kāpēc Rīgas torni, kas tiecas zilgmē smaili un nerūsējoši, man atgādina strēlnieku durkļus . . .

Karte. Nemirstīgā ierinda, neuzveiktie leģendārie pulki, izbridusi trīs karu dumbrājus, neapstājas, nemeklē aizvēju, ieaug pieminekļos, celtņu sienās, ūbeļu gatvēs, iesoļo literatūrā un mākslā. Lūpās nerimtīgas cīņas sauksme, pie krūtīm ordeņos iemūžināta slava, pie rokas — mazdēli. Un ir taču laime līdzināt, ieturēt soli pēc viņu soļa, būt kopā ar viņiem. Zēnus nevar atraut no vecajiem streļķu lielgabaliem . . .

Tā viņi soļo uz nākamo simteni. Skaties un lepojies, Rīga!

Bulvārus tavus un Latviju dimdina Ierinda nemirstīgā.

(Jānis PetersJ

PEREKOPA VELNS

I

Vecie puikas, ko lai dara, Kalnā mūža upe plūst,

Bet ar katru pavasari Retākas mums rindas kļūst.

Ar to pašu jāsatiekas —

Atkal sēru ieloks melns,

Aukstai akmens plāksnei piekalts Vēl viens Perekopa velns . . .

Tā tik trūka — skaitīt dienas! Melnā sareizinās tas,

Plauktā savirknēs pie sienas Savās kontu grāmatās.

Dukas nav par nāvi domāt. Slapjdraņķī kad rētas dur,

Viņa glūn no patronsomas, Nepabēgsi it nekur.

Kā tad būt? Kur dabūt dvašas?

Tad — pie kā lai turos es?

Laikam taču pie tās pašas Tēvuzemes, zemītes.

Viņas dēļ it viss man bijis,

Vairāk nevēlos nekā.

Ganu rasa, kvēpu rijas,

Zvaigžņu naktis pieguļā,

Agra taure, tālas malas,

Sūru gadu rieciens ciets. Sniegputeņos nenosalu,

Sildīja balts ievas zieds . . .

Skolas draugs mans — tiešām bija Ass un apķērīgs tam prāts — Ieprecējies Austrālijā,

Muižu nopircis turklāt.

Neapskaužu. Tikpat grūta Viņa stunda pēļos nāks.

Neticu, ka vieglāks būtu Mandeļkoka šķirsta vāks.

Eh, kā īsti dzīvot klātos?

Kādus žogus, mūrus plēst,

Lai ar mums vēl rēķinātos Tad, kad nebūsim vairs mēs?

Nerūgsim kā skābumķērnes: Jaunie večus nesaprot!

Tik daudz savēji būs bērni, Cik no sava protam dot.

Lai pat ienaidnieki saka: Viņos bija kaut kas tāds . . . Miroņkauli, sēra smaka —

Tā tik izkārtne. Nu nāc!

Kā pie Kromiem atbildēšu — Blakus čomiņus sirds jūt. Zeme, zemīte, vai spēšu Vienmēr sīksts kā egle būt?

Mīļa navīf, vai tu dzirdi, Nešķel pušu manu sirdi!

(No senas galda dziemasj

Karaļus un karalienes,

Bagātus un nabagus

(Nāk un paņem!) Melnā Liene

Ved uz savu kabaku.

Steidzies goda kārtu buktēt, Klusītiņām durvis ver, —

Būs ar viešņu neuzlūgto Rūgto čarku jāiedzer.

Kad jau, tad jau . . . Neba plēsties. Kur gan izspruks vecis greizs?

Vēl pirms ceļa jāapsēstas, Netiekamies pirmoreiz.

Jau pie Mazās Juglas devi Svina zirņu zupu strēbt,

Vairs uz vaiga Mogiļevas Uguns «buču» nenoslēpt. . .

Kas ir elles, putras kalni?

Orlas «katlos» nebij vēss . . . Atceries, pār Turku valni Traku polku lecām mēs . . .

Melnā Liene, kara Liene,

Seni čomi mēs nudien.

Trejus mūžus jau es dienu, Dezertēt man nepiedien.

Ļauj, lai paaug mazmazdēli, Mazmazmeita tautās iet,

Redzēs tad . . . Bet vai gan vēlāk Darbu trūks? Nu, kā tev šķiet,

Kas es tev par brūtes pāri? — Izkāmējis pulverrags.

Laukā laid no sava bāra,

Gaiss te sapīpēts tik smags,

Ko bez manis veča darīs? Japieskata (draņķa ģikts!),

Citādi mans nāburgs Haris Klāt ar kandžu būs kā likts.

Arī rīkle man par skaļu,

Pipari uz mēles kut.

«Pumpiņrasā» raušu vaļā,

Eh, bez svilpja jāizput! . . .»

Nāve sēž uz beņķa cieta,

Kokteili pa salmu sūc.

«Nē, tik dzīviem šeit nav vietas, Jautājums patiešām grūts.

Kas tās būs par miera mājām,

Kur pat ausis jābāž ciet? Nemaisieties mums pa kājām, Marši Simts gadus pazūdiet! . ..»

Melnā Liene vīkšas malā,

Noplīv slieksnī lakats melns.

Un vēlreiz pa mata galu Aiziet Perekopa velns.

MŪŽĪGĀ UGUNS

Vienīgā vieta, kur latvieši toreiz varēja apbruņoties un organizēties, bija Padomju Krievija. To nevajag aizmirst, kas grib izprast Latvijas atbrīvošanas vēsturi.

(Jukums Vācietis)

Kāds iemetis rūcošajā liesmā sausu skuju zariņu. Un vakara gaiss zem Brāļu kapu krēslainajām alejām smaržo pēc rūgtena vīraka . . . Ieelpojuši to, cilvēki brīdi it kā sastingst katrs savās atminās, visi — kopējā godbijībā.

Kas gan ir tas spēks, kas mūs iespēj saturēt kopā šajā bula un šaubu, vētru un puteņu, pārvērtēšanas un pārvērtību laikā? Tā ir mīlestība uz savu zemi un tautu.

Dusiet mierīgi, apsegušies ar slavu, mātes Latvijas dēli! Jūsu asinis nav izlietas veltīgi. Zeme ir dzīva. Zeme elpo. Zeme runā. No simtgadu miega Zilajā Likteņkalnā uzmodināta Saulcerīte. Saules cerība. Jūsu vārdā nosaukta dzīvība.

Kuģi, stacijas, parki šalkās Jūsu vārdu kā pagonas valkās …

Daugavgrīvā iepeld okeānšķēlēji «Roberts Eidemanis» un «Jānis Rudzu-taks», draudzības vilcienus pie Kazaņas ar sarkaniem semaforiem sagaida dzelzceļa mezgls Judina, apvāršņos gar Jūrmalu aizvijas Latviešu sarkano strēlnieku prospekts . . .

Vidzemes milzis Gaiziņš, tinies vārpu šinelī, vēdina briedīgu rudzu vēju pār jūsu zaļo mauzoleju zem bērzu jumtiem. Par sapņiem un pamalēm, atbalstījušies pret četrām debesu pusēm kā stipra lauksardze, nomodā stāv viņa brāļi Munameģis un Urāls, Kaukāzs un Alatavs.

Jā, visi mēs — dzīvie un mirušie — turam šo uguns zvērestu. Uzticība — mūsu ticība. Prasme godam nomirt — mūsu nemirstība.

Jūs brīnāties, tūristi no Kanāriju salām, Ziloņkaula Krasta un Labo Cerību raga, kāpēc pie mums nogurušo mūžu dārzā sapulcējušies tik daudz ļaužu?

Mēs šeit esam pēc piederības. Nav ģimenes, kurai kāds piederīgais neat-dusētos Brāļu kapos. Zem velēnām nav apstājusies, izgruzdējusi pagātne, tur pulsē ložu pārrautas domas un ilgojumi, spītīga uzdrīkstēšanās un jaunības neprāts. Tāpēc šeit smeļamies izturību, paņemam līdzi sarkano lāsi no mūžīgās uguns. No mūžu uguns. Lai tā iepil arī mūsu dēlu un mazdēlu muskuļ-šķiedrās.

Nebija jau citu vieglāku apkārtceļu. Bija jāiet tas pats bezgala grūtais, neatkārtojamais, lai apzinātu, pierādītu sevi, savu taisnību.

Zēn ar dziļajām, nopietnajām acīm, tev ir tādas pašas pamatotas tiesības lepoties ar savu Latviju kā tavu iemīļoto grāmatu autoriem — Rasulam Ham-zatovam ar dzimto, teiksmās daudzināto Dagestānu un Gevorkam Eminam ar

klinšaino varoņzemi Armēniju. Un atceries: visgreznākā un viskrietnākā — lepošanās ar darbu, kas ir vienīgais ceļš uz varoņdarbu skolā, sastatnēs, tīrumā, robežpostenī . . .

Noliec savas mazās, karstās plaukstas aizdedzināto gundegas ziedu uz vectēva granītpagalvja un droši skaties tālumā! Ir tev zeme, strēlnieku zeme, uz kuras stāvēt, uz kuras pakāpties. Nav Latvija apveltīta dižām augstienēm, taču katrs tās paugurs un krauja ir klusas slavas kurgāns, apvīts leģendām, zīmīgiem nosaukumiem: Ložmetējkalns, Mīnu kalns, Varoņkalns . . . Tie ir mūsu tēvu un vectēvu pleci, kas iestiepjas horizontā.

Un, ja tev, zēn, vēl atlicis dzelzszāles vai asinszāles pušķis, atstāj to pie akmens zirga kājām. Drīz Pētertornī sitīs pusnakts stundu, un rumaks atkal nenorimis celsies un krākdams auļos uz seno kauju laukiem. Viņam vēl tālas verstis mērojamas. Vēl neatrastas daudzas kapu kopas, kas naidā nolīdzinātas ar zemi, apbērtas ar prauliem. Bet prauli uz mocekļu kapiem arī tumsā spīd. Varoņgaru nevar aprakt. Dvēseles sasaucas lietus un puteņu naktīs. Ne mald-ugunis un zvaigznes rāda ceļu, bet gan dvēseļu miriādes. Akmens zirgs ar uguns segliem tās salasa un līdz svētrītam pārved mājās, kur sataisīta izieta. Kur mums vienīgā palikšana.

Lielais skaitītājs Laiks jūs visus saskaitījis. Jūs esat tieši tik daudz, cik daudz mums ir laimīgu dienu, cik mums apsolīts un piešķirts laimīgu sapņu un ausmu.

Šeit visiem jābūt kopā. Visiem, arī citu tautību dēliem, kuri kopā cīnījās pie Mazās Juglas un Rīgas tiltiem, Ziemas pils pagalmos un Kremļa bastionos, Kahovkas placdarmos un Taurijas stepēs . . . Arī bezvēsts pazudušajiem un tiem, kuri vēlāk krita zem Barselonas eikaliptiem un Prāgas kastaņām … Un visiem tiem, kuri netika ieskaitīti rotās un vados, bet bija strēlnieki savās sirdīs un rīcībā, darīja to pašu, ko viņu vienaudži ar streiku nozīmi pie cepures . . . Vienas zemes deviņiem — (ieskaitot vēlāko kavalērijas) desmit pulkiem: vienas mātes deviņiem — (kopā ar pastarīti, Saulvedi) desmit dēliem . .

No uguns un vēja salīgojas liepu un ozolu galotnes. Kāvu atblāzmā smagi sakustas akmens tēli, ieskanas akmens taures. Deviņām atbalsTm pār trejdeviņiem novadiem notrīc Pulkveža pērkondimdošā komanda: «Latdivīzija, parādei stāties!»

Zvaigznes, Daugava, tilti, mājas Baltiem puteņu šineļiem klājas, Jundai — dvēseļu svētbrīdim stājas, Visos torņos pulksteņi sit,

Strēlnieku stunda sit.

Mūžības stunda rit.

9 100641

ZIED VIRSI TĪRELĪ, . .

Šurp pufenī brauc ziemassvētki seni Vai kauto dvēsles marta vēji dzenā,

Vai aprīlis uz maiju ceļu lauž —

To pašu sēro vēsti zīle pauž.

Vai karstais jūlijs jānabērnus skaita,

Vai oktobris sāk pavasara gaitu,

Vai lasi vēsturi, vai kalendāru šķir — Ikvienai dienai sava kauja ir.

Pēc kaujām pazīstam mēs upi katru,

Pat sīkāko, ko kartēs grūti atrast.

Kas Kamu, Sivašu ar mazo Juglu sien? Caur dzīslām Dņepras svina viļņi skrien.

šī zeme mūsējā, kur mūsu asins lieta,

Šeit mūsu šūpuļa un kapa vieta.

Ko reiz ar dzīvību uz mūžu rod,

Par tūkstoš dzīvībām vairs neatdod.

Ja mirsi, tava Latvija lai dzīvo,

Tad nemirsi nekad, lai cik būs kauju sīvu. Zied virši tīrelī, dzen saknes bērza krusts. Ar savu tautu nepazusti

VARDI BRONZAS GRĀMATĀ

Te nevajaga atestācijas —

Drošs bijis latvietis un būs,

Bez kādas garas aģitācijas Par varoni viņš kaujā kļūst.

Kas gan par latviešiem vairs brīnīsies, Šis teiciens jau kā likums skan:

Ja latvietis tev blakām cīnīsies,

Tad f/angs būs drošībā, jā gan!

(Dem/ans fiednijsJ

Latviešu sarkano strēlnieku muzeja daudzie apmeklētāji — mūsu tauta un tās draugi visā pasaulē — diendienā teikumu pa teikumam, lappusi pa lappusei raksta strēlnieku vēstures daudzsējumu turpinājumu, unikālu viesalbu-

mu — strēlnieku mūžības grāmatu. Daudzi ciemiņi ienāk varoņelpas piešalkta-jās telpas, lai domās izstaigātu paši savas, savu tēvu, vecāko brāļu vai citu tuvinieku jaunības cīņu ceļus. Lappusēs krājas atceres, pateicības un klusi solījuma vārdi.

Jā, strēlnieka tēls dziļi ieaudzis tautas apziņā, folklorizējies. Katram domājošam mūsdienu cilvēkam ir sava atzina, vērtējums par šo vienu no pasaules revolucionārajiem priekšpulkiem. Strēlnieka vārds palīdz pasargāt ļaužu sabiedrību, dažkārt tik viegli ievainojamo dvēseles metālu no korozijas.

«Apmeklējot muzeju un iepazīstoties ar eksponātiem, atmiņā atdzīvojās laiks 5. Zemgales strēlnieku pulkā, veco karabiedru sejas . . .» E. Krieviņš).

Vecā strēlnieka Bojāra dēls Vladimirs ar parakstu apliecina, ka muzejs ir strēlnieku slavas cienīgs.

Bet Rostovas pie Donas Inženierceltniecības institūta Arhitektūras fakultātes docents arhitektūras zinātņu kandidāts Voldemārs Grundmanis, kurš arī cēlies no strēlnieku ģints, atstājis ierakstu:

«Esmu lepns par mūsu priekštečiem — latviešu sarkanajiem strēlniekiem. Viņu nemirstīgais tēls vienmēr dod ierosmi jaunrades darbā.»

Būt savu vectēvu tradīciju mantiniekiem un turpinātājiem, kaklautus saņemot, solās Skujenes pionieri, Jelgavas jaunie literāti, Liepājas jūrskolas kursanti, Maskavas apgabala jauno ļeņiniešu kluba «Sarkanā neļķe» biedri:

Ja tumši mākoņi kādreiz aizēnos Latviešu strēlnieku laukumu,

Stipri, droši stāsim par maiņu tiem Tūkstoš ļaunos pulkos.

Visa zeme no Baltijas līdz Melnajai jūrai glabā strēlnieku piemiņu.

«Zemu noliecam galvu Eduarda Prāmnieka, latviešu strēlnieku priekšā, kuri cīnījās arī par Ukrainu . . .» (harkovieši); «Mēs, jakuti, nekad neaizmirsīsim Kārli Baikalovu-Nekundi un Ivanu Strodu…»; «Dāvids Rozītis piedalījās Cirčikas— viena no lielākajiem Uzbekijas rūpniecības centriem celtniecībā.. .»; «Moldāvija ir pateicīga Jānim Bērziņam…»; «Igaunija atceras 6. Tukuma pulka komandieri Frici Labrenci . . .»; «Mēs ar dziļu cieņu aplūkojām Komso-moļskas pie Amūras celtnieka, latvju streika Jāņa Ādamsona relikvijas . . .» (amūrieši); «Paldies latviešu sarkanajiem strēlniekiem par skaidrajām debesīm, mierīgo miegu maniem bērniem,» raksta māte no Kahovkas.

Tie būtībā ir sarkanie pavedieni, pirmie teikumi no vēl neuzrakstītiem dokumentāliem stāstiem un romāniem.

Lasot bulgāru, vācu, poļu, čehu, ungāru, mongoļu, kubiešu, vjetnamiešu biedru mūsu strēlnieku vīrišķībai veltītos, draudzības sasildītos ierakstus, kā gan lai neatceras Latdivīzijas komisāra Jāņa Pētersona II Viskrievijas kara komisāru kongresā teiktos vārdus: «Lai gan mēs it kā būtu apvienoti pēc nacionālās pazīmes, īstenībā mūs visus kā vienu caurstrāvo internacionālisma gars, Mēs nesaistām savu rīcību ar kādu teritoriju, bet, mēnešiem ilgi cīnīdamies par sociālismu, par Padomju Krieviju, esam saliedējušies vienā kopējā saimē… Mēs esam internacionālisti un pierādām to ne ar vārdiem, bet ar darbiem.»

г

Pasaule gadu gaitā par to ir pārliecinājusies. Madagaskaras Revolucionārās avangarda partijas delegācija uzsver: šeit tā uzzinājusi, ka nav jābūt lielai zemei, lai pieteiktu sevi pasaulei. Madagaskarieši esot pārsteigti par milzīgo ieguldījumu, ko mazā Latvijas padomju republika devusi Oktobra revolūcijas iekarojumu nosargāšanā.

Beļģijas, Salvadoras, Itālijas, Japānas, Urugvajas, Indijas un Sīrijas komunisti izsaka pateicību par vīrišķības stundu muzejā, apsola pastāstīt savu zemju darbaļaudīm par uzticamajiem revolūcijas gvardiem. «Muzejā jūt strēlnieku garu, to atmosfēru un pacilātību, ar kādu streiki sagaidīja un aizstāvēja proletārisko revolūciju.»

«Strēlnieku muzejs, kur stāsta par latvju strēlnieku cīņu par sociālismu, ir lielisks paraugs visas pasaules revolucionāriem!» — tādu zīmīgu atzinu vies-grāmatā atstājuši Dānijas Komunistiskās partijas pārstāvji.

Bet ko šeit dara viņi, kurus apber ar ziediem, ar mīlestību un cieņu? Arī par to raksta apmeklētāji: «Paldies Edvardam Smilgām par lielisko ekskursijas vadīšanu!» (75. vidusskola); «Krāslavas 1. vidusskolas komjaunieši pateicas strēlniekam b. Legzdiņam par neaizmirstamo stāstījumu pie lielās muzeja kartes.»

Kolhoza «Naukšēni» komunisti, Valmieras stikla šķiedras rūpnīcas aušanas ceha delegācija ierakstījusi pateicību muzeja vadītājam Voldemāram Steinam par doto iespēju sarīkot partijas sapulci tieši muzejā, tikšanos ar revolūcijas veterāniem. Tādus pašus sirsnīgus vārdus Martai Krustiņsonei un Pēterim Smidrem izteicis zvejnieku kolhozs «Banga», kura skanīgais sieviešu vokālais ansamblis «Convifa» izpildījis strēlniekiem sava diriģenta un komponista Ziedoņa Lindes jaunākās dziesmas par dzimto krastu . .

Muzeja ikdiena nemaz neatgādina pagājību, pēc veciem pergamentiem smaržojošu vēsturi, kas nodota arhīviem mūžīgai glabāšanai.

Strēlnieku nams — piemineklis ir dzīvs. Tas līdzinās milzu grāmatai ar atvērtām bronzas, lapām, kuras skan, elpo, izstaro siltu gaismu.

Arī es klusā godbijībā noliecos un ierakstu savus pārdomu vārdus, ko citi risinās, teiks tālāk.

Nesper ar kāju zemes kukurznim, — varbūt tajā iesūkusies lāse tava tēva asiņu. Ieklausies, ko grib tev pateikt ceļmalas akmeņi, aizlauzts priedes zars, pussagruvusi krāsmatu aka!… Dzirdēt šo asinsbalsi, paņemt par savu.

Pamatslāni pašķir palsu —

Kas zem gadu virskārtas vird?

Tur mīlestību ar avota balsi Dzird,

Rēna rūsa lai izdeg no acīm!

Zibeņi pusnaktī plaikst.

Celies un līdzi sev pacel.

Laiks!

MANTOJUMS

Kas tu esi, dzimtene?

Mūži, gadu simteni.

Burtnieklāse dzerama,

Jūra neaptverama.

Mātes asras lijušās,

Rētas nesadzijušās,

Brāļu takas vijušās —

Nākamās, bijušās…

Vai tā tikai tēvija,

Dainā sērā sacītā?

Tuva, tāla tēvija,

Tēvu asins slacītā.

Tēvu, dēlu cienīgā,

Mūžīgā, vienīgā.

.

.

PAR GRĀMATĀ IEVIETOTAJIEM FOTOATTĒLIEM

Ar latviešu sarkanajiem strēlniekiem esmu ticies neskaitāmas reizes, esmu izstaigājis daudzas viņu cīņu vietas, un ļoti bieži šajos ceļos man nācies sastapt fotomākslinieku Juri Krieviņu. Viņa arhīvā sakrājies simtiem, pat tūkstošiem attēlu. Rakstot šo grāmatu, jutu: tie lieliski papildinās manu stāstījumu, būs jauni pavedieni tajā pašā kamolā… Tagad skatos uzņēmumos un domāju: jā, tās nav tikai dabas skices, varoņgaitas hronika. Tā ir strēlnieku klātesamība.

Atšķiru pirmo atvērumu 44. un 45. lapaspusē. Vecais strēlnieku zvans Slokas bērzos. Un man šķiet, ka tā skaņās atbalsojas latviešu sarkano strēlnieku varoņgaitu likteņstāsts. Pretī — smaga kā mūžība kūpošā vaga strēlnieku asinīm slacītajā zemē…

46. un 47. lapaspuse.

Dimd gadsimtiem Saules kauja,

Dzimst mūžsenis strēlnieku cilts.

Ar zobenu izrakta Gauja,

Ar vairogu pāri mests tilts…

48. un 49. lapaspuse.

Sen jau zālēm aizauguši ierakumi Tīreļpurvā, Taurijas stepēs… Taču to dienu notikumi atmiņā vēl dzīvi, un dzīvi ir kritušie pulka biedri. Bet tēvu dziesmu dēli tālāk dzied —- Strēlnieku laukumu un Rīgu dimdina Tautas vīru koris «Absolventi»…

50. un 51. lapaspuse.

Vecie streļķi smaida: «Te gar šo Kremļa dižgabalu astoņpadsmitajā gājām eseru dumpiniekiem pirti sakurt…»

«Uzposusies gan tā Rīga… Atceries, čomiņ, cik lepni toziem mēs te iesoļojām…»

«Bet ezers tik kluss. Kā toreiz tas vārījās!»

90. un 91. lapaspuse.

To dienu elpa nedrīkst zust! Latviešu sarkanā strēlnieka Kārļa Baltgaiļa gleznās iemūžināti vēstures mirkļi…

92. un 93.lapaspuse.

Augusts Daume atceras: «Bija ziedos saplaucis pirmais brīvais Maijs. Kremlī pie strēlniekiem ieradās Ļeņins. Raiņa dzejoļus lasīja jaunā aktrise Paula Baltābola.» Arī viņas — Revolūcijas veterānu kora dalībnieces — toreiz bija tik jaunas…

94. un 95. lapaspuse.

Ozoli nelūst,

Ozoli paliek,

Ieaugot mūžos

Deviņiem galiem

Lāčplēša zemē — strēlnieku zemē…

96. un 97. lapaspuse.

Bet atmiņas neapsnieg. Vecās Piņķu baznīciņas velves vēl atbalso Čaka slavenās dzejas rindas, pulkveža Vācieša uzrunu strēlniekiem: «Esiet kā vīri!» Sava pirmā komandiera devīzei uzticīgs visu mūžu palicis LPSR Tautas mākslinieks Ēvalds Valters, būt sarkano strēlnieku cienīgai maiņai jauniešus vienmēr aicinājis Jānis Vilks.

134. un 135. lapaspuse.

Pašu izcīnītās un nosargātās Oktobra valsts svētku goda prezidijā — arī sarkanie latviešu strēlnieki. Viņi it bieži pulcējas Latviešu sarkano strēlnieku muzejā — savās otrajās mājās, kā paši mēdz teikt.

136. un 137. lapaspuse.

Eidemaņa vīri pie muzeja lielās kartes domās vēlreiz izstaigā kopīgo cīņu takas. Citudien risināmi svarīgi organizatoriskie jautājumi, bet svētku reizē viņu soļi atbalsojas Brāļu kapos.

138. un 139. lapaspuse.

Mēs viņu mazmazmeitas,

Mēs viņu balss…

Marta Krustiņsone kā allaž — jaunības vidū.

140. un 141. lapaspuse.

Tautas mūžību šalcam dzirdi

Sīkstā kadiķī, rudzu dzietā.

Neej ar kurlu sirdi!

Tā, ķur stāvi, ir tava vieta.

Strēlnieki vēl vienmēr dzīves vidū, ierindā…

SATURS

Tēvu zeme……

EJAM STRĒLNIEKOS

Putnu Ceļš…….

Pēc Ļeņina laika……

DURKLIS UN SPALVA

No strēlnieku akas…..

Ko mēs zinām……

Strēlnieka sirds……

Piektais pulks Tīreļpurvā …. Dziesma un karavīra šinelis . . .

Izlūku dziesma……

Kara ceļa skices……

Strēlnieku maize……

Zaporožjes ozols ….

Saruna…….

Pavasara panāksniekos . , .

Vēlēšanās……

Daugavas enkurnieks ….

Vecie zaldāti…..

Leģenda par Krišu Muzikantu .

Savvaļas floksi…..

Mūžs seglos……

Veterānu maršs…..

TĀDI VIŅI BIJA UN IR

Pakavos šķiļas zvaigznes . . .

Taimiras kažociņš ….

Ziemeļu pasaka…..

Mēs — lalvju zēni……

Donas teiksma…..

Tālajā krastā ……

Leģenda par pūci ….

Nedalāmais……

Vīriem blakus pa grūtajām takām

Mantojums……

Par grāmatā ievietotajiem fotoattēliem

Content

Rūja Valdis Strelnieku Zeme

TĒVA—STRĒLNIEKA PIEMIŅAI

TĒVU ZEME

EJAM STRĒLNIEKOS!

PAROLE

SIBĪRIJAS KADRIĻA

MĒS TAČU VIŅU DĒLI. . .

BALĀDE PAR FRANCI GLUHOVSKI

DZELZS UN CILVĒKI

VAROŅI PĀRNĀK

«CAURI PILSĒTAS VECAJIEM VĀRTIEM . ..»»

BALĀDE PAR TELEFONISTI

LEĢENDA PAR STRĒLNIEKA MATI

VAROŅA MĀTEI

AR RĪTDIENAS ELPU

JĒKABA ALKŠŅA KRŪŠUTĒLS RŪJIENĀ

«MĒS PIEDZIMĀM, LAI SPĀRNIEM TĀLES ŠĶELTU…»

SEPTIŅPADSMIT ŠĀVIENI

PUTNU CEĻŠ

DURKLIS UN SPALVA

KO MĒS ZINĀM …

PIEKTAIS PULKS TĪREĻPURVĀ

DZIESMA UN KARAVĪRA ŠINELIS

IZLŪKU DZIESMA

STRĒLNIEKU MAIZE

ZAPOROŽJES OZOLS

SARUNA

PAVASARA PANĀKSNIEKOS

VĒLĒŠANĀS

DAUGAVAS ENKURNIEKS

VECIE ZALDĀTI

LEĢENDA PAR KRIŠU MUZIKANTU

SAVVAĻAS FLOKŠI

MŪŽS SEGLOS

VETERĀNU MARŠS

TĀDI VIŅI BIJA UN IR

PAKAVOS ŠĶIĻAS ZVAIGZNES

TAIMIRAS KAŽOCIŅŠ

ZIEMEĻU PASAKA

MĒS — LATVJU ZĒNI…

DONAS TEIKSMA

TĀLAJĀ KRASTĀ (Fragments)

LEĢENDA PAR PŪCI

NEDALĀMAIS

VĪRIEM BLAKUS PA GRŪTAJĀM TAKĀM

SARKANĀ

INTERVIJA AR MUZEJA LIELO KARTI

PEREKOPA VELNS

MŪŽĪGĀ UGUNS

ZIED VIRSI TĪRELĪ, . .

VARDI BRONZAS GRĀMATĀ

MANTOJUMS

PAR GRĀMATĀ IEVIETOTAJIEM FOTOATTĒLIEM

SATURS