Niedre Jānis

Veterāns

Jānis Niedre

Veterāns

Jānis Niedre «VETERĀNS»

Epizodes no Pētera Stučkas dzīves

«Veterāns» — viens no Pētera Stučkas pseidonīmiem. Trāpīgs, simbolisks pseidonīms, jo Pēteris Stučka ir veterāns latviešu progresīvajā un marksistiskajā žurnālistikā un literatūrā. Viņš ir pionieris un veterāns Latvijas revolucionārajā kustībā, viens no Latvijas marksistiski ļeņiniskās partijas dibinātājiem un tās ilggadējiem vadītājiem.

Pēteris Stučka vadīja Latvijas darba tautas cīņu par atbrīvošanos no muižniekiem, kapitālistu un ārzemju imperiālistu varas. Viņš bija viens no tuvākajiem Ļeņina cīņu un darba biedriem, viens no aktīvākajiem Ļeņina ideju iedzīvinātā]iem.

Pēteris Stučka ir Padomju Latvijas valdības pirmais priekšsēdētājs, sociālistiskās Padomju Savienības valdības loceklis un ievērojams starptautiskās revolucionārās strādnieku kustības darbinieks.

1

Klajumā aiz siliņa, kur ceļš met kumpainu līkumu uz Pērses pusi, braucēji iekļūst pretvējā un smagas sniega pārslas sāk krist tiem tieši sejā. Viņi ievelk kaklus kažoku apkaklēs, noliec galvas, lai vēja trieciens neķertu acis, un pieklust sarunāties.

Pēteris Stučka rīteņa brāzienus uzņem ar atvieglojuma sajūtu: varēs palikt neatbildējis tēva jautājumiem. Kad kamanas pārslīdēs pāri Pērses tiltiņam un melnis kļūs tramīgāks no tuvās dzelzceļa stacijas trokšņiem, izjautāšana vairs nebūs iespējama. Kokneses pagasta Vecbirznieku saimnieks, bijušais skolotājs un ilggadējais pagasta vecākais, turēsies ļaudīs ar atbilstošu cieņu un nesāks ar dēlu strīdu par lietām, kas svešiem nav jādzird.

Pēteris nebūs tas, par ko viņu gribētu redzēt tēvs, — latviešu tautiskuma apjūsmo- tājs advokāts un to vīru rakstu turpinātājs, kuru grāmatas saliktas goda vietā tēva skapī un kuru portreti ovālos melnozola rāmjos raugās no trim istabas sienām, gluži kā vācu baronu senču galvas muižnieku kabinetos un ieroču istabās. Tieši otrādi: Pēteris cels karu pret dažādiem nacionāliem lielmaņiem. Viņa studenta somā jau atrodas rokraksts, kuru kopā ar savu draugu Pliekšānu Jāni viņš liks Pēterburgā iespiest. Kā īpašu veltījumu latviešu vispārīgo dziesmu svētku rīkotājiem, tautiskajiem Rīgas Latviešu biedrības un Jelgavas biedrības mutes bajāriem. Tas būs vērmeļu malks tiem, kas uzdzer augstas laimes latviešu lietai, pļāpīgajam tautisko mantraušu baram. Lai šausta satīras pātaga, lai ķer sarkasma bultas un dzēlīgā izsmiekla pilnie panti tautisko galma padomnieku — hofrātu Bernhardu Dīriķi, melnos advokātus Kalniņu, Grosvaldu un Veinbergu. Lai dzeļ rakstu rindas kā vasaras karstumā dunduri.

Pēteris Stučka nespēj skatīties uz tautisko ierāvēju izdarībām ar tēva acīm. Tēvam šķiet viss labi latviešu patriotu saimē, tikai iemaldījies dažs greizais rads saskanīgajā Krišjāņa Valdemāra, Kronvaldu Ata, Spāģa un Biezbārža tautisko centienu sargu pulkā. Lai gan students Pēteris vēl dažreiz maldās sabiedrisko parādību izpratnē, taču to viņš labi saprot, ka dzīvē ir jāietur cits virziens nekā tas, ko ieteic tēvs. Samaitāti nav vis tikai daži atsevišķi tautiskie vadoņi — Rīgas advokāti, kā tēvs saka, trunējums ir pārņēmis visu tautiskās kopības celtni — līdz apnikumam cildināto saimnieku un kalpu, fabrikantu un strādnieku «viskopas lietu». Tiesa, latviešu tauta vēl cieš no vācu muižnieku patvaļas, no valdošā vācu slāņa feodālajām privilēģijām — tāpēc jau latviešu lielsaim- uieki turpina atgādināt saviem paskolotajiem dēliem: «Neaizmirstiet, nepiedodiet vāciešiem viņu ļaundarības!» Bet tas viss ir vairāk tikai vārdos. Turībā iekūlušies tēvi paši labprāt radojas un veikalojas ar vāciešu lielmaņiem. Advokāti Kalniņš, Grosvalds un citi ieprecējušies vācu muižnieku ģimenēs, uztur ar vāciešiem kopīgus veikalus. Arī tēvs draudzējas ar vāciešiem. Nupat svētdien vēl viņu mājās viesojās Skultes muižiņas nomnieka dēls Oskars Grosbergs, un tēvam it labi saderēja ar šo vācu politiķi un žurnālistu, pie konjaka glāzītes pārrunājot Rīgas advokāta Kalniņa rīcību, kas Vecbirzniekam par koktirdzniecības prāvas vešanu bija izspiedis vairāk naudas, nekā bija vērts viss nopirktais mežs.

Pēterim Stučkam arvien biežāk gribas domāt, ka tautiskums bagātajiem latviešiem vajadzīgs kā līdzeklis, lai labāk izkalpinātu savus pašu tautas strādniekus.

Vēl nesen saimnieku un kalpu starpā valdīja patriarhāli ģimeniskas attiecības. Viņi strādāja un ēda kopā, dzīvoja vienā dūmu rijas istabā. Tagad uzceltas jaunas dzīvojamās ēkas, tajās saimnieki nodala savu «galu» — īpašas, labāk iekārtotas istabas, saimnieki dzīvo, guļ šķirti no gājējiem, gatavo sev labākus ēdienus. Agrāk kalpi gan saņēma no saimnieka mazāk naudas, bet tika apgādāti ar visu dzīvei vajadzīgo. Tagad viņiem drēbes un apavi jāgādā pašiem, tikai ēdiens, kā senāk, tiek vārīts saimnieka katlā. Bet tas kļūst gadu no gada sliktāks. Jo kurš saimnieks labuprāt baros kalpus ar gaļu, sviestu un pilnpienu, ja visu to var pārdot tirgū? Pliekanā, zilganā putra, nokrejotā piena biezpiens, siļķu sālījums ar kartupeļiem un pāris reižu nedēļā sadzeltējusi cūkgaļas šķēle, ko smakuma dēļ nevar iztirgot, ir lauku strādnieku uzturs. Bet darbā kalpam jāiet gan dienu, gan nakti bez atpūtas. Kur te lai laukstrādniekos turētos Valdemāra un Kronvalda tautiskā sajūsma? «Šķiru antagonisms» — tā šī dažādo iedzīvotaju slāņu interešu pretišķība bija noraksturota grāmatiņā, ko Pēterim Stučkām Pēterburgā iedeva lasīt krievu nelegālā studentu pulciņa biedrs. «Visa līdzšinējā cilvēku sabiedrība ir šķiru sabiedrība ...»

Lūk, to nesaprot un nespēs saprast Pētera tēvs. Nekad viņš neatzīs tādu patiesību. Ar visu savu gaišo prātu, ar lauku cilvēkam neparasto intelektu, plašajām zināšanām un ar lielo sadzīves kultūru.

Tāds nu reiz ir viņa — Pētera tēvs! Bijušais plostnieks — koku pludinātājs, kas pašmācības ceļā apguvis tik vispusīgas zināšanas, ka kļuvis skolotājs. Sekodams jaunlatviešu vadoņu padomam uzsākt tirgošanos, krāt mantu latviešu uzņēmīgajās rokās, Jānis Stučka uzpirka mežus, pludināja kokus uz Rīgu un pārdeva koktirgotājiem. Tad viņš apprecēja Vecbirznieku māju saimnieka skoloto meitu un kļuva par vienu no bagātajiem latviešu lauku saimniekiem. Māte ir pilnīgs pretstats nesavaldīgajam, paštaisnajam tēvam, kas cenšas pakļaut visu savai gribai.

Māte prot it viegli ari izdabūt ārā no bērnu sirdīm tēva iesēto spītību. Mātes acu glāsts palīdzēja Pēterim panest kaktā stāvēšanu saimes istabā svētdienas rītos, kur tēvs sapulcināja visus mājas ļaudis. Lasīja tiem priekšā baznīcas sprediķus un pavadīja uz klavierēm korāļu dziedājumus. Garo pātaru laikā Pēteris bija kādreiz aizsnaudies, un tāpēc bieži vien viņam pātaru reizēs bija jāstāv kaktā. Mātes draudzības siltumā Pēteris ir spējis bez pārāk smaga rūgtuma noturēties starp pirmajiem skolēniem Rīgas vāciešu ģimnāzijā, kur vecais Stučka aizsūtīja savu pēcteci, gribēdams izaudzināt no viņa tādu pašu lielmani, kādi bija šīs mācību iestādes citi audzēkņi — vācu muižniēku un birģeļu dēlēni. Zobus sakodis, Pēteris kala klasiskās ģimnāzijas galvenos mācību priekšmetus — latīņu un grieķu valodas un ticības mācību, radinājās nedomāt par iemīļoto tehniku un mehāniku, mazāk cilāt āmuriņu un darboties ar skrūvspīli, ar kuru palīdzību viņš agrāk vientulībā «būvēja» mašīnas un, sagarinādams dažādu izmēru kociņus, sapņoja par dižu un skaistu ēku celtniecību. Ko lai dara, ja tēvs iecerējis savam dēlam tiesas vīra, likumu tulka, latviešu tirgotāju un vācu muižnieku strīdu šķīrēja amatu. Par skološanos jāmaksā barga nauda. Jāmaksā gan paг skolas apmeklēšanu, gan par mācību līdzekļiem, par pansiju, piemērotu apģērbu иii par desmitiem citu vajadzību. Tēvs izdod simtniekus par dēla skološanos, tēvs arī nosaka, ko dēls mācīsies.

Vienīgie, kas no mācību priekšmetiem ģimnāzijā Pēterim Stučkām deva sirdij veldzi, bija krievu un vācu literatūra. Abi ar draugu un skolas biedru, Jasmuižas rentnieka Pliekšāna dēlu Jāni, viņi dedzīgi studēja pasaules klasisko literatūru.

***

Kamanu ilksis klabinādams, Vecbirznieku melnis rikšo pa Kokneses lielceļu. Gar ceļa malām sastādītie koki ceļiniekiem dod samērā labu aizvēju, abi Stučkas norauš sniegu no uzacīm un apkaklēm, iegrozās ērtāk uz sēdekļa un turpina braucienu.

«Kaut nu viņš labāk nebūtu atsācis pirmītējo sarunu ...» Galvu nepagriezis, Pēteris vēro tēvu. Vējā nobrūnējusī, pilnīgā seja izskatās norūpējusies. Piemiegtās acis un cieši sakniebtās lūpas liecina, ka Vecbirznieku saimnieks par kaut ko ļoti saspringti domā.

— No aizpagastniekiem, no krustpiliešiem dažreiz ir dzirdēts, ka turienes sešdesmito gadu kalpu dumpja vadītājos esot bijis viens ārenietis un saucies Stučka. Krustpils kalpu dumpis sen pagājis. Tomē nule par tādām lietām daudz stāsta — par nemieriem un dumpjiem, — Vecbirznieku saimnieks ierunājās neparasti dobji. — Tāpēc mana cieta vēlēšanās ir, lai mans dēls nekad neaizmirstu, ka Kokneses Stučkām nav ne radu, ne paziņu starp valdīšanai pretimstāvētājiem. Tu mani saprati, Pēter?

— Ne visai. Kāpēc tu man to saki?

— Lai tu iegaumētu. Lai neaizmirstu, ka dieva dzirnavas maļ lēni, bet labi... — Stučkas tēvs atbild.

Stacija arī ir klāt. Melnis nogriežas pa gludeni nobrauktu gatvi līdztekus sliežu ceļam uz labi zināmo dzelzs slitu, pie kuras jau skrubina sienu citi kamanu vilcēji.

Vecbirznieku saimnieks aptur melni pret slitas vidu un lēni, kā apsvērdams, vai pie- piebraucis pareizi, kāpj pāri kamanu malai. Drukns, pašapzinīgs vīrs platā, melnā kažokā. Un, kamēr viņš uzkar melnim kaklā, auzu kuli, Pēteris noceļ vāku kamanu sēdeklim, izņem savu ceļa somu un nopurina no tās siena gružus. Otrās klases vagonā, ar kuru viņam būs jābrauc, ar apputējušu somu iet neērti. Var gadīties priekšā kāds no lielmanīgajiem sveštautiešiem, kas nosmīknē par tavu zemniecisko bezkulturālību.

— Laba diena, pagasta vecākā kungs! — Zobena maksts galu pret zemi dārdinādams, Stučku pajūgam steidzas klāt policists. Augumā gandrīz tikpat drukns kā Vecbirznieku saimnieks, viņš nāk, ar zābaku stulmiem formas šineļa stūrus kulstīdams. Viņš vēl joprojām uzrunā Vecbirznieku saimnieku par pagasta vecāko, lai gan Stučka krietni sen nav vairs šajā amatā. — Ak jaunais saimnieks atkal ceļā uz Pēterburgu? Atļausiet palīdzēt? ...

— Ņemiet, — Pēteris negribīgi atlaiž pirkstus no somas roktura. Viņā katrs policists izraisa nepatiku, bet, tā kā urjadņiks ir vecs teva paziņa un pasažierim, kas ceļo klases vāģī, neklājas stiept pašam savu saini, viņš ļauj patvaldnieciskās kārtības sargam izpildīt nesēja pienākumus. Uniformētais izpalīgs var būt noderīgs arī tai ziņā, ka paglābj viņu no ziņkārīgu svešinieku iztaujājumiem. Pēc nesenā atentāta uz caru Aleksandru Trešo katrs augstskolas uniformā tērpies jaunietis rada patvaldnieciskās iekārtas aizstāvjos uzmācīgu interesi.

— Nes vien, nes. —- Vecais Stučka sarokojas ar pakalpīgo policistu un soļo kā pirmais trijotnē uz pirmās klases uzgaidāmajām I elpām.

Tur pašreiz ir tikai viens pasažieris — kāds apaļš vīriņš ar ļoti gurdām acīm, lapsādas kažokā un cepurē.

Vecbirznieku saimnieks iedod policistam pienākošos dzeramnaudu, nopērk Pēterim brauciena biļeti un, kad pieaugošā dunoņa vēstī par vilciena tuvošanos, pasniedz dēlam divas simtrubļu zīmes. Naudu viņš dod ar lielīgu žestu — tā, lai došanu redzētu stāvi jas dežurants, bufetes pārzinis un svešais kundziņš lapsādas kažokā. Lai redz un domā, ka simtnieku Stučkām kabatā daudz, ka latviešu lieltirgotājs un lielsaimnieks nav nabagāks par dižciltīgajiem vāciešiem...

Pēterim Stučkām nepatīk tāda tēva dižošanās, Viņam šķiet, ka jebkura cilvēka sabiedrisko vērtību nosaka viņa personīgās spējas, nevis nauda. Bet — ne jau tēvam to ieskaidrot.

Vagona kupejā jau ir trīs pasažieri: kāds tirgotājs vai muižiņas arendators, kas melno, pilsētas drēbnieka šūto uzvalku uzģērbj tikai retu reizi (pārāk kokaini tas viņam guļ plecos), kungs mednieka tērpā ar pensneju uz līkā deguna un flegmatisks večuks ar gluži baltiem matiem un baltām, nolaidenām ūsām — vai nu krievu ierēdnis, vai paputējis poļu. muižnieķelis.

Šie trīs pasažieri ir laikam par kaut ko dzīvi sarunājušies, varbūt pat strīdējušies. Nesenās vārdu izmaiņas radītais uzbudinājums vēl sārto viņu sejās. Jaunpienākušajam pasažierim viņi veltī ne visai draudzīgus skatienus.

Pēteris Stučka to neliekas manām. Atģērbjas, izņem no ceļa somas Heine dzejoļu grāmatiņu un nosēstas savrupāk no pārējiem kupejas biedriem.

«... Jaunu dziesmu, labāku dziesmu es gribu jums dziedāt. . .» Viņš atšķir jau kuro reizi lasīto Heines dzejoli.

Dziedāt jaunu, labāku dziesmu ... Daudziem cilvēkiem, vairākumam. Lai ļaudīs rastos alkas pēc cilvēcīguma, pēc labākas ilzīves. Lai pasaulē nebūtu tik daudz beztiesīgo, darbā un badā nomocīto, cietēju. Muižas turpina trenkt zemniekus klaušās un šķūts darbos, un nomērējušos kalpus pārmāca par gauso strādāšanu. Un katrs, kas kungam saka acīs: «Arī es esmu cilvēks» — liek sodīts kā noziedznieks. Bargi tiesneši piespriež nepaklausīgajiem bargus sodus, mācītāji no kancelēm sludina būt paklausīgiem, pazemīgiem, lai kungi varētu darīt, kā tiem tīk. Lauku ļaudis bēg uz pilsētām lūgt darbu pie fabriku vārtiem un ir laimīgi, ja viņiem pašiem un viņu bērniem tiek dota iespēja vergot pa četrpadsmit un sešpadsmit stundām tumšās, putekļainās telpās. Un tūkstoši, desmittūkstoši darba cilvēku izmisuši raugās uz debesīm, gaidīdami no turienes savā nelaimē palīdzību, kas nekad nenāks.

«Jaunu, labāku dziesmu es gribu jums dziedāt, ļaudis ...» Kādu dziesmu, ar kādiem vārdiem? ...

— Un tomēr latviešu labākajām famīlijām ir pilnīgas tiesības baudīt tādas pašas priekšrocības andelē, fabriku lietās, bankās un zemes pārvaldīšanās kā vietējiem cittautu dižmaņiem, -— Pēteri Stučku no pārdomām atrauj atsācies kupejas biedru strīds. Runātājs ir kungs slikti pieguļošajā melnajā uzvalkā.

— Latviešu labākās famīlijas, jūs sakāt? — iesmejas tas, kam pensneja. — Kādā ziņā labākās? Vai viņas būtu jāsauc par labākām tāpēc, ka viņu ģimeņu galvas — latviešu advokāti prot nekautrīgāk izplēst samaksu no saviem lētticīgajiem klientiem — tautiešiem? Viņa gaišības senatora Manaseina ierēdņi, kad viņa majestātes pilnvarnieks uzturējās Rīgā, bija līdz galam sašutuši par latviešu labāko famīliju advokātu plēsonību. Ņemt par vienkārša lūgumraksta uzrakstīšanu, par agrāk sastādīta lūgumraksta kopijas izgatavošanu pa trīs, pieci un vairāk simtu rubļu — to varot spēt tikai pagrimuši cilvēki.

— Nav tiesa! Senatora ierēdņi nevarēja tā sacīt. Latviešu labākās famīlijas ir ķeizara patrioti...

— Viņi sacīja vēl daudz ko vairāk, — iejaucas flegmātiskais kungs ar nolaidenajām ūsām. Pēc izrunas spriežot, viņš ir polis, — Viņa gaišības ierēdņi jūsu tautiskošanu nosauca īstajā vārdā — par savu tautas brāļu ādas ģērēšanu. Jā, jā, krievu ierēdņi tieši tā godināja jūsu darbus. Un bez tam — sakiet, lūdzu, vai latviešu patriotiskie saimnieki nebija tie, kas pieprasīja ievest Baltijā likumu par lauku strādnieku sūtīšanu darbos pie māju turētājiem ar varas līdzekļiem? Jūsu labākās familijas, kas senāk muižu klaušas nosauca par vergu darbiem!

— Tas ... tas ir ... kaut kas nedzirdēts! — Kungs melnajā uzvalkā uztraukts žestikulē. — Tas ir apvainojums, kas... prasa gandarījumu . ..

- Nū-ū? — kungs mednieka tērpā izsmejoši novelk.

«Interesanti, ko tautietis tagad darīs? .. .» Peteris Stučka sāk šķirstīt dzejoļu grāmatiņas lapas. «Tautietis» brīdi neziņā pamīdās, tad pagrābj no uzkaramā kažoku un cepuri un iziet no kupejas.

— Un tādi sapņo ieņemt mūsu krēslu Rīgas pilī, — pusbalsī nosaka pasažieris mednieka tērpā.

2

«Dienas Lapas» redakcijā atnestas licenzētās avīzes lapas. Redaktors Pēteris Stučka ielūkojas sasvītrotajās slejās, un viņa seja sadrūmst.

Viņš jau ir pieradis pie cenzora nīgruma, taču šoreiz šņāpājumu ir pārmērīgi daudz. Izsvītroti ari tādi vārdi kā «strādnieks», «kapitāls», «šķira». Raksts «Idejas un viņu avoti» izkropļots tā, ka ne pazīt vairs nevar.

Un Pēteris Stučka liek atnest «ārkārtējam gadījumam» sagatavotos neitrālos avīžu rakstiņus, ar ko aizpildīt cenzūras atstātos robus. «Varbūt cenzūrai kādi jauni norādījumi? Varbūt pēc dzelzceļa darbnīcu strādnieka Jāņa Ozola un nelegālās literatūras transportētāja Pūces aresta sākuši pievērst lielāku vērību arī «Dienas Lapai»? Pie Ozola esot atrasta piezīmju grāmatiņa ar jaunstrāvnieku nelegālo pulciņu pārstāvju vārdiem, un Pūce esot atzinies pretvalstiskā darbībā...»

Pēdējā laikā jaunstrāvnieku dzīvokļus sākuši apmeklēt savādi ubagi — spēcīgi vīrieši vecos zaldātu šineļos. Ubagi klimst arī ap «Dienas Lapas» redakciju. Avīzes izdevējs P. Bisenieks vienā no ubagiem pazinis pārģērbušos žandarmu oficieri...

Studēdams Pēterburgas universitātē, Pēteris Stučka kopā ar savu ģimnāzijas gadu draugu Jāni Pliekšānu neatlaidīgi meklēja atbildes uz mokošiem «sasodītiem» sabiedriskās dzīves jautājumiem. Vairāk par visu viņu nodarbināja doma, kā palīdzēt latviešu tautai atbrīvoties no divkāršā — vācu feodālisma un cariskās patvaldības jūga. Pēterburgā kopā ar J. Pliekšānu P. Stučka apmeklēja studentu pulciņus, lasīja krievu literātus — Beļinski, Tolstoju, Gončarovu, Ščedrinu, aizrāvās ar darvinismu, ar franču enciklopēdistu Ruso un Didro darbiem.

No krievu revolucionāriem studentiem Pēteris Stučka saņēma arī nelegālo literatūru, viņā radās interese par marksismu, taču zinātniski materiālistisku pasaules uzskatu topošais jurists vēl nebija izveidojis. 1887. gadā, beidzot universitāti, jaunais advokāts bija tikai nemiera pilns demokrāts vai, kā viņš pēc gadiem pats izteicās, students ar «neskaidriem sīkpilsoniski nacionālistiskiem politiskiem un sabiedriskiem uzskatiem».

Toties students Pēteris Stučka parādīja atzīstamas literāta spējas — kopā ar Jāni Pliekšānu viņš sarakstīja un laida klajā pret latviešu nacionālo lielburžuāziju vērstu satīrisku rakstu krājumu «Mazie Dunduri». Pēc tam Pēteri Stučku uzaicināja uzņemties Rīgā iznākošās opozicionāli demokrātiskās latviešu dienas avīzes «Dienas Lapa» redaktora amatu. Divus gadus nostrādājis par avīzes vadītāju, P. Stučka atdeva redaktora vietu draugam un domu biedram J. Pliekšānam un palika tikai pie advokatūras. Radās iespējas tuvāk iepazīties ar Vakareiropas sociālistisko literatūru. Šājā laikā viņš atrada sakarus ar spontāni izaugušajiem pašizglītības pulciņiem dažādos Latvijas novados. P. Stučka sāka apspriesties ar dzimtenē brīvdienās atbraukušajiem nemierīgajiem Tērbatas, Maskavas, Pēterburgas augstskolu latviešu studentiem, ar vecāko klašu ģimnāzistiem, ar fabriku strādniekiem, kas negribēja samierināties ar savu beztiesisko stāvokli. Tā Jaunā strāva guva plašāku plūdumu.

Tāpat kā citi inteliģentie «nemiera gari», Pēteris Stučka tagad apmeklē legālo biedrību sarīkotos jautājumu vakarus. Atklāti propagandēt sociālismu tur nevar policejisko apstākļu dēļ. Bet jaunstrāvnieki atrod atjautīgu veidu, kā to izdarīt aizplīvuroti. Piemēram, sanāksmes dalībnieks uzdod jautājumu: «Kas ir sapņi?» To izskaidro kāds izglītotāks vīrs un pasaka, ka bez miega sapņiem ir ari darbaļaužu sapņi par strādnieku šķiras tiesībām, proti: astoņu stundu darba dienu, augstāku algu, tiesībām uz blīvu, laimīgu nākotni. Izskaidrotājs pamāca, ka tādiem sapņiem ticēt ir katra strādnieka pienākums, ka jāziedo visi spēki, lai šādus sapņus pārvērstu tiešamībā.

Šāda veida jautājumu vakari latviešu legālajās biedrībās 1891.—1895. gadā kļūst par plašu sabiedrības aprindu nozīmīgiem sabiedriskās apziņas modinātājiem līdzekļiem. Šur tur tādi vakari beidzas ar deklamācijām: jaunieši aizrautīgi lasa sanākušajiem priekšā Ņekrasova un Heines dzejoļu tulkojumus un arī agri mirušā latviešu studenta Eduarda Veidenbauma populāro dzejoli «Mosties, mosties reiz, svabadais gars».

Kad Pēteris Stučka 1896. gadā tiek aicināts atkal uzņemties «Dienas Lapas» rediģēšanu, jo Pliekšānam administratīvo spaidu dēļ vairs nav iespējams avīzi vadīt, Pēteris Stučka pamatos jau ir sācis atrisināt studiju gadu «sasodīto jautājumu», ka palīdzēt Latvijas darba tautai cīņā pret apspiedējiem. Pēteris Stučka sāk vērtēt dzīvi no marksista viedokļa, lai gan aiz savas rakstura kautrības saka, ka esot tikai «Marksa nedaudz aplaizīts inteliģents».

Deviņdesmito gadu pirmaja puse, kad Latvijā top un izveidojas marksistiskas propagandas pulciņi, kad sociālisma atziņas tiek popularizētas ar dažādiem legāliem paņēmieniem, «Dienas Lapa» ir šās legālās propagandas centrs. Laikraksts anonīmi iespiež K. Marksa, F. Engelsa, A. Bēbeļa darbus un to fragmentus, iespiež rakstus par Vakareiropas strādnieku kustību, par strādnieku streikiem, par sabiedrisko parādību materiālistisko izpratni. «Dienas Lapas» redakcija ir vieta, kur padomu prasa darba cilvēki — lauku kalpi un pilsētu proletārieši.

Kādu dienu, Kad redaktors Pēteris Stučka aizsūta uz spiestuvi izlabotos avīzes materiālus, viņam atgādina, ka otrā istabā uz personīgu sarunu gaidot kāds laucinieks.

Apmeklētājs ir Kokneses pagasta — Stučkas dzimtās puses — kalps Lūķis. Viņš jau divas reizes ir bijis te. Tiesas lietā. Pagastā zina: nelaiķa Stučkas dēls nabaga cilvēkiem sniedz padomu ari bez maksas. Ne tā kā advokāti — ierāvēji.

Lūķis ir ģimenes cilvēks, precējies kalps, kādus saimnieki ne labprāt ņem darbā. Lai sagādātu ģimenei uzturu, Lūķis nolīdzis divas pūrvietas celmienes, uzcēlis tur būdeli un iekopis dārza vietu. Bet nu saimnieks dzen projām no iestrādātā gabala, pievieno šo stūrīti saviem tīrumiem. Saimnieks dod Lūķim purva gabalu, lai strādājot tur.

«Par to nastas vietu celmienē Ratnicēnu saimnieks piecus gadus bez atlīdzības nodarbināja gan manu sievu, gan bērnus,» stāstīja Lūķis. «Un tagad lai es ejot prom. Izdarās ar mani kā viens barons ar rentes zemnieku, kura iekoptos laukus tas pievieno savai muižai. Dzen «bauri» līst jaunu līdumu. Ar ko tāds Ratnicēns atšķiras no muižnieka — vācieša?» Pēteris Stučka atceras kalpa stāstu.

«Patiesi, ar ko latviešu budzis atšķiras no tautas ienīstā vācu barona?...»

Kalpi Latvijas laukos ir lielākā iedzīvotāju daļa. No miljona un trīssimt tūkstošiem Kurzemes un Vidzemes zemnieku saimnieku ir tikai kādi sešdesmit pieci tūkstoši. Pārējie — lauku proletārieši un pusproletārieši, kurus izsūc gan vācu muižnieki savās kapitalizētajās muižās, gan latviešu lielsaimnieki savās rentes un iepirktajās mājās. Patiesībā latviešu saimnieki ir visniknākie kalpu izdzinēji. Taču tikai ar kalpu darbu viņi tiek pie tiem tūkstošiem rubļu, ko katru gadu nomaksā baroniem un bankām. «Mušiņas» jeb «desmitdaļas cilvēku», tā Latvijā sauc kalpus, jo pagasta vēlēšanās desmit kalpiem ir viena balss.

— Labdien, Lūķi, — Stučka sasveicinās ar apmeklētāju. — Kas labs panākts cīkstiņā ar saimnieku?

-— Ko tur var panākt? — Kalps tausta rupjiem pirkstiem rūsgani plankumaino cepuri ar aplupušo nagu. — Sūdzēju tiesā un...

— Pazaudēji?

— Kā advokāta kungs teica. Zeme piederot saimniekam.

— Pēc pastāvošo likumu noteikumiem zeme pieder viņiem. Varbūt Lūķis domā pārsūdzēt?

— Pārsūdzēt? — Kalps dobji iesmejas. — Tiem pašiem saimniekiem un baroniem, kas tiesneša krēslos sēd? Nav bijis, ka vārna vārnai acīs knābtu.

— Nav gan dzirdēts. Un ko tādā gadījumā Lūķis grib zināt?

— Skaidrību. Vai pasaulē nabago taisnības nemaz nav?

— Bet kā Lūķis pats par to domā?

— Vajadzētu būt. Tā vismaz mums vasaru stāstīja atbraukušais students. Rādīja «Dienas Lapu» un vēl kādu tur grāmatu. Sacīja, visiem nomāktajiem vajagot biedroties un kopīgi aizstāvēties. Vai tā ir pareizi?

Ir pareizi. — Stučka sameklē rakstāmgalda papīros nolielu burtnīcu un pasniedz to kalpam. — Ņem izlasi pats un dod tālāk citiem, kas domā tāpat kātu. Te ir aprakstīts, kā rodas bagātnieki, kāpēc pasaulē tik daudz nabago un kā netaisnību lauzt. Darba cilvēku atbrīvošanās no viņu posta un verdzības ir viņu pašu rokās, tur sacīts. Tikai saimniekiem un kungiem par to nav jāzina.

— Kā t' citādi? — Lūķis paslēpj burtnīciņu azotē. — Paldies. Paldies jums. Jūs neesat kā citi skolotie saimniekdēli.

* * *

Vakarā pulciņš Rīgas jaunstrāvnieku ierodas kādā vasarnīcā Rīgas Jūrmalā pie viena no «Dienas Lapas» līdzstrādniekiem. Viņiem tā iegājies — vienu vakaru pulcējas pie viena, citu pie otra. Pārspriež lasīto, pārrunā politiskos notikumus, pie gadījuma padzied, un Pēteris Stučka dziesmu pavada uz klavierēm.

Ir silts maija vakars, viens no pirmajiem īsti pavasarīgajiem vakariem, kad plaukstošo ziedu un priežu sveķu smaržas nenomāc jūras ūdeņu vēsums. Arā ir silti un viegli, taču te, istabā, Pēteri Stučku neatstāj dīvaina nomāktības sajūta. Kā nemiers, kā bažas...

«Vai es baidītos par rītdienu? Taču ne.» Un Pēteris Stučka atkal domā par mīklainajiem ubagiem, par dzelzceļa strādnieka Ozola arestu un par draudīgajām vēstīm no Liepājus. Tāpēc viņš ļoti pavirši seko ārsta Krumberģa vārdiem, kurš pašreiz runā. Krumberģis atkal aizstāv anarhistisko brīvības ideju. Atkal prāto par latviešu tautas savrupējisko raksturu.

— Brīvība ir apzināta nepieciešamība, raksta Engelss, — pēkšņi nogrand jaunstrāvnieku labākā runātāja Jansona-Brauna balss.

— Proletariātam nevajag buržuāzijas skandināto tautas dziesmu par bāleliņiem un kumeliņiem, viņiem vajag jaunu, labāku dziesmu.

— Jaunu, labāku dziesmu vajag arī Latvijas lauku kalpam, lauku proletārietim. — Pēteris Stučka jau ir pārvarējis nemierīgo jutoņu. — Šodien pie manis bija Kokneses pagasta kalps. Kas viņš ir? Lauku proletārietis — ir viņš! Latvijas strādnieku šķiras pilntiesīgs loceklis. Strādnieku šķira Latvijā radās jau pirms kapitālisma izveides. Jau pirms zemnieku atbrīvošanas no verdzības (1817.—- 1819. gadā) latviešu zemnieki tiklab pēc likuma, kā arī dzīvē dalījās saimnieku un kalpu jeb bezzemnieku šķirās. Tā taču ir rakstīts pašā mirstošās feodālās iekārtas likumā — zemnieki dalās šķirās. Baronam bija darīšana ar vergu — saimnieku, kas savukārt bija darba devējs vairākiem otrās kategorijas vergiem — kalpiem. Savdabīga dzim tbū tnieciskā atkarība, vienīgā tāda veida, par ko stāsta vēsture.

Šis pats stāvoklis attīstījās tālāk klaušu laikos (1817.—1860. gadu), kad saimnieks pēc likuma burta jau bija kļuvis privileģēts. Piemēram, saimnieks bija atbrīvots no miesas soda, tiesa gan, arī šo privileģēto saimnieku netaupīja vagara spieķis, bet kalpa stāvoklis nebija kļuvis labāks ne par matu.

Tātad latviešu strādnieku šķirai ir jau vismaz divas paaudzes proletāriskas pagātnes.

— Nesen, — saka Stučka, — lasīju interesantu grāmatiņu — «Kas tie tādi «tautas draugi» un kā viņi cīnās pret sociāldemokrātiem?». Tās autors uzskata zemniecību par strādnieku šķiras sabiedroto Krievijas proletariāta revolucionārajā cīņā...

Pēteris Stučka apklust. Ir atvērušās durvis uz blakus istabu. Tajās stāv Maskavas zobārsts Pauls Dauge. Viņš izskatās ļoti satraukts.

— Draugi... — Dauge it kā meklē vārdus. — Žandarmērijа... Sākusies žandarmērijas akcija. Jau arestēti daudzi mūsu biedri...

3

Vjatkas guberņā ziema iestājas agri un pēkšņi. Vēl kalendārs rāda oktobra pirmās dienas, vēl kokiem nav nobirušas lapas, kad pēkšņi klāt ir ziema ar sniegu. Nobirst tik daudz sniega, ka cilvēki, kas dzīvo nost no lielajiem ceļiem, var izkļūt no savām mītnēm, tikai kāpdami platajās vjatiču slēpēs.

Ari Pēteris Stučka bieži slēpo. Rīta pusē, kad aizvada savu dzīves un trimdas biedri Doru pasniegt franču valodas privātstundas, vakaros, kad Stučkas dodas pie kāda no izsūtītajiem revolucionāriem uz kārtējo «politisko kolonijas» sanāksmi. Slēpdamies no policistu acīm, viņi brauc uz mežu un no turienes ar līkumu uz norunāto vietu. Slēpos paliek mājās tikai svētdienās, kad Stučkas ciemojas pie izsūtītā sociālista —augstmaņa Kuguševa, kam ir labas klavieres, uz kurām Pēteris dažas stundas atskaņo Bēthovena, Šopēna, Čaikovska un Vāgnera kompozīcijas. (Jaunībā P. Stučka Rīgā mācījies klavieru spēli pie laba profesora.)

Izsūtījumā Slobodskas pilsētiņā Pēteris Stučka gandrīz visu laiku pavada pie grāmatām. Studē K. Marksa un F. Engelsa rakstus, lasa F. Lasāla, V. Lībknehta, A. Bēbeļa, K. Kautska grāmatas. Rīgas guberņas cietumā, kur Stučku 1897. gada jūlijā ieslodzīja pēc jaunstrāvnieku arestiem, viņš līdz izsūtīšanas dienai pusotra gada cītīgi māci jās angļu un franču valodas un tagad va brīvi lasīt jebkuru grāmatu šajās valodās Ar sīkstu, latviešu raksturam iezīmīgu ne atlaidibu Pēteris Stučka grib pilnībā apgū marksisma avotus.

Pētera Stučkas kaislīgo nodošanos grama tām pamana ari Slobodskas pilsētiņas ispravņiks un citi «valsts noziedznieku» uzraudzitaji. Vairākums politiski nometināto vasar daudz klejo pa pļavām un mežiem, zvejo un medī, kamēr šis Rīgas advokāts čurn mājās. Policijai jau sāk likties, ka varbūt uz pieciem gadiem administratīvi izsūtītais sveštautietis nāks pie prāta. Un savā raportā gubernatoram ispravņiks raksta, ka, šķiet P. Stučkas «turpmākā uzturēšanās trimdā nepaliks bez labvēlīga iespaida uz viņa politisko pārliecību». Tā kā izsūtītā «dzīves veids nevainojams», Slobodskas ispravņiks ieskata par derīgu atļaut P. Stučkām reizēm uz nedaudzām dienām izbraukt uz guberņas pilsētu Vjatku.

Vjatkā Pēterim Stučkām izdodas atrast nodarbošanos guberņas statistikas pārvaldē pie statistisko datu apkopošanas. Un — kas ir pats galvenais — rodas iespēja nokārtot pasta un citādus sakarus ar idejas biedriem dzimtenē, izsūtījumā un ārzemēs. Jo svarīgi ir sakari ar biedriem ārzemēs. 1900. gada ziemas sākumā Stučku ģimene saņem no Londonas, kur uzturas daži emigrējušie jaunstrāvnieki, interesantu sūtījumu — biezu Šekspīra drāmu sējumu. Grāmatai seko vēstulē ar jautājumu: «Kā jums patika grāmatas iesējums?» Šekspīra drāmu kopojuma vāki tiek izārdīti, un — Pēteris ar Doru priecīgā satraukumā tur rokās nelegālā latviešu sociālistiskā žurnāla numuru. Tas saucas «Sociāldemokrāts». Protams, visi žurnāla raksti ir anonīmi vai apzīmēti ar šifriem, taču bijušais «Dienas Lapas» redaktors labi pazīst sāvu domu un cīņas biedru stilu. Friča Roziņa, abu Kovaļevsku un citu jaunstrāvnieku rakstus P. Stučka uzmin ātri vien. No tālās Londonas atsūtītajā izdevumā biedri propagandē Latvijas darbaļaudīm proletariāta politisko cīņu. 1899. gadā Rīgā notikuši stihiski fitiādniekū nemieri, tā sauktais «Rīgas dumpis», kad trīs dienas pilsēta atradās strādnieku varā.

Decembra beigās Dorai Stučkai no Londonas pienāk modes žurnāls. Modes lapās atjautīgi paslēpts «Iskras» pirmais numurs. Uz ļoti plānā papīra drukātā avīze apceļo visu Slobodskas politisko izsūtīto koloniju, līdz kamēr no lielas lasīšanas kļūst nesaburtojama.

«Iskra» liek revolucionāri domāt. Tā cīnās pār saliedētu strādnieku partiju. «Vienota partija...» domā Stučka. «Bet kādā veidā Viskrievijas partija apvienos nacionālās organizācijas? Taču katrai no tām, ari nākošajai latviešu partijai, bez mērķos kopīgā ir ari savas īpašas prasības. Kā latviešu sociālistiem organizatoriski vislabāk apvienoties Krievijas organizācijā? Varbūt uz federācijas pamatiem?»

Par šo jautājumu viņš dažreiz mēģina aprunāties ar Doras brāli Jāni Pliekšānu, kas arī ir izsūtīts uzVjatkas guberņu un ziemeļu novada vienmuļībā laiku pavada pie daiļliteratūras.

Nezinu.... Pliekšāns atkal pievērš acis kādai no daudzajām ar steidzīgiem zīmuļa vilcieniem sašvīkātām papīra strēmelītēm, ar ko noklāts viņa galds un grāmatu etažere.

«Atdzejojumi...» Stučka saprotoši nopūšas. Draugs nodarbojas ar Puškina, Gētes un citu klasiķu tulkošanu. Raksta savu dzejoļu krājumu «Tālas noskaņas zilā vakarā», Tā ir īsta revolucionārā poēzija. Bet Pēterim patiktos, ja dzejnieks vairāk nodotos ar partijas jautājumiem.

Pats Stučka daudz dienu pavada pie dažu sociālistisko partiju programmu salīdzināšanas. Pēteris izraksta tās punktu pēc punkta kā jau jurists šķiro pa paragrāfu iedaļām

«Paragrāfs pirmais... Paragrāfs otrais... Paragrāfs septītais... Paragrāfs...» Nav nejaušība, ka pēc pāris gadiem, kad nelegālajā latviešu presē Pētera Stučkas līdzdalība kļūst sevišķi dzīva, viņš savus rakstus šifra vietā sāk parakstīt ar vienu grafisku zīmi — §. Ar Paragrāfa vārdu P. Stučka laiž klajā savus teorētiskos rakstus un daudzas brošūras. Kā Paragrāfs viņš kļūst ļoti populārs ne tikai latviešu, bet arī krievu boļševiku preses izdevumos.

4

Latviešu Sociāldemokrātiskās partijas trešais kongress 1906. gadā. Kongresa pēcpusdienas sēdi vada Pauls Dauge. Laiks ir sulīgi karsts, kā jau jūlija otrajā pusē, kad svelmainais dienvidu vējš aizdzinis mākoņus pāri jūrai uz Skandināviju un saule raida lejup īstu versmi. Vairākums kongresa delegātu vīriešu sed bez svārkiem, virskreklos ar atpogātām apkaklītēm. Sievietes atvēsinās, vēdinoties ar kabatas lakatiņiem.

Vasarnīca, kurā 1906. gadā notiek Latviešu sociāldemokrātiskās strādnieku partijas kongress, atrodas nomaļā vietā — Majoru jūrmalā, klusā šķērsielipa. Kongresam izraudzītā ēka paslēpusies biezā koku lapotnē. No ieliņas, no žoga puses, to ir pat grūti saskatīt.

Kad Pauls Dauge sāk tulkot latviski Rīgas krievu sociāldemokrāta Kobozeva runu (III kongresā, kas lemj par latviešu sociāldemokrātijas apvienošanos ar Krievijas Sociāldemokrātisko strādnieku partiju, piedalās ari krievu biedri, Bunda vietējās organizācijas un igauņu grupas pārstāvji), Pēteris Stučka atiet līdz verandas durvīm, kur karstums mazāk jūtams. Viņš nav noģērbis svārkus kā citi. Tiesa, istabā karstums ceļas ne vien no vasaras tveices, bet arī no kaislīgajām debatēm. Starp delegātiem ir arī biedri, kam muguru un plecus klāj vēl neaizdzijušas spīdzinātāju cirstās rētas. Starp delegātiem ir nesen no Rīgas policijas pārvaldes nagiem izrautais Luters-Bobis, ir leģendārais kaujinieks Grīniņš-Burlaks, ir Latvijas mežabrāļu — partizāņu komandieri J. Gavēnis, P. Znotiņš, V. Barbāns. Kad viņi padzird meņševistisku spriedelēšanu, sapulces vadītājam grūti kļūst noturēt debates stingri noteikta reglamenta ietvaros: runāt īsi, mierīgi un pusbalsī. Nesen «saķeršanās» notika starp vienu no kongresa organizatoriem — Ozolu- Zaru un bundistu Akimovu. Ozols neizturēja bundista politisko sikšņošanu, iedegās, un viņam līdzi pacēla balsis citi, policijas, žandarmērijas un soda ekspedīciju spīdzinātie.

Trešais kongress... Tas ieies Latvijas strādnieku šķiras vēsturē kā Apvienošanās kongress ar Krievijas Sociāldemokrātisko partiju. Tam jāapspriež svarīgi taktikas jautājumi: agrārjautājums, par bruņoto sacelšanos, par revolucionāro pagaidu valdību, partizāņu cīņu, arodbiedrībām, Valsts domi. Kongresā trīsdesmit septiņi delegāti. Viņi pārstāv Latvijas strādnieku revolucionāro organizāciju, kurā ir pāri par vienpadsmit tūkstošiem biedru. Pāri par vienpadsmit tūkstošiem, kamēr Jaunās strāvas laikā bija tikai nepilns simts nelegālo pulciņu dalībnieku.

Latvijas sociāldemokrāti vadīja lauku darbaļaudis lielajā zemnieku kari: 1905. gada beigās lauku darbaļaudis nodibināja pagastos savu varu — izvēlēja «rīcības komitejas» — līdzinieces krievu strādnieku padomēm. «Mūsu kalpi ir skaidri proletārieši, un viņu vieta ir zem sarkanā karoga, kur viņi jau ar godu un apziņu stājas,» tā rezumēja Stučka — Paragrāfs. Revolūcijas notikumiem attīstoties, viņš varēja justies gandarīts apziņā, redzot, ka simti tūkstoši tādu ka Kokneses Lūķis pēc partijas aicinā juma nostājas vienotā kaujas ierindā ar pilsētu proletāriešiem.

Ar saucienu «Sociāldemokrātiskās partijas vārdā!» kalpi ieņēma baronu muižas, pagastu valdes un tiesas, atbruņoja patvaldības sargus, apbruņojās paši un gāja karā pret cara karapulkiem. Bet, vispārējai reakcijai iestājoties, kad visapkārt trakoja soda ekspedīcijas, partijas bruņoto spēku — partizāņu kaujinieku vienībās darbojās ļoti daudz kalpa vīru. Partijas darbinieki viņiem gādāja ieročus, deva revolucionāro iespiesto vārdu, rūdīja idejiski.

Jā, 1904. gada jūnija sākumā nodibinātā Latviešu sociāldemokrātiskā strādnieku partija ir pavisam īsā laikā kļuvusi par galveno revolucionārās kustības virzītāju spēku Latvijā. Tikai nepilnu gadu darbojusies, tā spēja vadīt revolūciju, kas norisinājās spilgti, dziļi, dramatiski.

Kad Pēteris Stučka nesen Pēterburgā pirmo reizi personīgi tikās ar Krievijas proletariāta partijas organizatoru un teorētiķi Ļeņinu, viņš pārliecinājās, ka šis tas no ļeņiniskajām atziņām viņam palicis līdz galam neizprasts. Izrādās, viņš nebija lasījis vairākus nozīmīgus Ļeņina rakstus.

Izrādījās, ka Ļeņins labi zina stāvokli Latvija, tāpat kā latviešu sociāldemokrātu vairākuma un mazākuma uzskatus. No J. Bērziņa-Ziemeja stāstījuma, kurš darbojās Krievijas Sociāldemokrātiskās strādnieku partijas Pēterburgas organizācijā, Ļeņins zināja par latviešu sociāldemokrātu panākumiem lauku darbaļaužu politiskajā vadībā, par partizāņu-kaujinieku vienību organizēšanu, zināja P. Stučkas uzskatus agrārjautājumā. Tāpat V. I. Ļeņins bija arī dzirdējis, ka Pēteris Stučka ir krasākais buržuāziskā nacionālisma, nacionālās savrupības apkarotājs latviešu partijā.

Sarunā ar Ļeņinu pārpratumi noskaidrojās, jo pašā būtiskajā viņš — Pēteris Stučka bija ar Ļeņinu. Sarunā Stučkām kļuva pilnīgi skaidrs, kāpēc Krievijas radošie marksistiskie domātāji un revolucionārie cīnītāji pēc tikšanās ar šo cilvēku, kam tādas dzīvas, gudras acis un vārdos dzelžaina loģika, kļūst viņa domubiedri un sabiedrotie. Jā, tieši tādam jābūt K. Marksa un F. Engelsa lietas turpinātājam — Krievzemes daudznāciju strādnieku pulku vadītājam.

Sarunas laika Pēteris Stučka ielūdza Vladimiru Iļjiču piedalīties Latvijas sociāldemokrātu kongresā Rīga.

«Katrā ziņā lūkošu ierasties, Rīga un Rīgas proletārieši man tuvi. Ja tikai pēkšņi neradīsies kādi ārkārtēji kavēkļi,» Ļeņins atbildēja. Un vēlreiz atgriezās pie jautājuma par Latvijas revolucionāro kaujinieku cīņām. Atzīmēja, ka Kaukāza, Polijas un latviešu partizāņu-kaujinieku darbība aizsteigusies priekšā citiem centriem.

Tomēr neparedzētie apstākļi radās, un Ļeņins neatbrauca. Kongresa delegāti noklausījās Ļeņina rakstisko apsveikumu, dokumentu, kas nepatīkami dzēla ausis dažam latviešu maziniekam un viņa uzskatu biedriem noBunda organizācijas un krievu meņ- ševiku grupas.

Biedra Kobozeva runas tulkojums ir galā. Kongress pāriet pie bruņotās cīņas jautājumu apspriešanas. Noklausās ziņojumu, un tūlīt kāds mazinieks iesāk oportūnistisku runu.

— Kļūda! Pieļauta smaga politiska kļūda! Nevajadzēja ķerties pie ieročiem! — viņš patētiski atkārto jau dzirdēto Pļehanova teicienu.

— Ak jūs sakāt — pieļauta smaga kļūda? — mierīgi pārjautā Stučka. — Ja kāda kļūda ir pieļauta, tad tikai ne tā, par kuru runājat jūs, sīkburžuāziskās ideoloģijas propagandētajā No marksistu viedokļa revolucionārā cīņā Latvijas vislielākā kļūda bija. ta, ka vēl nebija Krievijas un Latvijas kopīgas sociāldemokrātijas. Bet tā bija vēsturēs kļūda, uz kuras pamata mēs nevaram nodarboties ar fantazējumu, kas būtu bijis, ja ta nebūtu bijis . . . Atzīstot kļūdas, mēs tas atzīstam tikai priekš nākotnes, ne pagātnes. No revolūcijas kļūdām mācāmies pareizi būt revolucionāriem.

Vērsdamies pret meņševikiem, Pēteris Stučka atceras sarunu ar Ļeņinu, atceras, cik augstu viņš novērtēja latviešu partizaņus-kaujiniekus. Un nule Stučka ar visu faktu loģikas spēku ārda revolūcijai naidīgos uzskatus.

Kamēr Veterāna (Pētera Stučkas) runu tulko, viņš atgriežas turpat, kur pirmīt, — pie verandas durvīm. Pēkšņi biedri, kas sed tuvāk logiem ielas pusē, uzlec kajas.

— Policija! Policisti pie vārtiem!

Patiesi — krūmu un koku lapotnes zaļumā pazib policistu cepures. Pēteris Stučka uzmet ātru skatienu telpai, kur atrodas kongresa dalībnieki, un redz, ka vairāki delegāti uztraukti rauj drēbes no uzkaramiem, skrien uz izeju sētas pusē, grūž vaļā logus uz pagalmu. Viņiem līdzi metas arī citi.

«Jāaizkavē policijas ienākšana. Varbūt viss vasarnīcas rajons nav pilnīgi ielenkts...» Stučka paķer savu verandā atstāto platmali (kārtīgi pilsoņi Rīgā nekad neiziet no istabas ar kailu galvu) un kāpj pa lieveņa kāpnēm pretī uniformētajiem patvaldības sargiem. Viņi ir tikai divi, un tie neizskatās pēc uzbrucējiem. Tam vienam ar stāvajām prūšu feldfēbeļa ūsām rokās dokumentu mape.

Labdien, kungi! и Stučka paceļ cepuri.

— Ko policijas kungi vēlas?

— Pārbaudām, vai visi vasarnieki nomaksājuši peldu nodokli. Jūs esat šis vasarnīcas īpašnieks?

— Nē, tikai peldu viesis. Bet, kas attiecas uz nodokli, tad man tas savlaicīgi samaksāts. Policistu kungi var tūlīt pat pārliecināties. Nomaksas kvīts ir pie manis.

Pēteris Stučka ar nolūku runā ļoti skaļi. Lai biedri dzird un lai saprot, kas par lietu.

— Kāpēc tie kungi tā uztraucas? — Policisti ir bēdzējus pamanījuši. — Kas šai vasarnīcā notiek?

— Parastā izklaidēšanās. Un tie kungi. . . acīm redzot, spēlē «špiļķinus», — Stučkām laimīgi iekrīt prātā mietpilsoņu dotā iesauka kādai trakulīgai jauniešu rotaļai. — Jā, kungi spēlē «špiļķinus». Tā ir spēle ar skriešanu un slēpšanos . . .

Taču policistiem laikam ir radušās aizdomas. Viņi metas atpakaļ ārā uz ielu, svilpdami palīgus.

Pēteris Stučka saprot: te ilgāk uzkavēties nevar. Un viņš ātriem, bet ne uzkrītoši steidzīgiem soļiem apiet vasarnīcu un tad pa meža taciņu dodas uz Dubultu stacijas pusi.

Dubultos priekša jau ir kongresa darba organizators Ozols un vēl daži delegāti. Bet uz perona un pašā stacijā viss izskatās tāpat kā parastās vilciena pienākšanas reizes. Ne policistu, ne aizdomīgi glūnīgu tēviņu. «Kongresa darbs jāturpina citur. Jaievēle vadība ...» Un Stučka apņēmīgi iet Ozolam klāt.

— Vai slimība ir ķērusi daudzus?

— Šķiet, piecus sešus, ne vairak.

— Vai tev Rīgā rezerves dzīvoklis uz vienu nakti ir?

— Tai mācītāja mājā, kur mūsu partijas biedrene par kalponi. Cienīgtēvs vasaru naktis pavadot kaut kur pie dabas krūts.

— Tad pārceļamies uz turieni. Satiksimies Vērmaņa dārzā pie alus kausa. Es vilciena uzmetīšu jaunu manifesta projektu. Gadījumam, ja vecais gājis bojā.

Pēteris Stučka brauc atsevišķa kupeja. Izplēsis no kabatas grāmatiņas dažas lapiņas, viņš pēc atmiņas cenšas atjaunot manifesta tekstu. Protams, tas pilnībā nesakrīt ar pirmtekstu. Bet — tas tā dabiski. Kongresa norise, asās debates ienes korektivas agrak izteiktajās atziņās.

Vilciena riteņiem klaudzot uz Daugavas dzelzs tilta, Pēteris Stučka raksta Latviešu SDSP līdz šim veiktā darba vērtējumu. Partija ir «it gaiši pierādījusi, ka viņai bijuši sveši jebkādi nacionālistiski centieni. Viņa cienīgi pabeigusi savu vairākgadīgo cenšanos pēc visa apzinīgā Krievijas proletariāta apvienošanās vienīgā Krievijas sociāldemokrātiskā strādnieku partijā.»

Nakti Rīgas pašā centrā, mācītāja Šabērta dzīvoklī, kopā pulcējušies kongresa delegāti izvēlē Latvijas Sociāldemokrātijas pirmo Centrālo Komiteju. Bez latviešu partijas dibinātāja — Veterāna (P. Stučkas) Centrālās Komitejas sastāvā ieiet viņa ilggadējs domu un cīņu biedrs Fricis Roziņš un vel septiņi citi biedri.

5

— Rigā iebraucis, tu no stacijas pie Pētersona tūlīt, vis neej. Izmet līkumu pa pilsētu, iegriezies vienā otrā veikalā un tikai pēc tam, kad esi pārliecinājies, ka tev neseko, ej uz Suvorova ielu. Mūsu darbā piesardzības nekad nevar būt par daudz . . .

Runādams Pēteris Stučka kritiski apvērtē savu sekretāru Tomaševiču, atlētisku gaišmatainu puisi kundziskā kažokā ar zvērādas apkakli, nopētī viņa ceļa somu un melno metāla spieķi ar niķelēto rokturi.

— Jūs, Pēteri Ivanovič, mani strostējat kā iesācēju konspirācijā... — Tomaševičs šķiet aizvainojies.

— Revolucionāram vienmēr jābūt gatavam uz visļaunāko. No nejaušībām neviens nav pasargāts. Mēs noraidām narodņiku idejas, bet no viņu revolucionārās konspirācijas mums gan jāmācās. Mēs abi jūsmojam par Voiničas Dunduru, bet, kā zināms, šis romāns, kas stāsta par itāliešu revolucionāro kustību, patiesībā ir krievu narodņiku revolucionārās ikdienas un romantikas attēlojums.

Bet tagad klausies: Prāgas konferences materiāli tev ir noslēpti vai nu somas rokturī, vai tavā spieķī. Kurā no abām nosauktajām vietām pasts noslēpts?

— Spieķī... — Jauneklis pietvīkst. — Kā jūs, Pēteri Ivanovič, varējāt uzminēt?

— Padod šurp! — Stučka paņem spieķi, pašūpo to uz plaukstas, apskata nūju un iziet ar to priekšistabā. Noklaudz vaļā atmests lādes vāks, iešķindas instrumenti.

«Labos manu darbu...» Tomaševičs sakustas, tomēr paliek turpat, kur stāvējis. Ja Pēteris Ivanovičs grib pastrādāt ar uzgriežņu atslēgu, tad ir skaidrs, ka spieķa gals patiešām aizdomīgs. Pēteris Ivanovičs mehānikas lietās nav mācāms. Durvju atslēgas, viras, gāzes vada caurules un radziņus viņš vienmēr labo pats. Šis ievērojamais galvaspilsētas advokāts nav aizmirsis savu jaunības dienu tieksmi uz tehniku un tehniskiem darbiem. Un, šķiet, šī jaunības aizraušanās šodien ne vienu vien reizi paglābusi viņu no žandarmiem. Cik reižu cara patvaldības sargi nav izdarījuši Stučkas dzīvoklī pēkšņas kratīšanas, kad dzīvokļa saimniekam mājās bijuši konspiratīvi dokumenti. Un katrreiz ir aizgājuši tukšā, atvainodamies par traucējumu. «Man stāstīja, Rīgas Centrālcietumā ieslodzītie politapcietinātie pirtī tvaika caurulēs ietaisījuši nelegālā pasta kasti,» Stučka reiz ieminējās. «Administrācijai neienāca prātā, ka pasta punkts varētu būt pirtī un tādā vietā.»

Konspirācijā no Pētera Stučkas ir ko pamācīties. Aukstasinību, savaldību, spēju izlikties, jokot un smieties tādā reizē, kad apkārt okšķeri un klāt nelegālais materiāls, kura pietiek, lai sakaltu tevi važās un tu nokļūtu nometināšanā uz mūžu kaut kur Ziemeļu Ledus okeāna malā.

Stučka atgriežas no priekšnama, berzēdams eļļainā lupatā spieķa uzgali.

— Caurulē pasts bija ielikts par daudz vaļīgi. Un tik slikti pievilkts uzgrieznis, ka tas varēja ceļā pazust.

— Tas vairs nekad neatkārtosies... — Tomaševičs norij tādu kā sausu kumosu.

— Ja mēs riskētu tikai ar sevi vien . . . Lieta ir daudz smagāka: sakari ar Rīgas partijas organizāciju. — Stučka pasniedz melno švīta spieķi savam sekretāram. — Nu, lai tev labi veicas!

Kad Tomaševičs aiziet, Stučka nodzēš viesistabā uguni un ieiet savā darba kabinetā. Parīt Senātā viņam zemnieku prāva pret ķeizara ģimenes radinieku kņazu Jusupovu-Sumarokovu-Eltonu, kas divās iepriekšējās tiesu iestādēs bija guvis virsroku pār zemniekiem. Stučka ir gan jau sagatavojies nākamajai cīņai un domā, ka cara augstmanis šoreiz zaudēs, taču, kad iziet divkaujā ar tādu pretinieku, duelantam jāpārbauda savs bruņojums līdz pēdējam sīkumam. Pēc Stučkas domām, šī zemnieku prāva ar vienu no visvarenākajiem Krievijas feodālajiem kņaziem nozīmē daudz vairāk, nekā tikai ciema iedzīvotāju juridisko tiesību atgūšanu. Parītdien Senātā notiks divu pasauļu sadursme, kurā Pēterim Stučkām, sādžas zemnieku kopienas izraudzītajam pilnvarotajam, jāsakauj pretinieks ar paša cariskās Krievijas kriminālkodeksa ieročiem. Pētera Stučkas skolotājs K. Markss ir daudzreiz atgādinājis, ka revolucionāram jābūt spējīgam uzbrukt šķiras ienaidniekam ar šā ienaidnieka paša bruņojumu. Un advokāts Pēteris Stučka ir papūlējies radoši apgūt, cariskās Krievijas juridisko materiālu, ir iemanījies uztaustīt vārīgās vietas ekspluatatoru sabiedrības likumos, kuras vajadzīgā brīdī var izmantot darba tautas labā. Līdz šim viņš savas jurista zināšanas ir lietojis politiski mazāk nozīmīgās prāvās — strādnieku darba algas prasībās pret uzņēmējiem, aizstāvot darbā sakropļoto prasības, vadot Baltijas un citu Krievzemes guberņu revolucionāru masu prāvas. Nule viņš pirmo reizi vadīs zemnieku prāvu pret visvarenu feodāli. Šai prāvā vairāk nekā simt feodāļa aplaupīto zemnieku piesaka savas tiesības uz zemi.

«Mēs grimstam dubļos un netīrumos, kņazs spīguļojas zvaigznēs, mēs vairs negribam būt dubļi un netīrumi, bet cilvēki,» sacīja sūdzētāji, ieradušies Stučkas kantorī pilnvarot «nabago advokātu» (Pēteris Stučka ir iemantojis nabago advokāta slavu) iesniegt viņu pārsūdzību Senātā. Un, kamēr viņi zemnieciskā nesteidzībā skaidroja advokātam savu bēdu vēsturi, uz ielas pie nama, kurā dzīvoja Stučka, saradās pulciņš žandarmu un vairāki kundziņi katliņa cepurēs. Laikam kādu kārtības sargu bija satraucis lielais zemnieku pūlis, kas devās pie advokāta. Sak, vai tikai nenoorganizē kādu demonstrāciju. Krievijas strādnieku streiki un demonstrācijas atkal sākuši iegūt patvaldnieciskajai iekārtai bīstamu raksturu. Krievzemes darba cilvēki ir kļuvuši šķiriski apzinīgāki. Pēc Piektā gada revolūcijas sakāves apspiestie atkal ceļas uz jaunu cīņu.

Jā, proletariāts atkal uzbrūk savas šķiras ienaidniekam. Un ne tikai saimnieciskajā frontē. Tāpat kā 1905. gada janvārī, kad Pēterburgas asiņainā svētdiena kļuva ievadījums politiskai masu cīņai, zvērīgā strādnieku apšaušana pogājušajā gadā Ļenas zelta raktuvēs Sibīrijā ir sacēlusi kājās visas Krievzemes darbaļaužu armiju. Pat tādā politiski nenozīmīgā organizācijā, kāda ir Pēterburgas latviešu kooperatīvā patērētāju biedrība «Grauds», biedru sapulce sākas ar Ļenas upuru godināšanu un ar carisko benžu nosodījumu. Nē, biedri mazinieki, revolucionārās partijas darba noliedzēji, pašlaik vairs nav runa par pārejošu darba tautas aktivitāti, kā jūs melšat, propagandēdami «sīko darbu» politiku un noraidīdami cīņu par lielo revolūcijas mērķi — carisma gāšanu. Darba tauta saprot, ka neviens no 1905. gada revolūcijas lozungiem — ne demokrātiskā republika, no muižnieku zemju konfiskācija, no strādnieku astoņstundu darbu diena nav izcīnīti. Viņa atkal raksta tos uz saviem sarkanajiem cīņas karogiem.

Baltija 1905. gada revolūcijā upuru ziņā bija viens no visvairāk cietušajiem novadiem. Varēja likties, ka pēc tādas asins nakts Baltijas tautas paaudžu paaudzēm staigās sagumušas un padevībā noliektu galvu. Bet. kas noliek? Revolucionāra masu kustība Baltijā aug.

Pēteris Stučka paņem no galda žuburainu bronzas svečturi, pagriež tā masīvo kāju vairākas reizes pretēji pulksteņa rādītājam un atdala svečtura augšdaļu no apakšdaļas, izvelk no augšas posma dobuma iegarenā rullītī satītu papīra strēmeli, atritina to un sāk pārlasīt ar sīkiem drukas burtiem uzrakstītos konspiratīvos pārskatus par pēdējos pusotra gados Latvijā notikušajām masu demonstrācijām un streikiem.

Izteiksmīga, carismam un buržuāzijas varai draudīga aina:

...1911. gada jūlijā Rīgā nolika mūrnieku streiks un Rīgas strādnieku masu demonstrācija revolucionāra Jāņa Pelūdes bērēs. Augustā ilgstošs Rīgas ratu taisitāju masu streiks. Septembrī trīs nedēļas ilgais Mausnera nažu fabrikas strādnieku streiks. Oktobrī pēc divu mēnešu ilgā streika uzvarēja Tīlava fabrikas strādnieki.

1912. gada maija sākumā streiko Rīgas «Feniksa» vagonu fabrikas strādnieki, 22. maijā Liepājā — anilīna fabrikas ļaudis. 25. maijā policija izdara plašus arestus starp streikojošiem Juglas papīrfabrikas strādniekiem; 28. maijā streiku sāk Liepājas būvstrādnieki . . .

Strādnieku partijai, ja tā ir īsta revolūcijas partija, jāprot dot masu kustībai pareizais virziens un paātrinājums.

Marksistam jāprot saskatīt lokālajā starptautiskais, mazajā lieluma iedīgļi. Ar to revolucionārie marksisti atšķiras no sīkburžuāziskajiem frāžu malējiem. Kopš Vjatkas trimdas laikiem Pēteris Stučka paradis izstudēt vispusīgi katru revolucionārās teorijas jautājumu. Pirms viņš ko raksta vai izteic savas domas partijas biedriem, viņš cenšas izpētīt visu marksistisko literatūru, kas skar šo problēmu. Kad viņš 1907. gadā pec aizbraukšanas no Latvijas Somijā, Teriokos, tikās ar Vladimiru Ļeņinu, Krievijas revolūcijas ideologs vairākkārt atgādināja, cik ļoti partijas biedriem nepieciešama dziļa, patstāvīga marksistiskās teorijas apguve. Sociālismu izcīnīšot apziņā rūdīti civēki. Bet apziņu cilvēkam dod teorija, jo tikai teorētiskas atziņas apgaismo viņa prātu. Teriokos Ļeņins ieteica arī Krievijas Sociāldemokrātijas Centrālkomitejai piešķirt Pēterburgas latviešu revolucionāriem piecsimt rubļu marksistisku rakstu tulkošanai un izdošanai latviešu valodā. (Pēc tam viņa — Petera Stučkas redakcija iznāk krājumi «Atvases», «Jaunais pūrs», «Dzirkstele», «Ciba».) Latviešu ļeņinieši cītīgi studē marksisma avotus. Ari fabriku strādnieki un laukstrādnieki. Ne tā kā meņševiki, kuri teorijas apguvi uzskata par inteliģento vadoņu priekšrocību, ierindas biedriem liekot apmierināties ar populārām brošūriņām.

Viņš — Pēteris Stučka ir uzņēmis garu un sīvu diskusiju legālajās un puslegālajās sociāldemokrātijas avīzēs pret šādu marksisma kropļošanu. Kad laikraksts «Dzīves Balss» iespieda meņšcvika Cielēna un citu revolucionārā sociālisma apkarotāju rakstus par zinātniskās teorijas nevajadzību strādnieku masām («Teorija būs un paliks kā vadošs kompass, kā tālskatis tikai priekš kustības feldfēbeļiem, unteroficieriem, oficieriem un ģenerāļiem,» rakstīja Cielēns.), viņš ar saviem pretrakstiem sacēla vēl nepieredzētu brēku visos izlīdzējos un oportūnistos. Viņš rakstīja, ka viss, kas aptumšo strādnieku šķiras apziņu un pareizu uzskatu tālāku attīstību, ir jāsvītro no revolucionāru taktiskā bruņojuma, Ir jāgādā par teorijas, zinātnisku atziņu un līdz ar to šķiras apziņas noskaidri visplašākajās proletariāta aprindās. Jau pirms vairākiem gadu desmitiem uzsvērts, ka darbaļaudīm viņu posta neapzināšana ir briesmīgāka nekā pats posts.

— Varbūt tomēr iesim vakariņās? -— Stučkas dzīves biedre Dora paver kabineta durvis. Kā vienmēr, kad vīrs strādā, viņa nāk un iet bez trokšņa un runā klusi. Viņa ir tā, kas jau pusotra gadu desmita tulko marksistiskās grāmatas, lasa korektūru un kārto visas Stučku ģimenes saimnieciskās lietas. Advokāts Stučka saņem pavisam maz honorāra par tiesu lietām. Bāriņiem, strādnieku sievām un nabadzīgiem zemniekiem bieži vien nav tik daudz pie rokas, lai varētu samaksāt tiesu izdevumus — aizstāvim ir jānorēķinās ar iestādēm no savas kabatas. (Dažreiz iznāk aizņemties pie paziņām, citreiz pie augļotājiem.) Bet tai pašā laikā galvaspilsētas jurista sabiedriskais stāvoklis prasa, lai viņa advokāta kantoris atrastos pilsētas aristokrātiskajā rajonā, lai viņam būtu ērts darba kabinets ar mēbelēm, gleznām, ar paklājiem un lustrām. Un lai viņa viesistabas bufetē un virtuves skapjos būtu pietiekami daudz trauku dažādām ēdienu reizēm — kā īstiem kungiem.

Savas mājas ikdienībā Stučkas nedēļām ilgi nevar atļauties neko vairāk kā tēju ar maizi brokastīs un vakariņās un sakņu vai putraimu viru pusdienās. Visu, kas Stučku saimniecībā vajadzīgs, gādā Dora, pelnīdamās ar literāri zinātnisku darbu tulkojumiem, ar svešvalodu stundām un dažādiem gadījuma darbiem. «Es dalīšos ar tevi visās tavās grūtībās,» viņa bija solījusies Pēterim tālajās jaunības dienās. Un visus šos garos, smagos, pārdzīvojumu pilnos kopdzīves gadus Dora ir darījusi daudz vairāk, nekā to varēja toreiz paredzēt.

«Viņa ir gara radiniece krievu dekabristu un poļu sacelšanās varoņu sievām,» Pēteris mēdza sacīt savam draugam Paulam Daugem.

— Jau devītā stunda, — Dora atgādina.

— Tu man apsolījies nespītēt ārsta padomiem. Bet tas ir noteicis, ka starp vakara maltīti un miegu jābūt vismaz pāris stundām starplaika.

— Līdz miegam mums birs divreiz divas stundas. — Stučka noliek vietā nulo cilāto svečturi. — Divu stundu laikā tu nezin vai izlasīsi savas korektūras un es labi ja tikšu līdz pusei galā ar tiesu aktīm. Bez tam man vēl jāuzraksta «Cīņai». Un vēstule Paulam Daugem uz Maskavu, to nekādā ziņā nevar atlikt. Jāparāda, kādos ideālisma brikšņos Pauls ieslīcis ar savu Dīcgena filozofijas apjūsmošanu. Laikam taču marksistiskajā filozofijā es šo to esmu mācījies.

Dora pasmaida. Un citē Gētes «Faustu»:

— Es esmu studējis prātniecību, tiesu zinības, ārstniecību...

— Un diemžēl ticības mācības arī... — Pēteris Stučka piebalso. Un viņi labā noskaņā dodas uz ēdamistabu.

Bet, tikko tēja ir ielieta glāzēs, pie durvīm atskan zvans. Divi īsi zvana piesitieni.

— Kāds no mūsējiem . . .

— Es ielaidīšu. — Dora izsteidzas priekšnamā. Un tūdaļ kļūst dzirdama viņas līksmā balss: — Kāds patīkams pārsteigums!... Ir mājās, ir. Atģērbieties un, lūdzu, pie tējas! Mums tikko kā patvāris uzlikts galda.

Badajevs, Valsts Domes boļševiku deputāts Aleksejs Badajevs.

— Vai jau atpakaļ? — Stučka sirsnīgi apskauj plecīgo, kustībās mazliet pasmago vīru. — Tik ātri atpakaļ? Mēs domājām, ka jūs tiksiet visātrākais nedēļas beigās. Vai tad paredzētā satikšanās izjuka?

— Kāpēc tai vajadzētu izjukt? — Badajevs satver ar raupjiem metālista pirkstiem Doras pasniegto tējas glāzi un tur to brītiņu samiegtu saujā. — Ar viņu nekad nekas nevar izjukt. Ja viņš ir ko paredzējis, tas notiek.

— Bet tik ātri atpakaļ?

— Politiskā situācija neatļauj kavēties.

Viņš atgādināja, ka pašreiz sevišķi svarīgi revolucionārajam masu darbam izmantot katru minūti. Pēc tam kad Krievijas marksisti ir attīrījušies no oportunistiem, jastracla pie galvenā, cik tikai spēki atļauj. Tev, Peter Ivanovič, par zināšanu, viņš runaja par karu. Pieminēja Engelsu, kas esot rakstījis, ka nākošais karš nesīšot šķiru valstīm krahu — politisku, militāru, ekonomisku un morālu. Bet tāds karš izraisītu arī šovinismu un nacionālo naidu. Viņš atgadinaja, ka mums jāstrādā ar masām savlaicīgi, viena noteiktā virzienā. Iespējamo šovinisma uzpludu neitralizēšanas virzienā... — Badajevs apklust, pārliek tējas glāzi otrā plaukstā un tad iejautājas:

— Vai tevi, Pālei Ivanovič, zilie mundieri šai laika nav traucējuši?

Stučka saprot: Aleksejs Badajevs no Krakovas, kur viņš slepus satikās ar Vladimiru Ļeņinu, pārvedis svarīgus materiālus. Viņam gribas ātrāk izklāstīt Ļeņina uzskatus, un tai pašā laikā viņš nav gluži drošs, vai tik vēlā stundā drīkst uzturēties Stučkas dzīvoklī, «Stučka jāpasargā no iekrišanām un nevajadzīgām cariskās administrācijas vajāšanām,» ta ir lēmusi partijas organizācijas vadība. Bez tam — tas nav nemaz tik sen — pēc kāda cita vēlāka viesa apmeklējuma Stučkas dzīvoklī notika policijas iebrukums. Tikai brīnums toreiz paglāba Pēteri Ivanoviču no aresta. Krievijas Valsts domes deputātu Alekseju Badajevu, tāpat kā citus sociāldemokrātiskās frakcijas locekļus, vienmēr uzmana politiskās apsardzes aģenti, nav izslēgts, ka ap māju, kurā viņš ienācis, ložņā policijas aģenti.

Stučka paaicina mājstrādnieci, nelegālās kustības līdzdalībnieci, pasaka viņai dažus vārdus un dodas uz kabinetu. No tā logiem labi pārredzama apgaismotā iela. Slēpdamies aiz loga apmales, Stučka raugās lejup, uz sniegā ieslīgušo ielu un ietvēm. Zvārgulīšiem šķindot, aizbrauc važoņu kamanas, daža augstmaņa slieču kariete, ko velk strauju meļņu pāris, žestikulēdami aiziet studenti, aizslāj pārīši, daži vientuļi stāvi... Aizdomīgu gājēju vai bezdarbīgu glūņu nemana. Zināms, okšķeri arī prot maskēties, taču pieredzējis konspirators tīri intuitīvi uzmin, kurš ir nevainīgs klaidonis un kurš policijas algotnis.

— Domāju, mēs mierīgi varam nodoties tējas baudīšanai. Ceru, biedrs Badajevs nestaigā apkārt ar kompromitējošiem materiāliem kabatās, — Stučka saka, atgriezies viesistabā.

— Vai tad, kamēr ohrankai nav rokas dokumentāru pierādījumu, tā pret mums vajašanas nevar iesākt? — Badajevs piemiedz aci un ar pirkstu galiem nobrauka savas gaišās ūsas.

— Arī cara tiesās ir savi burta kalpi un žandarmērijas nedraugi. Mums tādus japrot izmantot savā labā. Tālab jau cara tiesneši politiskajās prāvās reizēm spiesti arestētos attaisnot, kad advokāts pamanās nolikt apvainotājiem priekšā no kriminālkodeksā pantiem cieši nopītu aizsprostu.

— Nu stāsti: ko īsti Vladimirs Iļjičs ieteic darīt?

Badajevs palūdz Dorai Stučkai vel vienu glāzi tējas un, saņēmis to, iesāk klusā balsi:

— Nule, kad Krievijas revolucionārie sociāldemokrāti pārtraukuši organizatoriskos sakarus ar sīkburžuāziskajiem elementiem strādnieku kustībā, Iļjičs ieskata, ka neesot attaisnojama koalīcija starp marksistiem un izlīdzējiem Krievijas Valsts domē. Un Vladimirs Iļjičs ieteic Domē izveidot patstāvīgu sociāldemokrātu-boļševiku grupu. Frakcijai jāizmantojot Valsts domes tribīne, lai no tās runātu ar tautu. Revolūcijas patiesību, ko deputāti Domē var pateikt, pilnīgi atklāti, citur nekur nepasacīsi. Protams, boļševiku deputātu runām jābūt. juridiski tik veikli uzbūvētām, lai muižnieki un naudas maisi, reakcionārie Domes vadītāji nevarētu runātāju apklusināt ar Nikolaja Kārēja likumu pantiem. Tālab Domes boļševikiem vajadzīgi pieredzējuša jurista — marksista padomi un palīdzība. Un Vladimirs Iļjičs cer, ka Pēterburgas organizācijas biedrs, viens no Pēterburgas ievērojamākiem advokātiem, parūpēsies, lai strādnieku frakcijas domnieku runas atbilstu revolūcijas garam un tās nevarētu pārtraukt aiz formāliem iemesliem.

— Vai tā domā Vladimirs Iļjičs?

— Viņš vēl ieteica Domē sacītās runas pilnībā nopublicēt partijas legālajā presē. Saskaņā ar pastāvošajiem likumiem Domes sēdē teiktās runas var iespiest jebkurā avīzē. Saprotams, melnsimtnieki, muižnieki, kapitālisti un liberalizējošie kupči strādnieku delegātu revolucionārās runas nedrukās. Tas jāuzņemas pašu strādnieku izdevumiem. Mums ir «Zvezda», ir «Pravda», kurās līdzi strādā arī Pēteris Ivanovičs. Vladimirs Iļjičs domā, ka Domes frakcijai vajadzētu būt dienas avīzes «Pravda» juridiskajam izdevējam.

Un «Pravdas» redakcijas kolēģijā vajadzētu darboties arī biedram Paragrāfam jeb Veterānam, žurnālistam ar boļševistiski asu spalvu...

Badajevs stāsta vēl krietni ilgi. Saruna ar Krievijas proletariāta ideologu ir izraisījusi viņā daudzas pārdomas. Par legālajām biedrībām, par Domes darbu, par legālo presi, par Pēterburgas boļševiku organizācijas darba formām. Kā būs tad, ja izceļas imperiālistiskais karš? Vladimiram Iļjičam ir taisnība: kara melnās ēnas jau aizsedz lielu debesu pusi. Jau kolonizatoru kara kuģi slien gar Āfrikas piekrasti, jau dzirdama ieroču žvadzoņa Balkānu pussalā.

Tad viņi norunā nākamo tikšanos, kura jāpiedalās visiem Domes revolucionārās frakcijas deputātiem.

— Kā tu, Pēter, tiksi ar visiem pienākumiem galā? -— Pavadījusi ciemiņu, Dora ienāk vīra darba istabā.

— Jātiek. Vai tad nav ta, ka revolūcijas darbā cilvēka spēki desmitkāršojās?

6

Kalnciema ceļš — viena no Rīgas frontes maģistrālēm — noklāts ar koka segumu. Dienām un naktīm ritēdami, lielgabalnieku un vezumnieku pajūgu riteņi ir krietni apdeldējuši paresnos bērzu un egļu stumbrus. Vieglajiem kurvja ratiem braucot, u tie klandās un tricinās.

Ir tūkstoš deviņi simti septiņpadsmitā gada maija beigas. Pēteris Stučka ir ceļā pie latviešu strēlniekiem viņu pozīcijās Babītes un Kalnciema apvidū. Latviešu strēlnieku pulku partijas organizācijas komiteja ir viņu uzaicinājusi runāt frontinieku sapulcēs, izskaidrot zaldātiem boļševiku politisko platformu — kā cīnīties par tūlītēju demokrātisku mieru bez aneksijām un kontribūcijām, par tautu draudzību un darbaļaužu padomju varu.

Latviešu nacionālistiskās buržuāzijas ietekme latviešu strēlnieku pulkos neizzūd pati no sevis, un arī boļševisma idejas neizplatās pašplūsmas ceļā. Šeit notiek asa idejiska cīņa ar latviešu šovinistiem, ar tautu naida kurinātājiem. Un, lai gan partijas komiteja sadarbībā ar krievu pulku boļševikiem veikusi ļoti daudz, noskaidrojot, kāds ceļš ejams zaldātu šineļos ieģērbtajiem strādniekiem un zemniekiem, biedri pulka komitejā domā, ka Pēterburgas Strādnieku un zaldātu padomes deputāta Pētera Stučkas saruna ar karavīriem varētu viņiem stipri palīdzēt. Pēteris Stučka ir dzirdējis Ļeņinu nolasām vēsturiskās Aprīļa tēzes, ir piedalījies idejiskās cīņās ar viltus sociālistiem Pēterburgā un Maskavā, Pēterburgas Strādnieku un zaldātu deputātu padomē, ir rakstījis krievu un latviešu presē par šiem jautājumiem.

«Biedri Stučka,» komitejas pārstāvis sacīja, «pie mums nokļūt jums nebūs viegli. Reakcija mobilizē visus spēkus, laiž darbā visādus līdzekļus, lai neļautu boļševikiem no aizmugures nokļūt pie pulkiem un revolucionizēt latviešus un Sibīrijas strēlniekus. Jūs zināt, latviešu pulku virsnieki un kara ierēdņi, budži un meņševiki ir izvirzījuši prasību par vēsturiskās strēlnieku pulku Lielās padomes (delegātu kongresa) 17. maija rezolūcijas pārbalsošanu. Kā jās jau zināt, Lielā padome nolēma nosūtīt apsveikuma telegrammas Ļeņinam, «Pravdas» redakcijai un Vācijas revolucionārā proletariāta vadonim Kārlim Lībknehtam. Melnos visādi atbalsta Divpadsmitās armijas pavēlnieks, īr pieprasīts, lai visos pulkos apspriestu 17. maija lēmumu, ko nacionālšovinistiskie tautiskie pļāpas sauc par nodevības aktu.

Tagad frontē un tuvākajā aizmugure visās karavīru vienībās notiek sapulces un ļoti asas politiskas sadursmes. Atbrauciet, lūdzu... Mēs gan jūs nevaram atvest ar saviem satiksmes līdekļiem, pulku organizācijai tādu nav, un ari mūsu kustības brīvība stipri ierobežota, taču mēs jūs ļoti gaidīsim. Jūs saprotat, cik tas svarīgi, lai strēlnieki dzirdētu no pirmavotiem ļeņinisko patiesību. Lai viņi tiktu pilnīgā skaidrībā par visiem svarīgākajiem politiskās dzīves jautājumiem. Ne jau visi mūsu organizācijas biedri ir spējīgi saprast un izskaidrot visus jautājumus.»

Taisnība, ne visi ir spējīgi saprast. Pirms Ļeņina pārbraukšanas no emigrācijas Krievijā arī Pēterburgas boļševiku organizācijas biedriem daudzi Krievijas revolūcijas jautājumi nebija pilnīgi izprotami.

No frontes puses Stučkām pretī virzās kara vezumnieku rinda. Galvas klanīdami, melni, salni un sirmi zirgi velk garas ores ar kara mantām un ievainotiem, pārgurušiem karavīriem. Smagi ievainotie guļ uz salmiem ores dibenā, citi zviln, atspiedušies pret kaimiņa muguru vai ratu dēļiem. Veselākie čurn, kur kurais piemeties, bet nogurušie kāji- nieki, turēdamies pie oru malām, cilā smagās kājas līdzi zirgu soļiem. Karavīru pelēkajās un pārmocītajās sejās guļ dziļa apātija. Ievainotajiem nav nekādas intereses par to, kas notiek ap viņiem. Un nepavisam jau ne par pretimbraucēju, kas samērā labos miera laika lielsaimnieka ratos dārdina pretī ellei Rīgas pievārtē, no kuras viņus iepriekšējā naktī iznesa sanitāri. Arī pārgurušie kājāmgājēji, kuriem kaut kādu iemeslu dēļ palaimējies uz kādu diennakti izkļūt no frontes purvu grāvjiem, ir lielas vienaldzības pārņemti.

«Un šos izmocītos cilvēkus Kerenska pagaidu valdība grib atkal dzīt uzbrukumā?» Stučka prāto. «Šos karot apnikušos frontes mocekļus grib triekt ugunīs «līdz galīgai uzvarai»?»

Pēteris Stučka paliecas uz priekšu, izņem grožus vedējam no rokām, mazliet pietur zirgu un pētoši raugās trokšņainajā un tai pašā laikā stindzinoši klusajā procesijā, kas viņam aizslīd garām.

«Tik daudz ievainoto... Vai tiešam reakcionārajiem virsniekiem izdevies izprovocēt kādu bezmērķīgu kauju? Taču tie divi latviešu pulku delegāti un pārstāvis no Sibīrijas strēlnieku vienības, ar kuriem Stučka bija runājis Rīgas boļševiku komiteja, apgalvoja, ka reakcionāro patriotu pūliņi uzpūst armijā kara psihozi nolemti neveiksmei. Viņi bija pašpārliecināti, šie biedri no pulkiem.»

— Šitie nav no mūsējiem, — saka Stučkas vedējs, laikam sapratis, ka viņš grib garāmbraucējos sazīmēt latviešu strēlniekus. — Mūsējie nekur neiztiek bez Grīziņkalna humora. Arī ievainotos pārvadājot.

Vedējs, kuru Pēterim Stučkām braucienam uz fronti sameklēja biedri, nav politiski izglītots cilvēks. Kāds Kurzemes muižas rentnieka kalps ar gaudenu kāju, viņš par visām parādībām runā no tāda kā vientieša skatījuma. Tas balts, un tas ir pavisam melns, tas ir labs, un tas pavisam slikts. «Ja jūs zinātu, kādus pašpuiciskus numurus strēlnieki dažreiz izmet... Pagājušo mēnesi pat. Vai vesels strēlnieku vads maršēja cauri Vērmaņa dārzam, visi vīzēs un jātnieku piešiem pie vīzēm, un visi dzied pilnā balsi pašpuiku dziesmas.»

— Nē, šitie nav no mūsējiem, — vedējs atkārto.

— Es mūsējos te arī nemeklēju, — Stučka atbild. — Mūsējie būšot pretī pie Bļodnieku mājām. Vai jūs zināt, kurā vietā tas ir?

-— Bļodniekus zinu. Pie Bļodniekiem pērngad mūs dzina būvēt jaunu ceļu. To, kas ved uz tiltu pāri Babītes galam... Atdzina arī tādus kropļus kā mani...

Un viņš sāk gari jo gari stāstīt, kā tas bijis. Kā viņi mīcījušies pa dubļiem, kā mocījušies, kā saluši un badojušies.

Pajūgs izripo cauri mežiņam, tālāk šoseja asā līkumā pavēršas uz ziemeļiem līdztekus sīkām priedelēm apaugušai smilšu kāpai, un nu braucēji ierauga priekšā apbraucamo ceļu un uz kara trases strādniekus: desmitiem grāvraču, vezumnieku, zāģeru, koku tēsēju un koka klāsta naglotāju. Karavīru un privātās drānās ģērbto strādnieku vidū grozās vīrietis pusmētelī un virsniekā cepurē ar svītrotu mērkoku rokā — desmitnieks uzraugs. Sāņus no strādniekiem otrpus ceļa grāvja stāv divi virsnieki. Pamanījuši no Rīgas puses vieglo pajūgu, viņi pārlec pāri grāvim un nostājas uz braucamā ceļa. Pēteris Stučka redz — abi no jaunajiem virsniekiem. Varbūt pirms kāda pusgada vai ap Februāra revolūcijas laiku beiguši paātrināta kursa kara skolu. Druknākais izskatās pēc zaldātu kāvēja, slaikākais inteliģenta izskata, ar gaišu ūsiņu un pensneju uz deguna. Stučkas vedējs paskubina zirgu, grasās braukt ceļā stāvētājiem garām, bet tie pavirzās tieši ceļa vidū un brīdinādami paceļ roku.

— Kas tādi? Kurp braukdami? — noskan skarbs uzsauciens.

Vedējs vaicājoši paraugās Stučkā un aptur zirgu.

— Ko vēlaties? — Stučka jautā, kad tie abi pienāk tuvāk ratu kurvim.

— Kurp braukdami?

— Vai tas visādā ziņā jāpaskaidro? Līdz Bļodnieku mājām.

— Kādā lietā?

— Cik zināms, reizē ar cara režīma gāšanu visi policejiskie pilsoņu personiskās brīvības ierobežojumi ir atcelti, — Stučka atbild uzsvērti savaldīgi. — Un bez tam — pašlaik jūs runājat ar Pēterburgas Strādnieku un zaldātu deputātu padomes izpildkomitejas locekli.

— Tas ir — ar Pēteri Stučku?

— Jā, Stučku.

— Tad vācies uz ātrāko atpakaļ! — druknais virsnieks izbļauj.... Vācu aģentiem ceļš uz priekšu ir slēgts!

— Jūsu leksika, kungi, stipri novecojusies, — Stučka saka ar neslēptu sarkasmu. Viņam vairs nav jāmin, kas šie abi ir. — Monarhisti un lielkapitālistu dienderi tagad revolucionārus saukā par Kurzemes pārdevējiem un zirgu zagļiem. Es saprotu, lamu vārdi paši būtību neizmaina, taču oficieri, kas paraduši turēties pie vecās kārtības ieradumiem, nedrīkstētu apliecināt tik acīm redzamu inteliģences trūkumu.

— Atpakaļ, uz vietas atpakaļ!... — virsnieks sēc un izrauj revolveri.

— Ak kungi grib šaut?... — Stučka pieceļas ratos kājās.

Ceļa strādnieki ir jau pamanījuši, ka starp braucējiem un virsniekiem norisinās kas nelāgs, apstājuši tēst un naglot un nule ausās, kas būs tālāk.

— Biedrīši! Uz priekšu! — pēkšņi iesaucas bārdams strādnieks karavīra ziemas cepurē. Ar cirvi paceltā rokā viņš vienā mirklī ir strīda vietā. Aiz viņa sakustas ceļa labotāju lielākā daļa. — Ei jūs, labdzimtība! — bārdainis kliedz. — Vācieties prom! — Un, skaļi dvesdams, viņš nostājas starp virsnieku un Stučku. — Pilsoņi laikam no revolucionārās komitejas, vai ne?

— Biedrs ir no Latvijas boļševiku partijas komitejas, — vedējs paskaidro.

— Tad ir pareizi. Ei vīri! viņš pagriežas pret strādniekiem. — Ir! Ir no boļševiku komitejas!

— Būs jānorunā mītiņš, pilsoni boļševik, — bārdainais vainīgi smaida. — Jānoskaidro mums, kur taisnība. Jāpastāsta par mieru, par maizi, zemi. Pirmīt te bija puiši no latviešu strēlnieku pulka, sacīja, pilsonis boļševiks tās lietas labi zinot. Un tad mēs ar viņiem vienojāmies, ka pilsonis boļševiks pirmāk noturēs mītiņu ceļa strādniekiem, bet pēc tam taisnā ceļā pie strēlniekiem. Šodien strēlniekiem karsta diena. Agri no paša rīta atskrējuši mudinātāji, lai karojot līdz pēdējam zadātam. Strēlniekiem vispirms jātiek galā ar viņiem. Tā kā pilsonim boļševikam pirmāk jāapgaismo mūsu galvas.

— Uz ceļa drūzmēšanās aizliegta. Es aizliedzu! — saka desmitnieks.

— Tev atļauju neviens neprasa, — bārdainais atkliedz. Pamanījis, ka no frontes puses šurp klankā daži pajūgi vezumnieku, viņš māj tiem pretī. — E-ī vedēji! Ātrāk! Sākas mītiņš par mieru, par maizi un par zemi.

— Tikai ne pārāk gari, pilsoni boļševik, — bārdainais saka Stučkām. — Pasaki pašu kodolu. Šeitan tomēr ir piefrontes josla. Un otrā pusē pie vāciešiem vēl valda ķeizars. Pagājšnakt Vilhelma zaldāti viena iecirknī nokūpināja zemi gluži melnu.

Pēteris Stučka pamet skatienu uz aizmuguri, kur abi virsnieki un kašķīgais desmitnieks, redz, ka starp viņa ratiem un naidniekiem nostājušies ceļa būvētāji ar cirvjiem, un, tikko piebrauc vezumnieki, viņš noņem platmali un iesāk:

— Biedri!

Stučka runā neskaņi, bet ļoti labi saklausāmā balsi. Runā nosvērti, mierīgi, kā savas personīgās pārdomas izteikdams.

— Gāztās cara patvaldības balstītāji — muižnieki un reakcionārie virsnieki, viltus sociālisti — mazinieki un eseri, kas nule mulsina neapzinīgo strādniecību, nu jau divus mēnešus mēģina apturēt revolūcijas kumeļu. Viņi ķer to kā zēni pie astes un klūp ar izsistiem zobiem un asiņainiem deguniem, bet negrib ļaut tam darba tautas izvēlēto ceļu. Tagad pagaidu valdība gatavo jaunu uzbrukumu visā vācu frontē, taisās atkārtot Galicijas, Mazūrijas, Tīreļpurva un Nāves salas slaktiņus. Pagaidu valdības kara turpināšanas mērķis ir tā pati imperiālistiskā laupīšanas politika, kas bija gāztajai cara valdībai. Buržuāziskā pagaidu valdība, ko atbalsta meņševiki un eseri, nevar dot tautai ne mieru, ne maizi, ne pilnīgu brīvību. Vienīgi darba tauta, strādnieku šķira nav ieinteresēta imperiālistiskajos iekarojumos. Tādēļ mieru panāks tikai revolucionārā tauta, revolucionārās tautas izvēlētā valdība. Tāpēc mūsu uzdevums ir noskaidrot karavīriem, kā labā viņus dzen nāvē, Zaldātos jāsēj miera idejas, jāveicina brāļošanās ar tādiem pašiem zaldātu formās ieģērbtiem strādniekiem un zemniekiem frontes pretējā pusē...

— Jūdass! Nodevējs!... Revolūcijas un Latvijas nodevējs! — ratu aizmugurē kāds sievišķīgi eksaltēti iekliedzas. Laikam virsnieks pensnejā, jo, kad Stučka paveras atpakaļ, viņš redz to nedabiski izstiepušos un niknumā pārvērstām acīm.

— Ak Jūdass, jūs sakāt, patriotiskais oficiera kungs? — Stučka pārjautā ironiski dzēlīgi. — Tikai man atkal jums jāizsaka aizrādījums. Arī bībeliskos terminus vajag lietot īstā vietā. Ja jūs un jūsu domu biedri it nekādi nevarat iztikt bez vārda Jūdass, tad vismaz piemērojiet to īstajiem nodevējiem. Revolūciju taču nodod tie, kas grib to nožņaugt, starptautiskie un pašmāju kapitālisti, tautiskie veikalnieki. Revolūciju nodod un pārdod mutīgie patrioti, kas vēl vakardien līda uz vēdera asiņainā tautu bendes Nikolaja priekšā, kas zvērēja cara patvaldībai mūžīgu uzticību, kas piektajā gadā palīdzēja stražņikiem un dragūniem kārt un slepkavot zemniekus un strādniekus. Un, ja mēs runājam par Latvijas nodošanu, tad Jūdasi vispirms jāmeklē jūsu patriotiskajā barā, virsnieka kungs. Lūdzu, nosauciet man kaut vienu lalviešu buržuāzisko politiķi, kas būtu izvirzījis Latvijas brīvības jautājumu, pirms boļševiki pasludināja cīņu par sociālismu, pirms strēlnieku delegāti bija nobalsojuši par boļševiku programmu. Nosauciet man, liidzu, kādu, ja jūs to spējat. Redziet, jums nav ko atbildēt. Tāpēc ka Latvijas republikas ideja ir sociālistu, boļševiku ideja, ka tā radās reizē ar sociālistiskās revolūcijas mērķiem. Un, ja tautiskie šovinisti nupat ir sākuši klaigāt par Latviju, tad viņi to dara aiz bailēm par visas izsūcēju baudas — baņķieru, muižkungu un tautisko ierāvēju likteni. Viņi saprot: sociālisma iekārta viņiem Latvijā nebūs verdzināšanas un izkalpināšanas līdzeklis.

Tagad Stučka runā, atkal pagriezies pret savu klausītāju vairākumu.

— No darba tautas Krievijas šitādi mutes patrioti ir gatavi skriet vai pašas velna vecmātes skavās. Mēs, boļševiki, esam par Latviju, par darba tautas Latviju vai, kā mūsu revolucionārais dzejnieks Rainis sacījis, — par brīvu Latviju brīvajā Krievijā. — Runātāja balss kļūst skanīgs metāls. — Mēs brīvo Latviju redzam ne atšķirtībā no brīvās Krievijas. Latvija būs Krievijas demokrātiskās republikas autonoma un varbūt visdemokrātiskākā daļa, bet apvienota ar Krieviju. Ja darba tauta gribēs, mums būs sociālistiska Padomju Latvijas valsts.

Un nu Pēteris Stučka runā par Krievijas revolūcijas norisi. Saka, ka revolūcija iet uz, priekšu. Varbūt palēnam, bet drošiem soļiem, jo objektīvie apstākļi ir stiprāki par atsevišķiem indivīdiem, tikai šiem objektīvajiem apstākļiem ir pienācīgi jāpārveido cilvēka griba. Bet arī tas ir dienu un nedēļu, nevis gadu jautājums. Revolūcija pati iet savu gaitu. Zemnieki savās izpildu komitejās saka, ka viņi negaidīs, bet paši sadalīs muižnieku zemi. Fabrikās un karaspēka daļās notiek priekšstāvju pārvēlēšanas. Vadītājos izrauga boļševikus un inter- nacionālistus. Revolūcija pieaug spēkā ar katru brīdi, un drīz tā aizskalos savus slāpētājus.

Mītiņa vietai gan no frontes, gan no Rīgas puses piebrauc klāt arvien jauni vezumnieku pajūgi. Nokļuvuši pie apbraucama ceļa, viņi apstājas, izraušas no ratiem, nāk klāt ceļa strādnieku pulkam paklausīties, ko tur tādu stāsta vīrietis droškas kurvī.

Vēl pēc brītiņa garā kara orē no frontes puses piebrauc karavīri. Četri zaldāti pilni, apbruņojumā un vedējs. Bet šautenes viņiem ir ar stobriem uz leju, un pēc zaļpelēkajām cepurēm ar ielauzītu nagu redzams, ka tie ir latviešu strēlnieki.

Atbraucēji izspraucas klausītājiem priekša pie paša runātāja, pagaida, kamēr viņš nobeidz, apsveicinās un aicina sev līdzi. Pulks gaidot biedru Stučku kāpās aiz Annas baznīcas. Šodien neaicināti atskrējuši melnie aģitatori. Lai karojot līdz galīgai uzvarai. Puišiem trīcies krietni pasvīst, kamēr paradījuši tiem ceļu uz Rīgu («Virsnieku kungi un daļa neapzinīgo ilgi un skaļi trokšņoja.»), laiks esot biedram Stučkām sacīt revolūcijas vārdu.

Man domāt, biedrs Stučka pārāk daudz uzmanības veltī aizmugures ļautiņiem. Lielā politika tomēr ir karaspēka daļu lieta, — ieminas viens no strēlniekiem, laikam kāds pagasta skrīveris vai palīgskolotājs. Viens no tiem, kas lasījuši juceklīgas sociālisma iztulkotā]'u brošūras un ieskata sevi par lielu teorijas zinātāju.

— Revolūcija nav sazvērestība, nav sazvērnieku apvērsums, — Stučka atbild. — Sociālistiskajai revolūcijai nepietiek tikai ar zaldātu pulku revolucionarizēšanos. Lai revolūciju īstenotu, revolucionāru iespaids jāizplata arī uz plašāko apkārtni.

7

Lampa sīc un deg ar dzeltenīgi sarkanu liesmu. Dažbrīd liesma izstiepjas gara, kā grasīdamās pārtrūkt, tad atkal saplok un nokvēpina cilindra augšdaļu. Nu jau kur tas laiks, kad nevar dabūt tīru petroleju. Dzeltenīgi duļķainais šķidrums pirms lietošanas apgaismei vairākkārt jāizkāš caur vilnas audumu. Un arī tad vēl bieži jānoņem cilindrs, jānoskrubina dakts gals, par jaunu janotira stikls.

Dorai Stučkai nav ne organizatora, ne_ oratora talanta, tāpat kā viņas brālim Jānim, dzejniekam. Bet viņa tomēr dara revolūcijas darbu — tulko rakstus, brošūras, pārraksta, rediģē un koriģē. Revolūcijas vētru laikā nav viegli nosēdēt pie rakstamgalda, pie grāmatām un avīzēm, kad pilsētā uz ielām, laukumos un pat uz tuvāko namu kāpnēm norisinās kaujas par jaunu, cilvēces vēsturē vēl nebijušu sabiedrisku iekārtu.

Viņa strādā, cenšas paveikt kārtējo darbu tikpat rūpīgi, kā ir radusi visus šos garos, ar Pēteri kopīgā cīņā pavadītos gadus. Taču bieži zīmulis viņas pirkstos aprauj aizsākto teikumu, viņa atslien galvu, pagriežas pret logu un klausās oktobra naktī neaprimstošajās cilvēku balsīs un šāviņu sprakstos. Viņu nepamet fui sievietīgas bažas par Pēteri.

Kopš Februāra revolūcijas notikumiem, kopš aprīļa vakara, kad Somijas stacijas laukumā, tikko no ārzemēm atbraucis, no bruņu mašīnas torņa runāja Ļeņins un meta strādnieku un zaldātu klausītāju masā lozungu: «Lai dzīvo sociālistiskā revolūcija!» — kopš Viskrievijas strādnieku un zaldātu deputātu padomju sociāldemokrātu delegātu sanāksmē Ļeņins aicināja izskaidrot tautai, «ka zaldātu un strādnieku deputātu padome ir vienīgā iespējamā revolucionāras valdības forma» («Tās valsts, kuras pimīparaugu devusi Parīzes Komūna.»), Pēteris Stučka ir pilnīgi ieslīcis revolūcijas darbā, Augas dienas viņš pavada padomju, komiteju un organizāciju sēdēs, masu mītiņos, konferencēs, sanāksmēs un izbraukumos. Arī tajās retajās stundās, kad viņš atgriežas mājās, viņš turpina darboties. Raksta kādu ārkārtīgi steidzamu uzsaukumu vai ievadrakstu Pēterburgas boļševistiskajiem izdevumiem. Uzbrūk, izskaidro, polemizē, sarkastiski izsmej šķiras ienaidniekus.

«Atpūtīšos pēc tam, kad būs uzcelts sociālisms,» viņš atrunājas, kad Dora skubina vīru kaut uz laiciņu nolikt rakstāmo. «Vai tad tu nesaproti, ka pašreiz svaru kausos likts ne tikai boļševiku partijas, bet arī visas cilvēces rītdienas liktenis.»

Dora to visu saprot gluži. labi. Saprot pašreizējo vēsturisko pārveidu brīdi, kad cilvēce no savas priekšvēstures pāriet īstaja vēsturē (tā F. Engelss raksturoja laikmetu pēc sociālistiskās revolūcijas), ir to, ka revolucionāram jādeg ideju piepildes ugunīs. Un tomēr viņu moca bailes par Pēteri. Viņš ir slims, smagi slims cilvēks. Un dzīves veids, kādu viņš ieturēja priekš kara un kara gados (nekad negāja ātrāk gulēt kā divos vai trijos naktī un rītā septiņos jau bija pie rakstāmgalda), ir patērējis visas viņa spēka rezerves.

Tikko sāka rasties strādnieku deputātu padomes, Pēteris Stučka tika tajas ievēlēts par Pēterburgas boļševiku pārstāvi. Pēterburgas strādnieku deputātu padomes Izpildu komitejā no septiņiem locekļiem viņš bija vienīgais boļševiks. Tāpēc tur viņš nedrīkstēja izlaist nevienu sēdi, nevienu apspriedi. (Revolūcijas interesēs jābūt modram, jāuzmana kā kontrrevolucionāri, tā izlīdzēji!) Izpildu komitejā sēdes sākās vienpadsmitos rītā un turpinājās līdz desmitiem vakarā. Bet pirms Izpildkomitejas, jau no pulksten 9 rītā, Pēteris piedalījās vēl daudzas citas sēdēs. Un kur tad paliek žurnālista darbs? Raksti presei, uzsaukumi! Kur latviešu boļševistiskās avīzes organizēšana? Sakarā ar pieredzējušu avīžnieku trūkumu (carisma vajātie un emigrācijā izklīdušie teorētiķi vēl nav paguvuši Krievijā atgriezties) Pēteris ir viens no galvenajiem rakstītājiem. Pavasarī, pēc Ļeņina pārbraukšanas no ārzemēm, viņš kopā ar Stasovu, Poļetajevu, Badajevu un citiem biedriem Ļeņina vadībā nodibināja biedrību «Strādnieku prese». Biedrība izdod avīzi «Pravda» un citus boļševiku izdevumus. Pēteris ir preses biedrības valdes loceklis un viens no darbīgākajiem žurnālistiem. Un tai pašā laikā viņš izstrādā ļoti svarīgus, programmatiskus referātus par Latvijas autonomiju un agrāro politiku Latvijas Sociāldemokrātijas konferencei, kas sanāk Maskavā. Maija vidū Pēteris Stučka bija Latvija, piedalījās Latvijas Sociāldemokrātijas vadošajā darbā Rīgā, runāja Centrālkomitejas sēdēs, konferencēs, Strēlnieku saeimā un masu mītiņos, rūpējās par latviešu strēlnieku pulku straujāku boļševizēšanos.

Jūlijā, kad Pēterburgas ielās atkal lija strādnieku asinis, kad buržuāziskās valdības sūtītie kadeti, kazaki un dragūni apšāva mierīgo darba cilvēku demonstrācijas, Pēteris bija jau tik ļoti pārmocījies, ka, runādams kādā sapulcē, zaudēja samaņu. Partija aizsūtīja viņu uz laiku atpūtā, noliedza jebkādu darbu, neļāva pat tieši piedalīties Latvijas Sociāldemokrātijas V kongresā. Pēteris nedaudz atlaba, bet, notikumiem tālāk attīstoties, — kad reakcionāri izdemolēja «Pravdas» redakciju, izsludināja godalgu par Ļeņina sagūstīšanu un vērsa neķītru lamu straumes pret Vladimira Iļjiča līdzstrādniekiem, viņa veselības stāvoklis atkal pasliktinājās. (Tolaik viņš atradās pastāvīgā policijas un spiegu ielenkumā. Kuru katru bridi viņam draudēja arests vai nodevīgs šāviens mugurā.)

Augustā Rīgas pilsētas domes vēlēšanās sociāldemokrātu kandidāti, starp kuriem pirmais bija Pēteris Stučka, ieguva lielu pārsvaru pār buržuāziju. Pēteris aizbrauca uz Rīgu, solīdamies pēc dažām dienām aicināt Doru. Taču viņa vēl nebija paguvusi sasaiņot līdzņemamās mantas un grāmatas, kad pienāca ziņa par Rīgas krišanu. Krievu XII armijas virspavēlnieks nodevīgā kārtā bija atdevis Rīgu vāciešiem, lai virsniecībā ar kontrrevolucionārām daļām un, ja vajadzīgs, pat ar vāciešu durkļiem varētu izrēķināties ar revolucionāro Pēterburgu. Galvaspilsētā bija paklīdušas baumas par Pētera Stučkas nāvi, un vairākas dienas Dora baiļojās, kamēr biedri viņai iedeva drīz pec frontes katastrofas Cēsīs iespiesto boļševis- tiskā «Brīvā Strēlnieka» numuru ar Stučkas aicinājumu Latvijas darba tautai: «Lai būtu jo drīzāk demokrātisks miers! Un tādēļ no ceļa visu, kas aizsprosto šo mērķi! Un pirmā vietā — sargieties iekrist no jauna šovinismā!»

Nogurusi no satraukumiem, izlasījusi «Brīvajā Strēlniekā» iespiesto Pētera rakstu, viņa iekrita dziļā miegā, nogulēja gandrīz pilnu diennakti un atmodusies ieraudzīja gaismu vīra istabā un pie galda pār papīriem pārliekušos viņa iesirmo galvu.

Augustam sekoja trauksmainas rudens dienas, kuru galvenais saturs bija gatavošanās sociālistiskai revolūcijai. Naktī uz 11. oktobri Pēteris ieskrēja mājās uz dažām minūtēm. «Čeka tikko nolēma: bruņotā sacelšanās nav novēršama, tā ir pilnīgi nobriedusi,» viņš pačukstēja. «Es steidzos satikt, latviešu strēlnieku delegātu pārstāvjus. Pēterburgā nebūšu dažas dienas. Šķiet, man ir izdevies piekrāpt Kercnska policistus — tie pašreiz ložņā pēc manis ap Vasilija salas komiteju. Ja viņi atjēdzas un atskrien šurp taujāt, kur esmu, saki, ka neesi mani redzējusi. Un, lūdzu, pārraksti šo manuskriptu uz mašīnas un nogādā «Rabočij Putj» redakcijā. Ir svarīgi, lai raksts parādās jau nākamajos numuros.» Likdams kabatās ceļam vajadzīgo, Pēteris ar lielu pārliecību skaidroja, ka, neraugoties uz XII armijas Iskosola (Divpadsmitās armijas zaldātu komitejas) svārstīgo vairākumu, gan XII armijas krievu daļas, gail latviešu strēlnieki būs «Krievijas garibaldieši» — revolūcijai uzticamākās kaujinieciskās daļas.

«Mūsu uzdevums pašreiz ir atsist uzbrukumus, kurus pret mums vērš vienā laikā no divām, pusēm — no iekšējās un ārējās,» viņš skaidroja. «Tādā brīdī vienīgi masu pārliecība par revolūcijas uzvaru var mums dot vajadzīgo drosmi... Ļeņina izstrādātā revolūcijas stratēģija un taktika ir pareiza gan zinātniski, gan praktiski...»

Dora Stučka noņem lampas cilindru, nobirkstī ar šķēru galu dakts virsmu. Kad liesma uzdegas gaišāka, viņas skatiens uz mirkli apstājas pie grāmatām un avīžu lapām uzgaida stūra. Tur guļ no ārzemēm pārvestie latviešu revolucionāro marksistu iespieddarbi.

Fricis Roziņš ar savu dzīvesbiedri (partijas darbinieci ar segvārdu «Bābietis») nupat kā atgriezušies no emigrācijas. Viņi ar milzīgām grūtībām pārveduši saglabātos latviešu revolucionāros izdevumus. Starp tiem ir tādi, kurus Latvijā neviens vēl nav turējis rokās. (Nelegālās literatūras sūtījumi dažu labu reizi nokļuva cara ohrankas nagos.) Arī Pēteris nav tos lasījis. Dāvana, kuras vērtība nav aprēķināma! Pēteris viņai ieteica sagatavot saturīgu apskatu presei.

«Vajadzēs uzrakstīt...» Dora ar acīm pārceļo ārzemju literatūras kaudzīti un atkal pievēršas iesāktajam darbam. Bet pēc brītiņa viņas domas no jauna ir pie Pētera.

Ir skaidrs, ka tik drīz viņi ar Pēteri Latvijā neatgriezīsies. Revolucionāro darbu Padomju Latvijā vadīs citi biedri. Jādomā, draugs Fricis Roziņš. Bet Pēteris Stučka paliks Pēterburgā. Tikko Roziņi pārbrauca no ārzemēm, Ļeņins izsauca pie sevis Frici un Pēteri. Un tur jautājums tika izšķirts. Uz Valku no turienes vadīt Latvijas strādnieku, strēlnieku un bezzemnieku deputātu padomi dosies Roziņš-Azis.

«Tā jau ir: Fricis ar Babieti ir bijuši prom no dzimtenes. Daudz ilgāk par mums...» pēc Pētera stāstījuma viņa nopūtās.

«It kā cīnīties par sociālismu varētu vienīgi dzimtajā pusē...» Pēteris iekaisa. «Marksistam jābūt internacionālistam gan lielumā, gan mazumā. Jādara tas, kas visvairāk nepieciešams strādnieku šķiras starptautiskajiem mērķiem.»

«Es, Pēter, neesmu vainīga, ja man pēkšņi rodas vēlēšanās būt dzimtenē. Tā nu tas ir — bet man gribētos būt kopā ar maniem jaunības dienu cīņu biedriem, celt tur kopā ar viņiem sociālismu...»

«Tur sociālismu mēs celsim vienmēr, vienalga, lai kur mēs arī dzīvotu,» Pēteris klusu atbildēja. «Pēterburgā paliek tik daudzi no mūsu vadošajiem biedriem. Mūsu Centrālkomitejas loceklis J. Ziemelis-Bērziņš paliek šeit, otrs Centrālkomitejas loceklis Peterss, kas oktobra apvērsuma laikā arestēja kontr- revolucionārās valdības locekļus, paliek strādāt kopā ar Fēliksu Dzeržinski. . .»

«Vācu neokupētajā Latvijas daļā latviešu strēlnieki ir parādījuši ārkārtīgi augstu revolucionāru apzinīgumu un operativitāti,» viņš vēlāk stāstīja. «Vissavienības padomju kongresa latviešu strēlnieku delegāti tūlīt, pēc kongresa dažās dienās ir veikuši neaptveramo, Cēsīs, Valmierā ievēlētas boļševistiskas padomes. Vēl tikai jāiztīra no reakcijas smūdžiem Valka, un tad sarkanajai Peterpilij vairs nav draudu no ziemeļrietumiem. Vēl pirms frontinieku delegāti bija atgriezušies no Padomju kongresa, Iskolastrela loceklis Jānis Fabriciuss vienojies ar revolucionāro krievu pulku padomi, ka krievu vienības noturēs Siguldas iecirknī fronti pret vāciem, bet latviešu pirmais pulks dosies uz Cēsīm ieņemt stratēģiski svarīgos punktus, dzelzceļa staciju, nodibināt pilsētā padomju varu un aizsprostot ceļus uz Pēterburgu kontrrevolucionārajām «nāvinieku» daļām. Smoļnijā un Pēterburgas strādnieku rajonos ar milzīgu nepacietību gaida ziņas no Valkas...» Pēteris nobeidza savu stāstījumu. Un piesacīja Dorai viņu nemeklēt, kamēr viņš nepārnāks pats.

Bet gaidīt ir tik grūti. . .

Dora Stučka savelk lielo plecu lakatu, sasien to stūros aiz muguras ciešā mezglā. (Mājā nav kurināts nezin cik ilgi!)

Pēteris Stučka pārrodas krietni vēlu pēc pusnakts. Kad ielās jau gandrīz pilnīgi aprimušas klaigas, kad cauri vēja auriem dzird tikai sarkangvardu un matrožu patruļu soļus, sardzes uzsaucienus un retus šāvienus.

Viņš ienāk istabā ar nosnigušiem pleciem un krūtīm.

— Doriņ!... — viņš, rokas izstiepis, iesaucas zēniski pārgalvīgi. — Doriņ, augšā! Dancosim!

— Kas tad nu?... viņa pārsteigta iepleš acis.

— Beidzot — beidzot! — Pēteris Stučka sagrābj aukstos sievas pirkstus un saspiež tos ar tikpat aukstām plaukstām. Jā — ledaini aukstām plaukstām. (Cimdus atkal nozaudējis vai atdāvinājis kādam no biedriem.) — Beidzot mums ir Padomju Latvija! Ir Padomju Latvijas valdība, Latvijas strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomes izpildu komiteja — Iskolats. Par Iskolata priekšsēdi izvēlēts mušu proletāriskās revolūcijas veterāns Fricis Roziņš.

— Pēter... Atsēdies un izstāsti lietišķi. Bez pārliecīgām emocijām. — Viņa atbrīvo pirkstus no vira skavām, pievirza tuvāk veco ģimenes atzveltnes krēslu.

— Tu saki — bez emocijām?... It kā to visu varētu stāstīt bez emocijām. Saproti jel: nupat, 8. novembrī visu civilo varu Vidzemē, visā okupētajā Latvijā pārņēma strādnieku un zemnieku padomes. Uz mūžīgiem laikiem ir likvidēti muižnieciski buržuāziskie ekspluatatoru varas iestādījumi. Arī Pagaidu valdības radītie Vidzemes guberņas, Rīgas, Cēsu, Valmieras un Valkas apriņķu komisariāti nolikvidēti. Muižnieku zemes tiek konfiscētas par labu bezzemniekiem. Strādniekiem noteikta astoņu stundu darba diena. Baznīcu šķir no valsts, melnsvārčiem baznīckungiem tiek atņemta vara pār skolu un izglītību.

Un kaut tu zinātu, cik boļševistiski organizēti mūsējie tur Valkā visu nodarījuši!...

7. novembrī Valkā bija paredzēts sasaukt II Latvijas Strādnieku, kareivju un bezzemnieku deputātu padomju kongresu, bet Valkā vēl valda meņševistiskais Iskosols un reakcionārā XII armijas virspavēlniecība ar tai uzticīgajām karaspēka daļām. Pirms tam Cēsīs XII armijas kareivju kongresā gan boļševiki bija ieguvuši pusi no Iskolata (Latviešu strēlnieku pulku izpildkomiteja) locekļu vielām. Revolucionārā kara komiteja bija uzņēmusi ļeņinisko līniju, tomēr Valkā sev ligzdu vij kontrrevolūcijas kraukļi...

Pēteris Stučka iesēstas ērtāk krēslā un pāriet uz mierīgāku, lietišķu stāstījumu. Kā 3. novembrī pēc Kara Revolucionārās komitejas pavēles 5. Zemgales strēlnieku pulks, ko komandējot bezpartejiskais pulkvedis Vācietis, un krievu 436. Novoladogas puika bataljoni pilnā kaujas gatavībā devušies no Valmieras uz Valku; kā tai laikā Valkā darbaļaudis samobilizējusi turienes kara revolucionārā komiteja; kā kontrrevolūcijas spēki izbijušies un kā saņemts gūstā XII armijas štābs.

— Nu latviešu strēlnieki ir pilnīgi iekļāvušies pasaulē pirmās Revolūcijas armijas rindās, — Stučka nobeidz stāstījumu ar manāmu patosu. — Un strēlniekiem kā proletāriskās revolūcijas uzticamām karaspēka daļām būs jāpilda revolūcijas sardzes pienākumi. Tuvākajās dienas pēc biedra Ļeņina pieprasījuma uz Pēterburgu liek izsaukti divi latviešu strēlnieku pulki.

Un Latvija ari šoreiz XII armijas krievu karavīru daļas uzņēmušās apsargāt fronti pret vāciešiem. Arī tajos sektoros, kurus līdz šim ieņēma latvieši.

— Un vēl viens svarīgs jaunums! — Stučka saka, kad Dora uz galda sadala gabaliņos viņu trūcīgo revolūcijas laika maizes devu — galodai līdzīgo ceturtdaļmārciņas klucīti ar grubuļainu, saplaisājušu garozu.

— Vladimirs Iļjičs ir uzdevis sagatavot lēmuma projektu par Latgales atdalīšanu no Vitebskas guberņas un pievienošanu Latvijai. Raiņa jauno dienu zeme turpmāk būs vienota gan ar Vidzemi, gan ar Kurzemi. Poļu, zviedru un citi virskungi turēja gadsimtiem ilgi gabalos plosītu latviešu ,zemi, neļāva latviešu nācijai apvienoties. Vajadzēja nākt boļševiku partijai, padomju varai, lai mūžsenajai netaisnībai pienāktu gals.

8

Līdz masu mītiņa sākumam laika vēl ir gandrīz divas stundas, un Pēteris Stučka grib tās izlietot Rīgas apskatei. Biedri no Rīgas komitejas un Kara revolucionārās komitejas vēl nav aizgājuši, dažs labs no tiem droši vien gribētu vēl pārmainīt kādu vārdu ar Padomju Latvijas valdības galvu. Taču Pēterim Stučkām vēlēšanās ieskatīties sirmās proletāriskās Rīgas sejā ir tik spēcīga, ka viņš atvaira sarunas, uzveikt virsdrēbes un iet.

— Jāapskata pilsēta, — viņš saka, ne pie viena tieši nevērsdamies. Viņš arī nejautā, kurš no klātesošajiem biedriem — Kārkliņš, Bauze, Tomaševičs vai kāds cits nāks līdzi skatīt Rīgu strādnieku uzvaras karogotu.

Rīgā Pēteris Stučka ieradās naktī kopā ar Jūliju Daniševski un citiem valdības locekļiem. Vidzemes priekšpilsētas nomalē viņus sagaidīja Kara revolucionārās komitejas pārstāvji un automobilī atveda uz valdības locekļu mītnes viesnīcu. Aizgūtnēm tie stāstīja, kā organizēta bruņotā sacelšanās, kā tā iesākusies, kurā vietā notikušas kaujas, kad piesteigušies palīgā sarkanie strēlnieki un kur pamukuši tautas nodevēji. (Jānis Zariņš, ar savu nodaļu braukdams uz Rīgu no Daugavpils, kādās mājās Skrīveru apkārtnē gandrīz vai sagūstījis Andrievu Niedru. Tomēr melnsvārcis paguvis izsprukt.)

Stučka sajūt neatvairāmu vēlēšanos kaut nedaudz ieskatīties strādnieku rajonos, kur visu iigo okupācijas laiku liesmoja spēcīga proletāriskās cīņas uguns — tik spēcīga, ka beidzot vairs neviena vācu daļa neizgāja cauri Rīgai, «neaplipusi ar boļševismu». Pilsētu taču bija atbrīvojis sacēlies pilsētas proletariāts smaga nakts kauja ar vācu dzelzsdivīziju. Boļševiku vadītie Rīgas strādnieki ar šautenēm un rokas granātām bija atjaunojuši padomju varu, to varu, ko viņi septiņpadsmitā gada augustā iekaroja demokrātiskajās vēlēšanās. Strādnieki to izdarīja, pirms pilsētā paspēja ierasties sarkano strēlnieku pulki.

Toreiz, septiņpadsmitajā gadā, viņš — Rīgas strādnieku deputātu padomes deputāts Pēteris Stučka padomju Rīgā paguva būt tikai dažas stundas. Iebraucis no Pēterburgas 21. augusta rītā, viņš bija spiests lielā steigā pilsētu atstāt, jo tieši 21. augusta rītā ģenerāļa Korņilova nodevības dēļ Rīgā iebruka vācieši. Toreiz Pēteris Stučka tikko nenokļuva Baltijas baronu komandēto cilvēku mednieku ķetnās. Palīdzēja laimīga sagadīšanās: strādnieki, kas tajā brīdī devās ārā no Rīgas pa Aleksandra ielu Pleskavas šosejas virzienā, ieraudzīja viņu, uzņēma savā pulciņā, un zem uzbrucēju artilērijas apšaudes, brīžiem slēpdamies grāvjos no ienaidnieka dirižabļu uzlidojumiem, viņi kopā nogaja kājām līdz Inčukalnam. Pēc. tam, nakamaja diena nosoļojuši vēl ap trīsdesmit kilometru, viņi iekļuva Valmieras sanitārajā vilcienā. Pēteris Stučka redzēja mierīgo iedzīvotāju izbailes, strādnieku niknumu, sajukumu karaspēka daļās un latviešu strēlnieku pulku varonību, kad tie metās vāciem pretī, lai neļautu uzbrucējiem izlauzties caur Juglu uz Siguldu un pasargātu no gūsta XII armijas lielāko daļu. Revolucionārie latviešu strēlnieki tolaik izmantoja aizsegam katru cinīti un laukakmeni. Viņi nenodrebēja vācu viesuļugunī, nebēga no uzbrucēju pārspēkā. XII armijas daļas izkļuva no slazdiem, un nepiepildījās Korņilova nodoms, netika atvērts brīvs ceļš uz Krievijas revolucionāro galvaspilsētu.

Paša acīm redzētais deva Pēterim Stučkām iespēju revolūcijai izšķirīgajās dienas Pēterpilī apgādāt boļševistisko propagandu ar neapgāžamiem faktiem, kas atmaskoja buržuāziskās pagaidu valdības nodevību pret Krievijas darba tautu. Boļševiki pastāstīja strādniekiem un kareivjiem, ka katastrofa Rīgas frontē ir noziegums, ko izplānojuši kapitālisti, ģenerāļi un ārzemju imperiālistu dienderi.

— Vai nevarētu dabūt kādu braucamo? Stučka jautā Tomaševičam, kad viņš, biedru pavadīts, iznācis no viesnīcas nama.

Suvorova (tagadējā Kr. Barona) iela, cik tālu vien pārredz acs, ir svešādi nemīlīga un tukša.

— Dabūsim Kara komisariāta automobili. Tūlīt, piebrauks. — Un Tomaševičs aizsteidzas. Iskolatā Valkā viņš bija juridiskās nodaļas vadītājs, nule viņam republikas kara komisāra biedra pienākumi.

— Skaidrs: tirgotāji tur savus veikalus aiz atslēgas. — Darba komisariāta vadītājs Kārkliņš norāda uz skatu logiem priekšā nolaistajām žalūzijām, uz dzelzs stieņiem aizkrustotajām tirgotavu durvīm.

— Gaidi, ka viņi tos labprātīgi vērs vaļā, — atsaucas kāds no biedriem. — Vai tad viņi var paciest strādnieku varu?

— Nebāz nu visus vienā maisā, — nosaka kāds drūma izskata vīrs garā mētelī. Kāpnēs Stučka redzēja viņu sarunājoties ar sardzes kareivjiem. — Rīgā pavisam maz ir tādu veikalnieku, kam būtu kas tirgojams. Vācieši izlaupīja Rīgu ar tīri prūsisku pedantismu. Augām dienām dzina lielos kara ratus ar četriem zirgiem priekšā gan uz preču staciju, gan ostu, gan pa Jelgavas, gan Bauskas šoseju. Viss tika sabāzts badmiru orēs: milti, kartupeļi, piens, zivis, trauki, mēbeles, drānas, mašīnas, darba rīki, pat saiņi ar baltajām purva sūnām, kuras, žandarmu dzīti, salasīja pusaudži. Vairāk nekā gadu Rīga bija gandrīz kā koncentrācijas nometne. Dzeloņdrāšu žogiem apjozta, zaldātu sardzes un žandarmu uzraudzīta. Uz kartītēm izsniedza velns sazin no kādām saslaukām ceptu maizi. No zupām, ko izdalīja kara ķēķos, cilvēki uztūka. Pārtikas veikalos pārdošanā bija tikai koka milti un saharīns.

Protams, bija jau arī daži simti resnvēderu no prūšu bandas un paštautas spekulantiem. Tie, kuri septiņpadsmitā gada augustā izgāja ielās sagaidīt ķeizara Vilhelma algotņus.

— Diez vai Rīgā ir daudz bezdarbnieku? — Stučka jautā Kārkliņam.

— Pēc partijas biedru aprēķiniem, zem desmit, tūkstošiem nebūs. Un Rīgā vispār nebūs vairāk kā pāris simttūkstošu cilvēku, kamēr priekš kara bija pāri pusmiljonam. Pirms okupācijas vēl bija tranšeju rakšanas un citi nocietinājumu darbi, no kuriem pārtika liels skaits rīdzinieku. Pašlaik stāvoklis katastrofāls, kā mēs jau Valkā un Cēsīs spriedām.

-— Pārejoši katastrofāls. — Stučka iet mierīgā solī pretī automobilim, kas tuvojas, lēkādams pa izdauzīto akmeņu bruģi. — Vienā rokā āmuru, otrā flinti, ta mes celsim sagrauto Latviju no jauna.

Kopa ar Pēteri Stučku vaļējā mašīna iesēžas arī Kārkliņš un Bauze.

Romanova ielas stūrī automašīna pagriežas uz Daugavpils dzelzceļa pusi, izbrauc līkumu pa Maskavas priekšpilsētu, tad atgriežas pāri dzelzceļam uz Pāvila baznīcas, Grīziņkalna, Aleksandra vārtu rajonu. Visur redz pamestību un postījumus. Ložu un šrapneļu šķembu sakapātie un laika sagrautie Rīgas rūpnīcu korpusi raugās braucējos ar aklu logu un durvju acīm. Tikai reklāmu burti uz sienām otrā un trešā stāva augstumā ir tikpat skaidri salasāmi kā pirms kara. Uz sienām redz arī sacelšanās priekšvakarā izlīmētos Rīgas strādnieku deputātu padomes uzsaukumus un Latvijas Strādnieku, bezzemnieku un strēlnieku padomju valdības 1918. gada 17. decembra manifestu, kurā teikts, ka «no šīs dienas valsts vara Latvijā ir no jauna Padomju valdības rokās».

Uz kādas fabrikas sienas uzlīmētajā manifestā ar sarkanu pasvītrots: «...Bruņota darba tauta gāž visas agrākās valdības iestādes un... iznīcina ikvienu šo iestāžu... aizstāvi, kas labprātīgi nepadodas un neatteicas no savām lomām.»

Uz ielas bruģa zem mašīnas riteņiem strinkšķēdamas sabirst izdauzīto logu rūšu šķembas.

Viņiem ceļā gadās izgāzti vai pusizgāzti laternu stabi, ielu dzelzceļa stiepļu masti. Pie tramvaja depo iepretim Gaisa tiltam uz sliedēm apgāzti tramvaja vagoni, sagrūsti smago ormaņu rati, samesti sētas žoga posmi un koka kastes — te bijusi uzcelta barikāde. Pašlaik pulciņš tramvajnieku ārda nost nesen celto aizsprostojumu.

Auto ripo pa Aleksandra ielu uz Vecrīgas pusi. Te pie namiem izkārti sarkanie karogi.

Uz ietvēm krietni vairāk cilvēku nekā Suvorova ielā un tikko apbraukātajās šķērsieliņās. Šķiet, te starp darba cilvēkiem ir arī namsaimnieki, veikalnieki, kara laika spekulanti, uzņēmuma vai amata darbnīcas saimnieki.

— Redziet, strādnieki jau sākuši paši bez rīkojuma atjaunot savu uzņēmumu, — Stučka norāda uz vaļā atvērtajām divviru dzelzs vērtnēm divstāvu mūra korpusa ielas labajā pusē. Braucēji redz, ka fabrikas (pareizāk izsakoties, palielas mehāniskas darbnīcas) telpā un pagalmā rosās strādnieki. Cilā sliežu dzelzis, rīkojas ar laužņiem un lāpstām. — Derētu uzzināt, kam šī fabri- ciņa īsti pieder.

Šoferis nobremzē, Tomaševičs izkāpj no mašīnas, pārlec pāri sniega strēķim ielas malā, apstādina divus strādniekus, kas stiepj piekrautas nestuves, un iesāk ar tiem sarunu.

— Leitnera mašīnu remonta darbnīca, — viņš atgriezies paskaidro. — Saimnieks esot aizlaidies kopā ar prūšiem, strādnieki apspriedušies un ķērušies pie darba. Sociālismu bez darba jau tikpat neuzcelšot.

— Pareizi spriež, — Stučka griežas pie Kārkliņa. — Spriež kā apzinīgi proletārieši . . . Uztvēruši ražošanas kooperācijas principa būtību.

— Strādnieki prasa, lai pilsētas padome atver šajā rajonā kara ķēķi, — Tomaševičs paskaidro. — Ģimenes badojoties vārda pilnā nozīmē.

— Virtuvi atvērs, — darba komisārs Kār- kliņš saka nestuvju strādniekiem. — Vēlākais rīt pēcpusdienā jums Cēsu ielā būs sabiedriskā virtuve.

— Biedri Stučka, — viņš saka, kad mašīna sāk kustēties. — Tuvākajā valdības sēdē ir jā apspriež pārtikas jautājumi...

— Jā, jāsper steidzīgi soļi, --- Stučka pamāj ar galvu. — Jāizsludina pārtikas līdzekļu mobilizācija. Visām apriņķu izpildu komitejām jāliek steidzīgi reģistrēt visus pārtikas krājumus.

— Jāparedz ari to strādnieku apgāde, kas ieradīsies ar reevakuētajiem Rīgas uzņēmumiem, — bilst Bauze.

— Domāju, ka reevakuācija tuvākajā laikā vēl nesāksies, — Stučka pagriežas pret runātāju. — Pašlaik tas būtu pārsteidzīgi un pret proletariāta internacionālajām interesēm. Par Latvijas fabriku reevakuāciju vēl pirms manas izbraukšanas no Maskavas bij а iesniegts dekrēta projekts, kas uzdod Nacionālajam komisariātam reģistrēt evakuētos un izspriest reevakuācijas vajadzību un iespējamību. Mēs tur uzsvērām, ka jāievēro arvien vispārības un pirmajā vietā pilsoņu kara vajadzības.

Še ir ļoti slidens ceļš, kas viegli var novest uz nacionāliem neceļiem. Es labi saprotu strādnieku šķiras tieksmes uz atsvabināto Latviju, bet Latvijas atsvabināšanu izšķirs ne vienīgi un ne tik daudz Latvijas, kā Krievijas Padomju Republikas fronte. Tās intereses stāv pirmajā vietā, jo tās ir reizē arī Latvijas proletariāta intereses.

Kara sākumā uz Krievijas iekšieni izvestas Rīgas lielās rūpnīcas strādā un apgādā ar saviem ražojumiem gan sociālistiskās republikas iedzīvotājus, gan pilsoņkara frontes pulkus, — Stučka turpina. — Tikko sāksies reevakuācija, ražošana uz laiku bus pārtraukta. Bet to nedrīkst pieļaut. Mes ražojumus pēc tautībām un tautiskām teritorijām nedalīsim, bet strādāsimarī šajā laukā kā agrāk un visos citos jautājumos — noteikti internacionāli.

Mašīna šķērso Matīsa un Aleksandra ielu krustojumu, un, kad tā tuvojas Bruņinieku ielas stūrim, šoferis samazina ātrumu:

— Man domāt, te uz ostas rajonu labākais ceļš.

— Neiznāks laika, — Stučka paraugās pulkstenī. Veclaicīgā kabatas pulkstenī ar slēgtu vāku, kas skaļi notiks, kad piespiež atveres podziņu. — Līdz mītiņa sākumam palikusi nepilna stunda. Brauksim tieši uz centru.

— Pēc gadiem, kad proletāriskā revolūcija būs visur uzvarējusi, Rīgas centra robežas vilks ne vairs rādiusā līdz kanāla malai, bet līdz pat Aleksandra ielas galam, Gaisa tiltam, — Bauze prāto.

— Kas zina, tad centrs aizstiepsies vēl tālāk. Pat ja nenotiks pasaules revolūcija, ja padomju vara nostiprināsies tikai dažās kaimiņu zemēs, arī tad sarkanā Rīga izpletīsies plašā teritorijā,

Esplanādes laukuma malā tūlīt aiz pareizticīgo katedrāles apstājušies divi kara vezumnieku rati. Kāds pusducis strēlnieku un strādnieku grasās sliet Esplanādes malā tādu kā reklāmu vairogu.

— Taisām revolucionārās aģitācijas vitrīnas, biedri Stučka, — paskaidro strēlnieks ar virsnieka planšeti plecā. — Gribam izkārt Krievijas Tautas Komisāru Padomes dekrētu par Latvijas Padomju Republikas neatkarības atzīšanu. Lai nonāk līdz katra padomju pilsoņa apziņai. Nupat kā nodrukājām. Lūk, tādu!

Viņš paņem no priekšējiem ratiem metrus pusotrus garu brūngana kara laika papīra tīstokli un, ritinādams vaļā, nes to rādīt atbraukušajiem biedriem. Uz papīra lieliem, aicinošiem burtiem lasāms 1918. gada decembri V. I. Ļeņina parakstītais Padomju valdības dekrēta teksts, kas iesākas ar vārdiem:

«Uz Latvijas Padomju valdības pieprasījumu Tautas Komisāri pasludina:

1. Krievijas valdība atzīst Latvijas Padomju Republikas neatkarību. Par augstāko valsts iestādi Latvijā Krievijas Padomju valdība atzīst Latvijas Padomju Varu, bet līdz Padomju kongresam — Latvijas Strādnieku, Bezzemnieku un Strēlnieku Varu, kuras priekšgalā stāv biedrs Stučka.»

Strēlnieks pārritina visu manifesta lapu, kamēr kļūst redzams dekrēta teksta nobeigums, kas salikts mazākiem, tomēr ļoti skaidri salasāmiem burtiem:

«Tautas Kom. Pad. priekšsēdētājs:

V. Uļjanovs (Ļeņins)

Darbvedis: Bončs-Brujevičs.»

— Krievijas Padomju valdības dekrēts ir gan jānovada līdz visu pilsoņu apziņai. Tikai jāapsver, kā to labāk izdarīt, — Stučka nosaka.

— Mēs pieaicināsim māksliniekus noformēšanai. Lai izskatītos tāpat kā Maskavā un Petrogradā revolūcijas svētkos. — Strēlnieks nav īsti pareizi sapratis Stučkas iebildi. — Propagandas štābs lika saziņot māksliniekus. īr padomāts, kā dekorēt ar revolucionāriem lozungiem cara Pētera pieminekļa mūra pjedestālu bulvāra sākumā. Pašu pieminekli, karam sākoties, evakuētāji nogremdēja jūrā, bet pieminekļa pamats ir tik dzīvā satiksmes vietā, ka to būtu grēks neizmantot.

— Pētera pieminekļa postamentu gan, — Stučka piekrīt. — Tomēr nedariet neko uz ātru roku. Par pieminekļiem un mākslas lietām vajag aprunāties ar biedru Efertu Izglītības komisariātā. Biedrs Eferts gatavo dekrēta projektu par Latvija kultūras pieminekļu saglabāšanu. Visas cilvēces materiālās un citas kultūras vērtības ir veidojušas darba tautas rokas. Darba tauLai šīs vērtības ir arī jāsaglabā komunismam. Mēs neesam bez- dzimtas būtnes, kam vienaldzīgi savu senču darbi.

— Jā, Eferts dara lielu darbu, — to Stučka saka saviem pavadoņiem. — Viņam ir jau plāni par Latvijas augstskolu, par strādnieku teātri, Latvijas operu, Valsts bibliotēku, muzejiem. Es domāju, partijas Centrālā Komiteja drīz par visu to lems. Un izlems pozitīvi...

Vecrīgā starp viduslaicīgajiem namiem ar stāvajiem jumtiem, starp baznīcām un bankām paceļas 19. gadsimta 60. gados flo- renciešu stilā celtais vācu bruņniecības nams. Feodālās varenības un nevācu iedzīvotāju nacionālās apspiestības simbols — vācu muižniecības nams izraudzīts par Latvijas darba tautas republikas valdības mītni. Pils, kurā perināja plānus, kā apspiest Latvijas tautas brīvības centienus, turpmāk būs Latvijas revolucionārais štābs. Te izstrādās likumus par muižnieku zemju un inventāra konfiscēšanu bez atlīdzības, par to nodošanu bezzemnieku padomju pārvaldē, te parakstīs rūpniecības uzņēmumu, banku un transporta līdzekļu nacionalizācijas aktus, te pasludinās, ka spēkā stājas visi Krievijas Sociālistiskajā Republikā izdotie likumi par strādnieku šķiras nodrošināšanu. Šai pili izstrādās likumus par darbaļaužu sociālo apgādi, pieņems saistošos noteikumus par likumu īstenošanas kārtību. Te sagatavos likumprojektus, kuros noteiks, kādā kārtībā izveidojama Latvijas augstskola, uz kādiem principiem darbosies strādnieku mākslas iestādes, bibliotēkas. Te spriedīs par darba republikas drošības un robežu aizsardzību, par gāzto ekspluatatoru šķiru pretestības salaušanu. Šai namā pirmoreiz Latvijas vēsture izstrādās projektus, kā pareizāk izmantot Latvijas dabas bagātības, kas darāms, lai Daugavas ūdeņi kalpotu kuģniecībai un rūpniecībai — apspriedīs Doles spēkstacijas būves jautājumu.

Kara automašīna apstājas iepretim rūsganajam Biržas namam — saārdītās ielas dēļ tālāk braukt nav iespējams. Pēteris Stučka ar pavadoņiem dodas kājām uz bijušo Bruņinieku namu. Tur viņus sagaida citi Padomju valdības locekļi: J. Daniševskis, J. Lencmanis, K. Pētersons, Dāvids Beika.

— Kāpēc neejam namā? Vai tad tur kas atgadījies? — Stučka pamet pētīgu skatienu uz augsto durvju pusi.

— Kas te varētu būt atgadījies? — atjautā kara komisārs K. Pētersons, — Mēs tikai gaidām biedru Stučku, lai viņam paziņotu Čekas locekļu pirmīt pieņemto lēmumu. Partija atzīst, ka Padomju Latvijas valdības galvam nav jādzīvo pagaidu mītne viesnīcā, ka viņa vieta ir valdības namā. Vai nu bijušajā Bruņinieku namā, vai Rīgas pilī.

— Cīņā par proletariāta lietu mēs gājām ne tāpēc, lai iekārtotos ekspluatatoru dzīvokļos.

— Ar to proletariāta cīnītāja godam nekas pāri netiks nodarīts, — atrūc Daniševskis. — Tu, Pēter Ivanovič, tagad esi vienādā amata stāvoklī ar lielu buržuju valstu valdību vadītājiem, un tāpēc tavam personiskās dzīves veidam jāatbilst oficiālajam statūtam.

— Kāds būs mans oficiālais stāvoklis, tas vēl nav zināms, — Stučka pavīpsnā. — 13. janvārī sanāks Latvijas Padomju kongress, tā delegāti lems, kāds kuram no mums būs oficiālais statūts.

— Kaut ari tā. Bet tomēr Pēterim Stučkām viesnīcā nav jādzīvo. Bez tam — ir saņemta ziņa, ka pirmā Latvijas Padomju kongresa viesis būs Krievijas Federācijas VCIK priekšsēdētājs biedrs Sverdlovs. Tev viņš būs jāuzņem.

— Nu ko... — Stučka izteiksmīgi noplāta rokas. — Ejam strādāt!

Bruņinieku nama visas telpas tik ātrā laikā vēl nav sakārtotas mierīgam darbam. Vestibilā un zālēs rosās strādnieki, Kara revolucionārās padomes atsūtītie strēlnieki. Kad valdības locekļi ieskatās lielajā sēžu zālē, viņi redz t.ur pie sienas pieslietas kāpnes un strēlniekus, kas žestikulēdami skaļi sarunājas.

— Kas jums, biedri, par nesaprašanām?

— Mēs gribam grūst nost no sienām ekspluatatoru varas zīmes — šos grāfu un baronu ģerboņus, — viens no strēlniekiem, smagnējs zemnieku puisis ar platiem pleciem, apmet ar roku plašu loku pret zāles sienām. Pie tām vairākās rindās izlikti Vidzemes un Kurzemes muižniecības dzimtu vapeņi. Lielāki un mazāki skārda vairodziņi ar heraldiskiem zīmējumiem uz zila, sarkana, melna, dzeltena un zaļa pamata. Žuburaini kroņi, sakrustoti un draudīgi pacelti šķēpi, dūres bruņu cimdos, galvas kaskāsun kaskas ar melnām acu lūkām. Un dažādu plēsoņu — meža dzīvnieku un putnu purni, knābji, ķetnas, nagi, ilkņi, rīkles, mēles. Bezgala daudz plēsoņu nagu un zobu, kas simbolizē vapeņu īpašnieku — dažādo baronu Volfu, Bēru, Korfu, Tīzenhauzenu, Medemu, Pālenu un citu Latvijas tautas spīdzinātāju un bendētāju cilmi un devīzi.

— Raug, šitā meža kuiļa bildes īpašnieks — Jaunbebru muižas fons 1841. gada zemnieku nemieros nobendēja manu vectēvu. Vecā barona dēls — goda policists nošāva manu tēvu sestā gada janvārī. Pērn jaunais barons ir licis sakropļot manu brāli, tāpēc ka es sarkanais karavīrs. Cik tūkstošu darba cilvēku Baltijas foni nav ar savām rokam noslepkavojuši! Bet viņš, — strēlnieks nicinoši norāda uz savu biedru, — viņš aizliedz mums sitos krāmus aiztikt, Sak, lai arī feodāli kapitālistiskās hidras simboli, bet tos izmest nedrīkst tikmēr, kamēr par šiem krāmiem nav lēmuši speciālisti. Varbūt tiem kāda mākslas vērtība? Revolūcijas ienaidnieku ģerboņi būšot mākslas vērtība! Biedri Stučka, te nav viss kārtībā...

— Nepārsteigsimies. Ģerboņu novākšanai mums laika diezgan. Tik daudz jums, biedri, varu apsolīt, ka Volfu un Bēru relikvijas mēs darba tautas valdības mītnē neatstāsim. Bet par to runāsim citreiz. Pašlaik mums šī lielā zāle vēl nav vajadzīga.

— Biedri Stučka... — Pie valdības locekļiem ar atplēstu telegrammu pienāk valdības sekretārs Jaunzems. — Tikko saņēmām. No Krievijas Federācijas bruņoto spēku pavēlniecības. Sarkanās Armijas latviešu daļas tiek nodotas Padomju Latvijas armijas sastāvā...

— Ejam, biedri. — Pēteris Stučka pagriežas uz izeju. — Mums jāsteidzas uz mītiņu.

* * *

Tai brīdī, kad Padomju Latvijas valdības locekļi ieiet bijušajā baltvācu muižniecības ēkā, no Rīgas pilsētas vecās aptiekas logiem pāri ieliņai noraugās divi vācu tautības pilsoņi. Nīgra izskata večuks — aptiekas pārvaldnieks un bijušais «St. Petersburger Zeitung» redaktors Oskars Grosbergs. Tas pats vācietis Oskars Grosbergs, kas Pētera Stučkas studenta gados labprāt viesojās pie Kokneses saimnieka Jāņa Stučkas.

Žurnālists neklausās aptieķnieka dusmīgajā burkšķēšanā. Viņš noraugās pretējā nama logos, kas no ārpuses aizsegti ar čuguna režģiem, un tad ierunājas gausā slima cilvēka balsī:

— Pēteris Stučka tur iegāja... To pat sapnī nevarēja paredzēt, ka šis buržuāziskā tēva dēls varētu kļūt par vienu no komunisma varenākajiem balstiem. Kas to būtu varējis paredzēt, ka Pēteris Stučka kādreiz varētu iebraukt mūsu Rīgā kā valdnieks? ...

* * *

Pēc Padomju Latvijas krišanas, kas notika ārzemju interventu, vācu algotņu un latviešu buržuāzisko nacionālistu apvienoto karapulku izvērstā uzbrukumā sociālistiskajai republikai, Pēteris Stučka kopa ar sarkanajiem strēlniekiem un daudziem partijas darbiniekiem 1920. gadā pārcēlās uz Krievijas Federāciju, darbojās tur, cīnīdamies par strādnieku šķiras idejām.

Pēteris Stučka arī turpmāk ir Latvijas Komunistiskās partijas Centrālās Komitejas loceklis. Viņš pārstāv Latvijas Komunistisko partiju Komunistiskajā Internacionālē. Kopš 1924. gada P. Stučka ir Komunistiskās Internacionāles Starptautiskās Kontrolkomitejas priekšsēdētājs.

Līdz sava mūža beigām Pēteris Stučka vada KPFSR Augstāko Tiesu, lasa lekcijas Maskavas un citās universitātēs, saraksta nozīmīgus zinātniskus darbus sociālistiskajā tiesību nozarē (piem., «Valsts teorija un Padomju Konstitūcija», «Padomju civiltiesību kurss» 3 sējumos), publicē daudzus rakstus krievu, cittautu un latviešu komunistiskajā presē. Pēteris Stučka piedalās arī PSRS 1924. gada Konstitūcijas izstrādāšanā, sastāda daudzus svarīgus tieslietu dokumentus un likumproj ektus.

Līdz sava mūža pēdējai dienai — 1932. gada 25. janvārim Pēteris Stučka ir starp tiem, kas Latvijā vada darba tautas cīņu par padomju varas atjaunošanu.

Kremļa sienā aiz V. I. Ļeņina Mauzoleja, kur apbedītas redzamāko Krievijas un starptautiskās strādnieku kustības veterānu mirstīgās atliekas, iemūrēta arī urna ar Pētera Stučkas pelniem.

***

***

***

Jānis Niedre «VETERĀNS»

Izdevniecība «Liesma», Rīgā, 1965. g.

Metiens 8000 eks.

Maksā 15 kap.

***

«DARBA BALSS» e-grāmatu izdevniecība

№ 506, Rīga, 2016

darbabalss.eu

padomjugramata.ucoz.com

***

Content

Niedre Jānis Veterāns

Jānis Niedre «VETERĀNS»

1

2

3

4

5

6

7

8