Arkāns Broņislavs

Dzirkalis Jānis

Silabriedis Jānis

Vini bez maskas. 1966

B. Arkāns J. Dzirkalis J. Silabriedis

Viņi bez maskas

KĀPĒC TAPA Šī GRĀMATA

Kad hitleriskā Vācija sāka īstenot nacisma izauklētāju — vācu lielrūpniecības magnātu, monopolistu un militāristu sapni uzkundzēties pasaulei, par fašisma agresijas upuriem drīz vien kļuva Austrijas, Cehoslovakijas, Polijas, Dānijas, Norvēģijas, Francijas, Beļģijas, Luksemburgas, Holandes, Dienvidslāvijas un Grieķijas tautas. Taču Hitlers saprata, ka galvenais šķērslis uz vācu imperiālisma pasaules kundzības pilnīgu nodibināšanu ir sociālisma lielvalsts Eiropas austrumos, un lika saviem bruņotajiem spēkiem 1941. gada 22. jūnija rītausmā nodevīgi iebrukt Padomju Savienībā. Latvijas PSR bija viena no pirmajām padomju republikām, kas nokļuva vācu fašistu okupācijas jūgā.

Slepkavošana un zvēriska izturēšanās pret civiliedzīvotājiem, to masveida nosūtīšana vergu darbos uz Vāciju, ķīlnieku ņemšana un nonāvēšana, sabiedriskā un personīgā īpašuma izlaupīšana, lielu un mazu pilsētu un ciemu iznīcināšana bez jebkādas militāras vajadzības, vajāšana politisku, rasistisku un reliģisku motīvu dēļ, kā konstatēja Nirnbergas Starptautiskais Kara Tribunāls, bija vācu fašisma baismais pavadonis visās okupētajās zemēs. Pār tām smagi gūlās nāves nometņu krematoriju dūmi.

Tas viss pilnīgi pierādīts ar autentiskiem materiāliem — ar dokumentiem, ko pēc hitleriskās Vācijas sagrāves atrada «trešās impērijas» un citu zemju arhīvos, ar nacisma vajāto cilvēku liecībām, koncentrācijas nometņu gāzu kameru paliekām, fašisma upuru masu kapiem visā Eiropā un it īpaši Eiropas austrumos.

Ja mēs tomēr šajā grāmatā atgriežamies pie šīm cilvēces nesenās vēstures briesmīgajām lappusēm, tad tāpēc, lai palīdzētu līdz galam atmaskot zemisko lomu, kāda nacistiskā barbarisma noziedzīgajā īstenošanā Latvijā bija latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem, kas bija nosprieduši, ka pienācis laiks izrēķinā-lies ar Latvijas darbaļaudīm un padomju varu. Iznīcināšanas un laupīšanas kāres pārņemto bijušo buržuāziskās Latvijas virsnieku, policistu, aizsargu un korporeļu vadītās bruņotās bandas, noslīdējušas līdz parasto kriminālnoziedznieku un slepkavu bandu līmenim, ar pašām pirmajām Lielā Tēvijas kara stundām sāka nepieredzētas asinsdzlres. Viens no šo buržuāzisko nacionālistu barvežiem, tā saucamā latviešu SS leģiona ģenerālinspektors Ba.n-gerskis ciniski atzina, ka, hitleriešiem iebrūkot, nacionālistiem sācies «karstākais darbības laiks» (SS leģiona žurnālā «Nākotne», 1944., 1. nr.).

Šī viņu «darbības laika» baismā liecība ir visa Latvija atrodamie masu kapi, kuros guldīti neskaitāmi tūkstoši upuru: Padomju Latvijas valsts iestāžu darbinieki, kas nepaspēja evakuēties, no darbaļaužu vidus nākuši sabiedriski darbinieki, progresīvās inteliģences pārstāvji, darba zemnieki, kas uz agrārreformas likuma pamata bija saņēmuši no valsts zemi, viņu ģimeņu locekļi — sievas, brāļi, māsas, bērni. Rīgas centrālcietumā, piemēram, bija pat īpaša nepilngadīgo kamera, kur ieslodzīto vecums nepārsniedza 13 gadu.

Hitleriskie iebrucēji latviešu buržuāzisko nacionālistu vidū atrada nodevējus, kas, rupji viltojot latviešu tautas patieso gribu un nostāju, «Latvijas ģenerālapgabala pašpārvaldes» vārdā ne vien akceptēja, bet visbiežāk praktiski īstenoja iebrucēju plānus par latviešu tautas verdzināšanu un lielas tās daļas fizisku iznīcināšanu, kā to paredzēja Himlera izstrādātais tā saucamais «ģenerālplāns Ost» (skat. 6.—9. Ipp.).

Tomēr nacistisko iebrucēju un viņu aktīvo palīgu — latviešu buržuāzisko nacionālistu zvēriskais terors nespēja salauzt latviešu darba tautas uzticību padomju varai, tautas masu pretestību nīstajiem okupantiem. Latvijas partizāņu varonīgā cīņa; partijas vadīto pagrīdes pretestības grupu aizvien vairāk pieaugošā aktivitāte; jauniešu masveida izvairīšanās no iesaukšanas leģionā, lai gan par to draudēja nāves sods; strādnieku rīkotās diversijas un sabotāža darba vietās, — tas viss nepārprotami liecināja par latviešu tautas nesamierināmo naidu pret brūno nacisma mēri, par latviešu darba tautas kvēlo apņēmību kopā ar visām padomju tautām padzīt iebrucējus, nosargāt padomju varu, sociālisma dižos iekarojumus.

Šī pašaizliedzīgā cīņa prasīja lielus upurus. Viņus pieminot, mūsu pienākums ir atmaskot un pienaglot pie vēstures kauna staba latviešu buržuāziskos nacionālistus, kas tajās latviešu tautas pastāvēšanai izšķirīgajās dienās stājās vācu nacistu kalpībā un pastrādāja viszvēriskākos noziegumus.

Tas mums jādara jo vairāk tāpēc, ka daudzi no šiem slepkavām izvairījušies no pelnīta taisnas tiesas sprieduma, pēc kara patvērušies dažādās Rietumu zemēs un, nomaskējušies par «politiskajiem bēgļiem», arī šodien kalpo spēkiem, kas naidīgi tautu brīvībai un mieram. Par «politiskajiem bēgļiem» tie devējas to zemju sabiedriskās domas maldināšanai, kur viņi atraduši patvērumu, lai no saviem briesmīgajiem noziegumiem pagātnē un tumšajiem darbiem šodien novērstu to cilvēku uzmanību visā pasaulē, kam nacisms nekad nav bijis un nebūs pieņemams. Mušu dienās, kad tautu varenā cīņa pret jauna kara izraisīšanu vēršas plašumā, šie «politiskie bēgļi» neuzdrošinās atklāti sludināt fašismu un cildināt rasismu. Taču visur, lai kur tie atrastos, viņi orientējas uz visreakcionārākajiem spēkiem un neslēpj savas simpātijas revanša tīkotājiem un visu pasugu «trakajiem». Uz viņiem var attiecināt padomju prokurora R. Rudenko Nirnbergas prava teiktos vārdus: «Daži no viņiem pat nosoda Hitleru. Bet viņi nosoda Hitleru nevis par kara izprovocēšanu, nevis par tautu iznīcināšanu un valstu izlaupīšanu. Vienīgais, ko tie viņam nevar piedot, ir sakāve …»

Šie «politiskie bēgļi», tiesa gan — ar aizvien vajakam sekmēm, tiecas ievilkt savos tīklos tos latviešus, kas otrā pasaules kara gaitā ar varu vai viltu aizrauti prom no savas dzimtenes un mitinās ārzemēs. Izplatot viņu vidū visnekrietnāko melu un izdomājumu safabricējumus par dzīvi Padomju Latvijā, kara noziedznieki, kas maskējas par «politiskajiem bēgļiem», visnotaļ cenšas kavēt svešatnes latviešu tuvināšanos savai sociālistiskajai dzimtenei.

Šīs grāmatas nolūks ir parādīt latviešu buržuāzisko nacionālistu noziedzīgo, prettautisko darbību hitleriskās okupācijas baismajos gados. Sevišķi svarīgi, lai viņu īsto seju saskatītu mūsu jaunā paaudze, kas pati nav pieredzējusi tā laika notikumus.

KĀDI BIJA VĀCU NACISTU PLĀNI LATVIJĀ?

Ko latviešu tauta varēja gaidīt no vācu nacistiem, nokļūstot viņu verdzībā, tas bija skaidrs jau tad, kad otrā pasaules kara liesmas vēl nebija iedegušās. Runādams baltvācu sanāksmē Kēnigs-bergā, Hitlers 1939. gadā paziņoja, ka vācu kundzības septiņsimt gados Baltijā pieļauta rupja kļūda, neiznīcinot lietuviešu, latviešu un igauņu tautas, un ka tādu kļūdu atkārtošana turpmāk nedrīkst notikt. Par metodēm, ar kādām hitlerieši grib nodrošināties pret šādām «kļūdām», skaidru ieskatu sniedza nacistu iebrukums

1939. gadā Polijā. Ar pašām pirmajām okupācijas dienām fašistiskie iebrucēji sāka sistemātiski iznīcināt Polijas iedzīvotājus. Himlers 1940. gada 15. martā nepārprotami paziņoja: pagaidām speciālistus un strādniekus var izmantot vācu kara rūpniecībā, bet «turpmāk visiem poļiem jāpazūd no zemes virsas».

Gluži tāds pats liktenis tika gatavots arī daudzām citām nacisma jūgā nokļuvušām tautām. 1941. gada 16. jūlijā notika apspriede, kurā piedalījās Hitlers, Gērings, Keitels, Rozenbergs un Bormans. Tajā viņi formulēja galīgos mērķus iebrukumam Padomju Savienībā. Apspriedes protokolā starp citu teikts: «Visai Baltijai jākļūst par impērijas sastāvdaļu.»

Ievadā izdevumam «Deutsche Arbeit», kurā izklāstīti vācu kolonizācijas plāni Austrumos, Himlers paziņoja: «Mūsu uzdevums ir Austrumus nevis vecā nozīmē pārvācot, bet gan rūpēties par to, lai Austrumos dzīvotu tikai cilvēki ar istām vācu, ģermāņu asinīm.»

Okupēto tautu iznīcināšanas programmu izstrādāja Himle-ram pakļautā Valsts galvenā drošības pārvalde, kuras uzdevums bija realizēt vācu fašistu visnoziedzīgākos, visasiņainākos pasākumus. Si programma, kurā nacisti operēja jau ar konkrētiem skaitļiem, ieguva apzīmējumu «ģenerālplāns Ost» un paredzēja lielākās

iedzīvotāju daļas iznīcināšanu Polijā, Cehoslovakijā, Latvijā, Lietuvā, Igaunijā, Baltkrievijā, Ukrainā un okupētajos KPFSR novados.

Priekšdarbi šim velnišķīgajam plānam tika veikti jau laikus. Vēstulē, kas datēta ar 1940. gada 28. maiju, Himlers raksta: «Sestdien, šā mēneša 25. datumā, es iesniedzu fīreram savus rakstiski izteiktos apsvērumus par izturēšanos pret austrumu apgabalu vietējiem iedzīvotājiem. Fīrers izlasīja visas mana projekta sešas lappuses, atzina to par pilnīgi pareizu un piekrita tam.»

Nirnbergas Starptautiskajam Kara Tribunālam iesniegto dokumentu vidū ir Himlera «piezīmes un ierosinājumi sakarā ar ģenerālplānu Ost» («Stellungsnahme und Gedanken zum General-plan Ost des Reichsfūhrers SS»). SIs Himlera «piezīmes» datētas ar 1942. gada 27. aprīli, un dokumentu parakstījis E. Vetcels, tā saucamās Austrumzemju ministrijas I galvenās politiskas pārvaldes kolonizācijas dajas priekšnieks. No tā izriet, ka šajā ģenerālplānā bija paredzēts «pārvietot» no Polijas un Padomju Savienības rietumu teritorijas 31 miljonu cilvēku, tai skaitā Latvijas, Lietuvas un Igaunijas iedzīvotājus, nometinot to vietā 10 miljonus vāciešu. Pārējos šo zemju iedzīvotājus bija paredzēts pakāpeniski pārvācot. Jāpiebilst, ka A. Rozenberga vadītā Austrumzemju ministrija šos skaitļus atzinusi par pārāk maziem un prasījusi «pārvietojamo» skaitu paaugstināt līdz 46—51 miljonam cilvēku.

Ievērību šajā virzienā pelna arī dokumenti, ko par «ģenerālplānu Ost» publicējis Helmūts Heibers izdevumā «Vierteljahres-hefte fur Zeitgeschichte» (1958. gada jūlija numurā), sniegdams par tiem arī savus komentārus.

Pirmais dokuments saucas «Ziņojums par 1942. gada 4. februāra sēdi pie Dr. Kleista jautājumā par pārvācošanu, it īpaši Baltijas zemēs» («Bericht ūber die Sitzung am 4.2.1942 bei Dr. Kleist fiber die Fragen der Eindeutschung, insbesondere in den Baltischen Lāndern»). Tas ir protokols, kas rakstīts sēdē, ko hitleriskās Vācijas austrumpolitikas vadošie plānotāji veltījuši «ģenerālplāna Osb īstenošanai Baltijas republikās. Pārrunu pamats bija pieņēmums, ka šīs republikas jāsagatavo ģermanizācijai. Ievērojot to, ka Hitlera rasu teorijas aspektā «nevērtīgo» cilvēku procents Baltijas zemēs esot liels, sēdes dalībnieki lēma, kur un kā «pārvietot nevērtīgos».

Otrs dokuments ir jau minētais «Stellungsnahme und Gedanken zum Generalplan Ost des Reichsfūhrers SS» ar nodaļu, kurā izteiktas «vispārīgas piezīmes jautājumā par pārvācošanu, īpaši par turpmākajām attiecībām pret bijušo Baltijas valstu iedzīvotājiem». Tajā nacistu mērķis formulēts ļoti skaidri: «rasiski

vērtīgos pārvācot, nevērtīgos — pārvietot». Sājā dokumentā izteikta pārliecība, ka visus «pilnvērtīgos» Baltijas zemju iedzīvotājus varētu pārvācot vienas vai divu paaudžu laikā.

tlimlers ir arī cita — ar 1942. gada !2. jūniju datēta dokumenta autors. Viņš raksta: «Es izskatīju ģenerālplānu Ost, kas man visumā ļoti pati'k… Man liekas, ka vienā punktā neesmu pareizi saprasts. Sim plānam vajag ietvert sevī pilnīgu Igaunijas un Latvijas, tāpat visas ģenerālgubernatūras pārvācošanu. Mums vajag to īstenot pēc iespējas 20 gadu laikā. Personīgi esmu pārliecināts, ka to var izdarīt.»

So dokumentu komentētājs H. Heibers piemetina: nav ne mazāko šaubu, ka hitleriskās Vācijas uzvaras gadījumā Himlera vēlēšanas tiktu īstenota.

Ko nacistu izpratnē nozīmēja «pārvietot»? Atšifrēdams nacistu terminoloģiju, kuras nolūks bija maskēt viņu zvēriskos noziegumus, ASV galvenais prokurors Nirnbergas Starptautiskajā Kara Tribunālā K. Džeksons teica: «Nacistu leksikā ebreju problēmas «galīgais nokārtojums» nozīmē — iznīcināšanu, «speciāla izturēšanās» pret kara gūstekņiem — viņu noslepkavošanu; «preventīvais arests» — ieslodzīšanu koncentrācijas nometnē; «obligāts darba pienākums» — vergu darbu, bet pavēle «ieņemt noteiktu viedokli» vai «īstenot noteiktus pasākumus» nozīmē — rīkoties ar nežēlīgu cietsirdību.» Ko tādā leksikā nozīmēja «pārvietot», nav grūti saprast.

Un Baltijas tautu iznīcināšanas mašīna sāka strādāt ar pilnu jaudu kopš pašām pirmajām hitleriskās okupācijas dienām. SS un policijas augstākais vadītājs Ostlandē obergrupenfīrers Jekelns kara noziedznieku prāvā 1946. gadā Rīgā par to liecināja: «Ilim-lers man teica, ka šī plāna iespējami atrākai īstenošanai lielāko daļu Baltijas iedzīvotāju vajag pārvietot vai atbrīvoties no tiem citādā veidā un tikai ļoti niecīgai latviešu, lietuviešu un igauņu daļai, visuzticamākiem, kas būtu gatavi strādāt reiham, varēs atļaut palikt savā zemē. Par to, ka viņiem dotu kādas politiskas tiesības, nevar būt ne runas. Sī politika tika realizēta kopš pašām pirmajām Baltijas okupācijas dienām .. .»

Interesants avots, kas satur konkrētas ziņas par vācu nacistu plāniem Latvijā, ir arī baltvācieša Dr. H. Marnica grāmata «Kāvi pār Daugavu», kas 1958. gada iznaca Vācijā, Veilheimā. Mamies fašistiskās okupācijas laikā bija Rīgas ģenerālkomisariāta «veselības un tautas kopšanas nodaļas» vadītājs. Savos memuāros viņš atzīst, ka viņa darbības laikā Latvijā valdījis nacistu izraisīts haoss, laupīšana un masu slepkavības pilnīga saskaņā ar «ģenerālplānu Ost». Viņam bijis zināms, ka gatavota arī «rasiski nepiln-

vērtīgo» latviešu iznīcināšana. «Bija paredzēts iekļaut visu Ost-landi pašā vācu valstī, cik vien ātri iespējams, apzīmējot šo procesu par Eindeutschung (pārvācošana),» viņš stāsta sava grāmatā. Iedzīvotājus bija paredzēts šķirot tādos, kas derīgi pārvācošanai (tie bija atstājami uz vietas), un tādos, kas atzīti par nederīgiem pārvācošanai. Pēdējie būtu pārvietojami . ..

«. .. Mēs nopietni jutāmies kā seno ordeņbrāļu modernie pēcteči, kuriem bija uzdots paplašināt vareno Lielvāciju tālu uz aus-trumiem un no jauna iegūt. . . veco Māras zemi .. .

. . . Lai vienkāršotu šo procesu no paša sākuma, mums tika uzdots nedz oficiāli, nedz personīgi, nedz rakstiski, nedz mutiski nelietot vārdus — latvisks, Latvija, latviešu tauta .. .

… Austrumzemju ministrija radīja un lietoja nosaukumu iezemieši (Einheimische), lai apzīmētu okupēto zemju iedzīvotāju pelēkās masas, neizceļot to tautību, jo par derīgiem atzītos elementus bija paredzēts «pārvācot», kamēr par nederīgo likteni . . . tik daudz gan bija skaidrs, ka tie būtu izvācami vai nu uz Baltrutē-niju, vai tālāko Krieviju, vai ari — uz viņu pasauli. . .» («Kāvi pār Daugavu», 29., 32., 58 ipp.)

Uz viņu pasauli — lūk, ko «ģenerālplāns Ost» nozīmēja latviešu tautai. Ja to labi zinaja kāds Rīgas ģenerāikomisariāta vidēja ranga ierēdnis, tad jo labak to zinaja tie latviešu tautas nodevēji, kas ar hitleriešu iebrukuma pirmajām stundām stājās viņu kalpībā un baudīja Himlera, Rozenberga, Ostlandes reihs-komisāra Lozes, viņa policijas un SS augstākā vadītāja Jekelna, Latvijas ģenerālkomisāra Drekslera un Rīgas gestapo priekšnieka Langes pilnīgu uzticību.

Savam latviešu tautas iznīcināšanas plānam vācu nacisti palika uzticīgi arī tad, kad Padomju Savienības tautu varonīgo cīņu rezultātā kara iznākums vairs neradīja nekādas šaubas. Vēl 1944. gada vasarā fašistu lapa «Danziger Vorposten» (21. augusta numurā) rakstīja, ka Baltijas telpa paredzēta vācu zemnieku kolonizācijas vajadzībām. Taču latviešu buržuāziskos nacionālistus nemulsināja arī tas: savu nodevību pret latviešu tautu tie turpināja līdz pat tam brīdim, kad padomju karaspēks piespieda hitleriešu iebrucējus kapitulēt.

«KADRI»

TIKA GATAVOTI JAU LAIKUS

Kad hitlerieši izstrādāja savus noziedzīgos agresīvos plānus, viņu slepenie taustekļi tiecās visos virzienos, lai izveidotu sev uzticamu piekto kolonu, savervētu nodevējus to tautu vidū, kas bija izraudzītas par nacisma ekspansijas kārtējiem upuriem. Dabiski, ka hitleriešu slepenā dienesta vērība tika pievērsta arī Latvijai, jo tā Hitlera plānos bija paredzēta ne tikai kā agresijas upuris, bet arī kā viens no placdarmiem «lēcienam uz austrumiem» — uz Padomju Savienību.

Vairāk nekā 20 gadu ilgajā prettautiskā režīma pastāvēšanas laikā Latvijas valdošas aprindas allaž bija paklausīgs ierocis Rietumu reakcionāriem spēkiem, kuri piekopa Padomju Savienībai naidīgu politiku. Ikviena buržuāziskās Latvijas valdība savā ārpolitika orientējās uz to valsti, kas attiecīgā brīdī atradās pret-padomju nometnes priekšgalā. Kad vadošo lomu šajā nometne uzņēmās Hitlers, Latvijas ārpolitika sāka aizvien noteiktāk orientēties uz nacistisko Vāciju. «Jaunākās Ziņas» 1933. gada jūnijā, piemēram, atklāti rakstīja, ka runa ir par Latvijas, Lietuvas un Igaunijas pilnīgu pakļaušanu Vācijas saimnieciskai un politiskai ietekmei . ..

Strauji auga vācu kapitālu ieguldījumi Latvijā, aizvien lielāka kļuva hitleriskās Vācijas daļa Latvijas eksporta. Piemēram, 1939. gadā, kad nacisti, iebrukdami Polijā, izraisīja otro pasaules karu, uz Vāciju gāja jau vairāk nekā puse no visa Latvijas eksporta. Līdztekus aizvien ciešākiem politiskiem un ekonomiskiem sakariem Latvijas valdošās aprindas aizvien atklātāk solidarizējās arī ar nacistiskajām dogmām. «Zemnieku savienības» orgāns «Brīvā Zeme» 1939. gada 13. februārī atklāti rakstīja: «Nacionālsociālistiskais nopamatojums, kas vērojams visā tagadējā Vācijas pasaules uz-

skatā, mums daudz vieglāk saprotams nekā tradicionālās demokrātijas valstīs… Starp Latviju un Vāciju nepastāv tās doktrinārās pretišķības, ar kurām pēdējai jāsaduras citās valstīs. Vācijas stāvokli Baltijas jūras telpa mēs esam arvien pilnā mērā atzinuši un ierādījuši tam pienācīgu vietu mūsu ārpolitiskos apsvērumos .. .»

Kopš tā brīža, kad Latvija ar vācu un citu rietumu kapitālistisko valstu durkļu palīdzību (1918. gadā) kļuva par vienu no Antantes vadītā, pret PSRS vērstā «sanitārā kordona» valstīm, tās teritorijā kā savās mājās rīkojās dažādi izlūkdienesti, organizējot spiegošanu un diversijas pret Padomju Savienību. Plānojot karu pret lielo sociālistisko zemi, aizvien aktīvāku un plašāku aģentūru Latvijā izvērsa tieši nacistiskā Vācija, izmantojot buržuāziskās Latvijas oficiālo aprindu atzinumu, ka tām «nepastāvot doktrināras pretišķības» ar nākamo agresoru.

Jau 1933. gada rudenī Latvijas valdības iestādēm, piemēram, bija zināms, ka «Senkera un Со» spedīcijas firmas aizsegā Rīgā darbojas plaša hitleriešu spiegu organizācija, ka Iekšrīgas ēdienu veikala īpašnieks un vācu dziedāšanas biedrības «Liedertafel» rosīgais darbinieks Haralds Džengels ir nacistu ģenerālštāba aģents, ka gestapo dienestā ir Rīgas smalkmetālu apstrādāšanas darbnīcas īpašnieks Stēgers un citi.

Latvijas PSR Centrālajā valsts arhīvā glabājas kāda K. Ulmaņa valdības aģenta ziņojums, kurā teikts: «Vāciešiem ir zināms pat mazākais nieciņš… Katrā valsts un sabiedriskā iestādē viņiem ir savi aģenti un labvēļi. Ja atrodas tāda iestāde, kur tāda labvēlība trūktu, vācieši prot pieiet ierēdņiem ar kukuļošanu. Vācieši paši brīnās, cik viegli un lēti varot piekukuļot Latvijas valsts ierēdņus. Tāpēc nav ko brīnīties, ka Vācija zina visus apstākļus Latvijā nc vien saimnieciskā laukā, bet arī kara resorā. Bez tam Rīga ir pārplūdināta ar tādiem Vācijas aģentiem, kuri ievāc vairāk ziņas par Padomju Krieviju … Vācijas gestapo tērējot lielas summas savu aģentu Rīgā un Latvijā algošanai. Tādus Vācijas aģentus var sastapt kā «kārtīgus» Latvijas pilsoņus, gan arī kā «melnās biržas» un kafejnīcu pastāvīgus apmeklētājus. Ļoti daudz Vācijas aģentu pārplūdina kafejnīcas un restorānus Rīgā, kur satiekas un apspriež savus tumšos veikalus. Dažos tādu restorānu kabinetos notiekot pat nelegālas sapulces. Turpat tiekot dziedātas Hitlera slavināšanas dziesmas…» Kā piemērus aģents min restorānus «Esplanāde», «Regina», «Jāņa pagrabs», Steinberga restorānu Dzirnavu ielā un citus. Taču valdības iestādes, nesaredzot «doktrināras pretišķības», nekustināja ne pirksta, lai padarītu šos aģentus nekaitīgus un likvidētu hitleriešu spiegu centrus Latvijā.

Izveidojot Latvijā savu piekto kolonu, nacisti īpašu vērību veltīja latviešu fašistiskās organizācijas «Pērkoņkrusts» vadošajiem darbiniekiem. «Nacistu valsts panākumu un hitleriskās partijas primitīvo lozungu spārnoti, galvas pacēla mūsu pašmāju fašisti jeb, kā viņi dēvējās, «pērkoņkrustieši», kas līdz tam biļa smēlušies iedvesmu Itālijas fašistu himnā «Giovinezza», bet tagad atrada piemērotu garīgu barību hitleriskās partijas programmā,» par šo laika posmu vēstulē laikraksta «Izvestija» redakcijai raksta buržuāziskās Latvijas bijušais ārlietu ministrs Vilhelms Munters («Izvestija», 1962. gada 84. nr.). Vervējot savus aģentus, vācu nacisti šajas aprindās guva vislielākos panākumus.

Spilgts piemērs tam, kā «pērkoņkrustieši», smēlušies «iedvesmu» Itālijas fašistu himnā, loģiska secībā kļuvuši par hitleriešu izlūkdienesta un gestapo aģentiem, ir Ādolfa Sildes biogrāfija. Ā. Šilde ir «politiskais bēglis» Rietumvācijā.

Jau skolnieks būdams, viņš darbojās fašistiskajās organizācijās «Latvijas nacionālais klubs», «Latvijas sargi», «Latvijas vanagi», «Ugunskrusts», «Pērkoņkrusts» un citās. 1933. gadā Silde devās uz Romu, kur nodibināja ciešu kontaktu ar itāliešu fašistiskās jaunatnes starptautisko sakaru centrāli, kuru hitleriešu izlūkdienests izmantoja savu aģentu vervēšanai dažadas zemēs. Silde kļuva šīs «sakaru centrāles» referents un korespondents (tāds bija viņa oficiālais apzīmējums) Baltijas valstīs. Par ko viņam vajadzēja referēt un korespondēt, viegli noprotams. Kā jau itāliešu un vācu fašistu algotnis, viņš vairākkārt devās no Latvijas uz Vāciju, Zviedriju, Somiju, Beļģiju, Franciju, Poliju un citām valstīm. Tik izdarīgs darbonis nepalika neievērots nacistu izlūkdienesta vadības acīs, un jau labu laiku pirms otrā pasaules kara Silde kļuva hitleriskā SS hauptamta (konkrēti šturmbanfīrera Dr. Burhardta) aģents, un, slapstīdamies Latvijā ka pērkoņkrustiešu rezidents, uzturēja sakarus ar dažādām pretpadomju teroristiskām grupām.

It īpaši hitlerisko rasistu gaumei atbilda latviešu «pērkoņkrustiešu» atklātais antisemītisms. Sīs padibeņu organizācijas dibinātājs un vadonis bija Gustavs Celmiņš, kāda liela namīpašnieka un bankas direktora dels. Ulmanis, pats uzņēmis pēc 1934. gada 15. maija apvērsuma fašistisku kursu, «Pērkoņkrustu» gan oficiāli aizliedza (faktiski tas turpināja darboties), bet Celmiņu 1937. gadā «izsūtīja» uz… fašistisko Itāliju. Izklaiņojies pa Itāliju, Sveici un Rumāniju, Celmiņš devās uz Somiju, lai no turienes vadītu «Pērkoņkrusta» darbību Latvijā. Ziņojumā grupenfīreram Milleram galvenajā impērijas drošības pārvaldē Berlīnē Latvijas gestapo priekšnieks Lange savā laikā rakstīja: «Somu-krievu kara viņš (Celmiņš. — Aut.) bija somu ārzemnieku leģiona virsleit-

nants. Mieru noslēdzot, viņš izglābās tādā kārtā, ka stājās sakaros ar Vācijas nacionālsociālistu partijas vadītāju Somijā, kas viņam palīdzēja 1940. gadā nokļūt Vācijā. Vācijā G. Celmiņš nekavējoties uzņēma kontaktus ar attiecīgajām armijas un SD policijas instancēm …» Viņa «saimnieki» kļuva fregatkapteinis Silings ar saviem palīgiem Burhardtu un Kapu, kas vadīja hitleriešu izlūkdienestu Baltijas valstīs. Ar Celmiņa gādību nacistu rīcība nonāca visi latviešu «pērkoņkrustiešī». Sī klaidoņu banda bija vajadzīga hitleriešiem, un pēdējie tos «pievāca», lai tie darītu visasiņainākos darbus «ģenerālplāna Ost» īstenošanai.

Lieki norādīt, ka, vervējot nodevējus, nacisti neaprobežojās ar «pērkoņkrustiešiem» vien. Par viņu aģentiem, kā tālāk redzēsim, kļuva it plašas latviešu buržuāzisko nacionālistu aprindas — augstāki valsts darbinieki, militāristi, saimniecisko aprindu pārstāvji, žurnālisti, pat mācītāji. Par pēdējiem nav lieki minēt dažus piemērus. Kopš 1938. gada Vācijas slepenā izlūkdienesta aģents Latvijā bija ari Mazsalacas teksti 1 fabrikas īpašnieks Raiska. Viena no viņa funkcijām bija — ziņot Berlīnei par latviešu inteliģences un sabiedrisko darbinieku noskaņojumu. Lai šo uzdevumu sekmīgi veiktu, viņš vervēja sev palīgus visdažādākajās aprindās. Par vienu no saviem aģentiem Raiska izraudzījās Mazsalacas draudzes mācītāju Skrodeli, kas vienlaikus bija arī 8. Valmieras aizsargu pulka mācītājs. Priekšlikumu kalpot vācu izlūkdienestam Skrodelis labprāt pieņēma. Viens no viņa pirmajiem darbiem bija 8. Valmieras pulka aizsargu saraksta sastādīšana ar visa personālā sastāva sīku politisku raksturojumu. Pēc Raiska norādījuma Skrodelis šo sarakstu Rīgā nodeva vācu izlūkdienesta rezidentam Latvijā Rikardam, tāpat sastādīja antifašistu sarakstu, lai nacisti, Latvijā iebrūkot, jau iepriekš zinātu, ar ko izrēķināties. Līdzīgā kārtā hitleriešu izlūkdienesta rezidents Rīgā Rends par savu slepeno aģentu savervēja Valmieras apriņķa Duntes draudzes mācītāju Bērziņu.

īsts pļaujas laiks aģentu un pakalpīgu dienderu vervēšanā nacistiem sākās, kad pēc Hitlera norādījumā baltvācieši repatriējās no Latvijas uz Vāciju. Hitleriskās Vācijas sūtniecība pēc norādījuma no Berlīnes darīja visu, lai līdz ar baltvāciešiem turp dotos iespējami lielāks skaits latviešu buržuāzisko nacionālistu, no kuriem, plānojot savu «lēcienu uz austrumiem», nacisti varētu sagatavot vajadzīgos nodēvēju kadrus, pērkamus palīgus taulu iznīcināšanas neģēlīgo plānu īstenošanai. Himlera vadītā valsts drošības pārvalde, vācu militārie un citi nacistu «dienesti» hitleriskā izlūkdienesta virsuzraudzībā attīstīja rosīgu darbību, lai sataustītu piemērotākos kandidātus, attiecīgi tos sagatavotu, noteiktu katram

savu slepenu uzdevumu tam laikam, kad austrumos sāksies

«ģenerālplāna Ost» īstenošana.

Daudzi latviešu buržuāziskie nacionālisti, kas kopa ar balt-vāciešiem bija devušies uz hitlerisko Vāciju, tika atzīti par «derīgiem izlietošanai» un jau Vācijā uzņēmās speciālus uzdevumus visnotaļ sekmēt nacistu noziedzīgo plānu īstenošanu Latvijā. Tas atklajas tūliņ pēc hitleriešu iebrukuma Latvijā: vadošus amatus, vadošas funkcijas latviešu tautas verdzināšanas un aplaupīšanas, cilvēku iznīcināšanas aparātā — slepkavotāju bandās un policijas bataljonos, nacistu ieceltajā «pašpārvaldē», SS leģionā, nacisma un rasisma propagandas iestādēs — okupantu uzdevumā izpildīja tieši šie Vācijā sagatavotie kadri. Lai minam, piemēram, buržuāziskās Latvijas armijas ģenerāli Dankeru, pulkvežus V. Janumu, Л. Silgaili, A. Freimani, A. Plensneru, pulkvežleitnantus V. Veisu un V. Deglavu, nacistu lapeles «Tēvija» redaktoru P. Kovaļevski, M. Prīmani un citus.

Kad 1941. gada 22. jūnijā vācu nacistisko noziedznieku banda sāka īstenot «Barbarosas» plānu, pirmajām iebrucēju vienībām uz pēdām sekoja jau Vācijā repatriantu vidū savervētie latviešu «zon-derfīreri», kuri savu zvērīgo naidu pret darba tautu tūdaļ apstiprināja ar masu slepkavībām. Jau 22. jūnijā no rīta, kad kopš nodevīgā iebrukuma sākuma bija pagājušas tikai dažas stundas, robežai tuvākajos Dunikas, Kalētu un citos pagastos tika noslepkavoti daudzi civiliedzīvotāji.

Kā «zonderfīrers», kas piekomandēts kādai hitleriešu iebrucēju divīzijai, Latvijā atgriezās ari «pērkoņkrustiešu» barvedis Gustavs Celmiņš.

Bez Vācijā sagatavotajiem ne mazumu šādu «derīgo izlietošanai» hitlerieši atrada arī uz vietas, iebrūkot Padomju Latvijā. Mēs te domājam ne tikai tās nožēlojamo klaidoņu bandas, kas nacistiem bija īpaši noderīgas cilvēku masveida iznīcināšanai, bet ari daudzus buržuāziskās Latvijas politiskos darbiniekus, militāristus, žurnālistus. Sie latviešu buržuāziskie politiķi nodeva sevi iebrucēju kalpībā gļēvi un noziedzīgi, lai iegūtu žēlastības tiesības tikt pārvācotiem tajā laikā, kad latviešu tautas lielum lielajam vairākumam bija nolemta «izvietošana» uz viņpasauli.

TAUTAS NODĒVĒJI STĀJAS PIE DARBA

Latviešu buržuāziskie nacionālisti Lielā Tēvijas kara sākumā saka aktīvi izveidot Latvijas pilsētas un laukos bruņotas bandas civiliedzīvotāju fiziskai iznīcināšanai, masveida arestiem un spīdzināšanām.

Bandu galvenie vadītāji kopā ar Vācijā instruētajiem A. Plen-sneru, V. Veisu, A. Freimani un citiem bija buržuāziskās Latvijas armijas augstāki virsnieki: pulkvedis A. Kripens, pulkvežleitnants Ķ. Lobe, pulkvežleitnants R. Osis, kapteinis V. Hāzners, kapteinis A. Oše un citi. Bijušās Rīgas latviešu biedrības ēka Merķeļa ielā 13 un savrupmāja Valdemāra ielā 19 kļuva par tiem centriem, kur šie militāristi pulcināja padibenes, kas «grib aktīvi piedalīties mūsu zemes tīrīšanā no kaitīgiem elementiem», kā viņi formulēja savus nepārprotamos aicinājumus uz vardarbību un slepkavībām.

Rīgā par pirmajām nevainīgu cilvēku nāves un moku vietām kļuva policijas prefektūra, Centrālcietums un Biķernieku mežs. Bez mitas asinis plūda arī visās citās Latvijas pilsētās, tāpat laukos. Sajās slepkavībās ievērojama loma piederēja «pērkoņkrustiešiem», kas visvairāk pievērsās «rases tīribas« ieviešanai. Viņi 1941. gada jūlija mēneša sākumā vien nogalināja vairākus tūkstošus Rīgas ebreju, īpaši no turīgākajām aprindām, lai varētu piesavināties viņu mantu.

Par vācu nacistu labprātīgiem dienderiem bez vilcināšanās kļuva arī buržuāziskajā Latvijā agrāk pazīstami valsts un sabiedriski darbinieki, kas kādreiz dēvēja sevi par «latviešu patriotiem». Nu viņi okupantu pilnvarā un uzdevumā kā dažādu iestāžu ģenerāldirektori (piemēram, J. Skujevics, J. Zankevics, T. Zvejnieks, A. Bulle, A. Ķuze, A. Ķikuts) publicēja rīkojumus, kuru mērķis bija nostiprināt hitlerisko okupantu varu, noteikt dažādus pienākumus

Pirmais šo bandu vadītājs bija kādreizējais Latvijas militārais atašejs Vācijā, Hitlera 50 gadu jubilejas svinību dalībnieks, buržuāziskās Latvijas armijas pulkvedis Aleksandrs Plensners (attēlā vidū). Šodien viņš ir «politiskais bēglis» Zviedrijā. Attēlā pa kreisi — kvislings Nr. 1 Oskars Dankers, pa labi — pulkvežleitnants A. Bērziņš, kas 1939. gadā repatriējās uz hitlerisko Vāciju, 1941. gadā atgriezās Latvijā un kļuva SS uzticības persona Dankera «pašpārvaldē» un latviešu SS leģiona štābā.

un ierobežojumus Latvijas iedzīvotājiem, mobilizēt materiālos un cilvēku resursus nacistu kara mašīnas vajadzībām.

Starp citu, šiem latviešu tautas nodevējiem nekavējās pievienoties arī buržuāziskās Latvijas bijušais valsts prezidents Alberts Kviesis, kas iestājās vācu nacistu dienestā sākumā par tieslietu ģenerāldirekcijas juridiskās konsultācijas locekli, bet vēlāk tika iecelts par tieslietu ģenerāldirektoru. No valsts prezidenta līdz hitleriešu sulainim, savas tautas bendētāju līdzdalībniekam — tāds šajā gadījumā bija latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem tipiskais kauna ceļš!

Sākumā dažs no šiem pseidopatriotiem cerēja, ka ar izdabāšanu okupantiem izdosies izlūgties no viņiem kādu — kaut ierobežotu patstāvību, tomēr sekojošie notikumi neatstāja vietu nekādām šaubām par to, cik nepamatotas bijušas šādas ilūzijas. 1941. gada 17. jūlijā Hitlers iecēla īpašu reihskomisāru Austrum-apgabaliem (Ostlandei) — Hinrihu Lozi. Savā uzsaukumā tā paša gada 28. jūlijā Loze nekavējās nepārprotami paziņot, ka «agrākā Latvijas brīvvalsts» iekļauta Austrumapgabalā un «vācu tauta tagad pārņēmusi pienākumus un tiesības veidot apstākļus» tā, kā tas labpatiks vācu nacistiem. Viņš deva vienīgi nenoteiktus solījumus «nodrošināt darbu, maizi un turpmāko attīstību. Vācu pārvalde .. . vajadzības gadījumā .. . izvēlēsies uzticības vīrus no jūsu tautas

Jau septiņpadsmitajā dienā pēc Rīgas okupēšanas Hitlers iecēla par valsts komisāru Austrumu apgabaliem Hinrihu Lozi. Viņš un viņa palīgi — SS un policijas augstākais vadītājs Ostlandē obergrupenfirers Jekelns, Latvijas ģenerāl-komisārs Drekslers; SS un policijas vadītājs Latvijā brigādefīrers Srēders, SD un drošības policijas komandieris un gestapo priekšnieks Lange nu bija latviešu iezemiešu» likteņa noteicēji.vidus, ar kuru starpniecību jūsu vēlēšanās varēs nodot tālāk valsts komisāram, ģenerālkomisāram un apgabala komisāriem.»

Nacistiskās okupācijas laika kultūras un sabiedrisko lietu departamenta direktors 2. Unāms savā grāmatā «Melnā vara» neslēpj, ka «reizē ar vācu armiju Rīgā ieradās arī vācu melnā vara — gestapo, SS un SD .. . Viņiem līdzi atbrauca dažādā veidā uz Vāciju aizkļuvušie latviešu līdzstrādnieki. Bet tādus pietiekamā skaitā… tie tūdaļ dabūja arī uz vietas… Melnā vara izstiepa savus taustekļus, organizēja savu tīklu un uzmanīgi visu vēroja.» Gluži tāpat apstākļus okupētajā Latvijā raksturo H. Marnics: «. .. SD1, tāpat kā zirneklis ar savu tīklu pārklāj logu, bija apvilcis visu Latviju ar savu aģentu tīklu.» («Kāvi pār Daugavu».)

Sī melnā vara — gestapo, SS un SD — bija hitleriskās okupācijas mugurkauls. Pats par sevi saprotams, ka šādos apstākļos vācu nacistu latvisko algotņu — «uzticības vīru» — amatiem derēja tikai tādi, kas spēja attaisnot Ostlandes SS un policijas augstākā vadītāja Jekelna un gestapo šefa Langes uzticību. Un drīz vien izrādījās, ka Ostlandes valsts komisāra Lozes uzsaukumā minētais «vajadzības gadījums» pieaicināt šādus «uzticības vīrus» no latviešu vidus bija kļuvis aktuāls. [1] [2]

Pēc smagās sakāves pie Maskavas nacisti saprata, ka viņu iecerētais zibeņkarš gan varējis realizēties citur, bet ne cīņā pret cieši saliedēto padomju tautu. Ieilgušais karš prasīja maksimāli izmantot visus nacisma okupācijai pakļautos «iezemiešus», arī latviešu tautu gan kara saimniecības vajadzībām, gan dilstošo bruņoto spēku papildināšanai. Taču latviešu tauta nevēlējās ar savu darbu un dzīvību sekmēt nacistu kara mērķus. Nav nejaušība, ka «Tēvija» jau 1941. gada 21. jūlijā bija spiesta sūroties, ka «nu jau vairāk nekā divas nedēļas pagājušas, kopš pilsētnieki top aicināti izbraukt laukos palīgā lauciniekiem … bet pilsētu iedzīvotāju atsaucība vēl ir ļoti maza. No Jelgavas mums ziņo, ka tur, pat neraugoties uz apriņķa drošības dienesta priekšnieka rīkojumu, neviens nav pieteicies.»

Fašistiskais drošības dienests «cita uzdevuma nezināja kā iznīcināt un slepkavot cilvēkus», saka Marnics («Kāvi pār Daugavu»), taču ari nežēlīgu represiju draudi nespēja neko grozīt, un «Tēvija» bija priecīga, kad drīz pēc tam varēja ievietot Rīgas ormanes attēlu līdz ar vēsti, ka vismaz daži «Rīgas vieglie ormaņi pareizi izpratuši rīkojumu un gan ar ratiem, gan jāšus dodas lielajā talkā …» (sk. attēlu 19. lpp.).

Ar katru dienu vairāk hitleriskie okupanti visās dzīves jomas sajuta latviešu tautas augošo pretestību. Masu slepkavības, Latvijā ierīkotie 48 cietumi un 23 koncentrācijas nometnes te neko nespēja grozīt, un nacisti jutās spiesti līdzās teroram likt lietā arī politisku viltību, proti, radīt šķietamību, it kā latviešu zemē noteicēji zināmā mērā ir arī paši latvieši — «uzticības vīri no tautas vidus», un izveidot kādu iestādi, kas atgādinātu latviešu pašpārvaldi.

Sīs viltīgās politikas īstenošanai nepietika vairs ar augstāk minētajiem militāristiem — Plensneru, Krīpenu, Veisu, Lobi, Osi, Freimani, Oši un citiem. Tie lieti noderēja cilvēku iznīcināšanas bandu organizēšanai un vadīšanai, bet okupantiem nu bija vajadzīgi arī lielāka mēroga kvislingi [3] , kuri paklausīgi īstenotu visus viņu politiskos nolūkus «pašu latviešu» vārdā un, protams, kuru biogrāfijas būtu pilnīgi pieņemamas melnajai varai — Jekelnam un Langem.

Tūliņ arī radās nodevēji, kas bija gatavi paveikt visnetīrākos darbus nacistu noziedzīgajās interesēs.

1942. gada 7. martā tika publicēts Berlīnē safabricēts dekrēts ar Austrumzemju ministra Alfrēda Rozenberga parakstu, ka «latviešu, lietuviešu un igauņu tautām piešķirtas pašvaldības tiesības», ka «vācu vadība ir tikai pārraudzības pārvalde, kamēr tiešas zemes pārvaldes darbs jāveic pašām zemes vietējām iestādēm».

Sis dekrēts par «pašvaldības tiesībām» bija viltīgs aizsegs, aiz kura slēpjoties minēto triju Baltijas tautu kvislingiem vajadzēja īstenot nacistu nolūkus — arī šo tautu masveida iznīcināšanu.

Latvijas ģenerālapgabalam nacisti iecēla «pašpārvaldi» šādu nodevēju sastāvā: iekšlietu ģenerāldirektors Oskars Dankers, saimniecības ģenerāldirektors Voldemārs Zāgers, finansu ģenerāldirektors Jānis Skujevics, tieslietu ģenerāldirektors Alfrēds Valdmanis, izglītības un kultūras ģenerāldirektors Mārtiņš Prīmanis, tehnikas un satiksmes ģenerāldirektors Oskars Lei-manis. Pēc kāda laika tiem piebiedrojās lauksaimniecības ģenerāldirektors Jānis Andersons. (Par šiem kvislingiem un viņu darbiem

Pec iecelšanas «pašpārvaldes» ģenerāldirektora amatā Dankers saņem instrukcijas no SS un policijas augstākā vadītāja Latvijā Srēderakura roka parakstījusi nāves spriedumus tūkstošiem Latvijas iedzīvotāju.sīkāk lasiet nodalījumā «Nevis ģenerāldirektori, bet ģenerālnode-vēji» 106. lpp.)

Kad latviešu tautas nodevēju «valdību» 1942. gada 9. martā apstiprināja amatā, tā ar Dankera muti deva bezierunu solījumu «kopējo ciņu nobeigt ar uzvaru un līdz ar to nodrošināt tautas nākotni jaunajā Eiropā Ādolfa Hitlera vadībā». Ostlandes reihs-komisāra Lozes direktīvas «latviešu pašpārvaldei» bija — darīt visu iespējamo, lai nacionālsociālistiskā Vācija «uzvarētu karā un radītu jauno Eiropu». Viņam nebija sakāms ne vārds par kādām politiskām tiesībām latviešu tautai kaut tālākā nākotnē, taču nodevēju «premjers» Dankers padevīgi atbildēja: «Lūdzu jūs pieņemt sirsnīgāko pateicību .. .»

Vai pēc tam jābrīnās, ka tas pats Jekelns 1946. gadā Rīgā liecināja: «Visi viņi bija lieli vācu draugi. 5iem ļaudīm bija tikai mūsu, vācu intereses, un viņi ne tuvu nedomāja par savas tautas likteni. Viņi bija tikai un vienīgi vācu marionetes.»

FAŠISMA LATVISKIE IDEOLOGI

Garš ir hitleriskajiem nāves nesējiem pārdevušos latviešu buržuāzisko nacionālistu ideologu un spalvas darbinieku saraksts. Dzīvnieciskā naidā pret Latvijas darba tautu, kas padomju varas laikā (1940—1941) bija iedrošinājusies nacionalizēt buržuāzijas īpašumus, viņi savu kalpošanu vācu nacistiem iesāka ar viszvēriskākajiem aicinājumiem slepkavot padomju aktīvistus, iznīcināt «mazvērtīgo» rasu pārstāvjus, nesaudzējot arī bērnus un sievietes, diendienā daudzināja nacisma cilvēku nīšanas «teorijas», slavināja tā asiņaino praksi.

So nodevēju sarakstu hitleriešu iebrukuma pašā sākumā ievadīja Arturs Kroders, kas kļuva par fašistiskās lapeles «Tēvija» pirmo atbildīgo redaktoru. Viņš jūsmīgi apsveica Hitleru un nacistu karapūļus, kas sēja nāvi un postu Latvijā.

Jau otrā dienā pēc Latvijas galvaspilsētas nokļūšanas melnās varas okupācijā, kad tās ielās, namos, cietumos jau straumēm lija asinis, Krodera vadītā «Tēvija» ievietoja programmas rakstu, ko spēja uzrakstīt tikai savas tautas nodevēja roka:

«.. . Austrumos jaunu vēsturisku misiju ir sācis vīrs, kas nācis no vienkāršās tautas, mākslinieks, kas saprot tautu sirdi un spēlē uz tās kā uz kokles. Vienkāršu kareivi liktenis ir izraudzījis par vīru Austrumu vēsturiskās tiesas iztiesāšanai. Sī vīra vārdu ierakstīs savos atsvabinātājos un vēsturē daudzas Austrumu tautas… Lielvācijas vadoņa Ādolfa Hitlera vārds bus tas, ko latvieši ierakstīs ne tikai savos karogos un vēsturē, bet arī savas sirdīs . .. Ādolfam Hitleram un viņa varenajai armijai rietumos ir bijis jāpadara tikai viena neliela daļa darba — jāiznīcina 1789. gada franču revolūcija, bet Austrumos viņam ir daudz lielāka misija. Visiem vēsturiskiem paradumiem un aizspriedumiem būs jānomirst. Ja mēs uz valsti raugāmies kā uz dieva vietnieku zemes virsū un uz vēstures tecējumu kā uz dieva tiesas procesu, tad šodien mums ar paļāvību ir jāgaida tiesas procesa iznākums .. .»

Ilgus gadus Kroders dēvējās par latviešu patriotu un lepojās ar saviem nopelniem, jo īpaši cīņā pret Baltijas muižniecību, kad tā 1919. gadā ar ieročiem rokās un sazvērestības palīdzību, laižot darbā tautas nodevēju Andrievu Niedru, centās iejūgt smagā verdzībā latviešu tautu. Sis «patriots» nu izrādījās latviešu tautai vēl briesmīgāks ienaidnieks —• vācu nacistu kalps un algotnis, kas prasīja no savas un citām Austrumeiropas tautām «paļāvīgi gaidīt tiesas procesa iznākumu», tas ir, verdzību un iznīcināšanu.

Ar nepieredzētu cinismu viņš savā rakstā par «skaidru centienu un tīru roku lielo paraugu» pasludināja nacistu bruņotās ordas, kas jau bija paguvušas izliet daudz čehu, poļu, franču, beļ-ģiešu, holandiešu, dāņu, norvēģu un citu tautu asiņu. «Tēvijas» slejās Kroders par svarīgāko uzdevumu izvirzīja «tautas ieaugšanu jaunā laika domāšanā, jaunajā ideoloģijā».

Kāda Artura Krodera uztverē bija šī «jaunā ideoloģija», tas nepārprotami izpaudās ikkatrā «Tēvijas» numurā, un vārds tai bija — hitlerisms: «Pēc individuālisma, liberālisma, kapitālisma un sociālisma murgiem mūsu laikmeta tematika ir pilnīgi skaidra. Tā ir — nacionālsociālisms . .. Pēc kara visu Eiropu organizēs nacionālsociālisms. Valdīs tās idejas un tā kārtība, ko iecerējis Ādolfs Hitlers …»

Hitleriešu dienderi neslēpa ari, ar kādām metodēm nacisti grib radīt šo «jauno kārtību». Par masu slepkavībām, kas plosījās visa Latvijā, Krodera lapa rakstīja: «Nacionālsociālisms mūsu mīļajā tēvzemē ar nokaitētas dzelzs asumu izdedzina visus trumus, visus gara un miesas nāvekļus…» Visi, kas labprātīgi nepakļāvās nacistiskajai verdzībai, sievietes, bērni un zīdaiņi, kuriem liktenis bija lēmis piedzimt par «neāriešiem», Krodera rediģētās «Tēvijas» uztverē bija iznīcināmi «gara un miesas nāvekļi».

Kā jau norādīts, «ģenerālplānā Ost» latviešus, kas nav derīgi pārvācošanai, Himlers bija nolēmis iznīcināt, maskēšanas nolūkā to nosaucot par «pārvietošanu». Kroders šim necilvēcīgajam plānam atrada visai viltīgu iztulkojumu, nosaucot to par «lielu un plašu uzdevumu pildīšanu» Krievijas apgabalos. Tā, slavinādams nacisma laupīšanas, tautu verdzināšanas un iznīcināšanas politiku, viņš sludināja, ka «…tuvējā nākotnē nodibināsies pastāvīgas saites starp krievu zemes milzumu un vācu tautu. Ievērojot Baltijas telpas ģeopolitisko stāvokli, arī mums, latviešiem, paveras bezgala plaši un lieli uzdevumi…»

Jau trešajā numurā paziņojusi, ka «no žīdu tautas ir izveidojies tāds cilvēku sadzīves elements, kas pazaudējis robežas starp cilvēcisko un zvērisko», «Tēvija» izvērsa īstas antisemītisma orģijas, prasīdama ebreju fizisku iznīcināšanu.

Kamēr Plensnera, Veisa, Oša, Lobes, Krīpena, Hāzncra, Arāja radītās bandas jau praktiski realizēja Latvijas ebreju masveida iznīcināšanu, «Tēvija» rūpējās, lai tā vērstos plašumā, sistemātiski publicējot gan Hitlera «domu graudus» par ebrejiem, gan dažādus «atklājumus» par ebreju «briesmu darbiem», lai ne vien attaisnotu ebreju iznīcināšanu, bet pat pasludinātu to par nepieciešamību.

«Boļševiku un žīdu briesmu darbu» aprakstiem «Tēvija» angažēja kādreizējās bulvārlapas «Pēdējā Brīdī» bijušo līdzstrādnieku Jūliju Vaivaru. Viņa pirmais darbs bija apmesties kādas noslepkavotās ebreju ģimenes dzīvoklī Kirova ielā 12a, kur tad ari pārmīšus ar orģijām dzima attiecīgi safabricēti «briesmu stāsti» katram «Tēvijas» numuram. Visi tie, protams, dibinājās uz rupjiem meliem, tiem bija apzinātu insinuāciju raksturs, lai skubinātu nacistiskos algotņus izliet vairāk nevainīgu cilvēku asiņu un līdz ar to ciešāk saistīt savu likteni ar fašistisko Vāciju.

24. lpp. ievietotā fotodokumenta latviskais tulkojums

Valmiera

ZIŅOJUMS PAR 1941. GADA OKTOBRA MĒNESI

(Izvilkumi)

Esmu arī pārliecināts, ka komunistu šaušanas, kas aizvien vēl turpinās, uz vienu daļu iedzīvotāju atstās ļoti nelabvēlīgu iespaidu. Pie tam es negribu noliegt, ka Vidzeme bija samērā stipri inficēta ar komunismu. Taču manā apgabalā jau pirmajās dienās pēc vācu karaspēka daļu ienākšanas latviešu pašaizsardzības resp. latviešu policijas locekļi nošāvuši simtiem komunistu. Vācu drošības policija pirmajā apšaušanu laikā turējās samērā nomaļus. Taču tagad, kad ir iekārtots īpašs vācu drošības policijas iecirknis (Dienst-stelle), likvidēšanas veids man šķiet turpmāk neciešams. Par visiem arestētiem esot lietas, ko gan sastādījusi latviešu palīgpolicija vai vācu drošības policijas latviešu pārstāvji. Lielā apjoma dēļ vācu drošības policijas pārstāvji vēl nav varējuši atsevišķus gadījumus pārbaudīt. Es pat šaubos, vai ar nošaujamo agrāko komunistu lietām vācu pārstāvis katrā gadījumā ir iepazīstināts. Cik man zināms, apvainoto nopratināšana vai konfrontācija ar lieciniekiem nav notikusi nevienā pašā gadījumā. Tāpēc, pēc manām domām, ir pilnīgi neiespējami, ka par nošaušanu atbildīgajiem drošības policijas pārstāvjiem būtu precīza aina par apvainotajiem. Tāpēc es esmu pārliecināts, ka tiek nošauti daudzi cilvēki, no kuriem pēc ilgāka ieslodzījuma koncentrācijas nometnē un audzināšanas mūsu garā būtu izveidojušies lietojami cilvēki. Pēdējā laikā notikušās apšaušanas iedzīvotāji noteikti uzskatīs par mūsu darbu un līdz ar to mēs iedzīvotāju noskaņojuma ziņā cietīsim lielu zaudējumu.

Cik man zināms, pēdējā laikā manā apgabalā tikuši likvidēti 30—40 arestēto. Gandrīz visi tie bijuši kādreizējie komunisti. Ebreji tikuši iznīcināti jau iepriekš. Apšaušanas notikušas, iepriekš man par tām neziņojot. Vietējās drošības policijas vadītājs man to

paziņoja tikai tad, kad da|a jau bija tikusi likvidēta. Es saņēmu tikai informatīva rakstura ziņojumu. Kā paskaidroja drošības policijas pārstāvis, man neesot tiesību šeit kaut ko iebilst. No savas priekšniecības viņš saņēmis stingru pavēli šajā ziņā rīkoties patstāvīgi. Ar šādu kārtību es esmu ārkārtīgi neapmierināts, jo, pēc manām domām, nevar vieglprātīgi teikt pēdējo vārdu par kāda apvainotā dzīvību vai nāvi. Tiesības izlemt, vai kāds cilvēks ir jālikvidē, pēc manām domām, pienāktos tikai gebītskomisāram.

(Ziņojumu sniedzis Valmieras gebitskomisārs Hanzens. Dokuments glabājas Latvijas PSR Centrālajā valsts arhīvā.)

Sis dokuments liecina, ka latviešu fašistu «pašaizsardzības» respektīvi civiliedzīvotāju iznīcināšanas bandu asiņainās izdarības aizgājušas tik tālu, ka par tām runāt atzinis par vajadzīgu pat nacistu gebitskomisārs.

Nacisma «ideoloģiskās lrontes» stiprināšanai drīz vien Rīgā no Vācijas ieradās tur pienācīgi sagatavotais Pauls Kovaļevskis.

Pauls Kovajevskis jau 1937. gadā kļuva hitleriešu izlūkdienesta aģents, kura uzdevums bija iegūt un piegādāt vācu izlūkdienesta majoram Sūbakam informāciju par buržuāziskās Latvijas bruņotajiem speķiem, bet vēlāk, kad saskaņā ar Latvijas un Padomju Savienības neuzbrukšanas un savstarpējās palīdzības līgumu Latvijas teritorijā tika ierīkotas Sarkanās Armijas bāzes, ziņot par to atrašanās vietām, bruņojumu un tā tālāk. 1940. gadā Kovaļevskis devās uz Vāciju, kur Ludvigslustā un Berlīnē tika sagatavots vēlākajam darbam nacistu okupētajā Latvijā. Būdams «Tēvijas» redaktors (Kovaļevskis šajā postenī nomainīja Kroderu) un «vadošs» publicists, viņš, uzturēdamies latviešu inteliģences aprindās, rūpīgi sekoja latviešu sabiedrības noskaņojumam un par visu ziņoja gestapo priekšniekam Langem.

Par Sildi mēs runājām jau iepriekš. Līdz ar hitleriskajiem iebrucējiem «stājies ierindā», viņš līdzās darbībai «Pērkoņkrusta» štābā, kur piedalījās civiliedzīvotāju slcpkavotāju bandu organizēšanā, rosīgi darbojās arī kā zvēriska antisemītisma sludinātājs dažādos nacistu izdevumos, pēc tam iekārtojās par okupantu inspirētās (skat. 39. lpp.) organizācijas «Tautas palīdzība» ģenerālsekretāru un faktisko vadītāju, visur paralēli pildīdams gestapo aģenta uzdevumus.

Blakus Kroderam, Kovaļevskim un Sildem kā netīra straume nacistu propagandas aparātā ieplūda vesels skribentu bars, kam konjunktūra bija kļuvusi svarīgāka par jebkuru principu un kas par savas tautas asiņu un ciešanu maksu tiecās iegūt pārvācošanas

tiesības. Tur bija cilvēki, kuru vārdi jau bija pazīstami, piemēram, Oļģerts Liepiņš, Vilis Lesiņš, Edvīns Mednis, Fēlikss Krusa, Andrejs Eglītis, Jānis Rudzītis (visi viņi šodien dažādās Rietumu zemēs dēvējas par «politiskiem bēgļiem»!), bija arī tādi, kas tikai nule sāka šķīt slavas laurus kā nacisma un antisemītisma propa-gandētāji un SS kara ziņotāji — Hugo Vītols, Raimunds Čaks, Jānis Grīnblats, Viktors Ūpeslācis, Gunārs Liepa, Dzintars So-dums, Jānis Budulis, Jānis Sprancis, Nikolajs Lečmanis, Jānis Vītols, Norberts Trepša, Jānis Andrups un citi.

Kāda ideoloģija viņiem bija sludināma latviešu tautai? Vācu fašistiskie iebrucēji, būdami Baltijas muižniecības potenciāli pēcteči attiecībā uz Baltijas tautu verdzināšanas plāniem, bija visnotaļ ieinteresēti uzspiest latviešu tautai «jaunu attieksmi» pret vācu iebrucēju 700 gadu ilgo nežēlīgo jūgu. Kājām mīdīdami savas tautas vēsturi, nacisma latviskie slavinātāji daudzināja Hitlera tēzi, ka «Baltijā nav neviena kilometra, kuru kādreiz vācu pirmo celmlaužu darbs nebūtu iekļāvis cilvēciskā kultūrā un civilizācijā».

Viltodami vēsturi naiva cerībā, ka latviešu tauta aizmirsīs pagātnes briesmīgās mācības, nacistiem pārdevušies «ideologi» prasīja no latviešiem bezierunu kapitulāciju hitlerisma priekšā, prasīja, lai latviešu tauta visus savus materiālos resursus un savu vīru dzīvību upurē nacistu izraisītā noziedzīgā kara interesēs. Tie paši cilvēki, kuri kādreiz teicās orientējamies uz Rietumu lielvalstīm, tagad aicināja latviešus karot kopā ar vācu fašistiem pret šīm buržuāziskās demokrātijas valstīm, kas kopā ar Padomju Savienību bija izveidojušas koalīciju un cīnījās pret Vāciju, glābjot cilvēci no verdzības, kādu tai gatavoja nacistisko noziedznieku banda.

«…Vēsturei vienmēr vajadzīgs cilvēku materiāls, kad viņa sper savus lielos soļus … So ļaužu misija ir eksistēt un piepildīt vēsturi ar savām asinīm, elpu un sviedriem… Cīņa, kopā ar nāvi iedama, ir dzīvības nesēja un tās uzturētāja . .. Karš vēl nav galā. Un tāpēc nekad un nekur nedrīkst attālināties no domas, ka šai kara mēs esam iesaistīti ar to vienīgo visaugstāko, kas mums ir, — ar savām dzīvībām … Neviens līdzeklis nav par bargu, neviens upuris nav par lielu,» — tā «Tēvijā» rakstīja Kovaļevskis.

Nacisma propagandas sulaiņiem visi argumenti bija labi, lai iegalvotu latviešu tautai, ka tās vieta ir «jaunās Eiropas» veidotāju rindās. Labi zinādami, kāds liktenis latviešu tautai nolemts «ģenerālplānā Ost», viņi nekautrējās apvērst lietas otrādi un apgalvot, ka latviešu tautai draud izmiršana tieši tad, ja par «sava spēka avotu» tā neizraudzīsies fašismu. «Par vareno pagriezienu sociālās un nacionālās politikas dzīves gājumā Eiropas kontinentā jāpateicas tādiem izciliem jaunās ideoloģijas un sistēmas radītājiem,

kādi ir Ādolfs Hitlers un Benito Musolini . . . Latvieši izmirst… Mums jāmeklē jauni spēka avoti. Par šiem spēka avotiem ikvienam var kļūt nacionālsociālisms. Jaunā Eiropa top! Mēs negribam būt pasīvi, bet aktīvi šīs Eiropas veidotāji…» rakstīja Silde.

Tikpat ačgārni viņi iztēloja citu Eiropas tautu likteni. Kamēr tās smaka nacistu okupācijā un mira koncentrācijas nometņu gāzu kamerās vai ieročiem rokās cīnījās pret nacistiskajiem vandaļiem, pērkamie skribenti «Tēvijā» rakstīja, ka šīs tautas esot liktenīgi

Nākamā lappusē ievietotas fotokopijas teksta tulkojums

Berlīnē 1942. gada 26. martā

Impērijas ministrs okupētajiem Austrumu apgabaliem I/I/2177/41

Austrumzemes reihskomisariātam Rīgā

Ukrainas reihskomisariātam Rovnā

(pārdrukājot ģenerālkomisāriem un apgabalu komisāriem) Saturs: Vietējo valodu apgūšana.

Attiecība uz vietējo valodu apgūšanu dodu šādus vadošus norādījumus:

Kādreizējās Baltijas valstīs vācu civilās pārvaldes locekļiem nav vajadzīgs mācīties turienes vietējās valodas, jo paredzams, ka lielākā daļa iedzīvotāju drīz runās vāciski. Arī vēlāk pievienojamos apgabalos, kur runā krieviski, visumā lieki ir mācīties krievu valodu.

Parakstījis Dr. Meijers,

gauleiters un impērijas vietvaldis.

Noraksts pareizs.

Parakstījis Sulcs, biroja ierēdnis.

Ķaut pastāvēja reālas briesmas, ka Latvijā vairs neskanēs latviešu valoda, šo briesmu izraisītāju — vācu fašistu kalpībā stājās latviešu buržuāziskie nacionālisti.

ieinteresētas fašisma uzvarā: «…Tagadnes karš iegājis posmā, kur jāizšķiras āriskās kultūras liktenim. Ne vien mums, latviešiem, bet visām Eiropas tautām šīs cīņas iznākums nozīmē — būt vai nebūt, dzīvību vai nāvi. Tādēļ nekādi upuri mums nedrīkst likties par smagiem …» rakstīja Silde avīzē «Tēvija» 1942. gadā.

Varbūt nacisma latviskie algotņi cerēja, ka par līdzdalību netīrajā kara nacisti samaksās ar kaut kādu tiesību piešķiršanu latviešu tautai? Tādu ilūziju nevienam nevarēja būt. Hitleriskie okupanti pirmo uzvaru skurbā savus patiesos nolūkus daudz neslēpa. Kamēr tādi viņu iztapoņas ka kādreizējās ultranacionālistis-kās avīzes «Latvis» redaktors Fēlikss Krusa fantazēja par to, ka «jaunā Eiropa pacelsies gavilējošā uzvaras triumfā, sāksies fundamentālas pārkārtošanās», vadošie nacisti savus plānus izklāstīja pavisam reālistiski. Piemēram, hitleriskās Vācijas saimniecības ministrs un Vācijas bankas prezidents Valters Funks 1941. gada 12. oktobrī, atklādams gadatirgu Kenigsbergā, plaši apskatīja «vācu austrumu telpas saimniecības vēsturisko attīstību un pašreizējo stāvokli», iztirzāja «Austrumeiropas saimniecības problēmas topošās jaunās Eiropas kārtības rāmjos» un «pakavējās pie Vācijas svarīgākās lomas austrumu kolonizācijā un Baltijas telpā». Nacistu ministra atzinums bija šāds: «5o zemju jaunos uzdevumus Eiropas dzīves un darba kopībā skaidri nosaka šīs telpas ģeopolitiskā struktūra, proti, tas, ka pāri par 60 procentiem tur nodarbināti lauksaimniecībā un liela nozīme šiem Baltijas apgabaliem nākotnē būs Eiropas pārtikas apgādē.» Atreferējot šīs nepārprotamās direktīvas, «Tēvija» piemetināja, ka šādā garā visu pienācīgi nokārtos «tauta, kas ar gadu simteņiem vecām tradīcijām aicināta pionieru darbam Austrumeiropā».

Tātad latviešiem «liela nozīme» bija paredzēta «Eiropas pārtikas apgādē». «Tēvija» to izteica šādā formulējumā: «Nacionālsociālisms, uzticot mums goda pilno zemkopja darbu, turpina augstāka formā pagājušo gadu simteņu vācu tradīcijas…» P. Kova-ļevskis ieteica «redzēt konkrētās realitātes viņu tiešamībā un apjēgt to lielo, vienkāršo patiesību, ka… jaunās Eiropas kārtība būs kārtība, kurā arī mūsu tautai būs jādzīvo». Latviešiem no tautas bija jākļūst atkal par «zemnieku kārtu», un pagājušo gadu simteņu vācu tradīciju «augstākā forma» nozīmēja, ka nacistiem varēs vergot tie, kas paliks pāri pēc «ģenerālplāna Ost» realizēšanas.

Kaut gan latviešu tautai nepārprotami draudēja iznicināšana un Latvijas ekonomikai pilnīga degradācija, nacisma latviešu sulaiņi meklēja viscildenākos vārdus, ar kādiem pieglaimoties savas un citu Eiropas tautu verdzinātājiem un aplaupītājiem. Lai minam te gadījumu, kas bija tipisks visiem barbariskā nacisma latviska-

Alfrēds Rozenbergs, kā atzina Nirnbergas Starptautiskais Kara Tribunāls, bija viens no vislielākajiem nacistu laupītājiem šā vārda burtiskā nozīmē. Jau 1940. gadā viņš nodibināja savu «einzacštābu», kas okupētajās Rietumzemēs izlaupīja muzejus un bibliotēkas, konfiscēja mākslas priekšmetus un kolekcijas, aplaupīja privātas mājas. Pēc viņa tiešā norādījuma 1941. gada decembri Rietumu pilsētās izlaupīja 69 619 māju, kurās bija mituši ebreji; viņus noslepkavošanai nosūtīja uz Latviju. Lai «konfiscētās» mantas nogādātu Vācijā, bija vajadzīgi 26 984 dzelzceļa vagoni. Sākot ar 1941. gada 14. jūliju, Rozenberga «einzac-štābs» Austrumos nolaupīja 21903 mākslās priekšmetus un unikālas muzeju vērtības.

Attēlā Rozenbergs redzams Rīgas apmeklējuma laikā instruējam nodevējus Danker и un Prlmani, kā Ostlandē atrak un sekmīgāk īstenot ģermaniza-cijas politiku, kuras pamatnoteikumu izstrādāšanā Rozenbergs bija viens no galvenajiem Hitlera padomdevējiem. Bet latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem viņš bija «gara pārstāvis — jaunās kultūras sludinātājs» . ..

jiem «ideologiem». Sakarā ar Alfrēda Rozenberga ierašanos Rīga Oļģerts Liepiņš (šodien «politisks bēglis» ASV) «Tēvijā» rakstīja:

«…Sajās dienās Latvijas ģenerālapgabalam ir gods apsveikt mūsu vidū viru, kas pirms 24 gadiem kā viens no pirmajiem uzsāka idejisko ciņu . .. Alfrēds Rozenbergs, viens no vācu tautas Vadoņa tuvākajiem līdzstrādniekiem … ir mazo tautu draugs. Garīgo vērtību izcelšana un cieņa atbilst Alfrēda Rozenberga personībai. . Jo viņš ir kultūras cēlājs . . , Sājā laikā, kad vecā pasaule sabrūk un lielgabalu dunā dzimst jauna kartība, svarīgs vēsturisks notikums ir Austrumu reihsministra, vēstures filozofa un veidotāja Alfrēda Rozenberga ierašanās Rīgā . . . Apsveicam šā gara pārstāvi — jaunās kultūras sludinātāju, kas ne tikai veicis lielu teorētisku darbu, bet arī visus savus spēkus velti gara cilvēka uzvaras sasniegšanai…» (sk. fotokopiju iepriekšējā lpp.).

Jau atzīmējām, ka latviešu fašistiskajās lapās loģiskā secībā ar nacionālsociālisma propagandu tika sludināts visneapvaldītākais antisemītisms, nepārtraukti ievietoti atklāti aicinājumi iznīcināt visus ebrejus.

Un, kad šī prasība, ko bija izteicis R. C. (tagad «politiskais bēglis» Raimunds Čaks. — Aut.), lielā mērā bija jau izpildīta, kad Rīgas tuvumā Rumbulas mežā 1941. gada nogalē bija notikusi viena no lielākajām masu slepkavībām, kas prasīja tūkstošiem dzīvību, Šilde publiski paziņoja: «Novērtējot pagājušā gada ievērojamākos notikumus, nevaram vēl noklusēt to lielo prieku, ko sajūtam par žīdu jautājuma atrisināšanu mūsu zemē. . .»

Impērijas galvenās drošības pārvaldes vadītājs Heidrihs 1942, gada februārī varēja ziņot, ka Rīga ebreju iedzīvotāju skaits samazinājies no 29 500 līdz 2500 un ka Baltijas valstīs trīs mēnešu laikā nogalināts vairāk nekā 135 000 ebreju.

Pēc antifašistiskās pretestības kustības cīnītāju komitejas sakopotajiem datiem dažādās Eiropas zemēs iznīcināti pavisam 5 miljoni 978 tūkstoši ebreju. Procentuāli lielākais (ievērojot ebreju tautības iedzīvotāju skaitu attiecīgajā zemē 1939. gadā) ebreju skaits iznicināts Latvijā — 85 000 jeb 89,5 procenti. Praktiski tas nozīmēja, ka iznīcināti gandrīz visi Latvijas ebreji, izņemot tos, kas bija paguvuši evakuēties.

Angļu parlamentāriešu delegācija (tās sastāvā bija grāfs Sten-houpts, lords Egisons, sers Arčibalds Sautbijs un citi), tūliņ pēc kara iepazinusies ar kādu no hitleriskajām nāves fabrikām, ziņojumā savam parlamentam rakstīja par «zemiskāko pakāpi, līdz kādai cilvēce jebkad var pagrimt». So pakāpi sasniedza un ar to atklāti lepojās latviešu buržuāziskie nacionālisti, vācu fašistu kalpi!

«Āriskas rases tīrības» prasībās vistālāk aizgāja Silde. Neapmierinājies ar Latvijas un citu Eiropas valstu ebreju masveida iznīcināšanu, viņš prasīja pielietot arī sterilizāciju: «Pazīstot asociālo cilvēku [4] [5] [6] negatīvo lomu sabiedrībā, ir sperami soļi šīs parādības apkarošanā. Viens no tiem ir radīt apstākļus, lai asociālais cilvēks nerastos no jauna, vismaz ne tik plašos apmēros kā līdz šim. Tas panakams, neveicinot to vairošanos. Medicīna šaja jautājumā teikusi savu vārdu, pielietojot sterilizāciju.»

Lai nacistu melnajai varai, gestapo moku kambariem piegādātu aizvien jaunus upurus, šīs varas «ideologi» gan publiski savās lapelēs, gan slepus lietoja zemiskas denunciācijas kā pret atsevišķiem cilvēkiem, tā ari pret veselām cilvēku grupām vai arodu pārstāvjiem. H. Marnios atzīmē, ka šie denuncētāji sastādījuši visu Rīgas ārstu sarakstu ar katra politisko raksturojumu. «Ja šim sarakstam būtu bijis jātic, tad pāri par pusi Rīgas ārstu būtu bijis jāpārvieto un jāuzrauga par neuzticamību un sarkanu noskaņojumu,» raksta šis izbijušais nacistu darbonis.

Ne mazāk «neuzticamu» skolotāju Latvijā bija savukārt atradis Jānis Grīnblats, tagad «politiskais bēglis» Kanādā. Viņš pašā fašistiskās okupācijas sākumā kādā Jelgavas lapelē paziņoja: «Mūsu rīcībā ir simtiem pierādījumu, ka latviešu tautskolotājs’ nav savu stāju izturējis… Ciktāl tie nav pārņemti drošības pārvaldes rīcībā, viņiem ir jāpazūd… galīgi un bez žēlastības!»

Kā zināms, okupētās Latvijas teritorijā fašisti iznīcināja arī ap 300000 padomju kara gūstekņu. «Tēvijai» tas šķita par maz, un nolūkā izskaust iedzīvotāju simpātijas pret sagūstītajiem padomju karavīriem Vilis Lesiņš tajā nāca klajā ar šādu denunciāciju:

«Dažs nenosvērts indivīds sāk pārvērtēt vērtības un pēkšņi sajūt neesošu mīlestību pret gūstā kritušajiem boļševiku karavīriem. .. Līdzjutēji pelnījuši tādu pašu sodu kā paši bandīti.» Arī Lesiņš — ka gan citādi! — šodien ir «politiskais bēglis».

Denunciāciju plūdi kā nodevēju anonīmajos ziņojumos, tā latviešu valodā iespiestajās fašistu lapelēs pieņēma tik plašus apmērus, ka šis jautājums kļuva par savdabīgas diskusijas objektu. SS un policijas vadītājs Latvijā Srēders Rīgas vācu lapā «Deutsche Zeitung im Ostland» atklāti runāja par «stipri izteiktu denuncēšanu», un apgabala komisārs nacists Fusts kādā sanāksmē pieminēja «denuncētājus, kas spēj apmelot katru cilvēku». Protams, ne jau aiz morāles apsvērumiem vācieši nosodīja denuncēšanu. Srēders paskaidroja, ka masveida denunciācijas «apgrūtina nevēlamo elementu konstatēšanu, lai attiecīgā veidā izslēgtu inficētās aprindas un to vadītājus».

Jāpiebilst, ka hitlerisko «pasaules uzskatu» vajadzēja apgūt arī mācītājiem. «Tēvija» 1941. gada 41. numurā ziņoja, ka «šajās dienās Latvijas mācītāju konferencē Rīgā runāja par nacionālsociālismu kā pasaules uzskatu un ekonomisko mācību. Konferencē piedalījās 30 mācītāju, to vidū arī arhibīskaps Dr. T. Grīn-bergs.»

Lai izpatiktu nacistiskajiem «atbrīvotājiem», mācītāji lika pat apklust savu baznicu zvaniem (sk. fotokopiju 35. lpp.).

Protams, «reihsmaršala Hermaņa Gēringa kunga uzsaukumu Austrumzemes iedzīvotājiem» šie mācītāji neuzdrošinājās ignorēt. Taču ir zināms, ka viņu vidū netrūka arī tādu, kas labprātīgi stājās tiešā nacistu kalpībā, kļuva par denuncētajiem un masu slepkavību līdzdalībniekiem. Tā, piemēram, kā «politiskie bēgļi» Amerikas kontinentā patvērušies un tur dievvārdus sludina bijušie gestapo aģenti un cilvēku iznīcināšanas līdzdalībnieki Limbažu draudzes mācītājs Edmunds Mačs, Bērzaunes mācītājs Kārlis Sautiņš, Zaubes un Nītaures mācītājs Pēteris Nesaule, Mazsalacas mācītājs Alfrēds Skrodelis, Duntes mācītājs Ēvalds Bērziņš.

Līdzās cilvēkiznīcināšanas sludināšanai nacisma propagandisti atļāvās runāt arī par kultūras politikas jautājumiem, demonstrējot atbaidošus, bet fašismam raksturīgus kultūras mežonības paraugus. Lai minam Sildos rakstu «Mēs un Eiropa» («Zemgales gada grāmata», 1942), kurā lasāms: «Latvijas operā vairākus gadus diriģēja «pasaulslavenais», bet no Vācijas padzītais žīds Leiba Blehs, bez tam atradās ne mazums ļaužu, kas popularizēja seksuālpsihologa Sigizmunda Frcuda un pseudozinātnieka Ein-šteina «atziņas», tulkoja Stefanu Cveigu, Remarku un tamlīdzīgus garus. Tagad mēs esam atraduši atkal savu dabīgo vietu Eiropā, tanī jaunajā Eiropā, kuru ceļ un planveido Adolfs Hitlers .. . Nekad latviešu ganu zēns vai zemnieks un amatnieks nelasīs Cerčila slavenās runas un Bernharda Šova sajukušās prātulas oriģinālā.»

Kādai jābūt skolu politikai, lai latviešu jaunatnei neienāktu prātā interesēties par Einšteinu un Šovu, to «Izglītības mēnešrakstā» dekretēja «izglītības un kultūras» ģenerāldirektors J. Celms un tautskolu direktora vietnieks H. Tihovskis, abi šodien «politiskie bēgļi» ASV un arī tur pretendē uz «kultūras darba» vadību latviešu emigrantu vidū. Viņu norādījums bija šāds: «Mums (skolu darbiniekiem. — Aut.) jāieaug jaunās Eiropas cēlēju idejiskajā pasaulē … Skolotājam jāiepazīstas ar rases teoriju un varenajām nacionālsociālisma un fašisma kustībām …, kuru ietekmē veidosies nākamie gadu simti.» Skolotāji, kas latviešu jaunatnes audzināšanas

darba pamatā negribēja likt cilvēknīšanas un politiski legalizētās slepkavošanas nacistisko teoriju, bija padzenami no skolām. Jau pašā hitleriskās okupācijas sākumā «Tēvija» norādīja, ka «Rīgā un pie apriņķu skolu valdēm jānodibina štābs no jaunā laikmeta idejām uzticīgiem skolotājiem, kuriem jāizskata skolotāju saraksti un jāizpēta, cik katrs no tiem atbilst tagadējā laika idejām». Tā bija prasība pēc iznīcināmo sarakstiem, kas adresējami gestapo un SD. Pēc tam, protams, nav jābrīnās, ka nacistiskais terors dziļu robu cirta tieši to latviešu skolotāju rindās, kuri nebija noskaņoti fašisma garā.

Nacistiskā primitīvisma paraugs ir latviešu kultūras, skolu un jaunatnes audzināšanas «programma», kādu lo formulēja vēlākais «pašpārvaldes» «izglītības un kultūras» ģenerāldirektors M. Prīmanīs. Tā skanēja pavisam īsi — «cīņa pret boļševismu un žīdismu». Tādā garā par saviem uzdevumiem runāja ari tie, kam nacisti uzticēja augstāko mācību iestāžu vadību. Latvijas valsts konservatorijas toreizējais prorektors A. Ozoliņš paziņoja, ka nacistu okupācijas apstākļos «jaunajā mācību gadā konservatorija ieiet pilnīgi atbrīvota no žīdu un boļševiku elementiem». Latvijas konservatorija gan bija «atbrīvota» ne vien no šiem «elementiem», bet arī no mācību telpām, taču prorektors turpat «iepriecināja» sabiedrību ar to, ka «konservatorijas mācību spēki uzņēmušies iekārtot telpas savos privātdzīvokļos».

Tāpat viens no hitleriešu «kultūrpolitikas» pirmajiem pasākumiem bija izmest no telpām ari Latvijas mākslas akadēmiju, jo kādreiz tur bija mitinājusies vācu skola un «iezemiešiem» nacistu izpratnē tāpēc tur nebija vietas. Kas attiecas uz Latvijas valsts universitāti, tad tur ieceltās hitleriešu vadības «jaunās Eiropas» kursu vislabāk raksturo fakts, ka šīs universitātes toreizējā prorektora prof. К. Strauberga vārds atrodams starptautiskajā kara noziedznieku sarakstā. Viņš pašrocīgi sastādīja studentu antifašistu sarakstu. Pēc šī saraksta gestapo vadījās, iznīcinot latviešu inteliģences jauno paaudzi. Ne velti «pašpārvaldes» «kultūras un sabiedrisko lietu» departamenta direktors Ž. Unāms sniedz šādu gan lakonisku, bet izsmeļošu okupētās Latvijas «kultūras dzīves» vadītāju un gestapo ciešo sakaru raksturojumu: «Iestāde (domāts «kultūras un sabiedrisko lietu departaments». — Aut.) bija kļuvusi par vienu no visstiprākajām melnās varas citadelēm latviešu pašpārvaldē. Atskaitot nedaudzus ierēdņus, viena daļa darbinieku bija vai nu tieši gestapo aģenti, vai pērkoņkrustieši, kas ar pirmajiem bija ļoti labā kontaktā … Par teātru un operu direktoriem bija iecelti pat vienkārši baletdejotāji un tikai tāpēc, ka gestapo tie bija pieņemami.» («Melnā vara», 15. ipp.)

Zīmīgs šajā sakarā bija dzejnieka Kārļa Skalbes liktenis žurnāla «Latvju Mēnešraksts» redaktora amatā. Nacistiem, protams, bija patīkami, ka tik pazīstams latviešu dzejnieks ar savu vārdu netieši piedalās viņu propagandas darbā, taču par gestapo -aģentu dzejnieku padarīt nebija nekādu izredžu, un Kārlim Skalbēm bija jāaiziet. Viņa vietā nāca cilvēks, kas, Z. Unama vārdiem runājot, «gestapo bija pieņemams». Tas bija Jānis Andrups, tagad «politiskais bēglis» Anglijā, latviešu emigrantu «kultūras lietu speciālists»!

Andrups nav vienīgais to nacistiskās okupācijas laika «ideologu» un «kultūras» darbinieku vidū, kurus cieši pavedieni saistīja ar baismo iestādi Reimersa ielā un kuri šodien dēvējas par «politiskajiem bēgļiem». Kā jau atzīmējām, patvērumu viņi atraduši galvenokārt tajās zemēs, kuru tautas cīnījās pret fašismu, pret hitlerisko Vāciju. Tāpēc nav lieki dokumentāri atmaskot kādu viltojumu, ar kura palīdzību tie maldina šo zemju sabiedrisko domu. Proti — šie nacisma izbijušie algotņi apgalvo, ka viņi cīnījušies tikai pret Padomju Savienību, bet ne pret tās sabiedrotajiem prethitleriskajā koalīcijā.

Fakti runā citu valodu. Tie liecina, ka tagadējie «politiskie bēgļi» kara laikā naidīgi vērsās pret visiem, kas cīnījās pret pasaules kundzības tīkotāju — nacistisko Vāciju. Viņi par saviem potenciāliem ienaidniekiem atzina arī tās tautas un valstis, kuru viesmīlību šodien izmanto. Amerikāņu vai angļu, kanādiešu vai austrāliešu mātes, kuru dēli atdeva savu dzīvību cīņā pret fašismu, nezina, ka dod patvērumu cilvēkiem, kas aicināja bez žēlastības iznīcināt viņu dēlus, sludināja naidu pret viņu tautām, tās nonicināja.

«Pretim nāvei un iznīcībai iet boļševisms un angļu-amerikaņu bastards. Bet viņu nāvē un iznīkšanā mēs sajūtam tikai gandarījumu,» rakstīja R. Čaks. Angļu un amerikāņu karavīru asinis šodienas «politiskajam bēglim» (ASV) R. Čakam toreiz sagādāja gandarījumu!

«Tēvijas» ārlietu redaktors Harijs Mindenbergs paziņoja, ka neviena tauta, kas sevi dēvē par kultūras tautu, nedrīkst kavēt Vāciju tās vēsturiskajā cīņā. Un, ja kāda tauta to dara, tad mums ar to nav pa ceļam.» Taču šodien viņam ar vienu no šim tautām ir «pa ceļam». Tā ir amerikāņu tauta, kuras viesmīlību viņš kā politiskais bēglis» izmanto (Sietiā, ASV).

Toni rupjajiem uzbrukumiem, kas bija adresēt: prethitleriskās koalīcijas tautām, uzdeva pats «pašpārvaldes» ģenerāldirektors O. Dankers, Runādams kādā sanāksme Latvijas laukos, ģenerāldirektors «uzsvēra, ka šinī cīņā kā pretinieks stāv angļu lords —

mūžīgais žīds, kas kopa ar boļševikiem cīnās par savu eksistenci uz citu tautu izmantošanas rēķina. Kādu vietu šinī cīņā ieņems latviešu tauta? Atbilde: ir tikai viens ceļš — iet kopā ar vācu tautu un cīnīties kopēji par galīgo uzvaru .. .»

«Kas ir amerikāņu tauta?» jautāja «Tēvija» un atbildēja: «Dažādu tautu un rasu konglomerāts ar īpaši lielu nēģeru, negro-īdu un citu mazvērtīgu asiņu piejaukumu. Apmēram 30% no iedzīvotajiem ir tīri vai jaukti nēģeri, 5 miljoni žīdu, 1,3 miljoni indiāņu un tā tālāk. Zinātniekos nav divu domu par to, ka šādi bastardi tautas rakstura izveidošanā var spēlēt vienīgi negatīvu lomu. Arī jau pieminētais apstāklis, ka Ameriku viņas pastāvēšanas sākumā izmantoja kā noziedznieku nometināšanas vietu, nav mazsvarīgs, tomēr īpaši iezīmīgs faktors minētā nozīmē ir žīdu asiņu un gara ietekme.»

Kad 1941. gada decembrī Japāna pieteica karu Anglijai un ASV, kad amerikāņu tauta sāpīgi pārdzīvoja Pīrlharboras traģēdiju, «Tēvija» ievadrakstā «Ko mēs gribam?» ciniski paziņoja: «Pasaule jauno ziņu saņēmusi ar atvieglotu nopūtu. Lielās tiesas diena nav tālu . . .»

Fašistiskā «Tēvija» rupji uzbruka arī Zviedrijai par tās neitralitāti: «Tagad, kad Eiropas austrumi un arī rietumi sacēlušies, lai boļševiku biedus satriektu uz visiem laikiem, Zviedrija šo zemju starpā ieņem īpatnēju pozīciju. Viņa grib palikt neitrāla … Tas skan pēc apzinātas izvairīšanās no grūtībām.» Pēc veselas virknes insinuāciju par to, ka Zviedrijai jau iedots savs numurs kā nākamajai Padomju Savienības sastāvdaļai, ka kopš 1938, gada to

jau pārlidojot spoku lidmašīnas, kas neesot nekas cits kā padomju kara lidmašīnas, un ka zviedru komunisti saņemot atbalstu no angļiem un amerikāņiem, sekoja draudīga prasība Zviedrijai darboties līdzi «jaunās Eiropas» celšanā: «Nākotne rādīs, vai Zviedrija atradīs ceļus aktīvai līdzdarbībai jaunās Eiropas celšanā un kādi tie būs.»

Runājot par nacisma latviskajiem «ideologiem», jāpiemin arī netīrā falsifikācija ar īpašo «vēstījumu» Amerikas latviešiem. Viens no šīs lielās krāpšanas akcijas vadītājiem bija A. Silde. Izmantojot dažādus viltojumus vai vienkāršus izdomājumus, tika safabricēti «boļševiku briesmu darbu» apraksti, savākts zināms skaits parakstu, kam bija jāpārstāv «visa latviešu tauta», un šo melīgo «vēstījumu Amerikas latviešiem» Silde nogādāja Berlīnē impērijas galvenajai drošības pārvaldei tālākai rīcībai. Sl pasākuma aizkulises neviļus atklāja hitlerisko okupantu lapa «Zemgale», ievietodama interviju, kas sākās ar paziņojumu, ka «A. Silde saziņā ar vācu drošības pārvaldi bija pilnvarots vadīt parakstu vākšanas akciju uzsaukumam — aicinājumam Amerikas latviešiem».

Īstenībā šo akciju diriģēja tā pati gestapo. Sim «vēstījumam», protams, nebija nekādu panākumu, un Amerikas latvieši kara laikā visnotaļ sekmēja fašisma sagrāvi.

Var minēt vēl kādu pēc gestapo norādījuma veiktu pasākumu, kurā ievērojama loma atkal piederēja Sildem. Runa ir par organizāciju «Tautas palīdzība», kuras darba taktiskā un vēlāk arī oficiālā vadība līdz hitleriskās armijas kapitulācijas dienai atradās Sildes rokās.

Gestapo tīkls pārklāja visu Latviju, lai turētu nemitīgā kontrolē latviešu tautas visplašāko aprindu domas un noskaņojumu. Rozenberga ministrijai radās ideja izmantot šim nolūkam arī kādu organizāciju, kam būtu šķietami sabiedrisks raksturs un kas aptvertu plašas iedzīvotāju masas. Tā radās «Tautas palīdzība». H. Marnics, kas bija ģenerālkomisāra Drekslera personiskais referents šīs organizācijas lietās, neslēpj, ka iniciatīva «TP» nodibināšanā nāca no Rozenberga Austrumzemju ministrijas, kas deva Dreksleram attiecīgu norādījumu. «TP» statūtus izstrādāja baltvācu jurists, bijušā Kokneses mācītāja dēls ililners, un par «TP» pirmā priekšnieka Dankera vietnieku un ģenerālsekretāru ar gestapo norādījumu kļuva Silde.

Līdzās gestapo dotajam uzdevumam — ar plaša pilnvaroto aparāta palīdzību iefiltrēties tautas masās — «Tautas palīdzībai» tika uzdots ar «patriotiskas propagandas» palīdzību izvilināt no Latvijas iedzīvotājiem «ziedojumus» vācu kara mašīnai.

«Tautas palīdzības» pārskati rāda, ka trijos okupācijas gados no latviešu tautas naudā vien iekasēta kontribūcija 9 miljonu reihsmarku apmērā. Dalu šīs naudas piesavinājās visādi «ģenerāldirektori» un «direktori» no latviešu fašistu vidus. Skrejlapā, ko parakstījis «Latvijas sargu centrālais štābs» un ko 1944. gada septembrī izplatīja Rīgā, teikts: «Te būtu jāmin kauna pilnā izglītības un kultūras ģenerāldirektora Prīmaņa, TP vadītaja Pavasara, ģenerāldirektora I palīga Pommera, direktora Silgaiļa un citu bēgšana uz Vāciju… ar visu Tautas palīdzības naudas lādi.» Vācijā laupījumu sadalīja vadošie «politiskie bēgļi» no padzīto latviešu buržuāzisko nacionālistu vidus.

FASISMA KALPU ASIŅAINO NOZIEGUMU SARAKSTS

Piecas nedēļas Rīgā tiesāja deviņus necilvēkus, kas pirms turpat diviem gadu desmitiem Latvijā, Baltkrievijā un Polijā bija pastrādājuši smagus noziegumus pret cilvēcību — slepkavojuši neaizsargātus iedzīvotājus, lielākoties bērnus, sievietes un sirmgalvjus,

Latvijas PSR Augstākās Tiesas sēžu zāle uz apsūdzēto sola, acis no gaismas un savu upuru piederīgajiem slēpdami, sēdēja deviņi no tiem, kas 1941. gada vasarā, kad visa pasaule bija cēlusies cīņai pret Hitlera karapulkiem, brīvprātīgi nodeva sevi, savu sirdsapziņu un godu vācu nacisma kalpībā. Ar esesiešu zvēresta vārdiem viņi bija apliecinājuši savu uzticību Hitleram un gatavību pēc pirmās pavēlēs slepkavot mierīgus cilvēkus.

Piecās nedēļās 87 liecinieki — latvieši, poļi, lietuvieši, baltkrievi — atsedza apsūdzēto šausmu darbus, kurus tie bija pastrādājuši vispirms katrs atsevišķi Latvijā, bet pēc tam vienā slepkavu bandā — 18. latviešu brīvprātīgo policistu bataljonā.

Uz tiesas priekšsēdētāja galda gulēja trīsdesmit biezi sējumi, kur bija sakopoti šo deviņu policistu vainas pierādījumi — liecības, dokumenti un fotoattēli. Apsūdzētie paši daudz pastāstīja par sevi un savu necilvēcīgo darbu līdzgaitniekiem, no kuriem tikai nedaudzi atradās blakus uz apsūdzēto sola, bet pārējie — dažādās zemēs plašajā pasaulē.

Apmēram 70 kilometru attālumā no Baranovičiem, starp Grodņu un Brestu, atrodas Slonimas pilsēta. 1942. gada vasaras sākumā vācu drošības policijas (SD) priekšnieki to nodeva 18. latviešu policijas bataljona apsardzībā. Pirmais darbs, ko tur veica latviešu policisti, bija Slonimas geto likvidēšana. Bataljona komandiera Rubeņa aicināti, pieteicās brīvprātīgi bendes. No agra rita līdz veļai pēcpusdienai nerima viņu automātu un šauteņu

zalves. Cits citu pārspējot, šie vācu armijas mundieros ģērbtie latviešu policisti nogalināja mierīgus iedzīvotājus. Vispirms upurus izģērba kailus, viņiem dzīviem izsita zobus. Kā tiesas prāvā liecināja paši apsūdzētie, daļu no mantām un zelta lietām (arī zelta zobus) pievākuši šāvēji, galvenokārt virsnieki. Viens no apsūdzētajiem atzinās, ka dažas no Petrovļičevas kalnā iegūtajām zelta lietām viņš uzdāvājis savai sievai.

Sī bataljona policists — Kuldīgas fotogrāfs Edgars Vilnis šajā dienā veica divus darbus — šāva un fotografēja. Tas viņam bija ļoti izdevīgi: par šaušanu atlēca nelaimīgo upuru lietas, bet par fotoattēliem viņš vēlāk no sava bataljona policistiem iekasēja naudu. Par katru attēlu — piecas markas. Visvairāk naudas viņš tomēr saņēma par tiem fotoattēliem, uz kuriem bija redzamas kailas Slonimas ebrejietes.

Tiesā noskaidrojās, ka viens no bataljona rotas komandieriem — Francis Eglājs-Lemešonoks, bijušais katoļu garīgā seminārā audzēknis — šajā dienā ar pistoli rokā trenējies mērķī šaušanā uz dzīviem cilvēkiem — Slonimas bērniem, sievietēm un sirmgalvjiem. Vakarā pie degvīna glāzes viņš teicis, ka esot apmierināts ar panākumiem:

«No trīsdesmit metriem pakausī — tas man ir nieks …»

Ne mazāk drausmīga bija vēlēšanās, ko Eglājs-Lemešonoks un vēl daži 18. latviešu policijas bataljona virsnieki izteica fotogrāfam Puziču sādžā, ziemeļos no Brestas.

Sājā sadža bataljona policisti sadzina siena šķūnī ap 300 turienes iedzīvotāju. Šķūni aizdedzināja, un visi nelaimīgie mira drausmīgā nāvē. Tos, kas mēģināja izlauzties no šī uguns kapa, bez žēlastības nošāva. Un atkal sadega sievietes, bērni un sirmgalvji.

Latviešu brīvprātīgo policistu virsnieki vēlējās nofotografēties uz degošā masu kapa fona — acīm redzot, lai būtu ko pieminēt tajās dienās, kad viņi zem Hitlera žēlastības karoga baudīs šādi izkarotās «jaunās Eiropas kārtības» augļus. Fotogrāfs Vilnis šo vēlēšanos izpildīja.

Viens no Slonimas un Puziču masu slepkavību centīgākajiem dalībniekiem Jevgeņijs Lūsis un viņa brālis sagūstītam partizā-nim uz kailas miesas aizdedzināja patronu pulveri, dzina pakausī naglu, salauza locekļus. Tas pats Lūsis kādā mežstrādnieka māja mātei klēpī nošāva zīdaini, pēc tam pārējos bērnus un tad par nelaimīgo māti ilgi ņirgājās, līdz nogalināja ari to.

Eglājs-Lemešonoks kopā ar Voldemāru Zāmueli, kas tagad atrodas ASV, un citiem 18. bataljona policistiem zvēriski spīdzināja un nogalināja sagūstīto poļu armijas kapteini Sikorski.

Policisti Deniskoviču sādžā pakāra divus pusaudžus. Bataljona rotas komandieris Jānis Bumbērs neapmierinājās ar mērķi šaušanu uz neaizsargātajām Slonimas ebrejietēm. Viņš Cučeviču sādžā parādīja, ka ņirgājas par jebkādām starptautiskām konvencijām — bez tiesas’ pašrocīgi nošāva divas baltkrievu jaunietes, medicīniskās māsas.

Fašistiskie bendes labprāt mitēja fotografēties kopā ar saviem upuriem. To liecina šis fotoattēls. Ari latviešu brīvprātīgie policisti savos asiņainos sirojumos pa nacistu okupēto padomju teritoriju bija dedzīgi šādas «fotomākslas» cienītāji.Daudzi drausmīgi bataljona noziegumi šajā prāvā palika neizskatīti, jo šie bija tikai deviņi no turpat pieciem simtiem 18. latviešu bataljona policistiem. Zīmīgi, ka gandrīz ikviens no tiem nacistu iebrukuma pirmajās dienās jau bija paveicis daudzus asinsdarbus savā tuvākajā apkārtnē. Tā, piemēram, buržuāziskās Latvijas armijas bijušais virsnieks Eglājs-Lemešonoks Riebiņu ciemā Dagdas apkārtnē noslepkavoja ap 300 ebreju un

No latviešu policijas bataljona neģēļu lodēm mira ši baltkrievu meitene.desmitiem citu tautību mierīgo iedzīvotāju — latviešus, krievus, poļus. Tas bija viņa «zeļļa meistarstiķis» tepat Latvijā. Tikai tad vācu fašisti uzticēja viņam «Lielvācijas» virsnieka mundieri. Tādus pašus_ briesmu darbus Jēkabpils apkārtnē pirms brīvprātīgas pieteikšanās policijas bataljonos bija pastrādājis arī buržuāziskās Latvijas armijas virsnieks Ogriņš. Gandrīz ikviens no deviņiem apsūdzētajiem bija kaut ko «paveicis» savā dzimtajā pilsētā un laukos — cits bija rīkojies pa geto, cits piedalījies partizāņu un pretestības kustības dalībnieku apcietināšanā un spīdzināšanā, cits darbojies cietumos un latviešu drošības policijas (SD) dienestā.

Padomju valdība 1955. gadā izsludināja amnestiju visiem tiem padomju pilsoņiem, kas otrā pasaules kara laikā bija karojuši hitleriskās Vācijas armijas rindās vai sadarbojušies ar vācu okupācijas iestādēm. Taču šajā dekrētā par amnestiju bija viens izņēmuma noteikums — tā neattiecās uz personām, kas bija izdarījušas sevišķi smagus noziegumus pret cilvēcību, slepkavojot mierīgus iedzīvotājus un kara gūstekņus. Noziedznieki no 18. latviešu brīvprātīgo policistu bataljona, kuriem daudzus gadus bija izdevies noslēpt savus necilvēcīgos darbus un izvairīties no atbildības, saņēma bargu un pelnītu atmaksu. Pieciem no viņiem piesprieda augstāko soda mēru — nāves sodu nošaujot. Klātesošie tiesas zālē aplaudēja, jo tautas nekad nepiedod slepkavām, kas paceļ roku pret neaizsargātiem bērniem, sievietēm, sirmgalvjiem.

Vai 18. latviešu policijas bataljons bija vienīgais, ko Latvijā ar latviešu fašistu rokām izdevās saformēt iebrukušajiem vācu nacistiem?

Nē, bija vēl ap 20 policijas bataljonu, daudzas SD naves komandas un citas vienības, kas pastrādāja tādus pašus asiņainus darbus Latvijā, Baltkrievijā, Polijā, Lietuvā, bet kara pēdējās dienās — pat Vācijas teritorijā. Tās bija morāliski pagrimušu, dekla-sētu, — lielākoties kriminālu elementu bandas. Ar šiem necilvēkiem latviešu tautai nekad nav bijis nekā kopēja.

Vācu fašistisko iebrucēju un to līdzdalībnieku pastrādāto noziegumu konstatēšanai un izmeklēšanai pēc hitleriešu padzīšanas iecēla Valsts ārkārtējo komisiju. Lūk, ko tā ziņoja par vācu iebrucēju noziegumiem Padomju Latvijā:

«… vācu iebrucēji Latvijā ar iepriekšēju nodomu iznīcinājuši vairāk nekā 250 000 mierīgu iedzīvotāju, 327 000 padomju kara gūstekņu.»

Fašistu bendes Rīgā vien nogalināja vairāk nekā 170 000 civiliedzīvotāju — vīriešus, sievietes, bērnus un vecus cilvēkus. Rīgas apkārtnē nacisti bija ierīkojuši koncentrācijas nometni Salaspilī, Mežaparkā, Strazdumuižā, Bišumuižā, Mīlgrāvī un citās vietās. Tūkstošiem pilsoņu bija arestēti un ievietoti Centrālajā, Termiņa, Citadeles un citos cietumos. Nometnēs un cietumos ieslodzītos spīdzināja un slepkavoja. Centrālcietumā ik dienas no sakropļojumiem vien mira 30—50 cilvēku. Tie, kas palika dzīvi pēc spīdzināšanas, atgriezās kamerā vienās asinīs, apdedzināti, saplosītām ķermeņa daļām.

Biķernieku mežā Rīgas nomalē hitlerieši nošāvuši 46 500 mierīgu iedzīvotāju. Lieciniece M. Stabulniecc, kas dzīvojusi netālu no ši meža, stāstā:

«Piektdienā un sestdienā pirms 1942. gada lieldienām cauru diennakti autobusi ar cilvēkiem brauca no pilsētas uz mežu. Es saskaitīju, ka piektdien no rīta līdz pusdienai gar manu māju pabrauca 41 autobuss.»

Dreiliņu mežā, kas atrodas 5 līdz 7 kilometrus uz austrumiem no Rīgas pa Lubānas šoseju, nošauti vairāk nekā 13 000 cilvēku. Masu nošaušanas vieta bija arī Rumbulas mežs. Tur nošauti

1Lūk, ka Himlers novērtēja latviešu brīvprātīgo policistu «darbus» Baltkrievijā un Latvijā.

«SS reihsfīrers paziņojis sekojošu lēmumu:

Visiem latviešu šucmanšaftu bataljoniem.

Atzīstot jūsu līdz šim parādīto lielisko stāju, visiem latviešu šucmanšaftu bataljoniem piešķiru nosaukumu «Latviešu policijas bataljoni».

Parakstījis Himlers.

Latviešu policijas bataljoni patur līdzšinējos bataljonu numurus.

Uzdevumā parakstījis Flade.»

(No SS un policijas vadītāja Baltkrievijā kārtības policijas komandiera pavēles, ko parakstījis kārtības policijas pulkvedis Ķlepšs. Dokuments atrodas Baltkrievijas Centrālajā valsts arhīvā.)

Latviešu fašistu upuri, kādus tos atraka 1945. gada pavasari Biķerniekumežā.38 000 mierīgo iedzīvotāju. Daugavpilī «Zolotaja Gorka» teritorijā pie Mežciema nošauti ap 40 000 cilvēku.

Tādu faktu Ārkārtējas komisijas ziņojumā ir daudz. Visā Latvijā atrodami masu kapi, kuros guļ fašisma upuri.

Vainīgajiem neizdevās noslēpt savu noziegumu pēdas. Degvielas mucas, kas 1944. gadā bija atvestas Biķernieku mežā aprakto upuru sadedzināšanai, palika neizmantotas. Padomju Armijas straujā uzbrukuma rezultātā hitlerieši šo nodomu nepaguva realizēt.

Jau pirmajās dienās pēc Latvijas okupācijas, kad nacistiskie iebrucēji vēl pat nebija paguvuši dot attiecīgus norādījumus un Latvijas teritorijā vēl nebija pilnīgi iesakņojies gestapo tīkls, latviešu fašisti parādīja lielu aktivitāti mierīgo iedzīvotāju iznīcināšanā.

Fotoattēlā (48. lpp.), kas uzņemts 1941. g. 2. jūlijā, vienu dienu pēc tam, kad vācu fašistu karaspēks bija okupējis Rīgu, redzami latviešu brīvprātīgie policisti. Viņi pa Brīvības bulvāri dzen apcietinātu mierīgo iedzīvotāju kolonu — latviešus, krievus, ebrejus. Pagaidām policisti vēl tērpti privātās drēbēs. Paies dažas nedēļas, un viņi to pašu darīs vācu armijas un šucmaņu uniformās.

Latviešu fašistiem bija sākušās zelta dienas. Sie «jaunie eiropieši» no latviešu vidus, gribēdami pierādīt, ka savā «pasaules uzskatā» neatšķiras no vācu fašistiem, ka izprot Hitlera «jaunās

Eiropas kārtības» radīšanas programmu, tūlīt — bez sevišķa uzaicinājuma apšāva daudzus savus tautas brāļus un sāka atrisināt arī tā saucamo «ebreju jautājumu».

Tiesas prāvā, kurā 1946. gada sākumā uz apsūdzēto sola sēdēja vācu kara noziedznieki — SS un policijas ģenerāļi, kas bija pastrādājuši noziegumus pret cilvēcību Latvijas, Igaunijas un Lietuvas teritorijā, galvenais apsūdzētais bija SS obergrupenfīrers Jekelns, iedzīvotāju masveida iznīcināšanas akciju vadītājs, SS un policijas augstākais pavēlnieks fašistu okupētajās Baltijas republikās un Baltkrievijā. Kad viņam jautāja, cik ebreju no

1941. gada līdz 1944. gadam pavisam iznīcināts Latvijas teritorijā, Jekelns ciniski atbildēja:

«Šo skaitli precīzi nevaru noteikt. Kad 1941. gada vasarā ierados Rīgā, vietējie paši jau bija nogalinājuši tūkstošiem ebreju. Tas pats bija noticis arī citās Latvijas pilsētās.»

Vācu armijas daļas iebruka Rīgā 1941. gada 1. jūlija dienas vidū. Tajā laikā Rīgas radiofonā ieradās Veiss, buržuāziskās Latvijas bij. militārais atašejs Tallinā, un pavēlēja diktoram nolasīt paziņojumu, kurā aicināja brīvprātīgos ierasties Rīgas latviešu biedrības namā, lai stātos pie «iekšējā ienaidnieka» iznīcināšanas.

Kas bija šis «iekšējais ienaidnieks»?

… Arestēta 291 persona … Paturētas apcietinājumā 277 personas …

Tāds ir Rigas prefekta R. Stiglica vienas nakts darbības rezultāts. Un tādas naktis sekoja cita citai. Lai atbrīvotu prefektūras moku pagrabus jauniem upuriem, ik rītausmā bendes simtiem upuru nogadaja Biķernieku mežā, kur tos zvēriski nogalināja.

Atbildi uz šo jautājumu ar konkrētiem piemēriem varēja dot jau tās pašas dienas vakarā: tie bija komunisti un komjaunieši, padomju aktīvisti, padomju varas iestāžu darbinieki, viņu

49

4 — Viņi bez maskas

piederīgie — sievas un bērni, tēvi un mātes, brāļi un māsas, pat to attālākie radinieki. Latviešu fašisti par «iekšējiem ienaidniekiem» pasludināja arī visus ebrejus. Viņi pilnīgi atklāti, dienas laikā, iebruka dzīvokļos, nolaupīja zeltlietas un citas dārglietas, savus upurus piekāva un apcietināja un apcietināto mēbeles, drēbes un citas mantas piesavinājās.

Apcietinātos nogādāja Rīgas prefektūrā vai «Pērkoņkrusta» galvenajā mītnē Kr. Valdemāra ielā. Tur viņus atkal piekāva un visādi par viņiem ņirgājās. Sevišķi zvēriski tas notika «pērkoņ-krustiešu» mītnē, kur saka darboties bijušā policista un korporeļa Viktora Arāja «kaujas» grupa. Katru nakti tās locekļi veda savus upurus uz Biķernieku mežu. Jau naktī no 1. uz 2. jūliju šajā Rīgas mežā radās pirmā fašistu terora upuru kapsēta,.

Nelaimīgos upurus no prefektūras nogādāja Rīgas cietumos, vīriešus — Centrālcietumā, bet sievietes —• Termiņcietumā pie Brasas stacijas. Tur viņus sagaidīja tāds pats liktenis. Latviešu policijas vadītājs Veiss ar savu adjutantu llāzneru, Rīgas prefekts Stiglics, buržuāziskas armijas virsnieki Osis, Lobe un citi steidzināja komunistu, antifašistu un ebreju iznīcināšanas akciju. 4. jūlijā arī Rīgas cietumos sāka malt nāves dzirnavas.

Desmit dienas, no 1. jūlija līdz 11. jūlijam, galvenie cilvēku likteņa noteicēji Rīgā bija latviešu fašisti. Citās pilsētās viņu vara turpinājās vēl ilgāk, līdz tai dienai, kad nāves lietu kārtošanu savās rokās pārņēma vācu drošības policija, gestapovieši.

Līdz II. jūlijam Latvijas galvaspilsētā tika apcietināti un zvēriski nogalināti vairāk nekā 9000 cilvēku. Tie bija galvenokārt ebreju tautības inteliģences pārstāvji — ārsti, inženieri, advokāti, mākslinieki, kā arī viņu ģimenes locekļi. Visas Rīgas sinagogas lika izdemolētas, daudzas nodedzinātas. Sinagogā Gogoļa iela tika dzīvi sadedzināti 2000 ebreju, bet sinagogā Maskavas ielā — apmēram 300 ebreju, kas bija ieradušies no Šauļiem un tur patvērušies.

Vairākus simtus vīriešu 8. jūlijā no Centrālcietuma kravas automašīnās nogādāja Biķernieku mežā. Latviešu policisti viņus nostādīja trīs rindās, izlasīja katru trešo cilvēku un turpat uz vietas nošāva. Pārējiem viņi bija jāaprok, pēc tam tos piekāva un aizveda atpakaļ uz cietumu. Tikai vēlāk latviešu fašisti no vācu esesiešiem iemācījās «racionālāku» slepkavošanas sistēmu: vispirms lika upuriem pašiem izrakt sev masu kapu un tad viņus nošāva.

Nogalināja arī ap 1500 sievietes, kas no Termiņcietumā tika aizvestas uz Biķernieku mežu un Juglas smilšaini.

Laikā по 1941. g. 1. lidz 31. jūlijam fašisti Rīgas policija jau bija «reģistrējuši» 24 625 ebrejus. Daudzus no tiem pēc zvēriskas spīdzināšanas prefektūrā nogādāja Biķernieku mežā nogalināšanai, pārējos ievietoja geto, tai tā paša gada beigās iznicinātu Rumbulas priedājā.Slepkavošanā līdzās Arāja vadītajiem bandītiem sevišķu centību parādīja Rīgas 2. iecirkņa policijas uzraugs un vēlākais latviešu SS leģiona virsnieks Ozols, pazīstamais skrējējs Edgars Lai-penieks (tagad uzturas ASV), operdziedātāja A. Kaktiņa dēls Zigurds, kas vēlāk kļuva par vadošo latviešu gestapo darbinieku, latviešu fašisti Cers, Kaķis, virsnieks Jānis Zemītis, prefektūras politiskās daļas priekšnieks Herberts Teidemanis un daudzi citi.

Ebreju vajāšanas un iznīcināšanas traģiskās dienas Latvijā un —• kara beigu daļā — Vācijas koncentrācijas nometnēs pārdzīvojis rīdzinieks Maksis Kaufmans, kura acu priekšā 1942. gadā Slokas kūdras purvā nošāva viņa dēlu. Par savām drūmajām atmiņām viņš ārzemēs sarakstījis gramatu «Die Vernichtung der Juden Lettlands» [7] . luk, ko viņš raksta par ebreju vajāšanu pirmo posmu Latvijā — 1941. gada jūlija pirmajās desmit dienās:

«…Lielā prefektūras ēka bija pilna ar ebrejiem. Visās malās bija dzirdami kliedzieni, tur latviešu fašisti izrēķinājās ar saviem upuriem. Viņu sadismam nebija robežu. Veci un slimi cilvēki tika izvesti pagalmā bez apakšveļas, pilnīgi kaili. Vīrieši stāvēja asiņaini un piekauti. Viņus raustīja aiz bārdām. Kādņ jaunu sievieti pagalmā izģērba kailu un pēc tam iedzina prefektūras pagraba telpās, kur izvaroja. Vecus, godājamus Rīgas ebrejus pagrabā aplēja ar ūdeni un sita, turklāt par viņiem ciniski ņirgājās. No viņu vidus izmeklēja tos, kam bija lielākas bārdas, un piespieda tos ar bārdām tīrīt latviešu fašistiem kurpes . .. Sajās dienās prefektūrā nebija redzams neviens uniformēts vācietis.»

Citēsim vēl vienu M. Kaufmana grāmatas rindkopu:

«Vācieši joprojām bija aizņemti ar savām militārajām lietām, vara atradās latviešu fašistu rokās. Par ebreju apgādi ar pārtiku neviens nerūpējās. Pie pārtikas veikaliem stāvēja rindas. Tiklīdz tajā pamanīja kādu ebreju, viņu izrava no rindas. Briesmu darbiem nebija ne gala, ne malas. Piemēram, pie nama Kalnu ielā 9 (Maskavas priekšpilsētā) kādu dienu ieradās automašīna ar latviešu brīvprātīgajiem policistiem. Visiem ebrejiem tūlīt vajadzēja atstāt šo namu. Viņus nogādāja vecajā ebreju kapsētā. Tur viņus ieslodzīja sinagogā un sadedzināja. Tas pats notika arī jaunaja kapsētā.»

Līvānu pilsētā drīz pēc hitleriešu karaspēka iebrukuma Latvijā uz šosejas parādījās dēlis ar uzrakstu «Judenfrei». Kad tur ieradās esesieši, viņiem vairs nebija ko darīt: visu bija «nokārtojis» turienes «Pērkoņkrusta» vadītājs E. Zundāns, skolotājs A. Veinbergs un citi latviešu buržuāziskie nacionālisti.

Daugavpilī līdz 2. jūlijam_ valdīja klusums, kamēr citās Latgales pilsētas un ciematos pilna spara trakoja ebreju iznīcināšanas akcijas. Tiklīdz Daugavpils latviešu fašisti saņēma Veisa štāba attiecīgo pavēli, ebreju tautības vīriešus uzaicināja ierasties tirgus laukumā. Tur viņi nostāvēja gandrīz visu dienu, kamēr pievakarē ieradās apbruņotu latviešu fašistu banda. Tūlīt arī atskanēja pirmie šāvieni. Visus ebreju tautības vīriešus nogādāja cietumā, daudzus aizveda Stropu mežā un nošāva.

Jau 1941. gada jūlija beigās visiem Daugavpils ebrejiem bija jānēsā dzeltenā zvaigzne, turklāt tā bija jāpiestiprina trijās vietās: uz krūtīm, muguras un kreisās kājas. Daugavpils fašisti bija aizsteigušies priekšā Latvijas ģene* rālkomisāram nacistam Dreksleram. Rīkojumu, ka ebrejiem janesā dzeltenas zvaigznes, Drekslers izdeva 31. augustā.

Vēl nebija ieradušās vācu armijas daļas, kad ebreju iznīcināšana pilnā sparā risinājās Rēzeknē, Ludzā, Pasienā, Zilupē un citur. Ap 350 Zilupes ebreju iznīcināja upes krastā un pēc tam pilsētā piestiprināja uzrakstu «Judenfrei». Tāpat notika Kārsavā, Varakļānos, Viļānos. Krāslavas ebreju noslepkavošanā enerģiski piedalījās turienes pilsētas galva Briedis, latviešu SD priekšnieka vietnieks Labuts, policists Pētersons un citi. Viņi neatrada atbalstu starp vietējiem iedzīvotājiem un tāpēc izsauca palīgspēkus (Arāja bandas locekļus) no Rīgas. Preiļos, kur pirms tam bija vairāk nekā 1500 ebreju, jau augusta sākumā vairs nepalika neviena.

Jelgavā jau augustā bija redzams uzraksts «Mitau-Jelgava ist Judenfrei». Par to jau pirmajos mēnešos pēc vācu karaspēka ienākšanas bija parūpējušies latviešu fašisti vācu gestapo-viešu un Zemgales nacistiskā gebītskomisāra baltvācieša fon Me-dema vadībā.

Jelgavas ebreji tika iznīcināti visnežēlīgākā veidā. Daudzus no viņiem dzīvus sadedzināja sinagogā, bet pārējos nogalināja kapos.

Noskaidrots, ka Jelgavā ebreju terorizēšanā un slepkavošanā sevišķi aktīvi piedalījušies turienes latviešu buržuāziskie nacionālisti Veilands, Kauliņš, Leimanis, Platais un citi, kā arī Baltijas vācieši Sulcs un Holšteins.

Tikai nedaudzās Latvijas pilsētās — Rīgā, Liepājā, Daugavpilī un dažās citās — pēc pirmā vācu okupācijas mēneša bija palikuši dzīvi ebreji. Viņi sagaidīja savu otro vajāšanu un mocību vilni ar dzelteno zvaigžņu uzšūšanu un ievietošanu geto, no kurienes pēc vācu esesiešu pavēles tie devās nāves ceļā.

Kas bija un kur palikuši šie latviešu fašisti?

Simtiem šo jūlija un augusta dienu «varoņu» izbēguši no taisnīga soda un atbildības tautu tiesas priekšā. Veiss, kuram kopa ar vairākiem citiem latviešu augstākajiem virsniekiem piederēja vara pār Latvijas iedzīvotāju dzīvību hitleriskās okupācijas pirmajās nedēļās, vēlāk kļuva par latviešu policijas bataljonu inspektoru un atsevišķās operācijās vadīja latviešu policistu vienības, kuras, tāpat kā 18. bataljons, slepkavoja civiliedzīvotājus Polijā, Lietuvā un Baltkrievijā. Pēc tam, ar nevainīgu civiliedzīvotāju asinīm aptašķīts, viņš devās uz fronti. Arī frontē viņš bija līdz galam uzticīgs SS grupenfīreriem, kurus Hitlers un Himlers no SS haupt-amta bija atsūtījis komandēt latviešu brīvprātīgos policistus SS uniformās. Frontē Veiss atrada galu, pelnīto bērza krustu turpat saņēma arī daudzi citi viņa zvērību līdzgaitnieki.

Pēc pirmajām latviešu buržuāzisko nacionālistu rīkotajām asinsdzīrēm Latvijas darba tautas nežēlīgas terorizēšanas, antifašistu un citu nacistiem «nevēlamo elementu» vajāšanu un iznicināšanu savās rokās pārņēma paši vācu nacisti, kuri ar tiem piemītošo akurātību Latvijā realizēja visas Hitlera, Himlera, Rozen-berga un Gēringa instrukcijas.

1941. gada 23. oktobrī Rīgas pilsētas gebītskomisārs Vitroks izdeva rīkojumu, ka visiem pilsētā dzīvojošiem ebrejiem līdz

īris cits citam sekojošie fotodokumenti rada, ka slepkavotajā bandu dalībniekiem cilvēku masveida iznicināšana bija legalizēta iespēja tikt pie kažokiem, zelta pulksteņiem. Protams, kā jau visiem kriminālnoziedzniekiem, salaupīto mantu dalot, radās «domstarpībasneapmierinātība par to, ka lielie nelieši «apstrādāja» mazākos bendes — amata brāļus.

«… Manās mājās dzīvojošas trīs žīdu ģimenes jau bija aizbraukušas, bet viņiem piederošās mantas atradās to dzīvokļos … Bradziniekiem uz rokas atradās nacionālo krāsu lentas, un tie pieprasīja atdo't žīdu dzīvokļu atslēgas. Es atslēgas atdevu. Bradzinieki… no ārstes žīdietes Rabinovičas dzīvokļa līdzi paņēma piecus lielus ādas koferus… vienu karakula mēteli un vienu maisu ar diviem dunu deķiem un trīs spilveniem …»

(No Rīgas apriņķa policijas 5. iecirkņa krimināluzrauga K. Ezeriņa sarakstīta .1 plijas Dobumas nopratināšanas protokola 1942. gada 8. maijā.)

«… Šeit, Litenē, uz vietas ir apcietināti apm. 100 žīdu, kuri arī tika izkratīti, un pie viņiem esošā nauda un vērtslietas atņemtas… Ari šeit uz vietas apcietinātiem žīdiem, kas likvidēti no soda ekspedīcijas Litenē, nauda un vērtslietas tika atņemtas… Kratīšanas pie žīdiem izdarījām: es, Piekalnītis Pauls, Sergejs Kehris, Jānis Kehris, Roberts Spīlbergs un Ādolfs Kehris. Izkratīts tika 70—78 žīdi…»

(No Gulbenes policijas iecirkņa krimināluzrauga V. Skendera sarakstīta Paula Piekalniša nopratināšanas protokola 1941. gada 30. septembri.)

«… Vēlāk, kad bijām visi sasaukti aizsargu namā, dzirdēju, ka kādam esot ticis žīdu mantu par maz, ko izteica policijas kārtībnieks Vīksniņš. Viņš arī teica: «Nu, kurš nu esiet vairāk paņēmis, dodiet tiem, kam mazāk ticis.» Uz to Paulis Piekalnītis teica: «Nu tad jau, Vīksniņ kungs, jūsu rīcībā palika zelta pulksteņi un citas vērtslietas, tad jau dodiet jus no tam mantām.» Uz to policijas kārtībnieks Vīksniņš atbildēja: «Par tām mantām es atbildēšu augstākai priekšniecībai…» Mēs naudu saskaitījām …»(No Gulbenes policijas iecirkņa krimināluzrauga V. Sķendera sarakstīta Roberta Spilberga nopratināšanas protokola 1941. gada 22. septembri.)

25. oktobrim jāpārceļas uz geto, ko ierīkoja Maskavas rajonā. Tamlīdzīgi rīkojumi sekoja arī citās Latvijas pilsētās, kur ebreji vēl bija palikuši dzīvi.

Kad policistu apsardze 25. oktobra vakarā aizvēra Rīgas geto vārtus, tur atradās 32 000 ebreju. Viņi tur palika līdz 29. novembra rītam, kad visiem Rīgas geto iemītniekiem sakarā ar izsludināto geto likvidāciju bija jānostājas ierindā.

Lūk, ko stāsta šo notikumu aculiecinieks:

«Pirmās pārcelotāju kolonas bija novietojušās pie geto vārtiem .. . Parādījās SA vīri savās brūnajās uniformās. No automašīnas izkāpa slepkava Cukurs. Viņš bija tērpies ādas mētelī, pie sāniem tam karājās pistole (nagans). Viņš uzmeklēja latviešu sardzi, lai nodotu tai norādījumus. Cukurs noteikti bija informēts par lielo nelaimi, kas mūs sagaidīja. Sardze tika pastiprināta, tai lielos daudzumos bija izsniegts degvīns.

Pēc ilgām pārrunām tos, kas strādāja ārpus geto, nosūtīja darbā, bet pārējiem pavēlēja doties uz savām mītnēm. Pats par

Та simtiem nelaimīgo bija jagaida savas naves harta Biķernieku mežā.sevi saprotams, ka šis rīkojums geto radīja lielu prieku, un cilvēki jau sāka runāt, ka evakuācija esot atcelta.

. .. Pulksten trijos pēcpusdienā mēs atgriezāmies geto. Mēs stāvējām pie lielajiem vārtiem, taču iekšā mūs nelaida. Latviešu sardzes pavadībā mums bija jādodas uz jauno nometni, kas pēdējās dienās bija uzcelta blakus lielajam geto.

Kad mēs virzījāmies gar geto žogu, redzējām, ka aiz tā valda liels nemiers . . .

Piepeši vēlu vakarā sākās evakuācija. Uniformēti latvieši un vācieši, visi galīgi piedzērušies, ielauzās geto un tur burtiski uzsāka ebreju medības. Tās bija nāves medības! Kā mežonīgi zvēri viņi iebruka ebreju dzīvokļos un izkratīja visu no bēniņiem līdz pagrabam.

Cilvēki mēģināja paslēpties, taču šie zvēri katru uzmeklēja un izvilka ārā. Mežonīgā trakumā viņi sita un šāva, kur gadījās, un izdzina neaizsargātos un ievainotos ebrejus no mājām.

Bērni tika^atrauti no mātēm. Viņiem spēra ar kājām, tos izmeta pa augšējo stāvu logiem. Slepkavas kā apmāti skrēja no

Rīgas geto, kas bija ierīkots Maskavas rajonā. No šejienes nāves ceļu uzsāka tūkstošiem Rīgas un citu pilsētu ebreju.mājas uz māju, no istabas uz istabu. Viņi deva pavēli uz ātrāko apģērbties, līdzi ņemot tikai pašu nepieciešamāko…

Katru ebreju kolonu, kas virzījās pa Maskavas ielu uz gumijas fabrikas «Kvadrāts» pusi, bija cieši ielenkuši policisti. Slimos un nespēcīgos ebrejus no «Linas-Hacedek» slimnīcas veda ar autobusiem.

Nelaimīgos visus aizdzina pa Rīgas-Daugavpils šoseju Salaspils virzienā. Mežā pie Rumbulas stacijas jau bija izrakti masu kapi.»

Drausmīgo ainu aculiecinieks, kāds ebreju šoferis, vēlāk pavēstīja:

«Vīriešus, sievietes un bērnus piespieda izģērbties. Bargajā salā viņiem tā vajadzēja stāvēt ilgāku laiku. Viņus drausmīgi sita, no mutēm izlauza zelta zobus, beigās aizdzina bedres malā, lai tur nošautu. Daudzas sievietes pirms nāves zaudēja samaņu. Mazos bērnus bedrē iemeta dzīvus. Daudzi, kas bija tikai ievainoti, labprātīgi metās vaļējās bedrēs pie mirušajiem, lai mirtu ar tiem

kopā. Sievietes un vīrieši pirms nāves apkampās. Tūkstošiem cilvēku, kas stāvēja rindā un gaidīja savu kārtu, redzēja, kā nošauj viņu brāļus un māsas.»

Sī masu slepkavība beidzās svētdienas — 30. novembra rītā. Otrā masveidīgā Rīgas geto ebreju apšaušana notika 8. decembrī. Tāpat geto teritorijā iebruka vācu nacisti un latviešu policisti, tāpat tūkstošiem ebreju aizdzina uz Rumbulas priedēm, tāpat latviešu fašisti un vācu hitlerieši (latviešu policistiem ap piedurknēm bija atšķirības zīme — zaļa saite) lika viņiem izģērbties, tāpat drausmīgi piekāva un aukstasinīgi nošāva.

Rīgas lielā geto ebreju iznīcināšana galīgi beidzās 9. decembrī pulksten 12 dienā. Desmit asiņainās dienās no 32 000 Rīgas ebreju, aiz kuriem 25. oktobrī aizvērās geto vārti, dzīvi bija palikuši tikai nepilni pieci tūkstoši.

Starp upuriem bija ievērojami zinātnieki, mākslinieki. Fašistu neprātam par upuri krita trīs izcili mūzikas pedagogi — vijolnieks profesors Ādolfs Mecs, docenti M. Zalmanoviča un I. Tagers. Rumbulas masu kapa bedrē palika sešdesmit septiņi konservatorijas un mūzikas skolu audzēkņi, starp ticin četri ar neparastām muzikālām spējām: 8 gadus vecais cellists Neihauzs, viņa māsa — vijolniece, 10 gadu vecā vijolniece Judīte Gordina un, beidzot, Eiropas mūzikas pasaulē pazīstamā 17 gadus vecā vijolniece Sara Rasina.

Tāpat geto likvidēja arī Daugavpilī. Tur tas notika 1941. gada 7. novembrī. Sis akcijas vadītājs bija latviešu SD vīrs Sovers, kas divus mēnešus vēlāk piedalījās civiliedzīvotāju apšaušanā Ludzā. Daugavpili Soveram ieradās palīgspēki no Rīgas ar «pērkoņkrus-tieti» un antisemītisma «lektoru» Kalniņu priekšgala, bet geto teritoriju un masu kapu vietu Mežciemā ielenca Daugavpils policisti un latviešu SD vīri. Viņi bija arī šāvēji.

Liepājā, tikko šajā pilsētā bija ieradušās vācu armijas daļas, ebreju — galvenokārt turīgāko dzīvokļus sāka «apciemot» latviešu fašisti. Taču pa īstam viņi savu darbību sāka izvērst 23. jūlijā. Kopš šīs dienas īsā laikā tika ieslodzīti cietumos un pēc tam nogalināti ap 4000 ebreju. Viņus nošāva aiz kara ostas. Nedaudz vēlāk pārējos Liepājas ebreju tautības iedzīvotājus, kopskaitā ap 3500, sadzina geto. Kas ar viņiem notika, par to vispārliecinošāk liecina gestapo Liepājas nodaļas darbinieks K. Strots, kas, tāpat kā 18. latviešu policijas bataljona kaprālis E. Vilnis, bija kaislīgs fotogrāfs. 62. Ipp. ievietoti viņa 1941. gada 15. decembrī Šķēdes jūrmalā pie Liepājas uzņemtie attēli.

Sājā un nākošajā dienā 21. latviešu bataljona policisti tur nogalināja visus 3500 geto iemītniekus. Augšējā attēlā: vēl

mirklis, un fašistu raidītās lodes pārtrauks šo cilvēku dzīves gailas.

Apakšējā attēlā nelaimīgie upuri redzami pēc nošaušanas. Viens no slepkavām iegrūž līķus kapā.

1941. gada decembra sākumā Rīgā, tūlīt pēc ebreju geto likvidēšanas, ieradās daudz vilcienu sastāvu ar Vācijas, Austrijas, Cehoslovakijas, Francijas, Holandes un citu zemju pilsoņiem. Tie bija šo zemju ebreju tautības iedzīvotāji, viņus uz Rīgu nosūtīja pēc Himlera rīkojuma. Kāpēc tieši uz Latviju? Uz šo jautājumu visskaidrāko atbildi devis SS obergrupenfīrers Jekelns. Viņš tiesas prāvā 1946. gada februārī teica:

«5os ebrejus uz Latviju iznīcināšanai nosūtīja tāpēc, ka te bija piemērota vide .. .»

Piemērotā vide 1941. gada jūlija sākumā bija pārbaudītie Rīgas prefektūras bandīti, ko vadīja prefekts R. Stiglics (pašlaik atrodas ASV), piemērota vide bija Araja bandīti. Piemērota vide bija arī latviešu brīvprātīgie policijas bataljoni, kurus Rīgā, mazajā un klusajā Annas ielā, organizēja fašistiskie buržuāziskās Latvijas armijas virsnieki Voldemārs Veiss, Voldemārs Skaist-lauks, Arturs Silgailis, Hazners un citi.

Ārzemju ebrejiem, kas tika atvesti uz Latviju, stāstīts, ka Vācija vienojusies ar ASV pārsūtīt ebrejus uz turieni caur Zviedriju. Daudzi ārzemju ebreji tika novietoti Rīgas geto, daļa —Salaspils koncentrācijas nometnē un citās nometnēs Rīgas tuvumā, viena daļa tūlīt pēc ierašanās Rīgā apšauti.

Pirmie Rīgā tika atvesti Nirnbergas un Vircburgas ebreji (3. decembrī). Dienu vēlāk atveda Stutgartes un Virtembergas apkārtnes ebrejus, no kuriem vairums bija 6 līdz 7 gadus veci bērni un vecāki ļaudis, kā arī sievietes grūtniecības stāvoklī. Vēlāk ieradās vēl daži transporti ar ebrejiem, arī viņi tika iznīcināti Biķernieku mežā. 1942. gada janvāra sākumā uz Rīgu atveda Vīnes ebrejus. Ārzemju ebreju ievešana Rīgā turpinājās līdz 1942. gada beigām. Dalu no viņiem 1942. gada vasarā nosūtīja nošaušanai uz Igauniju.

Tūkstošiem ārzemju ebreju novietoja nometnē piecus kilometrus no Rīgas, Jumpravmuižā. No 6500 ebrejiem tur dzīvi palika apmēram 300 — tie, kas strādāja gestapo lauku saimniecībā. Apmēram 200 sieviešu 1942. gada februārī tika nosūtītas uz Rīgas geto. No tām dzīvas palika tikai divas — Kaplāne un Springen-felde. Ap 600 ebreju tika aizsūtīti uz Salaspils nāves nometni. Pārējos Jumpravmuižas nometnes ebrejus 1942. gada 26. martā Biķernieku meža priedēs nogalināja latviešu brīvprātīgie policisti

Biķernieku тега atraktas vācu un latviešu fašistu upuru kapenes.un Araja bandīti, kurus vadīja vācu gestapovieši — berlīnietis Rihards Nikels un Rudijs Sēks.

Tādā pašā ceļā tika likvidēti arī tie no ārzemēm atvestie ebreji, kas bija nometināti Rīgas geto teritorijā. Tikai nedaudzi no viņiem nonāca Salaspils nāves nometnē un no turienes tika nosūtīti uz Vācijas koncentrācijas nometnēm. Pārējos nošāva pa ceļam uz Salaspili.

Salaspils nāves nometnē no 1942. gada sākuma līdz 1944. gada vasarai tika ieslodzīti un noslepkavoti daudzi tūkstoši cilvēku — latvieši, krievi, poļi, lietuvieši, kā arī ebreji no daudzām Eiropas zemēm. Koncentrācijas nometne atradās Latvijas gestapo un SD priekšnieka Langes pārziņā, tās komandants bija oberšturmfīrers Krauze, bet tā palīgs un rokaspuisis — latvietis sadists Vidužs. Nāves nometni iekārtot palīdzēja latviešu arhitekts Kačerovskis, kas pats piedalījās ieslodzīto spīdzināšanā. Viņu 1959. gadā Rīgā apcietināja un notiesāja. Jāpiebilst, ka Kačerovskis, tāpat kā simtiem citu latviešu fašistu — kara noziedznieku, pēc kara bija veikli nomaskējies (viņš strādāja arhitektūras pieminekļu restaurācijas

Rigas koncentrācijas nometnes &lt;rKeiserwald-Sauer» filiāles «Strasdenhof» (Strazdmuižā) ieslodzītā A. Grofmana atstātais uzraksts uz drēbju skapja finiera sienas:

«Lasi uzmanīgi!

Es, Abrams Grofmans no Varšavas, šodien, 3. VIII 1944, atrodos šeit 900 ebreju grupā, kuru nosūta uz nošaušanu …»

Uzraksts atrasts I960, gadā

darbnīcā Rīgā). Okupantu rokaspuiši Salaspils nometnē bija latviešu fašisti Kanders, Seilis, Dzenis un citi.

Salaspils nāves nomelnē smaka cilvēki no visas Latvijas. Viņus vācu esesiešu rdkās nodeva pašmāju hitleriskie roklaižas. Saiaspilī nokļuva katrs, pret kuru latviešu fašistiskās policijas un SD varasvīriem bija kādi personiski rēķini. Turp veda desmitiem tūkstošu mierīgu iedzīvotāju arī no Baltkrievijas un Krievijas Federācijas novadiem, kur tos bija sagūstījuši brīvprātīgo bataljonu policisti. Salaspilī neiedomājamās mokās no slepkavu rokām, bada nāvē vai epidēmijās nomira tūkstošiem padomju kara gūstekņu. Tur nomira simtiem poļu nacionālās armijas virsnieku un karavīru. Tur ieslodzīja arī tos, kas atteicās kalpot latviešu SS leģionā, izvairījās no iesaukšanas vai klaušu darbiem.

Ar dziļu nicināšanu jāpiebilst, ka latviešu brīvprātīgie policisti ari Baltkrievijā un Polijā bija sagūstījuši tūkstošiem bērnu, kurus nosūtīja vai nu darbā uz Vāciju, vai uz Salaspils nāves nometni. Protams, šiem bāreņiem, kuru vecāki lielākoties bija nošauti, nebūtu vieglas dienas Pomerānijas vai Meklenburgas muižās, taču simtkārt šausmīgāk bija nonākt Salaspils nometnē. Tur vācu ārsti bērniem izsūca asinis fašistisko virsnieku dzīvību glābšanai.

Bērnus uz Salaspils nāves nometni sūtīja ne tikai no Baltkrievijas un citām teritorijām ārpus Latvijas. Tos piegādāja arī tepat no Latvijas, galvenokārt no Latgales. To darīja Latgales apriņķu vecākie kopā ar savu policijas iecirkņu priekšniekiem. Viņi Salaspils nometnē ievietoja tos bērnus, kuru vecāki bija izsūtīti uz Vāciju vai nokļuvuši cietumā. Minēsim šo apriņķu vecāko uzvārdus: Daugavpils apriņķa vecākais Budže (pašlaik «politiskais bēglis» Kanādā), Rēzeknes apriņķa vecākais Vepers, Abrenes apriņķa vecākais Kimerāls un viņa palīgs Abakuks.

1942. gada janvārī vācu drošības policijas komandieris Latvijā SS oberšturmbanfīrers Strauhs pēc Rēzeknes apriņķa priekšnieka A. Eihela un 2. policijas iecirkņa priekšnieka B. Maikovska pieprasījuma izdeva pavēli, ka sakarā ar to, ka Rēzeknes apriņķa Audriņu ciemā, kur bija 42 mājas, slēpušies seši partizāni, sādžu nodedzināt, apcietināt visus tās iedzīvotājus un 30 no viņiem publiski nošaut Rēzeknes tirgus laukumā.

Baismīgā notikuma aculieciniece stāsta:

«Naktī ciemā iebruka latviešu policisti un pavēlēja steidzīgi visiem nākt laukā. Man ar pūlēm izdevās viņus pierunāt, lai atļauj paņemt bērnu no šūpuļa. Viss ciems

Okupētās Latvijas drošības policijas komandiera Štrauha paziņojums par zvērisko noziegumu — Audriņu sādžas iedzīvotāju noslepkavošanu 1942. gada sakumā. Hitlerietis pavēlēja, latviešu fašistiskie bendes šo pavēli izpildīja.bija uz ielas, ļaudis puskaili, pārbiedēti. Sievietes kliedza, bērni raudāja. Sievietes ar bērniem nošķīra atsevišķi un aizveda uz Makašēniem. Pārējos ieslēdza šķūnī. Vēlāk visus pārveda uz Rēzeknes cietumu.»

4. janvāra rītā Rēzeknes tirgus laukumā sadzina pilsētas iedzīvotājus. Pat dievlūdzējiem vajadzēja noskatīties soda izpildīšanu. Audriņu vīrus izveda pa desmit cilvēku grupā un nošāva. Pārējie audriņieši, par kuru nošaušanu Strauha pavēlē nekas nav minēts, nogalināti Ančupānu kalnos. Tur stāvā nogāzē nošauti un aprakti 170 šī ciema iedzīvotāji — sirmgalvji, sievietes, bērni. Te nošauta 110 gadus vecā Vera Glušnova un pārējās viņas ģimenes sievietes — mazmeita Mirjama ar trīs mēnešus vecu bērniņu, mazmeita Natālija ar divus mēnešus vecu bērniņu. Mazmeitu Stepanidu pēc dzemdībām Rēzeknes slimnīcā nošāva kopā ar jaunpiedzimušo . . .

Rēzeknes apriņķa priekšnieks Eihelis un viņa padotais Maikov-skis par aktīvu līdzdalību šajā briesmu darbā saņēma vācu «nopelnu krustu», bet policisti — papildu degvīna devas.

Tajās pašās dienās asiņainus noziegumus šie Rēzeknes briesmoņi pastrādāja arī Ludzas apriņķī. Tādu «prieku» viņiem Rundēnu pagasta Barsuku sādžā sagādāja latviešu drošības policijas Daugavpils nodaļas komandieris Taberts, kas pēc tam ar šo «varoņdarbu» pret mierīgajiem iedzīvotājiem lielījās fašistu līdzskrējēju lapās.

Rietumvācijā (Kaizerslauternā) kā «politiskais bēglis» nesodīts uzturas Kārlis Roberts Siljakovs. Viņš ir dzimis liepājnieks. Tiklīdz Liepājā ieradās nacistu armijas daļas, Siljakovs vispirms izrēķinājās ar saviem darba biedriem «Tosmāres» rūpnīcā. Daudzi no viņiem tika apcietināti un nošauti. Taču pa īstam savu darbību Siljakovs izvērsa 1942. gadā, kad viņu iecēla par vācu drošības policijas (SD) Liepājas nodaļas vecāko izmeklētāju un latviešu drošības policijas rajona priekšnieku Kurzemē. Pratināšana viņa klātbūtnē notika, piemēram, šādi:

«…Apcietinātajam noāva kājas, novilka virsdrēbes un caur padusi izvēra virvi, kuru ar griestos piestiprinātu vinču uzvilka tik augstu, ka spīdzināmais cilvēks palika karājamies gaisā, skarot grīdu tikai ar kāju pirkstgaliem. Ja kāds pēc šim mocībām tomēr neatbildēja, to bakstīja ar adatām, starp kāju pirkstiem iesprauda benzīnā samērcētus un aizdedzinātus papīrus …»

Siljakova tuvākie līdzstrādnieki latviešu drošības policijā bija šodienas «politiskie bēgļi» Fricsons, Frickops, Zariņš, Ģinters, bokseris Holcmanis, Grīnbergs, Kleinbergs un citi, kas atraduši patvērumu Rietumos. Piedzērušies tie dienu un nakti spīdzināja savus upurus, parasti skaļi ieslēguši radioaparātu. Speciāla komisija konstatēja, ka caur Siljakova «kantori», kā viņš pats dēvēja savu dienesta vietu, no 1942. gada līdz 1945. gada pavasarim mocību un nāves ceļu izgājuši vairāk nekā 7000 cilvēku.

Liepājnieki, kas vēl tagad dzīvo namos Peldu ielā 32 un Toma ielā 1, atceras briesmīgo līdziedzīvotāju. Bieži pie viņa mājās notikušas dzīres, kuras rīkojusi Siljakova sieva Zenta, Asares pagasta bagāta saimnieka meita. Tādās reizēs parasti otrā rītā kļuvis zināms, ka iepriekšējā naktī Liepājas drošības policijas bendes nogalinājuši desmitiem nevainīgu cilvēku.

i -

Riebuma jūtas izraisa dokuments, ko sastādījuši četri «•Eiropas jaunas kārtības cīnītāji» Viesītes pilsētā. Ar kādu cinismu šie ebreja «izceļošanas» akcijas vadītāji slavē cits citu, lai pēc tam savā starpā sadalītu nelaimīgo upuru mantasI (Fotodokumenta tekstu sk. 72.—74. ipp.)

Līdzīgus dokumentus — par «izceļošanu» un «•ziedojumiem» — toreiz sastādīja daudzās okupētās Latvijas vietās, un tie atmasko visus Viesītes slepkavām līdzīgos necilvēkus.

69., 70. un 71. Ipp. ievietotā fotodokumenta teksts:

«Protokols Nr. 2

1941. g. 11. septembra Viesītes pils. atjaunošanas fonda pārvaldes sēdē, valdes telpās, piedalījās pils. birģermeistars V. NEI-MAN1S, fonda pārvaldnieks J. BITENIEKS, viņa palīgs P. RUMBĒNS un fonda sekretārs E. LEJIŅS.

Sēdi atklāja pīkst. 19, un to vadīja fonda sekretārs E. LEJIŅS un fonda pārvaldnieks J. BITENIEKS.

I. Norēķins par aizceļojošo žīdu naudu un vērtslietām.

Pilsētas birģermeistars ziņo, ka š. g. 19. jūlijā Viesītes pils. žīdi aizceļojot ziedojuši naudā Rbļ. 5609,28, par ko sastādīts akts, kurš tagad tiek nodots fonda pārvaldei. Min. summa izlietota Viesītes pils. pašaizsardzības nodaļas un iecirkņa vajadzībām, par ko fonda pārvaldei tiek sniegts sīks norēķins ar attaisnojošiem izdevuma dokumentiem. Tāpat žīdi aizceļojot ziedojuši vērtslietas pēc iesniegtā akta noraksta. Vērtslietas pēc min. saraksta caur Viesītes pašaizsardzības iecirkņa priekšnieku nosūtītas Jēkabpils apriņķa priekšniekam. Fonda pārvalde, caurlūkojusi birģermeistara Iesniegtos dokumentus un uzklausījusi tā ziņojumu, atrod dokumentus par pietiekamiem norēķinā un tos pieņem zināšanai.

II. Par žīdu atstāto mantu izpārdošanu.

Papildām fonda pārvaldes š. g. septembra sēdes protokola Nr. 1 p. 4 fonda pārvalde atrod par vajadzīgu daļu žīdu mantu izpārdot vietējās pašaizsardzības darbiniekiem par takses cenu ārpus izsolēm, t. i., no rokas, pie tam pašaizsardzības un citus sabiedriskus darbiniekus, kuriem mantas pārdot no rokas, pārvalde izvēlas pati, ņemot par pamatu darbinieku nopelnus Lielvācijas armijas atbalstīšanā. Tāpat fonda pārvalde atrod par vajadzīgu daļu žīdu mantu nodot lietošanā valsts, pašvaldību un sabiedriskām iestādēm, lai tādējādi tās varētu ātrāki organizēties un uzsākt radošu darbu Lielvācijas labā. Par iestādēm nodotām mantām sastādāmi pēc iestādēm atsevišķi akti, mantas novērtējamas un pēc iestāžu vēlēšanās pārdodamas no rokas par taksēto summu iestāžu īpašumā. [8]

pagaidu lietošanā nodotās žīdu atstātās mantas. Pārvalde šim ierosinājumam vienbalsīgi piekrīt. Kā kandidāti no darbiniekiem tiek uzstādīti: 1) Paulis TAURIŅŠ, 2) Jēkabpils apr. policijas III iecirkņa priekšnieks Arturs SILENIEKS, 3) Viesītes pils. birģermeistars Vilis NEIMANIS, 4) Viesītes pils. birģermeistara vietnieks Pāvels RUMBENS, 5) Jēkabpils apriņķa policijas III iecirkņa priekšnieka palīgs Jānis BITENIEKS. Apsverot uzstādītos kandidātus, fonda pārvalde atrod, ka:

1) Ltn. Paulis TAURIŅŠ, Lielvācijas armijai ienākot Viesītē, nekavējoši ieradies Viesītē un no vācu armijas iecelts kā pirmais latviešu komandants Viesītē. Tūliņ organizējis un vadījis Viesītes pašaizsardzības nodaju, kuras organizētājs un vadītājs-viņš palicis līdz š. g. 1. septembrim, kad iecelts par Jēkabpils apriņķa policijas III iecirkņa rajona uzraugu. Kopā ar vācu armijas-iecelto pirmo Viesītes birģermeistara v. i. Pāvilu RUMBĒNU noorganizējis š. g. 1. jūlijā Viesītes žīdu izraidīšanu no Viesītes pils. uz Ļudānu nometni. Ltn. Pauļa TAURIŅA vadībā Viesītes pašaizsardzības nodaļa laikā no š. g. 28. jūnija līdz 6. jūlijam saņēmusī gūstā 610 krievu armijas karavīru.

2) Vltn. Arturs SILENIEKS pēc Lielvācijas kara pieteikšanas Padomju Krievijai izbēdzis no armijas. Pēc tam noorganizējis Viesītes pašaizsardzības iecirkni ar 7 nodaļām un 669 dalībniekiem. Kā Viesītes pašaizsardzības iecirkņa priekšnieks noorganizējis un vadījis visas akcijas un pasākumus iecirkņa robežu iztīrīšanā. Pēc tam organizējis un ir Jēkabpils apriņķa policijas III iecirkņa priekšnieks.

3) Viesītes pils. birģermeistars Vilis NEIMANIS, Lielvācijas armijai ienākot, organizējis pagaidu pašvaldības iestādes Zalves, Mazzalves un Mēmeles pagastos. Pēc tam ieradies savā agrākā darba vietā un uzņēmies Viesītes pašaizsardzības priekšnieka palīga saimnieciskās lietās pienākumus. Kā pašaizsardzības darbinieks pašaizliedzīgi un bez ierunām pildījis vairākus priekšniecības speciālus uzdevumus attiecībā uz iztīrīšanu iekšzemē. Piedalījies organizācijas komisijā pie Viesītes žīdu izceļošanas š. g. 19. jūlijā no Ļudānu nometnes.

4) Viesītes birģermeistara vietnieks Pāvils RUMBĒNS bijis pirmais, kas, ienākot Lielvācijas armijai Viesītē š. g. 29. jūnijā, iecelts no vācu armijas par Viesītes pagaidu birģermeistaru. No pirmās dienas darbojies kopā ar divām meitām Viesītes pašaizsardzības nodaļā. Tāpat, Lielvācijas armijai ienākot, uzņēmies visu patērētāju biedrību uzņēmumu vadību. Kopā ar Viesītes pašaizsardzības nodaļas priekšnieku ltn. Pauli TAURIŅU pēc vācu armijas ienākšanas noorganizējis un nekavējoši realizējis š. g. 1. jūlijā

visu Viesītes žīdu izraidīšanu uz Ļudānu nometni. Piedalījies organizācijas komisijā š. g. 19. jūlijā pie žīdu aizceļošanas no Ļu-dānu nometnes.

5) Bijušās Rīgas prefektūras uzraugs virsn. vietn. Jānis BITENIEKS, Lielvācijas armijai ienākot, tūliņ ieradies Saukas pagasta namā, kur palīdzējis noorganizēt pašaizsardzības nodaļu. No š. g. 2. jūlija J. BITENIEKS pārgājis Viesītes pašaizsardzības nodaļā un, dibinoties Viesītes pašaizsardzības iecirknim, ņēmis dalību tā organizēšanā kā iecirkņa priekšnieka operatīvais palīgs. S. g. 19. jūlijā Viesītes žīdiem nošaujot Lielvācijas karavīru von Galenu, nekavējoši noorganizējis un vadījis visu Viesītes un apkārtējo žīdu aizceļošanu no Ļudānu nometnes. Izpildījis speciālus uzdevumus. Dibinoties Viesītes policijas iecirknim, ņēmis līdzdalību tā noorganizēšanā un tagad ir Jēkabpils apriņķa policijas III iecirkņa priekšnieka palīgs Viesītē.

Ņemot vērā augstāk minēto darbinieku darbības raksturojumu Latvijas un tās atbrīvotājas Lielvācijas labā, fonda pārvalde nolemj: min. darbiniekiem pārdot no rokas ārpus izsoles par taksēto summu viņu pagaidu lietošanā nodotās žīdu mantas. Par pārdodamām mantām katram darbiniekam sastādāms atsevišķs mantu saraksts un pārdošanas akts. Aktā uzrādāms sīks pārdoto mantu skaits un pārdodamās mantas novērtējums vienā kopējā summā.

(J. BITENIEKS)

Fonda pārvaldnieks.

(V. NEIMANIS)

Pils. birģermeistars.»

Madonas iedzīvotāji labi atceras Tālivaldi Kārkliņu. «Madonas policijā okupācijas laikā bija daudz zvērisku cilvēku bez sirdsapziņas — Priedītis, Asarītis, Sproģis, Karps, Jānis un Pēteris Vītoli, Kļaviņš un citi,» stāsta madonietis Pēteris Ābols. «Viens no lielākajiem cilvēku medniekiem tomēr bija Kārkliņš…» Viņš savu necilvēka seju parādīja jau kara pirmajās dienās, kad stājās apbruņotas fašistu bandas priekšgalā, vadīja mierīgu iedzīvotāju iznīcināšanas akcijas ne tikai pilsētā, bet arī apkārtējos pagastos. Pēc tam Kārkliņu iecēla par Madonas koncentrācijas nometnes priekšnieku. Sājā amatā viņš parādīja sevišķu nežēlību. Kad daudzi nometnes iemītnieki bija iznicināti, bet pārējie nosūtīti uz Salaspils nāves nometni, Kārkliņš brīvprātīgi pieteicās policijas bataljonā. Ari tur viņš, kā stāsta bijušie bataljona policisti, parādījis ārkārtīgu nežēlību.

Valkas latviešu drošības policijas nāves kartotēkā bija daudz tādu kartiņu: bēgot nošauts… Pēterim Sīmanim bija tikai 20 gadu, priekšā visa dzive, skaistie jaunības gadi un tik daudz sapņu!

Šādas kartiņas fašisti nodrukājuši daudzu desmitu tūkstošu eksemplāru lielā metienā. Tūkstošiem šādu kartiņu fašistu pamestajos arhīvos liecina par traģiski aprautajām dzīvībām, par upuru piederīgo — vecāku, sievu un bērnu asarām.

Ziņas, kas ņemtas no kriminālpolicijas pārvaldes kartotēkas, liecina, no kādiem elementiem &lt;tkārtības policijas» priekšnieks Osis komplektēja savus kadrus. Nacistu «kārtības» sargu, masu slepkavību līdzdalībnieku rindās nav gandrīz neviena bez kriminālas pagātnes! Rēzeknes apriņķis te nebija nekāds izņēmums (sk. fotodokumentus 75. un 76. Ipp).

Latviešu fašistu terora upuri Liepājas drošības policijas nama pagalmā.

Liepājnieks Miķelis Locinieks, ko tūlīt pec hitleriskās Vacijas kapitulācijas atraka Liepājas kara ostas slimnīcas rajonā.

Rietumvācijā uz ziemeļiem no Kaizerslauternas atrodas Bin-gena. 5ajā mazajā Pfalcas provinces pilsētiņā dzīvo kapteinis Jānis Laimdots Zēgners. Viņa dzimtene ir Smiltenes apkārtne, Bilska. Lūk, ko stāsta smiltenietis P. Kaļķis:

«… 1941. gada jūlija pirmajās dienās Smiltenes cietumu pārvērta par neaprakstāmu moku vietu. Vairāki simti vīru, sievu un bērnu, kas iekļuva šajā ciešanu vietā, vairs neatgriezās dzīvē. Viņus vispirms izmocīja un tad nošāva bez jebkādas tiesas un izmeklēšanas. Galvenais šo slepkavību organizators bija leitnants Pēteris Antens un viņa palīgs, Smiltenes vidusskolas skolotāja dēls Jānis Zēgners …»

Pierādīts, ka šis latviešu fašists izvarojis un pēc tam nošāvis nepilngadīgo Martu Aķi, licis nogalināt Palsmanes skolas direktoru Eglīti, lauksaimnieku Egli, sirmgalvi Zuti, sabiedrisko darbinieku Vīgantu un daudzus citus.

Mūsu rīcībā ir Rīgas drošības policijas papildcietuma 1941. gada 18. decembrī un 1942. gada 7. oktobrī izdotās apliecības par to, ka Jānis Zēgners no 1941. gada 1. oktobra ir bijis šī cietuma uzraugs, vēlāk — priekšnieka palīgs. Ko tas nozīmē, nav grūti iedomāties: jauni asinsdarbi, jaunas spīdzināšanas un slepkavības.

Par «kārtību» Jāņa Zēgnera pārvaldītajā cietumā stāsta viens no apcietinātajiem — advokāts K. Munkēvičs, kas Zēgnera «valstībā» pavadījis Turpat četrpadsmit mēnešus:

«Cilvēkus sita un spīdzināja ar visiem paņēmieniem, kādi vispār iedomājami cilvēku mocīšanā un spīdzināšanā. Vienā no korpusiem, kurā bija vairāk nekā 600 cilvēku, es tiku nozīmēts par vecāko dežurantu. Te novēroju, ka saskarsme ar cietuma vadību vai pratinātājiem cietumniekam nozīmēja tikt piekautam un nopērtam, pārnākt ar izsistiem zobiem vai salauztiem žokļiem. Bija dažādi rafinēti spīdzināšanas paņēmieni, taču viens pārspēja visus: šie latviešu fašisti spārdīja un mīdīja savu upuru vēderus tik ilgi, kamēr izdalījās izkārnījumi; tos nelaimīgajiem lika apēst…»

Zēgners personīgi piedalījās cietumnieku apšaušanās 1942. gadā naktīs uz 23. oktobri un uz 21. novembri. Pirmajā naktī nošauti 96, bet otrajā — 85 cilvēki. Tajā laikā no cietuma aizvesti un nošauti ari tie Latvijā dzīvojošie ebreji, kuriem bija ārzemju pases — Irānas, Brazīlijas, Urugvajas, Paragvajas, kā arī ASV pilsoņi. Reiba izlūkdienests ar šo savu upuru dokumentiem apgādāja nacistu spiegus, lai iesūtītu viņus minētajās zemēs.

Zēgnera «nopelni» bija tik lieli, ka Jekelns viņu 1943. gada pavasarī atbrīvoja no netīrajiem darbiem un ieteica par tikko ieceltā latviešu leģiona ģenerālinspektora Bangerska adjutantu.

Bēgdami no Latvijas, Liepājas bendes Fricsons, Siljakovs, Klasons un citi centās iznīcināt dokumentus, kas liecina par viņu pastrādātajiem noziegumiem. Taču Liepājas prokuratūras, apgabaltiesas un dzimtsarakstu nodaļas aktis sag a-bājušies garu garie apcietināto un nogalināto liepājnieku sara s i.

Augšējā attēlā redzams t. s. «Liepājas pilsētas ua/rfes ftompromtYē/o dar-binieku saraksts Nr. h. Apakšā pa labi re produce, am Liepa, as izmeklēšanas

Ar to reizē bija īstenoti divi nacistu mērķi: Bangerskis saņēma rūdītu fašistu, bet Jckelns — uzticamu ziņotāju par daudzu latviešu SS leģiona virsnieku domām un gaitām.

Manheimā, ari Rietumvācijā, dzīvo viens no tiem latviešu fašistiem, kas 1941. gada vasarā pie Jelgavas pilsētas robežām pacēla uzrakstu «Judenfrei».

Tas ir tagadējais ārsts Jānis Platais. Būdams nepilnus divdesmit gadus vecs, viņš 1941. gada 29. jūnijā, kad Jelgavā ieradās hitleriešu armijas pirmās daļas, izgāja no savas mājas Pasta ielā 14 un pazuda uz vairākām dienām. Viņš saņēma buržuāziskās Latvijas armijas angļu tipa kara šauteni un šajā, kā arī turpmākajās dienās apcietināja, spīdzināja un šāva dažādu tautību cilvēkus — latviešus, krievus, lietuviešus un ebrejus. Iztrakojies Jelgavas asinsdzīrēs, J. Platais devās uz Rīgu, kur iestājās «Pērkoņ-krustā». Arāja nāves komandā viņš bija viens no centīgākajiem šīs slepkavotāju bandas locekļiem līdz pat 1944. gadam, kad kopā ar saviem maizes tēviem bija spiests pazust no Latvijas.

Bīlefeldā (VFR) dzīvo Pēteris Mūrnieks, kas, sākot ar 1941. gada jūlija pirmajām dienām, aktīvi darbojās Daugavpils fašistu bruņotajās vienībās, pēc tam līdz 1942. gada beigām bija turienes SD policijas vienībā, piedalījās visos tajos Daugavpils notikumos, par kuriem jau stāstīts šīs nodaļas sākumā. 1942. gada vasaras vidū Mūrnieks ieguva jaunu saimnieku — viņš kļuva par Arāja bandas locekli un jūlijā vairākkārt piedalījās mierīgu iedzīvotāju apšaušanā. Daugavpils tuvumā, Mežciemā, nogalinātie bija galvenokārt ebreju tautības amatnieki, kas vēl bija palikuši dzīvi pēc geto likvidēšanas, kā arī apcietinātie no Daugavpils cietuma. So akciju vadītājs bija gestapoviešu rokaspuisis Sovers ar saviem palīgiem Purinu un Kursīti. Bez Mūrnieka vairāku simtu cilvēku nošaušanā piedalījās ari Staņislavs Veļiks, Gributs, Pēteris Melnis, Augusts Jubelis, Paķers, Snepsts, Barons, Eriņš, Skuja un citi.

cietumā 1941. gada 18. novembri ievietoto liepājnieku sarakstu. Sie nāves kandidāti pēc Fricsona un Siljakova pavēles arestēti aizdomās par prethitlerisku noskaņojumu.

Tādējādi liepājnieki un viņu novadnieki Marija Niedre, Velta Spēlmane, Anna Mauriņa, Jānis Lukais, Viktors Lipinskis, Juris Lazdiņš, Jānis Lukažs, Fricis Lūsis, Andrejs Lācis, Konrads Matvejevs, Zigfrīds Līcis, Arnolds Ošs, Fricis Mežulis, Kārlis Plakerts, Dionisijs Maksimovs, Fricis Damits-Vedigs, Žanis Lagzdiņš, Andrejs Betheris, Oto Cinis, Jānis Ķēris, Andrejs Līdums, Jānis Lieģis, Staņislavs Visockis un daudzi citi nacistu okupācijas laikā nokļuva nāves ēnā.

Fašistiskajiem bendēm Zēgneram, Platajam un Tracim izsniegtās izziņas, kas apstiprina viņu piederību fašistiskās drošības aparātam, gan ari darbību cietuma priekšnieka pailga amatā un latviešu fašistu Smiltenes komandantūrā.

Lielākā daja_ no viņiem pašreiz patvērusies Rietumos. Kopā ar parejiem Araja slepkavu bandas dalībniekiem Mūrnieks piedalījās Grīvas pilsētas geto likvidēšanā. Apdzērušies slepkavas šajā pilsētiņā rīkojās īpaši zvēriski. Nogalināto ebreju līķus viņi apgānīja, izmeta pa logiem.

Viens no tuvākajiem Mūrnieka draugiem ir Jānis Elmārs Miķelsons, kas dienēja Arāja bandas 4. rotā, piedalījās daudzās masu slepkavībās Latvijā, Baltkrievijā un Ukrainā.

Bīlefeldā dzīvo arī Broņislavs Salmanis, kas kara sākumā bija Balvu policijas 2. iecirkņa vecākais policists, bet no 1943. gada līdz 1944. gadam — Abrenes rajona Rugāju pagasta policists. Viņš apcietināja un nogalināja mierīgos iedzīvotājus un pretestības kustības dalībniekus, centīgi tvarstīja vācu armijas dezertierus, slepkavoja kara gūstekņus. Sajās nelietībās viņa palīgi bija policisti Dauka, Lapiņš, Lācis, Pušpurs un citi. Kara pēdējā posmā Salmanis skolojās par diversantu — vispirms Tukuma apkārtnē Matkules pagastā, pēc tam Insterburgā, Austrumprūsijā.

Bad-Zalcuflenē (VFR) dzīvo Donats Romančuks. Viņš 1942. gadā brīvprātīgi iestājās Maltas policijas dienestā. Sājā Latgales pilsētiņā Romančuks atstājis savas asiņainās pēdas, gan apcietinot un spīdzinot cilvēkus, gan tos nogalinot. Uz viņa sirdsapziņas gu] Maltas elektrostacijas mehāniķa K. Judina un viņa māsas, kā arī Matveja Lankeviča un citu ciešanas. Vēl šodien maltēnieši atceras arī viņa līdzgaitniekus visās zvērībās — policistus Vladislavu Bikoviču un Jezupu Vijumu. To pašu var teikt arī par bijušo Gulbenes policistu Oskaru Vilhelmu Cepurīti. Sevišķi zvēriski viņš rīkojās, vajājot pretestības kustības dalībniekus Jaungulbenes pagastā.

Rietumvācijā dzīvo bijušais Bilskas pagasta šucmanis Kārlis Adata. Viņam bija 22 gadi, kad tas kopā ar Jāni Rimšu un Pēteri Zariņu «Morišu» mājās 1942. gada rudenī zvēriski nogalināja divus partizānus. Tādi paši slepkavas bijuši arī Birzgales pagasta šucmanis Alfreds Ūdris, kas ari atrodams Bīlefeldā, Strenču policists Jānis Sūlmeistars, Pabažu policists Mārtiņš Jansons, Elkšņu pagasta palīgpolicists Alberts Eglītis un citi.

Rietumvācijas pilsētā Etlingenā dzīvo Aleksandrs Strauhs, viens no tiem, kas kopš 1941. gada jūlija sākuma dienu pēc dienas Rīgā, galvenokārt Biķernieku mežā, šāva nevainīgus cilvēkus. Viņš ir piedalījies visās masveida ebreju iznīcināšanas akcijās, kas notika Rīgā. Viņš personīgi slepkavoja Rīgā atvestos Vācijas ebrejus no Nirnbergas un Hamburgas, no Freiburgas un Kaseles. Viņš atradās Arāja bandā no pirmajām tās pastāvēšanas dienām.

Bēgot nošauts… Tāds bija viens no visbiežāk praktizētajiem paņēmieniem, ko slepkavu bandu dalībnieki lietoja visā Latvija. Par to padotības kārtībā Rīgas prefektam Stiglicam ziņo ari Rīgas apriņķa priekšnieks Veide:

«… Šādi gadījumi, sevišķi pēdējā laika, kad apcietinātie mēģina, izbēgt, ir ne reta parādība. Taču visos gadījumos… tie uz vietām tiek nošauti.»

86. Ipp. ievietotās fotokopijas teksts

DIENESTA ATZĪME

Samaksāts V. T. S. L. Liepājas veikalam — Graudu ielā Nr. 44 par nopirktām precēm — sevišķa uzdevuma izpildīšanai:

10 pudeles ā 0,5 ltr. valsts degvīna, RM 2,85=RM 28,50

300 gab. papirosi, ā Rpf, 3 ___, 9.—

Kopā =RM 37,50 (Trīsdesmit septiņas RM un 50 Rpf.)

Liepājā 1944. g. 3. jūnijā

paraksts

(T. Kenigsvalds) K. d. kapteinis Liepājas pref. 2. iec.

priekšnieks

A' ^minētās preces iecirkni saņemtas un izlietotas sevišķa uzd'” .iia izpildīšanai.

paraksts

(T. Kenigsvalds)

DIENESTA ATZĪME

Samaksāts par virvi, kura vajadzīga iecirkņa vajadzībām — 1 klgr. — RM 5,17

par sevišķa uzdevuma izpildīšanu — „ 200,—

Kopā RM 205,17 (RM divi simti piecas un 17/100)

Liepājā 1944. g. 3. jūnijā

paraksts

(T. Kenigsvalds) K. D. kapteinis Liepājas pref. 2. iec. priekšnieks Augšminētā virve iecirknī saņemta un nauda par sevišķā uzdevuma izpildīšanu izmaksāta.

paraksts

(Kenigsvalds)

Ari «kārtības policijas» darbā ikdienišķs rīks bija virve ar cilpu galā. Fotokopija rāda Liepājas prefektūras 2. iecirkņa priekšnieka Kenigsvalda «dienesta atzīmi» par degvīna, papirosu un virves iegādāšanos «sevišķa uzdevuma» izpildei un atlīdzības izmaksu bendēm.

Policists un viņa nošauta padomju partizāne.Masu slepkavam Strauham kā «politiskajam bēglim» ir iespējams laiku pa laikam tikties ar vienu no 1941. gada vasaras slep-kavotāju bandas organizētājiem Kārli Lobi, kas ari šodien ir «politiskais bēglis» (Zviedrijā).

Lobe (skat. fotokopiju 89. lappusē) 1941. gada septembrī izpildījis «darbinieka aptaujas» karti. Uz 14. jautājumu «Vai ņēmis aktīvu dalību partizānu cīņās vai cita veida tīrīšanas akcijā» Lobe atbild: «No šā gada 1. jūlija līdz 8. jūlijam Rīgas pašaizsardzības spēku štābā …»

No 1941. gada 1. līdz 8. jūlijam buržuāziskās Latvijas armijas pulkvežleitnants Lobe kopā ar saviem līdzgaitniekiem Veisu, Osi, Oši, Hāzneru un citiem piedalījās Rīgas «tīrīšanas» akcijās. 9. jūlijā Lobe ierodas Ventspilī, viņš pats ieceļ sevi Ventspils «pašaizsardzības spēku» priekšnieka amatā (sk. fotokopiju 91. lpp.). Līdztekus viņš ir Ventspils «kara tiesas» loceklis.

Lobes pašrocīgi izpildītā okupācijas laika pašpārvaldes darbinieka aptaujas lapa, kuras 14. punktā viņš atzīst, ka piedalījies mierīgu iedzīvotāju slepkavošanā Ventspils un Kuldīgas apriņķi.Trīs dienas vēlāk, 1941. gada 12. jūlijā, Lobe publicēja pavēli Nr. 01 un «pašaizsardzības» priekšniekiem aizsūtīja ļoti steidzamu telegrammu (sk. fotokopijas 92. un 93. lpp.):

«Nekavējoties arestēt visus vīriešu kārtas žīdus …» Vienlaikus Lobe deva nepārprotamu norādījumu saviem rokaspuišiem iznīcināt ari padomju aktīvistus un antifašistus līdz ar viņu ģimenēm. Tā ari notika. Līdz galam sakompromitēti savos asinsdarbos. Lobes skolu izgājušie Ventspils latviešu fašisti līdz pat otrā pasaules kara pēdējai stundai palika uzticīgi vācu nacistiem un pašmāju buržuāzisko nacionālistu pīlāriem.

Kā redzams no piezīmēm, kas saglabājušās uz pavēlēs, tā izpildīta jau 13. jūlijā.

Kas notika ar cilvēkiem, kurus Lobe lika apcietināt?

Ventspils apriņķī šinī laikā dzīvoja 1457 ebreji, pašā pilsētā — 1231 ebrejs. Neviens no viņiem nepalika dzīvs. Netālu no jūras, Kaziņu mežā, viņus apšāva Lobes saformētie «pašaizsardzības

spēku» dalībnieki. Arestēto likteni atklāj Lobes 1941. gada 19. jūlija pavēle Nr. 10. Jau iepriekš labi zinādams, ka visu apcietināto ceļš vedīs uz Kaziņmeža priedēm, Lobe ciniski raksta:

«c) žīdiem konfiscētais lauksaimniecības dzīvais un nedzīvais inventārs nododams lietošanā pēc pagasta pašvaldības un apriņķa vecākā norādījumiem;

d) visi žīdi ar sievām un bērniem Ventspils apriņķī nosūtāmi uz Ventspili ievietošanai kopējā nometnē;

e) žīdu dzīvokļi apriņķī savedami dzīvošanas kārtībā, visas mantas reģistrējamas, par ko sastādāms akts . ..

f) visā drīzumā Ventspilī tiks ierīkota koncentrācijas nometne, par ko tiks paziņots. Sājā nometnē tiks ievietotas visas šaubīgās personas.»

Tajā pašā laikā katrā Ventspils apriņķa pagastā tika apcietināti arī daudzi citu tautību pilsoņi, kas Lobes ieceltajiem policistiem šķita «nevēlami».

Ieskatīsimies Užavas pagasta meklējamo iedzīvotāju saraksta. Gandrīz neviens no tajā minētajiem nav bijis komunists, bet vienīgi lojāls savas republikas pilsonis. Miķelim Šiliņam tolaik bija 18 gadu — tikko bija sākusies dzīve…

Nekādi akti par apcietinātajiem konfiscētajām mantām netika sastādīti. Mantas sadalīja pēc laupītāju principa: amatā augstākais pievāca to, kas viņam patika, pārējo paņēma viņa palīgi.

Ar zvērisku niknumu Lobe vajāja arī Padomju Armijas karavīrus. Lūk, viņa rīkojums Zlēku pagasta «pašaizsardzības» grupas priekšniekam.

Līdzīgas ir arī visas pārējās, kopā 24, vilkača Lobes pavēles, ko viņš parakstījis Ventspilī. Tās izpildot, vairāk nekā 3500 cilvēkiem Ventspils apriņķī tika laupīta dzīvība. 24. pavēli Lobe parakstīja 1941. gada 28. augustā, nododot Ventspils pilsētas un apriņķa «pašaizsardzības spēku» priekšnieka pienākumus Vitoldam Kārkli-ņam.

Ievedis «kārtību» Ventspilī, Lobe atgriežas Rīgā. Te viņš kļūst par «pašaizsardzības spēku» štāba priekšnieku un policijas bataljonu organizētāju. Viņa štābs atrodas Annas ielas 2. namā. Ar sevišķu rūpību Lobe Abrenes ielas kazarmās formē šajā grāmatā jau minēto 18. policijas bataljonu.

1942. gada oktobrī Lobe pārceļas uz Dankera vadīto iekšlietu ģenerāldirekciju, tur strādā roku rokā ar Janumu. 1943. gada februārī Lobi ieceļ par 280. latviešu policijas bataljona komandieri.

Jau atzīmējām, ka Madonā un apkārtnē ar saviem šausmu darbiem pret civiliedzīvotājiem izcēlās turienes šucmaņi, to vidū Reineke, Sproģis, Siecinieks un Pēteris Vītols, kas saņēma Rīgas apgabala gebītskomisāra Fuksa un augstākā policijas un SS komandiera Latvijā Srēdera uzslavu.

Sos Madonas policistus, kas bija labi ietrenējušies cilvēku apšaušanā, 1943. gada sākumā «pagodināja» ar uzaicinājumu ierasties Rīgā, lai viņi tur brīvprātīgi stātos Latvijas «kārtības» dienesta štāba rīcībā. Buržuāziskās Latvijas bijušais pulkvežleitnants Osis ap 120 Madonas policistu apvienoja vienā bataljonā ar citu «priekšzīmīgo» apriņķu policistiem. Tā tapa 280. latviešu policijas bataljons, par kura komandieri iecēla Kārli Lobi. Līdztekus tādā pašā veidā saformēja 281. latviešu policijas bataljonu, par kura komandieri iecēla otru bijušo pulkvežleitnantu — Ozoliņu. Abus šos bataljonus, pievienojot vēl citas sīkākas vienības, apvienoja policijas pulkā, ko vadīja policijas bataljonu «inspektors» Veiss. Latvijas apriņķu policistu bataljonus saformēja 23. janvārī, bet 10. februārī tie jau aizbrauca uz «fronti».

«Veisa un Lobes kungiem tā būs iespēja pārbaudīt savu karavadoņu gatavību . . .» bataljonus pavadot, teica nacists Srēders.

280. un 281. latviešu policijas bataljonu «fronte» atradās vairāku simtu kilometru attālumā no kaujas līnijas. «Ienaidnieks» bija baltkrievu ciematu mierīgie iedzīvotāji Osvcjas apkārtnē, apmēram 150 kilometru austrumos no Daugavpils. Pa starpām gadījās sadursmes ar partizāņiem un iedzīvotājiem, kas nesimpatizēja vācu okupantiem un to rokaspuišiem. Šeit risinājās notikumi, kādi otrā pasaules kara laikā bija parasta parādība hitleriešu okupētajos padomju novados, Dienvidslāvijā, Francijā un citur. Vienīgā atšķirība bija tā, ka Osvejas apkārtnē šo operāciju vāciešu vietā veica latviešu fašistiskie policijas bataljoni.

Savas «kaujas» tie uzsāka 15. februārī ar uzbrukumu Motorino sādžai. Policisti ielauzās sādžā un sagūstīja ap 150 cilvēku, 30 līdz 40 no tiem nogalināja. Starp nogalinātajiem vairums bija sievietes, bērni un sirmgalvji. Sādžu nodedzināja, sagūstītos aizveda uz Drisas staciju, lai nosūtītu vergu darbā uz Vāciju. Otrajā operācijā, kas notika dažas dienas vēlāk, Osves sādžā nogalināja ap 70 cilvēku, bet 120 — apcietināja. Pavisam nepilnos pusotra mēnešos Lobes un Ozoliņa bataljoni nodedzināja vairāk nekā 100 sādžu, nogalināja ap 550 cilvēku, turpat 3000 apcietināja, bet vairāk nekā 9000 cilvēku ziemas salā palika zem klajas debess. Protams, pirms māju nodedzināšanas visu vērtīgāko mantu policisti pievāca. Viens otrs pēc šīs «Winterzauber» [9] operācijas, kas beidzās 30. martā, Rīgā atgriezās tā apkrāvies, ka bez pajūga nevarēja tikt uz priekšu ne soli.

Bez pulkveža pakāpes Kārlis Lobe no augstākā vācu poli-

cijas komandiera Latvijā Šrēdera par šīm slepkavībām saņēma arī dzelzs krustu.

Kad hitlerieši nodibina tā saucamo latviešu SS leģionu, Lobi

1943. gada pavasarī ieceļ par latviešu SS brigādes pulka komandieri. Otru brigādes pulku komandē Veiss. Frontē pajuka dziļā

Vācu virsnieki apbalvo brīvprātīgos latviešu policistus 1942. gada vasarā Rīga. Abrenes ielas kazarmās. Hitleriešu aizmugurē pirmais no kreisās — Lobe, viņam blakus privāttērpā — Dankers.vienprātība, kas kopš 1941. gada jūlija pirmajām dienām bija valdījusi starp Lobi un Veisu visos mierīgo iedzīvotāju terorizēšanas un slepkavošanas jautājumos. Sākās naida pilna sacensība par to, kurš no viņiem ir labākais latviešu štandartenfīrers nacistu armijā. Drīz Lobes konkurents mirst, bet viņš pats kļūst par 19. latviešu SS divīzijas kājnieku priekšnieku, saņem vairākus augstus hitleriskos apbalvojumus. [10]

Arī Arvēds Oše, bijušais buržuāziskās Latvijas fašistiskās aizsargu organizācijas administratīvās nodaļas priekšnieks, vācu nacistu armijai iebrūkot Rīgā, jau pirmajā dienā kļuva par civiliedzīvotāju iznīcināšanas organizētāju. 1941. gada 1. jūlija pēcpusdienā Oše, tāpat kā Lobe, Osis, Hāzners, «strādāja» Veisa štābā.

Tāds fašistiskās policijas virsnieka tērpā izskatījās buržuāziskas Latvijas armijas pulkvedis Osis, kuram par dzelzs krusta izpelnišanos slavas dziesmu dziedāja latviešu fašistu avize «Tēvija». Zem attēla teikts:

«Par sekmīgu un drošsirdīgu latviešu policijas pulka vadību cīņās austrumu frontē ar II šķ. Dzelzs krustu apbalvots pulka komandieris …»

Kādā «frontē» cīnījās R. OŠa vadītais latviešu policijas bataljons, sk. mūsu tekstā 102. Ipp.

Par to, ka Oša vadība bijusi «sekmīga», mēs nešaubāmies, bet par to, kādu īsti «drošsirdību» slepkavu barvedis Osis parādījis «cīņās» pret neapbruņotiem sirmgalvjiem, bērniem un sievietēm, — to fašistu lapele kaunīgi noklusē…

Oše bija cieši saistīts ar Rīgas pilsētas prefektu Stiglicuun bija līdzdalībnieks asiņainajos notikumos, kas risinājās Rīgas prefektūrā. Rīgas «kārtības» dienesta štābā Oše darbojās līdz 1942. gadam, kad viņu ar Jekelna svētību iecēla par iekšlietu ģenerāldirektora Oskara Dankera vietnieku. Sājā amatā būdams, Oše piedalījās ne vien latviešu policijas bataljonu organizēšanā, bet ari instruēja briesmu darbiem Latvijas apriņķu policijas priekšniekus un latviešu SD priekšniekus. Arī Oše šodien ir «politiskais bēglis» (Zviedrijā).

Anglijā, Saseksas grāfistē, dzīvo Rīgas «kārtības» dienesta priekšnieka Veisa palīgs, buržuāziskās armijas pulkvedis Roberts Osis, vēlāk Latvijas «kārtības» dienesta (šucmaņu) štāba priekšnieks, Rīgas policijas pulka un latviešu 19. SS divīzijas pulka komandieris.

Osis ilgus gadus bija buržuāziskās Latvijas armijas komandiera, vēlāk — Ulmaņa fašistiskās valdības kara ministra ģenerāļa Berķa adjutants.

… 21. augustā policists Tupezis apcietinājis Polijas žīdu Mozu Blumencvaigu, kas izbēdzis no žīdu darba nometnes.

7. septembrī aizturēts angļu kara gūsteknis lidotājs Dermonts Flinns, kas izbēdzis no Mēmeles kara gūstekņu nometnes. Abi nodoti SD rīcībā.

H. Grauds,

policijas majors un Liepājas prefekts.

T. Volbergs, policijas kapteinis.

Parakstījuši

Ari šis dokuments apliecina latviešu fašistu nelietības.

Jau 1941. gada 1. jūlija Osis skaļi deklarēja savus uzskatus, paziņojot visiem fašistisko bandu locekļiem viņu uzdevumus: «Galvenais, netaupiet lodes! Lai visi šie smirdošie strādnieki, progresīvie inteliģentiņi un žīdi jūt, ko nozīmē mūsu vara!…»

Latviešu fašists Arvīds Bajārs, Cēsu bende, kā dzinējsuns skraidīja pa pilsētas ielām, lai izrēķinātos ar katru, kas pamatoti nida nacistus un viņu rokaspuišus.

101. Ipp. ievietotas fotokopijas teksts

AKTS

1941. g. 1. oktobri Madon. apr. polic. 2. icc. priekšnieks Briedis nodeva Madonas koncentrācijas nometnes priekšniekam Kārkli-ņam saskaņā ar koncentrācijas nometņu pārvaldes pr-ka 1941. g. 19. septembra pilnvaru Nr. 170 visus Gulbenē novietotos polit. ieslodzītos līdz (ar) dokumentiem, naudas summām un citām mantām sekosi.

Seko ieslodzīto vārdi:

Jānis Aleksandrovs, Jegors Stepanovs, Jānis Gailītis, Antons Kamans, Herberts Laimonis Krūmiņš, Jānis Bikše, Indulis Bērziņš, Alfons Otvars, Alfreds Sietnieks …

Pēc lietu numuriem spriežot, tie ir tikai daži no daudzajiem, ko apcietināja Madonas apriņķa policijas priekšnieks. Mēģinājumi sameklēt kādu no ieslodzītajiem nedeva nekādus panākumus, tāpēc jāpieņem, ka visi viņi iznicināti.

Sis dokuments liecina, ka «kārtības policijas» funkcijās ietilpa ari upuru piegādāšana nacistu nāves nometnēm.

Tikpat aizrautīgi Osis vēlāk vadīja latviešu policijas bataljonu organizēšanu. Viņš baudīja pilnīgu SS policijas vadītāju Jekelna un Srēdera uzticību.

Osis kļuva 1943. gada septembrī par 1. latviešu policijas pulka komandieri. Pulku izveidoja no trīs policijas bataljoniem un īsu brīdi paturēja apmācību nometnē Daugavpilī.

Oktobra sākumā Oša komandētais pulks devās no Daugavpils nevis uz fronti, bet uz dienvidrietumiem, uz Poliju cīņā pret brīvību mīlošo poļu tautu. Oša banda trakoja, asinis plūda straumēm. Cieta galvenokārt poļu sievietes, bērni, sirmgalvji. Te sevišķi «izcēlās» 276. latviešu policijas bataljons, kas bija pulka sastāvā.

1943. gada novembra sākumā 1. latviešu policijas Rīgas pulks atgriezās Latvijā un tika izvietots Ludzā un Daugavpilī. Osi apmeklēja Jekelns, un 1943. gada 8. novembrī viņam personīgi pasniedza dzelzs krustu.

Vēlāk Osi pārcēla uz latviešu 19. SS divīziju. Pēc neilga laika Jekelns apžēlojās par savu mīluli un atsauca viņu no frontes, ieceļot par sakaru virsnieku savā štābā.

Padomju patriotu nāve Baltkrievijas mazpilsētā. Latviešu brīvprātīgie policisti piedalījās Šādos briesmu darbos. Viņi bija nacistu pirmie pailgi visur turf kur vajadzēja šaut un kārt mierīgus iedzīvotājus un pretestības kustības dalībniekus.

Tāda katru dienu dzīvē izskatījās latviešu buržuāzisko nacionālistu dievinātā «jaunā Eiropas kārtība». Vēl mirklis — un «jaunais eiropietis» bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem nogalinās Cilvēku.Ņujorkā šodien mīt Vilis Hāzners. Viņš bija Veisa adjutants un visu asinsdarbu līdzgaitnieks tai laikā, kad Veiss bija Rīgas «kārtības» dienesta priekšnieks.

Gandrīz veselu gadu Hāznera dzīve ritēja vienā solī ar Veisa darbību, un runāt par Veisa noziegumiem nozīmē runāt arī par Hāznera noziegumiem. No Veisa adjutanta viņu paaugstināja par okupētās Latvijas «kārtības» policijas štāba administratīvās daļas

Pa 280. latviešu brīvprātīgo policijas bataljona pēdām. Uzņemams izdarīts 1943. gada februārī Baltkrievijā.priekšnieku. Policijas bataljona saformēšana — tas bija Hāznera darbs pirms nākamā paaugstinājuma 1942. gadā, šoreiz Abrenes apriņķa policijas priekšnieka amatā. Viņš kļuva pilnīgs noteicējs šajā apriņķī. Otrā pasaules kara beigās Hāzners bija latviešu 15. SS divīzijas virsnieks. Arī tagad viņš savus noziegumus (Hāzners Abrenes apriņķī vien noslepkavojis ap 300 cilvēku) slēpj zem «politiskā bēgļa» izkārtnes.

Tajā dienā, kad Lobe devās cilvēku medībās uz Ventspili, Rīgā no Vidzemes atgriezās kāds cits pulkvedis — Arvīds Krīpens, kas tagad dzīvo Austrālijā. Kara pirmajās dienās viņš Smiltenes apkārtnē sapulcināja bruņotus bandītus, lai paslepus no mežu stūriem uzbruktu neaizsargātiem civiliedzīvotājiem, kas bēga no vācu fašistiem un evakuējās uz Padomju Savienības aizmuguri. Ieradies Rīgā, A. Krīpens palīdzēja formēt policijas bataljonus, par kuru «varoņdarbiem» šajās lappusēs jau rakstīts daudz, vēlāk kļuva iekšlietu ģenerāldirektora palīgs, 1943. gadā leģiona pulka koman-

dieris. īpaši ģenerāldirektora palīga amatā viņš, pēc paša izteicieniem, ieguvis lielu «pieredzi» antifašistu un citu «nevēlamu elementu» iznīcināšanā, citiem vārdiem — masveida slepkavībās, ko latviešu buržu-āizskie nacionālisti pastrādāja nacistiskās okupācijas laikā.

Ari šis 1943. gada vasarā Minskā izdarītais uzņēmums apsūdz Arāja bandu noziegumos. To slepkavām tautas nekad nepiedos.Gulbenes un Lubanas ezera 1944. gadā nošāva 200

«Pulkveža» pakāpi «jaunās Eiropas» cīnītāja gaitās ieguva arī buržuāziskās Latvijas pulkvežleitnants Voldemārs Gin-ters, kas tagad dzīvo Up-salā (Zviedrijā). Hitleriskās okupācijas laikā viņš bija policijas priekšnieks Aizputē, Jelgavā, Kuldīgā un Talsos, viņa rīcība ne ar ko neatšķīrās no pārējo buržuāziskās Latvijas augstāko virsnieku darbības šajos posteņos. 1943. gada novembrī viņš kļuva par 319. latviešu policijas bataljona komandieri un ne mazāk «veiksmīgi» kā Lobe un Ozoliņš veica slepkavu darbus pie Sebežas, Idricas apkārtnē. Tā, piemēram, uz viņa pavēli čigānu.

Protams, ar šeit minētajiem vārdiem ne tuvu nav izsmelts to latviešu tautas nodevēju — nacistu aktīvo atbalstītāju un nevainīgu cilvēku nogalinātāju saraksts. Taču te dokumentētie fakti pietiekami spilgti raksturo, kādus briesmu darbus nacistu okupētās Padomju Latvijas teritorijā pastrādājuši vācu fašistu kalpībā pārgājušie latviešu buržuāziskie nacionālisti.

NEVIS ĢENERĀLDIREKTORI, BET GENERĀLNODEVĒJI

Nodevējus, kam vajadzēja «pārstāvēt» latviešu tautu, vācu fašistiskie okupanti latviešu buržuāzisko nacionālistu vidū izraudzījās pēc rūpīgas pārbaudes. Kā liecina dokumenti, kuru fotokopijas publicējam tālāk, nodevēju kandidatūras izsvērtas ar vācisku akurātību, pēc sīkas iepazīšanās ar viņu biogrāfijām. Kvislingu netīrajam darbam par piemērotiem jeb, kā paši nacisti to apzīmēja, par «izlietošanai derīgiem» viņi atzina tos, kas neradīja ne mazākās šaubas, ka bez svārstīšanās sekmēs visu to verdzināšanas un iznīcināšanas plānu īstenošanu, kādus attiecībā uz okupētajām Baltijas zemēm un tautām bija izstrādājuši Hitlers, Himlers un Ro-zenbergs.

Jau vienpadsmitajā dienā pēc iebrukuma Rīgā nacisti ar īpašu rīkojumu aizliedza valkāt jebkādas militāras formas, aizliegumu attiecinot pat uz «latviešu policijas palīgdienesta darbiniekiem un pašaizsardzības spēkiem», kas Latvijas teritorijā cītīgi slepkavoja «nevēlamos elementus». Tas bija nepārprotams mājiens, ka latviešu buržuāzisko nacionālistu padibenes iebrucējiem bija vajadzīgas tikai tādēļ, lai ar viņu rokām realizētu asiņainu teroru pret Latvijas darba tautu un necilvēcīgās zvērības pret «mazvērtīgajām» rasēm un tautām. Par kaut kādām tiesībām šie nacistu sulaiņi nedrīkstēja pat sapņot. Ja kāds par to būtu šaubījies, tad pilnīgu skaidrību drīz vien rādija notikums ar Viktoru Deglavu.

Deglavs bija buržuāziskās Latvijas militārais atašejs Kauņā un par nacistu aģentu kļuva, atrazdamies vēl Hitlera reihā, kurp no Kauņas aizbēga 1940. gadā. Lai ciešāk to iesaistītu savos tiklos, nacisti viņam Berlīnē bija devuši kaut kādus solījumus par zināmas «autonomas latviešu pašpārvaldes» organizēšanu pēc Latvijas oku-pēšanas. Ar pirmajām iebrucēju vienībām ieradies Rīgā, šis militā-

rists savā politiskajā naivitātē iedomājās, ka šādi solījumi ņemami nopietni un ka melnās varas paspārnē viņš patiesi gūs kādu patstāvīgu lomu un stāvokli vietējā politiskajā dzīvē. Lai šādām nevēlamām ilūzijām darītu galu, gestapo laida darbā savu daudzkārt pārbaudīto metodi.

1941. gada 18. jūlijā Antonijas un Dzirnavu ielas stūra namā kāpņu telpā atskanēja spalgs šāviens. Viktors Deglavs, lodes ķerts, saļima. Pirmie pēc šāviena notikuma vietā ieradās … vairaki gestapo darbinieki un pievāca Deglava dokumentu mapi. Tika izplatīta versija, ka Deglavs izdarījis pašnāvību, bet nebija nekādu šaubu, ka šāvienam kāpņu telpā atskanēt licis gestapo priekšnieks Lange. Pat Bangerskis, kas pats atradās vācu nacistu aktīvāko kalpu vidū, savās pēc kara izdotajās atmiņās atzīst, ka «Deglavu likvidējusi gestapo. So pēdējo versiju pastiprināja tas, ka Deglava portfelis ar dokumentiem bija nokļuvis vācu policijas vai gestapo ierēdņu rokās un latviešiem šo dokumentu saturs palika nezināms.»

Gestapo atbrīvojās no sava aģenta tikai tāpēc, ka nebija īsti pārliecināta par viņa aklo padevību, bet daudzi citi nodevēji izturēja visrūpīgāko pārbaudi un tika izvirzīti par okupētās Latvijas «pašpārvaldes» ģenerāldirektoriem, kļuva savas tautas ģenerāl-nodevēji.

Pievērsīsimies dažiem dokumentiem (skat. 108,— 113. lpp.).

«…Viņš vācu vēstniecībā saņēma savu pasi un 1940. gada 19. jūnijā devās uz reihu … īsi pirms Austrumu karagājiena Dan-kers iepazinās ar ministeriāldirektoru Dr. Kleistu, kas viņam izteica priekšlikumu pēc Latvijas atbrīvošanas un nomierināšanas vadīt latviešu uzticības padomi. Pēc tam kad ģen. Dankers bija devis savu piekrišanu, viņš tika stādīts priekšā reihsministram Ro-zenbergam,» ta savā ziņojumā ģenerālkomisāram Dreksleram rakstīja gestapo priekšnieks Lange. Tātad Baltijas tautu iznīcināšanas dedzīgākais sludinātājs Alfrēds Rozenbergs jau Vācijā atzina Dankeru par «izlietošanai derīgu». Iebildumu, redzams, nav bijis ari Himleram un nacistu izlūkdienesta šefam Kanarisam, jo nākamā kvislinga biogrāfijā ir fakti, kas nacistiem varēja tikai imponēt:

«…Ģenerālis Dankers kopā ar ģenerāli Hartmani devās uz fīrera 50 gadu dzimšanas dienas_svinībām Berlīnē, kur viņam fīrera uzdevumā pasniedza vācu Ērgļa ordeni ar zvaigzni.» Zināmās vācu hitleriešu aprindās gan pacēlies jautājums, «kāda bija viņa nostāja pret kara laikā ar Poliju Liepājā internētajiem vācu virsniekiem. Vai taisnība, ka vācu virsnieki tikuši tirdīti. . .» Arī uz šo jautājumu SD komandieris varēja dot nacistiem patīkamu atbildi.

108.—111. Ipp. ievietotās fotokopijas teksta tulkojums.

Rīgā 1942. g. 29. maijā Moltkcs ielā 1

Drošības policijas un SD komandieris Latvijā

Nod. Ill L В Nr. 5701 Lie./Pa.

Ģenerālkomisāram Valsts padomniekam Dr. Drekslera kungam

Lieta: Atv. ģenerālis ģenerāldirektors Oskars Bankers Pamats: Attiec. 1942. g. 13. 3. raksts.

Pēc plašas izmeklēšanas un personīgas noklausīšanas par Dankera personu rodas sekojoša aina:

Oskars Bankers dzimis 1883. g. 14. 3. Lielauces pagastā… 1933. gadā Dankers -tika iecelts par Liepājas garnizona priekšnieku un reizē apstiprināts par Kurzemes divīzijas komandieri. Šeit, Liepājā, ģenerālis Bankers otrreiz apprecējās pēc tam, kad viņa pirmā sieva, somiete, 1932. g. bija mirusi, un proti, ar Liepājas vācieti Elīzi Irmu Mandavu. Sīs laulības viņam dienestā sagādaja daudz nepatikšanu. Tā kādā pieņemšanā pie Valsts prezidenta Ulmaņa toreizējais kara ministrs Balodis viņam atklāti lika noprast, ka latviešu ģenerālim nepiestāv laulības ar vācieti un tāpēc viņam jārēķinās ar iespēju tikt atvaļinātam. Arī augstākajās virsnieku aprindās šīs laulības tika uzskatītas par nosodāmām.

1939. gadā ģenerālis Dankers kopā ar ģenerāli Hartmani kā Latvijas armijas pārstāvji devās uz fīrera 50 gadu dzimšanas dienas svinībām Berlīnē, kur viņam vācu vēstniecībā Vadoņa uzdevumā pasniedza vācu Ērgļa ordeni ar zvaigzni.

Kad 1939. gadā notika baltvācu repatriācija, ģenerālis Dankers gribēja tajā piedalīties un šajā sakarībā viņam bija saruna ar kara ministru Balodi…

Kad ģenerālis Rozenšteins 1939. gada irudenī uzņēmās virspavēlniecību, tika atvaļināta vesela virkne veco virsnieku, tai skaitā arī ģenerālis Dankers, un proti, sākot ar 1940. g. 4. 1. No divīzijas komandēšanas viņš bija atteicies jau pirms ziemassvētkiem. Tagad pēc atvaļinašanas viņš gribēja piedalīties otrajā repatriācijā. Bet, tā kā viņa bērns vēl nebija pat gadu vecs un nevarētu ziemā pārciest pārcelšanās grūtības, Dankers nolēma tikai vasarā doties uz impēriju. Tūlīt pēc boļševiku ienākšanas viņš vācu vēstniecībā saņēma savu pasi un jau 1940. g. 19. 6. devās uz impēriju. Viņš netika uzlūkots par Baltijas bēgli, bet atzīts par repatriantu.

īsi pirms austrumu karagājiena iesākuma Dankers iepazinās ar ministeriāldirektoru Dr. Kleistu, kas viņam izteica priekšlikumu pēc Latvijas atbrīvošanas un nomierināšanas vadīt latviešu uzticības padomi. Pēc tam kad ģenerālis Dankers bija devis savu piekrišanu, viņš tika stādīts priekšā reihsministram Rozenbergam.

1941. gada jūlija beigās Dankers ieradās Rīgā, kur ģenerālis Roks

1941. g. 21. 8. viņu iecēla par Iekšlietu un personālo jautājumu ģenerāldirektoru.

Cik noskaidrots, Polijas karagājiena laikā Liepājā nekad nav internēti vāou virsnieki. Runa, acīm redzot, ir par lidmašīnas apkalpi, kas izdarīja piespiedu nolaišanos, — 6 feldfēbeļiem resp. apakšvirsniekiem, kas pēc Latvijas armijas štāba norādījuma tikuši Liepājā internēti. Tieši ģenerālis Dankers pievērsa īpašu uzmanību, lai pret šiem vācu lidotājiem izturētos ar cieņu. Ar viņa gādību tie neapbruņota posteņa pavadībā drīkstēja brīvi staigāt pat kara ostas apkaimē un visu laiku, kamēr viņi bija Liepājā, uzturēja visciešākos sakarus ar vācu sūtniecību. Vācu lidotāju dzīves apstākļi bija nevainojami. Par nievājošu izturēšanos nav nekādu ziņu. Tai pašā laikā Liepājā speciālā nometnē bija internēti ap 600 poļu karavīri. Iesākumā poļu virsniekiem tika dotas tādas pašas tiesības kā vācu lidotājiem. Par labāku izturēšanos pret poļiem resp., ka viņiem dotu lielāku brīvību, pēc Liepājā ievāktajām ziņām nekas nav konstatēts. Rad vēlāk 60 poļu virsnieki izdarīja bēgšanas mēģinājumu, izturēšanās pret poļiem bija ļoti stingra …

Aptauja baltvācu aprindās neapšaubāmi pierādījusi, ka ģenerālis Dankers bija viens no nedaudzajiem latviešu ģenerāļiem, kas arī pēdējos gados, kad Ulmaņa kurinātais naids pret vāciešiem bija savā apogejā, ļāva vāciešiem apmeklēt apakšvirsnieku kursus. Kāds gadījums, kas savā laikā daudz tika pārspriests, dod nepārprotamu liecību, ka Dankers ir pret vāciešiem draudzīgi noskaņots. Dankeram kā komandējošam ģenerālim bija vācu šoferis, un kādos manevros viņa virsnieki viņam to pārmeta. Ģenerālis Dankers pameta savus virsniekus un, neatbildējis viņiem ne vārda, iekāpa savā automobilī un aizbrauca. Vācu šoferi ģenerālis Dankers neatlaida.

… Pēc savas nostājas viņš, bez šaubām, ir piemērots ģenerāldirektora amatam. Vai viņš vēl ir garīgi pietiekami mundrs, lai izpildītu savus uzdevumus, kļūs redzams viņa praktiskās darbības laikā.

Parakstījis Dr. Lange, S S- šturmbanf īrers.

Par pareizību atbild (paraksts)

SS-hauptšturmfīrers.

Dankera politiskajā novērtējumā, ko sniedzis Lange, ir gan arī tāda vieta: «Vai viņš vēl ir garīgi pieliekami mundrs, lai izpildītu savus uzdevumus, kļūs redzams viņa praktiskās darbības laikā», «viņam maz iniciatīvas, nepietiek spriešanas spēju», taču gestapo priekšnieks tūdaļ piebilst: «Viņš cenšas pēc labākās sirdsapziņas izpildīt savu amatu un sekot vācu uzraudzības pārvaldes norādījumiem.»

Pārliecinājušies, ka «pēc savas nostājas viņš, bez šaubām, ir piemērots ģenerāldirektora amatam», nacisti īsi pirms sava nodevīgā uzbrukuma Padomju Savienībai lika priekšā Dankeram kļūt par savu dienderi «ģenerālplāna Ost» īstenošanai Latvijā. Hitleriskās Vācijas izraisītā agresīvā kara mērķi un metodes nevienam tolaik nebija vairs sveši. Hitlerisko okupantu zābaks jau nesaudzīgi mīdīja Cehoslovakijas, Polijas, Norvēģijas, Dānijas, Holandes, Dienvidslāvijas un citu zemju tautas. Cīņā pret brūnā mēra uzkundzēšanos cilvēcei jau asiņoja Francija un Anglija. Taču šis buržuāziskās Latvijas armijas ģenerālis labprātīgi stājās nacistu noziedznieku bandas kalpībā, lai palīdzētu tiem īstenot viņu agresīvos kara plānus, izdarīt visbriesmīgākās ļaundarības.

114. Ipp. ievietotas fotokopijas teksta tulkojums Austrumzemes reihskomisāra preses šefs

Rīgā 1944. gada 7. februāri

SLEPENI

Reihskomisāram Lozes kungam Rīgā

Nesen pie manis ieradās pulkvežleitnants Grebe, kas pēdējā laikā darbojās pretizlūkošanas daļā šeit Rīgā un tagad reiha DAF vadībā kā vecākais nodajas vadītājs vada Austrumeiropas zemju nodaļu. Viņš ir Austrumeiropas jautājumu speciālists un jau pēc pasaules kara ilgus gadus darbojas kā politiskais padomnieks vācu karaspēka daļās un sūtniecībās. Tiekoties mēs runājām ari par ģenerālī Dankeru. Es viņam jautāju, kā viņš vērtē ģenerāli Dankeru, it īpaši viņa nostāju pret Vāciju. Viņš to formulēja apmēram šādi: «Ģenerālis Dankers, ko es pazīstu kopš ilgiem gadiem, bez šaubām, ir ārkārtīgi draudzīgi noskaņots pret vāciešiem. Viņa sieva ir vāciete. Tāpēc viņa paša tautieši pret viņu izturas visai naidīgi. Lai savu tautiešu acīs pasvītrotu, ka aizstāv latviešu tautas intereses un, tā sakot, neitralizētu patiesās simpātijas pret Vāciju, viņš šad un tad maskējas ar dažkārt mazliet indiferentiem formulējumiem par Latvijas attieksmi pret Vāciju.»

Atzīts par «izlietošanai derīgu» un darbos pierādījis, ka savus nodevēja uzdevumus pilda, neraudzīdamies, cik asiņu tas maksā latviešu tautai, Dankers tika pienācīgi atalgots. Okupācijas sākumā viņš bija iekšlietu un personālo jautājumu ģenerāldirektors, vēlāk kļuva par «pašpārvaldes» iekšlietu ģenerāldirektoru un pec tam arī par «pašpārvaldes» pirmo ģenerāldirektoru.

Dankera vadītā iekšlietu ģenerāldirekcija bija visplašāk sazarotā «pašpārvaldes» iestāde. Tajā ietilpa visi departamenti un pārvaldes, kas līdztekus gestapo un SD realizēja asiņainā nacistiskā terora un genocīda funkcijas, varmācīgi rekrutēja latviešus nacistu bruņotām vienībām. Drošības, kārtības un citas policejiskās pārvaldes iekšlietu ģenerāldirekcijā jau no pirmajām okupācijas die-dām vadīja civiliedzīvotāju iznīcināšanas akcijās specializējušās

116. Ipp. ievietotās fotokopijas teksta tulkojums

MANA BIOGRĀFIJA

Esmu dzimis 1886. gada 15. jūlijā Cēsu apriņķa Raunas pagasta, Stalunu mājās, Kārļa un Karlīnes Vinteru ģimenē. Mani senči vairāk nekā 200 gadus dzīvojuši šajā sētā un 1848. gadā iepirkuši to no barona Fmīla fon Vulfa savā īpašumā.

1933. gadā informācijas nolūkos apmeklēju Vāciju, biju arī lauksaimniecības izstādē Berlīnē. Sājā laikā pirmo reizi dzirdēju runājam Liclvācijas vadoni Ādolfu Hitleru. Lielā kārtība un priekšzīmīgā organizācija, pie kuras jebkādas nesaskaņas un partiju strīdi ir pilnīgi izslēgti, atstāja uz mani dziļu iespaidu. Pēc atgriešanās Latvijā es sniedzu ziņojumu savai priekšniecībai, piezīmēdams, ka šāda kārtība būtu derīga arī Latvijā.

… Es uzturēju sakarus ar Lielvācijai tuvu stāvošiem pārstāvjiem un organizēju partizānus, kuru darbībā arī pats kopš

1942. gada 22. jūnija (acīm redzot, pārrakstījies. — Aut.) aktīvi piedalījos un oficiāli skaitījos Raunas pašaizsardzības vienībā, vēlāk ari Valmieras un Valkas apriņķī.

No visas sirds esmu pateicīgs tam vīram, kas ar savu karotāju pulku glāba latviešu tautu un zemi, ur. noteikti zinu, ka nav citas izejas kā uzvarēt vai arī visai tautai mirt.

Valmierā 1942. g. 4. jūnijā.

V. Vinters,

Valmieras apriņķa vecākais.

īstie vīri Latvijas lauku dzīves vadīšanai «pašpārvaldes» ģenerāldirektoru vērtējumā bija tie, kas, iepazinušies ar nacistisko Vāciju, ieteica «šādu kārtību» ievest ari Latvijā un pēc hitleriešu iebrukuma «pašaizsardzības vienībās» slepkavoja Latvijas civiliedzīvotājus.

militārpersonas — Vilis Janums (ģenerāldirektora vec. referents), Voldemārs Veiss (ģenerāldirektora pirmais palīgs drošības lietās), Arvīds Krlpens (ģenerāldirektora otrais palīgs), Arvēds Oše (vecākais referents), Roberts Osis (kārtības policijas departamenta direktors), Arturs Silgailis (personāllietu departamenta direktors), pērkoņkrustietis Gustavs Celmiņš (brīvprātīgo kārtības sargu daļas priekšnieks), bijušais Rīgas prefekts Pēteris Pommers (Rīgas kārtības dienesta priekšnieks), bijušais politiskās pārvaldes priekšnieks Roberts Stiglics (Rīgas prefekts) un citi latviešu tautas nodevēji, kas pilnīgi sevi bija atdevuši nacistu rīcībā.

Iekšlietu ģenerāldirekcijas rīcībā bija arī plašs fašistiskā terora aparāts apriņķu policijas iestāžu veidā. Tās vadīja tādi paši nacistu ielikteņi— Harijs Grauds (Liepājā), Osvalds Stalis (Daugavpilī), Jānis Veide (Rīgas apriņķī), Valeriāns Reineke (Madonā), Jānis Uļuks (Aizputē), Kārlis Vitenbergs (Kuldīgā), Augusts Dzenltis (Jelgavā), Alberts Eihelis (Rēzeknē), Vilis Hāz-ners (Abrenē) u. c. Sīs ģenerāldirekcijas pakļautībā bija ari apriņķu vecākie — Roberts Bringers (Rīgas apr.), Jānis Venners (Cēsu apr.), Voldemārs Vinters (Valmieras apr.), Aleksandrs Mūrnieks (Liepājas apr.), Alfrēds Banga (Tukuma apr.), Aloizijs Bu-dže (Daugavpils apr.), Antons Ruško (Ludzas apr.) u. c., tāpat pilsētu vecākie — Jānis Blaus (Liepājā), Jānis Niedra (Daugavpilī) un citi, kas kalpībā nacistiskajiem okupantiem centās neatpalikt no «pašpārvaldes» lielajiem kvislingiem.

Blakus iekšlietu ģenerāldirektoram Dankeram otra redzamākā persona «pašpārvaldē» bija tieslietu ģenerāldirektors Alfreds Vald-manis.

Tikko Latvija nokļuva fašistiskajā okupācijā un visā zemē jau trakoja visbriesmīgākais melnās varas terors, Valdmanis «Tēvijas» slejās publiski apliecināja savu padevību un nelokāmo ticību Ādolfam Hitleram: «…latvieši grib kopā ar vācu tautu dzīvot un atrast savu vietu Jaunajā Eiropā vai arī kopā ar šo varoņu tautu bojā iet. Cita ceļa mums nav…, cita ceļa mēs arī negribam un nekad vairs negribēsim.»

«…Mūsu nākamais ceļš ir pilnīgi skaidrs: mēs esam izšķīrušies paļauties Lieivācijas vadībai… Aizvērsim pagātnes lapas pusi un uzsāksim jaunu. Sī jaunā lapas puse ir tā, ko latvietis gaida. Sī gada 13. jūlijā latviešu pilnvarotā delegācija (Valdmanis bija šis delegācijas vadītājs. — Aut.) nosūtīja Lieivācijas un visu indoģermāņu tautu vadonim Ādolfam Hitleram pateicības telegrammu, izsakot tajā latviešu tautas cerību piedalīties Eiropas atbrīvošanas karā un nodot latviešu tautas likteņus Ādolfa Hitlera rokās.»

Noraksts.

Dienesta atzīme

par sarunu ar Valdmaņa kungu.

1. Uz manu jautājumu, kā Valdmaņa kungs iedomājas bijušās Latvijas brīvvalsts nākotni, viņš atbildēja, ka uzskatot par pilnīgi izslēgtu, ka Latvija kaut kādā formā nākotnē varētu būt autonoma valsts. Tam neticot arī neviens prātīgs politiķis Latvijā. Šādas domas piekritēju pulciņš esot ārkārtīgi niecīgs. Viņš izteicās, ka spēšot apliecināt, ka latviešu tauta būtu ļoti apmierināta, ja tai bū'tu iespējams zināmā mērā saglabāties.

Rīgā 1941. gada 7. oktobrī.

Parakstījis

Dr. Drekslers.

Valdmanis, Skujevics un Žagars saņem tautas nodēvēju amatus no nacistu ģenerālkomisāra Drekslera.A. Valdmanis bija fašistiskā diktatora Ulmaņa favorīts un «15. maijia valdības» finansu ministrs. Apcerot šīs valdības kādreizējo ārpolitiku, fašistiskā «Tēvija» nākamo tieslietu ģenerāldirektoru atestēja ar vārdiem: «Vācijas virzienā darbojošais Valdmanis …» Nacistu lapa zināja, ko tā raksta, jo tai nebija noslēpums, ka Valdmanim jau kā Ulmaņa finansu ministram bija cieši kontakti ar Berlīni. Ka viņš laikus gatavojies padevīgai kalpošanai okupantiem, to pats Valdmanis neslēpa vairs ne mirkli, tikko Latvijas zemi sāka bradāt nacistu naglotais zābaks.

Zīmīgu liecību tam, starp citu, var atrast Bangerska atmiņās: «… Uz ielas satikos ar Alfr. Valdmani. Atceros, ka Valdmanis izteicās: «Varbūt vēl mums nāksies kopā darboties.» Viņš man arī pateica, ka uz viņa doto rīkojumu un norādījuma pamata sastādījusies Latvijas pārvalde .. .»

Eksistē kāds visai zīmīgs dokuments ar grifu «slepeni». Tā saturs — «pašpārvaldes» ģenerāldirektoru raksturojumi, ko devis nacistu tieslietu virspadomnieks fon Nolteins. Ar 1942, gada 28. jūliju datētais raksts adresēts Rīgas ģenerālkomisāra II-c nodaļas vadītājam Zommerlatem (sk. fotokopiju).

Tieslietu virspadomnieks ziņoja, ka «tieslietu ģenerāldirektors mag, iur. Alfreds Valdmanis nav neaprakstīta lapa … Katrā ziņā Valdmanis daudzajos kopējā darba mēnešos vienmēr ar labpatiku sekojis mušu norādījumiem un mūsu pasākumus uzņēmis ar pilnīgu izpratni…»

Nacistu «pasākumus» — faktiski viszvēriskāko teroru, nepārprotamus draudus pēc Hitlera un Himlera vēlēšanās iznīcināt latviešu tautas lielum lielo daļu — Valdmanis uzņēmis «ar pilnīgu izpratni»!

5ajā pašā slepenajā rakstā gan minēts, ka «daudzi uzstājas pret viņu». Kas bija šie daudzie? «No latviešu puses galvenokārt «Pērkoņkrusts», no vācu puses tie, kas noskaņoti par sadarbību ar pērkoņkrustiešiem.»

Fašistiskās okupācijas sākumā vācu nacistu aprindās tiešām pastāvēja izteikta tendence visciešāk sadarboties ar «pērkoņkrustiešiem», jo vācu okupanti augstu vērtēja viņu antisemītismu. Nacistu gaumē bija arī tas, ka «pērkoņkrustieši» izrādījās simtprocentīgi «brīvi no himēras, ko sauc par sirdsapziņu», un aktīvi piedalījās kā ebreju, tā citu tautību «nevēlamo elementu» masveida iznīcināšanā kopš pirmajām hitleriešu iebrukuma stundām. Hitleriskās okupācijas sākumā «Pērkoņkrusta» štābā Rīgā darbojās 87 algoti cilvēki, no kuriem daudzi paralēli ieņēma vadošus amatus dažādās ģenerāldirekcijās un, protams, pretendēja uz vēl augstākiem amatiem.

Tādā situācijā «pērkoņkrustieši», dabiski, atzina Valdmani par nevēlamu konkurentu, un tikai ar šīm bailēm no konkurences

122. Ipp. ievietotas fotokopijas teksta tulkojums

Noraksts!

Ģenerālkomisārs Rīgā Rīgā 1942. gada 27. februārī.

Ostlandes reihskomisāra

kungam

Rīgā

Saturs: Latviešu iekšpolitika RMfdbO ziņojums 10/42.

Ziņojumā pareizi norādīts, ka zemes pašpārvaldes vadošajā postenī var būt tikai tāds vīrs, kas atzīst vācu tiesības vadīt un ir gatavs latviešu tautu piesaistīt vācu tautai. Esmu pārliecināts, ka Valdmanis tam ir gatavs. Man un maniem līdzstrādniekiem viņš vairākkārt paziņojis, ka vairs netic patstāvīgai Latvijai.

…Skaidri izteicās par Latvijas pievienošanu Vācijai un arī vēlāk — 1940. gada martā un aprīlī viņš plānojis valsts apvērsumu, lai īstenotu šo mērķi. Tas ir pierādīts, un to var apliecināt arī ārlietu ministrija.

Par Valdmaņa izturēšanos pret vāciešiem tāpēc neko nopietni iebilst nevar. Viņš grib, lai viņa tauta Lielvācijas impērijas ietvaros tiktu saglabāta, pie tam viņš skaidri apzinās, ka reiz notiks ģermanizācija.

Tāpēc man nav nekādu iebildumu, ka, ņemot vērā Valdmaņa uzskatus, viņu iece] vadošā postenī zemes pašpārvaldē.

izskaidrojama viņu nostāja pret Valdmanī, par ko savā rekomendācijas rakstā runā nacistu tieslietu padomnieks. Taču jau 1941. gada septembrī Lange izbeidza «Pērkoņkrusta» kā politiskas organizācijas darbību. Protams, gestapo šefs turpināja izmantot «pēr-koņkrustiešu» pakalpojumus cilvēku iznīcināšanas akcijās. Tāpat t. s. SD latviešu kartotēkā, kur reģistrēja nākamos nacistu upurus, joprojām darbojās «pērkoņkrustieši», daudzi ieņēma arī citus vadošus amatus, bet par politiski nozīmīgāku savu mērķu īstenošanai Ostlandē gestapo šefs un viņa augstākie priekšnieki — Hinders un Rozenbergs Berlīnē, Loze un Drekslers Rīgā — atzina latviešu buržuāzisko nacionālistu «prominento» pārstāvi Valdmani.

Nav noliedzams, ka sava veida «prasības» Valdmanim pret fašistiskajiem okupantiem bija. Lai tās labāk saprastu, mazliet jāpatkavējas pie viņa biogrāfijas.

Kā zināms, Valdmanis Ulmaņa fašistiskās diktatūras laikā taisīja spožu karjeru. 29 gadu vecumā viņš jau kļuva ministrs. Diktators bija pienācīgi novērtējis šī veiklā jaunā cilvēka lielās kombinatora spējas un, kas sevišķi svarīgi, viņa uzticību valdošo mantīgo aprindu interesēm. Blakus šīm īpašībām Valdmanim piemita alkatīga tiekšanās par katru cenu arī pašam iedzīvoties bagātībā. Fašistiskās okupācijas laikā viņa vēlēšanās bija — turpināt strauji pasākto paša un tuvo līdzgaitnieku bagātības vairošanu. To varēja panākt, uz latviešu tautas asiņu rēķina izkaulējot no nacistiem iespējami ātrāku un plašāku lielo uzņēmumu reprivatizāciju, ar ko okupanti nesteidzās, paši tīkodami Latvijā, tāpat kā visās citās okupētās zemēs, pievākt treknākos kumosus.

Ostlandes reihskomisāra Lozes preses šefs Cimmermans, piemēram, to lika saprast gluži nepārprotami: «Te vispirms jāiziet no tā, ka, karam izceļoties, Austrumos privātīpašumu vispār nebija. Tiesiskas prasības tātad neviens nevar celt…» («Tēvija», 1941. g.) Ar reihskomisāra Lozes 1941. gada 18. augusta rīkojumu «visus kādreizējos PSRS īpašumus, izejot no 1941. gada 20. jūnija stāvokļa», nacisti apķīlāja. Fašistu lapa paskaidroja, ka «īpašumu uzskaite, paredzams, prasīs ilgu laiku. Tikai pēc tās sekmīgas nobeigšanas varēs domāt par privātīpašuma atjaunošanu. Grūtības lielas. Jāizdara sava veida ģenerālinventūra. Tā prasīs laiku …»

Hitlerisko okupantu inspirēts, ar īpašu rakstu par privātīpašumu hitleriskajā valstī klajā nāca arī Silde. Izklāstījis nacistu «teoriju» par privātīpašumu un «pašierosmi» saimnieciskajā laukā, Silde paziņoja, ka «nacionālsociālistiskās īpašuma'tiesības atšķiras no tā absolūtā un neierobežotā īpašuma, kuru atzīst saimnieciskais

Apmaiņā pret latviešu tautas asinīm saņemt no vācu fašistu rokām kāda uzņēmuma re privatizācijas dokumentu — tāds bija Valdmaņa «nacionālisma» īstais saturs. Ievietodams šo attēlu, kur rādīts, kā reprivatizācijas dokumentu no ģeneralkomisāra Drekslera saņem Ķuzes fabrikas direktors Veidemanis, žurnāls «Laikmets» atzīmē ģeneralkomisāra vārdus, ka «Latvijas liktenis (lielo īpašumu liktenis! — Aut.) atrodas cieši vācu bruņoto spēku un latviešu SS leģiona rokās». Tātad — fabrikas un lielos namus var saņemt atpakaļ pret latviešu tautas asinīm. Un Valdmanis rūpējās, tai tās plūstu bagātīgi.liberālisms. īpašumu nacionālsociālistiskā izpratnē varētu pielīdzināt lēnim, ko pārvalda augstākā lēņu kunga interesēs …»

Bet Valdmanim bija grūti sagaidīt «ģenerālinventūras» nobeigšanu, un viņš visnotaļ centās pasteidzināt vienas daļas lielo īpašumu ātrāku nokļūšanu latviešu «nacionālo» bagātnieku rokās neatkarīgi no asins cenas, kādu tas maksātu latviešu tautai. Tās bija viņa vienīgās pretenzijas pret nacistiskajiem okupantiem. Latviešu darba tauta, latviešu inteliģence saskaņā ar «ģenerālplānu Ost» bija lemta bojā ejai, dzīvot vajadzēja tikai nelielam pārvācotam buržuāzijas virsslānim.

Visas vajadzīgās īpašības, kādas no kvislingiem prasīja nacisti, protams, bija arī pārējiem ģenerāldirektoriem. Voldemārs Zāgars, Bļodnieka jaunsaimnieku un sīkgruntnieku partijas izauklēts, ātri virzījās uz augšu. Tuvākos kontaktus ar hitlerisko Vāciju viņš nodibināja tad, kad 1938. gadā kļuva par Latvijas un Vācijas mežsaimniecības un koktirdzniecības komisijas priekšsēdētāju un bija loceklis Latvijas valdības komisijā preču apmaiņai ar Vāciju un

1941. gadā fašistiskie okupanti nodibināja Latvijā vācu sevišķo tiesu. Pēc ģenerālkomisāra Drekslera izklāstījuma tiesas atklāšanas aktā tai «kā vācu vadošai tiesai dots uzdevums ievest un realizēt vācu soda likumus, kas kalpo vācu tautas pašuzturēšanās gribai» un tāpēc «lai tās spriedums tālu iedarbojas šaja zemē…». Tie bija nepārprotami draudi latviešu tautai ar nāves sodiem izskaust katru pretestību saviem verdzinātājiem — vācu fašistiem. Sājā sevišķās vācu tiesas atklāšanas aktā piedalījās ari Valdmanis, tolaik tiesu pārvaldes ģenerāldirektora vietnieks. Jaunās tiesas pirmais spriedums bija — iris nāves sodi. Apsveicis tiesu, kas piespriež nāves sodus latviešiem, Valdmanis drīz kļuva tieslietu ģenerāldirektors.

Latvijas delegācijas vicepriekšsēdētājs pēdējās saimnieciskās sarunās ar Vāciju 1940. gada sākumā. Nacistiskās okupācijas laikā šie kontakti paplašinājās — saimniecības ģenerāldirektors, starp citu, kļuva par t. s. SD latviešu kartotēkas līdzstrādnieku un bija ciešos sakaros ar šīs Langes iestādes darbinieku Launagu.

Voldemārs Zāgars bija viens no tiem bezprincipu karjeristiem, uz kuriem attiecās pašu vāciešu izbrīna par to, «cik viegli var piekukuļot Latvijas valsts ierēdņus». Tieši tādēļ viņš arī bija noderīgs saimniecības ģenerāldirektora postenī, lai palīdzētu okupantiem izlaupīt Latvijas tautas saimniecību, sistemātiski izvedot uz Vāciju

Latvijas rūpniecības un lauksaimniecības ražojumus, izcērtot mežus, piesavinoties fabriku un rūpnīcu iekārtas. Kopējie zaudējumi, ko fašistiskie iebrucēji tādā kārtā un kara darbības gaitā nodarīja Padomju Latvijas tautas saimniecībai, sasniedza 2 miljardus rubļu (jaunajā cenu mērogā).

Kā zināms, nacistiskie okupācijas orgāni par masu parādību izvērta okupēto zemju civiliedzīvotāju varmācīgu iesaistīšanu darbā vai aizdzīšanu verdzībā uz Vāciju.

Kādā savā runā 1941. gada 9. novembrī Hitlers norādīja: «Attiecīgajās teritorijās iedzīvotāju skaits, kas patlaban strādā mūsu labā, ir 250 miljoni cilvēku, bet to iedzīvotāju skaits, kas netieši kalpo mūsu interesēm, ir 50 miljoni cilvēku. Kas attiecas uz pasākumiem, ko veicam vācu teritorijā, tas ir, tur, kur mēs valdām, tad to rezultātā mēs katrā ziņā pratīsim iejūgt darbā mūsu labā visus iedzīvotājus līdz pēdējam cilvēkam.» Un latviešu kvislingi visnotaļ palīdzēja nacistiem pastrādāt šo kara noziegumu, pretēji starptautisko tiesību normām iesaistot okupēto zemju iedzīvotājus hitleriskās Vācijas kara rūpniecībā un citos militāra rakstura darbos.

V. Zāgara vadītajā saimniecības ģenerāldirekcijā ietilpa īpašs darba departaments. Tā direktors bija Pauls Reinhards, bijušās buržuāziskās Latvijas ārlietu ministrijas atbildīgs darbinieks. Sim departamentam bija pakļautas darba pārvaldes visās Latvijas pilsētās. Okupantu uzdevumā darba pārvaldes veica latviešu vīru un jaunekļu piespiedu iesaistīšanu policijas bataljonos, kurus sūtīja civiliedzīvotāju iznīcināšanas akcijās arī ārpus Latvijas, piespieda stāties latviešu SS leģionā un citās bruņotās vienībās, sūtīja latviešus vergu darbos uz Vāciju.

Pēc datiem, ko publicējusi Latvijas PSR Ārkārtējā komisija vācu fašistisko iebrucēju ļaundarību izmeklēšanai, pavisam uz Vāciju aizdzīti 279 615 Latvijas iedzīvotāji. To skaitā desmiti tūkstoši vergu darbā hitleriskajā reihā nokļuva kara noziedznieka Zaukela [11] aģenta reinharda darba pārvalžu nelikumīgās un varmācīgās rīcības rezultātā.

«1943. gada beigās vairāk nekā 5 miljoni vīriešu, sieviešu un bērnu strādāja impērijā. Tiem jāpieskaita vēl simti tūkstoši, ko uz Vāciju nogādāja 1944. gadā. Miljoniem vīriešu un sieviešu bija izdzīti no savām mājām viszvēriskākā kārtā. Viņus jebkuros laika apstākļos lopu vagonos transportēja no visām Eiropas malām. Viņi strādāja fermās un rūpnīcās visā impērijā visnecilvēciskākos

Tāda bija Lesina daudzinātā «darba draudzība». Attēls rāda Vācijā aizdzīto ārzemju darba vergu sodīšanu ar nāvi pakarot Ķelnē-Erenfeldā 1944. gada beigās. Tā savu dzīvi svešumā beidza ne mazums uz Vāciju verdzībā aizdzīto Latvijas iedzīvotāju.apstākļos. Vecākiem atņēma bērnus, un daudzi kļuva bāreņi uz visiem laikiem. Viņus paņēma tad, kad tie bija.pārāk mazi, lai atcerētos, no kurienes tie atvesti,» norādīja Lielbritānijas galvenais prokurors Nirnbergas prāvā Hartlijs Soukross.

To pilnīgi var attiecināt ari uz vergu darba sagādāšanas metodēm, kādas lietoja Latvijā. Lai minam, piemēram, ka tūkstošiem vīriešu, sieviešu un bērnu varmācīgi sadzina Salaspils koncentrācijas nometnē, kur bērnus atņēma vecākiem, bet pēdējos lopu transportam paredzētos vagonos nosūtīja verdzībā uz Vāciju. Turp pēc tam nogādāja arī bērnus, un par to tālāko likteni ir pavisam maz ziņu.

Nacistu SD bija tas, kas izraudzījās ne vien ģenerāldirektorus, bet ari ģenerāldirekciju departamentu direktorus, to vidū, kā liecina 128. Ipp. dokumenta fotokopija, latviešu darba vergu piegādātāju reiham Reinhardu.

Kā visus citus, arī šo noziegumu pret cilvēcību ne vien attaisnoja, bet slavināja nacistu «ideoloģiskie» iztapoņas — latviešu buržuāziskie nacionālisti, nekautrēdamies vergu darbu uri bērnu nolaupīšanu iztēlot par «laimi un godu» noslēgt «darba draudzību» ar vācu fašistiem. Šodienas «politiskais bēglis» Vilis Le-siņš rakstīja: «. . . Latviešu vīri un sievas strādāja ne vien tēvzemē, bet arī Lielvācijā. tā blakus latvju-vācu .ieroču brālībai noslēgdami arī darba sadraudzību. Fronte mums visiem viena un vienota — tā sniedzas no Ziemeļu Ledus līdz Melnajai jūrai, no Austrumāfri-kas tuksneša smiltājiem līdz Norvēģijas fjordiem; un arī aizmugure mums visiem viena un kopīga — tā ir jaunā Eiropa.»

Iebrukušajiem nacistiem noderīgs Latvijas tautas saimniecības izlaupīšanai izrādījās arī kāds cits augsitāks buržuāziskās Latvijas valsts atbildīgs ierēdnis, kādreizējais finansu ministrijas saimniecības departamenta direktors Jānis Skujēvics. Kā jau -minēts, no visiem kvislingiem melnā vara prasīja ciešu sadarbību ar gestapo, Arī Skujēvics spēja šajā ziņā pilnīgi apmierināt visas attiecīgās prasības, un viņu iecēla par «pašpārvaldes» finansu ģenerāldirektoru. Nacistu sastādītā raksturojumā par viņu teikts: «. . .viņa nostāju pret vācietību diktē godīga vēlēšanās loti cieši sadarboties .. acīm redzami viņš pūlas pielāgoties mūsu uzskatiem . . .» (Latvijas PSR Centrālais valsts arhīvs.)

Šodien Skujēvics kā «politiskais bēglis» Anglijā raksta apcerējumus par to, kādus zaudējumus nacistiskie okupanti nodarījuši I,atvijas tautas saimniecībai (!). Kad? Tad, kad viņš bija nacistu ielikts šīs izlaupīšanas aktīvs līdzdalībnieks! Varam te atgādināt, ka uz laiku okupētajā Latvijas PSR teritorijā vācu nacisti un viņu latviskie rokaspuiši nopostīja 5790 rūpnīcu ēkas, 53 elektrostacijas, vairāk nekā 47 000 dzīvojamo māju, 183 slimnīcas, poliklīnikas un ambulances, 922 skolu un augstāko mācību iestāžu ēkas, 41 bērnu namu, 15 muzejus.

Par nacistiem politiski pilnīgi uzticamu sevi atestēja buržuāziskās Latvijas universitātes bijušais rektors Mārtiņš Prīmanis, kas Rīgā no Vācijas ieradās līdz ar iebrukušajām vācu nacistu armijas vienībām. «Pašpārvaldē» viņš kļuva par izglītības un kultūras ģenerāldirektoru.

Par satiksmes un tehnikas ģenerāldirektoru nacisti izraudzīja inženieri Osvaldu Leimaņi, augstāku buržuāziskās Latvijas dzelzceļu darbinieku ar lielu praksi valsts apzagšanā. Redzams, šī īpašība nacistiem labi imponēja, jo 1943. gadā Leimanis kļuva ari saimniecības ģenerāldirektors, un laupījums, kurā viņš dalījās ar okupācijas varas augstākajiem pārstāvjiem, kļuva vēl bagātāks. Savu uzticību «jaunajai kārtībai» šis kvislings jo spoži apliecināja

1944. gada 20. februārī, kad solidarizējās ar hitleriešu augsta ierēdņa «vēsturisko» telegrāfisko rīkojumu Nr. 2185 «par iedzimto dzelzceļa darbinieku prašanu ar nūjas sitieniem pa atsegtu vietu …»

Kad lauksaimniecības galveno direkciju pārveidoja par ģenerāldirekciju, nodevēju «pašpārvaldes» loceklis lauksaimniecības ģenerāldirektora amatā kļuva agronoms Jānis Andersons, bijušais ulmanisko mazpulku darbonis.

Nacistu okupācijas laikā daudzi brīnījās, kā Lange jau pēc dažām stundām varēja zināt, kas spriests un pārrunāts «pašpārvaldes» iestādēs, ģenerāldirektoru padomes sēdes ieskaitot. Bijušie Andersona «kolēģi» nezināja, ka visa šī informācija Langes rokās nonāca arī no viņa — lauksaimniecības ģenerāldirektora.

Ari Andersons tagad ir «politiskais bēglis» Zviedrijā un nekautrējas apgalvot, ka esot piedalījies kādā «legālā pretestībā» nacistiem. Sī «legālā pretestība» izpaudusies sadarbībā ar okupantiem nolūkā «kalpot latviešu tautai, tās dzīvībai un mantai».

Drīz vien pēc kara kļuva pieejami dokumenti un liecības, kas parada, ka par visām šādām «legālām» pseidopretestībām vislabāk allaž bija informēta Langes drošības policija.

Arī Rīgas ģenerālkomisāra politiskās nodaļas slepenais pārskats par «Rīgas latviešu sabiedrības noskaņojumu» spilgti atklāj, kā nacistiskie okupanti raudzījušies uz šādu «pretestības» kustību. Sājā dokumentā tā tiek atzīta par nenozīmīgu «jo vairāk tāpēc, ka to pilnīgi kontrolē SD»(!).

Atgriežoties pie «pašpārvaldes» darbības, katrā ziņā jāpievēršas vēl kādam tās noziegumam pret cilvēcību.

Latviešu fašisti mēģinājuši Kurzemē 1944. gada ziemā radīt versiju, ka t. s. «meža kaķi» it kā bijuši saistīti ar «nacionālo pretestības kustību». īstenībā tā bija «SS Jagdverband Ostland» organizēta bruņota banda, kuras uzdevums bija ne vien sagatavot kadrus spiegošanai, diversijām un teroristiskiem aktiem Padomju Armijas aizmugurē, bet arī ievilināt savā kontrolē tos latviešu jaunekļus, kas izvairījās no iesaukšanas nacistu karapulkos vai bija dezertējuši no leģiona. Raksturīgi, ka «SS Jagdverband Ostland» Latvijā vadīja pulkvežleitnants Emīls Grapmanis, kas buržuāziskajā Latvijā bija kara ministra Baloža adjutants, vienlaikus būdams nacistu izlūkdienesta aģents, kuram tādējādi bija pieejami visi buržuāziskās Latvijas armijas noslēpumi. «Meža kaķu» organizēšanā Grapmanim palīdzēja SS virsnieks, kas speciāli šajā nolūkā ieradās Latvijā no Berlīnes, no pazīstamā nacistu spiega un terorista Skorceni štāba.

Redzēdami, ka nenovēršami tuvojas Latvijas atbrīvošanas bridis, visi tie, kas nodevību un cilvēku iznīcināšanu bija pārvērtuši par arodu, steidzās rast patvērumu Vācijā vai neitrālajā Zviedrijā. Bet viņiem nepietika ar šo kauna pilno bēgšanu no nozieguma vietas. Viņi nolēma aizraut sev līdzi iespējami vairāk latviešu, lai ari Latvija kļūtu nāves josla bez iedzīvotājiem, kādas buržuāzisko nacionālistu organizētie un vadītie policijas bataljoni bija paraduši ar uguni un zobenu radīt nacistu okupētajos apgabalos citās padomju republikās. So Latvijas civiliedzīvotāju aizdzīšanu svešumā

132. Ipp. ievietotās fotokopijas teksta tulkojums

Rīgā 17. 7. 1942.

Slepeni!

IIc nodaļas vadītajam landratam Zommerlatem personīgi

Saturs: Ģenerāldirektora prof. Dr. Prīmaņa raksturojums.

Pašreizējais izglītības un kultūras lietu ģenerāldirektors un Rīgas universitātes rektors prof. Dr. Mārtiņš Prīmanis ieņem Īpašu stāvokli starp vadošajos amatos esošajiem latviešiem.

Profesora Prīmaņa stāvokļa vienreizīgums slēpjas tai apstāklī, ka viņš vairāk nekā citi vadošie latvieši bijis tuvās personiskās un dienesta attiecībās ar vāciešiem. Gan ar saviem dienesta sakariem, gan tāpēc, ka viņa sieva bija vāciete, viņš pilnīgi iedzīvojies vācu garīgajā pasaulē, tā ka viņa latviskā izcelšanās, ko gan viņš nekad nav noliedzis, gandrīz nemaz nav manāma. Vissvarīgākais pierādījums tam ir fakts, ka viņš savus bērnus Latvijas laikā audzinājis pilnīgi vācu garā.

Ja prof. Prīmanis, kas parlamentārisma periodā piederēja pie vāciešiem draudzīgās Berga partijas, Latvijas laikā politiskajā ziņā neizcēlās, bet drīzāk tika uzskatīts par izteikti apolitisku rektoru, tad šodien viņš ar visu savu personību pieslējies jaunajai kārtībai, kas radusies pēc tam, kad vācieši atbrīvoja šo zemi, pie kam viņam, kas cēlies jau vācu laikā pirms (pirmā.— Red.) pasaules kara, pilnīgi pašsaprotami liekas, ka šī zeme jāvada vāciešiem.

Šķiet, ka viņš ir vienīgais latvietis, kas iekšēji ir gatavs piekrist, ka augstskolas izglītība Latvijā plašā mērā tiek vāciskota.

So iemeslu dēļ es uzskatu profesoru Prīmām par politiski uzticamu un esmu pārliecināts, ka viņa darbība būs tikai noderīga reiha mērķu sasniegšanai Latvijas ģenerālapgabalā.

Ventspils apr. policijas priekšniekam.

Slepens!

Ziņojums.

Iesniedzot Ances k-ka Pavāra ziņojumu, paskaidroju, ka politiskais stāvoklis Ance ļoti slikts.

Iedzīvotāji noskaņoti apm. 50% komunisti, bet apm. 30% tādi, kas gan tieši komunistus resp. bandītus neatbalsta, bet par notikumiem arī neziņo. Tātad 80% neuzticamu. Stāvokli labi raksturo tas, ka mežā slapstās apm. 40 cilvēku iesaucamos gados, kā ari daudz bandītu. Līdz šim, pielietojot visas iespējas, ir izdevies sagūstīt tikai nedaudz. Tas pierāda, ka bandītu un dezertieru atbalstītāju ir ļoti daudz. Bandīti ir panākuši to, ka viņu terora iespaidā atrodas visi iedzīvotāji. Lai panāktu Ances pag. bandītu izskaušanu, ir nepieciešami izolēt vispirms no apcietinājuma atbrīvotos (minēti Pavāra ziņojuma pielikumā), kas vēl tagad aktīvi uztur sakarus ar

bandītiem, tos informē par visiem pretsoļiem no policijas utt. Š. g. 27. I Ancē apcietināta Emīlija Egendorfa un viņas meita Milda, dzīv. Ances Līdumniekos, pie kurām dzīvoklī uzturējās bandīti Gale-nieks Bērtulis un PanteloviČs Eduards.

Būtu vēlams Ances pagastā ievest līdzīgu izņēmumu stāvoklim, kas dotu iespēju radikāli rīkoties.

Iesniedzot ziņojumu Jūsu rīcībai, lūdzu Jūsu gādību pielikumā minētos izolēt.

14. II 44. g.

Ancē

(Paraksts.)

Ventspils apr. polic. II iec, priekšnieks

Izņēmuma stāvokli un arestus prasa šis policijas darbinieks, jo 80 procenti iedzīvotāju ir nacistu varai neuzticīgi! Grūti sniegt vēl raksturīgāku vērtējumu noskaņojumam, kāds valdīja latviešu tautā pēc vācu nacistu un viņu latvisko kalpu trīs gadus Ugās asiņainās varas.

nosauca par evakuāciju, un tās ierosinātāja bija latviešu «pašpārvalde» kopā ar latviešu SS leģiona ģenerālinspektora štābu. Jau

1944. gada 2. februāri leģiona ģenerālinspektors Bangerskis griezās šajā lietā pie ģenerālkomisāra Drekslera, bet nesaņēma nekādu atbildi. Līdz pat 1944. gada augustam izbraukšanai uz Vāciju bija vajadzīgas īpašas SD atļaujas, un, lai stimulētu nodomāto latviešu tautas izkaisīšanu svešatnes ceļos, Bangerskis 29. augustā griezās ar īpašu iesniegumu pie Himlera.

Ir zināms, ka ari vācieši Rīgas ielās gūstīja cilvēkus un varmācīgi nogādāja tos Vācijā. Tas notika gauleitera Koha uzdevumā, lai sagādātu vergus darbam vācu bruņošanās rūpniecībā un lauksaimniecībā. Neapstrīdams tomēr paliek fakts, ka plašas latviešu iedzīvotāju masas aizdzina vai, daļēji, ar mākslīgi sakurinātu «boļševiku briesmu darbu» propagandu aizvīla svešumā latviešu «pašpārvalde», kas bija šā nozieguma ierosinātāja, stimulētāja un īstenotāja. Tika pat radīts īpašs «evakuācijas» štābs ar bijušo Daugavpils pilsētas vecāko Niedru priekšgalā.

Kad Rīgas ostu vairs nevarēja izmantot iedzīvotāju aizvešanai un bija pārtraukta ari dzelzceļa satiksme ar Vāciju, par darba vergu koncentrēšanās vietu kļuva Kurzeme ar Liepājas un

Kurzemē sadzītie bēgļi jutās kā vajāti zvēri. Aizbildinoties ar cīņu pret «bandītiem» (tā hitlerieši dēvēja latviešu padomju partizānus), gestapo un SD slepkavoja latviešus, kas vairījās no kalpošanas SS leģionā. Vienu no ta laika daudzajām zvērībām apliecina Ventspils apriņķa policijas 3. iecirkņa priekšnieka ziņojums:

«… nodedzinātas sekojošas saimniecības: Mūrnieki, Grauzi, Vāveri, Zilāni un Dižķīri. Nodedzināto saimniecību drupās atrasti 20 sadegušu cilvēku ģindeņi, kā arī vēl lielāks daudzums sadegušu atsevišķu cilvēku ķermeņu daļas.»

Ventspils ostām. Pēc pašu okupantu datiem Kurzemē bija sadzīti 250 tūkstoši cilvēku. Kādi tur izveidojās apstākļi, var spriest no Bangerska ziņojuma vācu iestādēm 1945. gada 1. februārī: «.. . Neiespējamais haoss pārvaldē un saimnieciskā dzīvē, pārestības un netaisnības, kas sastopamas uz katra soļa, liek iedzīvotājiem ar mazāk stingru raksturu meklēt glābiņu mežā … Iedzīvotāji man vairākkārt izteikušies, ka tie sevi uzskatot par vajātiem zvēriem. Sis beztiesiskais stāvoklis izpaužas arī tuvinieku vēstulēs frontes

cīnītājiem, kuri tad bieži dodas patvaļīgā prombūtnē, lai būtu pie savējiem un tos aizstāvētu.»

Iedzīvotāju postu un ciešanas vēl pavairoja vācu gestapo, SD un GFP (slepenā lauku policija), dažādās Jagdkomando un citas nacistu terora vienības, kas piekopa vislielāko bandītismu pret mierīgajiem Kurzemes iedzīvotājiem un te sadzītajiem bēgļiem. Pat šādu zvērisku spaidu apstākļos svešumā aizdzenamie negribēja dzimteni pamest. Nācās iejaukties vācu varas iestādēm, un reihs-komisariāts pavēlēja visiem bēgļiem lidz 1945. gada 21. janvārim Kurzemi pamest un doties uz Vāciju. Taču «gribētāju bija maz», to atzīst pat tie, kas paši visnotaļ sekmēja šo vienas daļas latviešu tautas varmācīgo aizdzīšanu svešumā; to, piemēram, kādā savā grāmatā, kas iznākusi Zviedrijā, atzīst «politiskais bēglis», kādreizējais pērkoņkrustietis Freivalds.

LATVIEŠU DZĪVĪBAS NACISMA KARA MAŠĪNAI

Krievzemes novados, ko uz laiku bija okupējuši hitlerieši, Kurzemē, svešajā vācu zeme un citur kara kapos guļ tūkstošiem latviešu vīru un jaunekļu, ko nodevīgie «pašpārvaldes» ģenerāldirektori un izbijušie militāristi vieglu sirdi upurēja uz nacistu bandas izraisītā kara altāra. Tāpat tūkstošiem bijušo latviešu leģionāru, pazaudējuši dzimteni, tuviniekus, jaunību, veselību, jau ilgus gadus dzīvo smaga trūkuma pilnu invalīdu dzīvi dažādās svešās zemēs.

Pēc Hitlera un Himlera gribas saformētās latviešu vienības, kā zināms, gan nosauca par latviešu brīvprātīgo SS leģionu, taču īstenībā tās radīja ar rupju varu, pretēji visām starptautisko tiesību normām, okupētā teritorijā izsludinot mobilizāciju, ņemot palīgā kara tiesu un nāves sodus. Der piemetināt, ka kara beigu posmā, kad nekādi meli un viltus hitleriskās Vācijas sagrāvi nespēja aizkavēt, to klaji atzina ari toreizējais leģiona ģenerāl-inspekcijas štāba priekšnieks A. Silgailis, nekautrēdamies konstatēt, ka okupētā Latvija bijusi vienīgā zeme, kur kvislingi izdarījuši «kārtīgu mobilizāciju».

No 1915. gada līdz 1924. gadam dzimušo Latvijas pilsoņu mobilizāciju, saņemot «visu Latvijas zemes pašpārvaldes ģenerāldirektoru piekrišanu» un draudot ar sevišķo kara tiesu, O. Bankers izsludināja 1943. gada 24. novembri. Taču faktiski jau ilgi pirms šī atklātā starptautisko tiesību rupjās pārkāpšanas akta nacistu latviskie algotņi netaupīja nedz varu, nedz viltu, lai sagādātu hitleriešu bruņotajiem spēkiem papildinājumus «brīvprātīgu» latviešu vienību veidā.

Protams, nav ne mazākā iemesla par varas un viltus upuriem atzīt brīvprātīgos policijas, t. i., slepkavu bataljonu dalībniekus.

Ir labi zināms, ka tajos sastāvēja cilvēki, kas pēc pašu gribas pieteicās kalpot nacistiem, veikt to uzdevumā visbriesmīgākos noziegumus pret cilvēcību. Padibenēm, kas savas rokas ar nevainīgu cilvēku asinīm jau bija aptraipījušas slepkavotāju bandās, ko tūliņ pēc hitleriešu iebrukuma organizēja Veiss, Plensners, Osis, Lobe, Krīpens, Silgailis, Oše un citi fašistiskie militāristi, bija vienalga,

Leģionāru kapi. Tur guj nacisma kara mašīnā samaltie latviešu jaunekļi. Viņu nāve apsūdz latviešu buržuāziskos nacionālistus, kas noziedzīgi nodeva savu tautu.kur un cik asiņu vēl izliet. Taču par godu latviešu tautai jāliecina, ka šādu brīvprātīgo nebija daudz, un pavisam drīz nodevēju barvežiem bija jāķeras pie varas un viltus, lai piespiestu latviešu vīrus un jaunekļus stāties ar ieročiem rokās nacistu noziedzīgajā kalpībā.

Hitleriešu okupētajos apgabalos pastrādātie latviešu policijas bataljonu drausmīgie noziegumi nepalika noslēpums plašām latviešu tautas masām, un neviens godīgs cilvēks vairs negribēja stāties nacistu kalpībā.

1943. gada martā Rigā ar latviešu pašpārvaldes palīdzību vācu armijā iesauca 1000 latviešu jaunekļus, lielākoties skolniekus. Viņus nekavējoties ietērpa vācu uniformā un ar lielu troksni noorganizēja parādi 17. jūnija laukumā. Jau nākamajā dienā neapmācītos jaunekļus nosūtīja uz Ļeņingradas fronti, kur īsā laikā daudzi no viņiem krita. Tā tapa «rbrīvprātīgā» latviešu SS leģiona pirmā daļa.ATTĒLA: nāvei nolemto latviešu jaunekļu parādi pieņem Baltijas tautu bende Jekelns. Aiz viņa pa labi — Banger skis.Laba liecība tam ir Bangerska atzinums, ka «pārtraukumu formēšanas gaitā . . . nācās piedzīvot jau 1942. gada pašā sākumā … Ja vēlāk bataljonu skaits arī stipri pieauga, tad tas izskaidrojams ar dažādu spaidu un morālu ietekmējumu pielietošanu.»

Par šo spaidu pielietošanu nacisti uzdeva rūpēties latviešu tautas nodevējiem ar «pašpārvaldi» priekšgalā. «Brīvprātīgos» gādāt vajadzēja iekšlietu ģenerāldirekcijai, pērkoņkrustieša G. Celmiņa vadītajai «brīvprātīgo organizācijas galvenajai komitejai» un, protams, arī nacistu propagandas aparātam ar «Tēviju» priekšgalā.

Ir vērts mazliet pakavēties pie nacistiskās raganu dejas, kādu uzsāka «Tēvija», lai piegādātu hitleriešu kara mašīnai iespējami

Asiņainie latviešu fašistu pulkveži, nāves terora organizētāji un vadītāji kopš 1941. gada 1. jūlija Latvijā un tās kaimiņu zemēs, 1943. gada martā pulcējās Baltijas tautu bendes SS obergrupenfirera Jekelna mītnē. Te viņi, latviešu SS leģiona jaunizceptie pulku komandieri, nodeva svinīgo solījumu Hitlera un Himlera pārstāvjiem. Mēs malcļitos, ja domātu, ka arī viņi ar spaidiem un morālu ietekmējumu padarīti par nacisma karotajiem. Viņi kā brīvprātīgi bendes bija jau izpelnījušies hitleriešu uzticību.

Pulkvedis Augusts Apsitis jau 1941. gada jūnija pēdējās dienās vadīja &lt;rakcijas» Zaļeniekos, Jēkabpilī, Tērvetē, Auru, Glūdas, Mežmuižas un Lielplato-nes pagastā, bet pēc tam bija Jelgavas pilsētas SD vadošs darbinieks.

Pulkvedis Arvīds Ķrīpens tūdaļ pēc nacistu iebrukuma bija slepkavbandu vadītājs Smiltenes apkaimē un pēc ierašanās Rīgā kļuva Dankera otrais palīgs civiliedzīvotāju iznīcināšanas bataljonu formēšanai.

Pulkvedis Vilis Janums ieradās Latvijā no Vācijas reizē ar hitleriešu ordām, kļuva Dankera personāllietu referents, organizēja slepkavotāju vienības un eksekūciju bataljonus.

Pulkvedis Kārlis Lobe pēc nacistu iebrukuma kā Ventspils «pašaizsardzības spēku» priekšnieks gādāja, lai šī pilsēta ātri vien kļūtu «judenfrei», pēc tam bija «pašaizsardzības spēku» štāba priekšnieks un 280. policijas bataljona komandieris. Viņa vadībā šī vienība 1943. gada sākumā iznīcināja daudzas baltkrievu sādžas, nošāva vai sadedzināja sirmgalvjus, sievietes un bērnus, par ko Lobe no SS vadības saņēma dzelzs krustu.

Pulkvedis Voldemārs Veiss, kas Rīgas okupācijas pirmajā dienā ar Rīgas radio palīdzību rūpējās, lai tūdaļ sāktos fašistiskais terors — padomju valsts iestāžu bijušo darbinieku, kā arī ebreju slepkavošana, kļuva ģenerāldirektora Dankera pirmais pailgs «drošības lietās». —&gt;.

vairāk latviešu tautas asiņu. Ar nepārspējamu cinismu kovaļevski, lesiņi, šildes un liepiņi daudzināja Baltijas tautu «pienākumu iet palīgā vācu karavīram izcīnīt jauno Eiropu». Kalpošanu SS un policijas vienībās, piedalīšanos vissmagākajos noziegumos pret civiliedzīvotājiem Silde pasludināja par «liela goda parādīšanu latviešu tautai», bet Kovaļevskis prasīja no latviešu vīriem un jaunekļiem «prast arī krist, ja Marsam tā tīk .. .».

Taču latviešu tauta negribēja krist, kā to prasīja nodevējs Kovaļevskis tautu verdzinātāja un iznīcinātāja Hitlera uzdevumā. Brīvprātīgo ša varda patiesā nozīmē joprojām nebija, tāpēc, lai piegādātu latviešu dzīvības un asinis nacistu kara mašīnai, vajadzēja ķerties pie vel viltīgākiem, vēl nodevīgākiem pasākumiem.

1943. gada 17. februārī «pašpārvaldes» tieslietu ģenerāldirektors Valdmanis ataicināja pie sevis R. Bangerski un paziņoja:

«Nu, apsveicu jūs kā armijas komandieri… Atcerieties… es jums teicu, ka varbūt mums vēl nāksies kopā darboties. Tagad šis brīdis tuvojas… Tiek dibināts latviešu leģions.»

Kāda tai brīdī bija militāri politiskā situācija? Savās atmiņās Bangerskis atzīst, ka «jau pēc neveiksmēm pie Staļingradas bija redzams, ka Vācija karā neuzvarēs», taču latviešu «pašpārvaldei» tas nebija arguments, lai neiejūgtos vēl vairāk nacistu kara ratos un nesūtītu gluži veltīgā nāvē latviešu tautas dēlus.

Paklausot Dankera, Valdmaņa un pārējo ģenerāldirektoru norādījumam, Bangerskis un Silgailis, bet it drīz pēc viņiem arī V. Janums, A. Apsitis, A. Krīpens, V. Skaistlauks, V. Veiss un K. Lobe kā jaunieceltie leģiona pulku komandieri nodeva svinīgo solījumu, apņemoties «neierobežoti paklausīt vācu armijas virspavēlniekam Ādolfam Hitleram».

Leģions bija nodibināts. Bija iecelti tā vadītāji. Latviešu tautai paziņoja, ka «brīvprātīgie var pieteikties SS pieteikšanās punktā Austrumzemē, Rīgā, visās vācu policijas un žandarmērijas un arī latviešu policijas iestādēs».

Taču brīvprātīgo joprojām nebija. Un atkal rupja vara un viltus bija tie ieroči, ar kādiem hitleriešu latviskajiem dienderiem — «pašpārvaldes» ģenerāldirektoriem — vajadzēja gādāt leģionārus.

Ari pulkvedis Voldemārs Skaistlauks jau Rigas okupācijas pirmajā dienā stājās iebrukušo vācu fašistu kalpībā, bija savu asiņaino kolēģu draugs un līdzgaitnieks.

Kopā ar viņiem plecu pie pleca ar Latvijas ģenerālkomisāru Dreksleru un tris SS un policijas ģenerāliem Jekelnu, Srēderu un Hansenu stāv ari abi latviešu tielkvislingi — Dankers un Bangerskis.

Vispirms iekšlietu ģenerāldirektors O. Dankers izsludināja «zināmu gada gājumu iesaistīšanu totālajā darba pienākuma pildīšanā»:

«Pamatojoties uz austrumu reihsministra 1941. g. 19. decembra rīkojumu par darba pienākuma ievešanu, darba pārvaldes stājušās pie zināmu gada gājumu iesaistīšanas totālajā darba pienākuma pildīšanā.

Sakarā ar to attiecīgās personas saņem no policijas iestādēm uzaicinājumus ierasties uz medicīnisko pārbaudi, pie kam neierašanās gadījumā vainīgajiem saskaņā ar Austrumzemes reihs-komisāra 1942. gada 25. janvāra izpildnoteikumu pie rīkojuma par darba pienākuma ievešanu 8. un 9. paragrāfu draud spaidu nams vai cietuma sods, bet vieglākos gadījumos ievietošana piespiedu darbu nometnē.

Iekšlietu ģenerāldirektors Dankers.»

Sis «pašpārvaldes» paziņojums faktiski nozīmēja slēptu mobilizāciju. Attiecīgajiem gada gājumiem bija dota iespēja «brīvi izvēlēties» — vai nu stāties latviešu SS leģionā, par izpalīgiem vācu karaspēkā, vai doties svarīgos kara saimniecības darbos. Kam nāktu prātā «brīvi neizvēlēties» nevienu no šīm iespējām, tam saskaņā ar Dankera paziņojumu «draud spaidu nams» vai citas sankcijas. Sīs «brīvprātības» raksturošanai spilgtus faktus var atrast arī jau pieminētā Marnica liecībā. Atceroties, kā latviešu SS leģionam nelikumīgi, pielietojot krāpšanu, mobilizēti ārsti, Marnics pastāsta:

«Ar rīkojumu tika uzdots darba pārvaldei uzaicināt visus no 1919. gada līdz 1924. gadam dzimušos jauniešus ierasties darba pārvaldes birojos. Tur notika veselības pārbaude, un pēc tam katrs komisijas priekšā varēja izteikt vēlēšanos, kur viņu iedalīt… Ar to tad it kā tika saglabāts brīvprātības princips . .. Minētajos gada gājumos bija pārāk maz ārstu. Mans priekšlikums bija ārstiem

Vai nu stāties latviešu SS leģionā, vai kļūt par izpalīgu vācu karaspēkā — citu izeju neparedzēja hitleriešu iesaukšanas komisija šim ar latviešu pašpārvaldes gādību mobilizētajam latviešu jauneklim.(Pie sienas — trakā fīrera attēls ar tekstu zem attēla «Hitlers atbrīvotājs» …)paplašināt iesaukšanu no 1918. līdz 1912. gadam. Leģiona vadība piekrita, un mēs rīkojāmies šādi. Veselības kamera saaicināja ārstus kopā .. izstāstīja, ka visiem ārstiem, kas dzimuši no 1912. līdz 1918. gadam, jāiet dienēt leģionā. Drusku mēs pie šīs lietas izmantojām pārsteiguma momentu. Patiesībā mūsu rīcībai nebija nekāda likumīga pamata, bet vai ārsti tādā «juridiskā mijkrēslī», kad jauniešus kara dienestam mobilizēja darba pārvalde, sāks izšķirt pamatotu no nepamatotā .. .»

Personīgi piedzīvotu piemēru min bijušais latviešu SS leģiona virsnieks Ā. Blāķis savā ārzemēs izdotajā grāmatā «Medaļas otrā puse»:

«No leģiona ģenerālinspektora štāba (štāba priekšnieks toreiz bija plkv. A. Plensners) virsniekiem sāka piesūtīt iesaukšanas pavēles … Tā kā divas pirmās biju vienkārši ignorējis, tad trešo saņēmu jau ar piedraudējumu… ka nepaklausības gadījumā… tikšu novietots piespiedu darbā… Darba pārvalde… nostādīja alternatīvas priekšā — iet leģionā vai piespiedu darbos … Tā kā ari šo uzaicinājumu ignorēju, tad… man paziņoja, ka otrā policijas iecirkni pienācis rīkojums nogādāt mani darba pārvaldē vai pie leģiona iesaukšanas komisijas ar policijas palīdzību.»

«Ģenerāldirektori» (oli labi zināja šo «brīvprātības» veidu. No «pašpārvaldes» 1943. gada 27. februāra sēdes protokola Nr. 87 redzams, ka A. Valdmanim nav bijis noslēpums «katastrofālais iespaids uz tautas noskaņojumu», kādu radīja šis veids, kad «laukos jauneklim liek vienkārši parakstīt kādu papīru», un šis papīrs ir — mobilizācijas pavēle, tikai viltīgi formulēta.

Varbūt «ģenerāldirektoriem» nebija zināms, ka katastrofāls iespaids uz taulas noskaņojumu bija arī zvērībām, ko nacistu uzdevumā pastrādāja policijas bataljoni? Tās pašas sēdes protokolā lasāms, ka «kārtības sargus» izmanto eksekūcijām Baltkrievijā un Ukrainā. Līdzīgas liecības atrodamas latviešu SS leģiona ģenerāl-inspektora štāba 1943. gada 9. septembra dienesta atzīmē:

«… Šodien pl. 15 ģenerālinspektors Bangerskis kopā ar štāba priekšnieku bija aicināti pie austrumapgabalu augstākā SD un policijas vadītāja ģenerēja Jekelna uz kafiju, kurā notika'arī priekšā stādīšana reihsfīreram Himleram. Pēc priekšā stādīšanas reīhsfīrers lūdza ģenerālinspektoru un štāba priekšnieku pie sava galda, kur bija klāt arī ģenerālis Jekelns un ģenerālis grāfs von Piklers. Pirms reihsfīrera piesēšanās ģenerālis Jekelns uzaicināja ģenerālinspektoru apmeklēt viņu tā komandpunktā sakarā ar ievadīto akciju pret bandītiem. Tas butu ģenerālinspektoram interesanti arī tajā ziņā, ka šai akcijā piedalās latviešu policijas vienības . . .»

Tai vietā, lai vērstos pret latviešu tautas asiņu izliešanu nacisma labā, kvislingi dzēra kafiju ar Jekelnu un pakalpīgi meklēja veidus, kā padarīt šķietami «likumīgāku» vispārpieņemto starptautisko tiesību normu noziedzīgo pārkāpšanu. Pat Bangerskis savās atmiņās atzinis, ka vārds «brīvprātība» izraudzīts, «lai aizplīvurotu pretēji tautu tiesībām izdarīto piespiedu rekrutēšanu». Savā grāmatā par leģionu jau minētais Silgailis atzīmē, ka «latviešu iedzīvotājos pret vācu politiku jau valdīja liels sarūgtinājums…, nebija nekādu izredžu, ka latviešu tauta brīvprātīgi piedalīsies totālajā karā». Tas kvislingiem bija nepārprotami skaidrs, un tomēr, pareizāk — tieši tāpēc šie nodevēji spēra nākošo noziedzīgo soli — latviešu «pašpārvaldes» vārdā izsludināja mobilizāciju.

1943. gada beigās kā no pārpilnības raga sāka birt drakoniski rīkojumi par lielgabalgaļas sagādāšanu hitleriskās Vācijas kara vajadzībām. Mobilizējamo skaitā iekļāva aizvien jaunus gada gājumus.

Netika taupīti ап slimi, pat kropli cilvēki. Kādreizējais latviešu SS leģiona štandartenfīrers Plensners nav kautrējies atzīt, ka «veselības pārbaude aprobežojās vienīgi ar nosvēršanu un nomērīšanu. Tāpēc arī vēlāk izrādās noņemti tik daudzi patiesi slimi, nereti ar tālu aizgājušu atklātu tuberkulozi, pat kropļi.»

Cik maz tautas ģenerē Inode vējiem rūpēja latviešu dzīvības, spilgti raksturo notikums ar 7000 latviešu skolnieku un 400 meiteņu iesaukšanu t. s. pretgaisa aizsardzībā. 1944. gada 17. aprīli ģenerālkomisārs Drekslers lika Dankeram izstrādāt rīkojumu par šo 7400 latviešu jauniešu mobilizēšanu. Sis notikums savā neģēlībā ir tik satriecošs, ka «politisko bēgļu» izdevumos tiek izdarīti mēģinājumi taisnoties ar apgalvojumu, ka «pašpārvalde» esot atzinusi šo ierosinājumu par neiespējamu «no latviešu tautas dzīves un tiesiskās iekārtas viedokļa». Taču no Nirnbergas prāvas arhīva dokumenta Nr. 5500 redzams, ka apspriedē pie nacistu ģenerālkomisāra Drekslera Dankers deva padomu, kā «neiespējamo» padarīt iespējamu, paziņodams:

«Pret brīvprātīgu latviešu jaunekļu iesaistīšanu vācu gaisa aizsardzībā man nav iebildumu. Tas uz mani kā pirmo ģenerāldirektoru attiektos tikpat maz, kā kad viņi brīvprātīgi gribētu lēkt Daugavā . . .»

Labi zinādami, kāda ir «brīvprātības» tehnika, «pašpārvaldes» ģenerāldirektori 1944. gada 31. maijā nolēma (protokols Nr. 185) «atzīt jauniešu iesaistīšanu… uz brīvprātības pamata», tātad akceptēja 7400 latviešu zēnu un meiteņu piespiedu «lēcienu Daugavā», upurēja arī tos nacistu kara mašīnai.

Lai nedz «brīvprātīgie», nedz mobilizētie nekurnētu pret «pašpārvaldes» pavēlēm mirt par Hitleru un Vāciju, ar Dankera 1943. gada 24. novembra rīkojumu nodibināja sevišķo kara tiesu pie latviešu SS leģiona ģeneralinspektora štāba. Izpildnoteikumus par šo kara tiesu un tiesāšanas kārtību izdeva leģiona «ģenerāl-inspektors» Bangerskis. Drīz vien tika pasludināti pirmie nāves spriedumi.

Leģiona sevišķās kara tiesas pirmo upuru vidū bija latviešu jaunieši H. Lapsa un E. Indulēns, kas bija palīdzējuši vairākiem latviešu jaunekļiem izvairīties no nelikumīgās mobilizācijas. Savā pēdējā vēstulē māsai (vēstule kļuva zināma pēc kara) H. Lapsa starp citu raksta:

«… Es ticu un mirstu pārliecībā, ka es un mans pēdējais līdzgaitnieks Indulēns un šie daudzie noslepkavotie un nomocītie cīnītāji tiks atriebti un viņu piederīgiem gandarīts. Bet es vēlētos, lai tad, kad Latvija būs atkal brīva un Tu šo vēstuli saņemsi, tā tiktu publicēta,

So aicinājumu latviešu partizāņu pirmās brigādes karavīri 1944. gada vasarā Ķacēnu pagastā atrada pie A. Aplociņa. Sis dokuments atmasko vācu fašistu metus par to, it kā latvieši iestājās SS leģionā «brīvprātīgi».lai vēl dzīvi palikušie zinātu to, kā mēs, tūkstoši, mirām. Vēlreiz lūdzu Tevi: manis dēļ nesēro un nepārplūsti asarās, jo mirstu par savu pārliecību apziņā, ka esmu darījis daudz šīs vergu valsts — Vācijas ārdīšanā un ka uz laikiem palikšu savu biedru apziņā kā vīrs, kas nebaidās atklāta vārda, nedz nāves.

Tavs brālis . . .»

Nāves soda draudi tiem, kas «atkrīt no kopības», t. i., negrib mirt par Hitleru un nacismu, atskanēja arī «Tēvijā»; «Ikviens, kas šādi vai tādi šīs cīņas laikā atkrīt no kopības, no vienas miesas, no viena likteņa un nākotnes uzdevuma — ikviens no tiem ir dezertieris . . . Kāds brīnums tad, ja laikrakstu slejās lasām sodīto vārdus, ja par vienu vai otru no tiem baigi rakstīts — nāves sods!»

Nāves sodi nebija nekas neparasts arī frontē. Ar latviešu leģionāriem pēc savas patikas izrēķināties te drīkstēja arī SD, nacistu žandarmērija un citas hitleriešu iestādes. Traģiskāko kara notikumu vidū, liekas, ietilpināms gadījums, kādu atstāsta Blāķis par 15 latviešu leģionāru nodošanu lauka kara tiesai tāpēc, ka tie nebija cīnījušies «pietiekami neatlaidīgi».

«Pēc īsas nopratināšanas apcietinātie sasēdināti automašīnas un stiprā apsardzībā aizvesti kādā meža nomalē lies upes krastā. Tur pretī rēgojušās izraktas bedres un pie katras pa stabam. Apcietinātie vīri novietoti puslokā ap izraktām bedrēm, no viņiem paņemti desmit cīņu biedri, katrs piesiets pie staba attiecīgās bedres tuvumā . .. Cits raudājis, cits plēsis drēbes un matus, piesaucot sievas, bērniņus, vecākus . . . līdz SD vīru lodes izdzēsušas viņu dzīvības.»

Ar varu un viltu leģionā sadzītie latvieši negribēja cīnīties par nacistu mērķiem. To nespēj noklusēt arī tādi tā laika notikumu līdzdalībnieki, kas labprāt idealizētu leģionāru cīņas gribu un garu. Hitleriešu oberšturmbanfīrers J. Ķīlītis, kas pirms dažiem gadiem mira Anglijā, rakstīja:

«… Divīzijas štābā man paziņoja, ka mums nākot sen gaidītais cilvēku papildinājums, ap 450 vīru . . . Kad komandpunktā ieradās papildinājuma vadītājs virsln. T., kas bija aizbraucis tiem pretim līdz valsts robežai, viņš stāstīja visai bēdīgu stāstu. Reižu reizēm kolonā, ko vedis, valdījis tāds haoss un tāda nesaprašanās, ka nezinājis, ko, kur un no kāda gala sākt. Kad sastādītā kolona bijusi jāpārņem, neviens negribējis iet tālāk… Cilvēki bjāvuši visādus rūgtuma pilnus vārdus gan par vācu, gan pašu latviešu iestāžu izrīcību . .. Reizēm kolona apstājusies un nav vairs tālāk gājusi . . .»

Latviešu leģionāru protests pret varmācīgo mobilizēšanu izpaudās arī ārkārtīgi plaši izplatītajā dezertēšanā. Leģiona «ģene-rālinspektora» štāba daži dokumenti ļauj spriest, ka katrs trešais leģionārs bija atrodams meklējamo, t. i., dezertieru sarakstos. Latviešu tauta zināja, ka kvislingi pārdevuši tās dēlus par lielgabal-gaļu nacistiskajai Vācijai, un ikviens kur vien varēdams centās slēpt leģionārus, kas bija pametuši savas vienības. Latviešu fašistu mēģinājumi attaisnot savu nodevību, atsaucoties uz pašu leģionāru gribu cīnīties hitleriešu pusē it kā «par Latviju un latviešu tautas nākotni», ir nesekmīgi vēstures viltošanas mēģinājumi. Šādus viltojumus atspēko arī daudzie leģiona štāba Kurzemē pamestie dokumenti, kas tagad atrodas Padomju Latvijas arhīvos. Minēsim šeit, piemēram, šā štāba virsnieka Vairoga uz 19 lappusēm izdarītās dienesta atzīmes par Bangerska braucienu uz fronti. Tur 19. divīzijas komandpunktā starp Bangerski un divīzijas komandieri obergrupenfīreru Strekenbahu norisinājusies šāda saruna:

«Divīzijas komandieris (pastiprinātā balsī): Kas gribēja cīnīties par Latviju un latviešu tautu, tas to varēja darīt. Bet, kad 15. divīzijai, kurā bija vairāki simti virsnieku vien, sakarā ar izbraukšanu uz Vāciju uzstādīja jautājumu, kas grib palikt Kur-

Tā ar hitlerisko sveicienu savā starpā sasveicinājās divi buržuāziskās Latvijas armijas augstie virsnieki, kas otrā pasaules kara laikā ar lielu centību kalpoja hitleriešiem — SS grupenfirers Bangerskis un SS štandartenfirers Veiss, kad pēdējais bija saņēmis vācu «bruņinieka» krustu.zemē un cīnīties tālāk 19. divīzijā, tad pieteicās 12 vīri … Šodien liku nošaut kapteini Baumani, kas dezertēja no pulka, līdz-paņemot vairākus karavīrus un rotas zīmogu. . . Līdz ar viņu nošāva ltn. Ozolu, kas mēnešiem ilgi nēsājis iesaukšanas pavēles kabatā …

Ģenerālinspektors: Esmu jau dabūjis 400 vīrus no mežiem ārā un varbūt no viņiem iztaisīšu cilvēkus. Varbūt Vācijā- drīz aptrūks cilvēku, kas raks ierakumus. Varbūt viņus varēs tur izlietot …»

Lai kuru vienību apmeklējis Bangerskis, aina fiksēta visur viena un tā pati — latviešu vīri negrib karot, dezertēšana vēršas plašumā. Bez augstāk minētās apspriedes šim jautājumam daudz vērības veltīts arī citās sanāksmēs, kuru protokoli nonākuši mūsu rīcībā.

1945. gada 12. janvārī Liepājā notika Kurzemes apriņķu priekšnieku sanāksme, kurā Bangerskis pateica:

«.. . Gribētos dzirdēt no jums, kāpēc tik daudz iesaucamos gados esošo jaunekļu klist pa mežiem, gribētos zināt, kāpēc viņi tur nokļuvuši. Kas dzen cilvēkus mežā? . . . Vai ir cerības dabūt viņus no mežiem ārā? .. .»

Apspriedē 1944. gada 12. decembrī (protokolējis štandarten-līrers Lasmanis) SS un policijas augstākais vadītājs Austrumzemē Jekelns paziņoja:

«. .. Mežos lielāks skaits no iesaukšanas atrāvušos pilsoņu. Tādēļ es arī telegrāfiski lūdzu jūs (Bangerski. — Aut.) ierasties. Nepieciešami uzlabot politisko noskaņojumu Ziemeļkurzemē, kā arī izlaist uzsaukumu, lai latvieši no mežiem nāktu āra.»

Kaitēt vācu iebrucēju kara saimniecībai, visos iespējamos veidos pretoties nacistu rīkojumu izpildīšanai, neklausīt mobilizācijas pavēlēm un meklēt patvērumu mežos — tāda bija latviešu tautas īstā nostāja šajās liktenīgajās dienās.

Kad daļa latviešu SS leģiona vienību kara beigu posmā nokļuva Rietumu sabiedroto gūstā, tie, kas vainīgi savas tautas locekļu varmācīgajā dzīšanā nāvē, tūdaļ centās visādiem viltus paņēmieniem atbrīvoties no visu godīgo cilvēku ienīstā esesiešu apzīmējuma. Tic, kam vēl nesen «iespēja soļot uz fronti SS formācijās» bija «liela goda parādīšana», nu visiem līdzekļiem centās tikt vaļā no SS apzīmējuma un apgalvoja, ka latviešu SS leģiona vienības «nav piedalījušās nevienā naidīgā rīcībā pret rietumu sabiedrotajiem».

Bet nelikumīgi mobilizēto latviešu vienību piedalīšanos cīņās arī pret angļu un amerikāņu karaspēku savā laikā dokumentēja Hirnlers. Kādā apsveikuma telegrammā latviešu fašistiem 1945. gada februārī viņš atzīmēja ieroču brālību un kopējo cīņu «pret boļševismu un tā palīgiem — angļiem un amerikāņiem».

Daudzas izolētas leģiona un t. s. kara gaisa spēku izpalīgu apakšvienības 1945. gada pavasarī pēc ģenerāļa D. Eizenhauera vadīto armiju pārrāvumā pie Remāgenas nonāca tiešā kaujas saskarē ar amerikāņu, angļu un franču karaspēku.

Pavisam latviešu «pašpārvalde» ar Dankeru priekšgalā un ar viņa, tāpat Bangerska parakstītiem rīkojumiem nelikumīgi mobilizēja Latvijas iedzīvotāju divdesmit vienu gada gājumu (no 1904. līdz 1926. gadam dzimušos). Pēc pašu «politisko bēgļu» izdevumos rodamajiem skaitļiem hitleriešu bruņotajos spēkos bija iesaistīti 146 610 latvieši, no kuriem krituši, ievainoti vai bez vēsts pazuduši 50 000 līdz 60 000! Tāda ir nodevēju radītā latviešu leģiona asiņainā bilance.

ARĪ VĒL TAD, KAD BIJA JAU PIECAS MINŪTES PIRMS DIVPADSMITIEM

1944. gada 26. septembrī par Ostlandes reihskomisāru Lozes vietā kļuva bijušais ukraiņu tautas bende Austrumprūsijas gau-leiters Kohs. Kad Padomju Armija jau tuvojās Rīgai, viņš pavēlēja visiem Latvijas ģenerālapgabala «pašpārvaldes» ģenerāldirektoriem atstāt Latviju un līdz 11. oktobrim ierasties Vācijā. Nepārprotami bija skaidrs, ka hitleriskā Vācija, kuras uzvaras labā latviešu kvislingi bija izlējuši tik daudz savas tautas asiņu, atrodas sagrāves priekšvakarā. Taču vācu fašistu algotņi no latviešu buržuāzisko nacionālistu vidus arī šajā situācijā bija gatavi darīt visu, kas vien būtu hitleriešu interesēs. Un tobrīd viņu interesēs bija radīt Baltijas tautu fiktīvas «nacionālas valdības» īpašu «brīvības komiteju» veidā. Igauņi un lietuvieši tādas dibināt atteicās, bet latviešu «nacionālistiem» nebija nekādu iebildumu kaut uz piecām minūtēm kļūt par «īstiem» ministriem, ja tāda ir Hitlera un Himlera vēlēšanās.

Kā politiska šizofrēniķa murgojums skan citāts no latviešu leģiona ģenerālinspektora štāba virsnieka Hugo Vītola 1945. gada 26. janvārī Bangerskim rakstītās vēstules: «Tad vēl viena, šoreiz ļoti konfidenciāla ziņa … Vadonis esot. . . piekritis Latvijas neatkarībai.»

Latviešu «nacionālā valdība» hitleriešiem nomināli bija vajadzīga tikai tāpēc, ka tie — gan pilnīgi maldīgi — cerēja ar mākslīgi uzkurināta nacionālisma palīdzību piespiest kādu daļu Latvijas iedzīvotāju liet savas asinis par brūkošo fašisma reihu.

1945. gada 20. februāri Potsdamā sanāca «Latvijas nacionālās padomes» dibināšanas sapulce. To atklāja Dankers, taču par šīs «padomes» nodibinātās «valdības» — «Latvijas nacionālās komitejas» — prezidentu kļuva nevis viņš, bet Bangerskis, kas tobrīd hitleriešiem to izmisīgajā situācijā 'kā latviešu SS leģiona «ģenerālinspektors» bija vairāk nozīmīgs un noderīgs. Pec Blāķa zīmīgās liecības «Bangerskis un LNK (t. s. «latviešu nacionālā komiteja». — Red.) bija un palika «ēsma» vāciešu rokās, ar ko kārdināt latviešu cīnītājus šajās Vācijai tik smagajās dienās, lai tie labāk pildītu ««neierobežotās paklausības» zvērestu Ādolfam Hitleram».

Sakarā ar «Potsdamas valdības» nodibināšanas farsu nacistu vadoņi piesūtīja latviešu kvislingiem savus apsveikumus. Hinders savā apsveikumā apsolīja latviešiem «pēc kopējas uzvaras izcīnīšanas goda pilnu vietu jaunajā Eiropā» . .. Vispirms uzvaru un — pēc tam nekas nekavēs īstenot «ģenerālplānu Ost», ierādot daļai latviešu tautas «goda pilnu vietu» viņpasaulē . ..

Ka nacistu vadoņi bija tie, kas inspirējuši, kontrolējuši un koordinējuši «latviešu valdības» tapšanu Potsdamā, par to vērtīgu liecību var atrast dienesta atzīmē, kuru 1945. gada 12. martā izdarījis latviešu SS leģiona štāba adjutanta amata pagaidu izpildītājs oberšturmfīrers Vairogs sakarā ar Bangerska un jaunizcepto LNK «ģenerālsekretāru» vizīti pie Himlera pilnvarnieka un pilnvarotā ģenerāļa Kurzemē SS grupenfīrera Bērenda.

Bangerskis, informējot Bērendu par LNK tapšanas gaitu, pastāstījis, ka attiecīgo projektu izskatījuši Rozenbergs un SS galvenā pārvalde. Pēdējā ar ģenerāļa Bergera starpniecību paziņojusi, ka «patlaban esot īstais laiks dibināt tādu komiteju». Bergers iepriekš iepazinies arī ar deklarāciju, kuru Bangerskis paredzējis nolasīt pēc komitejas nodibināšanas, un drīz vien Bangerskim paziņots, ka Himlers deklarācijai pilnīgi piēkritis.

Raksturīgi, ka pat 1945. gada martā, tā sakot, 5 minūtes pirms divpadsmitiem, hitlerieši nebija ar mieru piekrist kāda orgāna dibināšanai ar apzīmējumu «valdība» vai «ministru kabinets», bet piekrita vienīgi «nacionālās komitejas» izveidošanai. Par «valdību», paši tam neticēdami, savā presē un runās tērgāja vienīgi paši latviešu kvislingi.

1945. gada 10. martā Potsdamas «nacionālā komiteja» ar Bangerski priekšgalā ieradās no Vācijas Kurzemē, Liepājā, kur pilsētas teātra telpās notika tas godināšanas akts. Tajā, pēc aculiecinieka O. Freivalda apgalvojuma, «dominēja dažnedažadas formas tērpi, arī sarunas bija dzirdamas vienīgi vācu valodā».

Jaunās «nacionālās komitejas» sastāvā bija «prezidents» Bangerskis, «prezidenta vietnieks un kara lietu ģenerālsekretārs» Sil-gailis, «vispārējo lietu ģenerālsekretārs» Miezis, «izglītības un kultūras lietu ģenerālsekretārs» Skaistlauks, «iekšlietu ģenerālsekretārs» Kociņš, «saimniecības lietu ģenerālsekretārs» Ander-sons, «sociālo un emigrācijas lietu ģenerālsekretārs» Silde, «ģene-rālkontrolieris» Stlpnieks un «ģenerālprokurors» Zvejnieks. Tātad — tie paši latviešu buržuāziskie nacionālisti kolaboracionisti, kas vācu fašistiem kalpoja visu nacistiskās okupācijas laiku!

Gan amatā iecelts, taču pēc vācu izlūkdienesta norādījuma komitejā iestāties vilcinājās «sociālo un emigrācijas lietu ģenerālsekretārs» Silde. Viņam bija jāpatur brīvas rokas, lai viņš kā «sabiedriskas» organizācijas («Tautas palīdzības») vadītājs varētu izmantot nacistu izlūkdienestam vajadzīgos kontaktus ar ārzemēm. Vēstulē Bangerskim viņš gan motivēja savu atturību ar to, ka, viņam atrodoties «Tautas palīdzības» priekšnieka postenī, «mēs saglabājam sev vienu iespēju sazināties ar starptautiskām organizācijām un neitrālajām zemēm». Spiega pakalpojumus nacisti vērtēja augstāk par Sildes līdzdalību savu latviešu marionešu «nacionālajā komitejā».

«Prezidents» Bangerskis drīz vien aizbrauca atpaka| uz Vāciju, atstādams Kurzemē savā vietā Andersonu, bet kā leģiona ģenerālinspektoru — štandartenfīreru Lasmani.

Taču arī tā vēl nebija latviešu tautai traģiskā hitleriskās okupācijas laika pēdējā politiskā kombinācija. No Rīgas uz Kurzemi pārcēlušies «sabiedriski darbinieki», kas tāpat visy laiku bija cieši sadarbojušies ar vācu nacistiskajiem iebrucējiem, atzina, ka pienācis laiks «aktīvi un atklāti iestāties par Latvijas suverenitātes atjaunošanu».

Taču nevajadzēja paiet ilgam laikam, lai noskaidrotos, ka «aktīvi un atklāti par Latvijas suverenitātes atjaunošanu iestājas» atkal vācu nacistu ieliktenis! 1945. gada 4. maijā Liepājā «Latvijas republikas pagaidu valdību» sastādīja… SS šiandarten-fīrers Osis.

Papildus tam, ko par viņa pastrādātajiem briesmu darbiem var izlasīt šās grāmatas 102. lappusē, te var minēt Bangerska memuāros atrodamu šī jaunizceptā «valstsvīra» spilgtu raksturojumu:

Osis «ilgāku laiku bija latviešu policijas vienību papildinājumu pārvaldes šefs, pēc tam policijas pārvaldes vadības departamenta direktors un tad policijas pulka komandieris… Ar policijas ģenerāļa Srēdera atbalstu viņš pārgāja uz latviešu 19. divīziju par pulka komandieri… O. centās redzami pasvītrot, ka viņš ir pakļauts vācu vadībai . . . Pulka komandieris, nepiegriezdams nekādu vērību manam apmeklējumam, visu uzmanību veltīja vācu kapteinim N., to pavadot līdz automobilim, atkārtoti viņam klanoties un roku spiežot.»

Iespējams, šis avantūras pamatā bija cerība, ka kvislingu pakalpojumus pieņems angļi un amerikāņi. Latviešu buržuāziskie

nacionālisti pēc savām morālajām dotībām bija spējīgi arī uz šādu kursa pagriezienu par 180 grādiem. Līdz piecām minūtēm pirms divpadsmitiem kalpojuši vācu nacistiem, divpadsmitos šie latviešu tautas nodevēji bija gatavi kalpot arī savam bijušajam ienaidniekam, pret kuru cīnīties «līdz galīgai uzvarai» tie bija zvērējuši I litleram.

Bet neatkarīgi no tā neapstrīdams paliek fakts, ka arī «Latvijas republikas pagaidu valdības» dibināšana bija saskaņota ar nacistu augstāko vadību. Tā loloja cerību atkārtot fon der Golca viltīgo manevru 1919. gadā un nepamest Kurzemi arī pēc sagrāves citās frontēs. Kā zināms, sabiedrotie pēc Vācijas sakāves pirmajā pasaules karā atļāva zināmiem vācu bruņoto spēku kontingentiem palikt Latvijas teritorijā kā «valnim pret boļševismu», un ģenerālis fon der Golcs to centās izmantot vācu politisko plānu realizēšanai Baltijā.

Bangerskis, aizbraukdams atpakaļ uz Vāciju, Kurzemē savā vietā par latviešu SS leģiona «ģenerālinspektoru» atstāja štandar-tenfīreru Л. Lasmani. Būdams notikumu aculiecinieks, Lasmanis neslēpj, ka Oša «valdība» bija vācu nacistu roku darbs: «Ober-grupenfīrers Krīgers (ieroču SS pavēlnieks Ostlandē. — Aut.), kas 1919. gadā kā fon der Golca korpusa brīvprātīgais cīnījās Kurzemē, tagad pats gribēja formēt brīvprātīgo korpusu, ar ko kapitulācijas gadījuma turpināt cīņu. Viņam nu tagad bija vajadzīga Latvijas pagaidu valdība ar padevīgu ministru prezidentu, kas atļautu Krīgeram rīkoties kā Latvijas virspavēlniekam un izgādātu ieročus, munīciju un citus kara materiālus no angļu okupētās Vācijas… Guvu iespaidu, ka augstākā vācu SS vadība Kurzemē vēlas, lai nodibinātu Latvijas pagaidu valdību, un ka plkv.-ltn. Osis rīkojās vācu uzdevumā.»

Protams, ne jau tikai Osis rīkojās vācu fašistu uzdevumā. Par latviešu kvislingu un vācu nacistu noziedznieku bandas ciešajām saitēm līdz pat pēdējam mirklim liecina viens no sevišķi zīmīgiem notikumiem kara pēdējās stundās.

Kad Osis īsi pirms kapitulācijas ieradās pie vācu policijas ģenerāļa un Liepājas apgabala komandanta Mellera pārrunāt bēgšanas iespējas, Mellers tam paziņoja:

«Mēs kapitulējam, bet dodam jums iespēju ar 250 cilvēkiem izbraukt no Liepājas. Vairāk mēs atļaut nevaram, jo mums pašiem paliek iekšā ap 300 SD vīru, kuriem būs jaizdara pašnavība . . .»

Ja fašistu policijas ģenerālis upurēja 300 gestapoviešu dzīvību, lai glābtu 250 latviešu nodevējus, tad nav grūti iedomāties, kādā cenā tie bija notaksēti impērijas drošības galvenajā pārvaldē Berlīnē.

Pēdējais nodevēju «premjerministrs» Osis šodien ir «politiskais bēglis» Anglijā. Pirms nokļūšanas britu salās, viņš kādu laiku uzturējās Rietumvācijā, kur viņa izdarības bija tik raksturīgas par «politiskajiem bēgļiem» kļuvušajiem nesenajiem vācu nacistu dienderiem un kara noziedzniekiem, ka verts tām veltīt dažas rindas.

Ž. Unāms savā brošūrā «Melnā vara» stāsta, kā Osis no fašistisko slepkavu bandu organizētāja, latviešu, poļu u. c. tautību sieviešu un bērnu masveida iznicinātāja, vēlāk pakārtā kara noziedznieka Jekelna uzticības personas un nacistu inspirētās pēdējās «valdības» vadītāja pēkšņi kļuvis… «vācu ļoti neieredzēta persona». Unāms raksta:

«… 1947. gada pavasari viņš ieradās Mērbekas latviešu nometnē, kur .. . referēja par Kurzemes pēdējām dienām, par pagaidu valdības darbību un savu aizbraukšanu no Liepājas… Osis pats esot bijis vācu ļoti neieredzēta persona. Okupācijas laika sākumā, darbojoties Rīgā, Annas ielas štābā, par nacionālu nostāju un darbību vācu okupācijas vara viņam piespriedusi nāves sodu (klausītāji, kas apstākļus kaut cik pārzināja, tūdaļ pēc referātā cits citam jautājuši: «Bet kā varēja notikt, ka ar nāv/sodītu cilvēku drīz pēc tarn paaugstināja amatā un uzticēja tam atbildīgākus pienākumus policijas dienestā un policijas bataljonos?») Kad Osis pēc valdības nodibināšanas ieradies pie kāda vācu ģenerāļa, lai to informētu par valdības sastādīšanu, viņi dzēruši šampanieti, Kad ģenerālim paziņota Latvijas pagaidu valdības nodibināšanās, tas, savu nepatiku izrādot, triecis savu glāzi kaktā, kur tā sašķīdusi druskās. Lai nepaliktu aiz vācu ģenerāļa, to pašu ar savu glāzi tūdaļ darījis ari Osis. Pēc tam vācu ģenerālis piedāvājis vācu spēkus pagaidu valdībai un lūdzis sev Latvijas pavalstniecību. Tad ari nolemts vai runāts, ka Latvijas pavalstniecība šim pirmajam «mīkstpēdiņa kungam» (Oša izteiciens priekšlasījumā) būtu piešķirama. Par savu aizbraukšanu no Liepājas šai pašā priekšlasījumā Osis teica: viņš ieradies ostā palūkoties, kā notiek evakuācija, kas jau bijusi pie beigām. Ostā vēl bijusi kāda vācu ātrlaiva. Gar to ejot, ātrlaivas kapteinis Osim jautājis: «Vai jūs negribat braukt līdzi?» Osis redzējis, ka Liepājā viņam vairs nav ko darīt, viņš momenta izšķīries un uzkāpis uz ātrlaivas, kas tūdaļ izgājusi jūrā, kur to gaidījušas vēl citas ātrlaivas, un tā visa ātrlaīvu flotile kopā devusies uz Vāciju. Jūrā flotili, kuras apbruņojumā bijis liels ieroču uguns spēks, gribējuši aizturēt daži zviedru kara kuģi, bet flotile nav pavēlei klausījusi, un zviedru kuģi nav riskējuši atklāt uguni.»

Kā emigrācijas apstākļos šādi «politiskie bēgļi» maina ādu

un ātri pārvērsās no kara noziedzniekiem gandriz vai par antifašistiem, tapat viņiem piemīt arī otra morāliski pagrimušu cilvēku īpašība — tieksme ar netīriem paņēmieniem iegūt līdzekļus vieglai dzīvei. Bangerskis savās atmiņās raksta, ka 1945. gada 19. decembrī pie viņa ieradušies pēdējās «valdības» locekļi Osis un Kociņš. «Tā kā es gribot no politiskās dzīves atsacīties, tad būtu vēlams, lai es nodotu savas pilnvaras Osim arī attieksmē uz naudas līdzekļiem .. .» atceras Bangerskis.

Līdz galam izstrādāts šodienas «politiskā bēgļa» tipisks por-trets_ — no noziegumiem pret cilvēcību vācu fašistu okupācijas laikā līdz netīrām politiskām un kriminālām mahinācijām tagad!

MALDĪGAJA CERĪBĀ, KA KAPI KLUSĒS

Otrais pasaules karš beidzās ar antihitleriskās koalīcijas uzvaru pār fašistisko Vāciju un militāristisko Japānu. Kas notika ar latviešu buržuāziskajiem nacionālistiem, kuri vācu nacisma kalpībā paši pastrādāja, vai hitleriskajiem iebrucējiem palīdzēja pastrādāt daudzus briesmīgus noziegumus pret Latvijas iedzīvotājiem, pret cilvēcību? Kāpēc daudzie kara noziedznieki, pārvērtušies par «politiskajiem bēgļiem», drīz vien pēc kara iedrošinājās uzmesties par svešumā nokļuvušo latviešu politiskajiem ce|rāžiem, dažādu profašistisku organizāciju dibinātājiem un vadītājiem? Kāpēc, pelnītam sodam izbēguši, viņi neievilkās tumšās alās, bet it drīz uzdrīkstējās rādīties sabiedrībā un izvērsa aktīvu politisku darbību? Atbilde ir viena — viņi cerēja, ka kapi un mirušie klusēs.

Taču šī viņu cerība nav piepildījusies. Nedz līķu dedzināšana masu slepkavību vietās, nedz pūliņi iznīcināt citus pierādījumus nav spējuši noslēpt viņu smagos noziegumus. Ar katru jaunu dienu rodas un vairojas apsūdzības un liecības par briesmu darbiem, ko viņi pastrādājuši vācu fašistu okupētajā Latvijā.

Nesen, piemēram, savu noslēpumu atklāja kāds masu kaps Valmieras cietuma pagalmā. Nevar vienaldzīgi lasīt atklato vēstuli, ar kādu pēc tam klajā nāca viena šīs slepkavības upura, buržuāziskās Latvijas armijas leitnanta Jāņa Bunkas atraitne Elza Bunka, adresēdama to nacistiskās okupācijas laika Valmieras cietuma priekšniekam, tagadējam «politiskajam bēglim» Austrālijā Vilim Runkam (7 Ramage St., Adelaide):

«Atzīstos, rakstu jums ar riebumu un pretīguma sajūtu, taču daru to tādēļ, lai atgādinātu vel un velreiz, ka esat slepkava, kuru nīstu es, kuru nīst simti un simti jūsu noslepkavoto piederīgo . . . Bet varbūt jūs vairs īsti neatceraties, cik cilvēku nobendējāt Ķelderlejā, Iršu parkā, Kaugurvērī un citur? Vai esat kādreiz tur, Austrālijā, stāstījis, kā sava kabineta loga priekšā likāt nošaut cilvēkus un pats tīksminājāties par līķu kaudzēm un mūsu asarām? Derētu pastāstīt. . .

Kad 1941. gadā nošāvāt manu vīru Valmieras cietumā kopā ar citiem, man palika divi bērni. Arī jums bija divi. Jūsu bērni dzīvoja pārpilnībā, mani — dziļā trūkumā, jo jūs maniem bērniem atņēmāt tēvu. Jūs nolaupījāt maniem bērniem tēvu, lai tic visu mūžu būtu bāreņi. Jūs izpostījāt simtiem ģimeņu, atņēmāt dzīvību simtiem godīgu cilvēku.

Jūs, bijušais Valmieras cietuma priekšnieks un nevainīgu cilvēku masu slepkava, esat aizmucis uz Austrāliju … Mēs, jūsu noslepkavoto upuru sievas un mātes, jūs atceramies. Jūs esat cauri un cauri izmircis latviešu tautas asinīs, jums nav tiesību un jūs nedrīkstat dzīvot latviešu vidū arī tur, Austrālija.

Latviešu mātes, sievas, latvieši Austrālijā! Jūsu vidū staiga drausmīgs slepkava. Nepieļaujiet to! Prasiet viņam norēķinus!

Elza Bunka Valmierā, Smilšu ielā 13.»

Jūsu vidū staigā drausmīgs slepkava . . . Elza Bunka šos vārdus adresējusi latviešu mātēm, sievām, latviešiem Austrālijā, taču tie skar ne tikai latviešus svešumā, bet arī tautas un valstsvīrus zemēs, kur šādi noziedznieki zem «politisko bēg|u» maskas šodien nekautrējas tēlot godīgus sabiedriskus darbiniekus.

161. lappusē ievietota Daugavpils pilsētas vecākā rīkojuma Nr. 53/1 fotokopija. Sakarā ar savu iecelšanu pilsētas vecākā amatā to parakstījis uz Kanādu aizbēgušo latviešu fašistu «priekšsēdis» Jānis Niedra, kas ari uzdodas par «politisko bēgli».

Par kādiem nopelniem nacistu ģenerālkomisārs Drekslers, protams, ar visām šādām iecelšanām vajadzīgo gestapo priekšnieka Langes piekrišanu, piešķīra Niedram tik augstu posteni hitleriešu okupētās Latvijas pārvaldes sistēmā?

Kā redzams no Niedras pašrocīgi uzrakstītās autobiogrāfijas (skat. fotokopiju 163. un 164. Ipp.), no 1928. gada šis universitāti nenobeigušais students mainījis daudzas darba vietas, taču nekad nav ieņēmis posteni, kas pēc savas nozīmības kaut aptuveni līdzinātos pilsētas vecākā amatam. Kur tādā gadījumā meklējams šādas «žilbinošas» karjeras izskaidrojums? Nekur citur kā autobiogrāfijas nobeiguma rindās: «… no 1941. gada 3. jūlija līdz 1. augustam biju Tukuma pilsētas un apriņķa komandanta palīgs.»

Kas notika Tukumā laikā no 1941. gada 3. jūlija līdz 1. augustam, to pastāsta toreizējo notikumu līdzdalībnieki un aculiecinieki, Benedikts Zaharāns, Tukuma komandants tūlīt pēc vācu fašistu iebrukuma Latvijā, liecina:

«1941. gada jūnija pēdējās dienās padomju karaspēka vienības no Sabiles-Talsu puses atkāpās caur Tukumu austrumu virzienā. Līdz ar Padomju Armijas vienību atkāpšanos evakuējās arī vietējās padomju iestādes. Negaidīti no Irlavas puses Tukumā iebruka hitleriešu motorizēta bruņu mašīnu vienība, bet tūda| aizvirzījās tālāk Slokas virzienā… Kad bijām salasījušies apmēram 20 cilvēku un apmetušies mājā, kas vēlāk kjuva par mitekli latviešu komandantūrai, no Sabiles-Talsu puses Tukumā iebrauca smagā automašīna ar bruņotu vienību arī apmēram 20 cilvēku sastāvā. Atbraucēju vidū bija Jānis Niedra, buržuāziskās Latvijas armijas leitnanta formas tērpā, un daži hitleriešu karavīri. Pēdējo klātbūtnē J. Niedra paziņoja, ka vācu komandants, ar kuru viņš esot uzņēmis sakarus, nozīmējis mani par Tukuma pilsētas un aprija komandantu, bet viņš, J. Niedra, būšot mans palīgs. Tā kā vācu valodu nepārvaldu, tad visu ar līdzatbraukušajiem hitleriešiem par latviešu komandantūras darbību norunāja J. Niedra. Kad ieradās vācu komandants, J. Niedra baudīja pilnīgu viņa uzticību, vispirms jau tāpēc, ka viens no pirmajiem bija izsteidzies iebrukušajiem hitleriešiem pretim uz Talsiem, uzņēmis tur attiecīgos sakarus un pēc tam ieradies Tukumā, lai jo ātrāk nodibinātu nacistiskajiem okupantiem vēlamo «kārtību». Tāpat viņš hitleriešu acīs izcēlās ar to, ka kopā ar bijušās buržuāziskās Latvijas armijas pulkvežleitnantu Zeltiņu, leitnantu Bergu, virsleitnantu Vitenbergu un virsleitnantu Ujartu visaktīvāk organizēja «pašaizsardzības» vienības un centīgi piedalījās visos pasākumos pret ebreju tautības iedzīvotājiem, tāpat represijās pret citiem «nevēlamiem» Tukuma pilsētas un apriņķa iedzīvotājiem. J. Niedra kopā ar virsleitnantu Vitenbergu un virsleitnantu Ujartu veica visu Tukuma ebreju sadzīšanu vietējās sinagogās, no kurienes tos nogādāja pie Valguma ezera un nošāva.

Jāpiemetina, ka Jāni Niedru pazinu jau agrāk, jo abi esam no Balvu pagasta.»

Briesmīgās eksekūcijas pret mierīgajiem iedzīvotājiem sākās tūdaļ pēc vācu karaspēka ienākšanas Tukumā 1941. gada jūlija pirmajās dienās. Bijušie aizsargi, buržuāziskās Latvijas armijas bijušie virsnieki, policisti un «pērkoņkrustieši» noorganizēja t. s. «pašaizsardzības» grupu apmēram 40 cilvēku sastāvā un no pašām pirmajām hitleriskās okupācijas dienām aktīvi piedalījās arestos, arestēto apsargāšanā un nošaušanā.

Grupā bija «pērkoņкrustietis» Vitenbergs, «pērkoņkrustiešu» vadītājs Tukumā Grīnvalds, Eglītis, Pauls Dimza, Ernests Vērsītis. Aliķītis, Svaros, Augusts Gils un citi. Jau no pirmajām «pašaizsardzības» grupas pastāvēšanas dienām tās dalībnieki arestēja visus Tukumā dzīvojošos ebrejus, ieskaitot sirmgalvjus un bērnus, un ieslēdza tos divās sinagogās Elizabetes ielā. Pie ievietošanas sinagogās ebrejiem atņēma visas mantas. Darba spējīgos vīriešus un sievietes uz apkārtējo lielsaimnieku lūguma deva viņiem izmantošanai lauku darbos. Pārējos turēja sinagogās stingrā apsardzībā.

Pēc tam kad ebreji sinagogās bija noturēti apmēram nedēļu vai vairāk, tos sāka apšaut. Sīs masu slepkavības notika sekojošā veidā:

Dienā pirms nošaušanas spēcīgākos vīriešus atlasīja un aizveda mežā pie Valguma ezera, apmēram 10 kilometrus no Tukuma, kur lika izrakt bedres, pēc tarn tos tūdaļ nošāva. Nākošajā nakti pārējos ebrejus, galvenokārt sievietes, sirmgalvjus, pi^saudžus un bērnus, ar smago mašīnu grupās pa 25 līdz 30 cilvēkiem stingrā apsardzībā aizveda uz iepriekš sagatavoto nošaušanas vietu, nostādīja bedres mala un nošāva.

Gados jaunākās sievietes pirms aizvešanas uz nošaušanu izvaroja. Zem zemes bija dzirdami ievainoto vaidi, jo «pašaizsardzīb-nieki» daudzus upurus izraktajās bedrēs vēl dzīvus apbēra ar zemi. Valguma ezera apkaimes iedzīvotāji vēl šodien atceras mocekļu drausmīgos kliedzienus, kas sajaucās ar šauteņu zalvēm. «Pašaiz-sardzībnieki» pievāca savu noslepkavoto upuru mantas. Slepkavu sievas uzģērba noslepkavoto kaimiņieņu kleitas un mēteļus, cepures un kažokus, savas rokas uti kaklus izgreznoja ar asinīm slacītajam nobendēto rotas lietām …

Ebreju nošaušanu vadīja leitnanti Niedra un Bergs. Kopā ar viņiem parasti uz nošaušanas vietu atbrauca ari citi vadošie «pašaizsardzības» grupas dalībnieki. Reiz uz kārtējās grupas nošaušanu Niedra un Bergs ieradās piedzērušies. Niedra atkal gribēja komandēt un vadīt nošaušanu, bet bija tā pārdzēries, ka viņa vietā vajadzēja stāties Bergam. Sis gadījums notika 1941. gada jūlija beigās, kad nošāva ap 40 latviešu un ebreju.

. PaYisam J94J; gada jūlija mēnesī pie Valguma ezera un citās vietas tika nošauti apmēram 250 lidz 300 cilvēku, tajā skaitā loti daudz sieviešu, sirmgalvju un bērnu. ^

Minēsim vēl kādu tipisku piemēru, kas atmasko «politiskos bēgļus». Mušu rīcība nesen nokļuva šāds notikumu aculiecinieku rakstīts dokuments:

«Līdz ar pirmajiem hitleriskajiem okupantiem Bauskā pa-radijas bijušais buržuāziskās Latvijas policijas ierēdnis Arvīds Upmalis. Viņš tūdaļ stājās pie Bauskas «palīgpolicijas» organizēšanas un kļuva par Bauskas apriņķa policijas I iecirkņa priekšnieka palīgu. Savu asiņaino darbību viņš sāka ar Bauskas iedzīvotājā Zeidaka apcietināšanu un nošaušanu, lai ieņemtu viņa dzīvokli Pils ielā 5. Tūdaļ pēc tam Upmalis stājās pie Bauskas un apkārtnes ebreju iznīcināšanas. 1941. gada 3. augustā piedzērušies policisti Upmala vadībā, šauteņu laides darbā laizdami, sadzina no tuvākajiem dzīvokļiem apmēram 50 civiliedzīvotāju, to skaitā sievietes un bērnus, smagajā mašīnā un stingrā apsardzībā aizveda tos uz bijušo aizsargu šautuvi Vecsaules mežā, 8 kilometrus no Bauskas, kur viņus nošāva. Sājā dienā no slepkavu rokām krita Bauskas iedzīvotāji Feldmanis, Feldhūns, Bergmans, Blūmu ģimene, Vulf-sons, Kampers u. c. Pēc nošauto mantu sadalīšanas Upmalis ar saviem policistiem atgriezās Bauskā un viesnīcā «Kurzeme» sarīkoja dzīres.

Nedēļu pēc pirmās masu slepkavības Upmalis sarīkoja jaunu akciju. Šoreiz viņa upuru skaits sasniedza 153, lielāks bija arī iegūto mantu daudzums.

1941. gada septembrī Upmalis nošāva arestētos 30 latviešu tautības «nevēlamus elementus». Pirms aizvešanas uz nošaušanas vietu Upmalis, lai aizkavētu bēgšanu vai pretošanos, personīgi sasēja saviem upuriem rokas pa diviem kopā. Šaušana atkal notika bijušajā aizsargu šautuvē Vecsaules mežā.

Šoreiz Upmalis ar saviem policistiem, neizdarot nekādu izmeklēšanu, aukstasinīgi nobendēja skolotājus Strautnieku, Slokenbergu, Griganu, Zaščerinski, Augškalnu, Pelūdi u. c.

1941. gada 30. septembra vakarā Upmalis sadzina visus Bauskā vēl pāri palikušos ebrejus kādas mājas sētā Vienības un Skursteņslaucītāju ielu stūrī. No šejienes upurus automašīnā nogādāja nošaušanas vietā. Upmalim palīgā no Rīgas bija ieradusies arī kāda grupa no Arāja bandas. Arī šoreiz slepkavošana notika jau pieminētajā Vecsaules šautuvē. Tajā naktī noslepkavoja līdz pēdējam visus Bauskas ebrejus, skaitā ap 800, un pēc atgriešanās pilsētā Upmalis pie Bauskas robežas pašrocīgi piestiprināja uzrakstu «Judenfrei».

1942. gadā Upmalis vadīja vairāku simtu čigānu apšaušanu Jaunsaules mežā un Brmiķu priedēs pie Jelgavas. Šeit Upmalis pašrocīgi ar mašīnpistoli apšāva ievainotos čigānus. Bez tam uz viņa sirdsapziņas ir daudzu nobendētu padomju kara gūstekņu dzīvības.»

Dzīvodams tagad Austrālijā, Upmalis dēvē sevi par «politisko bēgli». Ilgus gadus viņš prata slēpt savu asiņaino pagātni, un latvieši Balaratā pazina viņu tikai kā ilggadēju turienes dramatiskās kopas režisoru, latviešu biedrības dibinātāju un tās kādreizējo priekšnieku. Taču zem «kultūras darbinieka» maskas slēpjas Bauskas iedzīvotāju masu slepkava.

Ar ASV izlūkošanas dienesta iniciatīvu nodibināta un tā finansiālā apgādībā atrodas t. s «Apspiesto Eiropas tautu asambleja» (ACEN — Assambly of Captive European Nations). To galvenoties veido no Austrumeiropas un citām sociālisma zemēm aizbēgušie fašistu kolabo-racionisti. So «politisko bēgļu» mērķis ir rupji apmelot savas zemes, kas nostājušās uz sociālisma ceļa, sagatavot un realizēt dažādas provokācijas, lai veicinātu starptautisko saspīlējumu, izdarītu «demaršus» Apvienoto Nāciju Organizācijā un pie Rietumu valstu valdībām ik reizes, kad starptautiskajā dzīvē iezīmējas saspīlējuma atslābums un ataust perspektīvas sarunu ceļā noregulēt nenokārtotus starptautiskos jautājumus.

ACEN tā dēvētās «latviešu delegācijas» loceklis vēl nesen bija Bo]eslavs Maikovskis.

Attēlā redzam viņu hitleriešu policijas virsnieka uniformā.

1943. gada 17. decembrī Maikovski apbalvoja ar vācu fašismu otrās pakāpes nopelnu krustu.

Par kādiem nopelniem? Kas čehu tautai ir Lidice un frančiem Oradūra, tas latviešu tautai ir Audriņi. Nesenējais ACEN «delegāts» bija viens no galvenajiem drausmīgās masu slepkavības organizatoriem, kad 1942. gadā iznīcināja visus Audriņu iedzīvotājus, zīdaiņus ieskaitot, un sādžu nodedzināja līdz pamatiem.

Vai tas bija vienīgais Maikovska briesmu darbs? Nē — viņš piedalījās arī citu civiliedzīvotāju nogalināšanā Rēzeknes apkārtnē. Maikovskis vadīja daudzu vietējo iedzīvotāju apcietināšanas un nogalināšanas akcijas. Viņš bija tas, pēc kura pavēles Ozolaines pagastā apcietināja daudzas zemnieku ģimenes un aizsūtīja spaidu darbos uz Vāciju, bet vīriešus uz Salaspils nāves nometni.

Attēlā 167. lpp. redzama pavadzīme, ko pēc kāda nāves sprieduma izpildīšanas 1943. gada 27. novembrī parakstīja toreizējais Rēzeknes apriņķa 2. policijas iecirkņa priekšnieks Maikovskis.

Laika gaitā dienas gaismu ierauga aizvien jauni dokumenti un liecības, kas atmasko šī tautas nodevēja smagos noziegumus.

Lūk, piemēram, Maikovska slepenais ziņojums Rēzeknes apriņķa priekšniekam t. s. Kaunatas akcijas lietās. Sis dokuments vēsta par Padomju Latvijas iedzīvotāju — zemnieku un strādnieku cīņu pret nacistiskajiem okupantiem un tajā pašā laikā atklāj jaunus tagadējā «politiskā bēgļa» briesmu darbus.

169.—171. Ipp. ievietotās fotokopijas teksts «Rēzeknes apr. pol.

2. iec. pr-ks 1942. g. 21/X Slepens

Rēzeknes apr. pr-ka kungam.

ZIŅOJUMS KAUNATAS AKCIJAS LIETĀ.

Ar organizācijas darbības un biedru izsekošanu gāja ļoti grūti tāpēc, ka organizācija savu darbību neatklāja pat labi pārbaudītām un tai uzticamām personām. Slepenu ziņotāju arī bija grūti

sameklēt, jo no kreisi noskaņotiem iedzīvotājiem neviens tādas sarunās neielaidās, bet uzticamas personas no nelegālās organizācijas dalībniekiem viņu vidū netika uzņemtas. Neatlaidīgi sekojot lietas gaitai, tika noskaidrots, ka starp nelegālās organizācijas dalībniekiem ir arī viens no Kaunatas pag. uzticama, komunistiem nesimpatizējoša un turīga pilsoņa attāls radinieks. Nodibinot neuzkrītoši ar minēto uzticamo pilsoni sakarus un apgaismojot lietas apstākļus, tas uzņēmās ar sava attālāka radinieka starpniecību iekļūt par šķietamu biedri nelegālā komunistu organizācijā, izsekot tās darbību un dalībnieku sastāvu un par novēroto ziņot. Minētais slepenais ziņotājs š. g. 18 VI ziņoja, ka viņa radinieks esot to uzaicinājis iestāties nelegālā komunistu organizācijā un teicis, ka šīs organizācijas sanāksme esot notikusi š. g. 15. VI, dienā, Kaunatas pag. Madalesjes sādžas mežā. Minētā sapulcē ņēmušas dalību ap 30 personas un sapulces vadītājs bijis kāds nepazīstams, privātā ģērbies krievu tautības vīrietis. Sapulces vadītājs esot uzaicinājis katram dalībniekam sameklēt vismaz 10 uzticamus cilvēkus, kuri varētu piebiedroties viņiem, tādējādi izvēršot plašāku viņu organizāciju. Uzaicinot slepeno ziņotāju iestāties nelegālā komunistu organizācijā, viņam tika paskaidrots, ka šīs organizē-

cijas uzdevums esot pretoties pašreizējai valsts iekārtai, savākt ieročus un taisīt Kaunatas ciemam uzbrukumu, līdzīgu kāds esot bijis Ludzas apr. Sķaunas pag. Sķaunai.»

Ziņojuma turpinājumā Maikovskis norāda, ka viņa slepenais ziņotājs uzaicinājumu iestāties «nelegālajā komunistu organizā-

cijā» — tā hitleriešu dienderis apzīmē Kaunatas pagasta padomju patriotu grupu — esot pieņēmis.

Ar provokatora palīdzību Maikovskim izdevās apcietināt Kaunatas pagasta Ostrovsku sādžas zemnieku Antonu Peļņu un viņa dēlus Vladislavu un Jūliju, kuru rudzu tīruma atrastai kada veca «krievu kara šautene un viena krievu pusautomātiska kara šautene, un 12 kaujas patronas».

«Man bija zināms, ka Peļņa skaitījās kā bandas vadoņa palīgs,» raksta Maikovskis. Taču, nevarēdams Antonam Peļņām pierādīt «komunistisku darbību», Maikovskis inkriminēja arestētajam ieroču turēšanu bez atļaujas, par ko nedaudz vēlāk Antonu Peļņu un viņa dēlus Maikovska policisti nošāva.

Ziņojuma turpinājumā Maikovskis, atsaukdamies uz «slepeno ziņotāju», raksta:

«Bez tam starp neleg. org. dalībniekiem ticis pārrunāts, ka «Cvers» (Antons Peļņa) un viņa dēli esot labi komunisti, jo tie, būdami apcietinājumā, pārējos neizdodot. Slepenais ziņotājs bija noskaidrojis, ka neleg. kom. org. vadītājs esot krievu kara gūsteknis, kurš ar kāda Rēzeknes gūstekņu apsarga «Dzjomkas» palīdzību esot izbēdzis no gūstekņu nometnes, un gūstekņu apsargs

«Dzjomka» pašreiz atrodoties apcietinājumā. S. g. 23. VII slēp. ziņotājs ziņoja, ka š. g. 22. VII esot bijis Kaunatas pag. Dilānu mežā slepenā sapulcē, kur bijuši daži no vietējiem bandas dalībniekiem un 2 sarkanarmieši. Sarkanarmieši izskaidroja neleg. organizācijas iekārtu, t. i., ka tā sadalās šūniņās un ka starp šūniņām esot sakari, bet viena šūniņa otras šūniņas sastāvu un personas nepazīst. S. g. 30. VII slēp. ziņotājs ziņoja, ka š. g. 28. VII bija ticies ar neleg. org. dalībnieku Jāzepu Sromu, dzīv. Kaunatas pag. Asanu s., kurš teicis, ka šodien pa Asanu sādžu aizbrauca policists Džiguns pa priekšu un seši aizsargi no muguras kā gani. Velnu nav kam tikai nošaut. Vienalga, velnus nošausim.

…Otrs slepenais ziņotājs caur «C» gr. dalībnieku ziņoja, ka š. g. 29 VII Kaunatas pag. Rasicas s. pie Senkāniem, ai palamu «Suti», esot visu dienu tīrīts no nogāztas krievu lidmašīnas noņemtais ložmetējs. Ložmetēju esot tīrījuši 2 sarkanarmieši, kuri izbēguši no gust, nometnes, un 2 sarkanarmieši, kuri nolaisti kā izpletņu lēcēji Zvirgzdenes pag., Sķiņčevas s. robežās, bez tam ložmetēju palīdzējuši tīrīt arī «Suti». Ložmetēja tīriš. laikā bijis norunāts, ka š. g. 31. VII viens sarkanarmietis un Broņislavs Sen-kāns brauks uz Lubāni informēties pie tur esošās bandas, kad uzsākt darbību, resp. iznīcināt vietējās, komunistiem naidīgās personas, Kaunatas policiju, palīgpoliciju, izlaupīt Kaunatas kooperatīvu un tad doties uz fronti un uzbrukt vācu karaspēkam no aizmugures. S. g. 15. IX slepenais ziņoja, ka viņš š. g. 16. VIII esot bijis aizgājis pie Aloiza Rudzīša, pēc palamas «Melnais Aloizs», dzīv. Kaunatas pag. Rudzu s., jo dabūjis zināt, ka tur uzturoties Rubuļa, kurš pārgājis no Padomju Krievijas, banda. Pie Aloiza Rudzīša viņš tiešām sastapis Bārtuli Rubuli, kurš ar saviem bandas dalībniekiem sēdējis uz kūts augšas, klāt bija 2 šautenes un viena patšautene. B. Rubulis slepenajam ziņotājam lūdzis, lai viņš nošaujot Rēznas pag. policijas rajona uzraugu Keišu un lai iedzīvotājiem stāstot, ka viņš pats, B. Rubulis, esot nošauts. S. g. 21. IX vakarā man ienāca ziņas, ka Kaunatas pag. Kukuju s. pie Leontīnes Sarksnes, kuras vīrs, Sarkanarmijai atkāpjoties, aizbēdzis uz Krieviju, uzturas bruņoti bandas dalībnieki. Nekavējoties ar iecirkņa darbiniekiem izbraucu uz vietas un ielencu Leontīnes Sarksnes dzīves vietas apkārtni, tomēr bandītus neatradu.

Tanī pašā laikā tika izdarīta nelegālās kom. organizācijas dalībnieku apcietināšana.

Tika apcietinātas 66 personas un 2 nošautas, no tiem viens bēgot, bet otrs — bēgušo gūstot.

Daži no nelegālās kom. organizācijas dalībniekiem aizbēga un pievienojās pie klīstošām bruņotām bandām, kuru meklēšana un izsekošana vēl turpinās. Pie viena no apcietinātajiem tika atrasts šis organizācijas dalībnieku saraksts.

iec. pr-ks (Maikovskis).»

(Centrālais valsts arhīvs, 196e, a. 1,1. 49. lpp. 246, 246°. 247, 247°.)

Tā ar provokācijām un dedzīgu kalpošanu hitleriskajiem okupantiem Maikovskis darīja visu, lai iznīcinātu katru pretestību latviešu tautas niknākajiem ienaidniekiem — vācu fašistiskajiem okupantiem. Latgales zemnieks Antons Pe|ņa un viņa dēli, Dzjomka, Jāzeps Sroms, Broņislavs Senkāns, Aloizs Rudzišs, 66 Kaunatas akcijā apcietinātie patrioti kļuva par Maikovska upuriem, taču, ka tas redzams pat no fašistiskā žargonā ieturētā nacistu kalpa ziņojuma, sodi un represijas tikai vairoja tautas atriebēju padomju partizāņu rindas. Latviešu tauta kopā ar citam padomju tautām neatlaidīgi cīnījās par savām vitālām interesēm, par padomju varu.

Noziņojis par saviem asinsdarbiem t. s. «Kaunatas akcijas lieta», Maikovskis 1942. gada 21. oktobrī ar rakstu Nr. 72 iesniedzis Rēzeknes apriņķa priekšniekam otru pārskatu par viņam pakļautās policijas izrēķināšanos ar Rāznas pagasta iedzīvotājiem.

Pārskata sākumā šis hitlerietis raksta:

«Jau š. g. sākumā man nāca zināms, ka Kaunatas un Raznas pagastu robežās zināmos apvidos organizējas pagrīdes organizācijas.» To mērķis esot «gāzt pastāvošo valsts iekārtu (atbrīvoties no nacistiskajiem kaklakungiem. — Aut.) ar varu. Organizācijas biedri vervēti kreisi noskaņoto un to iedzīvotāju starpa, kuriem kāds no piederīgiem aizbēdzis uz Padomju Krieviju, vai no tādiem, kuriem pēc Lielvācijas armijas ienākšanas nošauts kāds ģimenes loceklis.»

No Maikovska ziņojuma okupantu apriņķa priekšniekam izriet, ka viņš un viņam pakļautie policisti darījuši visu, lai Latgales zemnieki, paši badu ciezdami, izpildītu okupantu uzliktās klaušas un nodevas. Kas izvairījās to darīt, tos Latvijas izlaupītāju rokaspuisis Maikovskis ieskaitīja «Lielvācijai neuzticamo, pretvalstisko elementu» skaitā, un viņu liktenis, kā redzēsim no ziņojuma tālāk, bija izšķirts.

«Rāznas pagasta pagrīdes organizācijai biju uz pēdām jau š. g. maija mēnesī. Ar organizācijas darbības un biedru izsekošanu gāja ļoti grūti tāpēc, ka banda savu darbību neatklāja pat labi pārbaudītām un tai uzticamām personām. Pēdējā laikā gan tika piesaistīts ziņotājs, kurš mantoja dažu bandu dalībnieku uzticību.»

Sava ziņojuma turpinājumā kā ieganstu darba zemnieku masu arestiem Maikovskis min Rāznas pagasta policijas uzrauga paketes piesavināšanu, kurā bijuši «raksti krimināllietās un kāda izziņa par aizbēgušu komunistu». Vietējā pagasta darbinieks B. T.ukša atzinies, ka par 10 reihsmarkām viņš šo paketi nodevis «Rāznas pagasta komunistu pagrīdes organizācijas vadītāja Jāņa Cvetkova tuvākajai līdzstrādniecei Lūcijai Valterei».

Sakarā ar šo policijas provokāciju apcietināti J. Cvetkovs, Lūcija Valtere, strādnieks Josiis Iļjins un viņa tēvs Varfolomejs Iļjins ar dzīves vietu Kaunatas pagasta Poludņu sādžā. «Josifs iļjins skaitījās kā pagrīdes organizācijas ieroču pārzinis, savācis tos un izdalījis sevišķi uzticamiem biedriem,» teikts ziņojumā. «Viņa mājās izdarītajā kratīšanā dažādās vietās esot atrastas noslēptas pavisam 62 mašīnpistoļu patronas, 2 rokas granātas un 1 vācu sistēmas kara šautene.»

Apcietināto skaitā minēts arī Vasilijs Kolcovs no Rāznas pagasta Zabarovskas sādžas. Viņš apzīmēts par «bandas (lasi — pretestības organizācijas. — Aut.) vadītāja palīgu». Apcietināts arī viņa tēvs zemkopis Fjodors Kolcovs.

Līdzdalība pret vācu fašistiskajiem okupantiem vērstajā nelegālās cīņas organizācijā inkriminēta ari Jevgeņijam Budrovskim Rāznas pagasta Dzidras-Noras mājās, kura tēvs Timotejs nošauts tūdaļ pēc nacistu armijas iebrukuma. Jevgeņijs atbalstījis kādu pretestības kustības dalībnieku ar uzturu un drēbēm. To zinājusi arī viņa māte Jekaterina Budrovska, bet, kā uzsver Maikovskis, «dēla noziedzīgo darbību nav pārtraukusi un nav ziņojusi policijai, bet pati pabalstījusi jau minēto bandītu ar uzturu un pieturējusi pie sevis pa naklīm».

Nobeidzot ziņojumu, Maikovskis uzskaita vēl virkni apcietināto Rāznas pagasta strādnieku, kalpu un sīkzemnieku, kuru vidīi vairāki sirmgalvji, un raksta:

«… Visi rakstā minētie apcietināti un ievietoti Rēzeknes cietumā, ieskaitot Drošības policijas rīcībā. Par katru no viņiem izdarītas atsevišķas izziņas un iesniegtas Jums š. g. 17. oktobrī.»

Nav nekādu šaubu, kurp veda šo Rāznas pagasta patriotu ceļš no Rēzeknes cietuma un fašistiskās drošības policijas moku kambariem.

BAILĒS NO ATMASKOŠANAS

Mēs sniedzam tikai dažus atsevišķus atmaskojošus materiālus, kas kļuvuši zināmi pēdējā laikā. Nav nekādu šaubu, ka biezajiem apsūdzību sējumiem par latviešu buržuāzisko nacionālistu smagajiem noziegumiem pret cilvēcību nāks klāt vēl jauni. Šodienas «politiskie bēgli» to apjēdz aizvien skaidrāk, un te redzams izskaidrojums viņu paniskajām bailēm no atbildības ne vien latviešu tautas, bet arī to zemju sabiedriskās domas priekšā, kur viņi atraduši patvērumu. Un šīs bailes pieaug proporcionāli tam, kā aizvien biežāk un skaļāk ari rietumu zemēs paceļas sašutuma pilnas balsis pret nacistiskajiem kara noziedzniekiem, kas izbēguši pelnītam sodam. Tāpēc tiek darīts viss iespējamais, lai Padomju Latvijā publicētos dokumentus par «politisko bēgļu» noziegumiem pret cilvēcību pasludinātu par «komunistu propagandas uzbrukumiem».

Tiecoties atbrīvoties no smagās atbildības par tiešu līdzdalību daudzu tūkstošu cilvēku iznīcināšanā Latvijas teritorijā fašistiskās okupācijas gados, «politiskie bēgļi» ķērušies arī pie dažādām citām viltībām. Tā, piemēram, kad 1962. gada sākumā Iūē tiesāja vairākus gestapo ierēdņus (Ērihu Erlingeru, Hansi Sūma-heru, Reinholdu Brinertu u. c.), kas hitleriskās okupācijas laikā bija izdarījuši smagus noziegumus Latvijā un Lietuvā, «politiskais bēglis» Silde, centās izmantot šo prāvu, lai izvirzītu «teoriju», ka par masu slepkavībām esot atbildīgi tikai pavēles devēji, bet ne izpildītāji. Mēģinot no slepkavām un to iedvesmotājiem novelt katru atbildību par civiliedzīvotāju iznicināšanu, Silde, komentēdams Karlsrues prāvā apsūdzēto apgalvojumu, ka viņi daudz ko «nekādi nespējot atcerēties», kādā ASV iznākošā avīze rakstīja: «No drūmo notikumu brīža aiztecējuši apmēram divdesmit gadu, un var saprast, ka daudz ko tik ilga laikā var aizmirst… Getin-genas universitātes docents Dr. Serafims, ko tiesa aicināja par ekspertu, uzsvēra, ka strauju notikumu laikā cilvēks atceroties sīkus un pat maznozīmīgus atgadījumus, kamēr dažkart aizmirstot lielos un pašus galvenos notikumus.» Izteicis šo nepārprotamo aicinājumu «aizmirst lielos un pašus galvenos notikumus», Silde tālāk cenšas novelt visu atbildību par Latvijas civiliedzīvotāju iznīcināšanu uz vienu pašu vācu nacistu ģenerālmajoru Stālekeru.

Silde, kā jau fašisma uzticīgākais kalps, cenšas aizmirst plaši pazīstamo Ostlandes reihsministra Rozenberga instrukciju okupētās Ostlandes reihskomisāram Lozēm, kurā norādīts, ka «… raugoties no ģermanizācijas vai pārvietošanas viedokļa, igauņu tauta par apmēram piecdesmit procentiem ir ģermanizēta ar dāņu, vācu un zviedru asinīm un to var uzskatit par radniecīgu nāciju. Latvijā iedzīvotāju dala, ko varētu asimilēt, ir ievērojami mazāka nekā Igaunijā. Sājā zemē jārēķinās ar stiprāku pretestību un jāparedz plašāku apmēru izsūtīšanas. Ar līdzīgu notikumu attīstību jārēķinās arī Lietuvā, kur rasiski tīru ģermāņu emigrācijai jāveicina ļoti intensīva ģermanizācija … Baltkrievijai būs visupirms jāatrisina grūtais uzdevums — uzņemt tos elementus, ko izraidīs no Igaunijas, Latvijas un Lietuvas un no Vārtās teritorijas poļu da|as . ..»

Latviešu «pašaizsardzības» bandās organizētie noziedznieki, sekodami vācu fašistu kalpu, tagadējo «politisko bēgļu» Slides, Krodera, Kovaļevska, Liepiņa, R. Caka u, c. mudinājumiem, nacistu terminus «pārvietot», «izsūtīt», «izraidīt» savā prakse paplašināja tādā ziņa, ka bez žēlastības «pārvietoja» Biķernieku, Rumbulas, Ķelderlejas, Salaspils un daudzās citās masu kapenēs neskaitāmus tūkstošus Latvijas iedzīvotāju. I

Austrijā dzīvojošais doc. N. Valters, kas pazīstams ar pret-padomju nostāju, Čikāgā izdotajā emigrantu mēnešrakstā atzīst: «Ir skaista leģenda, ka daži latvieši — un viņu skaits par nožēlošanu ir diezgan prāvs — būtu tikuši ar varu piespiesti izdarīt šīs slepkavības, kaut gan tie šādām pavēlēm iekšēji pretojušies. Protams, dažām brīvprātīgām policijas vienībām šadas pavēles ir tikušas dotas. Bet nevienā gadijumā par šo pavēļu neizpildīšanu pret neizpildītajiem nav pielietoti nekādi sodi, par nāves sodu nemaz nerunājot. Bet izpildīšanas gadījuma tika izsniegtas — un pieņemtas (!) — dāvanas un apbalvojumi. Iespēja nepiedalīties šajos asiņainajos noziegumos faktiski bija dota. Sī iespēja netika izmantota. Bet bija arī brīvprātīgie, kas paši pieteicās šim bendes darbam un vēlāk ar to vēl paši lielījās…» Nobeigumā doc. N. Valters aicina «atklāti un konsekventi norobežoties no tiem mūsu tautas locekļiem, kuru rokas ir asiņainas, lai tādā kārtā saglabātu vai atjaunotu mūsu tautas skaidrību un ētiskumu.

Pret šādiem, kaut ari atsevišķiem aicinājumiem norobežoties no masu slepkavību līdzdalībniekiem, savu noziegumu slēpšanā visnotaļ ieinteresētie «politiskie bēgļi» ir ne vien kurli, bet dara visu iespējamo, lai to pastrādātās ļaundarības pēc iespējas netiktu zināmas plašākai sabiedrībai.

Smaga apsūdzība izvirzīta pret Ēriku Tobiasu, kas hitleriskās okupācijas laikā kā Arāja cilvēkiznīcināšanas bandas loceklis piedalījies daudzu tūkstošu cilvēku noslepkavošanā. Sī apsūdzība pamatota uz tā laika baismo notikumu līdzdalībnieku liecibam. Jānis Jiezēns (skat. viņa liecības fotokopiju 178. un 179. lpp.), tāpat kā visa Arāja banda, nosauc Tobiasu par «pastāvīgo un galveno» cilvēku šāvēju (!). Ēriks Glāznieks, kas izcietis sodu par saviem noziegumiem, liecina:

«Ēriku Tobiasu pazīstu kopš 1941. gada, kad viņš kopā ar mani atradās Arāja komandā. 1941. gada rudenī astoņas līdz desmit reizes apsargāju ebrejus, kas bija atvesti Biķernieku mežā nošaušanai. Savām acīm redzēju, ka Tobiass ar mašīnpistoli šāva ebrejus …»

Miervaldis Laviņš liecina: «Nogādājot no Rīgas centrālcietuma uz Biķernieku mežu nošaujamos ebrejus, katrā automašīnā iesēdinājām 30 līdz 40 upuru ar sešiem apsargiem. Manā mašīnā apsardzes vecākais bija Ēriks Tobiass . . . Tajā naktī nošāvām 400—500 cilvēku, bet visā laika posmā no 1941. gada 10. jūlija līdz oktobrim — ap 10000 cilvēku. 1941. gada septembrī piedalījāmies ebreju iznīcināšanā Liepājā, septembra beigās vai oktobra sākumā — Talsos… Eriks Tobiass, bijis sportists-motocikletists, bija šāvēju grupas vadītājs.»

Cik zvēriski Tobiass un viņa vadītie slepkavotāji apgājušies ar saviem upuriem, var izlasīt Riharda Līgotņa liecībā:

«… Saņēmu norādījumu doties pie bedres. Tajā atradās jau Tobiass. Upuri gūlās pie zemes ar seju uz leju, un viņš šāva ar parabellumu tiem pakausī… Bedrē gulēja jau ap 50 cilvēku, kas skaitījās nogalināti. Taču īstenībā daudzi no tiem bija tikai ievainoti. . . Neciešamās mokās tie konvulsīvi raustījās un vaidēja…»

Arāja bandas vada komandieris Tālivaldis Ozols savā liecībā Tobiasu min kā vienu no tiem slepkavām, kura zvērības viņam visspilgtāk iespiedušās atmiņā. T. Ozols stāsta, ka slepkavot cilvēkus Arāja banda devusies arī ārpus Latvijas. Tā, piemēram, Baranovičos banda savus upurus smacējusi ar gāzēm speciāli šim nolūkam iekārtotās automašīnās: «1942. gada 1. vai 2. augustā

tādā veidā mēs iznīcinājām vairāk nekā 1000 cilvēku … Vienas «kravas» iznīcināšana, ja pareizi atceros, prasīja tikai 19 minutes laika… Hanzevičos (Polijā) mēs uzceļam arī karatavas ar aprēķinu, lai vienlaikus varētu kārt 18 cilvēkus .. . No Hanzeviciem mes

devāmies uz kādu citu pilsētu (nosaukumu neatceros) ap 100 km attālumā. Tur mēs iznīcinājām ap 500 cilvēku no vietējā geto. Šaušana notika klajā laukā. Iepriekš izraktas bedres malā upurus izģērbām kailus. Šoreiz iznīcināmie bija galvenoties sievietes, mazi bērni un sirmgalvji… Pēc šīs akcijas mums piešķīra atpūtu . ..»

Masu slepkava Tobiass tagad dzīvo — 53 Del Rio Drive, Toronto 15, Out., Canada.

Padomju cilvēku izpratnē un ikdienas praksē ārsta profesija ir īpaši cildena. Normālam cilvēkam grūti iedomāties, ka ārsts varētu savas zināšanas un prasmi izmantot kādreiz arī ļaunprātīgos nolūkos un vērsties pret cilvēku. Diemžēl vācu fašistu okupētajā Latvijā bija arī tādi medicīnas darbinieki.

Jau minētais Rīgas ģenerālkomisariāta darbinieks vācu fašists H. Marnics latviešu buržuāzisko nacionālistu vidū bez grūtībām atrada medicīnas darbiniekus, kas bez mazākās iebildes uzņēmās fašistiem nevēlamu Latvijas pilsoņu sterilizāciju. Kā to liecina publicējamā hitleriešu slepenā dokumenta fotokopija, ārsti, kas kropļoja cilvēkus, izdarīja vietējo iedzīvotāju sterilizāciju, bija katrā Latvijas apriņķī un pilsētā.

182. Ipp. ievietotās fotokopijas teksta tulkojums

II veselības nodaļa 1941. gada 11. 11.

Slepeni

Apgabala komisārā kungam

Daugavpili

Saturs: Austrumzemes reihskomisāra kunga apkārtraksts Sterilizācijas operāciju jūsu apgabala iedzīvotājiem var

izdarīt:

Daugavpilī: pilsētas slimnīcā vadītājs Dr. Vilis Zaķītis,

Rēzeknē: ,, „ vadītājs Dr. Aleksandrs Vītoliņš,

Ludzā: ,, ,, vadītājs Dr. Valdis Branšs.

v.

(Dr. Marnics)

Tāda paša satura raksti nosūtīti ari apgabalu komisāriem Liepājā, Jelgavā un Valmierā, norādot, ka tur sterilizācijas operāciju var izdarīt Dr. Rihards Liepiņš (Liepājā), Dr. Arveds Alksnis un Dr. Sakurs (Valmierā), Dr. Jānis Paegte (Madonā), Dr. Dargevics (Jelgavā) un Dr. Pēteris Aivars (Jēkabpili).

Kur šodien ir šie ārsti noziedznieki? Pastrādājuši noziegumus pret cilvēcību, sagandējuši dzīvi daudziem tūkstošiem mūsu republikas pilsoņu, viņi bēga līdzi Marnicam un tagad uzdodas par «politiskajiem bēgļiem».

Dzīvodami Rietumu zemēs, visi šie «politiskie bēgļi», sākot ar Arāja bandas dalībniekiem un beidzot ar ārstiem sterilizē-tājiem, baidās, ka viņu noziedzības uzzinās vietējie iedzīvotāji. Viņi nekautrējas nekādu paņēmienu, lai noslēptu savu kriminālo pagātni, lai radītu šķēršļus atmaskojošu materiālu nokļūšanai savās jaunajās dzīves vietās.

Sūkstīdamies par to, ka pret viņiem vēršas ar uzbrukumiem, maskēdamies ar cīņu pret «komunistu propagandu», latviešu fašisti dara visu iespējamo, lai patiesību par viņu kalpošanu vācu nacistiem neuzzinātu plašākas latviešu emigrantu aprindas ārzemēs, sabiedriskā doma ASV un citās Rietumu zemēs, kuru tautas kopā ar padomju tautām cīnījās un lēja savas asinis vienotā frontē pret Hitleru, pret fašistiskajiem noziedzniekiem, kas grasījās savu koncentrācijas nometņu krematoriju krāsnīs sadedzināt veselas nācijas.

Attēls rāda, ka daži Sieti as (ASV) «politiskie bēgļi», palikdami uzticīgi savā laikā vācu fašistu piekoptajai progresīvās

literatūras barbariskai sadedzināšanai sārtos, dedzina Padomju Latvijā izdotās grāmatas un laikrakstus. Vai tad brīnums, ka viņi atdarina nacistu paņēmienus? Viens no šis apkaunojošās akcijas organizētājiem ir Mindenbergs, hitlerisko okupantu lapas «Tēvija» ārlietu redaktors. Redzams, viņš jūtas saviem bijušajiem saimniekiem hitleriešiem joprojām parādnieks par tām markām, ko tie viņam maksāja, piemēram, par apgalvojumu, ka amerikāņu tauta, tā pati, kas tagad pacieš viņa fašistiskos izlēcienus, ir «dažādu tautu un rasu konglomerāts ar īpaši lielu nēģeru, negroīdu un citu mazvērtīgu asiņu piejaukumu , ..».

AR PROVOKĀCIJĀM UN MELIEM

Latviešu fašisti radījuši ārzemēs arī savas organizācijas, kuras viņi izmanto, lai pēc iespējas plašākās latviešu emigrantu aprindās iefiltrētu savu «ideoloģiju», kā ari lai savos provokatoriskajos izlēcienos un apelācijas pie Rietumu sabiedriskās domas un valstsvīriem varētu atsaukties uz visiem latviešu emigrantiem.

So organizāciju dibināšanu un vadību Rietumvācijas t. s. pārvietoto personu (DP) nometnēs jau no pirmās dienas uzņēmās tie, kas baidījās atceļa uz dzimteni — hitleriskās «pašpārvaldes» varasvīri, fašistu policijas un latviešu SS leģiona virsnieki, vācu okupācijas perioda fašistisko preses izdevumu aktīvākie līdzstrādnieki, kā arī mantīgo šķiras pārstāvji, kas nacistu laikā viņus mudināja uz noziegumiem un viņiem dedzīgi aplaudēja. Viņi tad arī centās pārvietoto personu masai iegalvot, ka repatriantus dzimtenē gaidot sodi un represijas, ka kuru katru dienu sākšoties trešais pasaules karš starp antihitleriskās koalīcijas lielvalstīm, ka pēc šā kara emigranti atgriezīšoties Latvijā «kā uzvarētāji», lai šeit ieņemtu svarīgākos posteņus.

Turpinot Gebelsa melu propagandu, piemēram, britu zonā izdotā «L.ībekas Avīze» 1946. gada sākumā apgalvoja, ka «pēcziņām no drošiem avotiem» Rīgā pie Brīvības pieminekļa publiski pakārti tūkstoši latviešu leģionāru. Līdzīgas «ziņas» šodienas «politiskie bēgļi» izplatīja latviešu emigrantu sanāksmēs un savās lapelēs. Organizāciju dibinātāji centās saviem līdztautiešiem iestāstīt arī to, ka tās kalpošot emigrantu materiālai aprūpei, kultūras darba rosināšanai.

Nav noslēpums, ka «politisko bēgļu» izmestajos tīklos sākotnēji sapinās ne viens vien emigrants, atdodot biedru naudas un ziedojumu veidā savus grašus «politisko bēgļu» rīcībā, kas tos lielākoties izmantoja uzdzīvei vai dažādām spekulācijām. Taču

drīz vien svešumā nokļuvušo tautiešu vairākums apjauda, ka viņi tiek ciniski krāpti. No tuvinieku vēstulēm, dzimtenes preses un radio, vēlāk ari no dzimteni apceļojošo tūristu stāstījumiem svešatnes latvieši uzzināja patiesību par dzīvi Padomju Latvijā.

Tajā pašā laikā nāca klajā kliedzoši fakti par it kā «kultūras mērķiem un trūkumcietēju aprūpei» saziedoto līdzekļu piesavināšanos un izšķērdēšanu. Emigrantu organizācijas līdz ar to arvien straujāk sāka zaudēt savu bāzi un nozīmi. Sis sairuma process turpinās arī šodien, un dažādās «apvienības» kļuvušas par «burtu organizācijām», tas ir, aiz skaļajiem nosaukumiem un to saīsinājumiem slēpjas sīkas ļaužu grupiņas, kas skaitliski atrodas krasā disproporcijā ar svešatnes latviešu masu, ko šie kungi sakās pārstāvam.

Latviešu «politisko bēgļu» organizācijas ir tieši atkarīgas no imperiālistisko lielvalstu izlūkdienestu labvēlības un pabalstiem, kas rosina tās vākt spiegošanas ziņas par Padomju Latviju un izpildīt dažādas iekšpolitiska pretpadomju rakstura diversijas emigrācijas zemēs. Sadarbībā ar vietējiem antidemokrātiskiem grupējumiem emigrantu pretpadomju organizāciju vadītāji cenšas kultivēt naidu pret Padomju Savienību un citām sociālisma zemēm, pieļauj provokatoriskus izlēcienus pret pasākumiem, kurus rīko vietējie progresīvie spēki, tiecas kaitēt miera piekritēju kustībai, kā arī cenšas pēc fašistu parauga iejaukties starptautiskos kultūras un tūrisma sakaros.

Vienu no šādām organizācijām nodibinājis un vada SS štan-dartenfīrers Janums (viņu hitleriskā formas tērpā un pozā redzam attēlā 186. Ipp.).

Bijušais buržuāziskās Latvijas armijas pulkvedis Janums repatriējās uz hitlerisko Vāciju un no turienes atgriezās kopā ar pirmajām nacistu iebrucēju vienībām. «Lai repatrianti vācu okupācijas laikā varētu atgriezties Latvijā,» raksta A. Blāķis grāmatā «Medaļas otra puse», «tos citādi nelaida atpakaļ, ja tie neuzņēmās speciālu uzdevumu… Vācu militārā pretizlūkošana un politiskais departaments bijuši tie sieti, kuriem cauri bija jāiziet katram, kurš vāciešu acīs tad bija derīgs izlietošanai…»

Janums «bija derīgs izlietošanai» latviešu tautas kvislinga Dankera iekšlietu ģenerāldirekcijā par vecāko referentu un tūdaļ organizēja civiliedzīvotāju iznīcināšanas bandas, vēlāk bija latviešu SS leģiona pulka komandieris.

Viņa tagadējā organizācijā par biedriem galvenokārt ir buržuāziskās Latvijas armijas fašistiskie virsnieki, kas izkalpojušies hitleriešu policijas bataljonos, SD daļās un citās bruņotās bandās.

Viņi Latvijas zemē un ārpus tās — Lietuvā un Polijā, Baltkrievijā un Ukrainā atstājuši daudz asiņainu pēdu un savu ļaundarību konkrētu pierādījumu. Emigrantu organizāciju barveži visādiem līdzekļiem cenšas ietekmēt savus tautiešus, kuri otrā pasaules kara vētrās tika atrauti no dzimtenes. Viņi tos joprojām dezinformē par mūsu tautas sasniegumiem Dzimtenē, kultivē nacistisku «ideoloģiju», aizstāv revanšistus un neo-fašistus, kas no jauna tīko izraisīt pasaules karu, lai apspiestu citas tautas un izlaupītu to bagātības.

Sevišķi viņus uztrauc draudzīgu kultūras sakaru izveidošanās starp latviešu tautu tās sociālistiskajā dzimtenē Padomju Latvijā un svešatnē mītošajiem latviešiem. Šie kara noziedznieki labi saprot, ka latviešu emigrantu pieaugošā tuvība ar Dzimteni novedīs fašistiskos «politiskos bēgļus» pilnīgā izolācijā.

Viena no Rietumos patvērušos nacistu dienderu nodarbībām ir tēlot turienes sabiedrībā «speciālistus» Padomju Savienības jautājumos, lai pievērstu sev imperiālistisko valstu izlūkdienestu uzmanību un izpelnītos to labvēlību. Šajā ziņā viņi nav iesācēji, bet darboņi ar stāžu, kas iegūts hitleriskās Vācijas izlūkdienesta skolās, kā arī kalpojot trešajam reiham Ostlandes «pašpārvaldes» aparātā.

Sājā grāmatā jau minēts, ka Anglijā, Saseksas grāfistē, pašlaik dzīvo latviešu brīvprātīgo policistu bataljonu organizētājs un policijas pulka komandieris, viens no latviešu fašistu slepkavu bandu barvežiem 1941. gada jūlija dienās — bijušais pulkvedis Roberts Osis. īstenībā šis «pulkvedis» nemaz nav tik kluss. Viņš soļo Vācijas spiegu Dankera, Plensnera, Kovaļevska-Klāna pēdās. Osis nodarbojas ar lietām, par kurām parasti atklātībā neko nemin.

Te atmiņā jāatsauc 1947. gads, kad Osis vēl uzturējās Zviedrijā. Kādā pēcpusdienā viņš Stokholmā paņēma pie rokas kādu bijušo buržuāziskās Latvijas armijas virsnieku Fēliksu Rūmnieku-Melbārdi un kopā ar viņu nostājās pie Zviedrijas karaļa pils.

«Lūk, Fēliks,» teica Osis, «no šīs vietas mēs dosimies atpakaļ uz Latviju, lai tur paņemtu savu tiesu. Bet tu mūs Latvijā jau

Fašistiskie slepkavas V. Janums un K. Lobe &lt;rizmēģina roku» Zviedrijas «rvanagu» meistarsacīkstēs šaušanā 1959. gadā.

sagaidīsi priekšā un par to saņemsi augstus ordeņus un amatus…»

Kur palika Fēlikss Rūmnieks-Melbārdis?

Tagad pulkvedis Osis varbūt teiks:

«Viņš ir boļševiku upuris…»

īstenībā Rūmnieks-Melbārdis ir Oša upuris. Osis bija tas, kas ārzemju izlūkošanas dienestu uzdevumā savervēja Rūmnieku-Melbārdi par spiegu un aktīvi piedalījās viņa iesūtīšanā Padomju Latvijā.

Rūmnieks-Melbārdis Osim šķita pakāpiens viņa tumšās karjeras ceļā. Taču nekas neiznāca. Spiegu drīz vien notvēra. Tāpat neveiksmi piedzīvoja ari citi bijušie vācu fašistu rokaspuiši, kas 1951. gadā stājās amerikāņu izlūkošanas dienesta kalpībā. Tie bija hitleriešu bruņinieka krusta kavalieris Riekstiņš (viņa spiega vārds bija «Imants»), Brombergs («Andi») un citi. Visi šie savas tautas nodevēji devās uz Padomju Latviju ar uzdevumu

vākt militāru informāciju, organizēt diversijas un terora aktus, izplatīt iedzīvotāju vidū provokatoriskas baumas. Viņi bija apbruņoti ar moderniem ieročiem, raidstacijām, apgādāti ar viltotiem dokumentiem un prāvām naudas summām. Taču latviešu tauta bija modra, tā aktīvi palīdzēja Valsts drošības komitejas darbiniekiem. Visus šos spiegus izdevās savlaicīgi atmaskot un padarīt nekaitīgus.

Izmeklēšanas gaitā noskaidrojās, ka visi spiegi cieši sadarbojušies ar «politisko bēgļu» radītajām pretpadomju organizācijām.

Viskrasākie latviešu fašisti, kas salasījušies Januma organizētajā lapseņu midzenī t. s. «Daugavas vanagos», lūko nodibināt visciešāko kontaktu ar dažādām profašistiskām galēji labējām grupām, kas darbojas valstīs, kur apmetušies latviešu emigranti. Amerikas Savienotajās Valstīs «vanagi» atklāti cildina tādas organizācijas kā profašistisko Džona Berča biedrību, Rokvela amerikāņu nacistu partiju un rninitmenus. 1964. gada vēlēšanās «politiskie bēgļi» bez ierunām atbalstīja reakcionārā Arizonas senatora Goldvotera kandidatūru prezidenta amatam.

Taču katra darbība izraisa pretdarbību. Ziņas par «vanagu» un citu «politisko bēgļu» asiņainajiem noziegumiem aizsniegušas arī Rietumvalstu sabiedrību. Tādēļ Austrālijas sabiedrības protestu rezultātā Austrālijas imigrācijas ministrija 1963. gadā liedza Janumam iebraukšanas atļauju šajā zemē, kur viņš bija iecerējis uzstāties ar pretpadomju referātu sēriju. Austrālijā nodibināta sabiedriska komiteja, kas publicējusi vairākus materiālus par latviešu «politisko bēgļu» noziegumiem pret cilvēcību otrā pasaules kara laikā. Sos materiālus atreferējušas vairākas austrāliešu avīzes, bet žurnāls «Beacon» publicējis to pilnu tekstu. Ievērojot sabiedrības protestus, arī Anglijas iestādes izvirzījušas prasību atņemt «vanagiem» viltīgi piesavināto «labdarības biedrības» statusu, ar visām no ta izrietošajām politiskajām un finansiālajām sekām.

Latviešu «politiskajiem bēgļiem» zeme zem kājām sākusi degt arī Zviedrijā. Tur nodibināta komiteja, kas izmeklē jautājumu, kādā veidā Zviedrijā pēc kara iekļuvuši kara noziedznieki. Atbalstīdams komitejas nodibināšanu, Zviedrijas valdošās sociāldemokrātu partijas laikraksts «Stockholms-Tidningen» 1964. gada 29. novembra numurā publicēja atmaskojošu rakstu par aktīvo «vanagu», SS štandartenfīreru Lobi un tā noziegumiem.

Latviešu emigranti, kuru lielajam vairumam nav nekādu sakaru ar šiem noziegumiem un «Daugavas vanagiem», novēršas un norobežojas no šiem ļaundariem. Viņi arvien labāk izprot «vanagu» īsto seju un īstos mērķus. Dzimtenē pienāk tūkstošiem vēstuļu, kurās godīgie latvieši atmasko savus briesmīgos

līdzgaitniekus, raksta par viņu nelietībām svešatnē, par to, kā viņi arvien vēl apkauno latviešu tautu.

Arī augšminētos materiālus sabiedrības informēšanai par «vanagu» noziegumiem kara noziedznieku darbības izmeklēšanas komitejām Rietumvalstīs snieguši paši svešatnes latvieši.

No «vanagiem» un citiem viltus vadoņiem novēršas svešatnes latviešu jaunatne, kas grib godīgā darbā veidot savu dzīvi.

«Tēvijā» ievietotais fotoattēls rāda, kā nacistu okupanti ar «Lielvācijas» himnu un Horsta Veseļa dziesmu no Rīgas «uz austrumu kara laukiem» izvada pirmo latviešu policijas bataljonu. Tā formētāju un izvadītāju vidū bija šīs grāmatas iepriekšējās nodalās minētais civiliedzīvotāju slepkava Vilis Hāzners.

Kas ir tie, kas morāliski tik zemu grimuši, ka sadarbojas ar tādiem slepkavām un kara noziedzniekiem kā Maikovskis un Hāzners? Tie ir bijušais Latvijas bankas valdes priekšsēdētājs Klīve (hitleriešu okupācijas laikā viņš sadarbojās ar vācu spiegošanas dienestu un bija vācu okupētās Latvijas ģenerālkomisāra Drek-slera konsultants) un bijušās Ulmaņa valdības ministrs Bērziņš.

Alfrēds Bērziņš bija 1934. gada fašistiskā apvērsuma līdzdalībnieks un tā ideoloģiskais nopamatotājs. Visās organizācijās un biedrībās, kas netika slēgtas pēc apvērsuma, skolās un augstskolās, pagastu un apriņķu valdēs, valsts iestādēs un laikrakstu izdevniecībās viņš centās izvietot savus cilvēkus apvērsuma atbalstītājus. Kad Latviju varmācīgi okupēja hitleriskie vandaļi, Alfrēda Bērziņa ielikteņi Latvijā nesaskatīja nekādu starpību starp Ulmani un Hitleru. Abus viņi bija iemācījušies uzskatīt par «fīreriem»,

««Ostland.es» reihskomisārs.

Kauņa 1941. gada 8. augustā.

SLEPENI

II А 2

Latvijas ģenerālkomisāra kungam Rīgā

Pielikumā nosūtu zināšanai pieraksta norakstu par latviešu organizāciju pārstāvju sanāksmi 11. 7. 41. Rigā.

(pierakstījis: Frindl, ministerialdirektors) Vietas izpildītājs

Parakstu apstiprina: Ewert.»

un abiem — tikai dažādos vēsturiskos apstākļos — vienādi apliecināja savu uzticību, steidza apsveikt fašistiskos okupantus Rīgā un lūdza atļauju piedalīties «jaunās Eiropas» radīšanā.

Publicējam dažus dokumentus, ko «Ostlandes» reihskomisārs, steigā bēgot, pametis Rīgā.

Kas piedalījās šajā 11. jūlija sanāksmē Izglītības ministrijas telpās? To atklāj viens no pieliktajiem dokumentiem, kas redzams 190. un 191. lpp.

Lūk, cik te daudz pazīstamu vārdu: Rīgas pilsētas latviešu komandants pulkvežleitnants Veiss, Rīgas tirgotāju biedrības pārstāvis Skujēvics, bijušais Sabiedrisko lietu ministrijas atbildīgais ierēdnis, avīzes «Tēvija» redaktors Kroders, bijušās Ārlietu ministrijas ierēdnis inž. Reinhards, prāvests Bergs, arhibīskaps Grīn-bergs, pulkvedis Skaistlauks, pulkvedis Kreišmanis, pulkvežleitnants Deglavs, pērkoņkrustieši Andersons, Melliņš, Silde un citi— kopā 40 personu.

Ko viņi lēma 11. jūlijā 1941. gadā? Varbūt gatavojās darboties pretim hitleriskiem laupītājiem?

Par to stāsta šīs sanāksmes protokols (sk. 193.—195. lpp.).

«S L E P E N I

Latviešu organizāciju pārstāvju sanāksme 1941. gada 11. jūlijā Izglītības ministrijas telpās Rīgā, Vaļņu ielā 2.

Protokols

Sanāksmē piedalās latviešu garīgo un saimniecisko aprindu pārstāvji pēc speciāla šeit pievienota saraksta.

Sanāksmi pīkst. 19.30 atklāj Alfrēds Valdmanis.

Par sanāksmes vadītāju tiek izvirzīts viens kandidāts — Alfrēds Valdmanis, un sanāksme viņu vienbalsīgi ievēl.

A. Valdmanis paziņo, ka kompetentas LielvācijJs iestādes izsniegušas pilnvaras latviešu civilās pārvaldes kārtošanai ģenerālim O. Dankeram, pulkvedim A. Plen-sneram, pulkvežleitnantam V, Deglavam un prāvestam V. Sanderam. Pilnvarotā uzticības komiteja saskaņā ar Lielvācijas armiju un iestādēm uzsākusi darbību, kas kalpo latviešu nācijas un Latvijas valsts interesēm. Vakar parādījies jauns rīkojums, kas šīs pilnvaras atceļ vai ierobežo. Iespējams, ka šo pilnvaru atcelšanas iemesls ir latviešu sabiedrības sadalīšanās grupās,

kuras ķērušās pie dažādu iestāžu un organizāciju darbības atjaunošanas bez abpusēja kontakta un līdz ar to izsaukušas nesaskaņas savā starpā un ārpus mūsu zemes robežām.

Tāpēc šajā sanāksmē ieradušies tāda nozīmīguma garīgo, saimniecisko un kultūras aprindu pārstāvji, ka viņi šajā acumirklī var izteikt latviešu tautas vienotās domas un vēlēšanās.»

Pirmais šīs sanāksmes lēmums, uzstājoties patvarīgi piesavinātā latviešu tautas vārdā, ir šāds:

«Sanāksme vienbalsīgi nolemj nosūtīt Lielvācijas Vadonim Ādolfam Hitleram pateicības telegrammu par

latviešu zemes atbrīvošanu, līdz ar to izsakot tajā cerības, ka latviešu nācija varēs piedalīties Eiropas atbrīvošanā un jaunuzbūvē.»

Tāds bija šīs sanāksmes galvenais un īstenībā vienīgais lēmums — vienprātīgi (lai citi neaizsteigtos priekšā!) pateikties Hitleram un lūgt viņam atļauju piedalīties «jaunās Eiropas kārtības» radīšanā. Tālāk sanāksme izvēl delegāciju šo jautājumu kārtošanai Berlīnē. No sešiem kandidātiem, kuru vidū ir arī Silde un Plensners, par delegātiem ievēl Valdmani (viņš kļūst par delegācijas vadītāju), «pērkoņkrustiešu» vadoni Celmiņu un Deglavu.

Iepazīsimies ar telegrammas saturu, ko šīs sanāksmes dalībnieku vārdā nosūtīja Hitleram brīdī, kad latviešu tauta jau pilnībā izbaudīja visu hitlerisko cilvēkiznīcinātāju terora smagumu (sk. fotokopiju 197. lpp.).

«Fīreram un reihskancleram Ādolfam Hitleram galvenajā mītnē.

1941. gada 11. jūlijā atkal atbrīvotajā Latvijā pirmo reizi sapulcējās dažādu latviešu tautas aprindu un profesiju pārstāvji, lai izteiktu visas latviešu tautas pateicību slavas vītajai vācu armijai un katram vācu vīram, kas piedalījies Latvijas atbrīvošanā, bet jo sevišķi lielajam un uzvarām vainagotajam vācu tautas un visu indoģermāņu tautu pirmajam cīnītājam Ādolfam Hitleram.

Mēs nododam Ādolfa Hitlera izšķiršanai visas latviešu tautas cerības par līdzdalību Eiropas atbrīvošanas cīņās.

Latviešu tauta vēlas piedalīties Eiropas jaunuzbūvē un ar uzticību raugās uz Ādolfa Hitlera attiecīgu lēmumu.

Alfrēds Valdmanis, delegācijas vadītājs Pulkvežleitnants Viktors Deglavs, delegāts Gustavs Celmiņš, delegāts.»

I

Tādu gatavību piedalīties asiņainajā «jaunās Eiropas kārtības» radīšanā parādīja latviešu tautas kangari, kurus bija izauklējusi un izaudzinājusi buržuāziskā Latvija.

Šodien daudzi no šiem Hitlera apsveicējiem kā «politiskie bēgļi» uzdodas par latviešu tautas «īstajiem pārstāvjiem».

Par to, kāda ir latviešu «politisko bēgļu» morālā seja, liecina arī tas, ka tie savā vidū it mierigi pacieš tādus, kas savā laikā gestapo denuncējuši dažu labu no viņiem pašiem.

Pilnīgi baudīt Rīgas gestapo priekšnieka Langes uzticību — tāds bija pirmais priekšnoteikums, lai nacistu latviskie algotņi varētu virzīties augšup pa savas tautas nodevēju karjeras kāpnēm. Plašs aģentu tīkls rūpējās, lai gestapo priekšnieks būtu par visu, arī par savu algotņu domām un darbiem, vienmēr labi informēts. Viens no šiem viņa aģentiem, kas rūpīgi sekoja ari latviešu kvis-lingiem, šodien ir redzams Rietumvācijas latviešu «politisko bēgļu» darbinieks. Tas ir «agronoms» Jānis Daģis.

Tūliņ pēc nacistu iebrukuma Daģis kļuva SD izmeklēšanas ierēdnis.

Ieguvis savu šefu atzinību ar nežēlīgu izturēšanos pret apcietinātajiem, Daģis maskēšanās nolūkā oficiāli kļuva par agronomu Rīgas un Madonas apriņķī, bet faktiski bija tur SD slepenaģents rezidents ar segšifru «G». Viņa «interešu lokā» atradās galvenokārt latviešu inteliģences pārstāvji. Rezidents savervēja savukārt savus aģentus un regulāri sniedza gestapo 40 līdz 50 ziņojumu mēnesī. Gestapoviešu sanāksmē 1943. gada martā konspiratīvā dzī-

voklī Rīgā, Ģertrūdes ielā 4—10, viens no SD šefiem Slēzingers sevišķi uzsvēra Daģa «nopelnus» un minēja viņu citiem nodevējiem par paraugu.

Visus pēckara gadus, sevi par «politisko bēgli» dēvēdams, Latīņamerikas zemēs klīda Herberts Cukurs. Viņš, līdzīgi Arājam, bija viens no cilvēkiznīcināšanas bandu vadoņiem un savas rokas aptraipījis ar daudzu jo daudzu nevainīgu ļaužu asinīm.

Baidīdamies no patvēruma zemju godīgo ļaužu dusmām, viņš bija pat nolīdzis sev īpašus miesassargus. Bet miesassargi nespēja nosargāt Herbertu Cukuru. Kā 1965. gada martā ziņoja ārzemju radio un prese, asiņainais Cukurs piedzīvojis pelnītu galu. f

«Politisko bēgļu» vadītāju vidū Rietumvācijā redzam pazīstamo slepkavu un gestapo rokaspuisi Plato, Abrenes policistu Burmeistaru, SS virsnieku Jansonu, kas apbalvots ar abu pakāpju dzelzs krustiem, un Skaistlauku — veselu vilkaču plejādi! Ja vēl pieminam bijušo esesieti, diletantisko mākslinieku Soikānu un gra-fomānu Vili Lesiņu, kas okupācijas laikā savu «talantu» šķiestin šķieda «jaunās Eiropas cīnītāja» heroizēšanai, tad rodas pilnīgi skaidrs priekšstats par to, kas vada latviešu «politiskos bēgļus» VFR.

Stokholmā patvērumu atrada Jānis Breikšs, kas fašistiskajiem okupantiem ar savu parakstu apsolījies «taisnīgi un apzinīgi izpildīt savus dienesta pienākumus», tieši tik «taisnīgi», cik tas bija vajadzīgs vācu okupantu varai.

Šīs grāmatas autoriem gribas vēlreiz atgādināt lasītājiem, ka pēdējos gados imperiālistisko valstu izlūkdienesti sākuši aktīvi izmantot latviešu fašistus ideoloģiskai diversijai un spiegošanai pret Padomju Savienību. Kā vienu no paņēmieniem iepriekšējai «politiskai apstrādāšanai» un vēlākai ievilināšanai savos tīklos viņi izmanto paciņu sūtījumus Padomju Latvijas pilsoņiem. Kā viņi to dara, par to, piemēram, pastāsta vēstule, ko Pēteris Bērziņš Balvos saņēmis no Zviedrijas un publicējis Padomju Latvijas presē. Lūk, šīs vēstules saturs:

«Beidzot ir pienākusi tā diena, kad varu Tev rakstīt un sūtīt mīļus sveicienus vecajam zēnam no zviedru zemes. Daudz esmu es pa šo laiku pie Tevis piedomājis un vēlējies jau sen rakstīt. Bet izdevība ir gadījusies tikai tagad, un to tad nekavējoši cenšos arī izmantot,» tā sākas vēstule P. Bērziņam.

Vēstules autors, pastāstījis par savām precībām, latviešu inženieru algām un dzīves standartu Zviedrijā, «vispārīgos vilcienos» paziņo, ka grib rakstīt ari par ko citu. Kas tad īsti šis «cits» ir?

«Mums, vecajiem airētājiem, būtu vēlēšanās nosūtīt Tev kaut ko par zīmi tam, ka neesam Tevi aizmirsuši. Tādēļ mēs labprat

vēlētos zināt, kas Tev vislabāk noderētu. Te varētu būt runa par uzvalka,drānu vai drēbi mētelim, ja Tu man atrakstītu, kādā krāsā Tu vēlētos to saņemt. Tāpat, lūdzu, piezīmē savu apavu numuru un apkaklīšu lielumu. Lūdzu raksti par visu, kas Tev tagad vislabāk noderētu. Mēs no savas puses mēģināsim pēc iespējas ievērot Tavas vēlēšanās. Un, mīļo Pētcr, raksti drīz, bez liekas kavēšanās, jo mūsu vēlēšanās jau sen ir Tev kaut ko nosūtīt. Tāpat, lūdzu, uzdod kādus mērus ari no savas dzīves biedres, jo arī viņu mēs negribētu pavisam aizmirst.

Ceru, ka uz savu atbildi Tu neliksi man ilgi gaidīt. Ar sirsnīgiem sveicieniem Tev un visai ģimenei palieku atbildi jo drīzu gaidām.

Tava Groša.»

Vēstules atpakaļadrese: A. Zonenbergs, Longjārnsgatan, Up-sala. Sverige.

Vēstules saņēmējam nav radu ārzemēs, pilnīgi sveši viņam Groša un «vecie airētāji», kas, acīm redzot, gribējuši P. Bērziņu ievadīt svešā gultnē. Piedāvājot paciņas ar apģērbiem un apaviem, «vecie airētāji» ir centušies Bērziņu piekukuļot, uzpirkt, lai pēc tam, kad viņš būs dāvanas saņēmis, palūgtu izdarīt sākumā dažus nevainīgus pakalpojumus, bet vēlāk, kad tie būs izpildīti, padarītu savu upuri par imperiālistisko valstu izlūkdienestu aģentu, uzdotu svarīgākus uzdevumus un piespiestu nodot savas dzimtenes noslēpumus tās ienaidniekiem.

Protams, kā daudzos citos, tā arī šajā gadījumā ārzemju izlūkdienestu algotie latviešu fašisti piedzīvoja neveiksmi. Latvijas tauta nav aizmirsusi nedz savas buržuāzijas ekspluatācijas jūgu, nedz savas ciešanas asiņainā nacisma okupācijas gados, un nav pieejama nekādiem vilinājumiem, kādus tai adresē uz ārzemēm aizbēgušie latviešu fašisti.

VIŅI GRIB PANĀKT NACISTISKĀ BARBARISMA ATKĀRTOŠANOS

«Torkvemādas terors nobāl nacistiskās inkvizīcijas priekšā … Ja mēs nepratīsim novērst šāda barbarisma atkārtošanos, pamatoti varēs teikt, ka XX gadsimts novedīs pie civilizācijas boja ejas,» tā Nirnbergas prāvā teica ASV galvenais prokurors Roberts Džek-sons. Latviešu «politiskie bēgļi», nacistiskās inkvizīcijas līdzdalībnieki, ideoloģiski un praktiski pieder pie tām revanšistu aprindām, kas tiecas panākt šā barbarisma atkārtošanos.

Kā viņi domā to panākt?

Visas viņu cerības liktas uz vienas kārts, un tā ir — jauns pasaules karš. Lai cik neaizplīvurota reizēm viņu valoda, tā šajā ziņā neatstāj vietu nekādiem pārpratumiem. «. . .Visur, kur starptautiskais stāvoklis paasinās, mūsu cerības visdrīzāk tuvojas savam piepildījumam.» Kas to saka? Varētu domāt, kāds no soda paglābies nacistu barvedis kādā esesiešu salidojumā? Sie vārdi pieder izbijušajam SS kara ziņotājam, Zviedrijā dzīvojošajam Andrejam Eglītim, kas savā laikā rakstos un dzejā aizgūtnēm centās aizstāvēt un glorificēt nacisma ideoloģiju, latviešu fašistus un viņu asiņainos darbus.

Jauns pasaules karš, tautu nāve un iznīcība, fašistiskā barbarisma atkārtošanās — tāds ir latviešu «politisko bēgļu» mērķis laikā, kad visas tautas neatlaidīgi prasa starptautisko problēmu noregulējumu sarunu ceļā, kad ar pietiekamu atbildības sajūtu apveltīti valstu darbinieki meklē ceļus lietišķiem kontaktiem, lai nepieļautu atomkatastrofas izraisīšanos, kas prasītu simtiem miljonu dzīvību.

«Politiskos bēgļus» satrauc katrs starptautiskā saspīlējuma atslābums, jo īpaši — Vašingtonas un Maskavas kontakti. Vašingtonas un Maskavas kontaktus un «abu šo milzu valstu divsarunas» viņi nosauc par «visbīstamāko brīvās pasaules situāciju».

Latviešu tautas nodevēju Nr. 1 Dankeru viņa 80. dzimšanas dienā «politiskie bēgļi» apveltīja ar Nameja gredzenu.Lielu sarūgtinājumu latviešu «politiskos bēgļos» izraisīja starptautiskā saspīlējuma atslābums, kuru radīja Maskavas līguma parakstīšana par kodolieroču izmēģinājumu aizliegumu atmosfērā, zem ūdens un kosmosā. Vērtējot šo starptautiskā saspīlējuma atslābumu, «politiskie bēgļi» ar nepatiku konstatēja, ka «pasaules notikumi rāda mums visai nelabvēlīgu ainu» un ka «patlaban no abām anglosakšu valstīm mēs («politiskie bēgļi». — Aut.) nevaram gaidīt konkrētu atbalstu».

Atcerēdamies, ka zināmu imperiālistisku aprindu ausīm patīkamais antikomunisma lozungs palīdzēja Hitlera noziedznieku bandai izraisīt karu un okupētajās teritorijas realizēt nacistisko barbarismu, arī latviešu «politiskie bēgļi» antikomunismu izraudzī-

jušies par savu galveno saukli. Tā vārdā viņi neatlaidīgi izplata dezinformāciju un izdomājumus par sociālistiskajām valstīm, īpaši PSRS, cenšas maldināt to zemju sabiedrību, kurās viņi dzīvo.

«Politisko bēgļu» vidū netrūkst ari cilvēku, kas savus revanša sapņus cieši saista ar Bonnu. Te runa galvenokārt ir par tiem latviešu tautas kangariem, kas savu darbību izvērš Rietum-vācijā. Savus plānus šajā virzienā «politiskie bēgļi» formulē^ šādi: «Mūsu ceļš atpakaļ uz Rīgu reiz vedīs caur Berlīni. Mūsu brīvības (atkārtota nacisma barbarisma. — Aut.) zvani iezvanīsies pie Oderas un nevis konferencēs 2enēvā, Sanfrancisko vai kur citur.» «… Nedrīkstam izlaist no uzmanības Eiropas centru, jo telpā starp Reinu un Daugavu izšķirsies arī Latvijas liktenis…» Rietum-vācijā bāzējušies latviešu «politiskie bēgļi» runā par «visu baltiešu progresīvāko aprindu kopējiem centieniem atrast vienojošus ceļus Baltijas telpas kopējās nākotnes koncepcijai, kura revidēta un noskaidrota pagātnes mantojuma atbalstā», aicina veidot «metus savstarpējai iecietībai» un spert «pietātes pilnus soļus tajā novadā, kuram jākļūst par baltiešu saprašanās un kopējas nākotnes ieceres bāzi».

Ko nozīmē šī aizplīvurotā valoda? To, ka latviešu tautas kvis-lingi savās fašisma recidīva tieksmēs meklē sabiedrotos ari bijušās Baltijas muižniecības pēcteču aprindās, kas savus sapņus par jaunu uzkundzēšanos Baltijas tautām savā laika cieši saistīja ar agresīvo nacionālsociālismu, ar tā maršu uz Austrumiem. Sīm aprindām nebūtu iebildumu pirmā izdevīgā gadījumā to atkārtot. Kopā ar šīm Baltijas muižniecības .pabiram hitleriešu «zonder-fīreru» formās īstenot «ģenerālplānu Ost» 1941. gada vasarā Latvijā ierādās arī tagadējie «politiskie bēgļi» Janums, Plensners un viņiem līdzīgie, un kopa viņi labprāt dotos jaunā asiņainā sirojumā uz Baltiju!

Viņiem, protams, labi sabiedrotie ir visi, kas gatavi par samaksu šodien vai koncesijām nākotnē izmantot to pakalpojumus cīņai pret stabilu mieru, pretkomunisma histērijas kurināšanai, spiegošanai, provokācijām. Cieši kontaktējot savu darbību ar Rietumvācijas revanšistu aprindām un izlūkdienestu, viņi nav skopojušies savas dvēseles pārdot arī citu zemju «trakajiem», kas starptautiskā imperiālisma uzdevumā plāno trešo pasaules karu.

AR SKATU PRET DZIMTENI

Atkāpjoties zem Padomju Armijas triecieniem, vācu fašisti un viņu rokaspuiši no latviešu nacistu vidus spaidu kārtā svešumā aizdzina desmitiem tūkstošu Latvijas iedzīvotāju. Daļa inteliģences pārstāvju dzimteni atstāja hitleriešu un to pakalpiņu melu propagandas samulsināti un iebaidīti.

Pēckara gados daudzi no viņiem atgriezušies dzimtenē. Padomju Latvijā aktīvi darbojas Latvijas PSR Nopelniem bagātais mākslinieks režisors Jānis Zariņš, režisors Voldemārs Pūce, diriģents Leons Reiters ar dzīves biedri, satiriķis Jānis Plaudis, ārsti Vidvuds un Aina Kalniņi, rūpnīcas VEF meistars Gregors Bethers un daudzi citi šodien pazīstami un cienīti savu nozaru darbinieki.

Bet lasītājs var jautāt, kā svešatnē dzīvo tie latvieši, kas tur nepakļaujas aizbēgušo fašistu ietekmei un cenšas veidot savu dzīvi pēc pašu sapratnes. Kāda ir viņu attieksme pret dzimteni — Padomju Latviju?

Ārzemēs mītošo latviešu lielum lielais vairākums, gluži tāpat kā visu citu tautu labas gribas cilvēki, tiecas pēc stabila miera, apzinoties, ka atomkarš, kas neatstātu smagi neizpostītu nevienu zemi, būtu briesmīga katastrofa visai cilvēcei. Nokļuvuši citās zemēs, šie ļaudis, kas daudz izcietuši hitleriskās Vācijas izraisītajā karā, cenšas nostiprināt savu labklājību, audzināt un izglītot bērnus, kopt savu kultūras dzīvi. Pārvarējuši viltīgās un melīgās pretpadomju propagandas celtos aizsprostus, viņi izvērš aizvien rosīgākus sakarus ar izcelsmes zemi, priecājas par savas tautas darba sasniegumiem, cenšas iepazīties ar jaunajām Latvijā radītajām kultūras vērtībām, paši kā tūristi apmeklē tēvu zemi, māca to pazīt un mīlēt ari bērniem. Viņi ir latviešu tautas daļiņa, tikai ārpus savas dzimtenes robežām.

Mēs pasvītroti distancējam šos svešumā mītošos latviešus no tā «politisko bēgļu» odžu midzeņa, kurā sapulcējušies tie, kas, savā laikā stājušies hitleriešu kalpībā, izdarīja smagus noziegumus pret tautu un dzimteni, pret cilvēcību un tagad tīko pagriezt vēstures ratu atpakaļ, lai atkārtotu to pašu, ko viņi darīja nacistiskā vandālisma laikā. Mēs distancējam svešatnes latviešus no šiem «politiskajiem bēgļiem» jo īpaši tāpēc, ka pēdējie nekaunas runāt svešatnes latviešu vārdā, tādējādi metot nepelnītu tumšu ēnu uz šo latviešu tautas daļu.

Mums tuvs bija un paliek rakstnieks Jānis Jaunsudrabiņš. Daudzi ar aizrautību ir lasījuši un lasa šodien Jāņa Jaun-sudrabiņa «Balto grāmatu», jo… ««Baltajā grāmatā» un citos viņa labākajos sacerējumos,» saka Jānis Sudrabkalns, «ietverta daļa no latviešu tautas dzīves un tā notēlota reālistiski, patiesīgi. Rakstnieka optimisms veldzē kā skaidra avota šalts.» Dzīvodams Rietumvācijā, Jānis Jaunsudrabiņš nepalika svešs savai tautai. Ka turpinājumu «Baltajai grāmatai» viņš uzrakstīja «Zaļo grāmatu». Ar to jau iepazinušies grāmatu draugi dzimtenē, un visiem lasītājiem ir kopējs secinājums, ka «Zaļā grāmata» — velte agrākajam trūcīgajam darba cilvēkam, kalpa taku gājējam — ir nozīmīgs ieguldījums latviešu literatūra. Tādu mēs pazīstam un mīlam Jāni Jaunsudrabiņu, lasām un mācāmies no viņa darbiem daudz laba. Rakstnieks līdz mūža beigām interesējās par dzimteni, sarakstījās ar mūsu literatūras un citiem kultūras darbiniekiem, allaž dzīvoja līdzi un rūpīgi sekoja mūsu rakstniecības un mākslas uzplaukumam un attīstībai. Ar visu sirdi dzīvodams līdzi mums, Jānis Jaunsudrabiņš arī no tālienes saskatīja Padomju Latvijas dzīvē nemitīgu augšupeju.

Apritējušos pēckara gados tuvības un draudzības nepieciešamību ar savu tautu un dzimteni atzina ne vien Jānis Jaunsudrabiņš, bet arī daudzi citi svešatnes latvieši. Šādas noskaņas arvien vairāk nostiprinās tautiešos, kuri dzīvo VFR, Anglijā, Zviedrijā, tālajā Austrālijā un ASV. 1905. gada un 1917. gada Krievijas revolūciju dalībnieki, kas tagad dzīvo Amerikas Savienotajās Valstīs, saliedējušies Amerikas latviešu strādnieku biedrībā, nu jau 45 gadus izdod progresīvo avīzi «Amerikas Latvietis». Šīs biedrības Centrālā Komiteja daudz darījusi, lai sekmētu latviešu un citu padomju tautu draudzību ar amerikāņu tautu. Biedrība veicina «veco» un «jauno» ASV latviešu ciemošanos Padomju Latvijā,

ASV, VFR un Austrālijas progresīvajos latviešu izdevumos blakus pašu dzīves problēmām ierādīta vieta plašam un vispusīgam dzimtenes kultūras dzīves atspoguļojumam. Šajā progresīvajā svešatnes latviešu presē publicēti apraksti par mūsu kolhozu, zvejnieku ciematu un rūpnīcu darba darītājiem, tajā lasām stāstus, dzejas un romānus, kuru autori, paši pārdzīvojuši baltas un nebaltas dienas svešumā, ataino latviešu gaitas ārzemēs.

Progresīvajā latviešu presē ārzemēs redzama vieta ir ari latviešu padomju prozaiķu un dzejnieku — Vija Lāča, Annas Sakses, Zaņa Grīvas, Andra Vejāna, Laimoņa Pūra, Ojāra Vācieša, Dagnijas Zigmontes un citu autoru daiļdarbiem, kas sirsnīgi un patiesi stāsta par Padomju Latvijas cilvēku izaugsmi, parāda jaun-celsmes rosmi, iepazīstina ar mūsu jaunajām tradīcijām un darba tautas uzvarām sociālistiskajā Latvijā.

Ārzemēs dzīvojošie progresīvie latvieši apmeklē filmu izrādes, noskatīdamies Rīgas kinostudijas darbus: «Salna pavasarī», «Nauris», «Zvejnieka dēls», «Diena bez vakara», «Atbalss» u. c.

Uz daudzām zemēm ik dienas no Latvijas nosūta daudz Rīgā izdotu laikrakstu un grāmatu. Tas sagādājis iespēju grāmatu draugiem ārzemēs izveidot mājas bibliotēkas, kurām netrūkst lasītāju. Ik gadus pieaug svešatnes latviešu skaits, kas ka tūristi viesojas dzimtenē.

Tas viss, protams, nepatīk «politiskajiem bēgļiem», vilkačiem. Viņi lien vai no ādas laukā, lai saglābtu savu kundzību svešatnes latviešu vidu. Kad Austrālijas latviešu progresīvo rakstnieku un žurnālistu kopa sāka izdot savu mēnešrakstu «Viesis», kurš kļuva par patiesi gaidītu ciemiņu daudzās ārzemēs dzīvojošo latviešu ģimenēs, Austrālijas vilkači «politisko bēgļu» maskās publicēja sekojošo apkārtrakstu:

«Adelaides latvieši! Ienaidnieks ielauzies mūsu pilsētā! Karavīru valodā mēs teiktu: uzlikt durkļus, sagatavoties tuvcīņai! Jau vairākus gadus esam pacietīgi panesuši ienaidnieka tālšāvēju artilērijas traucējošo uguni. Tagad sarkanā pūķa galvas jau atklāti parādījušās mūsu vidū, mūsu sabiedrībā .. .»

Vilkaču kaucieni un sūkstīšanās, draudi un iebiedēšana drosmīgos nebaida. Zviedrijā, Anglijā un ASV «politisko bēgļu» lapeles svešatnes tautiešus, kas apciemo Latviju, dēvē par «nolūzušiem zariem», «atkritējiem no tautas kopības», «nodevējiem», «latvietības lietai zudušiem un norakstītiem» latviešiem. Tā ir staignājā iestigušo «politisko bēgļu» histērija. Tā vēl vairāk nostiprina pārliecību, ka pavērsiens ir noticis. Latvieši ārzemēs sliecas uz to pusi, kur ir Baltijas jūra, Padomju Latvija, kur dzīvo latviešu tauta!

* * *

Nevis kari un drupas, nevis nāve un iznīcība, nevis jaunas Osvencimas un Salaspilis, nevis jaunas Lidices un Audriņi, bet gan dzīvība un jauncelsme vajadzīga visas pasaules tautām, visai cilvēcei. Padomju Savienības, sociālisma valstu sadraudzības un visas pasaules miermīlīgie spēki ir pietiekami stipri, lai satriektu jebkuru agresoru, kas iedomātos iet Hitlera pēdās. Nav nekādu šaubu — tie, kas riskētu izraisīt kodolkaru, paši sadegtu tā liesmās. Taču visas cilvēces interesēs nedrīkst pieļaut, ka bezatbildīgi revanšisti un nacistiskā barbarisma atkārtošanas tīkotāji raidītu nāvē simtiem miljonu cilvēku. Tāpēc miera spēki visā pasaulē, visās zemēs neatkarīgi no to sabiedriskās iekārtās, neatkarīgi no cilvēku politiskajiem uzskatiem netaupa pūliņus, lai atmaskotu un izjauktu jauna kara kūrēju tumšos plānus un nelietīgās intrigas.

Latviešu «politiskie bēgli» Rietumu zemēs ir šo mieram un miljoniem dzīvībai bīstamo spēku aģenti, cilvēki bez kāda sakņojuma savā tautā, kas gatavi pirmā izdevīgā brīdī pacelt pret to savu asiņaino roku tāpat, kā viņi to pacēla, atrazdamies nacistu bandas kalpībā. Kamēr tiem uz sejas maskas, viņi runā par tautu brīvību un tiesībām, kultūru, reliģiju un morāli. Noņemiet viņiem šīs maskas, un jūs ieraudzīsit noziedzniekus, kas kalpojuši Hitleram un Eihmanam, noziedzniekus, no kuru rokām un sirdsapziņas nav nožuvušas un nekad nenožūs upuru asinis, kas izlietas Biķernieku mežā, Rīgas geto, Rumbulas, Ventspils, Liepājas, Ķelder-lejas, Tukuma, Rēzeknes, Daugavpils, Minskas, Vilnas, Varšavas mierīgo iedzīvotāju baismajās nāves vietās.

Mēs jautājam — kas kopējs ar viņiem var būt cilvēkiem, kuri patiesi grib mieru, lai mātes visā pasaulē varētu mierīgi audzināt savus bērnus, lai tautas varētu veidot savu dzīvi visādi bagātīgu un skaistu.

Cilvēki, esiet modri, pa pasauli vēl staigā masu slepkavas un citi no atbildības izvairījušies nacistiskā barbarisma līdzdalībnieki ar «politisko bēgļu» maskām uz sejas! Cilvēces dzīvības labad mūsu kopējs pienākums ir viņiem tās noraut!

SATURS

Kāpēc tapa šī grāmata 3

Kādi bija vācu nacistu plāni Latvijā? 6

«Kadri» tika gatavoti jau laikus 10

Tautas nodevēji stājas pie darba 15

Fašisma latviskie ideologi 21

Fašisma kalpu asiņaino noziegumu saraksts 41

Nevis ģenerāldirektori, bet ģenerālnodevēji 106

Latviešu dzīvības nacisma kara mašīnai 139

Arī vēl tad, kad bija jau piecas minūtes pirms divpadsmitiem . 152

Maldīgajā cerībā, ka kapi klusēs 158

Bailēs no atmaskošanas 175

Ar provokācijām un meliem 184

Viņi grib panākt nacistiskā barbarisma atkārtošanos….201

Ar skatu pret dzimteni 204

[1] sickerheitsdienst — hitleriešu drošības dienests,

[2] - viņi bez maskas

[3] vidkūns kvisiings — hitleriešu ieceltais okupētās Norvēģijas «premjerministrs». Pēc Norvēģijas atbrīvošanas sodīts ar nāvi. Viņa vārds kļuvis par sinonīmu vārdiem «nodevējs», «kolaboracionists».

[4] hitleriešu terminoloģijā par «sociāliem», tas ir, sabiedrībai derīgiem cilvēkiem, uzskatīja tikai tā saucamās «kungu rases» pārstāvjus, «tirasiņu

[5] āriešus».

[6] — viņi bez maskas

[7] «latvijas ebreju iznīcināšana.»

[8] atstāto žīdu mantu pārdošana vietējiem pašaizsardzības un sabiedriskiem darbiniekiem.

Fonda pārvaldei ienāk priekšlikums, izceļot dažu darbinieku izcilus nopelnus, pārdot tiem ārpus izsoles par taksēto cenu viņu

[9] «ziemas brīnums».

[10] — viņi bez maskas

[11] zaukelu, hitleriskas vācijas «darba ministru», ka zināms, pec kara pakara Nirnbergā saskaņā ar četru lielvalstu Starptautiskā tribunāla spriedumu.

Content

Arkāns Broņislavs, et al Vini bez maskas. 1966

KĀPĒC TAPA Šī GRĀMATA

KĀDI BIJA VĀCU NACISTU PLĀNI LATVIJĀ?

TIKA GATAVOTI JAU LAIKUS

TAUTAS NODĒVĒJI STĀJAS PIE DARBA

FAŠISMA LATVISKIE IDEOLOGI

FASISMA KALPU ASIŅAINO NOZIEGUMU SARAKSTS

NEVIS ĢENERĀLDIREKTORI, BET GENERĀLNODEVĒJI

LATVIEŠU DZĪVĪBAS NACISMA KARA MAŠĪNAI

ARĪ VĒL TAD, KAD BIJA JAU PIECAS MINŪTES PIRMS DIVPADSMITIEM

MALDĪGAJA CERĪBĀ, KA KAPI KLUSĒS

BAILĒS NO ATMASKOŠANAS

AR PROVOKĀCIJĀM UN MELIEM

VIŅI GRIB PANĀKT NACISTISKĀ BARBARISMA ATKĀRTOŠANOS

AR SKATU PRET DZIMTENI

SATURS