Tā rīkojās SS

Tā rīkojās SS

Dokumenti pa SS noziegumiem

.

KRIEVU IZDEVUMA PRIEKŠVĀRDS

.

I

Padomju lasītājs saņem grāmatu «Tā rīkojās SS». To izdevusi antifašistiskās Pretošanās kustības cīnītāju komiteja Vācijas Demokrātiskajā Republikā 1957. gaida, un īsā laikā tā piedzīvojusi vairākus izdevumos.

Šās grāmatas raksturīgā iezīme ir tāda, ka tā ir stingri dokumentāla un neatspēkojami patiesa. Tanī sakopotas nacistu barvežu, esesiešu daļu un vienību komandieru slepenās pavēlēs, vācu kara noziedznieku tiesas prāvu liecinieku liecības un oficiālie dokumenti, bēdīgi slavenās Valsts galvenās drošības pārvaldes denunciācijas un dažādu SS iestāžu materiāli, visādu hitleriskās valsts «fīreru» un «leiteru» slepenie plāni un atklātie izteikumi.

Nacistu dokumenti citēti bez jebkādiem labojumiem, ari bez stila labojumiem. Šie dokumenti atsedz vācu fašisma zvērisko seju, atmasko (kā, piemēram, dokuments 537. lpp.) rasistu politiku — kurināt tautu starpā naidu, parāda, cik drausmīgus melus cik neģēlīgas provokācijas laida darbā rasistiskie izdzimteņi, lai iepotētu vāciešiem cilvēkinīdēju uzskatus.

Liela vieta šai grāmatā ierādīta vācu galveno капа noziedznieku Nimbergas prāvas oficiālajiem materiāliem: fragmentiem no apsūdzības raksta, liecinieku liecībām, prokuroru runām u;n sprieduma, ko pasludināja Starptautiskais Kara Tribunāls, kuru bija nodibinājušas PSRS, ASV, Lielbritānijas un Francijas valdības, pamatodamās uz 1945. gada 8. augustā Londonā noslēgto vienošanos, kam vēlāk pievienojās vēl 19 valstis. Tas ir pilnīgi pamatoti. Nimbergas prāvai ir ārkārtīgi liela vēsturiska nozīme. Miera demokrātijas piekritēji tanī saskaitīja izpaužamies starptautisko sadarbību cīņā ar vācu fašismu uin militārismu, kas sagādājis cilvēcei bezgalīgais ciešanas un postu.

Nirnbergas prāva visai pasaulei atklāja vācu fašisma būtību, tā teoriju, praksi un politiku, tā sakarus, tiiklab iekšējos, kā arī starptautiskos. Tribunāla spriedumu, ar kuru agresija atzīta par jo smagu noziegumu un sodīti noziedzīgo agresīvā kiara plānu organizētāji un izpildītāji, kā arī sodīti ne vien Gering.s, Hess, R.ibentrop's, Keitelis, Denies, Rēders, Spers, Sirahs urn daži citi galvenie kara noziedznieki, bet arī vaou fašisma noziedzīgās organizācijas, tād.as kā SS, SD, gestapo un nacionālsociālistu partijas vadošais sastāvs par viņu ļaundarībām, — godīgie cilvēki visa pasaulē pamatoti vērtē :kā vēstures spriedumu.

Grāmatā minētie dokumenti un fakti liecina: Maidanekа un Būhenvalde, Osvencima un Dahava, Treblinka un Belzetio, «Xtиi nenburgas elle» un Ravensbrika, Babij-Jara un Kerčas grava, Oradiira un I.idice, Varšava un Ardejas alas, zvērības Holande un Norvēģijā, sagūstīto angļu kara lidotāju apšaušana un itāliešu kareivju noslepkavošana — tāda ir fašisma rīcība, tādi ir SS darbi.

Grāmatā ievietotie dokumenti neatspēkojami pārliecinoši ap stiprina esesiešu, viņu iedvesmotāju un aizstāvju drausmīgo-, un zieguimus. Sī grāmata tagad ir ārkārtīgi aktuāla. Та atgadina vēstures mācību, .atgādina tās šausmas, ko visas pasaules ļaudīm sagādāja fašisms un karš, brīdina par fašisma atdzimšana;, 'hani diem Rietumvācijā, kur tagad centīgi lūko aizmirst ļaundarība, ko pastrādājuši bendes esesiešu tērpos.

Lasītājs atkal kā dzīvas skata drūmās ainas, kad neganīt:-teroris vērisās pret vācu antifašistiem, pret arodbiedrībām un ritami vācu darbaļaužu masu organizācijām, pret hitleriešu okupēto zemju tautām, kad gadiem ilgi pār plašiem Eiropas novadiicm gūlās kodīgie krematoriju -dūmi un nacistu radītais drausmīgais nāves konveijers sasniedza nepieredzētus apmērus. Kā draudīgais ēnas taisītājs skata tois, kais plānoja iznīcināt veselas tautas, kas nomocīja miljoniem .nevainīgu cilvēku, kas aukstasinīgi un bez žēlastības slepkavoja kar,a gūstekņus, kas ziedošus apgabalus par vērta tuksneša zonās, kas ar nedzirdētu cietsirdība apl.anipij.a mierīgos iedzīvotājus, kais slepkavošanu padarīja par savu arodu.

Katra šās grāmatas lappuse liek padomāt, izraisa salīdzinājumu ar pēdējo gadu notikumiem, kas norisinājušies Vācijas Federatīvajā Republikā, kur varu ieguvuši rūpnieki un baņķieri, junkuri un vācu un prūšu militārisma pārstāvji ar hitleriešu ģenerāļiem un admirāļiem priekšgalā, tie paši reakcionārie un rcvianšistiskie elementi, kas vienas paaudzes dzīves laikā jau divreiz iegrūduši pasauli karu virpuli, kur cilvēce zaudējusi vairāk nekā 30 miljonus kritušo, bet 54 miljoni tikuši sakropļoti.

Par noziegumiem pret vācu tautu liecina šādi dokumenti: valsts prezidenta dekrēts «Par tautas un valsts aizsardzību», ko parakstījis Iliindenburgs un Hitlers, kas ar ieganstu, ka jācīnoties «pret komunistu sazvērestību», iznīcināja konstitucionālās garantijas; rīkojumi par Vācijas Komunistiskas partijas aizliegšanu un vajāšanu, par kompartijas darbinieku apcietināšanu. Neviļus rodas jautājums, vai vēsture neatkārtojas: arī šodien taču Rietumvācijā

Komunistiskā partija ir aizliegta, nikni tiek vajātas daudzas progresīvas organizācijas, kājām bradātas pēdējās buržuāziski demokrātisko brīvību paliekas.

Turpmākie dokumenti uzskatāmi rāda, kia's pēc tam imotika hitleriskajā Vācijā: Vācijas Sociāldemokrātiskā partija aizliegta;, arodbiedrības sagrautas; sociāldemokrātu deputāti koncentrācijas nometnēs; teror-s pret progresīvajiem kultūras darbiniekiem; uz ielām un taukumos grāmatu sārti; daudzi tūkstoši cilvēku ieslodzīti cietumos un koncentrācijas .nometnēs, noslepkavoti un nomocīti. Sagrāvusi progresīvos elementus .iekšzemē, nacisti uzsāka bezgala asiņainus karus par vācu finansu oligarhijas kundzību pasaulē, iznīcināja šajos karos miljoniem cilvēku uin pastrādāja cilvēces vēsturē vēl nepieredzētas zvērības.

Jāimin vēl viens dokuments sakara ar to, ka fašisma apoloģēti Bonnā skandina par esesiešu «Eiropas idejām» uin par viņu «kauju varoņdarbiem». Run.a ir par šiajā grāmatā publicēto karti ar uzrakstu «Esesiešu Eiropa». Karte sētiņ nosēta melniem punktiem — tās ir fašistu koncentrācijas nometnes. Kā biezs .tīkls tās klāja Vācijais teritoriju un zemes, ko otrā pas.aiulas kara laikā bija okupējuši hitlerieši. Tautas nev.ar aizmirst šos drausmīgos melnos izsitumus uz Eiropas miesas.

Cilvēce nekad neaizmirsīs gāzes kameras aun krāsnis Osven-cimā, daudzos tūkstošus maiisu ar nogalināto sieviešu matiem, galda lampu abažurus un dāmu somiņas no cilvēku ādas, zelta stieņus, ko esesieši sakausēja no savu upuru zobiem, drausmīgos eksperimentus, ko ar dzīviem cilvēkiem izdarīja baltos ārstu uzsvārčos tērpušies esesieši, daudzās nāves fabrikas un asiņu jūras, ko lējuši vācu fašisma upuri.

Neskaitāmie vācu fašisma un militārisma upuri no šās grāmatas Lappusēm sa.uc: «Atcerieties!» Tautas, kuru atmiņā kā asiņains murgs iespiedušies hitleriskais kundzības gadi, protams, atceras hitleriešu .militāristu noziegumus, tās atceras, ka tur, kur nacistiskie bendes ar sevišķu cietsirdību .darīja savus ļaunos darbus, pirmajās rindās vienmēr bija SS daļas. Kā rakstīja Lords

E. Rasels: «šie «melnkrekli» ar Heinrihu Himleru priekšgala piecus garus gadus iedvesa šausmas okupētajai Eiropai kā melns negaisa mākonis, kas nāk ar nāvējošu lietu.

II

l’inrns vairāk nekā trīsdesmit .gadiem КПК VIII plēnums sava iivnliicija norādīja: «. . . Iekšējā reakcija iet kopsolī ar ārējo agre-.1 v11;iIi. Lai varētu karot, kapitālismam vajadzīga «nomierināta

' Irt. Рассел, Проклятие свастики, ИЛ, 1954, стр. 24.

aizmugure» .. .» [1] gatavošanās karam — tas ir viens no svarīgākajiem uzdevumiem, ko buržuāzija izvirza fašismam un ko tas visiem spēkiem pilda.

Vācu fašismu, vācu nacionālsociālistisko partiju radīja vācu kapitālisma vajadzības, um smagās rūpniecības magnātu nauda kļuva par dzīvības avotu nacistu partijai, kurai jau 1930. gadā pieslejas tādi ietekmīgi baņķieri .kā Jaknars Šaht's um Emīls Georgs fon Strauss, lielākās Vācijas bankas «Deutsche B.an.k» vadītājs.

Vienu no visatbildīgākajām funkcijām jauina pasaules kara sagatavošanā ;iun fašistiskās diktatūras priekšdarbos Vācijā izpildīja reiihsvērs, jo tā daudzajās apakšvienībās rasu ideoloģijas «n re-va.nšisma garā un naidā pret demokrātiju tika audzināti visi nākamā vērmahta un fašistiskā ierēdņu aparāta kadri.

Vācu nacionālsociālistisko partiju izloloja monopolistiskais kapitāls un militāristu aprindas, kas to uzlūkoja par savu organizāciju, kurai vajadzēja iekarot sīkburžuāzijas masas un iekustināt tās vēlamā virzienā. Kopš paša sakuma 'nacionālsociālistiskā partija rīkojās kā lielkapitāla partija, kam bija visciešākie sakari ar militāristiem. Džefrijs Nokss, kais, būdams Starptautiskās komisijas priekšsēdētājs Sarā, labi bija iepazinies ar turienes stāvokli, teica: «Vispirms mums jāsaprot, ka… nacistu partija tik ilgi, kamēr to nebija pievākuši prūšu militāristu vadītāji, bija tikai nožēlojama savedēju um klaidoņu banda, kam nebija ne visniecīgākās nozīmes.» [2] vācijas monopolistiem un ģenerāliem hitleriešu partija bija vajadzīga kā riks, ar ko apstulbot tautu, kā rīks, ar ko iedzīvināt savus plānus — radīt kara lielrūpniecību kā agresijas un Vācijas militārās varenības atdzimšanas bāzi, lai varētai uzsākt un realizēt agresīvus karus par pasaules kundzību.

Ka zināms, vairāki vēsturiski apstākļi noteica vācu imperiālisma īpaši agresīvo, plēsonīgo raksturu, tā zvērisko nežēlību un atgriešanos pie viduslaiku barbarisma formām. «.. . Vācu razbai-nieki,» rakstīja 1918. gadā V. I. Ļeņins, «ir pārspējuši rekordu savas militārais izrēķināšanās zvēriguma ziņa . . .» [3] cilvēces vēsturē ir zināma Čingiishana un Timura karaspēka nežēlība, viduslaiku spāniešu inkvizīcijas necilvēcība. Taču nekad vēl cilvēces vēsturē nebija notikušas tādas zvērības, kādas pastrādāja vācu fašisms.

Vācu fašisms, fco radīja monopoli uin reihsvēra ģenerāli, bija beziiiesiskuma un patvaļas režīms. Tāda sistēma varēja pastāvēt tikai ar plaša noziedzīgu organizāciju tīkla —tādu kāSS, gestapo, Sl) u. tml. palīdzību. Būtu aplam uzskatīt šī.s organizācijas par izolētām, patstāvīgi funkcionējošām personu grupām, no kurām katrai bijuši īpaši, tikai tai viciņ raksturīgi mērķi &gt;un uzdevumi. Tas visas ietilpa kā būtiska sastāvdaļa hitleriskajā režīmā, kas mača Vācijā ar teroru un .iebiedēšanai mn sēja šausmas min māvi visa pasaulē.

«Lai .nostiprinātu sakarus starp valdošo bandu un organizācijām,» Nirnbergas prāvā uzsvēra PSRS Galvenais prokurors R. A. Rudenko, «ikviens (sazvērnieks uzstājās vairākās lomāis, tam bija vairākas sejas: Gērings — ministrs, gaisa kara spēku pavēlnieks, četrgadu plāna pilnvarnieks, reihsieiters, SA un SS augstākais vaidī.tājs; Hess — ministrs, Hitlera vietnieks partijā, ieroču SS un SA ģenerālis; Rozenbergs — nacionālsociālistiskās partijas valsts vadītājs ideoloģijas un ārpolitikas jautājumos, ministrs uin SA un SS obergrupenfīrcrs utt. Kā ministrs Gērings nav šķirams no SS obergrupenfīrera Gēringa, tāpat SS, gestapo un citas noziedzīgās organizācijas nav šķiramas no hitleriskā režīma. Var iedomāties hitlerisko režīmu bez bibliotēkām, bez skolām, pat bez slimnīcām, bet bez SS un gestapo hitleriskais režīms nevarēja pastāvēt.»

Starp ciitām noziedzīgajām organizācijām, ko radījis vācu fašisms, tā dēvētās «Schutzstalfeln» — hitleriešu partijais «apsardzes vienības», ko saīsināti sauc par «SS», ieņem īpašu vietu.

SS organizāciju nedibināja 1925. gadā, un tā kļuva pazīstama kā Hitlera pretoriāņu gvarde, kā profesionālu slepkavu un grautiņu rīkotāju organizācija, um lada tā palika visā savas pastāvēšanas laikā. To izdalīja' no SA kā «sievišķu izlases» grupu «speciāliem uzdevumiem», un par to, kas īsti bija SA, īsi, bet visai izteiksmīgi pateikts Starptautiskā Kara Tribunālā spriedumā: «SA bija grupa, kas Lielāko tiesu komplektējās no .neliešiem un bandītiem.» Ar SS vienībām 'saistīti vissmagākie vācu fašisma noziegumi, tieši esesiešiem praksē vajadzēja realizēt Hitlera un viņa kliķes plānus, kuros bija paredzēts fiziski iznīcināt veselas tautas.

Visa SS sistēma, sākot ar «vispārējām SS» («allgemeine SS») un beidzot ar «ieroču SS» («Waffen-SS»), bija veidota kā «speciāls korpuss», kurā uzņemti fašistisko cilvēknīšanas «teoriju» garā, rasisma un militārisma .garā .audzināti um speciāli aiprnācīti noziedznieki, kas pārliecināti, ka viņi netiks sodīti. Fašistiskajiem sazvērniekiem bija vajadzīgi kadri, Lai .noslepkavotu miljoniem cilvēku, nospiestu verdzībā tautas, sagrābtu teritorijas un praksē realizētu tā dēvēto ģermainizāeiju. Šos uzdevumus tad .nu veica esesūeši.

Balstīdamies uz neatspēkojamiem .pierādījumiem, Nirnbergas prāvā par to pārliecinoši runāja angļu prokurors Devids Maksvels-1 ;iif.s. «Burti SS,» viņš sacīja, «parādījās sakarā ar katru noziegumu - lielu vai mazu, par kuriem jums šeit diendienā stāstīja turpat vai desmit mēnešus.» Par visu to var, kopā saņemot, sacīt, lai gan ne pietiekami pilnīgi, ar SS vadītāja Himlera vārdiem: «Es Jūtu, ka Vācijā ir cilvēki, kam kļūst nelabi, kad viņi redz šos melnos kreklus. Mēs saprotam, kas tam par iemeslu, un negaidām, ka mūs mīlēs daudzi.» SS kopā ar SA, kā prokurors konstatēja,

«veidoja nacistu privāto armiju un bija pamats tam, kam vajadzēja kļūt par nepieciešamu sazvērestības rīku agresīvam karam. Cik vērtīga bija šī organizācija kā pilnīgi uzticams «fīrera instruments», tas kļuva redzams 1934. gaida jūnijā, kad «Rema puča» laikā tā izpildīja bendes funkcijas.»

1934. gada vasarā SA vīru vidu stipri saasinājās nemiers ar Hitleru un aktivizējās opozīcija pašā nacistu partijā, bet rūpniecības un finansu .magnātiem tas nebija izdevīgi. Ar sava aģenta Pā-pena muti finansu kapitāls 1934. gada jūnijā paziņoja, ka «sociālo demagoģijiu vajag izbeigt ar visnoteiktākajiem līdzekļiem». Drīz vien Eseriē Hitlers satikās ar Kru,pu, un šās tikšanās laikā šī prasība tika apstiprināta. Ar esesiešu palīdzību un ar ģenerāļu atbalstu Hitlers organizēja 30. jūnijā masu slaktiņu, nošāva simtiem SA vadoņu un .ierindas SA vīru, kā arī idaudziuis nacistu partijas biedrus, kas bija opozīcijā pret viņu. Ar tā dēvēto «Rema puča likvidāciju» uz visiem laikiem bija darīts gals «sīkburžuāzij,as pārstāvju mēģinājumam iegūt patstāvīgu nozīmi, bet aicinājumu uz apvērsumu nomāca esesiešu soda nodaļu zalvju dārdiem»*.

Runādams par SS lomu 1934. gada 30. jūnija notikumos, Him-iers vēlāk sacīja: «Tas pārsteidza visus. Un tomēr visi bija pārliecināti, ka viņi to izdarīs vēlreiz, ja saņems tādas pavēles u;n ja atkal radīsies tāda vajadzība.»

Turpmākajos gados miljoniem reižu SS pierādīja savu gatavību «izdarīt to vēlreiz».

Fašistu ļaundarības kā smags, asiņains slogs aizšķērsoja cilvēces ceļu uz progresu un civilizāciju. Tās bija laikus rūpīgi ieplānotas, sagatavotas un realizētas. Un, lai kur mums būtu darīšana ar nacistu pastrādātajiem noziegumiem, visur mēs redzam, ka tajos iejaukti esesieši.

Sākdami realizēt savus bandītiskos agresīvo karu plānus, nacisti ieturēja Vācijā necilvēcisku tā sauktās «vieglās nāves» pro-gramu, kas nozīmēja, ka masu apmēros tika nogalināti garīgi slimie, sirmgalvji un jaunpiedzimuši bērni, kas neatbilda esesiešu standartam, un pie reizes arī visi tie, kuru iznīcināšana bija vēlama varasvīriem, kas atbalstīja šo programu. Tika iznīcināti simtiem tūkstošiem cilvēku.

šo velnišķīgo vācu fašisma programu realizēja SS; jau toreiz tika izveidotas esesiešu speciālkomandas, no kuram viena tikai Bernburgā vien pusotra gada laikā noindēju ar gāzi un sadedzināja 60 tūkstošus cilvēku.

Jau 1939. gadā nacisti sāka celt Vācijā gāzes kameras, ko maskēja kā «dušas» un «vannas istabas». Ar vācu tautu viņi izmēģināja tos briesmu darbus, ko pēc dažiem gadiem drausmīgi lielos apmēros praktizēja visās okupētajās Eiropas teritorijās. Fašistu speciālās komandas un operatīvās grupas, kurās bija galvenokārt

•Альберт Норде н, Уроки германской истории, М., ИЛ, 1948, стр, 125.

visvisādu nokrāsu un pakāpju esesieši, iznīcināja miljoniem cilvēku.

Par vienu tādu operatīvo grupu Nirnbergas prāvā deva liecību tas barvedis esesietis Oto Olcndorfs, kādas Valsts galvenās drošības pārvaldes daļas priekšnieks un ekonomikas ministra Valtera Funka vietnieks. (i945. gada aprīlī Olendorfs, kā viņš pats liecināja, «pārgāja strādāt pie Denica un ietilpa Flensburgas valdības sastāvā».) Sī operatīvā grupa iznicinājusi 90 tūkstošus sieviešu, sirmgalvju un bērnu. Tas jāatgādina vēl ari tāpēc, ka šī operatīva grupa, ka liecināja Olcndorfs, bija piekoma.ndēta 11. vācu fašistu armijai. So armiju komandēja sakumā fon Sobers, bet vēlāk ion Manšteins, kas bija pilnīgi informēts par Olendorfa «darbību» un deva viņam «operatīvus uzdevumus». Olendorfs sniedza pārskatu par savu darbību ne vien Valsts galvenajai drošības pārvaldei, bet arī 11. armijas pavēlniekam. Tāda pati loma bija arī citiem armiju pavēlniekiem, pie kuru armijām darbojās citas operatīvās grupas. Un citādi jau ari nevarēja būt, jo operatīvās grupas tika nodibinātas pēc drošības policijas un SD priekšnieka Heidriha vienošanās ar sauszemes karaspēka galveno virspavēlniecību un «operatīvie uzdevumi» tika doti saskaņā ar Hitlera ģenerālštāba norādījumiem. Par šo norādījumu raksturu pat fašistu diplomāts Ulrihs fon Haselis savā dienasgrāmatā rakstīja: «Mati ceļas stāvus, kad lasi pavēles, ko ar Haldera parakstu izsūta karaspēkam par pasākumiem, kādi veicami Krievijā.» Tādējādi ģenerāļi Sobers un Manšteins ir Olendorfa līdzdalībnieki un Haiders — Heidriha līdzdalībnieks.

Un ne tikai viņi vien ir esesieši ļaundarību līdzdalībnieki. To var vērot kaut vai Hitlera feldmaršala Alberta Keslringa darbībā Itālijā, kur viņš rīkojas kā bende. Nacistu okupācija Itālijā — tie ir 650 tūkstoši itāliešu, kas aizdzīti uz hitlerisko Vāciju, un 55 tūkstoši itāliešu, kas gājuši bojā Būhenvaldē un citās fašistu koncentrācijas nometnēs, tas ir masu nošaušanas, ko Ardcjas alās izdarījuši esesieši pēc Keselringa pavēles. Tagad viens otrs cenšas likt itāliešu tautai aizmirst nacistu okupācijas sekas, Keselringu un citus fašistiskos bendes ģenerāļu un esesiešu mundieros. Bet ilalicšu tauta tās baigās dienas neaizmirsis nekad.

Daudzi fakti un dokumenti neatspēkojami apstiprina, ka Haiders un Manšteins, Keselrings un Rundštets, Guderians un Man-li'ilelis. Lists un Milhs un daudzi daudzi citi hitleriešu ģenerāļi, kas Bonnas valstī dzīvo, cepures kuldami, un ieņem komandieru posteņus Rietumvācijas armija, ir esesiešu ļaundarību tieši līdzdalībnieki. Ģenerāļu noziedzīgie sakari arSS sākās jau 1934. gadā, ai Rema tīrīšanu», un turpinājās līdz «Trešās valsts» sabrukumam l īdztekus tam hitleriešu ģenerāļi tieši paši izdarīja drausmīgus militārus noziegumus un, kā tas konstatēts Starptautiskā Imi.i Tribunāla spriedumā, ir atbildīgi «par nelaimi un ciešanām, km, Н/Druka miljoniem vīriešu, sieviešu un bērnu», jo «bez viņu

militārās vadības Hitlera un viņa nacistisko līdzgaitnieku agresīvie centieni būtu bijuši abstrakti un neauglīgi».

Nacistu cilvēknīšanas «ideoloģija» audzināja esesiešus par uzticīgiem vācu imperiālisma kalpiem, kas aizmirsuši elementārās cilvēciskās jūtas un kas savu asiņaino darbu dara ar profesionālu slepkavu fanātismu ne vien aiz savtības, bet arī trulā pārliecībā, ka viņi kā rase pārāki par citām tautām. Sai «ideoloģijai» pieslējās un to atbalstīja hitleriešu ģenerāļi.

Gramatā «Tā rīkojās SS» lasītājs atradīs daudz dokumentu par ļaundarībām, ko pastrādājuši esesiešu izdzimteņi, kam bija svešs goda jēdziens un kas izlējuši cilvēku asinu jūras. Uzmanību saista grāmatas lappuses, kurās atklājas koncentrācijas nometņu esesiešu uzraugu zvēriskā seja, kad tie asins darbos sacentās savā starpa Sos izdzimteņus raksturoja sadisms, nedzirdēta cietsirdība un morāliska degradācija. Viens no viņiem, Gustavs Zorge, ko viņa sevišķās cietsirdības dēj sauca par «dzelzs Gustavu», prāva, kur tiesāja Zaksenhauzenas koncentrācijas nometnes bendes, paziņoja, ka visi esesieši bijuši izdzimteņi, bet viņš bijis viscietsirdīgākais Zaksenhauzenā. Zorgi un šai pašā prāvā notiesāto otru bendi Vilhelmu Sūbertu pēc VFR valdības rīkojuma atbrīvoja pirms termiņa, un viņi saņēma «kompensācijas pabalstu» 6000 'marku apmērā,

iiM.5. gada aprīli Būhenvaldes koncentrācijas nometni apmeklēja Anglijas parlamenta delegācija, kurā no lordu palātas piedalījās grāfs Stenhoups un lords Edisons. Delegācijas pārskatā teikts: «Uz savu pašu novērojumu pamata mēs guvām vienprātīgu un dziļu pārliecību, ka Būhenvaldē cilvēki sistemātiski mērdēti badā un pret viņiem izturējušies ar necilvēcisku cietsirdību, un ka tāda nometne liecina par visdziļāko pagrimumu, līdz kādam jebkad var noiet cilvēce. Vēl gadiem mūs vajās iespaidi no tā, ko redzējām un dzirdējām Būhenvaldē.»

Būhenvaldē nogalināti vairāk nekā 55 tūkstoši cilvēku, bet esesieši — Būhenvaldes bendes tagad .sveiki un veseli dzīvo Rietum-vācijā. Vai cilvēces sirdsapziņa ar to var samierināties?

Atmiņā nāk vēl kas cits. 1959. gada sākumā uz Londonas televīzijas ekrāniem bija redzama Ādolfa Hitlera māsa Paula Volfa, kas mēģināja trako fīreru iztēlot par «varonīgu personību». Pec viņas uz ekrāna parādījās Jūliuss Saubs, SS obergrupenfirers, kas 25 gadus kalpojis Hitleram, fīrera personiskais šoferis Erihs Kempka un personiskais pilots Hanss Bauers. Visi viņi cits par citu skandināja slavas dziesmas savam agrākajam kungam un apveltīja viņu ar visādiem tikumiem. Protams, šai klaunadei varētu nepievērst uzmanību, ja derdzīgā balagāna organizētājiem nebūtu bijuši noteikti mērķi, kas nekādā ziņā nav uzskatami par nevainīgiem, — ja viņi nebūtu centušies samierināt angļus ar Hitlera laika fašismu un tā noskaņot viņus par labu Adcnauera laika neo-fašismam.

Osvencimā, kā liecināja šās nometnes komandants SS štandar-li'iifircrs Hess, nogalināti 2,5 miljoni cilvēku un bez tam vēl 500 Nīkstoši gājuši bojā aiz slimībām un bada. Escsicši ir vainīgi par I miljonu cilvēku mocekļa nāvi. Par Osvencimu daudz rakstīts. Algadināsim tikai materiālu krājumu par Osvencimu, grāmatu, kas 1957. gadā nāca klajā Prāgā ar nosaukumu «Nāves Fabrika», (irāmatas priekšvārdā Vašeks Kanja rakstīja: «So grāmatu ir lasījuši tūkstoši, bet tā jālasa miljoniem. Cilvēku atmiņā jāatsvai-dzina drausmīgie kara gadi, jo cilvēks mēdz viegli aizmirst — ļaudis negrib atcerēties pagātni, kas .sagādājusi tik daudz ciešanu … Tas viss sevišķi svarīgi tāpēc, ka vel ir pasaulē tumši spēki, kas gudro atsaukt atpakaļ pagātni, radīt jaunas nāves fabrikas . ..»

Jā, vajag atgādināt, ka tieši SS bija izraudzīta par ieroci, lai realizētu nacistu plānus par veselu tautu, nāciju un rasu iznīcināšanu, ka miljonu cilvēku, visu Eiropas tautu un zemju pārstāvju slepkavošanā piedalījās visas SS sastāvdaļas ciešā sadarbībā cita ar citu. Starp citu, par «ieroču SS» kāds no nacistu barvežiem, liess, rakstīja: «Ieroču SS daļas… vairāk par citām apbruņotajām daļām ir piemērotas, lai izpildītu šos speciālos uzdevumus, kas mums veicami okupētajās Austrumu teritorijās, jo viņas ir pastiprināti apmācītas nacionālsociālisma gara, rases un tautības jautājumos.» Un, kādi bija šie «.speciālie uzdevumi», to tagad zina visa pasaule.

Ieroču SS bija priekšpulks nacistu agresīvajos karos un perso nificēja tirānijas un asiņaino slepkavību režīmu, kas raksturīgs fašisma kundzībai. Baigās operatīvās grupas, kurās pārsvarā bija ieroču SS, atstājušas neizdzēšamas asiņainas pēdas okupētajās Eiropas teritorijās. (Piemēram, operatīvās grupas «A» sastāvs bija šāds: 34,4 procenti ieroču SS, 30,3 procenti SD, 9 procenti gestapo un tikai viena ceturtdaļa — bendes no citām noziedzīgām organizācijām.)

Jāpiemin ari plāni, ko nacistu barveži gudroja nākotnei, kad viņi ar uzvaru būs beiguši otro pasaules karu, un loma, kāda šais plānos tika ierādīta esesiešiem. SS grupeniīreru apspriedē Poz-uaņā 1943. gada Himlers sacīja: «Kad karā būs gūta uzvara, tad, es jums jau esmu to teicis, .sāksies mūsu darbs … 20 -30 gados mums jādod Eiropai vadošais slānis … Mēs diktēsim Austrumiem avus likumus…» Šiem SS reihsfīrera izteicieniem laikam gan komentāri nav vajadzīgi, tomēr, lai mērs būtu pilns, citēsim īsu fragmentu r.o angļu prokurora Maksvela-Faifa runas Nirnbergas prāvā.

«Mēs zinām,» prokurors uzsvēra, «kādu lomu Hitlers ierādīja ieroču SS nākotnē' — valsts policijas lomu, Lai uzvarētās tautas 'kūpētajās zemēs pakļautu Vācijas varas iestādēm, — valsts poli-i-ijas, kas nekad nebrāļosies ar proletariātu un «zemākajām būtnēm». Visa armija zināja, ka tāda loma ierādīta SS, jo ar Bruņoto speķu augstākās pavēlniecības pavēlēm šis fakts bija kļuvis plaši

zināms. Mēs pietiekami daudz zinām par nacistu valsts policiju, par tās audzināšanu un apmācību kara gados, lai skaidri varētu iedomāties tās metodes, kādas tā lietotu. Tieši šie cilvēki, kas paredzēti un apmācīti, lai terorizētu Eiropu, veido SS organizāciju, ko mēs lūdzam Jūs sodīt kā noziedzīgu.»

Tāda bija visu prokuroru vienprātīgā prasība. Tikpat vienprātīgs bija ari Tribunāla spriedums.

Tas tagad katrā ziņā jāpasaka, lai atgādinātu tās briesmas, kuras draudēja cilvēcei un no kurām to izglāba miermīlīgo tautu pūliņi un padomju tauta ar savu cildeno varonību, nesdama milzu upurus, lai glābtu cilvēci un civilizāciju no fašistiskā barbarisma. Tas katrā ziņā jāpasaka, lai labāk saprastu, kāpēc Bonnas valdoņi sarga no taisnīgām tautas dusmām, uztur un lolo esesiešus un citus hitleriskos bendes.

Cilvēce jau sen zina, kā sauc cilvēkus, kas deva Hitleram varu, kas lika viņam rokās ieročus un finansēja viņa ļaundarības pret cilvēci.

Sākot ar 1935. gadu, Vācij.as monopoli piešķīra speciālus fondus Himlera «speciālajiem uzdevumiem», finansēja esesiešu asins darbus. Tā, piemēram, baņķieris Srēders (būsim precīzi: barons Kurts fon Srēders) un viņa domubiedri bagātīgi finansēja ne vien vācu fašisma «vispārējos», bet arī «speciālos» darbus. Fon Steins, tas pats, kam tagad ir liela loma Rietumvācijā, jo viņam ir sakari ar Tērauda trestu, savā Ķelnes bankā (šās bankas dalībnieks bij-a arī Srēders) bija atvēris slepenu kontu «S», kurā lielākie Vacijas monopoli regulāri iemaksāja naudu — turklāt lielu naudu — koncentrācijas nometņu un gazes kameru celtniecībai, cilvēku iznīcināšanas industrijas radīšanai. Vēsture ir saglabājusi Himlera un viņa esesiešu finansiālo atbalstītāju sarakstus, kuros starp daudziem citiem l.asām: Fiiks un Sahts, Bitefišs no «IG-Farbenin-dustrie» un «Hapag» uzraudzības padomes priekšsēdētājs Fridrihs Reinhards, grāfs fon Bismarks, kas ieņēma svarīgu administratīvu amatu, un Himlera adjutants Ķrāneiūss, kas pārstāvēja koncerna «Barbag» intereses, Kurts Smits no «Reinmetall-Borsig» un Lindemanis no «Ziemeļvacijas Loida» utt., u. tml. Šos un daudzus citus vārdus nosauca arī Kurts Sreders nopratināšanā 1945. gada

5. decembrī.

Vācijas monopoli skubināja esesiešus uz drausmīgām ļaundarībām, iedzīvojās no viņu noziegumiem un pašus šos noziegumus uzskatīja par drošu līdzekli, kā saglabāt savas šķiras privilēģijas, savu ekspluatatorisko iekārtu, savu varu pār miljoniem cilvēku.

Hinders nepalika parādā saviem labdariem; par to neapšaubāmi liecina publicētie materiāli.

«IG-Farben» bija pirmais, taču ne vienīgais monopols, kas savos uzņēmumos plaši izmantoja Himlera koncentrācijas nometņu vergu darbu. Vacijas koncernu īpašnieki izveidoja paši savas nometnes, kur dzīves un darba apstākļi bija pat vēl necilvēciskāki nekā dažās esesiešu nometnēs. Koncerna «IG-Farben» nometnē AMonovicē sabijuši 300 līdz 500 tūkstoši ieslodzīto. Simti tūkstoši ieslodzito bez žēlastības tika ekspluatēti Krupa rūpnīcās, Zauera nu llenšeļa, Meseršmita un Heinkeļa, «Reinmetall-Borsig» un -Milloldeutsche Papierwerke» uzņēmumos.

Vācijā un okupētajās teritorijās Eiropā bija nodibinātas loti daudzas nāves fabrikas, kur monopolistu algotie esesieši rīkojās per vienas metodes: «Atzīstam vai nu darba spējīgus, vai mirušus.» Tiklīdz ieslodzītais vairs nevarēja izturēt necilvēciskos darba lempus un netika tiem līdzi vai ari kļuva redzamas pilnīga spēku izsīkuma pazīmes, viņam tūdaļ pienāca gals. Monopolisti labi sadarbojās ar esesiešiem: izsūkuši no ieslodzītajiem visus spēkus, viņi tos nosūtīja esesiešiem atpakaļ iznīcināšanai. Koncerna «1G-l'arbenindustrie» Bunas nometnē vien, kamēr tā pastāvēja, darba laikā nogalināti, aiz pārmērīgi smaga darba, bada un lipīgām slimībām gājuši bojā un uz gāzes kamerām nosūtīti vairāk пека 150 tūkstoši cilvēku.

Sai gramatā publicētie dokumenti apsūdz ne vien esesiešus, kas izdarīja drausmīgās ļaundarības, bet arī tos fašistisko izdzimteņu iedvesmotājus, kuru peļņas labad plūda asins upes un tika verdzībā iegrūstas veselas zemes; dokumenti pilnīgi norauj masku Vācijas lielkapitāla pārstāvjiem, kas vēl līdz šim dzīvo zaļas dienas Rietumvācijā.

III

Sai grāmatā atrodamas neatspēkojamas liecības par fašisma ideoloģijas atdzimšanu Rietumvācijā, par to, kā plānveidīgi tiek reabilitēti esesiešu bendes.

Duļķainā straume Rietumvācijas grāmatu tirgū ieplūst revan-šistu un nacistu literatūra. Ar to nodarbojas vairāk nekā 50 izdevniecību. starp tām tādas kā «Druffel-Verlag», ko vada Zinderma-nis, kādreizējais «valsts preses priekšnieka» DItriha vietnieks. Grāmatu tirgū parādījušies Hesa un Ribentropa memuāri, Rozcn-berga «Pēdējās piezīmes» un bijušā Gebelsa adjutanta prinča Saumburga-Lipes raksti u. tml. Sai grāmatā ievietotajā garajā literatūras sarakstā nosaukti tikai pēdējā laikā Vācijas Federatīvajā Republikā izdotie darbi, kuros cildināts hitleriskais režīms un atkal izpūsts mīts par «neuzvaramo vācu karaspēku» un par«SS krietnumu». Starp citu, pieminēta 1955. gadā izdotā SS ģenerālpulkveža Paula Hausera grāmatele, kurā tās autors apgalvo, ka esesieši nekad neesot izdarījuši noziegumus, bet tikai kā «krietni kareivji» izpildījuši priekšniecības pavēles. Sai sakarā jāteic, ka jau Nirnberg.as prāvā viņš mēģināja slēpt esesiešu noziegumus. Toreiz Starptautiskais Kara Tribunāls atmaskoja Hauseru kā villus liecinieku, bet tagad Bonnas valstī šie paši meli tiek izplatīti tūkstošos eksemplāru.

Melos un krāpšanā Hauseru pārspējis SS ģenerālis Gille, biju šais bēdīgi slavenās SS divīzijas «Vikings» komandieris. Viņš apgalvoja, ka ieroču SS daļas aizstāvējušas «Eiropas ideju». Bonnas propaganda mēģina iztēlot Belgradas un Roterdamas, Oradūras un Indices, Varšavas un Minskas bendes par «Eiropas ideālistiem», bet, lai arī kā grimētu esesiešus par «ideālistiem», apkrāpt tautas neizdosies.

Taču cenšanās atdzīvināt fašisma ideoloģiju un atjaunot SS Rietumvācijā neierobežojas ar nacistu literatūras duļķaino straumi. Grāmatā «Tā rīkojās SS» publicētie dokumenti un fotouzņēmumi liecina par reāliem fašisma draudiem: pilnā formā tērpušos un ar visām hitleriskajām regālijām greznojušos bijušo esesiešu un SA vīru parādes un salidojumi, apgānītas Kapsētas un izpostīti lūgšanu nami, jauni žetoni ar «fīrera» bareljefu, kāškrustu un uzrakstu «heil Hitler», Daudzās Rietumvācijas pilsētās pa ielām maršē «Hitlera gvarde».

«Rodas tāds stāvoklis,» brīdina biedrs Ņ. S. Hruščovs, «ka vācu militārisms trešo reizi var ieraut cilvēci pasaules karā… Tagad visiem redzams, ka militārisms un revanšisms Rietumvācijā ir pacēlis galvu un apdraud mieru mīlošās tautas.» [4]

Sabiedrisko domu satraukusi un saniknojusi fašistisko spēku plosīšanās, kas sākās 1959. gada decembra beigās Ķelnē un pāršalca visu Rietumvāciju. Bonnas valstī par izplatītu parādību kļuvuši kāškrusti un fašistiski lozungi uz māju sienām, esesiešu parādes un nacistu bandītu lāpu gājieni. Sīs provokācijas sākās pēc komandas, norisinājās pēc viena šablona un tika vadītas no vienota centra. Kļuvis zināms, ka tāds centrs bija tā sauktais «psiholoģiskā kara resors», kas atrodas Bonnas kara ministra Strausa speciālā aizgādībā.

Sī grāmata, ko tagad saņem padomju lasītājs, ir vērtīgs anti-fašistisks un antīmīlitāristisks dokuments, kas daudziem cilvēkiem palīdzēs saprast, cik bīstams ir Rietumvācijā atdzimstošais militārisms, un sagraus visas ilūzijas par Bonnas republiku, kur valda brīvība kara noziedzniekiem un terors miera piekritējiem. Grāmata aicina: «Cilvēki, esiet modri, citādi viss var atkārtoties!»

Kas gaida cilvēci, ja Rietumvācijas militāristi un revanšisti, ja asiņainie maniaki, kuri saimnieko jaunajā Bonnas vērmahtā un kuri dabūjuši savās rokās atomieročus, varēs atkal sākt piepildīt savas sensenās vēlēšanās? Pagātnes dokumenti atbild uz šo jautājumu. Tāpēc jau arī aizvien plašāka visā pasaulē kļūst protesta kustība pret Vācijas militārisma un fašisma atdzimšanu, pret Rietumvācijas revanšistu armijas apbruņošanu ar atomieročiem.

Miermīlīgie spēki ir cieši apņēmušies stāties pretim fašistiskajai reakcijai, kas ceļ galvu.

Stāvoklis pasaulē un spēku samērs tagad nepavisam nav tāds l,i pirms otra pasaules kara. Pasaules sociālisma sistēmas izveidošanās ir radikāli pārmainījusi zemeslodes seju. Citāds stāvoklis ir arī pašā Vācijā, kuras teritorijas vienā trešdaļā pastāv un pieņemas spēkā Vācijas Demokrātiskā Republika, kas uz visiem laikiem sarāvusi sakarus ar militārismu un ceļ sociālistisku sabiedrību.

Ikviens godīgs cilvēks, iepazinies ar materiāliem, kas atrodami grāmata «Tā rīkojās SS», noteikti sacīs: «Nē, tas nedrīkst atkārtoties! Mēs to nepieļausim!»

M. Raginskis

|

VĀCU IZDEVUMA PRIEKŠVĀRDS

šai grāmatā sakopoti dokumenti un ziņojumi par SS noziegumiem. Materiālu vidū īpaša vieta ieradīta izvilkumiem no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla nopratināšanas protokoliem. Kā zināms, ASV, Lielbritānijas, Francijas un Padomju Savienības pārstāvji Nirnbergas prāvā atzina SS par noziedzīgu organizāciju. SS uzbūves un attīstībās apraksts ņemts no Nirnbergas sprieduma.

Nav saskaitāms, cik cilvēku krituši par upuri SS, šai arvien kalpot gatavajai hitlerisko fašistu noziedznieku gvardei. Vispirms tās terors vērsās pret vācu antifašistiem, kuri kā «Hitlera pirmie kara gūstekņi» simtiem tūkstošiem tika apcietināti, spīdzināti un ieslodzīti. Viņi pildīja SS apsargātās koncentrācijas nometnes, kas vēlāk simtiem klāja visu okupēto Eiropu. SS izdarīja Vācijā un okupētajās zemēs ebreju tautības iedzīvotāju iznīcināšanas akcijas, kurās aizgāja bojā seši miljoni cilvēku. Hitlera okupācijas armijām vienmēr sekoja SS vienības un nodibināja visās okupētajās zemēs terora un šausmu režīmu. Labākos šo zemju patriotus noslepkavoja vai ieslodzīja koncentrācijas nometnēs. Kā darba vergiem vācu koncernos, tādos kā «ĪG-Farben», «Krups» u. c., SS gūstekņiem vajadzēja, pastāvīgi badojoties, atdot savus pēdējos spēkus. Slimie un darba nespējīgie tika likvidēti. SS noziedznieki ārstu uzsvārčos ar medicīniskiem eksperimentiem nogalināja lielu skaitu gūstekņu. Visur tur, kur Hitlera fašisti ar sevišķu barbarismu izturējās pret nevainīgiem cilvēkiem, pirmām kārtām rīkojās SS. Gestapo un SD1 [5] , «miroņgalvas» vienības un ieroču SS visā Eiropā kļuva par terora un slepkavību iemiesojumu. Eiropas tautu atmiņā neizdzēšamas paliks tādas moku vietas kā Zaksenhauzena un Būhenvalde, Dahava un Rāvensbrika, Maidaneka un Osven-cima, Mauthauzena un Bergenbelzena, tādas mocekļu pilsētas kā

Lidice, Or,adūr-sir-Glāna, Maroaboto2 un Varšava, tās ir paliekošas SS noziegumu liecinieces.

Sai grāmatā ir sakopoti dokumenti un oriģinālziņojumi par visiem šiem barbariskajiem darbiem. Kāpēc šodien vajadzīgs tads dokumentu krājums? Tāpēc, ka SS noziegumi pa daļai aizmirsti. Jau gadiem ilgi Rietumvācijā plānveidīgi tiek reabilitēti esesieši, kas apvienojušies daudzās «tradīciju savienībās». Lai gan sabiedrotās lielvalstis kopēji atzina SS noziedzīgo raksturu3, šodien šie noziegumi tiek apšaubīti. Publicētie dokumenti pilnīgi pierāda Nirnbergas sprieduma konstatējumus. Šāds pierādījums ir jo vairāk nepieciešams tāpēc, ka pašreiz SS locekļi tiek ietilpināti Bon-nas bundesvērā.

Vācijā un visā Eiropā ir sacēlusies protesta vētra pret SS rea-bilitēšanu. Pretošanās kustības cīnītāju Starptautiskā Federācija (FIR) paziņojusi:

«Šiem vīriem, kas atbildīgi par noziegumiem pret citām tautām — ari pret vācu tautu, — atkal dot ieročus un komandieru posteņus nozīmē apsmiet viņu upuru miljonus, tas ir izaicinājums visiem, kas cīnījušies par savas tēvijas brīvību. Federatīvās valdības lēmums ir krasā pretrunā ar sabiedroto lielvalstu vienošanos un skaidri rāda, kādas briesmas citām tautām draud no Rietumvācijas remilitarizēšanas.»

Tādu pašu uzskatu pārstāv Kenterberijas bīskaps Hjūlets Džonsons, kas raksta:

«Noziedzīgās SS organizācijas agrāko locekļu iekļaušana bundesvērā vislielākajā mērā apdraud miera nākotni. Sī ņirgāšanās par Nirnbergas spriedumu rāda visai pasaulei, ka Bonnas valdība atklāti gudro par revanša karu.»

Taču vispirms vācu tautai jāpaceļ sava balss, lai aizkavētu, ka Federatīvajā republikā atkal apbruņo SS. Publicētie dokumenti dod daudz dažādu argumentu, lai pamatotu un stiprinātu šādu protesta kustību.

Mēs kategoriski paziņojam, ka šie dokumenti nevēršas pret tiem vāciešiem, kas, jauni būdami, savas audzināšanas ietekmē, aiz dēku kāres vai citiem iemesliem iestājušies SS, ticēdami, ka viņi kalpo tēvzemei, bet kas vēlāk atskārtuši, ka viņi nelietīgi izmantoti vācu imperiālisma noziedzīgo plānu realizēšanai pret savu pašu tautu un pret citām tautām. So dokumentu mērķis ir dot savu ieguldījumu, lai nākotnē vairs nebūtu iespējama tāda nelietīga vāciešu izmantošana, izskaidrot Vācijas iedzīvotājiem patiesību par Hitlera fašismu un atmaskot visus tos, k,as ir gatavi atkārtot Hitlera fašisma noziegumus.

Tias jo vairāk nepieciešams tāpēc, ka fašisma briesmas pasaulē vel nav uzveiktas. Fašismam visur ir vienāds raksturs, tiklab Vācija, ka Itālijā, Spānijā un Ungārijā. Tieši Ungārijas notikumi lada, ka 1956. gadā Hortija fašisti izturējās pret progresīvajiem cilvēkiem tikpat barbariski kā itajos laikos, kad pastāvēja viņu

kundzība Ungārijā un viņu savienība ar Hitleru. «Sakrustotās bultas» — ungāru SS — atkal līdz nāvei spīdzināja un slepkavoja strādniekus, viņu sievas un bērnus. Atkal notika antisemītiski ekscesi un ebreju grautiņi. Bet arī Rietumu valstīs, piemēram, Francijā, Itālijā un Dānijā, 1956. gada rudenī uzradās fašistiskas grupas. Tās noslepkavoja franču strādniekus, to starpā kādu bijušo Spānijas Internacionālās brigādes cīnītāju.

Ievērojot šādu stāvokli, publicētie dokumenti ir aicinājums pretoties fašisma atdzimšanai. Tie vēršas pie visiem labas gribas cilvēkiem, kas, kopēji rīkodamies, var novērst, ka ieroči vēlreiz tiek doti SS rokās. Hitlera fašisma uzvarētāju 1945. gada prasībai arī tagad jābūt dienas lozungam:

Nekad vairs SS Eiropu!

Dr. H e i n r i h s T e plies

Vācijas Demokrātiskās Republikas Tau~ tas palātas deputāts un Pretošanās kustības cīnītāju Starptautiskās federācijas ģenerāl-padomes loceklis

I AMERIKAS SAVIENOTO VALSTU, FRANCIJAS, LIELBRITĀNIJAS UN PADOMJU SOCIĀLISTISKO REPUBLIKU SAVIENĪBAS SPRIEDUMS PAR SS, GESTAPO UN SD NOZIEGUMIEM PRET MIERU, NOZIEGUMIEM KARA UN NOZIEGUMIEM PRET CILVĒCĪBU

.

GESTAPO UN SD STRUKTŪRA UN SASTĀVDAĻAS

Apsūdzība4 slepenā valsts policija (gestapo) un SS reihsfīrera drošības dienests (SD) apzīmēti par grupām jeb organizācijām, kas pasludināmas par noziedzīgām. Apsūdzībā gestapo lieta un SD lieta apvienotas ar aizrādījumu, ka tas nepieciešams tāpēc, ka gestapo un SD cieši sadarbojušās …

Pirmoreiz gestapo un SD apvienoja 1936. gada 26. jūnijā, kad Heidrihu5, kas līdz tiam bija SD priekšnieks, iecēla par drošības policijas priekšnieku6, pie kam drošības policijai vajadzēja ietvert tiklab gestapo, kā arī kriminālpoliciju. Līdz tam SD bija vispirms SS organizācijas, bet pēc 1934. gada 4, jūnija visas nacistu partijas slepenais dienests. Gestapo komplektējās no plašiem dažādu Vācijas federālo valstiņu politiskās policijas spēkiem, kas bija apvienoti Himlera personīgajā vadībā un turklāt ar Gēringa atbalstu. 1936. gada 17. jūnijā Himleru iecēla par Vācijas policijas priekšnieku Iekšlietu ministrijā, un, būdams SS reihsfirers un Vācijas policijas priekšnieks, viņš 1936. gada 26, jūnijā izdeva dekrētu, ar kuru tiklab kriminālpolicija (kripo), kā ari gestapo tika ietilpinātas drošības policijā un tiklab drošības policija, kā arī SD organizācija tika pakļautas Heidriham.

Drošības policijas (valsts organizācijas) un SD (partijas organizācijas) apvienošana Heidriha vadībā tika noformēta ar 1937. gada 27. septembra dekrētu, ar kuru dažadās Heidriham kā drošības policijas un SD priekšniekam pakļautās valsts un partijas iestādes tika apvienotas vienā administratīvā vienībā — Valsts galvenajā drošības pārvaldē (RSHA), kas vienlaikus bija tiklab viena no SS galvenajām pārvaldēm, padota Himleram kā SS reihsiīreram, kā arī viena Iekšlietu ministrijas nodaļa, padota Himleram kā Vācijas policijas priekšniekam. Valsts galvenās drošības pārvaldes iekšējā struktūra rāda, ka te drošības policijas pārvaldes tika apvienotas ar SD pārvaldēm. RSHA bija iedalīta septiņās nodaļās (pārvaldēs), no kurām divas (1 un II) pildīja administratīvas funkcijas. Drošības policiju pārstāvēja IV pārvalde, gestapo augstākā instance, un V pārvalde — kriminālpolicijas augstākā instance. SD pārstāvēja III pārvalde, galvenā instance SD darbībai pašā Vācijā, VI pārvalde, galvenā instance SD darbībai ārpus Vācijas, un VII pārvalde, kas nodarbojās ar ideoloģiska rakstura jautājumu pētīšanu.

Drīz pec RSHA nodibināšanas, 1939, gadia novembri, drošības policiju «koordinēja» ar SS, visus gestapo un kriminālpolicijas ierēdņus uzņemot SS organizācijā ar viņu amatiem atbilstošām dienesta pakāpēm. Ar RSHA izveidošanu tika panākta visas policijas darbības koordinācija un augstāko policijas ierēdņu funkciju norobežošana. SD funkcionēja kā drošības policijas slepenais dienests.

Analoga koordinācija pastāvēja ari vietējās instancēs. Pašā Vācijā un rajonos, kas civilās pārvaldes atvieglošanas nolūka bija ietilpināti valstī, gestapo, kriminālpolicijas un SD orgāni formāli pastāvēja atsevišķi. Taču tos koordinēja drošības policijas un SD inspektori no vietējo augstāko SS un policijas vadītāju personāla, turklāt viena no galvenajām vietējo SD daļu funkcijām bija izpildīt vietējo gestapo daļu slepeno dienestu. Okupētajā teritorija gestapo, kriminālpolicijas un SD vietējo instanču formālā vienotība bija mazliet ciešāka. Tās bija organizētas drošības policijas un SD vietējās vienībās un pakļautas tiklab RSHA kontrolei, kā ari augstākajam SS un policijas vadītājam, ko bija iecēlis Himlers okupācijas iestāžu pārvaldes štābā.

Okupētajā teritorijā drošības policijas un SD orgānos ietilpa nodaļas, kas .atbilda dažādajām RSHA pārvaldēm. Tajos okupētajos apgabalos, ko vēl arvien uzskatīja par kara darbības rajonu, vai arī tur, kur formāli vēl nebija nodibināta vācu kontrole, drošības policijas un SD orgānu struktūra bija mazliet citāda. Gestapo, kripo un SD locekļi tika apvienoti militāra tipa organizācijās, tādās kā operatīvās komandas un operatives grupas, kurās galvenos amatus ieņēma gestapo, kripo un SD locekļi, turpretim kārtības policijas, ieroču SS locekļus un pat Vācijas bruņoto spēku personālo sastāvu izlietoja paligmērķiem. Sīs organizācijas bija pakļautas RSHA vispārējai kontrolei, bet piefrontes rajonos tās bija padotas attiecīgā armijas komandiera operatīvajai vadībai.

No tā redzams, ka tiklab gestapo, kā arī SD pēc savām funkcijām bija svarīgas un jo cieši savā starpā saistītas grupas drošības policijā un SD organizācijas sastāvā. Drošības policija un SD bija pakļautas sākumā vienigi Heidriham un vēlāk Kalten-brumieram kā drošības policijas un SD priekšniekam; tām bija viens vadības štābs — RSHA; tam bija pašam sava subordināci-jas sistēma, un tās darbojās kā vienota organizācija tiklab Vācijā, kā arī okupētajos apgabalos un piefrontes joslā.

Tai laika posmā, ar kuru Tribunāls nodarbojas galvenokārt, tie, kas vēlējās strādāt drošības policijā un SD, tika sagatavoti visās drošības policijas sastāvdaļās: gestapo, kriminālpolicijā un SD…

Noziedzīga darbība

Sākotnēji viens no galvenajiem gestapo uzdevumiem bija aizkavēt jebkuru politisku opozīciju nacistu režīmam, un šo uzdevumu gestapo veica ar SD palīdzību. §ā uzdevuma veikšanai galvenais ierocis bija koncentrācijas nometnes. Gestapo nebija administratīvas kontroles pār koncentrācijas nometnēm, taču gestapo kā RSHA orgāns atbildēja par politisko apcietināto ieslodzīšanu šajās nometnēs. Gestapo ieredņi parasti bija atbildīgi par politisko ieslodzīto nopratināšanu šajās nometnēs.

Gestapo un SD izskatīja arī lielas, kas bija saistītas ar nodevību, presi, baznīcu un ebrejiem. Tā kā nacisti pastiprināja antise-mītisku vajāšanu programu, šo grupu nozīme kļuva arvien lielāka.

1938. gada 10. novembrī agri no nta Heidrihs izsūtīja visam gestapo un SD instancēm telegramu, kurā deva norādījumus par grautiņu organizēšanu šajā dienā un pavēlēja apcietināt tik daudz ebreju, «it īpaši bagātos», cik cietumi varēja uzņemt, un it sevišķi pievērst vērību tam, lai apcietinātu tikai veselos un ne pārāk vecos.

Līdz 1938. gada 11. novembrim apcietināja 20000 ebreju, un daudzus no viņiem aizsūtīja uz koncentrācijas nometnēm. 1939. gada 24. novembrī Heidriham, drošības policijas un SD priekšniekam, uzdeva pastiprināt ebreju izceļošanu un evakuāciju no Vācijas un 1941. gada 31. jūlijā galīgi atrisināt ebreju jautājumu Vācijas kundzībai pakļautajās Eiropas valstīs.

Valsts galvenajā drošības pārvaldē organizēja speciālu gestapo pārvaldes nodaļu, kuru vadīja štandartenfirers Eihmanis7 un kuras pārziņā tika nodoti ar ebrejiem saistītie jautājumi; šī pārvalde izmantoja savus pašas aģentus ebreju problēmas «atrisināšanai» okupētajos apgabalos. Gestapo vietējās instances tika izmantotas sākumā ebreju emigrācijas pārraudzīšanai, bet vēlāk to deportācijai uz Austrumiem tiklab no Vācijas, kā arī no kara laikā okupētajiem apgabaliem. Drošības policijas un SD operatīvās grupas, kas darbojās Austrumu frontes aizmugurē, piedalījās ebreju masu nogalināšanā. Speciālu RSHA gestapo pārvaldes komandu izmantoja, lai organizētu ebreju deportāciju no ass valstu satelītu zemēm uz Vāciju «galīgajam atrisinājumam».

Drošības policijas un SD vietējām pārvaldēm bija svarīga nozīme okupēto apgabalu vācu administrācijā. Piedalīšanos šai administrācijā raksturo 1938. gada vasarā veiktie pasākumi, sagatavojot nodomāto uzbrukumu Čehoslovakijai. Gestapo un SD operatīvās grupas tika noorganizētas, lai sekotu armijai Cehoslo-vakijā un nodrošinātu politisko dzīvi okupētajos .apgabalos.

Tika izstrādāti plāni, lai SD vīri iekļūtu šai teritorijā pirms iebrukuma sākšanās un lai iekārtotu tur kartotēku, kur norādīts, kuri iedzīvotāji uzraugāmi, kuriem atņemamas pases un kuri jāiz-nieina. Sie plāni tika stipri grozīti, jo uzbrukumu Čehoslovakijai atceļa, taču faktisko militāro operāciju laikā un it sevišķi karā pret

PSRS drošības policijas un SD operatīvās grupas tika izmantotas, un tās lietoja zvēriskus pasākumus civiliedzīvotāju nomierināšanai un apslepkavoja ebreju masas. Heidrihs izdeva pavēli 1939. gadā inscenēt uz Polijas un Vācijas robežas starpgadījumus, kas dotu Hitleram pietiekamu ieganstu, lai uzbruktu Polijai. Sajās operācijās piedalījās tiklab gestapo, kā an SD personālais sastāvs.

Drošības policijas un SD vietējās daļas okupētajā teritorijā turpināja savu darbu, tiklīdz tā vairs nebija kara operāciju josla. Drošības policija un SD okupētajās zemēs plašos apmēros apcietināja civiliedzīvotājus, daudzus no viņiem turēja cietumā necilvēciskos apstākļos, zvēriski viņus nopratināja un daudzus nosūtīja uz koncentrācijas nometnēm.

Drošības policijas un SD vietējās vienības piedalījās arī ķīlnieku nošaušanā, viņu ģimenes locekļu apcietināšanā, par terorismu un diversijām apsūdzēto personu sodīšana ar nāvi bez tiesas un «tumsas un miglas dekrēta»8 izpildīšanā. Pēc šā dekrēta personas, kas bija apsūdzētas okupācijas karaspēku apdraudoša rīcība, nedēļas laikā tika vai nu nogalinātas, vai arī slepeni aizvestas uz Vāciju, pie kam tām neatļāva sazināties ar ģimeni un draugiem.

Drošības policijas un SD pārvaldes piedalījās piespiedu darbu programas realizēšanā. Dažos okupētajos apgabalos tās palīdzēja vietējām darbaspēka vervēšanas iestādēm izpildīt plānu, ko bija noteicis Zaukelis9. Pašā Vācijā gestapo pārvalžu uzdevums bija uzraudzīt strādniekus, kas bija aizvesti uz Vāciju piespiedu darbos, un saukt pie atbildības tos, kas neieradās darbā. Gestapo pārzināja arī tā dēvētās darba apmācības nometnes. Lai gan šajās nometnēs bija kā vācu, tā arī ārzemju strādnieki, tomēr gestapo bija liela nozīme, lai piespiestu ārzemju strādniekus strādāt Vācijas kara centienu interesēs. Kara pēdējā stadijā, kad SS nodarbojās pati ar savu piespiedu darbu programu, gestapo izmantoja strādnieku apcietināšanai, lai nodrošinātu koncentrācijas nometnes ar pietiekamu darbaspēku.

Drošības policijas un SD vietējas pārvaldes piedalījās arī kara noziegumos, tādos kā kara gūstekņu mocīšana un nogalināšanā. Padomju kar,a gūstekņus, kas atradās gūstekņu nometnēs Vācija, pratināja operatīvās komandas, kuras rīkojās saskaņā ar vietējo gestapo pārvalžu norādījumiem. Komisārus, ebrejus, inteliģences pārstāvjus, «fanātiskos komunistus» un pat tos, ko atzina par nedziedināmi slimiem, uzskatīja par «neciešamiem elementiem» un iznīcināja. Drošības policijas un SD vietējās pārvaldes pielika savu roku, realizējot 1944. gada 4. marta spēka stājušos pavēli «Lode»10, saskaņā ar kuru zināmas kategorijas kara gūstekņus, kas bija mēģinājuši bēgt un notverti, turpmāk neuzskatīja par kara gūstekņiem, bet slepeni nosūtīja uz Mauthauzenu un tur nošāva. Drošības policijas un SD locekļi bija ari pilnvaroti izpildīt pavēli par izpletņu lēcēju un «komandosu»11 nošaušanu …

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunālā sprieduma

SS STRUKTŪRA UN SASTĀVDAĻAS

Apsūdzībā Vācijas nacionālsociālistiskās strādnieku partijas12 apsardzības vienības (vispār pazīstamas ar nosaukumu SS) nosauktas par organizāciju, ikas pasludināma par noziedzīgu. Apsūdzības daļa.kur runāts par SS,ietver arī SS reihsfīrera drošības dienestu (vispār pazīstams ar nosaukumu SD). Šī pēdējā organizācija, kas sākotnēji bija SS izlūkošanas nodaļa, vēlāk kļuva par svarīgu drošības policijas un SD organizācijas da|u, un tā aplūkota Tribunāla spriedumā nodalījumā, kur ir runa par gestapo.

Hitlers nodibināja SS organizāciju 1925. gadā vispirms ka SA izlases grupu politiskiem mērķiem ar ieganstu, ka jāapsargā runātāji nacistu partijas atklātajās sapulcēs. Pēc tam kad nacisti bija sagrābuši varu, SS izmantoja, lai uzturētu kārtību un lai uzraudzītu masu demonstrāciju dalībniekus, turklāt, pēc fīrera rīkojuma, SS organizācijai uzdeva papildu funkciju — apsargāt «iekšējo drošību». «Rema tīrīšanas»13 laikā 1934. gada 30. jūnijā SS organizācijai bija liela loma, un drīz pēc tam tā par saviem nopelniem tika paaugstināta par nacistu partijas patstāvīgu organizāciju.

1929. gadā, kad Himleru pirmoreiz iecēla par reihsfīreru, SS organizācija aptvēra 280 sevišķi uzticamus vīrus. 1933. gadā tanī ietilpa jau 52 000 viru, kas piedereja pie visdažādākajiem sabiedrības slāņiem. Pirmā SS organizācija bija «vispārējās SS», kas līdz 1939. gadam bija izaugušas par 240 000 vīru lielu korpusu, kurš pēc militāra parauga iedalīts divīzijas un pulkos. Kara laikā ši organizācija samazinājās gandrīz līdz 40 000 vīru.

Sākotnēji SS sastāvēja no divām atsevišķām organizācijām: no SS militārajām vienībām, kas sastāvēja no SS locekļiem, kuri brīvprātīgi piekrituši četrus gadus ilgam karadienestam obligātā karadienesta vietā, un no SS vienībām «Miroņgalva», speciāla karaspēka koncentrācijas nometņu apsargāšanai, jo 1934. gadā šīs nometnes tika nodotas SS pārziņā. SS militārās vienības bij.a

organizētas ka karaspēka apakšvienības, kas mobilizācijas gadījumā jāizmanto kopā ar armiju. 1939. g,ada vasarā militārās grupas pārveidoja par motorizētu divīziju, kas izveidoja to bruņoto spēku kodolu, kuri 1940. gadā kjuva pazīstami kā ieroču SS. Tai laikā ieroču SS aptvēra 100 000 vīru, no tiem 56 000 nāca no SS militārajām vienībām, bet pārējie — no «vispārējām SS» un «Mi-roņgalvas» vienībām. Kara beigās ieroču SS aptvēra aptuveni 580 000 vīru jeb 40 divīzijas. Taktikas ziņā ieroču SS pakļāvās armijai, taču apgādi un ekipējumu saņēma no SS administratīvajām nodaļām un atradās to disciplinārajā kontrole.

SS centrālajā organizācijā bija 12 galvenās pārvaldes. No tām svarīgākās bija šādas: jau pieminētā Valsts galvenā drošības pārvalde, Galvenā administratīvi saimnieciskā pārvalde (WVHA), kas līdzās citiem saviem pienākumiem pārzināja koncentrācijas nometnes, pārvalde rases un nometināšanas jautājumos un palīgpārval-des vācu tautības iedzīvotāju repatriācijai (Volksdeutsche Mittel-stclle). SS centrālajā organizācijā bija arī tiesu nodaļa, tai bija pašai sava tiesas sistēma, un tās personālais sastāvs bija pakļauts speciālu tiesu jurisdikcijai.

Pie SS galvenajām pārvaldēm tika pievienoti arī pētniecības institūti, kas pētīja iedzimtības jautājumus. Konstatēts, ka šās organizācijas zinātnieki lielāko tiesu bija SS goda biedri. Kara laikā iedzimtības jautājumu institūtam pievienoja militāro jautājumu zinātniskās pētniecības institūtu, kas izdarīja plašus eksperimentus, izmantojot par izmēģinājuma objektiem dzīvus cilvēkus. Sā institūta līdzstrādnieks bija kāds Dr. Rašers, kas vadīja šos eksperimentus ,ar iedzimtības jautājumu institūta ziņu; šos mēģinājumus subsidēja un savā aizgādībā bija ņēmis SS reihsfīrers, institūta dibināšanas iniciators.

Sākot ar 1933. gadu, notika pakāpeniska, taču pamatīga policijas sakausēšana ar SS. 1936. gadā Himlers, SS reihsfīrers, kļuva par Vācijas policijas priekšnieku un sāka pārzināt tiklab regulāro policiju, kā arī drošības policiju. Himlers nodibināja tādu sistēmu, saskaņā ar kuru augstākie SS un policijas vadītāji, ko viņš iecēla katrā kar,a apgabalā, kā viņa personiskie pilnvarnieki koordinēja kārtības policijas, drošības policijas, SD un «vispārējo SS» darbību to jurisdikcijas robežās. 1939. gadā SS un policijas darbība tika koordinēta, visas drošības policijas un kārtības policijas amatpersonas uzņemot SS organizācijā ar SS dienesta pakāpēm, kas atbilda viņu policijas dienesta pakāpēm.

Līdz 1940. gadam SS bija pilnīgi brīvprātīga organizācija. Pēc tam kad bija izveidotas ieroču SS 1940. gadā, ieroču SS mobilizēto skaits sāka pieaugt. Liekas, kāda trešā daļa ieroču SS ietilpstošo viru bijuši iesaukti, un iesaukto daļa kara beigās bijusi lielāka nekā kura sākumā, taču ari līdz kara beigām liela daļa rekrutējās no brīvprātīgajiem.

Noziedzīgā darbība

SS vienības aktīvi piedalījās pasākumos, kas noveda pie agresīva kara. SS militārās vienības tika laistas darbā, okupējot Su-«lotu apgabalu, Bohēmiju, Moraviju un Klaipēdas apgabalu. 1938. gada operāciju laikā Sudetu apgabalā Henleina «brīvkorpuss»14 atradās SS reihsfīrera kompetencē, un vācu tautības iedzīvotāju repatriācijas pārvalde (Volksdeutsche Mittelstelle) finansēja tur piektās kolonas darbību.

SS organizācija vēl aktīvāk piedalījās kar,a noziegumos un noziegumos pret cilvēcību. Tā kā SS kontrolēja policijas un it sevišķi drošības policijas un SD organizāciju, tad SS piedalījās visos noziegumos, kas iztirzāti šā sprieduma nodaļā par gestapo un SD. Citas SS daļas līdzīgā kārtā piedalījās šo noziegumu plānošanā. Ir pierādīts, ka neapbruņotu kara gūstekņu nošaušana bijusi dažu ieroču SS divīziju parastā rīcība. 1944. gada 1. oktobrī kara gūstekņu un internēto personu apsardzība tika nodota Him-lera pārziņa, un viņš savukārt kara gūstekņu lietas nodeva tālāk SS obergrupenīīreriem Bergeram un Polam.

SS resors rases un nometināšanas jautājumos un Vācu tautības Iedzīvotāju repatriācijas pārvalde kopēji izstrādāja plānus okupēto apgabalu ģermanizēšanai saskaņā ar nacistu partijas rasistiskajiem principiem un piedalījās ebreju un citu nevācu deportācijā. So plānu realizēšanai izmantoja tieši SS galvenajai pārvaldei pakļautās ieroču SS vienības un operatīvās grupas. Sīs vienības piedalījās arī plaši praktizētajā okupēto apgabalu civiliedzīvotāju masu slepkavošanā un mocīšanā. Izliekoties cīnāmies pret partizāniem, SS vienības iznīcināja ebrejus un personas, ko SS uzskatīja par politiski nevēlamām; SS ziņojumi liecina, ka nonāvēts ārkārtīgi daudz cilvēku. Ieroču SS divīzijas ir atbildīgas par daudziem slaktiņiem un briesmu darbiem okupētajos apgabalos, piemēram, par asinspirti Oradūrā un Lidicē.

Sākot ar 1934. gadu, SS organizācija bija atbildīga par koncentrācijas nometņu apsardzi un pārvaldi. Pierādījumu materiāli pilnīgi neapšaubāmi apliecina, ka pastāvīgā zvēriskā izturēšanās pret koncentrācijas nometņu iemītniekiem bija SS vispārējās politikas sekas, jo SS uzskatīja nometnēs ieslodzītos cilvēkus par zemāku rasu piederīgajiem, pret kuriem jāizturas ar nicināšanu. Ir pierādījumi, ka Himlers tiecies, ciktāl lo pieļāvis SS personālais sastāvs, sardzes bataljonus arvien nomainīt tā, lai visi SS locekļi iepazītos ar metodēm, kādas jālieto pret zemāko rasu piederīgajiem.

Kad pēc 1942. gada koncentrācijas nometnes nonāca WVHA pārziņa, tas tika izmantotas kā darbaspēka rezerves piespiedu darbiem. 1942. gada 18. septembri tika noslēgta vienošanās ar tieslietu ministriju15, un tajā bija paredzēts, ka asociālie elementi, pēc tam kad tie izcietuši savu cietumsodu, jānodod SS rīcībā, lai viņi ar pārmērīgu darbu tiktu nomocīti līdz nāvei.

Ar drošības policijas un SD, un pat ar ieroču SS palīdzību nemitīgi tika veikti pasākumi, lai SS saņemtu pietiekami daudz darbaspēka koncentrācijas nometnēs paredzētajiem darbiem. Sakarā ar to, ka koncentrācijas nometnes atradās SS pārziņā, SS uzsāka veselu sēriju eksperimentu ar dzīviem cilvēkiem, izmantojot šajos nolūkos kara gūstekņus un koncentrācijas nometņu ieslodzītos. Sājos eksperimentos ietilpa sasaldēšana līdz nāvei un nogalināšana ar saindētām lodēm. SS panāca valdības pabalstus šādiem pētījumiem, pamatojoties uz to, ka SS organizācijai pieejams cilvēku materials, kas citām organizācijām šādiem nolūkiem neesot dabūjams.

Sevišķi nozīmīga loma SS organizācijai bija ebreju vajāšanā. SS tieši piedalījās 1938. gada 10. novembra demonstrācijās. Tāpat ari ebreju izvešana no okupētajiem apgabaliem notika saskaņā ar SS norādījumiem un ar SS policijas vienību atbalstu. Ari ebreju, iznīcināšana notika pēc SS centrālo instanču norādījumiem. Faktiski viņus iznīcināja SS.

Operatīvās grupas uzņēmās ebreju apkaušanu masu apmēros. Arī SS policijas vienības šeit piedalījās. Piemēram, ebreju noslepkavošana Varšavas geto notika saskaņā ar SS brigādeiīrera un policijas ģenerālmajora Stroupa norādījumiem. Speciāla SS centrālās organizācijas grupa gādāja рат ebreju izvešanu no daudzajām ass valstīm pakļautajām zemēm; ebrejus iznicināja WVHA pārzinātājās koncentrācijas nometnēs.

Nav iespējams atrast kādu SS daļu, kas nebūtu piedalījusies šajā noziedzīgajā darbībā. «Vispārējās SS» aktīvi piedalījās ebreju vajāšanā un tika iesaistītas koncentrācijas nometņu sardzes komandu papildināšanai. Ieroču SS vienības tieši piedalījās kara gūstekņu nogalināšanā un zvērībās okupētajos apgabalos. No SS daļu personālā sastāva tika formētas operatīvas grupas; SS daļas komandēja sardzes komandas koncentrācijas nometnēs, pēc tam kad to sastāvā bija uzņemtas «Miroņgalvas SS» vienības, kas agrāk kontrolēja koncentrācijas nometņu apsargāšanu.

Daudzas SS policijas vienības tika plaši izmantotas briesmu darbu pastrādāšanai okupētajās zemēs, kā ari turienes ebreju iznīcināšana.

SS centrālā organizācija pārraudzīja šo dažādo formāciju darbību un bija atbildīga par speciāliem pasākumiem, piemēram, par eksperimentiem ar cilvēkiem un par ebreju jautājuma «galīgo atrisinājumu».

Tribunāls secinājis, ka šī noziedzīgā darbība bijusi pietiekami plaši visiem zināma, lai būtu pamatota SS pasludināšana par noziedzīgu organizāciju turpmāk aprakstītā apmērā. Šķiet gan, ka bijuši mēģinājumi zināmas šīs darbības fāzes noslēpt, taču noziegumu programa bija tik plaša un ietvēra slepkavošanu tik neaptverami milzīgos apmēros, ka organizācijas noziedzīgajai darbībai vajadzēja būl plaši zināmai.

Turklāt jāatzīst, ka SS noziegumi gluži loģiski izrietēja no lietu principiem, uz kuriem šī organizācija bija dibināta. Tika darīts viss, lai SS pārvērstu par augsti disciplinētu, no nacionālsociālistu izlases komplektētu organizāciju. Himlers .atzina, ka Vācijā esot cilvēki, «kam, redzot šos melnos mundierus, kļūst nelabi»; kā viņš izteicās, viņš necerēja, «ka daudzi viņus mīlot». 1 limlers arī izteica savu pārliecību, ka SS uzdevums esot iemiesot rases izlases elementus, tai padarītu Eiropu par ģermāņu kontinentu; SS organizācijai tika dotas instrukcijas, ka tai vajag palīdzēt nacistu valdībai nodibināt kundzību Eiropā un iznīdēt visas zemākās rases.

Sī mistiskā un fanātiskā ticība ziemcļvacu pārākumam radīja apzinātu nicināšanu un pat naidu pret citām rasēm un noveda pie iepriekš .aprakstītā veida noziedzīgas rīcības, ko uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu un pat par tādu, ar ko var lepoties. Kāds ieroču SS kareivis 1939. gada septembrī pats pēc savas iniciatīvas nogalināja 50 viņa apsardzībā nodotus ebreju strādniekus, bet viņa lieta tika izbeigta ar atzinumu, ka viņš, būdams esesietis, «sevišķi ātri uztraucies, redzēdams ebrejus», un ka viņš rīkojies «neapdomādamies, aiz jauneklīgas dēku kāres», un viņu amnestēja, atceļot piespriesto 3 gadu cietumsodu.

Hess pamatoti rakstīja, ka specifisko uzdevumu atrisināšanai okupētajos .apgabalos ieroču SS vienības esot noderīgākas, jo tās esot pamatīgi sagatavotas rases un tautības jautājumos.

Vairākās runās 1943. gadā Himlers apliecināja, ka viņš lepojoties ar SS spējām veikt šos noziedzīgos darbus. Viņš mudināja savus pakļautos but «cietiem un nežēlīgiem»; runājot par «tūkstošiem ievērojamu poļu» nošaušanu, viņš pateicās SS vīriem par līdzdalību un par bezjūtību, skatot .simtus un tūkstošus viņu pašu noslepkavoto upuru līķus. Viņš cildināja ebreju rases nežēlīgo iznīdēšanu un kāda citā vietā nosauca to par «atutošanu». Sis runas pierāda, ka vispārējā nostāja, kāda valdīja SS organizācijā, saskanēja ar šiem noziedzīgajiem darbiem.

Secinājumi

SS organizācija tika izmantota nolūkiem, kas saskaņā ar Tribunāla Statūtiem16 bija noziedzīgi, proti, tika izmantota, lai vajātu un iznīdētu ebrejus, lai pastrādātu brie.smu darbus un slepkavotu koncentrācijas nometnēs, iai iejauktos okupēto apgabalu pārvaldē, lai realizētu piespiedu darbu programu, kā arī spīdzinātu un nogalinātu kara gūstekņus. Apsūdzētais Kaltenbrunners ka SS loceklis bija iejaukts šai darbībā l7.

Aplūkojot jautājumu par SS, Tribunāls šeit ietver visas personas, kas oficiāli uzņemtas par SS locekļiem, ieskaitot vispārējo SS, ieroču SS, SS «Miroņgalvas» vienību locekļus un visu veidu policijas vienību locekļus, ciktāl tie bija SS locekļi. Tribunāls te

iu ieskaita tā dēvētos SS jātniekus. SS reihsfīrer.a drošības dienests (kas vispār pazīstams kā SD) ir aplūkots Tribunāla spriedumā par gestapo un SD.

Tribunāls pasludina saskaņā ar Statūtiem par noziedzīgu grupu, kas komplektēta no personām, kuras oficiāli uzņemtas par SS locekļiem saskaņā ar iepriekšējā rindkopā teikto,ciktāl tās iestājušās organizācijā vai arī palikušas tajā, lai gan zinājušās, ka šī organizācija tiek izmantota, lai pastrādātu tādus darbus, kas Tribunāla Statūtu 6. paragrāfā pasludināti par noziedzīgiem, un ciktāl tās, piederēdamas pie šās organizācijas, personiski piedalījušās šādu noziegumu pastrādāšanā, pie kam tas neattiecas uz personam, ko valsts piespiedusi iestāties par locekļiem tādā veidā, ka tām neatlika nekāda cita iespēja, un turklāt ja šīs personas nav piedalījušās tādos noziegumos.

Sā tiesas sprieduma pamats ir SS organizācijas piedalīšanās kara noziegumos un ar karu saistītos noziegumos pret cilvēcību. Uz šā pamata tādas personas, kas pirms 1939. gada 1. septembra izstājušās no iepriekšējā rindkopā nosauktajām organizācijām, nevar ieskaitīt par noziedzīgu pasludinātajā grupā.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sprieduma

II DOKUMENTI UN ZIŅOJUMI PAR NOZIEGUMIEM PRET VĀCU TAUTU

.

FAŠISTISKAIS TERORS PRET VĀCIJAS KOMUNISTISKO PARTIJU

Hitlera diktatūras nodibināšana vācu imperiālisma laupīšanas plānu realizēšanai

NSDAP vadītāji nav neko nopietnu darījuši, lai aizplīvurotu faktu, ka Vācijas politiskajā dzīvē viņi iejaucās vienīgi ar nolūku sagraut Veimāras republikas:8 demokrātisko struktūru un nomainīt to ar totalitāru nacionālsociālistisku režīmu, kas dotu viņiem iespēju bez pretestības realizēt viņu atklāti pasludināto politisko programu.

Hitlers, gatavodamies uz to dienu, kad viņš bija nodomājis sagrābt varu Vācijā, iecēla 1929. gada janvārī Heinrihu Himlerupar SS reihsfīreru ar speciālu uzdevumu izveidot SS par .spēcīgu izlases orgānu, uz kuru viņš jebkuros apstākļos varētu paļauties.

1933. gada 30. janvāri Hitleram izdevās panakt, ka prezidents Hindenburgs iecēla viņu par valsts kancleru. Apsūdzētie Gērings, Šahts un fon Pāpens aktīvi palīdzēja gūt atbalstu šā mērķa sasniegšanai.

1932. gada 1. jūnijā fon Pāpens bija iecelts par valsts kancleru. 14. jūnijā viņš atcēla Brininga valdības 1932. gada 13. aprīļa rīkojumu, uz kura pamata bija likvidētas nacistu pusmilitārās savienības, ieskaitot SA un SS. Tas notika pēc Hitlera un fon Pā-pen,a vienošanās, lai gan fon Pāpens noliedz, ka tas bijis norunāts jau 23. maijā, kā apgalvo Dr. Hanss Folcs «NSDAP vēstures da-rs»; tomēr nopratināšanā fon Pāpens atziņas, ka rīkojuma atcelšana notikusi vienošanās rezultātā.

Reihstaga vēlēšanās 1932, gada 31. jūlijā NSDAP guva lielu srēka pieaugumu, un fon Pāpens piedāvāja Hitleram vicekanclera posteni, ko Hitlers tomēr noraidīja. Viņš neatkāpās no prasības ūt par kancleru,

1932. gada novembrī prezidents Hindenburgs saņēma lielrūp-īeku un finansistu parakstītu iesniegumu, kurā viņu lūdza uzticēt

eram kanclera amatu. Sahtam bija liela loma parakstu vākšanā šim iesniegumam.

6. novembri vēlēšanas, kas notika pēc valdības sakāves, samazināja NSDAP biedru skaitu; [on Pāpens gan atkal nopulējās, lai piedabūtu Hitleru piedalīties valdībā, taču nesekmīgi.

12. novembri Sahts raksta Hitleram:

«Man nav nekādu šaubu, — notikumu attīstība var beigties tikai tā, ka Jūs kļūsiet par kancleru. Šķiet, ka mūsu mēģinājums dabūt šai lietai virkni parakstu no saimnieciskajām aprindām tomēr nav gluži veltīgs .. .»

Pēc tam kad Hitlers 16. novembri atteicās, fon Pāpens atkāpās no amata. Viņa vietā nāca ģenerālis fon Šleihers. Tomer Pāpens savu darbību turpināja. 1933. gada 4. janvāri Ķelnes baņķiera fon Srēdera19 mājā viņš satikās ar Hitleru un 22. janvāri apsūdzētā Ribentropa mājā kopā ar apsūdzēto Gēringu un citiem piedalījās sēdē. Turklāt 9. janvarī viņam bija privāta saruna ar prezidentu Hindenburgu, un kopš 22. janvāra viņš oficiāli apsprieda ar Hin-denburgu Hitlera valdības sastādīšanu.

Tai dienā, kad Hitleru iecēla par kancleru, viņš sasauca sava kabineta pirmo sēdi, kurā kā amatpersonas piedalījās apsūdzētie Gēring.s, Friks, Funks, fon Neirāts un fon Pāpens.

1933. gada 28. februāri tika aizdedzināta reihstāga ēka Berlīnē20. Hitlers un viņa valdība izmantoja šo ugunsgrēku kā ieganstu, lai tai pašā dienā izdotu rīkojumu, ar kuru tika atceltas konstitūcijā paredzētās pamattiesības. So rīkojumu bija parakstījis prezidents Hindenburgs un ar saviem parakstiem apstiprinājuši Hitlers un apsūdzētais Friks, kas toreiz ieņēma valsts iekšlietu ministra posteni. 5. martā notika reihstāga vēlēšanas, kurās NSDAP ieguva 288 vietas no 647 vietām. Hitlera valdība dedzīgi centās panakt «likumu par sevišķu pilnvaru piešķiršanu valdībai», kas tai dotu pilnu likumdošanas varu, ieskaitot tiesību atkāpties no konstitūcijas. Hitlera valdībai nebija vajadzīgā vairākuma reihstāga, lai to varētu izdarīt konstitucionālā ce]ā. Tapec tā izmantoja rīkojumu, ar kuru bija atceltas pamattiesības, un ieslodzīja tā dēvētajā «drošības arestā» lielu skaitu komunistu deputātu un partijas darbinieku.

Tad Hitlers iesniedza reihstāga «likumu par sevišķu pilnvaru piešķiršanu valdībai». Pēc tam kad viņš .skaidri bija licis saprast, ka gadījumā, ja likumu noraidīs, tiks laisti darbā tālāki varas pasākumi, likumu 1933. gada 24. martā pieņēma.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sprieduma

«Es pateicos savam radītājam, ka es nezinu, kas tas ir — objektīvi . . . Labāk e.s pāris reižu šauju par tuvu vai par tālu, tomēr es vismaz šauju… Es esmu .savai policijai izskaidrojis: ja tiek šauts, tad es šauju, ja kāds ir nošauts, tad es to esmu nošāvis!»

Hermanis Gērings valsts tiesā21 sakarā ar reihstāga dedzināšanas prāvu

«Mūsu senči iekšējo ienaidnieku izsludināja ārpus likuma, un viņš zaudej.a godu, tiesības un mieru, ieguva putna brīvību, un katrs cilts loceklis varēja viņu atklāti nogalināt, ja vien viņš neatradās svētā vietā. Iekšējā ienaidnieka pilnīga iznīdēšana ietilpst vācu goda atjaunošanā. Te vācu tiesnesis var piedalīties, ar plašu vērienu interpretējot kriminālkodeksu.»

Provinces liesas prezidents21 Dr. Ditrihs 1933. gada jūnijā

Valsts prezidenta rīkojums par tautas un valsts aizsardzību 1933. gada 28. februārī

(«Reichsgesetzblatt», I daļa, 1933., 83. Ipp.)

Pamatojoties uz valsts konstitūcijas 48. paragrāfa 2. pantu, lai novērstu komunistiskus varas aktus, kas apdraud v.alsti, tiek nolemts sekojošais:

1- §

Vācijas valsts konstitūcijas 114., 115., 117., 118., 123., 124. un 153. paragrāfs līdz turpmākajam zaudē spēku. Tāpēc personiskās brīvības, brīvas domu izpausmes tiesības — ieskaitot preses brīvību, biedrošanās un sapulču tiesības — ierobežojumi, iejaukšanās vēstuļu, pasta, telegrāfa un telefona sarunu noslēpumā, rīkojumi par mājas kratīšanu un konfiskācijām, kā ari īpašuma ierobežojumi ir pieļaujami arī ārpus parastajām likuma noteiktajām robežām.

2- §

Ja kādā provincē netiek izdarīti nepieciešamie pasākumi sabiedriskās drošības un kartības atjaunošanai, tad valsts valdība var šai ziņā uz laiku uzņemties provinces augstākās instances funkcijas.

3. §

Provinču un pagastu (pagastu savienību) iestādēm savu kompetenču robežās jāizpilda uz 2. § pamata izdotas valsts valdības pavēles.

4. §

Kas pretojas šā rīkojuma izpildīšanai augstāko provinces iestāžu vai tām pakārtoto iestāžu izdotajām pavēlēm vai saskaņā ar 2. § valsts valdības izdotajām pavēlēm vai kas uzaicina vai sku-bi'ii i uz tādu pretošanos, sodāms, ciktāl par šādu nodarījumu pēc ciliem priekšrakstiem nedraud bargāks sods, ar ieslodzījumu

Rīkojums par visu Vācijas Komunistiskās partijas darbinieku apcietināšanu

Radiograma:

caur valdības padomnieku22 Dr. Milleru no Jenas policijas direkcijas

Visām valsts policijas pārvaldēm.

1. Uz policijas 1933. 4. II rīkojuma 7. § pamata visas YKP skrejlapas, plakātus, vieicjās avīzes un tamlīdzīgus iespieddarbus policijai apķīlāt un konfiscēt.

2. Visus Tīringas landtāga komunistu deputātus un visus VKP darbiniekus saskaņā ar 1933. gada 4. II rīkojuma 22. § un ar kriminālkodeksa 86. § sabiedriskās drošības labā policijai apcietināt.

3. Rūpīgas kratīšanas pie visiem komunistiskās partijas darbiniekiem, jo pastāv aizdomas, ka viņi gatavo nodevīgu rīcību.

Pieņemta starp pulksten 2.15 un pulksten 2.30

cietumā ne mazāk kā uz vienu mēnesi vai ar naudas sodu no 150 līdz 15 000 markām.

Kas ar pretošanos pēc 1. panta rada vispārējas briesmas cilvēku dzīvībai, sodāms ar pārmācības namu, bet, ja ir vainu mīkstinoši apstākli — ar cietumsodu, ne mazāku kā uz sešiem mēnešiem, vai ar nāves sodu, bet, ja ir vainu mīkstinoši apstākļi —• ne mazāk kā uz diviem gadiem pārmācības namā. Līdztekus tam var piespriest .arī īpašuma konfiskāciju.

K,as .aicina vai skubina uz vispārbīstamu pretošanos (2. pants), sodāms ar pārmācības namu, bet, ja ir vainu mīkstinoši apstākļi — ar ieslodzīšanu cietumā ne mazāk kā uz trim mēnešiem.

5. §

Ar nāvi sodāmi noziegumi, par kuriem pēc kriminālkodeksa 81. § (valsts nodevība), 229. § (noindēšana), 307. § (ļaunprātīga dedzināšana), 311. § (spridzināšana), 312. § (appludināšana), 315. § 2. panta (dzelzceļa iekārtās bojašana), 324. § (vis-pārbīstama saindēšana) draud mūža pārmācības nams.

Ar nāvi sodāms vai ari, ciktāl līdz šim nav draudējis bargs sods, ar mūža pārmācības namu, vai ar pārmācības namu lidz 15 gadiem:

1. Kas mēģina nogalināt valsts prezidentu vai valsts valdības vai provinces valdības locekli, vai komisāru un kas uz tādu nogalināšanu aicina, piedavāj.as, tādu piedāvājumu pieņem vai par tādu nogalināšanu vienojas ar kādu citu;

2. kas ar ieročiem rokās vai apzinīga un tīšā sadarbībā ar apbruņotu personu pastrādājis kriminālkodeksā 115. § 2. panta (smaga sacelšanās) vai kriminālkodeksa 125. § 2. pantā (smags miera traucējums zemē) paredzētos nodarījumus;

3. kas laupa brīvību (kriminālkodeksa 239. §) ar nolūku to, kuram (atņemta brīvība, izmantot kā ķīlnieku politiskajā cīņā.

6. §

Sis rīkojums stājas spēkā ar izsludināšanas dienu.

Berlīnē 1933. gada 28. februāri.

Valsts prezidents

fon Hindenburgs Valsts kanclers

Adolfs Hitlers Valsts iekšlietu ministrs

Friks

Valsts tieslietu ministrs

Dr. Girtriers

Rīkojums par visu Vācijas Komunistiskās partijas darbinieku apcietināšanu

Radiograma:

caur valdības padomnieku22 Dr. Milleru no Jenas policijas direkcijas

Visām valsts policijas pārvaldēm.

1. Uz policijas 1933. 4. II rīkojuma 7. § pamata visas VKP skrejlapas, plakātus, vietējās avīzes un tamlīdzīgus iespieddarbus policijai apķīlāt un konfiscēt.

2. Visus Tīringas landtāga komunistu deputātus un visus VKP darbiniekus saskaņā .ar 1933. gada 4. II rīkojuma 22. § un ar kriminālkodeksa 86. § sabiedriskās drošības labā policijai ap-cietināt.

3. Rūpīgas kratīšanas pie visiem komunistiskās partijas darbiniekiem, jo pastāv aizdomas, ka viņi gatavo nodevīgu rīcību.

Pieņemta starp pulksten 2.15 un pulksten 2.30

Ieveletie deputāti pec velēšanām jaapcietina

Potsdamā 1933. g. 11. martā

Valdības prezidents I Pol. g.

Slepeni!!

Prūsijas iekšlietu ministra kungs nosūtījis visiem Prūsijas valdības prezidentiem šādu telegramu:

«Visiem Prūsijas valdības prezidentiem:

Pēc vēlēšanu beigām apcietināt ievēlētos reihstāga un landtāga komunistu deputātus. Savākt kopā un nogādāt Berlīnes policijas prezidijā. Tūdaļ pieprasīt viņu vārdus no apriņķu vēlēšanu vadītājiem. Gādāt, lai rīkojums tiktu izpildīts nevainojami. Paredzamo deputātu sarakstu nosūtīs ar kurjeru.

Prūsijas iekšlietu ministrs LKPA. T 2 a.»

Es ludzu veikt nepieciešamos pasākumus, lai deputātu apcietināšana varētu notikt iespējami ātri. Deputātu vārdus paziņos tūdaļ, tikko tie būs kļuvuši zināmi.

Uzdevumā

pašr. par. brīvkungs Sveinsbergas Senks

Pareizi:

Kālers.

valdības kancelejas ierēdnis

Apgabala provinču padomnieku kungiem,

Potsdamas policijas prezidenta kungam,

Majoram Hermaņa kungam Brandenburgā, iPirmajam birģermeistara kungam

kā vietējās policijas nodaļas priekšniekam Vitenbergā, vietējām policijas pārvaldēm Ebersvaldē un Ratenovā

Rīkojums par Ernsta Tēlmaņa un citu VKP CK locekļu apcietināšanu

Radiagraraa,

sūtīta ]933. gada 28. februārī no Potsdamas uz Berlīni

Apcietināt tālāk nosauktos Vācijas Komunistiskas partijas Centrālkomitejas locek|us: 1) partijas priekšsēdētāju transiportstrādnieku Ernstu Tēlmani, dz. Hamburgā 1886. 16. IV, dzīv. Berlīnes Sarlotenburgā, Bismarka ielā 24. policijā pieteikts pie Kova|skija kga; 2) redaktoru Franci Dalemu, dz. Rorbahā 1892. 14. I, dzīv. Berlīnē, Greifsvaides ielā 147 kā… 11) partijas sekretāru Vilhelmu Pīku, dz. Gubenā 1876. 3. I, dzīv. Šteglicā, Sadenrute 2.; 12) kniedētāju Vilhelmu Florinu, dz. Ķelnes Pollā 1894. 16. Ill, dzīv. Berlīnē, Verneihe-nerštr. 17 kā īrnieks.

Policija izklīdināja iedzīvotāju demonstrācijas pret antifašistu apcietināšanu

Par VKP darbinieku apcietināšanu. Kamburgā 1933. gada 1. martā

Pēc valdības padomnieka Dr. Millera vakardienas pavēles pulksten 1 un 20 min. žandarmērijas obervahmistrs Snauss, policijas vahmistri Rihters un Knapi: un apakšā parakstījies vakar pēcpusdienā apcietināja un nogādāja pilsētas tiesas cietumā:

1) burtlici Frici К г ēl i n g u no Hamburgas,

2) strādnieku Alfrēdu Friši,

3) kalēju Alfrēdu Friši,

4) Paulu H a g e n a u e r a jkdzi,

5) kalēju E r i h u G r i nevaid u.

Žandarmērija ārpus pilsētas apcietināja:

6) slimokopeju līci n c u M a rkvartu,

7) namdari Esi Virhhauzenā,

8) laukstrādnieku M i 1 1 e r u — J.anisrodā.

Saskaņā ar valdības padomnieka Dr. Millera rīkojumu starp pulksten 5 un 6 apcietinātos ar firmas «G. Luft» ātru smago mašīnu vajadzēja nogādāt uz provinces tiesas21 cietumu Veimārā. Mašīna jau bija piebraukusi pie vietējās tiesas21 ēkas. Pa tam bija izplatījušās valodas par darbinieku apcietināšanu. Sekas bija tādās, ka vietējās tiesas priekšā un ap to sapulcējās pāri par 150 cilvēku liels pūlis, kam, bez šaubām, bija nodoms aizkavēt aizvešanu. Sājā puli parsv,ara bija VKP piekritēji, daudz sieviešu un bērnu. Nebija iespējama apcietināto aizvešana, ko gribēja vadīt pats valdības padomnieks Dr. Millers, jo vairāk tāpēc, ka galu galā radas šaubas ari par automobiļa stāvokli. Taču pienācīgā .aizvešana nebija iespējama galvenokārt tāpēc, ka sākumā mūsu rīcībā bija tikai 6 policijas ierēdni. Ar tiem nepietika, jo, no vienas puses, bija jāuzņemas 9 apcietināto uzraudzība, un, no otras puses, jāsavalda nemitīgi augošais pūlis. Valdības padomnieks Dr. Millers tāpēc nolēma pieprasīt palīdzību no Jānas provinces policijas, ko beidzot viņam ari apsolīja. Policija un žandarmērija valdības padomnieka Dr. Millera un žandarmērijas vahmistra Z.alcmaņa vadībā aprobežojās sākumā ar to, ka izspieda pūli ārā no tiesas pagalma atpakaļ uz tiesas Laukumu, un to varēja izdarīt bez spaidu līdzekļiem, ja neievēro rīvēšanos, kas tādos gadījumos nekad nav novēršama. Pēc tam iztīrīja Stacijas ielu, bet visu pūli pagaidām atstāja pie ieejas tiesas laukuma starp Tepferu un Mīl-bergu. Šāds stāvoklis ilga no pusseptiņiem apmēram līdz astoņiem. Sai Laikā no pūļa iznāca kliedzēji, tādi ka Rih. Frommelts, Oto Hāgenauers, Agnese Sepe u. c. Sos trīs .apcietināja pirmos. Sākumā domāja Hāgenaueru un Frommeltu .aizvest līdzi uz Vei-maru, bet tad viņus atstāja. Sepi pilsētas tiesā tūdaļ nopratināja un tad atkal atbrīvoja. Pūlī sāka dziedāt Internacionāli un citas dziesmas, atskanēja saucieni: «Sarkanā fronte!» utt., tāpēc ap

pulksten 8 puli izklīdināja un sadzina Bernhartkirhšlrāsē un Bri-kenštrāsē. Attiecīgās ielas noslēdza, un šai brīdi ieradās policijas patruļas mašīna no Jēnas un tai tūdaļ sekoja otra no Veimāras. Mašīnas apstājās pie ieejas tiesas laukumā, komanda izkāpa laukā, un vienā mirklī ielās stāvošās ļaužu masas tika izklīdinātas, pie kam, saprotams, pēc pavēles tika laistas darbā gumijas nūjiņas. Pie tam, gluži dabiski, cieta ari daudzi ziņkārīgie, p.ar ko vainojami tikai un vienīgi viņi paši. Par ievainojumiem nav nekas zināms, un tādi nav arī pieteikti. Apcietināto ievietošana mašīnā notika bez sadursmēm, un aizvešana noritēja bez traucējumiem. Pirms tam un tai laikā šur un tur tika izklīdināti sapulcējušies, un atkal un atkal vajadzēja laist darbā gumijas nūjiņas. Tas bija notikums, kāds Kamburgā vēl nav redzēts, taču to pilnā apmērā izraisījusi tikai VK.P, un tā vienīgā tikai ir darāma par to atbildīga. Taču sarīdīto masu prāts, par spīti lielajai žandarmērijas un policijas piesardzībai, neuzvarēja. Ap pulksten pusvienpadsmi-tiem ielas bija tukšas. Paturēja 3 provinces policijas ierēdņus un izveidoja 6 vīru stipras patruļas, kā arī aplenca zināmus pilsētas rajonus, pie kam nekur vair.s neuzdūras uz izklīdinātajiem komunistiem. Pēc pulksten 11 patruļās sūtīja pa divi, un pulksten 3 no rīta provinces policijas ierēdņus atlaida. Ārpilsētas žandarmērija pulksten pusčetros devās prom, apakšā parakstījies un policijas vahmistrs Knape aizgāja pulksten 4 no rīta. Apgaismojumu ielās nenodzēsa, jo pilsētas drošība to neļāva. Tomēr nekādi traucējumi tai naktī vairs nenotika .. .

…Konfiscētos iespieddarbus utt. sakārtoja, pārsēja ar auklu un pēc norādījuma tos nodos attiecīgā viela. Apvainojoši materiāli netika atrasti, jo, kā vienmer, aktīvisti tādus vairs mājās neglabā.

Obervahmistrs Smits

Represijas pret komunistu darbiniekiem…

Tālāk citētā dokumenta oriģināla 1. lappuses fotokopija

Oriģināla 2. lappuses jotokopijaValdības prezidents Vispārējā da]a

Lignica 1933. gada 2. jūnija

1 D 5. Lieta Nr. 333

Slepeni! Stingri konfidenciāli!

Apkārtraksts

Saturs: Komunistiskas darbības stāvoklis

Kopš kāda mēneša konstatēts gluži neparasts komunistu darbinieku nelegālās organizatoriskās darbības kāpinājums.

Vērtējot komunistisko kustību, kas jau mēnešiem ilgi ir padarīta pilnīgi nelegāla, nav gluži nekādas nozīmes šķirt VKP, Starptautisko strādnieku palīdzību, Sarkano arodbiedrību opozīciju un citas partijas palīgorganizacijas un blakusorganizācijas, bet to vēl daudzreiz neievero. Policijas iestādēm vienmēr jāpatur vērā, ka šo organizāciju uzdevums legalitātes laikā bija vienīgi aizplīvurot komunisma nodevīgo darbību pret valsti un ka visas šīs organizācijas, ciktāl tās vēl pastāv, patlaban kalpo tam pašam mērķim kā nelegālais partijas aparāts.

Vācijā palikušo komunistisko pagrīdes vadītāju galvenā darbība ir ar visiem provizoriskas propagandas līdzekļiem novērst masu nomāktību un ar to saistīto pasivitāti un dezertēšanu, ko radījis policijas un nacionālo savienību uzbrukuma spēks, cik iespējams, atjaunot nelegālo, uz piecnieku grupu sistēmas celto partijas aparātu un sapulcināt vēl atrodamos aktīvistus, kā arī kļūmes gadījumā aizstāt ar piemērotiem biedriem. VKP par savu nākošo mērķi pareizi atzinusi uzdevumu saārdīt tagadējās valdības svarīgākos varas faktorus, karaspēku, policiju, nacionālās militārās savienības, no vienas puses, un NSBO [6] — no otras puses.

Pēc tam kad ir izdevies, apcietinot aktīvistu lielāko da|u, paralizēt VKP agrāko vadības aparātu, policijas iestādēm nemitīgi jāpatur acīs un jānovēro ļaunu vadītāju izaugšanu, lai īstaja brīdī tos notvertu. Jauna vadītāju slāņa izaugšana sākumā vienīgi jānovēro, uzbrukums izdarāms tikai tad, kad jaun-celsme sasniegusi zināmu noslēgumu; ir gluži skaidrs, ka pilnīgi izveidota aparāta atņemšana skars organizāciju smagāk nekā atsevišķu, tūdaļ atkal aizstājamu darbinieku iziešana no ierindas.

Sevišķa vērība veltījama tam, lai paralizētu komunistisko iespieddarbu nelegālo atjaunošanu un izplatīšanu. Tieši šai laukā pēdējās nedēļas konsta-li'is ievērojams komunistu aktivitātes pieaugums. Graujošā materiāla izplatī-ftiin neierobežojas ar to, ka izkaisa un izlīmē ar primitīviem līdzekļiem^ izga-Livotns ar roku rakstītas lapiņas, ko policijai grūti notvert. Līdzās ar

rakstāmmašīnu un rotatoru jzgatavotajām uzņēmumu, ielu un namu bloku: avīzēm atka! jau uzrodas lielākos metienos iespiestas skrejlapas un avīzes, kas-gan laikam lielāko tiesu slepeni ievestas no ārzemēm, taču daļa no tām izgatavotas ari Vācija. Komunistiskajai kustībai būs laupīts viens no tās iedarbīgākajiem ieročiem, ja izdosies šāda veida propagandu apturēt. Es lūdzu policijas, iestādes šeit jo enerģiski rīkoties.

Novērojot samērā labi noorganizēto komunistisko informācijas dienestu,, kādai vajadzībai izlietojams iegansts ir tieši pasta, telegrāfa un telefona sarunu noslēpuma ierobežojumi, galvenokārt japaļaujas uz uzticamiem ziņojumiem. Ikviens tādējādi gūts konstatējums, kam sevišķi svarīga nozīme, tūdaļ: jāpaziņo man.

Lai kavētu informācijas un sakaru dienestu, pēc iespējas plašākos apmēros jāslēdz komunistu satikšanās vietas un jāatņem sakaru dienestam lietojamie satiksmes līdzekli, kas atrodas komunistu rokās. Pēc š. g. 1. jūnija komunistu: organizāciju vai komunistiski noskaņotu atsevišķu personu rokās vairs nedrīkst būt neviens automobilis, neviens motocikls, neviens divritenis. Sie satiksmes līdzekļi ne vien reģistrējami policijā, bet ari atsavināmi par labu Prūsijas valstij saskaņā ar oficiālo lēmumu, pamatojoties uz 1933. gada 28. februāra-Rīkojuma par tautas un valsts aizsardzību 1. § («Reichsgesetzblatt», 83. lpp.), sakarā ar 1933. gada 2. marta rīkojumu (Ges. Samml., 33. lpp.) un ar Prūsijas V. G. 14. §,

Tas pats attiecas uz Vācijas Komunistiskajai partijai un tās palīgorganizā-cijām un blakusorganizācijām piederošajām ēkām, biroju iekārtām, iespiedmašīnām utt. Uzaicinu nekavējoties iesniegt man pamatojumus, lai pec tam es. varētu pieņemt lēmumus par konfiskāciju. Sevišķi svarīgi ir pārņemt vel atrodamos skaidras naudas avotus. No konfiscētās sarakstes var gut ziņas par nelegālām norunātām adresēm, naudas sūtījumiem un par kontiem, kas maskēti ar miermīlīgu privātpersonu vārdiem. Dabūtās summas konfiscējamas un atsavināmas par labu Prūsijas valstij.

Sevišķi svarīgs uzdevums robežu iestādēm ir novērot satiksmi pār robežu un slēgt to nelegālai parejai. Visādā ziņā jāaizkavē, ka pār robežu ieved izplatīšanai zināmu valstij naidīgu iespieddarbu sūtījumus.

Ir arī konstatēts, ka pastāv sakari starp komunistu un ebreju organizācijām. Lūdzu ап tam pievērst vērību un materiālus, ja tādus atrastu, piesūtīt man.

Komunisma apkarošanā tuvākajā laikā visām policijas iestādēm paliek šāds princips: bez žēlastības atņemt viņu jauno vadītāju audzi, viņu tehniskos-un finansiālos palīglīdzekļus, kā arī, izskaužot jebkādu propagandu, galīgi novērst draudus valsts pastāvēšanai.

Lai novērstu komunistu aktivitātes atdzīvināšanos sabiedrībā, tiklīdz kļūst kaut kas zināms par komunistu terora aktiem vai citām propagandai domātām akcijām, tūdaļ jālieto visstingrākās represijas pret komunistu darbiniekiem.

Prūsijas iekšlietu ministra kungs man uzdevis līdz š. g. 5. jūnijam iesniegt viņam sīku ziņojumu par pasākumiem šā rīkojuma garā un par komunistiskās-kustības stāvokli, ņemot vērā ari pastāvošās komunistu aizsardzības organizācijas un to sakarus ar Sarkanās frontes cīnītāju savienību. Tāpēc ludzu, tiklīdz iespējams, mani par to informēt. Līdz turpmākajam ziņojums ikreiz atkārtojams katra mēneša 4. datumā par stāvokli uz attiecīgā meneša 1. datumu.

pašr. par. fon Hānke

Gerlicā 1933. gada 6. jūnija:’

Landrāts Slep. nod.

Slepeni! Stingri konfidenciāli!

Vietējām policijas nodaļām

L о š v i c Ј&gt;

So norakstu es nosūtu zināšanai un uzaicinu noteikti 3 dienu laikā iesniegt sīku ziņojumu par komunistiskās kustības stāvokli.

Līdz turpmākajam ziņojums ikreiz iesniedzams noteikti katra mēneša 2. datumā par stāvokli uz attiecīgā mēneša 1. datumu.

Uzdevumā-

(paraksts)

Pasākumi apcietināto antifašistu uzraudzīšanai

Noraksts

Līgnicā 1933. gada 27. maijā

Valdības prezidenta kanceleja Vispārīgā nodala 1. D. 5. Lieta 333

Apkārtraksts

Saturs: Komunistiskā aģitācija starp drošības arestā esošajiem

Golnovā starp personām, kas atrodas drošības arestā, cirkulē laikraksts (ceturtdaļlapas lielumā) ar nosaukumu «Fanal»*, Golnovā drošības arestā esošo proletāriešu orgāns. 5im laikrakstam ir nepārprotami musinošs, komunistisks raksturs, un tas pierāda, ka VKP darbinieki, pat atrazdamies drošības arestā, neatstāj neko neizmēģinātu, lai atkal atjaunotu sagrauto partijas aparātu un attīstītu rosīgu propagandu par komunistiskām idejām. Hs lūdzu to darīt zināmu visiem to cietumu priekšniekiem, kur atrodas politiskie ieslodzītie drošības arestā, un lūgt viņus ar attiecīgu uzraudzību un kontroli iznīdēt jebkuru pretvalstisku propagandu drošības arestā ieslodzīto starpā.

Uzdevuma

pašr. par. Dr. Reiters

Gerlicā 1933. gada I. jūnijā

Landrāts L. 3132

Pilsētas valdes priekšnieka kgm

L о š v i с a

Nosūtu šo norakstu zināšanai un ievērošanai attiecībā uz drošības arestā ieslodzītajiem turienes koncentrācijas nometnē.

V. i. (paraksts)

* «Lapa». — Tulk. piez.

Strādnieka S males cietuma kartīte. Smale ieslodzīts drošības arestā uz 1933. gada 28. februāra rīkojuma 1. § pamata par piederību pie «Sarkanās

palīdzības» organizācijas

«Kārla Lībknehta nama» ieņemšana23 7955. gada 25. februārī Berlīnē

Ievešanas dienā «atrasts» pakāries

208. standarta

Orānienburgas koncentrācijas nometne

Orānienburgā 1933. gada 17. jūnijā

Policijas nodaļa

1) Slepenās valsts policijas Potsdamas nodaļai zināšanai

2) Ar ziņojumu sūtīt tālāk

policijas prezidenta kungam grāfam H e 1 d о r f a m24

1933. gada 16. jūnijā pēc Potsdamas valsts policijas pārvaldes norādījuma šejienes koncentrācijas nometnē ievestais drošības arestā ieslodzītais Valters Klaušs no Novavesas tai pašā dienā ap pulksten 22 atrasts savā kamerā pakāries.

Pēc policija nodaļas norādījuma Klaušs ap pulksten 19 bija nopratināts par avīzes «Rotē Fahne» izdošanu un iespiešanu, kā ari par citiem politiskiem noziegumiem (valsts nodevība), pie kam noskaidrojās, ka Kk ir ārkārtīgi nocietinājies komunists, kas arī vēl tagad izteicās par labu VKP. Nopratināšanā viņam pārmeta, ka viņš apzinīgi noklusē, kas viņam devis uzdevumus, un ka viņam būs izdevība vientulībā atcerēties attiecīgo vārdu. Tāpēc Kl- vajadzēja šodien agri pulksten 9 atkal vest uz nopratināšanu, un ļoti noteikti var pieņemt, ka Kl. tikai tāpēc izdarīja pašnāvību, lai nekaitētu tagadējās VKP interesēm. Kl. atstāja garīgi augstu attīstīta cilvēka iespaidu, viņš deva ļoti veiklas atbildes, no kurām bija redzams, ka Kl. vajadzēja būt vienam no dedzīgākajiem tagadējās VKP pārstāvjiem.

Nopratināšana pret viņu nekādā ziņā nav slikti izturējušies.

Koncentrācijas nometnes vadītājs paraksts šturmbanfīrers25

«Visi komunisti, kas atrodas drošības ieslodzījumā, trīs dienas atstājami bez pusdienām …»

Potsdamā 1933. gada 29. jūlijā

Valsts policijas pārvalde Izej. Nr. 490/33

Apgabala landrātu kungiem, virsbirģermeis-tara kungam resp. pirmajam birģermeistara kungam kā vietējās policijas nodajas priekšniekam Brandenburgā pie Hāfeles un Vitcnbergā, vietējam policijas nodaļām Ēbersvaldē un Ratenovā

27. jūlija naktī nacionālā darba dienā Berlīnē Tempelhofas laukā komunisti nolauzuši Hindenburga stādīto ozolu. Kā pretpasākums visi komunisti, kas atrodas drošibas ieslodzījumā, uz trim dienām atstājami bez pusdienām, drošības arestā ieslodzītajiem jāpaziņo šis pasākums, noradot uz noziegumu pret Hindenburga ozolu.

Vietas izpildītājs pašr. par. Dr. Krausolts

Pareizi

(paraksts) kancelejas ierēdnis

Geringa pavēle par šaušanu

Berlīnē 1933. gada 4. oktobrī

Prūsijas

iekšlietu ministrs II G 1937.

Pēc tam kad komunistu organizācijas valsti ir satriektas, komunistisko kūdītāju paliekas mēģina traucēt nacionālsociālistiskās valsts jauncelsmi. Savu musināšanas darbu viņi it ipaši dara, izdalīdami ar roku rakstītas lapiņas un no ārzemēm ievestas skrejlapas.

Es pavēlu visiem policijas ierēdņiem ar visiem līdzekļiem pretoties šai rīcībai. Pret skrejlapu izdalītājiem, kas pēc uzsauciena nedodas policijas ierēdņu rīcībā, ir tūdaļ bez žēlastības lietojami šaujamie ieroči. Policijas ierēdņus, kas rīkojas, izpildīdami šo pavēli, es ņemšu savā apsardzība. Ierēdņi, kas ar nedrošu rīcību kavē tadas pretvalstiskas darbības efektīvu novēršanu, tiks sodīti.

Klāt pielikti pārdrukājumi landrātu kungiem, kam ar šo tiek norādīts attiecīgi mutvārdiem instruēt komunālās vietējās policijas nodaļas — ari pilsētās, kas nav padotas apriņķiem, — un lauku žandarmērijas ierēdņus.

Šis dekrēts rakstveidā tālāk nav ziņojams, arī presē ne.

Gērings

Valdības prezidentu kungiem, policijas prezidentu kungiem, slepenās valsts policijas pārvaldei. Zināšanai:

virsprezidentu kungiem.

Rīkojums par komunistisko un sociāldemokrātisko studentu izslēgšanu

Berlīnes Komercaugstskolas Berlīnē C 2, 1933. gada 27. decembrī

rektors Spandavas ielā 1

Izej. Nr. 23

Ar 1933. gada 31. jūlija apkārtrakstu (izej. Nr. 1886/33) esmu paziņojis vācu augstskolām par studentu

Šarlotes Rušinās,

Aleksandra 7.īgeja un Gintera Spisa

izslēgšanu komunistiskas darbības dēļ.

Kā liecina komisija, kas bija iecelta aizdomīgo studējošo pārbaudei, pēdējos gadbs vēl arī pielikumā minētie studenti, kas vairs nemācās Komercaugst-skolā, darbojušies marksistiskā (komunistiskā, sociāldemokrātiskā) vai citādi antinacionālā garā.

(paraksts)

Sā apkārtraksta noraksts padevīgi nosūtīts tālāk:

1. Rūpniecības un tirdzniecības kameras bibliotēkai, II nod.

(Biržas un komercaugstskolas)

2. Centrālajai semināra bibliotēkai

Berlīnē 1934. gada 1. februārī

Berlīnes Komercaugstskolas rektors (paraksts)

Visam Vacijas augstskolām

Heidrihs mekle «apsūdzības materiālu» pret Ernstu Tēlmani

Noraksts

Politiskās policijas priekšnieks Berlīnē 1934. gada 1. jūnijā

— Centrālbirojs —

B. Nr. 832/34 I 1 A.

Provinču politiskajām policijām

pp. S а к s i j ā pp.

Saturs: Valsts nodevības prāva pret agrāko VKP vadītāju Vācijā Ernstu T e 1 m a n i

Valsts nodevības prāvā pret agrāko VKP vadītāju Tēlmani tūlīt nepieciešams noskaidrot:

a) kuras personas 1933. gada janvārī un februāri bijušas politiskās vadītājas VKP iecirkņos Vācijā un kur tās uzturas,

b) kur tikusi izplatīta skrejlapa «Mūsu ciņa par fašistiskās diktatūras revolucionāru gāšanu un par jaunu, sociālistisku Padomju Vāciju! VKP Centrāl-komitejas tēzes par stāvokli un partijas uzdevumiem!» ar 1933. gada

15. februāra datumu?

Uzdevuma

pašr. par. H e i d r i h s

Saksijas slepenās valsts policijas pārvalde Drezdenē 1934, gada 7. jūnijā

— Z.U.B. —

ZUB. I 2256/34.

Policijas prezidijiem un direkcijām, pārvalžu priekšniekiem un pilsētu domniekiem, kuriem pilnīgi nodotas zemāko pārvaldes iestāžu pilnvaras, nosūtīti noraksti. Attiecīgie ziņojumi jāsniedz šeit līdz 1934. gada 15. jūnijam, telegrāfiskas ziņas nav vajadzīgas.

Heil Hitler!

Saksijas Slepenās valsts policijas pārvalde — Z.U.B. — pašr. par. F о g e 1 i s,

valdības virspadomnieks

Izgatavots:

Drēzdenē 1934. gada 7. jūnijā (paraksts)

pārvaldes virsinspekt.

«14 dienas pasta sakaru aizliegums

Orānienburgā 1934. gada 3. maijā

Berlīnes ielā

Orānienburgas koncentrācijas nometne Galvenā pārvalde I nod.

Izej. Nr. —

Saturs: Drošības arests

Slepenās valsts policijas pārvaldei Berlīnē Prinča Albrehta ielā

Prokuratūras padomnieka Tesmera kungam

1. maijā ieslodzītie Orānienburgas koncentrācijas nometnes kopējā barakā sāka dziedāt Internacionāli. Ievērojot valdības stingros norādījumus, pret apcietinātajiem neizturējās tik stingri, kā tas būtu bijis vajadzīgs.

Tāpēc es padevīgi lūdzu Slepenās valsts policijas pārvaldi, ievērojot šo smago gadījumu, kas nepārprotami un skaidri rāda,

ka drošības arestā ieslodzītie vēl nav nobrieduši, lai viņus atbrīvotu un ietilpinātu nacionālsociālistiskajā valstī, piekrist manam ierosinājumam, atbrīvojot drošības arestā ieslodzītos, pieprasīt ziņas par viņu uzvešanos un stāju drošības aresta laikā un atbrīvot tikai tos, ka.s pieklājīgi uzvedušies.

Starp citu, esmu nometnē uz i4 dienām aizliedzis pasta sakarus.

Orānienburgas koncentrācijas nometne

pašr. par. Sulce-Veksungens, štandartenfīrers27

«Komunisti tuvākajā laikā vairs nav atbrīvojami»

Noraksts. Berlīnē 1935. gada 29. jūlijā

Politiskās policijas priekšnieks B. Nr. G. 2267/35—11 1 A 1/J.

Slepeni!

Visām politiskajām policijām, izņemot Prūsijas

Komunistu darbinieku aktivitāte, kas pēdējā laika sevišķi pieņēmusies spēkā, dara visādā ziņā nepieciešamu veltīt viņiem un visiem līdzdarbiniekiem sevišķu uzmanību un gādāt par viņu visnesaudzīgāko apkarošanu.

Apzinoties, ka nelegālu kustību nekad nav iespējams apkarot ar krimināllikumiem vien, ka drīzāk gan preventīviem pasākumiem jābūt pārsvarā, es paveļu:

1) ' Personas, kas līdz apvērsumam darbojušās komunistiska

garā un tagad atkal tiek turētas aizdomās par nelegālu darbību, jāiesloga drošības arestā un jānosūta uz koncentrācijas nometni.

2) Personas, kas pēc apvērsuma jau darbojušās nelegāli, tūdaļ jāiesloga drošības arestā, tiklīdz viņu izturēšanās liecina, ka tās, tāpat ka agrāk, ir pretvalstiski noskaņotas, un, ja pastāv aizdomas, ka tās slēptā veidā kūda pret valsti.

3) Komunistu darbinieki, kurus tagad pec soda izciešanas vajag atbrīvot, principā jāiesloga drošības arestā, ciktāl viņi ir bīstami valsts pretinieki vai ari ja var pieņemt, ka viņi atkal stāsies nelegālās VKP rīcībā.

4) Tie komunisti, kas otrreiz bijuši jāiesloga drošības arestā, tuvākajā laikā vairs nav atbrīvojami.

(Salīdzini arī Valsts un Prūsijas iekšlietu ministra kunga 1934. gada 13. decembra dekrētu — III P 3500/403.) Ir pavēlēts tapat rīkoties arī ar visiem citiem marksistiskajiem valsts pretiniekiem.

Vietas izpildītājs pašr. par. Heidrihs

Gestapo pavēl piemērot drošības arestu komunistu darbiniekiem

S а к s i j a s

Drēzdenē 1935. gada 2. augustā

Slepenas valsts policijas pārvaldes prezidents

- II I A. Ref. — A. 15. Kl/K. -

Pielikumā nosūtu norakstā manis saņemtu politiskās policijas priekšnieka rīkojumu par komunistu darbinieku augošo aktivitāti. Uzaicinu tūdaļ jo stingri realizēt tajā dotās direktīvas. It sevišķi vēršu uzmanību uz rīkojuma pēdējo, teikumu, saskaņā ar kuru šīs direktīvas piemērojamas ari attiecībā uz pārējiem marksistiskajiem valsts pretiniekiem.

Vel pirms šā rīkojuma realizēšanas es lūdzu nekavējoties man paziņot sakarā ar iepriekš minēto, ar kādu drošības arestu skaitu aptuveni jārēķinās.

Prezidents

(pašr. par.) Slēgelis Izgatavots:

Drēzdenē 1935. g. 2. VIII (paraksts)

Sadalījums:

Apriņķu un rajonu pārvalžu priekšnieku kungiem.

Policijas prezidentu un direktoru kungiem.

Pilsētu birģermeistaru kungiem, kuriem pilnīgi nodotas zemāko pārvaldes instanču pilnvaras.

II galvenās nodajas filiālēm.

Gestapo baidījās no demonstrācijām sakara ar strādnieku vadoņa Edgara Andrā nogalināšanu

Slepenā valsts policija

Hamburgas valsts policijas pārvalde Izej. Nr. 20 841/35, Valsts slēp. polic. 6 c

Hamburgā 1936. gada 4. novembri Stathausbrike 8.

S 1 e p e n il

Steidzami!

Kapsētu pārvaldei Šeit.

Pēc ģenerālprokurora kunga rīkojuma 1894. 17. I Ahenā dzimušā Edgara Andrā, ko 1936. 10. VII Hanzas zemes virstiesa notiesāja uz nāvi un ko 1936. 4. XI nonāvēja, kremācija un apbedīšana izdarāma vel šodien, 1936. 4. XI, Olsdorfas kapsētā.

Apbedīšanas stunda nekavējoties paziņojama šeit pēc norunas ar pilnvaroto ierēdni kriminālsekretāru [7] naujoku.

Apbedīšana jāizdara pilnīgi klusu un jo stingri slepeni. Tālāk tika lūgts kapa numuru paziņot valsts policijas pilnvarotajam ierēdnim un ierakstu turienes grāmatā izdarīt tā, lai mirušā vārds nebūtu minēts.

Tālāk tiek lūgts turpmāk ikreiz, kad par to taujā, tūdaļ ziņot

gestapo 6, kriminālinspektorarn Kraus am vai viņa vietniekam pārvaldē (tālrunis: 34 1000 pap. 2716). Attiecīgā persona pēc iespējas tik ilgi jāaiztur, kamēr ierodas valsts policijas ierēdnis.

Uzd. К r a u s s

Edgara Andrē urnu gestapo nakti slepeni apraka

Būvvalde Hamburgā 1936. gada 5. novembrf

Dārzu un kapsētu pārvalde

Kapsētas kantoris Hamburgas Olsdorfa

Slepenajai valsts policijai Hamburgas valsts policijas pārvaldei

Lieta:

Nr. 20 841/35 Valsts slēp. polic. 6 c

1936. gada 4. novembri ar nāvi sodītā Edgara Andrē līķis tai pašā dienā pulksten pusdeviņos no rīta kremets jaunajā krematorijā.

Ievietojot krāsnī, bija klāt:

kriminālsekretārs N a u j о к s kapsētas uzraugs Trcndc un apakšā parakstījies.

Pelnu urnu tai pašā dienā pulksten 18 un 15 min, tumsā apraka kriminālaekretāri Naujoks un Svarcs, klāt bija apakšā parakstījies.

Urna ierakta apm. 3U metra dziļi krūmos kvartālā S. 4 un 5 starp kapu vietām Nr. 293 un 368, kā tas redzams klāt pieliktajā plānā.

Kremācijas un apbedīšanas numurs:

F 4256/36. Uz pelnu urnas vāka nav iegravēti neikādi dati par šo personu, tikai iepriekš minētais numurs.

5ā raksta kopija kopā ar citiem dokumentiem, kas pieder pie lietas, aizzīmogota aploksnē un ar atzīmi «Slepeni» pievienota pie lietas. Reģistrācijas ieraksti nav izdarīti.

Jusu ša mēneša 4. datuma raksta pēdējās rindkopas norādījums tiks ievērots.

Kapsētas kantoris: Uzdevumā Smits, kantora inspekt.

Pielikumā I plans

FAŠISTISKAIS TERORS PRET VĀCIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKO PARTIJU

.

Pavēle par Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas aizliegšanu

.

Slepeni!

Noraksts I Steidzarnil

Noraksts

Radiograms no Berlīnes 1935. 24. VI

Visiem Berlīnes virsprezidentiem, valdības prezidentiem un policijas prezidentiem un Berlīnes slepenās valsts policijas pārvaldei

Vācijas Sociāldemokrātiskā partija, it īpaši pēc tās darbības pēdējās dienās un nedējās, uzskatāma par valstij un tautai naidīgu organizāciju. Tāpēc es pavēlu sekojošo:

1. Visiem Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas biedriem, kas vēl ir tautas pārstāvniecību un pagastu pārstāvniecību locekji, tūdaļ jāatņem iespēja izmantot savus mandātus, jo viņu darbības turpināšana apdraud sabiedrisko drošību. Tāpēc apriņķu policijas iestādēm ar policijas rīkojumu jāuzdod tādām personām atturēties izlietot savu mandātu, pretējā gadījumā policija tās apcietinās saskaņā ar 1933. 28. II rīkojuma par tautas un valsts aizsardzību 1. §. Sājā personu lokā ietilpst:

a) visi reihstāga, landtāga un valsts padomes locekji, kas paši ir Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas biedri vai arī kas ievēlēti pēc Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas vēlēšanu sarakstiem,

b) visi pagastu un pagastu savienību pārstāvniecību locekļi, kas vai nu paši ir Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas biedri, vai arī ievēlēti pec Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas vēlēšanu sarakstiem. Viņiem pielīdzināmi pagastu vai pagastu savienību valžu, deputāciju, komisiju un komiteju goda priekšsēdētāji vai locekji, kā arī personas, kas ieņem atsevišķus goda amatus, ja šīs personas pašas ir Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas biedri vai ari ja šos cilvēkus ievēlējušas pagastu vai pagastu savienību pārstāvniecības, vai citi orgāni, kam ir vēlēšanu tiesības, pēc vēlēšanu sarakstiem, ko iesnieguši Vācijas Sociāldemokrātiskas partijas pārstāvji,

c) provinču padomju un apgabalu komiteju locekji, ka arī Rūras ogļu apgabala ciematu savienības padomes locekji, kas paši pieder pie Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas vai arī ievēlēti pēc Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas pārstāvju velēšanu sarakstiem.

Tālāk apriņķu policijas iestādēm ar policijas rīkojumu jāuzdod tām iestādēm, no kurām izslēgtās personas, pamatojoties uz savu darbību, līdz šim saņēmušas izdevumu atlīdzību, komandējuma naudu, uztura naudu un citus maksājumus, tūlīt pārtraukt šos maksājumus. Tas neattiecas uz reihstāgu, landtāgu un pilsētas padomi, kuru prezidentiem paziņots tieši.

2. Darbaņēmēji, kas pieder pie Vācijas Sociāldemokrātiskās_ partijas, uzskatāmi par valstij naidīgiem tādā nozīmē, kā noteikts II paragrāfā 1933. 4. IV likumā par uzņēmumu pārstāvniecībām un par saimnieciskām apvienībām (Reichsgesetzblatt I, 161. Ipp.),

3. Par to, kā rīkoties ar ierēdņiem, kalpotājiem un strādniekiem, kas algu, atlīdzību vai pensiju saņem no sabiedriskiem līdzekļiem sakarā ar to, ka viņi pieder pie Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas, tiks doti īpaši norādījumi.

4. Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas un tās palīgorganizāciju vai bla-kusorganizāciju sapulces aizliedzamas neatkarīgi no tā, vai runa ir par publiskiem vai nepubliskiem pasākumiem.

5. Sociāldemokrātu periodiskie iespieddarbi līdz turpmākajam aizliedzami, ja tas vēl nav izdarīts. Citi sociāldemokrātu iespieddarbi policijai jāapķīlā un jākonfiscē.

6. Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas un tās palīgorganizāciju un bla-kusorganizāciju īpašumi saskaņā ar 1933. 28. II rīkojumu par tautas un valsts aizsardzību un ar priekšrakstiem, kas papildus izdoti par šā rīkojuma realizēšanu, policijai jāapķīlā. Gadījumā, ja kriminālās vajāšanas iestādes jau izdevušas tādu apķīlašanas rīkojumu, jāizdod papildu apķīlāšanas rīkojums, paziņojot attiecīgajiem tiesu orgāniem ar noteikumu, ka bez policijas iestāžu ziņas ar šo īpašumu nevar rīkoties. Norādījumi par to, ka policijai jāatsavina šis īpašums valsts kases labā, tiks izdoti drīzā laikā.

Iekšlietu ministrs II 1410 а

L a n d r ā t s Slēp.

Gerlicā 1933. gada 26. jūnija

Slepeni!

Steidzami!

Visām vietējām apriņķa policijas iestādēm (izņemot Pencigu)

So norakstu es nosūtu zināšanai un tūlītējai tālākai rīcībai. Es lūdzu nekavējoties paziņot to VSP personu vārdus, kurām saskaņā ar iepriekšējās padiogramas 1. punkta «b» rindkopu jāaizliedz turpmāk izmantot viņu mandātus. Man vajadzīgi vārdi, jo aizliegšana jāizdara ar apriņķa policijas rīkojumu palīdzību. Tālāk es vēršu uzmanību uz to, ka jāievēro 4. un 5, punkts.

Sakarā ar 6. punktu es lūdzu nekavējoties apķīlāt Sociāldemokrātiskās partijas un tās palīgorganizāciju īpašumu. Par izdarīto apķīlāšanu lūdzu nekavējoties man ziņot.

Pilnvarojumā

(paraksts)

«Rektors Ervins Minhovs pārvests uz Oranienburgas koncentrācijas nometni»

Lēmums

Pamatojoties uz valsts prezidenta 1933. gada 28. februāra rīkojuma par tautas un valsts aizsardzību 1. § — Reichsgeselzblatt I, 83. lpp. — rektors Ervins Minhovs, dzīv. Lukenvaldē, Buseštrāsē 42 pie Mērc a, dz. 1888. gada 19. jūnijā, tiek ieslodzīts drošības arestā un pārvests uz Orānien-burgas koncentrācijas nometni.

Pamatojums:

Minhovs bija VSP biedrs Lukenvaldē un darbojās vadošā postenī Vācijas Sociāldemokrātiskajā partijā. Tā kā Vācijas Sociāldemokrātiskā partija uzlūkojama par valstij un tautai naidīgu organizāciju un jābaidās, ka Minhovs arī pēc VSP likvidēšanas joprojām mēģinās realizēt valstij naidīgus pasākumus, tad viņa ieslodzīšana drošības arestā ir pilnīgi pamatota.

Jiterbogā 1933. gada 21. jūlijā .Jiterbogas-Lukenvaldes apriņķa landrāts

(paraksts)

Landrāta v. i.

Pavēle par sociāldemokrātu darbinieku ieslodzīšanu drošības arestā

.

Drošības arests par piederību pie «Valsts karoga» («Reichsbanner») organizācijas28

Sinkevica cietuma kartīte. Sinkevics apcietināts 1933. gada 6. decembri uz 1933. gada 28. februāra rīkojuma pamata par piederību pie &lt;rValsts karoga organizācijas

Valdības prezidents Vispārējā daļa

I. D. 5.

Nāves soda izpildīšana antifašistam Eihneram

.

.

Kopija

Drošības policijas priekšnieks Berlīnē 1939, 29. IX

S PP II А (4)

Ļoti steidzami!

1) Apcietināts iestādītājs Ludvigs Eihners,

dz. 1912. 15. XI Nirnbergā,

valstsvācietis, dzlv. Nirnbergā, Kuno ielā 17, precējies, bērnu nav.

Eihners darba biedriem izteicies:

«Ja man jāiet armijā, es ne pirksta nekustināšu» un «Ja man būs jādien frontē, es pārbēgšu pie ienaidnieka.

Es neesmu tagadējās valdības draugs.»

Kā no sekojošā izriet, viņš jau kopš ilga laika apliecinājis sevi par aso-ciālu un tautai naidīgu cilvēku.

Līdz savai apcietināšanai 1939 . 2. IX viņš strādāja Nirnbergā Sīmensa-Sukerta rūpnīcas S-noda|ā par iestādītāju. Sājā nodaļā izgatavoja granātu degjus vērmahtam. Eihneram vajadzēja savā darba vietā iestādīt mašīnas, ko apkalpoja sievietes. Vairākas sievietes ziņoja, ka Eihners mašīnas bieži vien pavirši iestādījis, un tam bijušas tādas sekas, ka ražotie degli nebija lietojami un pec mašīnu pareizas iestādīšanas tie bija vēlreiz jāapstrādā. Ar šādu rīcību Eihners stipri ietekmēja šās nodaļas strādnieku darba ražīgumu, tā ka produkcijas daudzums visādā ziņā bija mazāks par normālo daudzumu, turklāt sievietēm, kas strādāja par akordalgu, samazinājās izpeļņa.

Kā izriet no sekojošiem izteicieniem, Eihners tā rīkojies aiz neģēlīgiem un zemiskiem motīviem:

«Ja es negribu, tad neiet» vai

«Ja es negribu, darbs neiet uz priekšu», vai

«Ja jāiet, tad iet, un, ja nav jāiet, tad neiet», vai

«Šodien tiks noslīpēti tikai 2 urbji, vairāk netiks strādāts».

Sad un tad Eihners, kad sievietes S-nodaļā viņu lūdza mašīnas pareizi iestādīt, atbildējis:

«Tagad es tērzēju.»

Viņš lika sievietēm gaidīt uz mašīnu iestādīšanu, neņemdams vērā, ka viņa rīcība nozīmēja produkcijas samazināšanos un sievietēm mazāku izpeļņu.

Sakarā ar viņa apcietināšanu saņemtas sīkas ziņas par viņa politisko nostāju un viņa politisko pagātni. No tām kļuvis skaidrs, ka viņš vienmēr bijis marksistiski noskaņots un arī šodien uzlūkojams par trešās valsts29 ienaidnieku. Viņš cēlies no vecas VSP ģimenes. Viņa tēvs jau pirms 1914. gada piederējis pie' VSP, un 1929. gadā anarhosindikālisti viņu izvirzījuši uzņēmuma padomē. Pats Eihners ari vienmēr balsojis par VSP un bijis marksistisko «Dabas draugu» biedrs.

Kā ziņo kompetents NSDAP ortsgrupenleiters™, Eihners nekad nav lietojis vācu sveicienu un viņam nav bijis ne vismazākās intereses, ne izpratnes par nacionālsociālistisko valsti un tās institūtiem. Tikai reti — un tad arī negribīgi — viņš piedalījies sapulcēs.

Viņa valstij un tautai naidīgo nostāju, kas izpaudusies viņa izteicienos, vēl skaidrāk rāda viņa izturēšanās granātu degļu ražošanā un pret sievietēm, kas strādā kopā ar viņu, Eihners ir zaudējis katru tiesību, ka viņu uzskata par tautas locekli.

2) SS reihsfīreram un Vācijas policijas priekšniekam ir ziņots. Ieteicu sodīt E i h n er u ar nāvi.

FAŠISTISKAIS TERORS PRET ARODBIEDRĪBĀM UN CITIEM DEMOKRĀTISKIEM SPĒKIEM

1933. gada 2. maija brīvās arodbiedrības tika «unificētas» un arodbiedrību īpašums nolaupīts

Vācijas darba fronte 27. apgabals, Mainfranken-a Telefons Nr. 5845—48 Nr. 3091 Informācijās nodaļa Pasta adrese tikai:

Pasta kastīte 106, Vircburgā, 1 B. 10093/35/

Atbildē norādīt 3/2 1935. 7. X

Vircburgā 1935. gada 28. oktobri

Saturs: Par kalpotāju

un strādnieku bijušo apvienību literatūru un dokumentiem, kas atrasti uz vielas

Pamats: 1935. 7. X

apkārtraksts 1637/35 fschz

Vācijas darba frontes Informācijas dienestam SS šturmbanfīreram

F. Š m i t a m, V nod.

Berlīnē Potsdamas iela 75.

Izpildīdamas pavēli, Vācijas darba frontes atsevišķās instances ziņojušas par šādiem materiāliem:

1 kaste vecu dokumentu no RBG [8] 4;

1 skapis ar dažādu RBG dokumentiem (tabulām, statistiku, likmēm, korespondenci);

3 kastes яг veciem RBG 5 dokumentiem (korespondenci, kases grāmatām utt.);

122 dažādas grāmatas;

29 RBG 6 ātršuvēji (veca korespondence utt.):

40 RBG 16 grāmatu;

30 RBG 1 grāmatu;

14 protokolu grāmatas;

1 galvenā kases grāmata no 1923. g.;

1 vietējā kases grāmata;

26 RBG 10 ātršuvēji (korespondence, apkārtraksti utt.);

110 RBG 14 grāmatu;

370 grāmatu (clažadas), protokolu utt.;

130 Loras apgabala pārvaldes brošūru (to skaitā referāti utt.)';:. dažādi bijušās Amatnieku arodbiedrības dokumenti, kā arī daži «Dabas draugu» materiāli (līdz šim .atrodas Karlštates apriņķa komitejā);

NSBO korespondence, sākot ar 1932. g. (apgabala preses vadītāja);

apmainītās vecās bijušo arodbiedrību biedru -kartes un daļēji. RBG 1, 4, 5, 6, 7, 10, 14 un 16 vadošo darbinieku kartotēka (no Ma infra liken as .apgabala kases);

89 dažādas gramatas un brošūras, protokoli, vecu žurnālu saiņi utt.

1 Ašafenburgas apgabala pārvaldes Brokhauza vārdnīca;

1501 sējums dažādu grāmatu, kas atrodas milzīgā grāmatu skapī (Mainfrankenas apgabala pārvaldē).

Patlaban tiek nodoti šie atrastie materiāli, par kuriem ziņots ļoti vispārīgā veidā. Tikai pēc tam būs iespējams precīzi pieņemt tūkstošiem grāmatu, dokumentu utt. kopā, un tam apgabala pārvalde pilnvaros speciālu personu.

Vecajās kartotēkās gandrīz neko vairs neatrada. RBG 10 rīcībā ir viena tāda veca kartotēka, bet tā vajadzīga, lai sastādītu jaunu kartotēku.

Tālāk I nodaļa konstatējusi, ka Mainfrankenas apgabala komitejas organizācijas vadītājs pg [9] fellers, 1935. gada jūlijā pārbaudīdams Vācijas darba frontes biroja telpas, licis iznīcināt bez izņēmuma visus vecos dokumentus, pierakstus utt., jo ar tiem vairs neko nevarot iesākt.

Var rasties grūtības ar savākto materiālu novietošanu, taču I nodaļa cer, ka spēs šīs grūtības drīz pārvarēt.

Heil Hitler!

Vācijas darba fronte Mainfrankenas .apgabala pārvalde Informācijas nodaļa Š m i t s, I apgabala referents

Zīmogs

Šis dokuments uzskatāmi liecina par SS teroru pret arodbiedrībām

SS drošības dienests Elbes augšteces rajonā Nod. 11 12

00058

Leipcigā 1936. gada 12. augustā

Informācijas pārvaldes izmeklēšanas instancei V nodajai Berlīnē SO 16 «Engel-Ufer»

Elbes augšteces rajona SD lūdz InFormācijas pārvaldes izmeklēšanas instanci atsūtīt kopiju par turienes bijušo arodbiedrības izvietojumu:

1) Brīvās arodbiedrības

2) Brīvas nacionālās arodbiedrības

3) Kristīgi nacionālās arodbiedrības

4) Saimnieciski miermīlīgu darbaņēmēju savienību cīņas kopība

1. grupa: Tā dēvētās brīvās arodbiedrības.

2. ,, Hirša-Dunkera kā tā dēvētas dzeltenās arodbiedrības.

3 „ Kristīgās arodbiedrības, kas aplūkojamas no politiskā resp. arī

konfesionālā viedokļa (centrs uti ).

4 ,, Arodbiedrības, kas vai nu no nacionālā, vai arī no neitrālā vie

dokļa ir slēdzamas.

Šeit nav ieskaitītas komunistiskās un sindlkalistiskās arodbiedrību savienības, turklāt zināms skaits nenozīmīgu savienību.

(paraksts)

SS unteršturmfīrers

Pavēle par drošības arestu ar Geringa paša rokas rakstītām piezīmēm

Prūsijas slepenā valsts policija Priekšnieka vietnieks un inspektors B. Nr.: II I E — g 27/35

Berlīnē SW 11, 1936. gada 17. decembri Prinča Albrehta ielā 8

Slepeni

Civilinženieris Maksis Ludvigs Eduards Eikemeijers, dz. 1884. gada 14. augustā Starnbergā (Augšbavarija), dzlv. Berimes Sarlotenburgā, Harden-berga ielā 10, saskaņā ar norādījumu 1935. gada 16. decembrī pulksten 12.10 ieslodzīts drošības apcietinājumā.

Uzdevumā K. Bests

Prūsijas ministru prezidenta kungam Berlīnē W 9 Leipcigas laukumā 11 a

Dzejnieka Ērika Mīzāma31 «drošības aresta pazīšanas karte». Pēc briesmīgas mocīšanas viņu pakāra Orānienburgas koncentrācijas nometnē

Rakstnieks Kārlis jon Oseckis12 Estervēgenas koncentrācijas nometnē. Būdams drošības arestā, Kārlis jon Oseckis 1935. gadā saņēma Nobela miera prēmiju. Viņš nomira &gt;938. gada 3. maijā no sekām, ko bija atstājis ieslodzījums

koncentrācijas nometnē

«Kā ķīlnieks» drošības aresta nometnē Zaksenburgā

Villija Zeidela cietuma kartīte. Žandarmērija apcietinājusi Zeideli kā ķīlnieku un ieslodzījusi Zaksenburgas drošības aresta nometnē

Drošības arestā ieslodzīto sieviešu pārvešana uz Moringenas koncentrācijas nometni

Steidzami!

Valdības prezidents Potsdama 1933. gada 28. oktobrī

I Pol g. 6076

Saskaņā ar iekšlietu ministra kunga pavēli visas apgabalā drošības arestā ieslodzītās sievietes atbilstošā drošības policijas apsardzībā nekavējoties nosūtāmas uz ieslodzīto nometni Moringenā, Northeimas apriņķī, Hiidesheimas administratīvajā iecirknī, iepriekš par to savlaicīgi paziņojot darba nama direktoram.

Līdz 1933. gada 3. novembrim lūdzu paziņot man par notikušo aiztrans-portēšanu un par pārsūtīto ieslodzīto sieviešu skaitu.

Vietas izpildītājs pašr. par. Dr. Honigs Pareizi:

(paraksts)

Valdības kancelejas ierēdnis

Apriņķa landrātu kungiem,

policijas prezidenta kungam šeit,

vietējām policijas nodaļām

Brandenburgā, Ebersvaldē un Ratenovā,

kā arī pirmajam birģermeistara kungam

kā vietējās policijas nodaļas priekšniekam Vitenbergā

Noraksts zināšanai.

Vietas izpildītājs pašr. par. Dr. Honigs

Pareizi:

Valdības kancelejas ierēdnis

Koncentrācijas nometnes vadītāja kungam

Orānienburgā

pie Berlīnes

Komunistiem, sociāldemokrātiem un vācu kultūras un zinātnes labākajiem pārstāvjiem tika atņemta pavalstniecība

Slepenās valsts policijas pārvalde II F2 264/3 § 2 A. 32/34

Berlīnē SW 11, 1934. gada 6. maijā Prinča Albrehta ielā 8

saskaņā ar 1933. gada 14. jūlija

Saturs: Par pavalstniecības atņemšanu

likuma 2. §

Šodien esmu iesniedzis Prūsijas iekšlietu ministra kungam 3 6 ierosinājumus par pavalstniecības alņemšanu ar lūgumu nosūtīt tos tālāk valsts iekšlietu ministra kungam. Personu vārdi norādīti klatpieliktā sarakstā.

(paraksts)

Prūsijas ministru prezidentam

Berlīnē W 8 Vilhelma ielā 63

Pavalstniecības atņemšana progresīvajiem rakstniekiem

Noraksts no P. 1146 Valsts iekšlietu ministrs IV 5013 c/4.10

Berlīnē NW 40, 1934. gada 11. oktobrī

Nekavējotiesl

Lasīts.

Berlīnē 1934. g. 17. okt.

Slepenās valsts policijas pārvaldei

caur Pr. ministru prezidents

Prūsijas ministru prezidenta Slēp. valsts pol. priekšnieks

kungu Uzdevumā

pašr. par. Bergboms

Saturs: Par Vācijas pavalstniecības atņemšanu.

Laikraksta «Volkischer Beobachter» 269. nr-ā 1934. gada 26. septembri

3. lappusē iespiests Sārbrikenas laikraksta «Volksstimme» 1934. gada 21. septembra uzsaukums, kurā Sāras apgabala iedzīvotāji uzaicināti balsot par «status quo». Uzsaukumu parakstījuši 28 emigranti, un tajā jo briesmīgi nozākāta Vācija. Domāju ierosināt nekavējoties atņemt šiem tautas nodevējiem pavalstniecību, ciktāl tie vēl ir Vācijas pavalstnieki. No uzsaukuma parakstītājiem pavalstniecību vēl nav zaudējuši:

1. Leonhards Franks,

2. Klauss Manns,

3. Alfreds Kantorovičs,

4. Balders Oldens,

5. Valters Sēnštets,

6. Džons Hartfīlds,

7. Anna Zēgerse,

8. Ervins Piskators, .

9. Princis Maksis Kārlis Hoenloē-Langenburgā,

10. Karola Nēera,

11. Gustavs fon Vangenheims,

12. Gustavs Rēglers,

13. Ērihs Veinerts,

14. Ernsts Otvalts,

15. Bodo Oze,

16. Villijs Brēdelis.

Pavele par kapelāna Flintropa ieslodzīšanu drošības arestā 1942. gada 13. aprīlī

.

SLEPENĀ VALSTS POLICIJA

Slepenās valsts policijas pārvalde Berlīnē SW 11, 1942. g. 13. aprīlī

IV C 2 H, Nr. F. 8833. Prinča Albrehta ielā 8

PAVĒLE PAR DROŠĪBAS ARESTU

Vārds un uzvārds: Johans F1 i n t г о p s

Dzimšanas laiks un vieta: 1904. 23. V Vupertālē-Barmenā

Arods: kapelāns

Ģimenes stāvoklis: neprec.

Pavalstniecība: valstsvācietis

Ticība: katoļu

Rase (uzrādīt neāriešiem):

Dzīves vieta un dzīvoklis: Metmanā, Slageterštr. 2t tiek ieslodzīts drošības arestā.

Pamats:

Viņš, kā secināms no valsts policijas konstatējumiem, ar savu rīcību apdraudējis tautas un valsts pastāvēšanu un drošību, jo viņš, neievērodams agrāko valsts policijas brīdinājumu viņa valstij naidīgās nostājas dēj, nelietīgi izmantojis savu garīgo amatu, lai ar sakāvnieciskām runām celtu nemieru un uztraukumu, kuru mērķis ir satricināt vācu tautas ticību galīgajai uzvarai un bruņoto spēku nesalaužamajam trieciena spēkam.

pašr. par. H e i d r i h s Parīzi:

(paraksts)

Kapelāns Johans Flintrops «miris» 1942. gada 18. augustā Dahavas koncentrācijas nometnē

SLEPENA VALSTS POLICIJA — VALSTS POLICIJAS DISELDORFAS NODAĻA

Telegrama

Koncentrācijas nometne Dahava Nr. 7952 42. 18. 8. — НО — Diseldorfas nodajai

Saturs: Par drošības arestā ieslodzītā FI in tropa Johana, dzim. 04.

23. 5. Barmenā, ieslodzītā Nr. 29 864 — nāvi. 42. 18. 8. pulksten 8 un 20 min. miris šejienes nometnē no flegmonas kreisaiā kāā. Tiek lūgts piederīgos (kā tādi šeit zināmi tēvs Johans Flintrops Vupertālē-Barmenā, Meizenštr. 22) atbilstoši pieprasījumiem informēt.

Vietas izp.

pašr. par. uzdevuma Hofmanis. SS oberšturmfīrers13

SS, gestapo un SD upuri daudzos gadījumos tika nodoti fašistu tiesas instancēm

Berlīnes Plecenzē 1913. g. 1. aprīli Kenigsdamā 7 Tālrunis: 35 62 31

Kriminālcietuma pārvalde Berlīnes Plecenzē Izej. Nr. 441 — 6. 43.

Atbildē uzradāms šis numurs

К onfidencialil Valsts tieslietu ministrijai

personiski tieslietu virsinspektoram Ķīna kungam vai viņa vietniekam —

Berlīnē W 8,

Vilhelma ielā 65.

1943. gada marta mēnesī 114 personām naves sodu izpildījis bende Ret-g e r s.

(paraksts)

valdības virspadomnieks

Kriininalcietuma pārvalde

Berimes Pleccnzc"

Izej. Nr. 4-1!. — G. 43.

Atbilde uzrādāms šis numurs

Berlīnes Plecenzē 1943. g, 1. jūnija Kēnigsdamā 7 Tālrunis 35 62 31

Konfidenciāli!

Valsts tieslietu ministrijai personiski tieslietu virsinspektoram Kma kungam vai viņa vietniekam

Berlīnē W 8,

Vilhelma ielā 65.

1943. gada maija mēnesī 124 personām nāves sodu izpildījis bende R e t g e r s.

Vietas izpildītājs (paraksts)

Pārmācības nama pārvalde

Izej. Nr. J/1533

Brandenburgā (pie Hāfelas) — Ger-denā 1944. gada 1. jūnija Vinterfeltallē 22 Tālrunis Nr. 3742—44

Saturs: Ikmēneša pārskats

par izpildīto nāves sodu skaitu, minot bendi

Konfidenciāli!

Pamats: 1942. 10. XII rīkojums 4418 - - IV a4 2574

Valsts tieslietu ministrijai personiski tieslietu virs-

inspektoram Ķīna kungam vai viņa vietniekam В e r 1 ī n ē W 8

1944. gada maija menesī 115 personām Berlīnē nāves sodu izpildījis bende Retgers.

Vietas izpildītājs (paraksts)

valdības vīrspadomnieks

Pārmācības nama pārvalde Izej. Nr. F 674

Saturs: Ikmēneša pārskats par izpil

dīto nāves sodu skaitu, minot bendi

Pamats: 1042. 10. XII rīkojums 4418 — IV a4 2574

Brandenburga (pie Hafelas) — (ier-denā 1944. 1. VIII Vinterfeltallē 22 Tālrunis Nr. 3742—44

Konfidenciāli!

personiski

Valsts tieslietu ministrijai tieslietu virsjnspektoraru Ķīna kungam vai viņa vietniekam В e r 1 i n ē W 8,

Vilhelma ielā 65

1944. gada jūlija mēnesī 99 personam nāves sodu izpildījis bende Ret-ger s.

Vietas izpildītājs (paraksts)

valdības virspadomnieks

Izmeklēšanas cietums Hamluirgā Hamburga 96, 1944. gada 2. septembrī

Pārvalde Ierakstīt! Konfidenciāli!

Izej. Nr. 4418 — 7

Saturs: Ikmēneša pārskats par izpildīto nāves sodu skaitu, minot bendi. Iepriekšējā sarakste: 1942. gada 10. decembra pieprasījums — 4418—IV a4 2574. 1944. gada augusta mēnesī 10 personām nāves sodu izpildījis bende Hērs.

To skaitā bija viens civilās flotes matrozis. Tam nāves sods izpildīts vērmahta uzdevumā.

Tā kā ienaidnieka darbības rezultātā bija sabojāta soda izpildīšanas telpa, tad pagaidām nāves sodus šeit nevarēja izpildīt. 5 uz nāvi notiesātos, kas šeit atradas, pēc valsts prokuratūras norādījuma izdeva 1944. 8. VIII policijas iestādēm sprieduma izpildīšanai. Spriedums izpildīts tai pašā dienā Neiengammē.

Valsts tieslietu ministrijai personiski tieslietu virsinspek-toram Ķīna kungam vai viņa vietniekam Pārvalde (10) Drēzdenē A Lotringas ielā 1 (administratīvā tiesa)

Vietas izpildītājs (paraksts)

valdības padomnieks

Kriminālcietuma parvalde Berlīnes Plecenzē Izej. Nr. 4'11. 6.

Sis numurs uzrādāms atbilde

Berlīnes Plecenzē 1043. gada I. oktobri

Kenigsdaina 7 Tālrunis 35 62 31

Konfidenciāli!

Valsts tieslietu ministrijai personiski tieslietu virsinspektoram К ī n a kungam vai viņa vietniekam — Berlīne W 8,

Vilhelma ielā 65.

1943. gada septembra mēnesi 324 personam nāves sodu izpildījis bende Retgers.

(paraksts)

valdības virspadomnieks

Esesiešu pakārtie vācu armijas kareivji un virsnieki, kas pretojās slepkavošanai un postīšanai

Uzraksts uz plāksnītes (uzņēmums pa kreisi): «Es sadarbojos ar boļševikiem». Uzraksts uz plāksnītes (uzņēmums pa labi): «1945. gada 24. aprīli par zvēriem .kļuvušie nacistu bestijas šeit pakara kādu vācu kareivi tapec, ka viņš vairs negribēja piedalīties veltīgajā, nepratlgaja karā»

«1944. 30. XI izpildīts naves sods personam no Štutgartes . .

Slepenā valsts policija (14) Stutgarte 8, 1945. gada janvāru

Valsts policijas Slutgarles nodaļa Heišteigštrase 45

IV 2 b—813 а/44

Dzimtsarakstu birojam

(14) Stutgarte Saturs: Dzimtsarakstu papildinājums.

Iepriekšējā sarakste: nav.

Pielikumi: —О —

Zemāk minētās personas 1944. 30. XI sodītas ar navi par valsts nodevības-gatavošanu:

1. Sloterbeks Golhilfs, prec., mehāniķis, dz. 1880. 1. II Bempflingenā, dzīv. Stutgartes Untertirkheimā, Annas ielā 6.

2. Sloterbeka Marija, dz. Kugele, dz. 1885. 17. III Oferdingenā, dzīv. Stutgartes Unterlirktieimā, Annas iela 6.

3. Luča Ģertrūde, dz. Sloterbeka, dz. 1910. 17. IX Reitlingenā, parasti dzīv. Stutgarte, «Auf dem Haigst» 6, pēdējā laikā evakuēta uz Grāben-štetenu Rcitlingenas apriņķī.

4. Ileinzers Ērihs, neprec., tehniķis, dz. 1920. 7.111 Stutgarte, dzīv.

Stutgartes Untertirkheimā, Stubaierštr. 74.

5. Gertners Emīls, prec., atslēdznieks, dz. 1896. 30. VIII Altbahā/Eslin-ge.na, dzīv. Stutgartes Obertirkheima, Augsburgas iela 601.

6. Klenka Sofija, dz. Vimmere, dz. 1904. 12. V Stutgartes Bādkanštalē, dzīv. Stutgartes Untertirkheimā, Manfrēda ielā 17.

7. Himmelhebere Elze, neprec., kantoriste, dz. 1905. 30. I Stutgarte,. dzīv. Stutgartē-S, Adlerštrāsē 24.

8. Zcica Emmija, dz. Ramina, dz. 1904. 19. III Vīsbādenē, dzīv. Stutgarte, Vartbergas ielā 14.

9. Zeics Hermanis, prec., šoferis, dz. 1907. 24. III Stutgarte, dzīv. Stut-gartē, Kanonenvegā 174.

Ziņoju par šo turienes ierakstu papildināšanai.

Uzdevumā

(paraksts)

«Tautas tiesu palatas rēķins» noslepkavoto piederīgiem

Tautas tiesu palātas prokuratūra Valsts prokuratūra

Lietas numurs: 3 J 301 /44

RĒĶINS

Gustava Neibauera krimināllietā par bruņoto spēku demoralizēšanu

Gerichtskostengesetz — tiesu izdevumu likums. — Tulk. piez.

«Es devu pavēli nošaut nāves kandidātus»

Hansa Helmūta Volf.a, drošības policijas pavēlnieka, ar zvērestu apliecināts paskaidrojums

«Es, Hanss Helmūts Volfs, apliecinādams ar zvērestu un būdams iepriekš attiecīgi nozvērināts, pēc labākās apziņas un sirdsapziņas dodu sekojošu liecību:

Ap pirmo aprīli [10] , kad es uzturējos Veimārā pirmo vai otro dienu, turienes virsprokurors (uzvārdu nezinu) ieradās pie līdzšinējā valsts policijas Veimāras pārvaldes priekšnieka, SS ober-šturmbanfīrera35, valdības virspadomnieka Srēdera, kas kopš šā brīža bija mans vietnieks un (valsts policijas) IVpārvaldes priekšnieks, lai aprunātos ar viņu par turpmāko rīcību attiecībā uz tiesu orgānu politiskajiem ieslodzītajiem. Es iegāju istabā tieši tai brīdi, kad viņš paskaidroja, ka gadījumā, ja valsts policija būtu vienis prātis, viņš domājot vieglākos nodarījumos apsūdzētos tūdaļ atlaist brīvībā, bet smagākos nodarījumos apsūdzētos, kuriem parasti gaidāms nāves sods (tā dēvētos «nāves kandidātus»), atstāt amerikāņiem vai arī pēdējā brīdī viņus atbrīvot.

I&lt;ā drošības policijas priekšniekam un Srēdera priekšniekam man nu bija jāuzņemas apspriedes turpināšana, un saskaņā ar pavēli es paskaidroju, ka nāves kandidātus nekādā ziņā nedrīkst palaist vaļā vai atstāt ienaidniekam; es biju atbildīgs savai priekšniecībai, RSIIA (Valsts galvenajai drošības pārvaldei), ar savu galvu, ka viņi dzīvi nenonāks ienaidnieka rokās. Ja viņš tos nevarētu nogādāt aizmugurē, tad tie jānošauj. Ja viņa rīcībā nebūtu vajadzīgo speķu, tad viņam lie jānodod mums, pretējā gadījumā, ienaidniekam tuvojoties, mums pašiem lie jāpaņem. Virsprokurors pieņēma to zināšanai un apsolīja, ka viņš tūdaļ sazināšoties pa telefonu ar ģenerālprokuroru (acīm redzot, Jenā, uzvārdu nezinu) un man paziņošot, vai viņš varot, ienaidniekam tuvojoties, nodot nāves kandidātus mums. Pie tam es viņam norādīju uz to, ka viņam jāuzņemas atbildība par šās personu grupas objektīvi pareizu izraudzīšanos, jo es nemaz nepārzinu šos gadījumus. Tai pašā vai nākošajā diena virsprokurors man pa telefonu paziņoja, ka ģenerālprokurors esot vienis prātis. Viņš, virsprokurors, kā lietpratējs saskaņā ar ģenerālprokurora norādījumiem esot izraudzījies no lietām, kas viņa rīcībā, nāves kandidātus un tūdaļ atsūtīšot man vārdus. Lai es nosaucot viņam kādu ierēdni, kas attiecīgajā laikā pārņemtu šīs personas tā, lai neizceltos nekādās grūtības. Bez tam viņš lūdza, lai nošaušana nenotiktu tiesu orgānu teritorija. Es biju ar mieru un nosaucu viņam kriminālpadornnieku Fišeru, kas, būdams valsts policijas spriedumu izpildīšanas nodaļas vadītājs, manuprāt, vienīgais bija piemērots šādai tik ļoti svarīgai akcijai.

Tā kā Srēder.s attiecībā uz to, kā rīkoties ar policijas ziņā esošajiem apcietinātajiem evakuācijas gadījumā, tāpat kā citos svarīgos jautājumos, vēl nebija pieņēmis nekādu lēmumu, tad drīz notika apspriede, kurā piedalījās Srčders, Fišers un es un kurā Fišeram tika paziņoti visi iepriekš aprakstītie lietas apstākli. Tai pašā laikā es devu tādu pašu pavēli attiecībā uz policijas ziņā esošajiem apcietinātajiem, tas ir: es pavēlēju tūdaļ Visus pārbaudīt nolūkā vai nu atbrīvot, vai ari, jo stingri pārbaudot atbilstošos priekšnoteikumus, sagatavot nošaušanai. Šeit, kā piemērā par sarunu ar virsprokuroru šiki paskaidrots, tātad bija runa tikai par tām personām, kam normālā tiesu procesa norisē bija gaidams, ka tiesa piespriedīs nāves sodu. Kā izrietēja no visas pārrunas satura, runa varēja būt tikai par pavisam nelielu skaitu personu. Es biju tikai dažas dienas Veimārā un tāpēc nepārzināju neviena ieslodzīta policijas apcietinātā lietu. Turpretim Srēders jau deviņus mēnešus darbojās Veimārā par valsts policijas vadītāju. Fišers kā Srēdera vietnieks un spriedumu izpildīšanas nodaļas vadītājs šai postenī strādāja jau 172 gada. Viņi abi bija atbildīgi vadoši valsts policijas ieredņi, kam līdzās referentiem vajadzēja pārzināt smagos gadījumus, par ko vienīgi bija runa. Aiz šiem iemesliem es, tapat kā gadījumā ar virsprokuroru, nepārprotami darīju viņus abus atbildīgus par š ,a u r ā s u n stingras izvēlēs objektīvo p ārei zumu. Saskaņā ar manu paziņojumu virsproikuroram jau šai laikā Fišeram kā (valsts policijas) IV nodaļas spriedumu izpildīšanas daļas vadītajam bija nepārprotami uzdots pārņemt tiesu orgānu ieslodzītos un tālāk arī pārzināt visu tiesu orgānu un policijas ieslodzīto (nāves kandidātu) nošaušanas akciju. Sev es paturēju pienākumu noteikt laiku gadījumā, ja tas vispār būtu vajadzīgs. Cik atceros, arī šās pārrunas laikā jau tika nodots virsprokurora atsūtītais saraksts ar nāves kandidātu vārdiem.

Nošaušanas dienā es tad devu Fišeram, atsaucoties uz iepriekš aprakstīto sarunu, atbilstoši pieteikto pavēli pārņemt tiesu orgānu nāves kandidātus un tos, kā ,arī policijas cietuma nāves kandidātus nošaut.

_ Nošaušanas dienā vēlu vakarā man kāda uzdevuma izpildei bija vajadzīgs kāds no valsts policijas. Tā kā tur neviena nebija, es liku noskaidrot, kur šie vīri atrodas. Man teica, ka «viņi vēl esot klāt pie nošaušanas». Tā kā es nošaušanas pavēli biju devis jau kopš vairākām stundām un, pcc mana ieskata, nedaudzu apcietināto nošaušana nevarēja aizņemt tik daudz laika, es atbildēju, ka tas taču nevar tik ilgi vilkties. Kad vēlāk viens no vadītājiem — man šķiet, tas bija Kālerts — ienāca manā istabā, es tikai tad izdzirdēju, ka nošauts lielāks personu skaits, nekā es varēju gaidīt uz savu skaidro pavēļu pamata.

Biju par to sašutis un pavēlēju Fišeram nekavējoties ierasties pie manis. Taču viņu nevarēja atrast; pēc manām domām, viņš

ari pirms tam nebija tur bijis, jo man tika teikts, ka neviena neesot.

Nākošajā rītā biju pagalmā [11] , lai pats rūpētos par tālāko personu lietu sadedzināšanu. Pārbaudot dienesta telpas, es iepriekšējā dienā nejauši biju konstatējis, ka tas pretēji manai pavēlei nokavēts. Tāpēc man pašam vajadzēja te rīkoties un personiski palīdzēt. Ari šis jautājums pirms dažām dienam bij.a noskaidrots kopējā sarunā ar Srēderu, Fišeru kā spriedumu izpildīšanas dajas vadītāju, jo run,a bija par šās daļas lietam, un ar pārvaldes priekšnieku policijas padomnieku Brodensenu, un es biju par to darījis atbildīgas šīs trīs vadošās personas.

Pie tam es redzēju, ka no cietuma, kas atrodas blakus pagalmam, pa logiem lūkojās dažas sievietes. Es tūdaļ atsaucu Fišera un jautāju viņam, uz kāda pamata šīs sievietes tur sēž. Viņš man atbildēja, ka pavisam nesen kāda RSHA iestāde (jādomā, IV pārvalde vai mil. pārvalde) atsūtījusi tās ar pavēli, ka «runa esot par dažām aģentēm, kas saņēmušas speciālu izglītību un zinot ļoti svarīgus noslēpumus, taču izrādījies, ka viņas esot pilnīgi neuzticamas un tāpēc nevarot vairs tikt izmantotas. Viņas nekādā ziņā nedrīkstot krist ienaidnieka rokās, bet, ienaidniekam tuvojoties, tās esoi jānošauj.»

Tā kā tehnisku transporta iemeslu dēļ nebij.a vairs iespējams sievietes nogādāt uz aizmuguri, es devu rīkojumu pārvest viņas uz Būhenvaldi un pats gāju pie telefona, lai runātu ar Būhenvaldi,. kas tajās dienās vēl visu laiku sūtīja transportus uz aizmugures koncentrācijas nometnēm, un uzdotu evakuāciju vai vismaz pārvešanu uz turieni. Taču no nometnes komandanta štāba man tad paskaidroja, ka saskaņā ar RSHA pavēli sievietes gan varētu uzņemt, taču viņu evakuācija arī no turienes tehniski neesot vairs iespējama, jo nekādi sieviešu transporti vairs netiekot nosūtīti.

Iepriekš biju Fišeram uzdevis, lai viņš tūdaļ pēc tam ierodas pie manis, pie kam es gribēju pārrunāt jautājumu par iepriekšēja vakarā notikušo nošaušanu, par lietu nokavēto sadedzināšanu un citus neatliekami svarīgus jautājumus.

Bet Fišers neieradās, kā vispār viņu pa lielākai daļai nevarēja atrast, kad viņš bija vajadzīgs, un .atvainojās ar to, ka viņš gatavojoties savam uzdevumam. Pēc tam es viņu redzēju, manuprāt, vēl tikai vienu reizi pavisam neilgi pirms brauciena uz Tirin-genas mežu, no kurienes viņš pretēji manai pavēlei neatgriezās vai vismaz neatgriezās laikā, tā ka milzums vēl noskaidrojamu jautājumu palika neizšķirti.

Briesmīgajā notikumu virpulī es tad vairs nespēju noskaidrot šo jautājumu, tāpat kā es vairs nepaguvu uzzināt, kas vainīgs par personu lietu sadedzināšanas nokavēšanu.

Formāla rakstiska apstākļu noskaidrošana, ko es kaut

drusciņ 'normālos laikos būtu uzskatījis kā pašu p,ar sevi saprotamu, tai laikā nebija iespējam,a. Tad būtu vismaz vajadzējis vispirms atvaļināt Fišcru un reizē, cik vien iespējams, drīz paziņot drošības policijai un SD inspektoram, kas, ievērojot Fišera kā spriedumu izpildīšanas daļas vadītāja un 5rēdera vietnieka dienesta stāvokli, kā arī faktu, ka nošaušanas jautājumā vajadzētu noskaidrot ari Srēdera un manas paša pavēles, būtu atsūtījis vai nu savu izmeklēšanas daļas vadītāju, vai arī kādu citu vadītāju izmeklēšanai. Bet toreizējos vispārējos apstākļos tas nebija iespējams, jo vairāk tādēļ, ka noskaidrošanu nezin vai varētu novadīt līdz galam, jo trūka lielas daļas liecinieku.

Taru vēl nāca klāt apstāklis, ka tieši tai laikā bija pilnīgi neskaidras pakārtotības attiecības jautājumā par drošības policijas un SD kompetento inspektoru vai pavēlnieku. Veimāra formāli ietilpa Kaseles inspekcijas iecirknī. Inspektors bija SS oberšturm-banfīrers valdības virspadomnieks Ēlerss, ka,s bija atstājis Kasei! un devies ziemeļaustrumu virzienā. Es biju mēģinājis, otraja.s lieldienās braukdams uz Gotu un Eizenahu, aizbraukt tālāk arī līdz inspektoram, lai pieteiktu savu stāšanos darbā un pārrunātu ar viņu svarīgus jautājumus. Ienaidnieka darbības dēļ es tomēr vairs netiku līdz inspektoram uu arī .ar informācijas dienesta palīdzību nevarēju nodibināt ar viņu sakarus. Ap 6. aprīli SS oberfīrers36’ policijas pulkvedis Dr. Trumlers, kas pirms tam bija bijis drošības policijas un SD komandieris Vestmarkā un tagad atradās dienvidos no Zāles manā kompetences iecirkni, man paziņoja, ka no šā brīža viņš esot iecelts par Hesenes-Tīringenas komandieri; turpmāk es esot padots vairs tikai viņam; iepriekšējais inspektors Ēlerss vairs neesot kompetents. Par to man nedz RSHA, nedz inspektors no Kaseles nebija ziņojis, un to man apstiprināja tikai pēc dažām dienām, kad RSHA I pārvaldes37 priekšnieks SS ober-fīrers Erlingers ieradās Veimāra. Līdz tam man šādos apstākļos tātad nebija iespējams informēt par šo padotības iecirkni kompetento disciplinārpriekšnieku.

Tiklab I pārvaldes priekšniekam, kā arī drošības vienību komandierim cs ziņoju par vispārējo .stāvokli. Abi viņi .atzina, ka esmu bijis spiests tā rīkoties, un bija vienis pratis ar manu izturēšanos šai jautājumā.

Ka es pats, nošaušanas vakarā uzzinājis, ka nošauts lielāks-personu skaits, nekā uz manas skaidrās pavēles pamata varēja sagaidīt, par to «esot bijis ārkārtīgi satricināts» un .kādam pārvaldes ierēdnim, kuru viņš pats vairs nevar atcerēties, «esot izteicis jo smagus pārmetumus», to konfrontācijā ar mani apliecināja arī SS hauptšturmfīrers38 Fīhēfers.

Turklāt uzskatu par nepieciešamu noradīt uz šādiem laktiem:

a) Kādas uz Apoldas apkaimi pārvietotas RSHA iestādes (I vai

II pārvaldes) rīcība dažādu darbu veikšanai kopš kāda laika

bija aptuveni 40 Veimāras valsts policijas ieslodzītie, un tajās

dienās tā viņus ar smagajiem automobijiem nosūtīja uz Vei-māru. Iepazinies ,ar apstākļiem, es personiski devu rīkojumu šo transportu nosūtīt atpakaļ uz Apoldu un paziņot šai RSHA iestādei, ka ieslodzītie vai nu jānodod darba pārvaldes rīcībā, vai arī, ja nav izredzes viņus kaut kādā darbā izmantot, jāatbrīvo.

b) Kad es atstāju Veimāru, vismaz 6 līdz 8 jauni ieslodzītie, kas kopš dažām dienām .atradās cietumā, uz manu rīkojumu tika atbrīvoti.

Kā drošības policijas pavēlnieks es biju atbildīgs par RSHA pavēļu izpildīšanu un tātad arī par to, lai tiktu nošauti ieslodzītie, kam normālā tiesu procesa norisē bij.a gaidāms nāves spriedums, un tāpēc, ienaidniekam tuvojoties, tie bija jānošauj.

Tā kā es Veimārā uzturējos pavisam īsu laiku, es pats šos gadījumus nepārzināju. Lai pārbaudītu lietas pēc dokumentiem, man nebija laika, jo manā kompetences iecirknī jau bija sācies amerikāņu iebrukums un vēl bija jānokārto milzīgi daudz jautājumu un jāpieņem daudzi lēmumi.

Srēders kā līdzšinējais valsts policijas vadītājs un Fišers kā valsts policijas spriedumu izpildīšanas daļas vadītājs taču jau sen darbojas šai pārvaldē, un viņiem vismaz pcc viņu rīcībā esošā materiāla vajadzēja zināt tos gadījumus, par kuriem vienīgajiem varēj.a būt runa. Uz šā pamata es varēju un man vajadzēja vienīgi viņus darīt atbildīgus par šaurās un stingrās izvēles objektīvo pa-reizumu. Es to darīju, tapat kā man vispār vajadzēja uzdot tālāk dažādiem vadošiem ierēdņiem kārtot daudzus manai personiskajai atbildībai vienādi svarīgus jautājumus, lai pats kaut tikai zināmā mērā varētu paturēt pārskatu par kopējo norisi un tikt galā ar visām izdotajām pavēlēm. Ja es būtu gribējis vēl ārpus savām skaidrajām pavēlēm pats uzraudzīt katru nepieciešamo pasākumu, tas nebūtu bijis iespējams. Tad es būtu pats sevi nostādījis tādā stāvoklī, ka pret mani vērstos visstingrākie soļi.

Iepriekš minētie fakti atbilst patiesībai. Sos paskaidrojumus esmu devis brīvprātīgi un bez jebkādas piespiešanas, un es esmu tos izlasījis un parakstījis.

Oberurzelā 1945. g. 12. dec.

Hanss Helmūts Volfs

darbā — «ārzemju strādnieku» masu sodīšana ar nāvi Ķelne—Erenfelda 1944. gada beigās

īsi pirms Padomju Armijas ierašanas visus Zonnenburgas parmacibas nama ieslodzītos noslepkavoja

III DOKUMENTI UN ZIŅOJUMI PAR EBREJU VAJĀŠANU UN IZNICINĀŠANU

.

EBREJU VAJĀŠANA

Tribunālā pilnīgi ium neapšaubāmi pierādīts, ka nacistu valdība vajājusi ebrejus. Tas ir konsekventu un 'sistemātisku plaša mēroga necilvēcību saraksts.

Olendorfs, Valsts galvenās drošības pārvaldes III pārvaldes vadītājs no 1939. līdz 1943. gadam, ka.s karā pret Padomju Savienību bija kādas operatīvās grupas39 vadītājs, savā liecībā aprakstīja metodes, kas lietotas ebreju iznīcināšanai. Viņš teica, ka ebreju nošaušanai viņš izmantojis karaspēka vienības, lai mazinātu savu vīru morālās atbildības apziņu, un 90 000 vīrieši, sievietes un bērni, ko viņš .ar šīm vienībām viena gada laikā noslepkavojis, pa lielākai daļai bijuši ebreji.

Kad lieciniekam B,ah.am-Zaļev,skim jautāja, kā Olendorfs varēja pieļaut 90 000 cilvēku noslepkavošanu, viņš atbildēja:

«Esmu tādās domās, — ja gadiem un gadu desmitiem sludina mācību, ka slavu rase esot mazvērtīga rase un ebreji vispār neesot cilvēki, tad tāds rezultāts ir nenovēršams.»

Bet apsūdzētais Franks pateica pēdējo vārdu par šo nacistu vēstures nodaļu, kad viņš Tribunālā liecināja:

«Mēs apkarojām ebrejus, mēs kopš gadiem viņus apkarojām, un mēs atļāvāmies izteikumus, un mana p.aša dienasgrāmata šai .sakarā ir kļuvusi par liecinieci pret mani, — izteikumus, kas ir šausmīgi.. . Paies gadu tūkstoši, un šī Vācijas vaina vēl nebūs izdeldēta.»

Amtisemītiskā politika bij,a formulēta partijas progr.amas

4. punktā, kurā bija teikts:

«Tikai rases loceklis var būt valsts pilsonis. Rases loceklis var būt tikai tas, kam ir ģermāņu asinis, neatkarīgi no viņa ticības. Tāpēc neviens ebrejs nevar būt rases loceklis.»

Citos programas punktos paskaidrots, ka pret ebrejiem jāizturas kā pret .svešiniekiem: viņiem nav atļauts ieņemt sabiedriskus, amatus, viņi jāpadzen no valsts, ja nebūtu iespējams uzturēt visus valsts iedzīvotājus, viņiem jāaizliedz turpmāk ieceļot Vācijā un

viņiem aizliegts izdot vācu avīzes. So mācību nacistu partija sludināja, kamēr vien tā pastāvēja. Lapelei «Stūrmer»40 un citiem izdevumiem bija .atjauts propagandēt naidu pret ebrejiem, un nacistu vadoņi savās runās ebrejus atklāti izsmēja un nicināja.

Pēc varas sagrābšanas [12] ebreju vajāšana pastiprinājās. Tika publicēti vairāki likumi, ka.s ebrejus diskriminēja un ierobežoja ebrejiem atļautos arodus un amatus. Tika izsludināti visādi viņu ģimenes dzīves un viņu pilsoņu tiesību ierobežojumi. 1938. gada rudenī nacistu politika pret ebrejiem sasniedza tādu stadiju, kad ebrejus pilnīgi izstūma no Vācijas dzīves. Tika organizēti grautiņi, kuros dedzināja un sagrāva sinagogas, izlaupīja ebreju uzņēmumus un apcietināja ievērojamus ebreju tirgoņus. Ebrejiem uzlika kopēju naudas sodu 1 miljarda marku apmērā, sankcionēja ebreju īpašuma konfiskāciju, un kustības brīvību ebrejiem ar rīkojumiem ierobežoja, nosakot zināmas stingri norobežotas pilsētas daļas un stundas. Plašā mērogā tika ierīkoti geto, un pēc drošības policijas pavēles ebreji bija spiesti nēsāt uz krūtīm un muguras dzeltenu zvaigzni.

Izmeklēšanā apstiprinājās, ka zināmas šās antisemitiskās politikas iezīmes bija saistītas ar agresīva kara plāniem.

Drausmīgie pasākumi pret ebrejiem 1938. gada novembrī notika ar ieganstu, ka tā esot atmaksa par kāda Vācijas sūtniecības ierēdņa nogalināšanu Parīzē [13] . bet lēmums par austrijas un Celio-slovakijas sagrābšanu bija pieņemts jau pirms gada. 1 miljardu marku lielo naudas sodu uzlika un saskaņā ar pavēli konfiscēja ebreju naudas īpašumus laikā, kad Vācijas bruņošanās izdevumi bija sagadajuši grūtības Vācijas finansu ministrijai un kad tika apspriests jautājums par šo izdevumu samazināšanu. Turklāt šos pasākumus sankcionēja apsūdzētais Gērings, kas bija atbildīgs par šāda veida ekonomiskiem pasākumiem un kas visvairāk aizstāvēja plašu bruņošanās programu, neievērojot finansiālās grūtības.

Tālāk teikts, ka .antisemitiskās politikas sakars ar agresīvo karu neierobežojās ar ekonomiskiem jautājumiem. Vācijas ārlietu ministrijas 1939. gada 25. janvāra biļetenā rakstā «Ebreju jautājums kā Vācijas ārpolitikas faktors 1938. gadā» šādi aprakstīta nacistu antisemitiskās politikas jaunā fāze:

«Protams, nav nekāda tieša sakara, ka liktenīgais 1938. gads ir tuvinājis ebreju jautajuma atrisinājumu reize ar lielākas Vācij.as idejas realizējumu, jo ebreju politika bija 1938. gada notikumu pamats un lāpāt arī sekas. Ebreju ietekmes izplatīšanās un demoralizējošais ebreju gars politikā, saimniecībā un kultūrā nomāca vācu tautas spēku un gribu atkal celties varbūt vēl vairāk nekā agrāko pasaules kara sabiedroto naidīgo valstu varas politika. Tāpēc tautas izdziedināšana no šās slimības, bez šaubām, bija

viena no svarīgākajām prasībām, lai izturētu spēku pārbaudi un 1938. gadā, par spīti pasaulei, apvienotos lielākā Vācijā.»

Ebreju vajāšana Vācijā pirms kara. Lai gian nacisti to realizēja stingri un nesaudzīgi, tomēr nav salīdzināma ar politiku, iko kara laikā piekopa okupētajos apgabalos, Sākumā šī politika bija līdzīga tai, ko realizēja pašā Vācijā: visiem ebrejiem vajadzēja reģistrēties, viņus piespieda dzīvot geto, nesat dzeltenu zvaigzni un strādāt piespiedu darbos. Bet 1941. gada vasarā sāka izstrādāt plānus par ebreju jautājuma «galīgu atrisināšanu» Eiropā. Sī «galīgā atrisināšana» nozīmēja visu ebreju iznīcināšanu. Ar to Hitlers draudēja jau 1939. gada sākumā, tās būšot vienas no kara izcelšanās sekām. Sās politikas realizēšanai gestapo tika nodibināta speciāla nodaļa ar Ādolfu Eihmani, nodaļas В 4 vadītāju priekšgalā.

Ebreju iznīcināšanas plānu izstrādāja drīz pēc uzbrukuma Padomju Savienībai. Drošības policijas un SD operatīvās grupas, kas bija nodibinātas, lai salauztu iedzīvotāju pretošanos apvidos vācu armijas aizmugurē Austrumos, saņēma pavēli iznīcināt šajos apvidos ebrejus.

Operatīvo grupu darbības efektivitāti rāda tādi fakti, ka 1942. gada februārī Heidrihs varēja ziņot, ka Igaunija jau iztīrīta no ebrejiem un Rīgā ebreju skaits sarucis no 29 500 uz 2500. Operatīvās grupas okupētajās Baltijas valstis trijos mēnešos nogalināja pavisam pāri p,ar 135 000 ebreju.

Sīs speciālās vienības ari nerīkojas pilnīgi neatkarīgi no Vācijas bruņotajiem spēkiem. Skaidri pierādīts, ka operatīvo grupu vadītāji saņēmuši armijas vadītāju atbalstu. Dažkārt operatīvo grupu attiecības ar militārajām instancēm tika apzīmētas par «ļoti ciešām, gandrīz sirsnīgām», citreiz tika atzīts, ka operatīvās komandas akcija noritējusi bez traucējumiem tāpēc, ka armijas vadītāji «izpratuši veicamos pasākumus».

Drošības policijas un SD vienībām okupētajos Austrumu apgabalos, kas atradās civilās administrācijas pārziņā, tika doti līdzīgi uzdevumi. Ka ebreju vajāšana notikusi pārdomāti un sistemātiski, to vislabāk parādījis savā ziņojumā SS brigādes ģenerālis Strops, kas 1943. gadā vadīja Varšavas geto iznīcināšanu. So ziņojumu, kas ilustrēts ar fotogrāfijām un nosaukts «Ebreju geto Varšavā vairs neeksistē», Tribunāls saņēma kā pierādījumu materiālu. Sai sējumā ietilpst vairāki ziņojumi, ko Strops sūtījis uz Austrumiem augstākajam SS vadītājam un policijas vadītājam. 1943. gada aprīlī un maijā Strops kādā ziņojuma rakstīja:

«Ebreju un bandītu pretošanos mūsu grupām izdevās salauzt, tikai dienu un nakti enerģiski rīkojoties. Tāpēc SS reihs-firers 1943. gada 23. .aprīlī pavēlēja bez jebkādas saudzības un žēlastības iztīrīt geto. Uz šā pamata es nolēmu likt sagraut un nodedzināt visu geto, kaut ari tur bija bruņošanās uzņēmumi. Sīs fabrikas tika sistemātiski demontētas un tad nodedzinātas. Vispār ebreji .atstāja savas slēptuves, taču biežāk viņi palika

г

degošajās mājās un leca ārā pa logiem, kad karstums kļuva nepanesams. Tad ar salauztiem kauliem viņi mēģināja pārrāpties pāri ielai līdz ēkām, kas nedega… Dzīve kanalizācijas caurulēs pēc pirmās nedēļas vairs nebij.a patīkama. Bieži vien mēs varējām dzirdēt no kanalizācijas caurulēm skaļas balsis . .. Noteku caurumos meta asaru gāzes bumbas, un ebrejus izdzina ara no kanalizācijas caurulēm un sagūstīja. Kanalizācijas caurulēs un bunkuros ar spridzināšanu nogalināja neskaitāmus ebrejus. Jo ilgāka bija pretestība, jo neatlaidīgāki kļuva ieroču SS vīri, policija un karaspēks, kas tai laikā priekšzīmīgi pildīja savu pienākumu.»

Strops norādīja, ka viņa rīcības rezultātā Varšavā nogalinātas 56 065 personas, kā tas precīzi konstatēts. Šeit nak klāt vel daudz spridzinājumos, ugunsgrēkos utt. nogalināto, kuru skaitu nevarēja konstatēt. Drausmīgus pierādījumus par ebreju noslepkavošanu masu apmēros Tribunālam deva arī kinofilmas, kurās parādīti sabiedroto vēlāk atklātie kopkapi ar simtiem upuru.

Sie* šausmu darbi piederēja pie tās politikas, kas bija iesāktā 1941. gadā, un nav nekāds brīnums, ka ir pierādījumi, no kuriem izriet, ka viens vai divi vācu ierēdņi veltīgi mēģinājuši protestēt pret zvēriskajām noslepkavošanas metodēm. Taču lietotās metodes nekad nelīdzinājās cita citai, Rovnas un Dubnas asinspirtis, par kurām runāja vācu inženieris Grēbe, bija viena metode, bet sistemātiskā ebreju iznīcināšana koncentrācijas nometnēs bija cita metode. «Galīgā atrisinājuma» daļa bija — ebrejus no visas vācu okupētās Eiropas sadzīt koncentrācijas nometnēs. Viņu fiziskais stāvoklis izšķīra viņu dzīvību vai nāvi. Visi, kas spēja strādāt, tika sabāzti koncentrācijas nometnēs kā darba vergi. Visi, kas nespēja strādāt, tika nogalināti gāzes kamerās un viņu līķi sadedzināti. Dažas (koncentrācijas nometnes, piemēram, Treblinka un Osvencima, bija speciāli paredzētas šim nolūkam.

Par Osvencimu Tribunāls noklausījās Hesa liecību. Hess bija nometnes komandants no 1940. gada 1. maija līdz 1943. gada 1. decembrim. Viņš teica, ka šai laikā Osvencimas nometne vien nogalinātas 2 500 000 personas un vēl 500 000 mirušas aiz slimībām un b,ada.

Hess tiesā deva šādu liecību par to, kā izraudzīti cilvēki iznīcināšanai:

«Osvencima mums strādāja divi SS ārsti, kas izmeklēja pienākušos ieslodzīto transportus. Ieslodzītie soļoja garām vienam ār.stam, kas, viņiem garām ejot, ātri pieņēma lēmumu. Darba spējīgos nosūtīja uz nometni. Citus tūdaļ nosūtīja uz iznīcināšanas ierīcēm. Dažus gadus vecus bērnus iznīcināja visus bez izņēmuma, jo viņi sav,a jaunuma dēļ nebija spējīgi strādāt. Salīdzinājumā ar Treblinku mēs iekārtojām vel vienu uzlabojumu, un tas bija tāds, ka Treblinkā upuri gandrīz vienmēr zināja, ka viņus nogalinās, bet Osvencima mēs mēģinājām upurus maldināt, .atstadami tos pārliecībā, ka viņus atutos. Protams, viņi bieži vien uzminēja mūsu īstos nodomus, tā ka. dažkārt bija sacelšanās uti grūtības. Ļoti bieži sievietes paslēpa savus bērnus zem drēbēm, bet, ja mēs tos atradām, tad,-pats par sevi saprotams, mēs tos aizsūtījām projām un likām, nogalināt.»

Viņš attēloj.a slepkavošanas norīsi:

«Lai cilvēkus nāves kamerās nogalinātu, vajadzēja trīs līdz piecpadsmit minūtes atkarībā no klimatiskajiem apstākļiem. Mēs zinājām, kad cilvēki bija beigti, jo tad kliedzieni apklusa. Parasti mēs nogaidījām apmēram pusstundu, iekām atvērām durvis un izņēmām ārā līķus. Kad tas bija noticis, mūsu speciālās komandas noņēma viņiem gredzenus un izņēma līķiem zelta zobus.»

Sitieni, bads, mocības un slepkavības bija viscaur izplatītas. Dahavā ar ieslodzītajiem izdarīja drausmīgus eksperimentus. 1942. gada augustā upurus iegremdēja aukstā ūdenī, līdz ķermeņa temperatūra noslīdēja līdz 28 grādiem Celsija, tā ka attiecīgās personas pēkšņi nomira. Bija arī citi eksperimenti, kur izdarīja mēģinājumus augstspiediena kamerās, mēģinājumus, cik ilgi cilvēks var dzīvot ledainā ūdenī, izdarīja eksperimentus ar saindētām lodēm, lipīgam slimībām un vīriešu un sieviešu sterilizāciju ar rentgena stariem, ka arī ar citām metodēm.

Tika minēti pierādījumi par rīcību ar ieslodzītajiem pirms un pec viņu noslepkavošanas. Bija liecības, ka sievietēm pirms nogalināšanas nogrieza matus un nosūtīja uz Vāciju, lai tur tos izlietotu matraču pagatavošanai. Piesavinājās ari ieslodzīto drēbes, naudu un vērtslietas un nosūtīja attiecīgajām iestādēm tālākai sadalīšanai. Līķiem izrautos zelta zobus un plombes nosūtīja valsts bankai.

Pēc līķu sadedzināšanas pelnus izlietoja par mēslojumu, un dažos gadījumos tika izdarīti mēģinājumi līķu taukus izmantot pārdošanai domāto ziepju ražošanai. Speciālas grupas siroja pa Eiropu, lai sameklētu ebrejus jautājuma tā sauktajai «galīgai atrisināšanai». Uz dažām satelītu zemēm, piemēram, uz Ungāriju un Bulgāriju, nosūtīja vācu misijas, kurām šais nolūkos vajadzēja organizēt ebreju nogādāšanu iznīcināšanas nometnēs Vācijā. Kā-zināms, Osvencimā līdz 1941. gada beigām nogalināti 400 000 ebreju no Ungārijas. Ir pierādījumi arī par 110000 ebreju evakuc-šanu no Rumānijas «iznīcināšanas» nolūkā. Ādolfs Eihmanis, kam; Hitlers bija uzdevis vadīt šo programu, aprēķināja, ka ar minētajām metodēm noslepkavoti 6000000 ebreju, no tiem 4000000 nogalināti iznīcināšanas nometnēs.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sprieduma

Palīdzēt slepkavām — «goda pienākums»

nacionālsociālistiska vācu strādnieku partija

Valsts vadība

Valsts lietu pārvalde Minhenē, Brinnas ielā 45 Pasta adrese: Minhenē 43, pasta kastīte 80 Telefoni: 54901, 58344 un 56081 Tekošais konts pasta nodajā: Minhene 23319

Partijas cīņas avīze «Volkischer Beobachter»

Avīzes kantoris: Tīrša ielā 11 Telefons: 20647

Preses nodaļa: Sellings iela 39 Telefons: 20801

Tekošais konts pasta nodaļā: 11346

Minhene 1934. g. 15. martā Viesnīcā «Reichsadler»

Apliecinājums

Apliecinu, ka О t о Rotštoka kungs kopš 1921, gada ir pazīstams nacionālsociālists, un sirsnīgi ieteicu viņu par viņa uzticību un lielajiem upuriem nacionālsociālistiskās idejas labā (to starpā 24s gada stingra cietumsoda par ebreju musinātāja žurnālista Hugo Befauera nošaušanu Vīnē 1925. К). III).

Uzskatu par goda pienākumu Rotštoka kungam kaut kā palīdzēt.

(Paraksts)

Izvilkums no pirmās instrukcijas 1935. gada 14. novembri pie likuma par Vācijas valsts pavalstniecību

4. §

«(1) Ebrejs nevar būt Vācijas valsts pilsonis. Viņam nav balsstiesību politiskajos jautājumos; viņš nevar ieņemt sabiedrisku amatu.

5. §

(1) Ebrejs ir tas, kas cēlies vismaz no trim pēc rases pilnasiņu ebreju senčiem. Tiek piemērots 2. § 2. panta 2. punkts

(2) Par ebreju atzīstams arī no diviem pilnasiņu ebreju senčiem cēlies Vācijas valsts pavalstnieks — ebreju jauktenis,

a) kas šā likuma izdošanas bridi pieder pie ebreju reliģijas kopienas vai pēc tam tiek tajā uzņemts,

b) kas šā likuma izdošanas brīdī ir precējies ar ebreju vai arī pēc tam apprecēsies ar tādu,

c) kas cēlies no laulības ar ebreju 1. punkta nozīmē, ja laulība noslēgta pec tam, kad stājies spēkā 1935. gada 15. septembra likums par vācu asiņu un vācu goda sargāšanu (Reichsgesetzbl. I, 1146. lpp.),

d) kas cēlies no ārlaulības sakara ar ebreju 1. panta nozīmē vai arī pēc 1936. gada 31. jūlija dzimis ārlaulībā.»

Berlīnē 1935. gada 14. novembrī.

Fīrers un valsts kanclers Ādolfs Hitlers

Valsts iekšlietu ministrs Friks

Fīrera vietnieks R. Hess, valsts ministrs bez portfeļa

1935. gada 14. novembra «Reichsgesetzblatt» ar instrukcijas tekstu

«DIE KRISTALLNACHT» («KRISTĀLĀ NAKTS»)

Sakara ar &lt;rkristālā nakti» sarīkotas «spontānās» demonstrācijas, sinagogu postīšana un naida kurināšana pret ebrejiem noveda pie sešu miljonu nevainīgu

cilvēku noslepkavošanas

Ebrejus piespieda ar zobu sukām tīrīt ielas

Gestapo norādījumi par sinagogu postīšanu

Visām valsts policijas iestādēm un vadošajām iestādēm — vadītājiem vai vietniekiem.

So radiogramu piegādāt nekavējoties visātrākā veidā.

1. Visdrīzākajā laikā visā Vācijā notiks akcijas pret ebrejiemr it sevišķi pret viņu sinagogām. Tās nav jākavē. Tomēr pēc vienošanās ar kārtības policiju jānodrošina, ka laupīšanas un citus sevišķus ekscesus varētu apturēt.

2. Tā kā sinagogās atrodas svarīgi arhīvu materiāli, tad nekavējoties jārīkojas, lai tos saglabātu neskartus.

3. Jāsagatavo apmēram 20 000—30 000 ebreju apcietināšana valstī. Jāizvēlas galvenokārt turīgi ebreji. Tuvāki norādījumi tiks doti vēl šonakt.

4. Ja gaidāmajās akcijās pie ebrejiem .atrastu ieročus, tad jārī-kojas ar visstingrākajiem līdzekļiem. Kopējā akcijā var iesaistīt SS norīkojuma vienības un tāpat arī vispārējās SS vienības. Ar attiecīgiem pasākumiem jānodrošina, lai akcijas katrā gadījuma vadītu valsts policija.

Papildinājums v a 1 s ts p о 1 i c i j л i Ķelnē:

Ķelnes sinagogā atrodas sevišķi svarīgi materiāli. Nekavējoties jo steidzīgi jārīkojas saziņā ar SD, lai saglabātu tos. neskartus.

Gestapo II Millers Sī radiograma ir slepena:

Policijas radio dienests, Hanovera.s nodaļa

Steidzami — SLEPENI — atšifrēta SSD Berlīnē 133 10; 1121 10 —

visām pol. pārvaldēm

tiklīdz no apgabalu nodaļām saņemti norādījumi par akciju beigšanos tūdaļ rūpēties p,ar to lai sagrautos veikalus tā nosegtu ar dēļiem utt. ka postījumi būtu pēc iespējas mazāk redzami namīpašniekiem tādā gadījumā norādīt lai viņi strādātu policijas uzdevumā žigli novāktu sinagogu drupas utt. —

kārtības policijas priekšnieks raidītājs komandpunkts о kdo g a nr

Das Schwarze Korps»42 1 938. gada 24. novembri

«…Tāda attīstības stadijā mums radās neatliekama nepieciešamība ebreju padibenes iznīdēt tieši tāpat, kā mēs savā kārtības valsti mēdzam iznīdēt noziedzniekus, — ar uguni un zobenu. Rezultātā būtu faktiskas un galīgas ebrejisma beigas Vācijā, tā iznicināšana bez atlikuma.»

«50. brigādes ziņojums par izpildi»

NSDAP SA Danmštatē 1938. g. 1!. novembri

50. brigāde (Starkenburgs)

Nodaļa F. Dr. Nr. 4309

Kurpfalcas SA grupai Manheimā

1938. 10. XI pulksten 3 saņēmu šādu pavēli:

«Pec grupenfīrera pavēles 50. brigādes iecirkni nekavējoties visas ebreju sinagogas uzspridzināmas v,ai ari nodedzināmas.

Blakusēkas, ko .apdzīvo ārieši, nedrīkst itikt bojātas. Akcija jā izdara civiltērpos. Slepkavības un laupīšanas nav pieļaujamas. Par izpildi ziņot līdz pulksten 8.30 brigādefīrcram vai pārvaldei.»

Tūdaļ sasaucu šiandartenfīrerus un jo sīki viņus instruēju, un viņi sāka nekavējoties izpildīt pavēli, Ar šo ziņoju, ka tika sagrauts 115. standarta iecirknī

1) sinagoga Darmštate, Bleihštrase, nodedzināta

2) sinagoga Darmštate, Fuksštrāsē, nodedzinātā

3) sinagoga Oberramštatē iekštelpas un iekārtā izpostīta

-4) sinagoga Gi ēfenhauzenā

iekštelpas un iekārta izpostīta

5) sinagoga Grisheimā

iekštelpas un iekārtā izpostīta

3128

6) sinagoga Pfungštate iekštelpas un iekārta izpostīta

7) sinagoga Ēberštatē nodedzināta

145. standarta iecirknī

1) sinagoga Bensheimā nodedzināta

2) sinagoga Loršā Hesenē nodedzināta

3) sinagoga Ilepenheimā saspridzināta un nodedzināta

4) sinagoga Birkenavā nodedzināta

5) lūgšanu nams Alsbahā nodedzināts

6) sapulču telpa Alsbahā nodedzināta

7) sinagoga Rirabahā

iekšējā iekārta pilnīgi izpostīta

168. standarta iecirknī

1) sinagoga Zēligenštatē nodedzināta

2) sinagoga Ofenbahā nodedzināta

3) sinagoga Kleinkrocenburgā nodedzināta

4) sinagoga Steinheimā pie Maiņas nodedzināta

5) sinagoga Mīlheimā pie Maiņas nodedzināta

6) sinagoga Sprendlingenā nodedzināta

7) sinagoga Langenā nodedzināta

8) sinagoga Ēgelsbahā nodedzināta

186. standarta iecirkni

1) sinagoga Bērfeldenā saspridzināta

2) sinagoga Mihelštatē iekšējā iekārta izpostīta

3) sinagoga Kēnigā iekšējā iekārta izpostīta

4) sinagoga Hēhstā Oldenburgā iekšējā iekārta izpostīta

5) sinagoga Grosumštatē iekšējā iekārta izpostīta

6) sinagoga Dīburgā iekšējā iekārta izpostīta

7) sinagoga Bābenhauzenā iekšējā iekārta izpostīta

8) sinagoga Grosbīberavā nodedzināta

9) sinagoga Frankonijas Krumbahā iekšējā iekārta izpostīta

10) sinagoga Reihelsheimā iekšējā iekārta izpostīta

221. standarta iecirknī

1) sinagoga un kapella Grosgeravā nodedzināta

2) sinagoga Riselsheimā

nojaukta un iekšējā iekārta izpostīta

3) sinagoga Dornlieimā iekšējā iekārta izpostīta

4) sinagoga Volfskēlenā iekšējā iekārta izpostīta.

50. brigādes fīrers (Starkenburgs) pašr. paraksts brigādefīrers43

Bendes un upuris

Postījumu apmērus nevar izteikt skaitļos

Drošības policijas priekšnieks Berlīnē SW II, 1938. g. 11. noil В 4 — 5716/38. g. vembrī, Prinča Albrehta ielā 8

Lūdzu atbildē norādīt iepriekš minēto lietas numuru un datumu

Tālrunis: А 2 Flora 0040 Slepeni

Steidzami

Ministru prezidenta kungam ģenerālfeldmaršalam Gēringam personiski caur ministeriāldirektoru44 Dr. Gricbahu

BerlīnēW 8, Leipciga,s ielā 3 Saturs: Akcija pret ebrejiem

Līdz šim saņemtie valsts policijas nodaļu ziņojumi līdz 1938. gada 11. novembrim rāda šādu kopainu:

Daudzās pilsētās notikusi ebreju veikalu un tirdzniecības namu izlaupīšana. Lai novērstu tālākas laupīšanas, visos gadījumos sperti enerģiski soļi. Pie tam 174 personas apcietinātas par laupīšanu.

Ebreju veikalu un dzīvokļu postījumu apmērs pagaidām vel nav skaitļos izsakāms. Ziņojumos minētie skaitļi — 815 izpostīti veikali, 29 nodedzināti vai citādi nopostīti tirdzniecības nami, 171 nodedzināta vai izpostīta dzīvojamā ēka rada, ciktāl runa nav par dedzināšanu, tikai īsto postījumu vienu daļu. Tā kā ziņas bija jāsniedz ļoti steidzīgi, tad līdz šim saņemtajos ziņojumos vajadzējis apmierināties tikai ar vispārīgiem datiem, tādiem kā «-.daudzi» vai «veikalu lielākā daļa izpostīti». Tāpēc nosauktos skaitļus vēl daudzkārt var palielināt.

No sinagogām 191 nodedzināta, citas 76 pilnīgi izdemolētas, Tālāk 11 draudžu nami, kapsētu kapellas u. tml. nodedzinātās un

citas 3 pilnīgi izpostītas.

Apcietināti aptuveni 20 000 ebreju, bez tam 7 ārieši un 3 ārzemnieki. Sie pēdējie arestēti viņu pašu drošības labad.

Ziņots par 36 nāves gadījumiem un tāpat par 36 smagi ievainotiem. Nogalinātie resp. ievainotie ir ebreji. Viens ebrejs vel pazudis. Nogalināto ebreju vidū ir viens, ievainoto vidū 2 Polijas pavalstnieki.

Heidrihs

Vacijas ministru apspriede 1938. gadā

(1938. gada 12. movembrī Valsts aviācijas ministrijā Gēringa vadībā notikušās ministru apspriedes stenogramas fragments)

Funks45: Mums šis jautājums ir izšķiroši svarīgs: v.ai ebreju veikali atkal atverami?

Gebelss: Vai tie tiks atvērti, tas ir cits jautājums. Runa ir par to, vai tie tiks atjaunoti. Esmu devis laiku līdz pirmdienai.

Heidrihis: Pavisam visā valstī 101 sinagoga nodedzināta, 7G sinagogas izdemolētas, 7500 veikali izpostīti.

Gebelss: Manuprāt, tas jāizmanto par ieganstu, lai si

nagogas likvidētu. Ebrejiem jānoārda visas sinagogas, kas nav .pilnīgi neskartas. Ebrejiem par to jāsamaksā. Šeit, Berlīnē, ebreji ir ar mieru to darīt. Berlīne ebreji paši noārda nodedzinātās sinagogas. Domāju, ka tas jāpaziņo kā direktīva visai valstij, ka ebrejiem pašiem jānojauc bojātās vai dedzinātās sinagogas un jānodod vācu tautas kopienas rīcībā gatavi brīvi būvlaukumi . . .

Tālāk es uzskatu par nepieciešamu, ka visur tur, kur ebreji darbojas provokatīvi, viņi jāizolē no sabiedrības. Jāizdod kā valsts satiksmes ministra dekrēts, ka ebrejiem jāiekārto īpašas kupejas. Ja šī kupeja aizņemta, ebreji nedrīkst apsēsties oiitās vietās. Un, ja nav nevienas vietas, ebrejiem jāstāv ārā priekšnamā.

Gērings: Vajag būt tikai vienam ebreju vagonam. Ja tas aizņemts, tad citi ebreji lai paiiek mājās.

Gebelss: Bet pieņemsim, ka nav tik daudz ebreju, kas ar tālsatiksmes vilcienu braiuc uz Minheni, teiksim: vilcienā sēž divi ebreji, un pārējās kupejas ir pārpildītas. Tad šiem diviem ebrejiem būtu speciālkupeja. Tāpēc jāsaka: ebrejiem tikai tad ir tiesība .apsēsties, ja visi vācieši sēž.

Gē rings: Es to nemaz atsevišķiem gadījumiem nenorādītu, bet dotu ebrejiem vienu vagonu v.ai vienu kupeju. Un, ja kādreiz, būtu tā, kā jūs sakāt, un vilcie.ns vispār būtu pārpildīts, ticiet man, mēs tā izdarīsim, tur man nekāds tikums nav vajadzīgs. Tad viņu izsviedīs laukā — un kaut arī viņam atejā būtu jān-osēž visu brauciena laiku… P.ar visām lietām šeit Admirāļa palastā ir patiesi derdzīgais lietas notikušas.

Gebelss: Arī Vanzēbadē. Rīkojums, ka ebrejiem absolūti aizliegts apmeklēt vācu atpūtas vietas.

Gērings: Varētu viņiem dot īpašas.

…Ebreju akciju laikā sadauzīti stikli par 3 miljoniem marku. Marggrāfa juvelieru veikalam «Unterden Linden» 1,7 miljoni zaudējumu, jo veikals pilnīgi izlaupīts.

Gērings: Delige un Heidrih, jums main dārglietās atkal ja-dabū rokā ar masu kratīšanām . . .

Samaksās apdrošināšanas biedrības.

Gērings: Vienu acumirkli. Jāsamaksā jums tā kā tā, jo

zaudējumi nedarīti vāciešiem. Bet jūs dabūsiet likumīgu aizliegumu maksāt tieši ebrejiem. Zaudējumi, kas jums jāsamaksā ebrejiem, jums arī ir jāsamaksā, taču nevis ebrejiem, bet gan finansu ministram. Ko viņš ar to iesāks, tā ir viņa darīšana.

Smērs: Feldmaršala kungs, es gribētu ierosināt, ka no pieteiktās summas — jāiekasē taču viens miljards — noteiktu zināmu procentu, manuprāt, 15 procentu, un šo procentu likmi vēl mazliet paaugstinātu, tā ka visiem ebrejiem būtu vienmērīgi jāmaksā, un no šā papildinājuma tad atlīdzinātu apdrošināšanas biedrībām.

G ē r i n gs: Ne, es nemaz nedomāju apdrošināšanas biedrībām naudu atmaksāt. Apdrošināšanas biedrības taču ir atbildīgas. Nē, nauda pieder valstij. Tas ir pavisam skaidrs. Tā jau būtu dāvana apdrošināšanas biedrībām. Jus šeit nācāt ar lielisku ierosinājumu. Viņi izpildīs. Esiet par to droši.

H e i d r i h s: 7500 sagrautu veikalu valsti. ..

Gērings: Es domāju, ka šīs saimnieciskās lietas vajadzētu pastiprināt ar politisku akciju virkni. Kultūras akcijas, lai tagad viss nāk klajā, un ebreji šai nedēļā viens divi dabūs pa kaklu.

(Seko ierosinājumi par ebreju izvākšanu no Vācijas ar īpašu izceļošanas iestāžu palīdzību.)

H e i d r i h s: Izolēšanai es gribētu ierosināt arī dažus tīri policejiskus pasākumus, kas ir vērtīgi ari tāpēc, ka tie psiholoģiski ietekmēs sabiedrisko domu, — piem., pazīšanas zīmi .katram ebrejam, nosakot: katram ebrejam Nirnbergas likumu garā jānēsā noteikta zīme. Та ir iespēja, kas atvieglos daudzas cirtas lietas — domāju, ka ekscesi neradīs nekādas briesmas — un kas mums atvieglos ari attieksmi pret ārzemju ebrejiem.

G ē r i n g s: Uniformu.

Heidrihs: Atšķirības zīmi. Та varētu izvairīties ari ,110 zaudējumiem, kas rod,as tāpēc, ka ārzemju ebrejiem, kas pec sava ārējā izskata neatšķiras ,no iekšzemes ebrejiem, jācieš līdzi.

G ē r i n g s: Bet, mīļo Heidri’n, jūs tomēr nevarēsiet iztikt citādi, kā vien ļoti lielos apmēros pilsētās ierīkojot geto. Tie ir jāraida.

Heidrihs: Visi šie pasākumi praksē organiski novedīs ,pie geto. Man jāsaka, šodien nevajag sākt celt geto. Bet ar šiem pasākumiem ebreji tiks automātiski iespiesti geto .tādā veidā, kā tika norādīts.

Funks: Ebrejiem jāsiaspiežas .pavisam cieši kopā. K,as ir 3 miljoni? Tur vienam jāstāv par otru. Viens mirst badā.

Heidrihs: Ierosinājumi atņemt ebrejiem šofera tiesības

(apdraud vāciešu dzīvību), aizliegt apmeklēt dziedniecības avotus … Es to pašu .ierosinu par slimnīcām. Ebrejs nevar gulēt slimnīcā kopā ar āriešu tautas locekli.

G ē r i n g s: Bet tais jādara pakāpeniski.

Heidrihs: Tas pats ir ar sabiedriskajiem satiksmes līdzekļiem.

Gēni mgs: Тае viss jā,apsver. Sīm lietām jānotiek citai pēc citas …

H e i d r i h s: Es gribētu tikai principā lūgt piekrišanu, tai mēs varētu šīs lietais ievadīt.

Gē rings: Vēl viens jautājums, mani kungi. Kā jūs vērtējat stāvokli, ja es šodien pasludinātu, kia ebrejiem p,ar īsodu tiek uzlikts šis viens miljards kā kontribūcija? [14]

В i г к e 1 i s43: Vīnieši būs ļoti mierā ar to.

Gebelss: Es domāju, vai ebrejiem ir iespēj,aims izvairīties, kaiut ko nolikt sāņus?

В r i nkim:a n i s: Tad jiaiu viņi izdara sodāmu pārkāpumu.

Gē rings: Es izvēlēšos tādu tekstu, ka Vācijas ebrejiem visiem kopā kā sods par neģēlīgo noziegumu utt. tiek uzlikta 1 miljardu liela kontribūcija. Tas trāpīs. Tie cūkas tik drīz vairs atkal neizdarīs otru slepkavību. Starp citu, es gribētu vēlreiz konstatēt: es nevēlētos būt ebrejs Vācijā.

Rīkojums

par Vācijas pavalstniekiem ebrejiem izpērkamo vainu 1938. gada 12. novembri

Ebreju naidīgā izturēšanās pret vācu tautu un valsti, nekautrējoties pat no gļēvām slepkavībām, prasa enerģisku prettriecienu un nesaudzīgu vainas izpirkšanu.

Tāpēc, pamatojoties uz 1936. gada 18. oktobra rīkojumu par četrgadu plāna realizēšanu (Reīchsgesetzblatt I, 887. lpp.), es nolemju:

§

Vācijas pavalstniekiem ebrejiem visiem kopā tiek uzlikts nomaksāt Vācijas valstij 1 000 000 000 marku lielu kontribūciju.

2- §

Noteikumus par tās realizēšanu izdod valsts finansu ministrs saziņā ar attiecīgajiem valsts ministriem.

Berlīnē 1938. gada 12. novembrī

EBREJU JAUTĀJUMA GALĪGAIS ATRISINĀJUMS» -SEŠI MILJONI NOGALINĀTO

Gērings pavēl izdarīt «organizatoriskus, lietišķus un materiālus» priekšdarbus ebreju iznīcināšanai

Lielvāou valstis1 Berlīnē 1941. VII

valsts maršale

Pilnvarnieks par četrgadiu plānu

Valsis .aizsardzības ministru padomes priekšsēdētāj®

Drošības policijas un SD priekšniekam SS grupenfīirer.aim47 H e i d r i h a m

В e r 1 i n ē

Papildinot Jums ,ar 1939. gaid:a 24. janvāra dekrētu doto uzdevumu, ciik iespējams, labvēlīgi atrisināt ebreju jautājumu izceļošanas vai evakuācijas veidā atbilstoši pašreizējiem apstākļiem, ar šo Juims uzdodu veikt visus vajadzīgas priekšdarbus organizatoriskajā, lietišķajā un materiālajā ziņā, lati atrisinātu vi.su ebreju jautājumu Vācijais ietekmes sfērā Eiropā.

Ciktāl te tiktu skartas citu centrālo instanču kompetences, jāiesaista ari tās.

Tālāk uzdodu Jums drīz iesniegt man kopēju uzmetumu par organizatoriskajiem, lietišķajiem un materiālajiem pasākumiem, lai īpaināktu ebreju jautājuma galīgo atrisinājumu.

pašr. par. Gērings

«Ebreju jautājumā pa šo laiku itin ka butu radusies skaidrība…»

Okupēto amstnumu apgabalu Berlīnē W 85, 1941. gaida 18.

valsts ministrs decembrī

Raiuhštrāsē 17/18

Telefons: 21 9515 un 39 50 46 Adrese ielegramam: Austrumu valsts ministrs

iNr. 1/1/156/41 is te pens valstis dokuments48

Tiek lūgts šo lietais numuru un saturu uzrādīt turpmākajā sarakstē

Izej. 'Nr. 394/41 stop. v. dok.

Slepens valsts dokuments Valsts komisāram Ostlamdē49

Riigā/valdihae centrs Tilzlite Ādolfa Hitlera ielā

Saturs: Ebreju jautājums1

Uz 1941. gada 15. novembra 'rakstu

Ebreju jautājumā pa šo laiku personīgās .pārrunās itin kā būtu radusies skaidrība. Kārtojot šo problēmu, saimnieciski apsvērumi principā nav ievērojami. Vispār tiek lūgts radušos jautā jumus nokārtot tieši ar augstāko SS un policijas priekšnieku.

Uzdevumā

Broiitigaims [15] 50

«Pēc izbrāķēšanas no 45 000 ebreju Osvencimā vismaz 10 000 Hdz 15 000 būs izlietojami kā darbaspēks»

Valsts galvenā drošības pārvalde Informatīvs ziņojums

Pieņemts

'stunda diena mēnesis gads 21.00 16 12 42

Steidz. Berlīnē Nū. Nr. 229793 1912. 16. XII 2100—Gr.—

SS reihsifīreram

patlaban lauka kam and,punktā Steidzami — slepeni —

Sakarā ar to, ika līdz 1943. gaida 30. janvārim pavēlēts pastiprināti piegādāt darbaspēku koncentrācijas nometnēm, attiecībā uz ebreju sektoru var rīkoties sekojoši:

1. Kopskaits: 45 000 ebreju.

2. Transportēšanas sakums: 1943. gada 11. janvāris. Transportēšanas beigas: 1943. gada 31. janvāris. (Sakarā

ar atvaļinājumā braucošo karavīru pastiprinātu pārvadāšanu valsts dzelzceļš laikā mо 1942. gaida 15. decembra līdz 1943. gad,a 10. janvārim nevar dolt speciālus vilcienus evakuēsanai.)

3. Sadalījums. 45 000 ebreju sadalās šādi: 30000 ebreju no Belostokas rajona — 10000 ebreju no Terezinas geto. No tiem 5000 ,ir (darba spējīgi ebreji, kas līdz šim izlietoti geto nepieciešamajos sīkākos darbos, un 5000 vispār darba nespējīgi, arī pāri par 60 gadiem veci ebreji. So izdevību vajag izmantot, lai geto izbūves interesēs pārāk lielo nometnes iemītnieku skaitu — 48000 —-mazliet samazinātu. Tam es lūdzu dot 'speciālu atļauju. Promve-šanai, tāpat ka līdz šim, ņems tikai tādus ebrejus, kam nav nekādu sevišķu pazīšanos un sakaru un nekādu augstu apbalvojumu.

— 3000 ebreju no okupētajiem Holandes apgabaliem. — 2000 ebreju no Berlīnes — kopā 45 000. Sājā skaitā — 45000 - ietverts airī darba nespējīgais pielikums (vecie ebreji un bērni). Brāķējot Osvencimā ieradušos ebrejus .ar lietderības mērauklu, vismaz 10 000 līdz 15000 būs noderīgi kā darbaspēks.

Drošības policijas un SD priekšnieks

— IV В 4 Klein А - 2093/42 Klein G (391)

Vietas izp. pašr. par. Millers SS grupenlirers

но

Valsts banka savas vajadzības pēc zelta sedza ar noslepkavoto zelta zobiem

SS galvenā administratīvi saimnieciskā pārvalde

Berlīnē 1942. 8. oktobrī Lihterfelde-Vest

«Unter den Eichen» 126—135

Tālruņi: vietējām sarunām 76 52 61

tālsarunām 76 51 01 Diktāta zīme:

Šefs A/Fr./B.

Atbildes raksta obligāti uzrādāms!

Izej. Nr. 892/42 slēp.

SLEPENI!

Par zelta zobiem SS reihsflreram Berlīnē Rcihsf īrer!

SLEPENI!

Drošības _arestā mirušo ieslodzīto zelta zobi saskaņā ar Jūsu pavēli tiek nosūtīti sanitārajai pārvaldei. Tur tos izlieto mūsu viru zobu labošanai.

SS oberfīrera Blašķes rīcībā jau tagad ir pāri par 50 kg zelta, ar ko var segt paredzamo vajadzību pēc cēlmetāliem nākošajos 5 gados.

Sai nolūkā uzkrāt vairāk zelta uzskatu par nelietderīgu tiklab aiz drošības apsvērumiem, kā arī izlietošanas interesēs.

Es lūdzu apstiprinājumu, ka no normāliem miršanas gadījumiem koncentrācijas nometnei pienākošos zelta zobus drīkst nosūtīt valsts bankai pret kvīti.51

Heil Hitler! Vietas izp. (—) Franks

AR/31/21/42. SS brigādefīrers un ieroču SS ģenerālmajors

Ari noslepkavoto upuru zobu protēzes SS prata likt lietā (Fotouzņēmums no Zaksenhauzenas nāves nometnes)

1000 slimu ebreju un ebreju ārstu un kopēju personāls «paliek Bergenbelzenā iznīcināšanai

nodala

Transporta priekšdarbi 1000 slimu ebreju uz Bergenbelzenu.

Transporta apsardzi dod Būhenvaldes koncentrācijas nometne, apsardze atgriežas atpaka|.

Reizē arī ebreju ārstu un kopēju .personāls, kas paliek Bergenbelzenā. 174 Daimlera-Benca kvalificētie strādnieki uz Frankfurti pie Maiņas. Transporta apsardze no šejienes, atgriežas atpakaļ.

1000 ebreju uz Mitelbavas koncentrācijas nometni izmantošanai darbā. Transporta apsardzi dod Būhenvalde. Steidzami jārealizē.

Darbaspēka izmantošanas vadītājs SS hauptšturmfirers

1945. 20. I

Pēc ierašanās koncentrācijas nometnē «darba spējīgos» «atstāja» bruņošanās uzņēmumiem koncentrācijas nometnē. Remus nošķīra no vecākiem un tūlīt pēc ierašanās kopā ar vecajiem un slimajiem, «vairs darba nespējīgajiem» ebrejiem nosūtīja «uz gāzi»«Vanze protokols» par 11 miljonu ebreju iznicināšanas plāniem

Slepens valsts dokuments!

Apspriedes protokols

I. 1942. gada 20. janvārī Berlīnē, Grosenvanzē Nr. 56—58 notikušajā apspriede par ebreju jautajuma galīgo atrisinājumu piedalījās:

gauleiters Dr. Meijers un reihsamtsieiters52 Dr. Leibbrants

valsts sekretārs Dr. Stukarts valsts sekretārs Neimanis

valsts sekretārs Dr. Freislers valsts sekretārs Dr. Bīlcrs

valsts apakšsekretārs Luters SS oberfīrers Klopfers ministeriāldirektors Kricingers

valsts ministrija okupētajiem Austrumu apgabaliem

valsts iekšlietu ministrija pilnvarnieks par četrgadu plānu

valsts tieslietu ministrija ģenerālgubernatūras53 pārvalde

ārlietu ministrija partijas kanceleja valsts kanceleja

SS grupcnfīrcrs Hofmanis Galvenā rases un koloni

zācijas pārvalde

SS grupenlīrers Millers Valsts galvenā drošības

pārvalde

SS oberšturmbanfīrers Eihmanis

SS oberiirers Dr. Sēngarts, drošības drošības policija un SD policijas un SD komandieris ģenerālgubernatorā

SS šturmbanfīrers Dr. Lange, droši- drošības policija un SD bas policijas un SD komandieris Latvijas ģenerāliecirknī kā drošības policijas un SD komandiera vietnieks Ostlandes valsts komisariātā

II. Drošības policijas un SD priekšnieks, SS obergrupenfīrers Heidrihs vispirms paziņoja, ka reihsmaršals [16] viņu iecēlis par pilnvarnieku Eiropas ebreju jautājuma galīgā atrisinājuma sagatavošanai un norādīja, ka šī apspriede sasaukta, lai radītu skaidrību principiālajos jautājumos. Tā kā reihsmaršals vēlējies, lai viņam nosūtītu uzmetumu par organizatoriskiem, lietišķiem un materiāliem pasākumiem attiecībā uz Eiropas ebreju jautājuma galīgo atrisinājumu, tad nepieciešams visām šajos jautājumos tieši iesaistītajām centrālajām instancēm kopīgi apspriesties, lai ieturētu paralēlu līniju.

Izstrādājot ebreju jautājuma galīgo atrisinājumu, vadība neatkarīgi no ģeogrāfiskajām robežām ir centralizēta SS reihs-fīrera un Vācijas policijas priekšnieka (drošības policijas un SD priekšnieka) rokās.

Drošības policijas un SD priekšnieks tad deva īsu pārskatu par līdzšinējo cīņu pret šiem pretiniekiem. Svarīgākie ir šādi momenti:

a) ebreju izstumšana no atsevišķām vācu tautas dzīves nozarēm,

b) ebreju izstumšana no vācu tautas dzīves telpas.

Realizējot šos centienus, kā vienīgā atrisinājuma iespēja pagaidām tika pastiprināta un plānveidīgi pasākta strauja ebreju izceļošanas paātrināšana no Vācijas valsts apgabaliem.

Pēc reihsmaršala pavēles 1939. gada janvārī tika nodibināta ebreju izceļošanas valsts centrāle, kuras vadību uzticēja drošības policijas un SD priekšniekam. Tai bija galvenokārt uzdevums

a) veikt visus pasākumus, lai sagatavotu pastiprinātu ebreju izceļošanu,

b) virzīt izceļošanas straumi,

c) atsevišķos gadījumos paātrināt izceļošanu. Uzdevuma mērķis bija legālā ceļā iztirīt vācu dzīves telpu no

ebrejiem.

Visām instancēm bija skaidrs, kādi trūkumi bija saistīti ar šādu izceļošanas forsēšanu. Tomēr pagaidam bija jāķeras pie tās, jo nebija citas atrisinājuma iespējas.

Turpmāk izceļošanas darbi bija ne tikai vācu problēma, bet arī problēma, ar kuru vajadzēja nodarboties iestādēm tajās zemēs, kuras bija izceļošanas mērķis resp., kurās notika ieceļošana. Izceļošanas centienus ārkārtīgi apgrūtināja finansiālās grūtības: dažādas ārzemju valdības paaugstināja iebraukšanas un apmešanas maksu, uz kuģiem trūka vietu, nemitīgi saasinājās ieceļošanas ierobežojumi vai aizliegumi. Par spīti šīm grūtībām, kopš varas saņemšanas līdz noteiktajai dienai, 1941. gada 31. oktobrim, bija panākta pavisam ap 537 000 ebreju izceļošana. No tiem

kopš 1933. gada 30. janvāra no Vecv.alsts . . . . ap 360000 kopš 1938. gada 15. marta no Austrij.as …. ap 147000 kopš 1939. gada 15. marta no Bohēmijas un Morāvijas protektorāta………..ap 30000

Izceļošanu finansēj.a paši ebreji resp. ebreju politiskās organizācijas. Lai novērstu proletarizejušos ebreju palikšanu, tika ievērots princips, ka turīgajiem ebrejiem jālinansē trūcīgo ebreju izceļošana; tādēļ atbilstoši tungumam noteica attiecīgu nodokli rc.sp. izceļošanas nodevu, ko izlietoja, Lai segtu finansiālās saistības sakara ar trūcīgo ebreju izceļošanu.

Līdzās izdevumiem markas bija vajadzīga arī valuta iebraukšanas un apmešanās maksas kārtošanai Lai saudzētu Vācijas valūtas krājumu, iekšzemes ebreju organizācijas uzaicināja ebreju finansu institūtus ārzemēs rūpēties par attiecīgā valūtas daudzuma sagādāšanu. Šeit šie ārzemju ebreji dāvināšanas ceļā līdz 1941. gada 30. oktobrim nodeva viņu rīcībā pavisam ap 9 500 000 dolāru.

Pa tam SS reihsfirers un Vācijas policijas priekšnieks sakarā ar izceļošanas briesmām karā un sakarā ar iespējām Austrumos aizliedza ebrejiem izceļot.

III. Kopš šā brīža ar attiecīgu iepriekšēju jirera atjauju kā turpmākā atrisinājuma iespēja izceļošanu aizstāja ebreju evakuē-šana uz Austrumiem.

Tomēr šīs akcijas uzlūkojamas tikai par pagaidu iespējām, taču šeit jau tiek uzkrāta tā praktiskā pieredze, kam ir svarīga nozīme attiecībā uz ebreju jautājuma nākamo galīgo atrisinājumu.

iiirop.a.s ebreju jautājuma galīgajā atrisināšanā ņemti vēra aptuveni 11 miljoni ebreju, kas pa atsevišķām zemēm sadalās s&amp;ko'oši:

Zeme Skaits

Ģenerālgubernatora …. 2 284 000

kopā: pāri par 11 000 000

Minētajā dažādu ārvalstu ebreju skaitā runa tomēr ir tikai par ticīgajiem ebrejiem, jo ebreju jēdzienā definīcijas pēc rasistiskiem principiem tur vēl pa daļai trūkst. Problēmas risināšana atsevišķās zemēs sadursies ar zināmām grūtībām attiecībā uz vispārējo nostāju un uztveri, it sevišķi Ungārijā un Rumānijā. Tā, piem., vēl šodien Rumānijā ebrejs par naudu viar iegādāties attiecīgus dokumentus, kas oficiāli apliecina, ka viņš ir citas valsts pavalstnieks.

Ebreju ietekme visās nozarēs PSR Savienībā ir zināma. Eiropas daļā dzīvo apmēram 5 miljoni, Āzijā tikko nepilns V2 miljons ebreju.

Pēc aroda ebreji PSRS Eiropas daļa sadalījas aptuveni šādi:

lauksaimniecībā…………9,1%

pilsētu strādnieki………..14,8%

tirdzniecībā ………….20,0%

valsts kalpotāji…………23,4%

privātos arodos — dziedniecībā, presē, teātrī utt. 32,7%

Galīgā atrisinājuma gaitā ebreji attiecīgā vadībā piemērotā veidā izmantojami Austrumos kā darbaspēks. Lielās darba kolonijās, atsevišķi vīriešus un sievietes, darba spējīgos ebrejus vedīs uz šiem apgabaliem būvēt ceļus, pie kam liela daļa, bez šaubām, atkritīs dabiskas samazināšanās ceļā.

Ar tiem, kas šādos apstākļos beigās paliks pāri, jo tā neapšaubāmi būs pretoties visspējīgākā daļa, vajadzēs attiecīgi rīkoties, jo šī daļa, būdama dabiska izlase, brīvā atlaista, var noderēt par dīgļa šūnu jaunai ebreju atdzimšanai. (Jāņem vērā vēstures pieredze.)

Praktiski realizējot galīgo atrisinājumu, Eiropu pārmeklēs no Rietumiem līdz Austrumiem. Vacijas teritorija, ieskaitot Bohē-mijas un Morāvijas protektorātu, jau dzīvokļu jautājuma dēļ vien un arī aiz citiem sociālpolitiskiem apsvērumiem jāņem priekšā pirmā.

Evakuētos ebrejus sākumā pakāpeniski nogādās tā sauktajos tranzīta geto, lai no turienes tos transportētu tālāk uz Austrumiem.

Lai vispār realizētu evakuāciju, SS obergrupenfīrers Heidrihs tālāk paskaidroja, svarīgs priekšnoteikums ir precīzi konstatēt, ar cik lielu personu skaitu būs darīšana.

Ir domāts ebrejus, kas vecāki par 65 gadiem, neevakuēt, bet gan nogādāt uz veeļaužu geto — domāta Terezīna.

Līdzās šīm vecuma grupām — no aptuveni 280 000 ebreju, kas 1941. gada 31. oktobrī atradās Vecvalstī un Austrijā, aptuveni 30% ir vecāki par 65 gadiem — ebreju veeļaužu geto uzņems arī karā smiagi ievainotos ebrejus un ebrejus ar kara apbalvojumiem (1 pakāpes dzelzs krustu). Šāds lietderīgs atrisinājums vienā rāvienā likvidēs daudzās iejaukšanās.

Atsevišķu lielāku evakuācijas akciju sakums lielā mērā bus atkarīgs no kara darbības attīstības. Attiecībā uz galīgā atrisinājuma apspriešanu mūsu okupētajos un ietekmētajos Eiropas apgabalos tikia ierosināts, lai attiecīgie ārlietu ministrijas referenti par to aprunātos ar kompelentajiem drošības policijas un SD referentiem.

Slovākijā un Horvātijā stāvoklis vairs nav pārāk grūts, jo būtiskie mezgla jautājumi šai ziņā tur jau ir gandrīz atrisināti. Rumānijā valdība pa šo Laiku arī ir iecēlusi pilnvarnieku ebreju jautājumos. Lai nokārtotu Ungārijā šo jautājumu, nepieciešams visdrīzākajā laikā iecelt Ungārijas valdībai padomnieku ebreju jautājumos.

Attiecībā uz priekšdarbu uzsākšanu šās problēmas nokārtošanai Itālijā SS obergrupenfīrers Heidrihs uzskata par lietderīgu uzturēt šai ziņā sakarus ar policijas priekšnieku.

Okupētajā un neokupētajā Francijā ebreju reģistrēšana evakuācijai, kā |oti ticams, noritēs bez lielām grūtībām.

Valsts apakšsekretārs Luters šai sakarā paziņoja, ka, dziļāk risinot šo problēmu, dažās zemēs, piemēram, ziemeļu zemēs, radīsies grūtības, tāpēc ieteicams šīs zemes pagaidām vē! atlikt. Tā ka šeit attiecīgais ebreju skaits ir niecīgs, tāda atlikšana tā kā ta neradīs nekādu būtisku traucējumu. Toties ārlietu ministrija domā, ka Eiropas dienvidaustrumos un Rietumos nebūs nekādu lielu grūtību.

SS grupenfīrers Hofmanis domā sūtīt Rases un kolonizācijas galvenās pārvaldes referentu līdzi uz Ungāriju vispārīgai orientācijai tad, kad drošības policijas un SD priekšnieks ķersies tur pie šīm lietām. Tika nolemts šo Rases un kolonizācijas galvenās pārvaldes referentu, kam nav jābūt aktīvam, pagaidām oficiāli norīkot par policijas atašeja palīgu.

IV. Galīgā atrisinājuma sagatavošanā Nīrnbergas likumiem zināmā mērā jābūt par pamatu, pie kam problēmas pilnīgas atrisināšanas priekšnoteikums ir ari jaukto laulību un jaukteņu jautājuma atrisināšana.

Drošības policijas un SD priekšnieks sakarā ar kādu valsts kancelejas priekšnieka rakstu vispirms teorētiski iztirzā šādus punktus:

1. Rīcība ar 1. pakāpes jaukteņiem.

1. pakāpes jaukteņi ebreju jaulajuma galīgā atrisinājuma ziņā

ir pielīdzināmi ebrejiem.

Sī rīcība nav attiecināma uz:

a) I. pakāpes jaukteņiem, kas precējušies ar vācu asiņu piederīgo, ja no šās laulības radušies bērni (2. pakāpes jaukteņi). Sie 2. pakāpes jaukteņi būtībā pielīdzināmi vāciešiem.

b) 1. pakāpes jaukteņi, kam partijas un valsts augstākas instances līdz šim piešķīrušas kaut kādās (dzīves) nozarēs speciālas atļaujas. Katrs atsevišķs gadījums no jauna jāpārbauda, pie kam nav neiespējami, ka jaunais lēmums ir jauktenim nelabvēlīgs.

Speciālās atļaujas piešķiršanai priekšnoteikumam vienmēr jābūt paša attiecīgā jaukteņa principiālajiem nopelniem. (Nevis vācu asiņu vecāku puses vai laulības puses nopelniem.)

1. pakāpes jauktenis, uz kuru nav attiecināma evakuācija, tiek sterilizēts, lai novērstu jebkādus pēcnācējus un galīgi atrisinātu jaukteņu problēmu. Sterilizācija notiek brīvprātīgi. Tomēr tas ir priekšnoteikums, lai varētu palikt Vācijas valstī. Sterilizētais «jauktenis» turpmāk ir atbrīvots no visiem ierobežojošajiem noteikumiem, kādiem tas līdz šim bijis pakļauts.

2. Rīcība ar 2. pakāpes jaukteņiem.

2. pakāpes jaukteņi principā tiek pievienoti vācu asiņu ļaudīm, izņemot sekojošus gadījumus, kad 2. pakāpes jaukteni pielīdzina ebrejiem:

a) 2. pakāpes jaukteņa izcelšanās no bastardu laulības (abas puses ir jaukteņi).

b) 2. pakāpes jaukteņa rasiski sevišķi nelabvēlīga āriene, kas viņu jau ārēji piedala pie ebrejiem.

c) Sevišķi slikti policijas un politiskie 2. pakāpes jaukteņa vērtējumi, kas liek secināt, ka viņš jūtas un rīkojas kā ebrejs.

Bet ari šie gadījumi tad nav uzskatāmi par izņēmumiem, ja 2. pakāpes jauktenis ir precējies ar vācu asiņu pārstāvi.

3. Laulības starp tlrasiņu ebrejiem un vācu asiņu pārstāvjiem. Katrā atsevišķā gadījumā šeit jāizlemj, vai ebreju puse evakuējama vai ari, ņemot vērā, kā tāds solis ietekmēs šās jauktās laulības vācu asiņu radiniekus, tā nosūtāma uz vecļaužu geto.

4. Laulības starp 1. pakāpes jaukteņiem un vācu asiņu pārstāvjiem.

a) Bez bērniem:

Ja laulībā nav dzimuši bērni, tad 1. pakāpes jaukteni evakuē resp. nosūta uz vecļaužu geto. (Tāda pati rīcība ka pie laulībām starp tlrasiņu ebrejiem un vācu asiņu pārstāvjiem, 3. punkts.)

b) Ar bērniem:

Ja laulībā piedzimuši bērni (2. pakāpes jaukteņi), tad tos, ja viņi pielīdzināti ebrejiem, kopā ar 1. pakāpes jaukteni evakuē resp. nosūta uz geto. Ja šie bērni tiek pielīdzināti vācu asiņu pārstāvjiem (likumā paredzētajos gadījumos), tad viņi nav evakuējami un līdz ar to ari 1. pakapes jauktenis.

5. Laulības starp 1. pakāpes jaukteņiem un 2. pakāpes jaukteņiem vai ebrejiem.

Sajās laulības (icsk. bērnus) ar abām pusēm rīkojas kā ar ebrejiem un tāpēc evakuē resp. nosūta uz vecļaužu geto.

6. Laulības starp 1. pakapes jaukteņiem un 2. pakāpes jaukteņiem. Abas laulāto puses tiek evakuētas resp. nosūtītas uz vecļaužu geto neatkarīgi no tā, vai bērni ir vai nav, jo iespējamie bērni rases ziņā parasti uzrāda spēcīgāku ebreju asiņu ietekmi nekā 2. pakāpes ebreju jaukteņi.

SS grupenlīrers Hoimanis aizstāv tādu viedokli, ka sterilizācija būtu jo plaši lietojama, jo vairāk tāpēc, ka jauktenis, ja viņam vajadzēs izvēlēties tikt evakuētam vai sterilizētam, labāk jaus sevi sterilizēt.

Valsts sekretārs Dr. Stukarts konstatē, ka jaukto laulību un jaukteņu jautājumu noregulēšanai nule minēto atrisinājuma iespēju praktiskā realizēšana šādā veidā radīšot bezgalīgi daudz administratīva darba. Lai pie visa cita katrā gadījumā ņemtu

vērā ari bioloģiskos faktus, valsts sekretārs Dr. Stukarts ierosināja sākt piespiedu sterilizāciju.

Lai vienkāršotu jaukteņu problēmu, tālāk būtu jāapsver iespējas tādā virzienā, ka likumdevējs varētu teikt: «Sīs laulības ir šķirtas.»

Attiecībā uz jautājumu par ebreju evakuācijas ietekmi saimnieciskajā dzīvē valsts sekretārs Neimanis paskaidroja, ka karam svarīgajos uzņēmumos nodarbinātos ebrejus, kamēr vēl nav iespējams viņus aizstāt, nevar evakuēt.

SS obergrupenfīrers Heidrihs norādīja, ka pēc viņa apstiprinātajām direktīvām šai laikā notiekošo evakuācijas akciju realizēšanai šos ebrejus tā kā tā neevakuētu.

Valsts sekretārs Dr. Bīlers konstatēja, ka ģenerālgubernatora apsveiktu, ja šā jautājuma galīgo atrisināšanu iesāktu ģenerālgubernatorā, jo transporta problēmai šeit nav pali svarīgākā nozīme un darbaspēka izmantošanas motīvi nekavētu šas akcijas norisi. Cik vien drīz iespējams, ebreji jāaizvāc no ģcnerālguber-natūras teritorijas, jo tieši šeit ebrejs ka sērgas izplatītājs nozīmē lielas briesmas un turklāt viņš, turpinādams spekulāciju, nemitīgi rada nekārtības valsts ekonomiskajā struktūrā. Bez tam no kādiem 27г miljoniem ebreju, par kuriem šeit ir runa, lielākā daļa esot darba nespējīgi.

Tālāk valsts sekretārs Dr. Bīlers konstatēja, ka ebreju jautājuma atrisināšanā ģenerālgubernatūrā noteicējs ir drošības policijas un SD priekšnieks un ka ģenerālgubernatūras iestādes viņa darbu atbalstīs. Viņam esot tikai viens lūgums, — lai ebreju jautājumu šai apvidū atrisinātu pēc iespējas drīz.

Noslēgumā pārrunāja dažādus atrisinājuma iespēju veidus, pie kam tiklab gauleiters Dr. Meijers, kā arī valsts sekretārs Dr. Bīlers aizstāvēja tādu viedokli, ka pašos attiecīgajos apvidos tūdaļ izdarāmi zināmi priekšdarbi galīgā atrisinājuma norisē, taču pie tam vajagot izvairīties sacelt nemieru iedzīvotājos.

Apspriede beidzās ar drošības policijas un SD priekšnieka lūgumu apspriedes dalībniekiem sniegt viņam attiecīgu atbalstu atrisinājuma darbu realizēšanā.

Starptautiskā Kara Tribunāla dokuments

SS reihsfīrers vēlas, «lai neviena vieta netikta runāts par īpašu rīcību pret ebrejiem …»

SS reihsfīrers Lauka komandpunkts …. 1943. g.

Personiskais štābs Slepens valsts dokuments!

Izej. Nr.

V.

2 noraksti

2. noraksts

Statistikas inspektoram pg Korherram Berlīnē

SS reihsfīrers saņēmis Jūsu statistisko ziņojumu par «Eiropas ebreju jautājuma galīgo atrisinājumu». Viņš vēlas, lai nevienā vietā netiktu runāts par «īpašu rīcību pret ebrejiem». 9. lappusē 4. punktam jāskan šādi:

«Ebreju transportēšanu no Austrumu provincēm uz Krievijas austrumiem:

Pārvesti pa grupām

caur nometni ģenerālgubernatorā………

caur nometni Vārtās64 apgabalā……….»

Citu formulējumu nedrīkst lietot.

Nosūtu Jums atpakaļ ziņojuma eksemplāru jau ar SS reihs fīrera atzīmēm un lūdzu šo 9. lappusi attiecīgi grozīt un tad to atkal atsūtīt atpakaļ.

Oberšturmbanfīrers

1 pielikums

Himlers: «Vai citas tautas sprāgst badā, tas mani interese tikai tiktāl, cik mums tās vajadzīgas kā vergi mūsu kultūrai…»

«…Viens princips katram SS vīram absolūti jāievēro: godīgiem, pieklājīgiem, uzticīgiem un biedriskiem mums jabut pret tiem, kam ir mūsu pašu asinis, un ne pret vienu citu. Vai citas tautas dzīvo labklājībā vai arī sprāgst badā, tas mani interesē tikai tiktāl, cik mums tās vajadzīgas kā vergi mūsu kultūrai, citādi tas mani neinteresē… Tas ir tas, ko es gribētu SS iepotēt un — kā es ticu — esmu iepotējis kā vienu no svētākajiem nākotnes likumiem: mūsu rūpes, mūsu pienākums ir mūsu tauta un mušu asinis, par to mums jārūpējas un jādomā, jāstrādā un jācīnās un ne par ko citu. Viss cits var mums būt vienaldzīgs .. . Es gribu šeit ar jums pilnīgi vaļsirdīgi parunāt par vienu visai smagu lietu. Mums savā starpā vienreiz jāizrunājas pavisam vaļsirdīgi, un tomēr pilnīgā atklātībā mēs par to nekad nerunāsim … Es le domāju ebreju evakuēšanu, ebreju tautas iznīcināšanu. Tas pieder pie lietām, ko viegli izrunā. «Ebreju tauta tiek iznīcināta,» ikviens partijas biedrs saka, «pavisam skaidrs, tas taču rakstīts mūsu programā. Ebreju izstumšana, iznīcināšana, mēs to izdarīsim.» Un tad viņi visi ierodas, krietnie 80 miljoni vāciešu, un katram ir savs godīgs ebrejs. Skaidrs, citi ir cūkas, bet šis viens ir lielisks ebrejs. No visiem, kas ta runa, neviens nav pats redzējis, neviens nav izturējis. Jūsu lielākā daļa zina, ko tas nozīmē, kad 100 līķu guļ līdzās, kad 500 guļ vai kad 1000 guļ. To izturēt un pie tam —• atskaitot kā izņēmumu cilvēciska vājuma izpaudumus — palikt krietnam. Tas ir darījis mūs cietus Ta ir mušu vēstures slavas lappuse, kas nekad nav uzrakstīta un ko nekad neuzrakstīs …»

S.S reihsfirers Himlers 1943. gada 4. oktobri kādai SS vaditaju grupai Poznaņā

«Vecu tekstiliju izmantošana no ebreju izsūtīšanas vietām»

Noraksts SLEPENI 1943. gada . . . februāri

Ziņojums

par vecu tekstiliju līdzšinējo izmantošanu no ebreju izsūtīšanas

vietām

No klatpīeliktā saraksta redzams līdz šim no Osvencimas un 1,.ubļinas nometnēm nosūtītais vecu tekstiliju daudzums no ebreju izsūtīšanas vietām. Pie tam sevišķi jāgriež vērība uz to, ka saņemts ļoti daudz lupatu. Tā dabiski samazinās lietojamo veco drēbju, it īpaši vīriešu drēbju komplektu daudzums. Tāpēc nebija iespējams pilnā apmērā apmierināt izvirzītās prasības pēc vīriešu drēbju komplektiem.

Sevišķas grūtības sagādāja transportēšana pa dzelzceļu. Ilgstošie transporta sastrēgumi kavēja aizvešanu, tā ka brīžam atsevišķās nometnes uzkrājās lieli daudzumi.

Sevišķi manāmi bija kopš 1942. gada decembra transportā uz Ukrainu pastāvošie sastrēgumi, kas aizkavēja nogādāt turp lurienes vācu tautības iedzīvotājiem paredzētās lietotās drēbēs. Tāpēc vācu tautības iedzīvotāju repatriācijas pārvalde novirzīja visu sūtījumu, kasbija domāts vācu tautības piederīgajiem Ukrainā, uz Lodzu un tur novietoja lielā noliktavā. Tiklīdz transporta stāvoklis atvieglosies, pārvalde sūtījumu sadalīs.

Lielā skaitā nepieciešamos vagonus varēja līdz šim iegūt likai visciešākajā sadarbībā ar valsts saimniecības ministriju un caur to. Arī turpmāk valsts saimniecības ministrija pūlēsies dabūt no valsts satiksmes ministrijas vagonus veco tekstiliju izvešanai no ģenerālgubernaluras, atsaucoties uz slikto stāvokli ar lekstilizejvielārn.

pašr. par. Pols

SS obergrupcnfīrers un ieroču SS ģenerālis

Viens vagons sieviešu matu… 22 000 pāru bērnu apavu

.

SARAKSTS

SLEPENI

Noraksts

PAR VECO TEKSTILIJU DAUDZUMU, KAS PĒC SS GALVENĀS ADMINISTRATĪVI SAIMNIECISKĀS PĀRVALDES PAVĒLES IZVESTS NO ĻUBĻINAS UN OSVENCIMAS NOMETNĒM

1. Valsts saimniecības ministrija

Lietotas vīriešu drēbes bez veļas……. 97 000 komplektu

Lietotas sieviešu drēbes bez veļas…….76 ПП0 komrdektu

Sieviešu zīda veļa…………. 89 000 komplektu

kopā: 34 vagoni

Lupatas 400 vagonu 2 700 000 kg

Pēļi un spilveni 130 vagonu 270 000 kg

Sieviešu mati 1 vagons 3 000 kg

Vecas tekstilijas 5 vagoni 19 000 kg_

kopā: 2 992 000 kg

kopā: _536 vagoni_

.570 vagonu

2. Vācu tautības iedzīvotāju repatriācijas pārvalde

kopa: 211 vagonu3. Valsts jaunatnes vadība — provinces pārvalde

Lietotas vīriešu drēbes …. 4 000 komplektu

Vīriešu mēteli . 4 000 gabalu

Vīriešu apavi……. 3 000 pāru

Lietotas sieviešu drēbes . . 4 000 komplektu

Sieviešu mē!e]i . . …. 4 000 gabalu

Sieviešu apakšveļa….. 3 000 komplektu

Sieviešu puloveri…… 20 000 gabalu

Sieviešu p-ickšauti … . 5000 gabalu

Dažādas šalles…… 6 000 gabalu

Sieviešu apavi…… 3 000 pāru

4. Uzņēmums «Heinrihs»

Lietotas vīriešu drēbes …. 2 700 komplektu

5. «IG Farbenindustrie» Osvencimā

Lietotas vīriešu drēbes … 4 000 komplektu

6. «Tota» organizācija55 — Rīgā

Lietotas vīriešu drēbes …. 1 500 komplektu

7. Fīrera ģenerālinspektors par automobiļu transportu

Lietotas vīnešu drēbes . . . 1 000 komplektu

Vīriešu apakšveļa…… 1 000 „

Vīriešu apavi …. I 000 „

Vīriešu mēteli . ….. 1 000 gabalu

8. Koncentrācijas nometnes

Vīriešu svārki……. 28 000 gabalu

Vī’iešu bikses…… 25 000

Vīriešu apavi . . ,_. 100 000 pāru_

kopa: … 44 vagoni_

pavisam: . . . 825 vagoni

Noraksts pareizs: (paraksts)

SS hauptšturmfīrers

Slepens pavēlniecības dokuments» par 94 000 vīriešu pulksteņu un 33 000 sieviešu pulksteņu izlietošanu

SS Galvenā administratīvi Berlīnē 1943. gada 13. maija

saimnieciskā pārvalde

Tālruņi: vietējām sarunām 7638 01 tālsarunām 76 83 05

Ierakstīt Slepens pavēlniecības dokuments 33/110

Priekšnieks A/pr/3

Atbildes rakstā visādā ziņā uzrādīt!

0109/43. g. Kdpf.

Saturs: Ebreju slēptās un zagtās mantas izlietošana

SS reihsfīreram Berlīnē

Reihsfīrer!

1) Līdz 1943. 30. IV saņemti:

94 000 gabalu vīriešu pulksteņu 33 000 ,, sieviešu pulksteņu

25 000 „ pildspalvu

14 000 „ automātisko zīmuļu

3 500 ,, kabatas portfeļu

4 000 ,, naudasmaku

130 000 „ žilešu

7500 „ skujaino aparātu un bārdas nažu

400 „ matu griežamo mašīnu

14 000 „ visādu šķēru

2) No tiem sakārtoti lietošanai un sagatavoti nosūtīšanai:

8 000 „ pildspalvu

100 000 ,, žilešu

5000 „ skujamo aparātu

400 ,, matu griežamo mašīnu

14 000 šķēru . .

7 000 gabalu vīriešu pulksteņu (no 1943. 1. V katru mēnesi vēl sagatavos nosūtīšanai 2 500 pulksteņu, tātad šogad vēl klāt aptuveni 20 000 gabalu)

No šiem lietošanai sakārtotajiem daudzumiem jau nosūtīti:

4000 gabalu skujamo aparātu | tirgotavām pārdošanai 100 000 „ žilešu /

1 000 „ jaunu vai gandrīz jaunu skujamo aparātu SS la

zaretēm no frontes atvestajiem SS vīriem 400 „ matu griežamo mašīnu ) koncentrācijas nometņu

250 „ bārdas nažu f frizētavām

Šķēres tika sadalītas šādi:

Drēbnieku šķēres un papīra šķēres pret samaksu nodotas tehniskām vajadzībām Vācijas bruņošanās rūpnīcām. Rokdarbu, nagu un mājturības šķēres bez atlīdzības nodotas Lēbensbornas biedrībai

Medicīnas šķēres nodotas koncentrācijas nometņu ārstiem. Frizieru šķēres saņem karaspēka frizētavas koncentrācijas nometnēs.

3) Salabotos vīriešu pulksteņus es ieteicu sadalīt šādi:

a) katra kaujas divīzija tūdaļ saņem 500 gabalu,

SS Ādolfa Hitlera leibštandarts, no 1943. g. 1. X vēlreiz divīzija «Das Reich», «Miroņgalvas» 500 gabalu, divīzija jau saņēmušas katra pa 500:

pulksteņiem

b) zemūdeņu komandas tūdaļ dabū 3 000 gabalu, no 1943. 1. X vēlreiz 3 000 gabalu,

c) koncentrācijas nometnes saņem filiālēm, posteņu priekšniekiem utt. pēc komandanta lēmuma: pa 200 gabalu katra.

Tas ir kopā ap 25 000 pulksteņu; atlikums 2 000 pulksteņu.

Pildspalvas:

katra kaujas divīzija saņem 300 gabalu zemūdeņu komandas „ 2 000 gabalu

Atlikums 1 500 gabalu.

I līdzu izlemt, kas darāms ar 33 000 gabalu dāmu pulksteņu.

4) No ebreju slēptās un zagtas mantas bez tam vēl ir:

a) vairāki simti numismātiski ļoti vērtīgu zelta un sudraba monētu (daļa no tām no laika pirms mūsu ēras) ar lielu kolekcionāru vērtību,

b) 4 lielas kastes ar vērtīgām vēstuļu marku kolekcijām, starp tām komplektētas kolekcijas katra 40 000 marku vērtībā un vairāk,

c) apm. 5 000 pulksteņi ar visdārgākajiem Šveices mehānismiem, tīra zelta un platīna korpusā, daļēji ar īstiem dārgakmeņiem greznoti (zelta pulksteņi ar mazvērtīgu mehānismu vai arī neizskatīga, bezgaumīga veida jau nodoti valsts bankai pārkausē-šanai),

Par 4) es lūdzu izlemt, vai

1) monētu kolekcijas var nodot valsts bankas naudas muzejam,

2) kas jādara ar pastmarku kolekcijām,

3) vai pulksteņus drīkst nodot valsts bankai pārdošanai ārzemēs vai arī šie pulksteņi vai viena daļa no tiem (skaistākie un vērtīgākie eksemplāri) jāpatur speciālai izlietošanai.

Ir arī zināms skaits tīra zelta pildspalvu un automātisko zīmuļu. Vai tie nododami valsts bankai pārdošanai ārzemēs vai ari pārkausēšanai?

Heil Hitler!

Vietas izpildītājs SS grupenfirers un ieroču SS ģenerālleitnants (paraksts)

Valsts zelta fondu palielināja ar «mirušo» ieslodzīto zeltu

Ieroču SS garnizona ārsts Veimārā-Būhenvaldē 1944. gada

V e i m ā r ā 25. maijā

S/AZ.: 14 f/5.44—Sch./Wi

Saturs: Par zelta zobu izņemšanu ieslodzītajiem.

Pamats: SS reihsfirera 1940. g. 23. IX pavēle, tur. Slēp. izej. R. Nr. 941/42

1942. 23. XII D I 1 AZ.: 14 c/9/Ot. U.

Galvenajai administratīvi saimnieciskajai pārvaldei Pārvaldes grupa D — koncentrācijas nometne Orānienburgā

Saskaņā ar iepriekš minēto pavēli 1944. gada maijā no mirušajiem ieslodzītajiem 30 gadījumos iegūts 241,45 g cēlmetāla (zelta).

Sis daudzums nodots šejienes pārvaldes priekšniekam pret kvīti. Ikreiz izdarīta attiecīga atzime ieslodzīto lietā.

Ieroču SS garnizona ārsts Veimārā (paraksts)

SS hauptšturmfīrers

Nr. 1.

Pārvaldes D III priekšniekam Orānienburgā,

Buhenvaldes koncentrācijas nometnes komandantam un Biilienvaldes koncentrācijas nometnes pārvaldes priekšniekam.

No okupētajiem apgabaliem SS vagoniem transportēja noslepkavoto apavu: иг Vāciju. Put pei atbrīvošanas koncentrācijas nometnes cel atrada simtien tūkstošiem pāru viriešu, sieviešu un bērnu apavu

Zvēriska neaizsargātu cilvēku aplaupīšanas un slepkavošanas akcija deva pāri par 100 miljonu marku

a) Nosūtītas vērtības

«Reinharda» akcijā iegūtās vērtības tika nosūtītas uz Berlīni SS galvenajai administratīvi saimnieciskajai pārvaldei nodošanai tālāk valsts bankai resp. valsts ekonomikas ministrijai, un proti:

a) markas, pavisam…….. 53013 133,51 marka

b) valūta banknotēs no visām galvenajām zemēm pasaulē (pie kam vērā

ņemami */2 miljona dolāru) kopvērtībā 1 452 904,G5 markas

c) valūta zelta monētās kopvērtībā . . 843802,75 markas

d) cēlmetāli (aptuveni 1800 kg zelta un

ap 10 000 kg sudraba stieņos) kopvērtībā ………… 5 353 934,— markas

e) citas vērtslietas, piem., rotaslietas,

pulksteņi, brilles utt. — (pie kam sevišķi vērā ņemams karaspēka vienības rīcībā nodotais pulksteņu skaits, no kuriem kādi 16 000 ir lietojami un kādam 51000 vajadziga labošana) . . 26089800,— markas

f) ap 1000 vagonu aužamo diedziņu kopvērtībā ………… 13 294 400,— markas

Kopa: 100 047 983,91 marka

Diedziņu šeit vel ir apmēram 1000 vagonu, citu vērtību — kādi 50 procenti no augšā minētajām vērtībām, kas vēl jāskaita un jānovērtē. Turklāt jāuzsver, ka ieguldītās vērtības nocenotas, pamatojoties uz oficiāli noteiktā kursa resp. cenām, kas kā apgrozības vērtības tomēr ir daudz augstākas, piemēram, pārdodot dārgakmeņus vai cēlmetālus ārzemēs, jo tur tieksme pārvērst naudu vērtslietās ir lielākā nekā pie mums. Bez tam pardošana ārzemēs dod mums valūtu. Ja šeit šīs cenas ņemtas par vērtības pamatu, tad tas noticis tādēļ, lai varētu gūt ainu par nosūtītajām vērtībām, vispār šis aprēķins nav tik noteicošs. Ieņēmumu vērtība ir galvenokārt tāda, ka tā varēja iegūt tik lielu daudzumu nepieciešami vajadzīgo izejvielu un ka uz sagrābto vērtību pamata var nodrošināt valutas pieplūdumu un tā valsts iestādes atkal var iepirkt izejvielas.

Klāt pielikts 1 sīks saraksts.

Globočņiks,56

SS grupenfīrers un policijas ģenerālleitnants

«Pulksteņi pašiem uzticamākajiem un cienīgākajiem SS divīziju locekļiem…»

SS galvenās administratīvi saimnieciskās Berlīnē 1944. gada 29. nov.

pārvaldes priekšnieks

Pārv. (Reinh.) Fu/Ro Slēp. Izej. Nr. 91/44 Saturs: Pulksteņu sadalīšana ieroču SS locekļiem

SLEPENI

SS reihsfīreram Berlīnē SW 11 Prinča Albrehta ielā 8

Reihsfīrer!

Pārvaldes grupai D Orānienburgā patlaban ir

20 000 kabatas pulksteņu

4 000 rokas pulksteņu

3 000 modinātāju un stila pulksteņu

5 000 pildspalvu

24 aklo pulksteņi 80 hronometru.

Pulksteņi un pildspalvas ir salabotas un gatavas nosūtīšanai.

Tāpat kā pērn, esmu nodevis ieroču SS divīziju rīcībā zināmus kontingentus pēc klātpieliktā sadalījuma. Šīs davanas jūsu vārdā izsniedz pašiem uzticamākajiem un cienīgākajiem divīziju locekļiem. Tā ka mūsu rīcībā ir vairs tikai nedaudz laika, esmu sadalījuma plānu jau pieņēmis un lūdzu Jūs to apstiprināt.

24 aklo pulksteņi paredzēti Galvenajai sanitārajai pārvaldei, 80 hronometri — SS galvenajai vadības pārvaldei.

Pārvaldes grupa D patlaban labošanā ir pavisam

a) 100 000 rokas pulksteņu 39 000 kabatas pulksteņu

7 500 modinātāju un stila pulksteņu 37 500 automātisko zīmuļu 16 000 pildspalvu

b) 350 kabatas pulksteņu, zelta

40 kabatas pulksteņu, zelta ar briljantiem 1 200 rokas pulksteņu, zelta 175 rokas pulksteņi, platīna vai zelta ar briljantiem Ja jūs vēlētos vēl tālāku sadalījumu, tad, sākot ar 1944. gada 11. decembri, mūsu rīcībā ik dienas jau būs 180 gabalu no a) punktā nosauktajiem pulksteņiem.

b) punktā minēto pulksteņu labošana virzās tikai lēnām uz priekšu, jo trūkst aizstājamo daļu un jāievēro nepieciešamie piesardzības soļi.

Heil Hitler!

Pols,

SS obergrupenfīrers un ieroču SS ģenerālis

Hitlers bija ļoti sīki informēts par iznīcināšanas plāniem

Berlīnē W 35. 1943. gada 19. aprīlī Potsdamas ielā 61

Statistikas inspektors

Izej. Nr. 48/43 slēp. valsts dok.

SLEPENS VALSTS DOKUMENTS

SS oberšturmbanfīrers Dr. R. Brants SS reihsfīrera personiskais štābs

Berlīnē

Mī|o pg Brant!

Savu neseno 16 lappušu lielo ziņojumu par ebreju jautājuma galīgo atrisinājumu es sastādīju reihsfīrera informēšanai, kā reihsfīrers man to mutvārdiem bija pavēlējis.

Sakarā ar reihsfīrera jauno — 1943. gada 1. aprīļa pavēli drošības policijas un SD priekšniekam izgatavot iesniegšanai fīreram saīsinātu ziņojumu ar skaidru bilanci es pirms dažam dienām piesūtīju Valsts galvenajai drošības pārvaldei noraksta klātpielikto ziņojumu uz 6V2 lappusēm, lai ta to iesaistītu savā kopēja pārskatā

Gadījuma, ja reihsfīrers nebūtu gluži vienis pratis, es gribētu piezīmēt: par spīti visiem pūliņiem, nav iespējams izstrādāt galīgu bilanci par noteiktu laika posmu visai pašreizējai valstij. Tāpēc līdzās kopējai bilancei ar mainīgu sākuma datumu esmu devis dažādas daļējas bilances. Pašreizējie dažadie sakuma un noslēguma skaitli uzrāda vietām starpību ap simtiem tūkstošiem ebreju. Esošie ebreji arī uz esošo datu pamata nav, kā tas būtu vēlams, iedalāmi ebrejos, ko izmanto kā darbaspēku, ebrejos koncentrācijas nometnēs, vec|aužu geto un privileģētajās jauktajās laulībās, tā ka atlikums tūda| būtu evakuējams. Tiklab par darbā izmantotajiem ebrejiem, ka arī par ebrejiem koncentrācijas nometnēs pašreizējie dati nedod iespēju taisīt drošus secinājumus par ebreju teritoriālo piederību (neatkarīgi no viņu pavalstniecības). Tāpēc man šeit vajadzēja atteikties no galigas bilances, taču skaitļi paši par sevi dod izmantojamu pieturas punktu.

I pielikums, slepens valsts dokuments

H e i 1 H i 11 e rl (paraksts)

SS vīri — slepkavas tika apbalvoti

Augstākais SS un policijas Triestā 1943. gada 4. novembri priekšnieks operatīvajā joslā

Adrijas piekrastē Gl./GO. — Izej. Nr. 225/43

SS reihsfīreram un Vācijas policijas priekšniekam Heinriham Himleram

Berlīnē

Reihsflrer!

Ar 1943. gada 19. oktobri esmu pabeidzis Reinharda akciju, ko es realizēju ģenerālgubernatorā, un visas nometnes likvidējis.

Kā noslēguma atainojumu atļaujos klātpielikto mapi pasniegt Jums, reihsfīrer.

Mani novērojumi Ļubļinā rādīja, ka ģenerālgubernatorā un it īpaši Ļubļinas rajonā ir darīšana ar sevišķu sērgas izplatīšanas perēkli, tāpēc es mēģināju šos draudu momentus uzskatāmi parādīt. Varbūt izrādīsies, ka nākotnei ir noderīgi norādīt uz šo briesmu izolēšanu. Bet, no otras puses.es mēģināju parādīt izmantošanu darbā, no ka redzams ne vien darba daudzums, bet arī tas, ar cik nedaudziem vāciešiem bija iespējams izmantot tik milzīgu darbaspēku. Katrā ziņa šodien tas jau kļuvis tik liels, ka par to interesējas ievērojamas rūpniecības nozares.

Pa to laiku esmu šīs darba nometnes nodevis SS obergru-penfīreram Polam.

Es lūdzu, reihsfīrer, izskatīt šo mapi.

Kādā apmeklējumā reihsfīrers man ļāva cerēt, ka par sevišķiem nopelniem šajā grūtajā uzdevumā pēc darbu noslēguma varētu tikt piešķirti daži dzelzs krusti. Es ludzu, reihsfīrer, paziņot, vai drīkstu sagatavot par to ierosinājumus.

Atļaujos norādīt, ka par Varšavas operāciju, kas bija samērā maza daļa no kopējā darba, turienes SS un policijas priekšnieka vienībām arī tika piešķirti tādi apbalvojumi.

Būtu Jums, reihsfīrer, ļoti pateicīgs par šā jautājuma pozitīvu atrisinājumu, jo es labprāt redzētu, ka manu vīru sūrais darbs tiek atalgots.

Hell Hitler!

SS grupenfīrers un policijas ģenerālleitnants Globočņiks

Himlera pateicība par «Reinharda akcijas» sekmīgo realizēšanu

SS reihsfīrers Lauka komandpunkts, 1943. gada 30. novembri RF/M.

Augstākajam SS un policijas priekšniekam Adrijas piekrastes operatīvajā joslā SS grupenfīreram Globočņikam

Triestā

Miļo Globusi

Apliecinu, ka esmu saņēmis Jūsu 1943. gada 4. novembra vēstuli un ziņojumu par Reinharda akcijas pabeigšanu. Tāpat pateicos Jums par man atsūtīto mapi.

Izsaku Jums savu pateicību un atzinību par Jūsu lielajiem un vienreizējiem nopelniem, kādus Jūs esat guvis Reinharda akcijas realizēšanā visas vācu tautas labā.

Heil Hitler!

Patiesi Jūsu H. H.

SS slepkavību propaganda saskaņa ar ārlietu ministriju

SS reihsfīrers Lauka komandpunkts, 1943. gada maijā

Izej. Nr. 4

RF/F

SLEPENI

Drošības policijas un SD priekšniekam SS grupenfīreram Dr. Kaltenbrunneram

Berlīnē

Mī|o Kaltenbrunner!

Esmu pasūtījis lielā skaitā grāmatu «Ebreju rituālslepkavī-bas» un likšu tās izdalit visiem līdz pat štandartenfīreriem. Nosūtu Jums vairākus simtus gabalu, lai Jūs tos varētu izdalīt savām operatīvajām komandām un pirmām kārtām tiem vīriem, kam darīšana ar ebreju jautājumu.

Sakarā ar šo grāmatu dodu šādus rīkojumus:

1. Tūdaļ visur jāizdara izmeklēšana par ebreju rituālslepkavī-bām, kur ebreji vē! nav evakuēti. Tādi gadījumi jāceļ gaismā un par tiem man jāziņo. Tad mums šai virzienā jāsarīko vairākas prāvas.

2. Viss rituālslepkavību jautājums jāpārņem ekspertiem Rumānijā, Ungārijā un Bulgārijā. Es domāju, ka tad mēs šos rituālslepkavibu gadījumus aplūkosim savā presē, lai tā atvieglotu ebreju izvākšanu no šīm zemēm. Pats par sevi saprotams. ka šadas lielas var tad darīt tikai ar ārlietu ministrijas ziņu.

3. Apsveriet, vai, sadarbojoties ar ārlietu ministriju, mēs nevarētu iekārtot tīri antisemitisku nelegālu raidītāju Anglijai un Amerikai. To varētu apgādāt ar materiālu, kas — tāpat kā to darīja avīze «Sturmer» cīņu laikā — tiktu pasniegts angļiem un amerikāņiem. Uzskatu, ka sensacionāls ietērps šeit tieši būtu ļoti svarīgs. Es lūdzu saistīties ar SS grupeniīreru Dr. Martinu, lai iegūtu vienu vai otru avīzes «Sturmer» līdzstrādnieku.

Bez tam nekavējoties jānorīko darbā cilvēki, kas Anglijā pārzinātu un kontrolētu tiesu ziņas un policijas sludinājumus, ka pazudis kāds bērns, lai tad mēs pa saviem raidītājiem varētu dot attiecīgas isas ziņas, ka X vietā pazudis bērns un droši vien te darīšana ar ebreju rituālslepkavību.

Visuma domāju, ka ar plašu antisemitisku propagandu angļu un varbūt pat krievu valodā, ļoti plaši izmantojot rituālslepkavibu propagandu, mēs varētu ārkārtīgi aktivizēt antisemītismu visā pasaulē.

Lūdzu Jūs šos jautājumus pārrunāt ar saviem līdzstrādniekiem un jau veikt zināmus priekšdarbus, lai tad iesniegtu man priekšlikumu.

Heil Hitler!

Jūsu

pašr. par. H. Hinders PS.

Ludzu ari iesaistīt grāmatas autoru

2) Majoru apakšpulkvedi Zuhaneku informēt

Eihmanis, RSHA IV pārvaldes nodaļas vadītājs, «piegādāja ebrejus iznīcināšanas iestādēm»

Es, Vilhelms Hetls, ar šo zem zvēresta liecinu:

Mans vārds ir l)r. Vilhelms Hetls, SS šturmbanfīrers (SS majors). Līdz Vācijas sabrukumam strādāju par referentu un gru-penleitera vietas izpildītāju Valsts galvenās drošības pārvaldes VI pārvaldē.

RSHA VI pārvalde bija tā sauktā SD ārzemju pārvalde un nodarbojās ar izlūkošanu visās zemēs pasaulē. Tā aptuveni atbilst angļu Intelligence Service. Grupa, pie kuras es piederēju, nodarbojās ar izlūkošanu Eiropas dienvidaustrumos (Balkānos).

1944. gada augusta beigās man bija saruna ar SS oberšturm-banfīreru Ādolfu Eihmani, kuru pazinu kopš 1938. gada. Saruna notika manā dzīvoklī Budapeštā.

Tolaik Eihmanis, cik zinu, bija nodaļas vadītājs Valsts galvenās drošības pārvaldes IV pārvaldē'(gestapo), un bez tam Him-lers viņam bija uzdevis visas Eiropas zemēs izķert ebrejus un transportēt uz Vāciju. Toreiz Eihmani stipri bija ietekmējusi Rumānijas izstāšanās no kara, kas bija notikusi tajās dienās. Tālab viņš arī bija atnācis pie manis, lai informētos par militāro stāvokli, par ko es ik dienas saņēmu ziņas no Ungārijas Honved (kara) ministrijas un no ieroču SS komandiera Ungārija. Viņš izteica savu pārliecību, ka tagad Vācija esot karu zaudējusi un viņam personiski vairs neesot nekādu izredžu. Viņš zinot, ka Apvienotās Nācijas viņu uzskatot par vienu no galvenajiem kara noziedzniekiem, jo uz viņa sirdsapziņas esot miljoniem ebreju dzīvību. Es viņam jautāju, cik daudz tas ir; uz to viņš atbildēja, ka skaits gan esot ļoti liels valsts noslēpums, taču viņš man to pateikšot, jo man ari kā vēsturniekam tas esot interesanti, un viņš no sava komandējuma uz Rumāniju droši vien vairs neatgr:ezīšot;es. Pirms neilga laika viņš esot sagatavojis ziņojumu Himleram, jo tas gribējis precīzi zināt nogalināto ebreju skaitu. Te viņš, pamatojoties uz savu informāciju, esot guvis šādus rezultātus:

Dažādās iznīcināšanas nometnēs nogalināti aptuveni četri miljoni ebreju, turklāt vēl divi miljoni citāda veidā gājuši bojā, pie kam lielāko daļu no tiem nošaujot nogalinājušas drošības policijas operatīvās komandas karā pret Krieviju.

Himlers neesot bijis ar ziņojumu apmierināts, jo, pēc viņa domām, nogalināto ebreju skaitam vajagot būt lielākam par 6 miljoniem. Himlers paskaidrojis, ka viņš atsūtīšot pie Eihmaņa no savas statistiskās pārvaldes vienu vīru, lai tas uz Eihmaņa materiālu pamata sagatavotu jaunu ziņojumu, kurā būtu izstrādāts precīzs skaitlis.

Man jādomā, ka šī informācija, ko Eihmanis man sniedza, bija pareiza, jo viņam noteikti bija daudz labāks pārskats par noslepkavoto ebreju skaitu nekā visām citām personām, par ko

te var būt runa. Pirmkārt, viņš ar savām speciālkomandām, tā sakot, «piegādāja» ebrejus iznīcināšanas iestādēm un tāpēc precīzi zināja šo skaitli, un, otrkārt, viņš kā nodaļas vadītājs RSHA IV pārvaldē, kas bija kompetenta arī ebreju jautājumos, bez šaubām, vislabāk zināja citādā veidā bojā gājušo ebreju skaitu.

Turklāt tai brīdī Eihmani notikumi bija tā noskaņojuši, ka viņam nemaz nebija nodoma man sacīt kaut ko nepatiesu.

Es pats tāpēc skaidri zinu šās sarunas sīkumus, ka tā mani gluži saprotami bija ļoti saviļņojusi un es jau arī pirms Vācijas sabrukuma biju par to sniedzis sīkākas ziņas kādai amerikāņu iestādei, kas atradās neitrālā ārvalstī un ar ko man tolaik bija sakari.

Es zvēru, ka šo liecību esmu devis brīvprātīgi un bez piespiešanas un ka ši liecība pēc manas labākās apziņas un sirdsapziņas atbilst patiesībai.

Dr. Vilhelms Hetls

Ar zvērestu apstiprināts paskaidrojums Starptautiskajā Ķara Tribunālā

Kādas nezināmas ebrejietes vēstule

(Atrasta viņas izārdītajās drēbēs)

Pēdējā vēsts no kādas ebrejietes, ko pēc dažām dienām, 1943. gada aprīļa beigās, iznīcināja.

Tarnopolē 1943. gada 7. aprīlī.

Mani dārgie!

Iekām aizeju no šās pasaules, gribu atstāt Jums, mani mīļie, dažas rindiņas. Ja šī vēstule kādreiz sasniegs Jūs, manis un neviena no mums vairs nebūs. Mušu gals tuvojas. Visi to jūt, zina to. Mēs visi, gluži tāpat kā jau nogalinātie nevainīgie, neaizsargātie ebreji, esam nolemti nāvei. Tuvākajā laikā karta pienāks arī mums, nelielai saujiņai, kas vēl palikusi šai cilvēku slepkavošanā. Mums nav nekādas izejas, lai glābtos no šās briesmīgās, drausmīgās nāves.

Jau pašā sākumā (1941. gada jūnijā) nogalināja kādus 5000 vīriešus, tai skaitā arī manu viru. Sešas nedēļas vēlāk pēc piecu dienu ilgas meklēšanas līķu vidū (viņus nogalināja pie ķieģeļnī-cas un no turienes aizvilka uz kapsētu) es atradu arī viņa līķi. Tai dienā rnana dzīve beidzās. Pat savos meitenes sapņos nebiju varējusi vēlēties sev labāka un uzticamāka dzīves drauga. Tikai divus gadus un divus mēnešus man bija lemts būt laimīgai. Un tagad? Nogurusi līķi meklējot, biju «priecīga», kad atradu viņa līķi, — vai iespējams šīs mokas izteikt vārdos?

… Ar Dāvidu viss ir «galā». Ai, cik viņam tagad labi. Viņam viss aiz muguras. Mūs vēl gaida nāves lode. 31. augustā sākās liela akcija. Toreiz mēs zaudējām savu mīļoto, labo, pašaizliedzīgo māti. Bija vajadzīgi 3000 cilvēku. Protams, tas bija atkal jauns triks. Strādājošām personām un viņu ģimenes locekļiem policija iespieda darba dokumentos speciālu spiedogu, un viņi ilin kā tika atbrīvoti no šās akcijas. Atkal, tāpat kā martā, esot rima par darba nespējīgajiem un bērniem. Atkal mūsu pašu ebreju kārtības sargi meklēja dzīvokļos un slēptuvēs savus nāvei lemtos upurus.

Bubis un es gājām uz darbu. Māmiņa un tētis palika mājās. Viņiem taču bija «dzīvības spiedogs»! Mūs nelaida ārā pa geto robežas vārtiem. Bubi un mani aizveda uz laukumu, kur sapulcēja upurus, un mēs bijām pārliecināti, ka dzīvi netiksim prom. Daudzus nošāva turpat uz vietas. Mēs bēgām, un mums izdevās paslēpties. Laimīgi nokļuvu darbā. Tur nu es sēdēju, bet laukā tūkstoši gaidīja nāvi. Ai, kā lai jums to attēloju? Pēc-

pusdienā uzzināju, ka māmiņa un tētis redzēti laukumā. Man vajadzēja strādāt tālāk, es nekā nevarēju palīdzēt. Domāju, ka sajukšu prātā. Taču tā prātā nesajūk. Tad dzirdēju, ka nestrādājošās sievietes — tātad tikai mājsaimnieces — neesot varējuši atrast. Vai man vajadzēja skumt un raudāt, ka esmu zaudējusi māti, vai priecāties, ka mans tēvs vēl bija izglābies? Es nezināju to. Vai tas maz ir aptverams? Vai to maz var saprast? Vai tad normāli smadzenēm un sirdij nevajadzēja plīst pušu?

Tagad mēs dzīvojām tālāk bez mātes. Uzticamā dvēsele, labā mātes sirds! … Pa tam nāca ikdienas rūpes un tālākā grūtā ciņa par nevajadzīgu, jau bezjēdzīgu kļuvušo eksistenci. Atkal vajadzēja pārcelties; geto samazināja vēlreiz. Noslepkavoto dzīvokļi taču bija tagad atbrīvojušies. Un — dzīve turpinājās.

5. novembris bija svētdienā. Pavisam negaidot, pulksten 11.00 geto tika aplenkts, un viss sākās no jauna. Toreiz man bija sevišķa «laime». Nekā nenojauzdama par akciju, es — saku un rakstu — desmit minutes pirms geto ielenkšanas biju izgājusi ārā. Ar laiku pierod pie apstākļiem. Cilvēks notrulinās. Ja kāds zaudēja savus vistuvākos, viņš tikko vairs reaģēja uz to. Cilvēks neraudaja, viņš nebija vairs cilvēks, viņš bija gluži kā no akmens, gluži bezjūtīgs. Nekādas ziņas vairs neietekmēja. Cilvēki pat gāja jau gluži mierīgi pretim nāvei. Uz laukuma cilvēki bija vienaldzīgi un mierīgi.

Es vēl vienmēr dzīvoju un gribu Jums attēlot, kas noticis no

7. līdz šodienai. Tātad tas nozīmē, ka visiem tagad pienākusi kārta. Galicija jāpadara pilnīgi brīva no ebrejiem. Par visām lietām geto likvidējams līdz 1. maijam. Pēdējās dienās atkal nošauti tūkstoši. Mūsu nometnē bija salases punkts. Šeit šķiroja cilvēku upurus. Petrikovā tas izskatās tā; pie bedres tiek izģērbts gluži kails, jānometas ceļos un jāgaida šāviens. Upuri stāv rindā un gaida savu kārtu. Pie tam viņiem pirmie nošautie bedrēs jāsašķiro, lai vietu labi izmantotu un būtu kārtība. Visa procedūra nav ilga. Pēc pusstundas nošauto drēbes ir atkal nometnē atpakaļ. Pēc akcijām ebreju padome saņēma 31 000 zlotu lielu rēķinu, kas bija jānomaksā par izšautajām lodēm… Kāpēc mēs nevaram kliegt, kāpēc mēs nevaram aizstāvēties? Kā var redzēt izlejam tik daudz nevainīgu asiņu un nekā neteikt, nekā nedarīt un pats gaidīt tādu pašu nāvi? Tīk nožēlojami, tik nežēlīgi mums jāiet bojā. Vai Jūs domājat, mēs gribam ta beigt dzīvi, tā mirt? Nē: mēs negribam! Par spīti visam, kas pārdzīvots. Pašuzturē-šanās dziņa tagad ir lietāka, griba dzīvot kļuvusi stiprāka, jo tuvāk ir nāve. To nevar aptvert.

Mani mīļie! Dāvids guļ ebreju kapsētā. Kur māmuļa guļ, es nezinu, viņu aizrāva uz Baleku. Kur mani apraks, es nezinu. Ja Jūs varbūt pēc kara nonāksiet te, tad Jūs no paziņām uzzināsiet, kurp tika nosūtīti transporti no nometnes. Nav viegli atvadīties uz visiem laikiem. Palieciet sveiki, palieciet sveiki. . .

Seši miljoni ebreju ir hitleriska fašisma upuri

,

IV DOKUMENTI UN ZIŅOJUMI PAR FAŠISTU KONCENTRĀCIJAS NOMETNĒM

KONCENTRĀCIJAS NOMETNES VISPIRMS TIKA ierīkotas Vācijā

Viena no visbēdīgāk pazīstamajām metodēm, kā terorizēt iedzīvotājus okupētajos apgabalos, bija koncentrācijas nometnes. Tās vispirms ierīkoja Vācijā tai laikā, kad nacistiskā valdība sagrāba varu. To sākotnējais uzdevums bija bez tiesas ieslodzīt visas tās personas, kas izturējās naidīgi pret valdību vai arī kas vācu varas orgāniem likās neuzticamas. Ar slepenās policijas palīdzību šī prakse ļoti izplatījās, un ar laiku koncentrācijas nometnes kļuva par organizētu un sistemātisku slepkavību vietu, kur tika nogalināti miljoniem cilvēku.

Okupēto teritoriju pārvaldes sistēmā koncentrācijas nometnes noderēja visu opozicionāro elementu iznīcināšanai.

Izvilkums no Starptautiskā Ķara Tribunāla sprieduma

«SS uzskatīja koncentrācijas nometnēs ieslodzītos par savu personisko īpašumu .. .»57

Citēju:

«Pēc drošības policijas un SD priekšnieka ziņojuma saskaņā ar Prāgas drošības policijas un SD komandiera pārskatu urnas ar mirušo čehu un ebreju pelniem no koncentrācijas nometnēm nosūtītas apbedīšanai viņu dzimtenes kapsētās protektorātā.

Sakarā ar dažādiem atgadījumiem (demonstrācijām, Vācijas valstij naidīgu plakātu piestiprināšanu pie mirušo ieslodzīto urnām viņu dzimtenes kapsētās, svētceļojumiem uz mirušo ieslodzīto kapiem utt.) protektorātā turpmāk aizliegts izsniegt urnas ar mirušo protektorātā pavalstnieku un ebreju pelniem. Urnas jāuzglabā koncentrācijas nometnēs. Par urnu uzglabāšanu, ja būtu kādas neskaidrības, jāpieprasa mutvārdu norādījumi šejienes varas iestādēs.»

SS faktiski uzskatīja koncentrācijas nometņu ieslodzītos par savu personisko īpašumu, ko var izmantot, lai gūtu sev ekonomiskus labumus. Tribunāls atcerēsies, ka jau 1942. gadā apsūdzētais Spērs58 atzina, ka SS vīrus dzinusi kāre pēc papildu labumiem. Tāpēc viņš lika Hitleram priekšā, ka SS vajadzētu saņemt daļu koncentrācijas nometnēs ražotā bruņojuma; šī daļa atbilstu ieslodzīto nostrādātajām darba stundām. Es atsaucos uz mūsu dokumenta R-124 36. punktu, ko Doda kgs59 jau iesniedzis kā ASV-179 pierādījumu. Fīrers piekrita, ka SS komandieri tiktu apmierināti ar 3 līdz 5 procenti lielu daļu.

Uzrunādams Mecā SS leibštandarta «Adolf Hitler» [17] virsniekus, himlers vaļsirdīgi apliecināja savu nodomu SS labā gūt peļņu no nometnēm. Tas ir mūsu dokuments PS-1918, ASV 304 pierādījums. Attiecīgā vieta atrodama angļu tulkojumā 3. lappusē augšā un vācu oriģinālā 10. lappusē septītajā rindiņā no apakšas. Rindkopa sākas tā:

«Dzīvokļu celtniecības programa, kas ir visas SS organizācijas, kā arī visa fīrera korpusa veselīgas sociālās bāzes priekšnoteikums, nav iespējama, ja es no kādas vietas nedabūtu naudu, naudu man neviens nedāvinās, tā jānopelna, to nopelnīs tā, ka cilvēces atkritumus, ieslodzītos, profesionālos noziedzniekus, ka tos vajadzēs likt pozitīvā darbā. Virs, kas apsargā šos gūstekņus, izpilda grūtāku dienestu nekā tas, kas iet apmācībās. Tas, kas to dara un stāv līdzās šiem pašiem negatīvākajiem cilvēkiem, šajos 3 vai 4 mēnešos, — un to jau drīz redzēsim: miera laikā es izveidošu sardzes bataljonus un (os tikai uz 3 mēnešiem komandēšu, — mācās šai laikā iepazīt cīņu ar zemcilvēkiem, un tas nebūs garlaicīgs

sardzes dienests, bet gan, ja virsnieki to pareizi izdarīs, tie gūs vislabāko mācību par zemcilvēkiem un nepilnvērtīgajām rasēm. Sī rīcība ir nepieciešama, kā es jums jau teicu, 1) lai vācu tautu atbrīvotu no šiem negatīvajiem cilvēkiem, 2) lai viņus vēl vienreiz iejūgtu par labu lielajai vācu tautas kopībai, tā ka viņi lauztu akmeņus un dedzinātu akmeņus, lai fīrers atkal var celt savas lielās celtnes, un 3) ka tas, kas tā gluži lietišķi atkal naudā nopelnīts, tas atkal tiek pārvērsts mājās, zemes gabalos, mājokļos, lai mūsu vīri un mūsu fīreri, lai viņi varētu dzīvot un lai viņiem būtu mājas, kur viņiem varētu būt tiešām lielas ģimenes un daudz bērnu. Tas ir atkal nepieciešams, ja tieši šīs vadošās asinis Vācijā, ar kurām mēs stāvam un krītam, ar labajām asinīm, ja tās nevairojas, mēs nevarēsim būt kungi uz zemeslodes.»

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēžu protokoliem

«Koncentrācijas nometnes kļuva par organizētu un sistemātisku slepkavību vietām, kur gāja bojā miljoniem cilvēku…»

Vācijas okupēto apgabalu pārvaldē tika pārkāpti kara likumi. Ir pilnīgi neapstrīdami pierādījumi, ka sistemātiski valdījusi varmācība, zvērības un terors. 1941. gada 7. decembrī Hitlers izdeva pavēli, kas vēlāk kļuva pazīstama kā «tumsas un miglas dekrēts» («Nacht- und Nebel-ErlaB»), un uz tās pamata personas, kas okupētajos apgabalos vainojamas par pārkāpumiem pret Vācijas valsti vai pret vācu bruņotajiem spēkiem, izņemot personas, kam neapšaubāmi gaidāms nāves sods, slepeni jāaizved uz Vāciju un jānodod drošības policijai un SD, lai viņas Vācijā tiktu tiesātas un sodītas. So dekrētu bija parakstījis apsūdzētais Keitelis. Pēc tam kad šīs civilpersonas bija nokļuvušas Vācijā, neviens vārds par viņām nedrīkstēja aizsniegt zemi, no kuras tās bija aizvestas, vai viņu radiniekus. Pat tajos gadījumos, ja tās nomira pirms sprieduma pasludināšanas, to ģimenēm netika ziņots par viņu likteni; tas bija tādēļ, lai radītu satraukumu apcietināto ģimenēs. Nolūku, kādā Hitlers bija izdevis šo rīkojumu, apsūdzētais Keitelis savā pavadvēstulē 1941. gada 12. decembrī šādi paskaidrojis:

«Iedarbīgu un ilgstošu iebaidīšanu var panākt tikai ar nāves sodiem vai ar pasākumiem, kas piederīgos un iedzīvotājus atstaj neziņā par vainīgā likteni. Sim nolūkam kalpo aizvešana uz Vāciju.»

Pat personas, par kurām bija tikai aizdomas, ka tās pretojušās kādai vācu okupācijas iestāžu direktīvai, tika apcietinātas, un apcietinot gestapo un SD tās neģēlīgā veidā pratināja. 1942.

gada 12. jūlijā drošības policijas un SD priekšnieks ar gestapo priekšnieka Millcra starpniecību izdeva pavēli, kas sankcionēja «pastiprinātu pratināšanas» metožu lietošanu tajos gadījumos, ja iepriekš ievāktās ziņas ļāvušas secināt, ka nopratināmā persona varētu dot ziņas par svarīgiem jautājumiem, kā, piemēram, par graujošu darbību, tomēr ne nolūkā piespiest apcietināto atzīties par paša pastrādātajiem noziegumiem. Sājā pavēlē teikts:

«. . . Pastiprināto nopratināšanu ar šiem priekšnosacījumiem drīkst piemērot tikai pret komunistiem, marksistiem, pret ebreju tautības lieciniekiem [18] , sabotieriem, teroristiem, pretošanās kustības dalībniekiem, aģentiem — izpletņu lēcējiem, asociāliem elementiem, poļu vai Padomju Krievijas dīkdieņiem un slaistiem. Visos pārējos gadījumos principā bija vajadzīga mana iepriekšējā atļauja .. . Atkarībā no apstākļiem u. c. pastiprināšana var izpausties kā visvienkāršākais uzturs (ūdens un maize), cieta guļvieta, tumša kamera, gulēšanas aizliegums, nogurdinoši vingrinājumi, kā arī nūjas sitieni (ja noteikts vairāk par 20 nūjas sitieniem, jāpieaicina ārsts).»

Jebkuru pretošanos vācu okupācijai nežēlīgi apspieda ar stingriem pasākumiem ne vien pret pašām tām personām, par kurām bija aizdomas, ka tās piedalās pretošanās kustībā, bet arī pret viņu ģimenes locekļiem. 1944. gada 19. jūlijā drošības policijas un SD komandieris Radomas rajona Polijā izdeva pavēli, kuru nodeva tālāk ar augstāko SS un policijas priekšnieku starpniecību un kurā bija noteikts, ka visos vāciešu noslepkavošanas vai noslepkavošanas mēģinājumu gadījumos, kā arī gadījumos, kad diversanti izpostījuši svarīgus objektus, jānošauj ne tikai vainīgie, bet ari visi viņu vīriešu dzimuma radinieki, turpretim visas sieviešu dzimuma radinieces, kas vecākas par 16 gadiem, jānosūta uz koncentrācijas nometni. 1944. gada vasarā drošības policijas un SD operatīvā komanda Luksemburgā nosūtīja ieslodzīšanai Zaksenhauzenas koncentrācijas nometnē cilvēkus tikai tādēļ, ka tie bija dezertieru radinieki un tāpēc «varēja apdraudēt Vācijas valsts intereses, ja paliktu brīvībā».

Lai novērstu visāda veida nemierus civiliedzīvotāju vidū un lai pret tiem cīnītos, vācieši izmantoja ķīlnieku ņemšanas metodi. Pavēlē, ko apsūdzētais Keitelis izdevis 1941. gada 16. septembrī, bija ierosināts laupīt dzīvību piecdesmit līdz simt cilvēkiem okupētajos Padomju Savienības apgabalos par katru nonāvētu vācieti. Pavēlē teikts:

«Jāņem vērā, ka cilvēka dzīvība nemierīgajās zemēs bieži vien nekā nenozīmē un ka iebiedēšanu var panākt tikai ar neparastu stingrību.»

Precīzs šās rīcības rezultātā nogalināto personu skaits nav

zināms, taču daudzi nogalināti Francijā un citos okupētajos Rietumu rajonos, bet Austrumos masu slepkavošana notika vēl plašākā mērogā. Līdztekus ķīlnieku nogalināšanai dažos gadījumos nopostīja veselas pilsētas. Tādas masu slepkavības kā Oradur-sir-Glānā Francijā un Lidicē Čehoslovakijā, kas sīki aprakstītas Tribunālam, ir piemēri, kā okupanti organizēti lietoja teroru, lai nomāktu un iznīcinātu katru pretošanos viņu kundzībai.

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunālā apsūdzības raksta

Pavēle par antifašista Kārļa Šlaga drošības arestu

Nīderbarnimas apriņķa 1 a n d r ā t s Izej. Nr. I 12

Berlīnē NW 40, 1033. gada 3. oktobrī Fridriha Kār|a krastā 5

Pamatojoties uz valsts prezidenta kunga 1933. gada 28. februāra rīkojumu par tautas un valsts aizsardzību — «Reichsgesetzblatt» I, 83. Ipp. — un sakarā ar Prūsijas iekšlietu ministra kunga 1933. gada 2. marta rīkojumu — «Preussische Gesetzsammlung», 31. Ipp. 2. § — ar Šo pavēlu Jūs sakarā ar aizdomām par darbību pretvalstiskā garā pakļaut policijas arestam, sākot ar 1933. gada 28. septembri, līdz turpmākajam.

Kārlim Slaga kungam E i h ē,

patlaban drošības aresta nometnē Orānienburgā

«Pagaidu lēmumi par koncentrācijas nometņu ierīkošanu un pārvaldi»

.

.

Tikai dienesta vajadzībām!

Provinces kriminālpārvalde Drēzdenē 1933. gada 5. augustā

L. K. A. S. 3 А (10)/1933.

1. Pielikums

pie 1933. gada 19. aprija «Pagaidu lēmumiem par koncentrācijas nometņu un darba dienesta nometņu ierīkošanu un pārvaldi».

1933. gada 19. aprīļa «Pagaidu lēmumi» tiek grozīti šādi:

Dota šāda redakcija:

I

1) Patlaban pastāv šādas pastāvīgas drošības aresta nometnes:

A. Koncentrācijas nometnes

Ieslodzīto iestāde II Drēzdenē, Matildes ielā „ „ I Cvikavā (Osteršteinas pilī)

Provinces iestāde Koldicā.

B. Darba dienesta nometnes

Honšteinas pilī

Zaksenburgā pie Frankenbergas

3) 2. rindk. Nometnes vadītājs ir atbildīgs par drošības aresta pienācīgu realizēšanu. Viņam var iecelt vietniekus. Nometnes vadītājs, viņa vietnieki un visa apsardze, ciktāl tie nav policijas ierēdņi, uz visu nometnes pastāvēšanas laiku pieņemami darba kā policijas palīgierēdņi.

7) 3. rindk. Ja pēc nometnes ārsta atzinuma nometnē nav iespējama pienācīga dziedināšana, tad tūlīt jāinformē par saimniecisko apkalpošanu atbildīgā iestāde. Tai jāgādā par pārvešanu uz slimnīcu. Pie tam parasti jaatbrīvo no aresta vai arests jāpārtrauc, lai valsti neapgrūtinātu ar izdevumiem par slimnīcu, bet slimnīca jālūdz pēc ārstēšanas pabeigšanas laikus paziņot par gaidāmo izrakstīšanu tai iestādei, kas piespriedusi drošības arestu, lai varētu lemt par atkārtotu apcietināšanu,

II

2) Uz koncentrācijas nometnēm pārvedami visi tie drošības arestā ieslodzītie, par kuriem pierādījies, ka tie ir kaltētāji vācu tautas organismā, un kuru uzskatu maiņa pagaidām šķiet bez izredzēm; tādi ir it sevišķi marksistisko savienību darbinieki un citi garīgie vadītāji un krimināli smagi sodītas personas. — Sal. 1933. g. 5. aug. direktīvas, L. K. A. S. 1 (24)/33, I da|a, 14. punkts, 3. rindkopa.

III

1) Drošības arestā ieslodzītos, kas pārvedami uz koncentrācijas vai darba dienesta nometnēm, principā izvēlas iestādes, kas piespriedušas drošības arestu. Drošības arestā ieslodzītie, kas sirgst ar lipīgām slimībām vai tādām kaitēm, kas rada riebumu, nav pārvedami. Uz tiem attiecas I nod. 7. punktā 3. rindkopā teiktais.

2) Pārvešana uz attiecīgajām nometnēm jākārto I nod. 5. punktā 1.' rindk. minētajām iestādēm saziņā ar attiecīgās nometnes vadību. Lai ietaupītu transporta izdevumus, pēc iespējas jāorganizē koptransporti un vajadzības gadījumā jāpieprasa nepieciešamās automašīnas no tuvākās valsts policijas iestādes, uzrādot pārvedamo personu skaitu. Transporti jānorīko pēc iespējas agrās rīta stundās.

3) Iestādei, kas piespriedusi drošības arestu, tūdaļ pēc parvcšanas uz īsu laiku ieskatam jānosūta nometnes vadībai savi lietas dokumenti par drošības arestā ieslodzīto.

IV

Nometnēs pret drošības arestā ieslodzītajiem jāizturas stingri, taču taisnīgi un cilvēcīgi. Miesas sodi ir aizliegti. Pārkāpumi sodāmi krimināli, šai gadījumā disciplinārprocesa ceļā.

V

4) Komplektējot pēc iespējas jāņem vērā drošības arestā ieslodzīto vecums, pagātne un uzvešanās. Principā cilvēki, kas jaunāki par 25 gadiem, nav liekami kopā ar vecākām personām.

14) Ja ir fakti, no kuriem secināms par kāda drošības arestā ieslodzītā kaitīgo ietekmi uz citiem drošības arestā ieslodzītajiem, tad tāds cilvēks ir izolējams vai nosūtāms uz nometni, kurā ir kameras. Lēmumu par pārsūtīšanu pēc nometnes vadības ierosinājuma pieņem iestāde, kas piespriedusi drošības arestu.

Provinces kriminalpārvalde

V. i.

(paraksts)

valdības virspadomnieks

Valsts vietvalža birojam (3 eks.)

Iekšlietu ministrijai — I nodaļai (3 eks.)

Tieslietu ministrijai (3 eks.)

Slepenās valsts policijas pārvaldei (3 eks.)

Apriņķu un rajonu pārvaldēm, ieskaitot Zaiidas rajona pārvaldi (pa 2 eks.) _

Policijas prezidijiem un direkcijām (pa 10 eks.)

Pilsētu padomēm, kam nodotas pilnīgi visas zemāko valsts pārvaldes iestāžu pilnvaras (pa 2 eks.)

Koncentrācijas nometnēm

Ieslodzīto iestādei II Drēzdenē

„ „ I Cvikavā (pa 2 eks.)

Provinces iestādei Koldicā Darba dienesta nometnēm Honšteinas pilī

Zaksenburgā pie Frankenbergas (pa 2 ek,s.)

Skaitļi par mirušajiem pazīstamakajas koncentrācijas

nometnēs

.

19t

Drošības aresta pavēles izpildīšana

.

Noraksts

Berlīnē 1933. "ada 14. oktobri

Prūsijas iekšlietu ministrija

II G 1600/14. 10. 33.

Par drošības aresta izpildīšanu

Papildinot manu 1933. gada 16. jūnija cirkulāro pavēli II G 1600/16. 6. 33,, es nolemju sekojošo:

1. Personas, kurām aiz politiskiem iemesliem saskaņā ar valsts prezidenta j]933. gada 28. februāra rīkojuma par tautas un valsts aizsardzību 1. § — «Reichsgesetzblatt» I, 83. lpp. — un sakarā ar PVG 41. § piespriests policijas arests, principā ievietojamas valsts koncentrācijas nometnēs, ja tām viņu apcietināšanas iemeslu dēj vēl nav ik mirkli jābūt policijas iestāžu rīcībā izmeklēšanas nolūkos vai ja viņu personiskās brīvības ierobežošana nav paredzēta tikai uz samērā īsu laiku. Ja šai sakarā pārvest uz valsts koncentrācijas nometni nav iespējams vai nav tūdaļ iespējams, tad drošības _arestā ieslodzītie jātur apsardzībā valsts vai komunālajos policijas cietumos. Turēt viņus kaut kur citur turpmāk nav pieļaujams.

2. Valsts koncentrācijas nometnes ir tikai tās nometnes, ko es nepārprotami

par tādām esmu apstiprinājis. Patlaban par koncentrācijas nometnēm uzskatāmas:

a) Pāpenburgas nometne Osnabrikas apriņķi,

b) Zonnenburgas nometne Frankfurtes (pie Oderas) apriņķī,

c) Lihtenburgas nometne Merzeburgas apriņķī,

d) Brandenburgas nometne Potsdainas apriņķī.

Iepriekš minētajām valsts koncentrācijas nometnēm līdz turpmākajam vēl pagaidām pielīdzināmas politisko ieslodzīto ievietošanai iekārtotās nodaļas provinces iesladē Brauveilerā pie Ķelnes un provinces darba namā Moringenā pie Hanoveras.

Cilas iestādes politisko drošības arestā ieslodzīto novietošanai es par valsts koncentrācijas nometnēm neesmu atzinis; ciktāl tādas vēl pastāv, drīzā laikā, visādā ziņā vēl pirms šāgada beigām tās tiks likvidētas. Tāpēc aizliegts šādās iestādēs no jauna ievest drošības arestā ieslodzītos.

3. Neskarot politiskā drošības aresta piespriešanai un atcelšanai noteiktās kompetences (Prūsijas rīkojums par izpildi 1933. gada 2. martā 2. § — «Ge-setzsammlung», 35. lpp.), lai varētu kārtīgi vadīt saimniecību, turpmāk ieslodzītos iedala valsts koncentrācijas nometnēs un atlaiž no tām vairs tikai ar manā ministrijā šim nolūkam nodibinātās instances starpniecību. Tāpēc policijas instancēm, kas kompetentas piespriest drošības arestu, izpildot un iesūtot veidlapu pēc 1. pielikumā redzamā parauga, jāiesniedz man ierosinājums par drošības arestā ieslodzītā pārvešanu no policijas cietuma uz valsts koncentrācijas nometni. Tādā pašā veidā, izpildot un iesniedzot veidlapu pēc 2. pielikumā redzamā parauga par drošības aresta atcelšanu, jāiesniedz man ierosinājums par atlaišanu no koncentrācijas nometnes.

4. Izdevumus par tiem ieslodzītajiem, kas ievietoti valsts koncentrācijas nometnēs Pāpenburga, Zonnenburgā, Lihtenburgā un Brandenburgā, sedz valsts, un es tieši piešķiru šīs summas, tā ka policijas instancēm, kas ir kompetentas piespriest drošības arestu, pēc ieslodzītā pārvešanas uz valsts koncentrācijas nometni nav vairs nekādas darīšanas ar izdevumu segšanu.

Par tiem politiskajiem drošības arestā ieslodzītajiem, kas neatrodas valsts koncentrācijas nometnēs, ieslodzījuma izdevumi principā jāsedz vietējām policijas instancēm, kam uzdots realizēt apriņķa policijas pavēles par apcietinā-

sanu, taču saskaņa ,ar 1923. gada 20. maija cirkulāro pavēli II С II 23 Nr. 227/33 — (MBliV, 594. Ipp.) tos pēc ierosinājuma var uzņemties valsts kase. No provinces policijas izdevumu viedokļa šī pārņemšana uz valsts kases rēķina bija attaisnojama tai laikā, kad valsts koncentrācijas nometnes vēl nepastāvēja. Pēc tam kad pa šo laiku ierīkotas tādas nometnes, politisko drošības arestā ieslodzīto turēšanu citādā veidā kā vien nogādājot viņus valsts koncentrācijas nometnēs var uzskatīt vairs tikai par vietējās policijas sagatavošanos pasākumiem turpmāk sekojošiem provinces policijas pasākumiem ilgstošai turēšanai apsardzībā. Līdz ar to atkrīt priekšnoteikumi šādu ieslodzījuma izdevumu pārņemšanai uz valsts kases rēķina. Tāpēc 1933. gada 20. maija cirkulārā pavēle ar 1933. gada 1. novembri tiek atcelta.

Potsdamā 1933. gada 30. oktobrī

Valdības prezidents I. Pol. g. 6142

Ļoti steidzami! Nekavējoties!

Prūsijas iekšlietu ministra kunga 1933. gada 14. oktobra dekrēta — II G 1600/1933. И. X — norakstu nosūtu (atsaucoties uz manu 1933. gada 29. jūnija cirkulāro rīkojumu — I. Pol. g. 3180) jo precīzai ievērošanai.

Kategoriski norādu uz to, ka valdības galvena kase vairs neatlīdzinās izdevumus par personām, kas ieslodzītas drošības arestā pēc š. g. 1. novembra.

Saskaņā ar norādījumiem izdevumi, kas radušies līdz pārvešanai uz koncentrācijas nometni, jāsedz vietējām policijas instancēm.

Izvilkums

no Estervegenas koncentrācijas nometnes disciplīnas un sodu

nolikuma

1934. gada I. augustā

1- §

Ar3 dienām stingrā arestā tiek sodīts:

1) kas pēc modinājuma sauciena tūdaļ neatstāj guļas vietu vai nesakārto gultu vai istabu.

4. §

Ar 8 dienām stingrā arestā tiek sodīts:

1) kas nolūkā sūdzēties vāc parakstus,

2) kas uzturas cilu barakas telpā, kaut arī savā ieslodzīto rotā.

8- §

Ar 14 dienām stingrā arestā un ar ik 25 nūjas sitieniem soda sākumā un beigās tiek sodīts:

2) kas vēstulēs vai citās ziņās izsaka nelabvēlīgas piezīmes par nacionālsociālistu vadītājiem, par valsti un valdību, iestādēm un institūtiem, kas cildina marksistu vai liberāļu vadoņus, vai Novembra partijas60 un kas izpauž ziņas par notikumiem koncentrācijas nometnē.

11. §

Kas nometnē, darba vietā, guļas vietā, virtuvēs un darbnīcās, atejās un atpūtas vietās nolūkā

musināt

teic politiskas runas, musinošas runas, šai nolūkā ar citiem satiekas, dibina kliķes vai blandās apkārt, naidīgas, neģēlīgas propagandas nolūkā patiesas vai nepatiesas ziņas par koncentrācijas nometni un tās iestādēm vāc, saņem, slēpj, stāsta tālāk, nodod tālāk svešiem apmeklētājiem vai kādiem citiem, ar slepenas cietumnieku sarakstes palīdzību vai citādā veidā slepeni iznes no nometnes, atbrīvotajiem vai pārsūtāmajiem ar rakstu vai mutvārdiem dod līdzi, ar akmeņiem utt. sviež pāri pār nometnes mūriem vai izgatavo slepenus rakstus, tālāk, kas musināšanas nolūkā kāpj uz barakas jumta, ar gaismas signāliem vai citādā veidā dod zīmes vai mēģina nodibināt sakarus ar ārieni, vai kas

citus pamudina uz bēgšanu vai uz citu noziegumu, sniedz te padomus vai ar citādiem līdzekļiem atbalsta,

tiek saskaņā ar revolucionārajām tiesībām kā musinātājs pakārts!

19. §

Arests jāpavada viennīcā ar cietu guļvietu pie maizes un ūdens. Katru ceturto dienu ieslodzītais saņem siltu edienu.

Soda darbi ir smagi fiziski vai sevišķi netīri darbi, kas tiek strādāti speciālā uzraudzībā.

Kā blakus sodi lietojami:

soda nodarbības, pēršana, aizliegums sarakstīties, atstāšana bez ēdiena, cieta guļvieta, piesiešana pie staba, rājiens un brīdinājums.

Visi sodi tiek atzīmēti lieta.

Arests un soda darbi pagarina ieslodzījumu drošības arestā vismaz par 8 nedēļām, piespriests blakus sods pagarina ieslodzījumu drošības arestā par 4 nedēļām. Viennīcā ieslodzītie tuvākajā laikā nav atbrīvojami.

Noraksts pareizs, pašr. par. Veibrehts adjutants

SS reihsiīrera koncentrācijas nometņu inspekcija pašr. par E i к e SS grupenfīrers

Rīkojums, kas aizliedz satiksmi ar gūstekņiem un drošības arestā ieslodzītajiem

Noraksts.

Sāchsisches Gesetzblatt», Nr. 24, 1935. gada 27. septembri, 1000. lpp.

Nr. 91. Rīkojums, kas aizliedz satiksmi ar gūstekņiem un drošības arestā ieslodzītajiem. 1935. gada 24. septembrī

Kas, nebūdams uz to pilnvarots, stājas sakarā ar gūstekņiem vai drošības arestā ieslodzītajiem vai arī mēģina ar vārdiem, zīmēm vai citādā veidā ar viņiem saprasties, tiek sodīts ar naudas sodu līdz 150 marku apmērā vai maksāt nespējas gadījumā ar ieslodzījumu uz laiku līdz 14 dienām.

Drēzdenē 1935. gada 24. septembrī Saksijas iekšlietu ministrs pašr. par. Dr. Fries

Koncentrācijas nometnei «jareķinās ar kara vajadzībām palielinātos apmēros»

Koncentrācijas nometņu inspektors SS «Mirongalvas» vienību fīrers I F 1/259

Berlīnē 1936. gada 27. akt. NW 7, Fridriha ielā 129 — bloks F —

Saturs? Koncentrācijas nometne — jaunbūve Tīringenā Pamats: Iekšlietu ministrijas pieprasījums III P 2086 1936. 20. X

Valsts sekretāra un Tīringenas iekšlietu ministrijas vadītāja kungam

Veimārā Firsta laukumā 2

1. Lielai koncentrācijas nometnei ar 3 līdz 6 tūkstošiem ieslodzīto, ieskaitot kazarmas SS bataljonam, apbūves platība nedrīkst būt mazāka par 60 hektāriem (kopplatībā). Tāds ierīkojums kalpo ne vien miera laikā, bet tam jarēķfnas ar kara vajadzībām palielinātos apmēros. Pie Orā-nienburgas no jauna ierīkotā koncentrācijas nometne aizņem 78 hektārus valsts fonda zemas platības.

2. Es būtu pateicīgs, ja jautājums par Lihtenburgas koncentrācijas nometnes pārcelšanu, kas tagad kļūst neatliekama, iespējami drīzāk tiktu

izšķirts pēc mana ierosinājuma. Jau vairākas Prūsijas pilsētas ir pūlējušās panākt šās nometnes pārcelšanu un piešķiršanu un bijušas ar mieru piešķirt tam līdzek|us. Nometnes pārcelšana jāpabeidz līdz 1936. gada pavasarim. Aiz šā iemesla es Jūdzu paziņot, vai Tīringenā joprojām pastāv, ka no jauna ierīkojama koncentrācijas nometne, pretēja gadījumā es ņemtu vērā uz Prūsijas valsts zemes piedāvātās iespējas.

Koncentrācijas nometņu inspektors (paraksts)

SS grupenfīrers

«Vai pilsēta ir cietums?

.

Saksijas Slepenās valsts policijas Drēzdene 1935. gada 13. novembri

prezidents Dr. Z/Q8

Lietas zīme: 1 4

Virsbirģermeistara kungam

Vurcenā

Es lūdzu nekavējoties paziņot, kādas ir iespējas turienes pilsētas ietvaros novietot drošības arestā ieslodzītos.

Vai pilsētā ir cietums? Cik ieslodzīto pašreizējos apstākļos tur var pienācīgi novietot uz dažām dienām resp. uz ilgāku laiku?

Vai bez tam ir vel citas vietas, kur uz laiku varētu novietot ieslodzītos un tieši kādu skaitu?

Gadījumā, j'a nebūtu iespējams novietot vairāk par 10 personām, tad kādas ir iespējas novietot ieslodzītos uz īsāku vai ilgāku laiku tukšas ēkās vai citādi?

Iespeja novietot vietējai tiesai pakļautajā cietuma, atbildot uz šiem jauta jumiem, nav ņemama vērā.

Lūdzu nekavējoties atbildēt uz šiem jautājumiem.

Uzdevumā

(paraksts)

1,2 miljoni marku koncentrācijas nometnes ierīkošanai

.

Koncentrācijas nometņu inspektors Berlinē SW 68, 1936. gada 3. jūnijā

un SS «Miroņgalvas» vienību vadītājs Vilhelma ielā 98/IV

F/39

Saturs: Lihtenburgas koncentrācijas nometnes pārcelšana uz Tīringenu Pamats: mutvārdu pārrunas 1936. gada 20. maijā Pielikumi:-

SLEPENI

Gauleitera un valsts vietvalža Friča Z а u к e ] a kungam Veimārā

Policijas politiskais komandieris, SS reihsiīrers Himlers paziņojis, ka viņš piekrīt Prūsijas Lihtenburgas koncentrācijas nometnes pārcelšanai uz Tīringenu.

Atgādinot apakšā parakstījušās personas pārrunas ar TIringenas valsts vietvalža kungu, lūdzu tagad sākt darīt nepieciešamo.

Lai ierīkotu telpas II SS «Miroņgalvas» bataljonam «Elba» un koncentrācijas nometnei, kurā ievietojami 3000 ieslodzītie, vajadzīgi aptuveni 1,2 miljoni marku. SS kazarmas un ieslodzīto nometnes būve jāiesāk nekavējoties. No Prūsijas valdības, kas nekādā ziņā nav ieinteresēta nometnes pārcelšanā, naudas pabalsts nav gaidams. Tā kā TIringenas provincei šādu līdzekļu nav, tad atliek valsts aizņēmuma ceļš. Ja valsts pārņems koncentrācijas nometnes, tad tai jauzņemas arī provinces parads. Es domāju, ka te nav nekādu grūtību, bet vispirms labumi, kādus Tiringenas province iegūs saimnieciskajā ziņā.

Lai šo pasākumu realizētu, nepieciešams valsts vietvalža kungam par šo jautājumu informēt fīreru. Tam vislabākā izdevība ir Veimāras dienas (no 1936. 3. līdz 5. Vil). Jau iepriekš paredzams, ka pārrunas ar valsts iestādēm būs neveiksmīgas.

Ja fīrers parakstīs valsts vietvalža sagatavoto priekšlikumu, tad visas grūtības ir garām. Iedrošinos vel norādīt uz to, ka koncentrācijas nometne Tīringenai ir neatliekami nepieciešama ne vien A-gadījumā, bet arī aiz valsts drošības iemesliem, jo TIringenas provinci kā Vācijas sirdi kara gadījumā sevišķi apciemos valstij naidīgi elementi, kā to pierādījuši aizritējušo gadu notikumi.

Ja modernas koncentrācijas nometnes jaunbūve Tīringenā nenotiks, tad nebūs iespējams aizkavēt Bād-Zulcas cietuma likvidēšanu, jo pārvaldes un transporta izdevumi nekādi nav samērojami ar šā institūta faktisko noderīgumu un mērķi.

Esmu arī turpmāk valsts vietvalža kunga rīcībā.

Heil Hitierl

Koncentrācijas nometņu inspektors un SS «Miroņgalvas» vienību vadītājs (paraksts)

SS grupenfirers

Nelikumīgi ieslodzītajiem vajadzēja samaksāt drošības ieslodzījuma izdevumus

.

Talruņa numurs: 25221 (komutators)

Ekspedīcija

Drēzdenes policijas prezidijs Pasta adrese: Drēzdenes policijas prezidijs

Drezdenē A, 1935. gada 7. martā Sīsgasē Nr. 7

Pilsētas domei — Policijas pārvaldei — V u r c e n ā

Valsts iekšlietu ministra kungs man uzdevis nodarboties ar kādreizējās Honšteinas drošības aresta nometnes drošības aresta izdevumu jautājumiem. Saskaņā ar provinces kriminālpārvaildes 1933. gada 6. oktobra rakstu L. K. A. S. I А (36)33 šās nometnes pārvalde rēķinus par drošības aresta izdevumiem nosūtījusi attiecīgā drošības arestā ieslodzītā dzīves vietas policijas iecirknim ar lūgumu iekasēt šo summu. Man nav zināms, ko Vurcenas policijas pārvalde darījusi, lai iekasētu izdevumus. Lai to drīzāk nokārtotu, es lūdzu rīkoties un lietas par kādreizējās Honšteinas drošības aresta nometnes drošības aresta izdevumu iekasēšanu pārsūtīt Drēzdenes policijas prezidija BV nodaļai. Vienlaicīgi lūdzu rīkoties, lai pirms lietu nodošanas tiktu sīki izdibināts un noskaidrots bijušā drošības arestā ieslodzītā saimnieciskais un personiskais stāvoklis, kā arī tas, vai un cik lielā apmērā viņš varētu kārtot daļu maksājumus un vai varbūt piespiedu pasākumi varētu būt sekmīgi.

Lai te novērstu pārpratumus un panāktu vienveidību, daru zināmus savus uzskatus par drošības aresta izdevumu iekasēšanu.

Ja- sarēķina kopā Honšteinas drošības aresta izdevumus, tad sanāk krietni prāva summa, ap 700 000 marku. Ja arī jau iepriekš jārēķinās ar to, ka tiks samaksāta tikai daļa šas summas, tad tomēr nav valsts interesēs .pārsteidzīgi no tās atsacīties. Saimnieciskie apstākļi bieži vien ir tādi, ka nomaksas sākums nelielās daļās nešķiet netaisna cietsirdība, ja arī mantas aprakstīšana kopsummas deļ ir bez izredzēm. Runa jau arī nav tik daudz par to, ka izdevumi liek pilnīgi samaksāti (ievērojot daļēji lielās summas, tas ilgtu gadiem), bet daudz vairāk par to, ka agrakais drošības arestā ieslodzītais arī tā aktīvi apliecina savu labo gribu pavilkt svītru zem savas pagātnes, ka viņš papūlas izdevumus samaksāt. Taču bieži vien tieši šās labās gribas trūkst. Pārlieku bieži no policijas paskaidrojumiem izriet, ka parādnieks vai nu kategoriski paziņo, vai arī no viņa izturēšanās citādi redzams, ka viņam atliek nauda visam cilam, tikai ne drošības aresta izdevumiem. Šādos gadījumos atlaišana, šķiet,, nav vietā, jau ievērojot to, ka daudzi kādreizējie drošības arestā ieslodzītie varbūt sliktākos apstākļos godīgi pūlas kaut pa vismazākajām daļām nomaksāt savus drošības aresta izdevumus. Šādos gadījumos es arī daudz ātrāk esmu noskaņots pēc vairākiem mēnešiem atgriezties pie jautājuma par atlikuma atlaišanu, ja arī šis atlikums vēl būtu liels. Un, ja saimnieciskā stāvokļa deļ patlaban nomaksa vai arī daļu maksājumi nav iespējami, tad var vispirms, vairs neturpinot iekasēšanu, atļaut ilgāku pagarinājumu, ar ko vienādā mērā ievēro-

ias tiklab parādnieka, kā ari valsts intereses. Protams, jāatturas no veltīgiem mēģinājumiem aprakstīt mantu. Bet, ja arī daudzkārt kopsummas lieluma dēļ mantas aprakstīšana jau iepriekš nesola panākumus, tad tomēr man ir vislabākā pieredze tai ziņā, ka parādnieks ilgstoši tiek piespiests kārtot viņam iespējamos daļu maksājumus.

Es lūdzu šos apsvērumus par drošības aresta izdevumu iekasēšanu ņemt par pamatu, pārbaudot saimnieciskos apstākļus.

Heil Hitler!

Drēzdenes policijas prezidents Uzdevumā

(paraksts)

Noteikumi par koncentrācijas nometņu apmeklēšanu

.

Prūsijas

Berlīne 1933. gada 25. septembrī

iekšlietu ministrs II G 1600/25. IX 33.

Pielikumā padevīgi pārsūtu «Noteikumus par koncentrācijas nometņu apmeklēšanu» laipnai zināšanai un jo precīzai ievērošanai.

Pielikums pie b): pārdrukājumi provinču padomēm ir pievienoti.

Pielikums pie d): nepieciešamās veidlapas nometnes personāla caurlaidēm ir pievienotas. Uzdevumā

(paraksts)

Nīderbarnimas apriņķa Berlīnē 1933. gada 10. oktobri

provinces padomnieks I 12. Nr. 4697 (ierakstīt)

a) Virsprezidentu kungiem

Berlīnes Sarlotenburgā, Magdeburgā, Hanoverā,

b) valdības prezidentu kungiem

Potsdamā, Frankfurtē pie Oderas, Merzeburgā, Osnabrikā,

c) slepenās valsts policijas pārvaldei Berlīnē,

d) valsts koncentrācijas nometņu direktoru kungiem

Pāpenburgā (Osnabrikas apr.), Zonnenburgā (Frankfurtes pie Od. apr.), Lihtenburgā (Merzeburgas apr.), Brandenburgā pie Hāfeles (Potsdamas apr.).

Noteikumi

par koncentrācijas nometņu apmeklēšanu

1. Ieeja koncentrācijas nometnēs atļauta tikai:

a) attiecīgajā nometnē nodarbinātajiem ierēdņiem, kalpotājiem un sardzes personālām.

Koncentrācijas nometnes direktors izdod šīm personām caurlaides pēc pielikumā redzamā parauga. Izdotās caurlaides direktoram jāatzīmē sarakstā;

b) kompetentajiem virsprezidentiem un valdības prezidentiem un viņu oficiāli ieceltajiem vietniekiem, kā ar! kompetentajam landrātam per

sonīgi

— pēc pienācīgas apliecības uzrādīšanas —

c) iekšlietu ministra pilnvarniekiem, kas pienācīgi uzrāda savas caurlaides, un personām, kas atrodas viņu pavadībā;

d) kompetentajiem sardzes dienestā nodarbināto SS formāciju dienesta priekšniekiem

— pēc pienācīgas apliecības uzrādīšanas —

e) citām personām tikai uz iekšlietu ministra rakstveida atļaujas pamata.

Gadījumos b līdz e sardzes pienākums ir nekavējoties ziņot direktoram vai

viņa vietniekam; tiem pēc pieprasījuma ir pienākums un b, d un e gadījumā

ikkatrā laikā tiesība pašiem pavadīt apmeklētājus vai likt tos pavadīt.

2. Personām, kas nometni neapmeklē apskatīšanas nolūkā, piem., amatniekiem, piegādātājiem utt., nometnes direktors izsniedz vispār vai atsevišķā gadījumā vajadzīgo ieejas atļauju. Ciktāl nav darīšana ar piegādātājiem vai viņu palīgiem, kam nometnes direktors izsniedz vispārēju caurlaidi, šādas personas nometnes sardzei jāieraksta apmeklētāju sarakstā. Vispār visas šīs personas drīkst ieiet nometnē tikai sarga pavadībā.

3. Preses pārstāvji var ieiet nometnē un to apskatīt saskaņā ar priekšrakstu 1 c un e.

4. Drošības arestā ieslodzītie apmeklējumus var pieņemt saskaņā ar speciāliem apmeklēšanas kārtības noteikumiem.

5. Bez iekšlietu ministra rakstveida atļaujas nometnēs aizliegts fotografēt, filmēt, izdarīt skaņu ierakstus utt.

Drošības aresta ieslodzīto vidu bija daudzu tautību cilvēki

«No 136 000 pienākušo apmēram 70000 miruši»

SS Galvenā administratīvi saimnieciskā pārvalde Nodaļa D — Koncentrācijas nometnes

D II/Az: 14h/Kl/12. 42 Kg/Wy Orānienburgā 1942. gada 28. decembrī

Saturs: Ārstu darbība koncentrācijas nometnēs Pamats: Nav.

Pielikumi: 1

Slepeni

Dahavas, Zaksenhauzenas, Būhenvaldes, Neiengammes, Osvencimas, Rāvensbrikas, Flosenbirgas, Ļubļinas, Stutho-fas, Grosrozenas, Nīderhāgenas, Nacveilcras, Hincertas, Moringenas, Hercogenbušas, Mauthauzenas koncentrācijas nometņu galvenajiem ārstiem.

Noraksts nometņu komandantiem

Pielikumā tiek nosūtīts zināšanai pārskats par pieplūdumu un aīzplūdumu visās koncentrācijas nometnes. No pārskata izriet, ka no 136 000 pienākušo apmēram 70 000 miruši. Ar tik augstu miršanas gadījumu skaitu nekad nav iespējams sasniegt tik lielu ieslodzīto skaitu, kā to pavēlējis SS reihsfīrers. Nometņu galvenajiem ārstiem jāliek lietā visi viņu rīcībā esošie līdzekļi, lai miršanas gadījumu skaits atsevišķās nometnēs stipri samazinātos. Ne jau tas ir koncentrācijas nometne labākais ārsts, kas domā, ka viņam jāizceļas ar nevajadzīgu cietsirdību, bet gan tas, kas ar pārraudzību un atsevišķu darba vietu maiņu uztur iespējami augstas darbaspējas.

Nometņu ārstiem vairāk nekā līdz šim jāpārrauga ieslodzīto ēdināšana un, saskaņojot ar pārvaldēm, jāiesniedz nometņu komandantiem ierosinājumi par uzlabošanu. Tomer tie nedrīkst palikt likai uz papīra, bet gan nometņu ārstiem tie regulāri jākontrolē. Tālāk nometņu ārstiem jārūpējas par to, lai darba apstākļi atsevišķās darba vietās pēc iespējas tiktu uzlaboti. Sai nolūkā nodaļu ārstiem pašiem tieši darba laukumos uz vietas jāiepazīstas ar darba apstākļiem. SS reihsfīrers ir pavēlējis, ka mirstībai visādā ziņā jākļūst mazākai. Uz šā pamata tiek pavēlēts iepriekš minētais, un ik mēnesi par paveikto jaziņo nodaļas Dili priekšniekam. Pirmoreiz 1943. gada 1. februāri.

pašr. par. nesalasāms SS brigādeflrers un ieroču SS ģenerālmajors

BŪHENVALDES KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

Būhenvaldes koncentrācijas nometne tika noslepkavoti pāri par piecdesmit pieci tūkstoši ieslodzīto

1. Nometnē miruši vai noslepkavoti……. 34 566

(pēc kancelejas ziņojumiem par pārmainām resp.

pēc iecirkņu ziņojumiem. Šai skaitā ietilpināti filiāles mirušie, izņemot sievietes)

2. Nāves sodi

Zirgu stalli noslepkavoti 7200 krievu kara gūstekņi, skaitot pēc nodotajām noslepkavoto drēbēm. Ar nāvi sodīti, t. i., pakārti 1100 (aprēķināts pēc atro

damajām nepilnīgajām ziņām par pakārtajiem) . . 8300

3. Iznīcināšanas transporti

Ar gāzi noindētais Hoenšteinas transports 1940. g. 187 Ar gāzi noindētais Dahavas ebreju transports 1942. g. 351 Ar gāzi noindētais Bernburgas ebreju transports 55 062

Kā komplektējās ieslodzītie Būhenvaldes koncentrācijas nometnē?

Būhenvalde, tāpat kā Dahava, Rāvensbrika un Zaksenhau-zena, saucās par «drošības aresta nometni». Drošības arests nebija nacistu izgudrojums. To arī agrāk lietoja pret pastāvošās

valdības politiskajiem pretiniekiem. Pazīstami strādnieku vadoņi, tādi kā Vilhelms un Kārlis Lībknehti, Rozā Luksemburga un Francis Mērings, Klāra Cetkina, Vilhelms Pīks, ķeizarvalsts un arī Veimāras republikas laikā ir iepazinuši drošības arestu.

Nacistu valdība ieslodzīja koncentrācijas nometnēs savus politiskos pretiniekus neatkarīgi no viņu partijas piederības, viņu ticības, viņu pasaules uzskata, viņu vecuma un dzimuma. Tā Būhenvaldē bija komunisti, sociāldemokrāti, centra piekritēji, luterāņu un kātoju mācītāji, ebreju priesteri, cilvēki no visiem iedzīvotāju slāņiem. Kad nometne beidza pastāvēt, jaunākais ieslodzītais bija četrus gadus vecs, kāds poļu bērns, un vecākajam bija jau krietni vien pāri astoņdesmitiem; tas bija kāds franču patriots.

Būhenvaldes nometnē neatradās sievietes kā drošības arestā ieslodzītās. Bija dažas filiāles, kurās tika nodarbinātas tikai sievietes un kuras administratīvi piederēja pie Būhenvaldes koncentrācijas nometnes. SS sadisti nekautrējās arī ieslodzītās sievietes sodīt ar miesas sodu.

Pirms kara izcelšanās ieslodzīto lielum lielā daļa komplektējās no tādiem cilvēkiem, kas aiz politiskiem iemesliem bija sabāzti koncentrācijas nometnēs bez tiesas, bez prāvas, bez sprieduma, bez norādījuma uz apcietinājuma ilgumu. Viņu vidū visvairāk bija komunistu. Bija cilvēki, kas atradās drošības arestā kopš 1933. gada februāra un marta. Tūkstošiem tika pārvesti no pār-mācibas namiem un cietumiem tieši uz koncentrācijas nometnēm.

Soda laiks, ko viņiem bija piespriedušas Hitlera tiesas, bija apritējis. Nacisti bijās šo cilvēku — pa lielākajai daļai komunistu — politiskas aktivitātes aģitācijā pret Hitlera valdību un pret kara priekšdarbiem. Tāpēc viņus nogādāja uz koncentrācijas nometnēm.

Ieslodzītajiem krūšu kreisajā pusē un uz bikšu kreisās staras bija trīsstūra leņķis un virs vai zem tā ieslodzītā numurs. Trīsstūra krāsa rādīja, kāda iemesla dēļ apcietinātais tiek turēts ieslodzījumā. Sarkans bija politisko ieslodzīto krāsa, zaļš — kriminālistu krāsa.

Ieslodzītos nesauca vārdā. Esesieši izsauca numurus. Cilvēks ir numurs, tāds bija nacisma gars.

Politiskie ieslodzītie ar lielu lepnumu valkāja savu sarkano trīsstūri. Sarkanais trīsstūra leņķis ir kļuvis par goda zīmi aktīviem cīnītājiem pret fašismu. Arī šeit atkal izrādījās, ka notika tieši pretējais, nekā nacisti bija domājuši. Difamācija kļuva par godu •— būt nolādētās nacisma sistēmas pretiniekam.

«Keiteļa dekrēts» jeb «tumsas un miglas dekrēts»

SS Galvenā administratīvi Orānienburgā 1942. gada 18. augustā

saimnieciskā pārvalde

D-koncentrācijas nometnes

Pārvaldes grupas priekšnieks

D 1 — AZ. 14 C 2-Od-U-

Slepeni. Izej. Nr. 551/42

Saturs: Ieslodzītie, uz kuriem attiecināms Keiteļa dekrēts Pamats: Valsts galvenā drošības pārvalde — IV C 2 Visp.

Nr. 103/42 1942. g. 14. VIII un klātpieliktais izvilkums no 1942. g. 4. VIII

Piel.: —

Dahavas, Zaksenhauzenas, Būhenvaldes, Mauthauzenas, Neiengammes, Osvencimas, Grosrozenas, Nacveileras, Nīderhāgenas, Stuthofas koncentrācijas nometņu un Ļubļinas kara gūstekņu nometnes komandantiem.

Pievienoto izvilkumu no «tumsas un miglas dekrēta» dienesta vajadzībām koncentrācijas nometnēs attiecībā uz ieslodzītajiem, uz kuriem attiecināms «Keiteļa dekrēts», nosūtu zināšanai un izpildīšanai. Gadījuma, ja tādus ieslodzītos pārvieto, tad jānorāda, ka uz šiem ieslodzītajiem attiecināms «Keiteļa dekrēts» resp, «tumsas un miglas dekrēts».

pašr. par. Gliks,

SS brigādefīrers un ieroču SS ģenerālmajors

Izvilkums no «tumsas un miglas dekrēta» dienesta vajadzībām koncentrācijas nometnēs

IV. D 4— 103/42 G Berlīnē 1942. gada 4. augustā

Ar bruņoto spēku virspavēlniecības priekšnieka 1941. gada

12. decembra dekrētu par to, kā sodāmi noziegumi pret valsti vai pret okupācijas varu okupētajos apgabalos (īsi sauktu par «tumsas un miglas dekrētu»), ir uz fīrera pavēles pamata noteikts, ka personas, kas okupētajos apgabalos noziegušās pret valsti vai pret okupācijas varu, iebiedēšanas nolūka aizvedamas uz Vācijas valsti. Šeit tās nododamas speciālai tiesai. Ja tas kaut kādu iemeslu dēļ nav iespējams, šīs personas ievietojamas koncentrācijas nometnē drošības ieslodzījumā. Drošības arests parasti ilgst līdz kara beigām.

Tā kā šā dekrēta nolūks ir piederīgos, draugus un paziņas atstāt neziņā par apcietināto personu likteni, tad apcietinātie nedrīkst uzturēt nekādus sakarus ar ārpasauli. Tāpēc viņi nedrīkst nedz paši rakstīt, nedz arī vēstules vai sūtījumus saņemt, nedz pieņemt apmeklētājus. Tāpat arī ārpusē stāvošajām instancēm nedrīkst sniegt par ieslodzītajiem nekādas ziņas.

Ja būtu nāves gadījumi, tad tuviniekus līdz turpmākajam nedrīkst informēt. Sis jautājums vēl nav galigi noregulēts.

Sie noteikumi attiecas uz visiem ieslodzītajiem, kuru drošības aresta dokumentos resp. Valsts galvenās drošības pārvaldes drošības aresta apstiprinājumā norādīts, ka uz tiem attiecināms «tumsas un miglas dekrēts». Talak tas attiecināms uz visiem ieslodzītajiem, kas apzīmēti kā ieslodzītie sakarā ar lietu «Porto» vai «Kontinent».

Gadījumā, ja ieslodzītie, uz ko attiecināms «tumsas un miglas dekrēts», nejauši guvuši iespēju informēt savus piederīgos, tad aiz taktikas apsvērumiem viņiem arī turpmāk atļaujama sarakstīšanās ar viņu piederīgajiem tādos ietvaros, kādi paredzēti vispārējos noteikumos par drošības arestā ieslodzīto sarakstīšanos.

pašr. par. Dr. Hofmanis

…attiecināms «tumsas un miglas dekrets»

Darba statistika ,1944. gada 23. jūnijā

Būhenvaldes konc. nom-ADF

Saturs: «Tumsas un miglas» transports.

Tiek lūgts nekavējoties dot rīkojumu, lai ieslodzītie 6117 Fošārs Žozefs no Tondorfas filiāles

(telefoniski jau saskaņots)

28559 Kārāko Roberts no filiāles В II 30170 Bokē Luijs no Svertes filiāles

no minētajām filiālēm nekavējoties tiktu pārsūtīti uz Būhenvaldes koncentrācijas nometni. [19] [20] [21] [22]

(piaraksts)

SS unteršārfirers

To garīdznieku saraksts, kuri bijuši ieslodzīti Būhenvaldes koncentrācijas nometnē. — Dahavas koncentrācijas nometnē kara laikā atradās vairāk nekā 2000 garīdznieku gandrīz no visām Eiropas nācijām

Darba statistika 1945. gada 5. janvārī

Būhenvaldes koncentrācijas nometne

Garīdznieki

Sarakstā ietilpst: 61

No tiem svītroti:

50 51 367 Beloržē Ibērs priesteris pol., Franc. Ill būvbrigādc

52 75 460 Ešū Pjērs garīdznieks pol., Beļģija Blankenburgā

54 75 864 Renārs Zozefs profesors pol., Beļģija Blankenburgā

56 76 208 Tremo Zans mācītājs рок, Francija IV būvbrigādē4

paiiek 57

Fotouzņēmumā redzama kamera, kura miris mācītājs Pauls Šneiders. Piemiņas plāksnes teksts: «Šajā kamerā 1939. g. 18. Vil esesieši noslepkavoja luterāņu mācītāju Paulu Šneideru, dzim. 1897. g. 29. VIII. Par pretošanos Būhenvaldes koncentrācijas nometnē viņu ieslodzīja šajā aresta kamerā un drausmīgi mocīja. Pa šās kameras logu viņš uzrunāja savus ieslodzījuma biedrus un pacēla savu balsi pret fašistisko barbarismu»

Koncentrācijas nometnēs atradās bērni un jaunieši, ko spieda smagi strādāt un ko SS nezvēri lopiski noslepkavoja

Ieroču SS Veimārā—Būhenvaldē 1944. gada

Būhenvaldes koncentrācijas nometne 7. oktobrī

Komandantūra — darbaspēka izmantošanas da|a AZ.: 14(KL) D II 14/4 Schw./M.

Saturs: Ieslodzīto jauniešu izmantošana

Pamats: Raksts 14 (KL) D II—1 21 Ma./F. 1944. g. 30. sept. Izej. Nr. 1474/44, Slēp.

SS Galvenajai administratīvi saimnieciskajai pārvaldei Orānienburgā

Ieslodzīto jauniešu izmantošana darbā Būhenvaldes koncentrācijas nometnes iecirkni patlaban nav paplašināma. Par mācekju darbnīcu iekārtotā halles daja darba riku darbnīcā Gustlofa firmā ari ir cietusi, tā ka šeit nav iespējams neko paplašināt. Par spīti neatlaidīgajiem pūliņiem, citās firmās šauro ražošanas telpu dēļ ieslodzītos jauniešus nav iespējams izvietot.

Nometnes komandants SS štandartenfīrers

Darba statistika 1944. gada 10. decembrī

Būhenvaldes koncentrācijas nometne

Saturs: Ziņojums par ebreju jauniešiem vecumā līdz 15 gadiem Darbaspēka izmantošanas vadītājam

Izņemot jau 4. XII pieteiktos ebreju jauniešus no 1944, g. 2. XII

Darba statistika

Dokumentu fotokopijas ar ziņām par Bāhenvatdes koncentrācijas nometnē ieslodzītajiem bērniem un pusaudžiem vecuma no divarpus Udz

18 gadiem. — Red.

Ieroču SS garnizona ārsts Veimarā—Buhenvaldē 1944. gada 5. augustā

Veimāra

Saturs: Čigānu transports 1944. gada 3. augustā no Osvencimas koncentrācijas nometnes

Būhenvaldes koncentrācijas nometnes komandantam

Attiecība uz iepriekš minēta čigānu transporta vecuma grupām, izskatot sarakstus, atklājas šāda aina:

918 kopa

Nr. 1

darbaspēka izmantošanas vadītajam Darba statistika

Ieroču SS Veimāras garnizona ārsts (paraksts)

rezerves SS hauptšturmfīrers

ieslodzītie, ko par sodu norīkoja «akmeņlauztuvju komandābija lemti drošai nāvei, jo tur pret viņiem izturējās sevišķi nežēligi

Buhenvaldes koncentrācijas nometne

Politiskā nodaļa Veimārā—Būhenvaldē

HI nQd- i944. gada 2. jūlijā.

Tiek lūgts drošības arestā ieslodzītajam Nr. 4 1 463 Kžosam Ādolfam, dzim. 1924. 21. IV, pierakstīt punktu par bēgšanas mēģinājumu, atbrīvot viņu no karcera un iedalīt akmeņlauztuvju komandā.

llzd. (paraksts) SS oberšārfīrers

228;

Janvārī mirušie

Ieslodzīto slimnieku baraka, 1945. gada 5. februārī Būhenvaldes koncentrācijas nometnes politiskajai nodaļai 1945. gada janvārī mirušo kopskaits:

1802 vīrieši, 28 sievietes, 624 ievesti ar transportu miruši, kas nav ieskaitīti nometnes sastāvā.

Vīrieši:

Dabiski nāves cēloņi:

čigānietes 3 =28 sievietes

Ar transportiem no S III un no Osvencimas koncentrācijas nometnes bez tam vēl 175, 51 un 398, tātad pavisam 624 tika atvesti uz nometni transportēšanas laikā miruši, kas netika ietilpināti nometnes skaitliskajā sastāvā.

Ar šādiem lakoniskiem ziņojumiem par «nāves cēloņiem» centās aizplīvurot slepkavības

S.Az.: 14 f 13 Veimārā—Buhenvaldē 1941. gada 23. jūlijā

Drošības aresta nometnes priekšniekam

Buhenvaldes koncentrācijas nometne

Ieslodzītais (polit.) Nr, 1230, В 1 u d a v s Vilhelms,

dz. 1896. 10. V Hcrdē, 1941. gada 23. jūlijā plkst. 8.10 miris.

Nāves cēlonis: abpusējs plaušu karsonis.

Buhenvaldes konc. nom. nometnes ārsts (paraksts)

rezerves SS oberšturmfīrers

Nr. 1.

Buhenvaldes koncentrācijas nometnes politiskajai nodaļai

S.Az.: 14 f 13

Drošības aresta nometnes priekšniekam

Veimara—Buhenvalde

1941. gada

22. jūlija

Buhenvaldes koncentrācijas nometne

Ieslodzītais (polit.) Nr. 1665, Behini Ludvigs,

dzim. 1879. 7. II Vīnē, 1941. gada 22. jūlija plkst. 21.05 miris.

Naves cēlonis: dizentērija.

Būhenvaldes konc. nom. n о metnes ārsts (paraksts)

rezerves SS oberšturmfīrers

Nr. 1

Buhenvaldes koncentrācijas nometnes politiskajai noda]ai

1941. gada 12. jūnijā ievests, 1941. gada 23. jūlija ar «sirdstrieku» j

Miris

Buhenvaldes konc. nom. «Nometnes ārsts»

Veimārā—Buhenvaldē 1941. gada 27. jūlijā

Saturs: Par ieslodzīto (polit.) Nr. 4953, Gaugeru Martinu, dzim. 1905. 4. VIII Vupertālē—Elberfeldā, mir. 1941. 23. VII Būhenvaldes koncentrācijas nometnē.

Pamats: Jūsu personiskā saruna ar nometnes ārstu.

Pielikums: 1

Dr. Joahimam G a u g e r a kungam,

Vupertālē—Elberfeldā,

Ilopfenštrāse 6

Tāpat kā ikvienu citu ieslodzīto, Jūsu brāli, kad viņu 1941. gada 12. jūnijā ieveda Būhenvaldes koncentrācijas nometnē, ārsts rūpīgi izmeklēja. Izmeklēšanā tika konstatēts stiprs sirds labās puses paplašinājums. Uz ša atzinuma pamala Jūsu brāli atbrīvoja no darba un nodeva ārsta ziņā. 1941. gada 27. jūnijā izdarīja rentgena uzņēmumu, kura vienu kopiju Jūs atradīsiet pielikumā.

1941. gada 23. jūlija ap plkst. 12.45 Jūsu brāli bezsamaņas stāvoklī viņa ieslodzījuma biedri atgādāja uz slimnieku baraku. Lai gan tūdaļ tika sniegta ārsta palīdzība, tā tomēr nespēja vairs ietekmēt pacienta stāvokli. Pat intra-kardiāls korarnīna iešļircinājums palika bez sekmēm. Nāve iestājās 1941. gada 23. jūlijā pulksten 13. Nāves cēlonis: sirdstrieka.

Es nožēloju Jūsu brāļa pēkšņo nāvi tālu no viņa piederīgajiem jo vairāk tāpēc, ka no ārstu puses tika darīts viss, lai uzturētu viņa veselibu.

Būhenvaldes konc. nom. nometnes ārsts (paraksts)

rezerves SS oberšturmfīrers

Sodīšanas metodes

Parasti ieslodzītajiem piesprieda 25 nūjas sitienus pa kailu sēžamvietu. Diezgan bieži pēc tādas eksekūcijas atskanēja sauciens: līķa nesējus pie vārtiem!

Cits necilvēcīgs sods bija pakāršana pie koka. Plaukstas tika sasietas uz muguras, rokas uzrautas uz augšu, un tad šādā veidā izmocīto pakāra pie āķa kokā. Sadistiskie esesieši tad vēl uzjautrinājās, sizdami ieslodzītajiem pa jutīgākajiem locekļiem. Šādā drausmīgā stāvoklī mūsu biedri karājās no pusstundas līdz divām stundām. Sekas bija plecu locītavu izmežģījumi un pa lielākajai daļai paralīzes, no kurām ieslodzītie reti atkopās.

Ceļā uz akmeņlauztuvēm atradās visdrausmīgākā vieta Būhen-valdes koncentrācijas nometnē. Zirgu stallis bija kļuvis par vairāk nekā 7000 padomju kara gūstekņu noslepkavošanas vietu. Tā bija bēdīgi slavenā ierīce šāvienam pakausī. Kas iegāja šai barakā, tam vispirms šķita, ka tā ir lazarete. Bet šai barakā kāda velnišķīga esesieša smadzenes biia izdomājušas ietaisi, kas izskatījās maldinoši līdzīga auguma garuma mērīšanas rīkam. Nāves kandidātam vajadzēja nostāties pie šķietamās mērīšanas ierīces, tai brīdī viņam aiz muguras viņa pakauša augstuma atvērās sprauga un pa šo spraugu kāds SS slepkava raidīja nāvīgo šāvienu. Visiem ieslodzītajiem bija zināms, ka slepkavu komandai bija apzīmējums 99. Par katru slepkavošanas akciju esesieši saņēma degvīnu, cigaretes un ārkārtēju atvaļinājumu. Sājā drausmīgajā vietā tika noslepkavoti 7000 padomju kara gūstekņu un neskaitāms daudzums Eiropas tautu brīvības cīnītāju.

Ieslodzīto pārtika bija pavisam vienpusīga, trūcīga un ar katru kara gadu kļuva sliktāka. Kāļi un kāposti jeb, kā ieslodzītie ar rūgtu humoru teica, — vācu ananāsi un kaperi — bija galvenie pārtikas līdzekļi. Nometnē, sevišķi ziemas mēnešos, bieži varēja dzirdēt šādu sarunu: «Kas gan bija vakar?» Atbilde: «Kāļi.» Atbilde: «Tad taču ir skaidrs, šodien būs kāposti!»

1941./42. gada ziemā padomju kara gūstekņi rītos, pusdienā un vakarā saņēma puslitru kāļu viras un vienu vienīgu riecienu maizes.

Šās nepietiekamās un vienpusīgās pārtikas dēļ masu mirstība bija kļuvusi tik liela, ka draudēja briesmas, ka bruņojumu darbnīcās darbaspēka trūkuma dēļ vairs nevarēs izpildīt uzdotos ražošanas uzdevumus.

«Miris no bēgšanas mēģinājuma iegūtas šāviena brūces sekām»

Buhenvaldes koncentrācijas nometne Veimārā—Buhenvaldē 1943. gada

Komandantūra 11. februārī

Az.: ll/Qa

Augustei Hammera kundzei Berlīnē Nr. 58 Vollinerštrāse 70

Jūsu dels Erihs Hammers, dzim. 1918. 26. XI Heltingsdorfā, no bēgšanas mēģinājumā iegūtas šāviena brūces sekām miris 1943. gada 8. februārī šejienes slimnīca.

Līķis 1943. gada 11. februārī kremēts valsts krematorijā.

Pret urnas izsniegšanu nav nekādu iebildumu, ja būs pievienota vietējās kapsētas pārvaldes apliecība, ka ir gādāts par pienācīgu apbedīšanu. Miršanas apliecība pievienota pielikumā.

Nometnes komandants uzd. (paraksts) Kriminālsekretārs

Par «līķu novākšanu» speciālā spirta dzērienu deva

Ieroču SS garnizona ārsts Veimarā—Buhenvalde 1945. gada

Veimārā 27. janvārī

Osvencimas transporta līķu novākšanā 1945. gada 26. janvārī nodarbinātajiem unterfīreriem

SS hauptšārfīreram Vilhelmam,

SS oberšārfīreram Varnštetam un SS unteršārfīreram S t о p e m

speciālas spirta dzērienu devas izsniegšana medicīniski atbalstāma.

Veimāras ieroču SS garnizona ārsts (paraksts)

rezerves SS hauptšturmfīrers

Darbojas 10 zilskābes cirkulācijas gazes kameras

Ieroču SS garnizona ārsts Veimārā—Buhenvalde 1944. gada

e i m a r ā 25. maijā

Saturs: «Ciklon» cirkulācijas gāzes kameru pārkārtošana uz «Areginal» un ziņojums par gazes kameru skaitu

Pamats: Galvenā higiēnista 1944. gada 15. maija raksts, izej. Nr 308/44 Dr. Ko./Kn.

Galvenajam higiēnistam pie SS un policijas valsts ārsta Berlīnes Cēlendorfā Spāniešu alejā 10.

Atsaucoties uz iepriekš minēto rakstu, tiek ziņots, ka Būhenvaldes koncentrācijas nometnē darbojas 10 zilskābes cirkulācijas’ gāzes kameras, katra 10 kubikmetru tilpuma.

Ieroču SS Veimāras garnizona ārsts (paraksts)

rezerves SS hauptšturmfīrers

Krematorija strādā bez kļūmēm

Ieroču SS garnizona ārsts Veimārā—Būhcnvalde 1944. gada

e i m a r a J1. aprīlī

Saturs: Apmeklējums Doras filiālē 1944. gada 8. aprīlī

AKTS

Apskatītā krematorija darbojas bez kļūmēm. Jautājums par zelta zobu izraušanu mirušajiem ieslodzītajiem tika pārrunāts ar SS hauptšturmfīreru Brem-meru un nokārtots. Pēc tam tika apskatītas apakšzemes ejas un tur iebūvētie un pa daļai jau lietošanai gatavie ūdens klozeti.

Lazarete nav bijuši nekādi sevišķi notikumi, rentgena iekārta vēl nav saņemta, taču viss jau sagatavots iebūvēšanai. Operāciju zāle vēl nav pilnīgi gatava. Pēc pārrunām ar nometnes ārstu — SS oberšturmfīreru Ķēru tuvākajā laikā lazaretes personāla pastiprināšanai uz turieni vajag pārcelt vēl dažus ieslodzīto ārstus, pirmām kārtam vienu hirurgu un vienu ādas ārstu, un, ja iespējams, divus pieredzējušus praktizējošos ārstus.

Tālāk vienojās par dažādām nesaskanam, kas bija radušās, apstrādājot šinīs dienās sastādītos mirušo dokumentus.

Ieroču SS Veimāras garnizona ārsts (paraksts)

rezerves SS hauptšturmfīrers

Būhenvaldes koncentrācijas nometnes ieslodzīto miteklis pārbūvētā zirgu stalli

Būhenvaldes koncentrācijas nometnes krematorija, kurā 1944. gada 18. augusta tika noslepkavots vācu strādnieku šķiras vadonis Ernsts Tēl manisParlamenta delegācijās ziņojums

Pēc Viņa Majestātes pavēles iesniegts parlamentam ar premjēr-ministra, valsts kases kanclera un aizsardzības ministra starpniecību

19'15. gada aprīlī

Delegācijas locekļi bija:

no augšnama: grāfs Stenhoups un lords Edisons, no apakšnama: pulkvedis Vikhems, sers Arčibalds Sautbijs, Teita kundze, Ness Edvardsa kungs, misters Silvermens, GrehemsVaita kungs, sers Henrijs Moriss Džonss, Draiberga kungs.

Būhenvaldes nometne atrodas paugurainā, mežainā apvidū kādu 15 minūšu braucienā no Veimāras …

Par nometnes lielumu var spriest pēc tā, ka nometne bija aprēķināta maksimāli 120 000 cilvēku ievietošanai. Sā gada 1. aprīlī ieslodzīto skaits bija 80 813. Dažas dienas pirms amerikāņu karaspēka ierašanās (11. aprīli) nacisti bija aizveduši (ielu skaitu ieslodzīto, apmēram 18 000 līdz 22 000. Dažiem no tiem, ko nacisti gribēja iznīcināt, jo tie «pārāk daudz zināja», bija izdevies paslēpties. Nebija iespējams precīzi novērtēt nometnē vēl palikušo ieslodzīto tautību procentuālo samēru; mēs atradām daudz ebreju un vāciešus, kas nebija ebreji, poļus, ungārus, čehus, frančus, beļģiešus, krievus u. c. Sīkā pārskatā, ko mums iesniedza kādas

antifašistiskas komitejas pārstāvji, bija norādīts, ka Biihenvalde vai tūlīt pēc pārvešanas no turienes uz tā dēvēto «iznīcināšanas nometni» miruši vai nogalināti kopskaitā 51 572 cilvēki, no tiem vismaz 17 000 kopš 1945. gada 1. janvāra. Nometne tagad ir atvērta, un zināms tās ieslodzīto skaits, acīm redzot, pēc savas iniciatīvas to atstājuši. Nacisti bija atstājuši sīku nometnes kartotēku ar norādītiem uzvārdiem, taču mūsu apmeklējuma laikā nebija iespējams sākt izgatavot nometne vēl esošo cilvēku sarakstus, jo amerikāņu medicīniskajām un sanitārajām iestādēm bija diezgan ko darīt, lai iztīrītu nometni (daļu šā darba veica nometnes apkārtnē dzīvojošie vācu civilisti; daļu no viņiem ik dienas veda uz nometni, lai tiem parādītu, kas viņu vārdā un viņiem līdzās bija noticis), un bija jāatrisina pārtikas apgādes un medicīniskās apkalpošanas jautājums.

Lai gan nometnes iemītniekus parasti apzīmē par «gūstekņiem», tomēr tos nedrīkst sajaukt ar kara gūstekņiem. Nometnes iemītnieki komplektējās no trim galvenajām kategorijām; a) no politiskajiem ieslodzītajiem un ebrejiem no pašas Vācijas, b) kad Trešā valsts izpletās, no politiskajiem ieslodzītajiem un ebrejiem no Austrijas, Čehoslovakijas, Polijas uti., c) sākot ar 1940. gadu, no vīriešiem un jauniešiem, kas bija atvesti piespiedu darbā no dažādām okupētajām zemēm. Visos laika posmos starp viņiem bija tikai nedaudzi angļi, pec katla vērtējuma — «daži duči». Gandrīz visi tie bija civilisti. Mums stāstīja par kādu franču izpletņu lēcēju leitnantu Morisu Perčuku, kas 1943. gadā kritis gūsta, pēc tam civildrēbēs aizvests no Kompjenas uz Būhenvaldi un lur īsi pirms amerikāņu karaspēka atnākšanas pakārts. Tālāk, mums nodeva dokumentu, kuru bija parakstījuši eskadrona komandieris F. Jeo-Tomass, kapteinis Harijs Pūls un leitnants Stefans Esels ļno Francijas kara ministrijas) tin kurā bija oficiāli apstiprināts, ka viņus no nāves paglābuši ar «ārkārtīgi veiklu plānu un bīstamos apstākļos» Heines Baumeisters no Dortmundas un Dr. Eižens Kogons no Vīnes, kas abi vēl atrodas nometnē.

Lai gan nometnes tīrīšana bija sākusies jau vairāk nekā nedeļu pirms mūsu atbraukšanas un apstākļi, acīm redzot, bija stipri uzlabojušies, mūsu uzmanību vispirms un ari vienmēr vēlāk saistīja viscaur valdošā neticamā netīrība; līķu trūdēšanas un slimību smaka vē! saindēja visu teritoriju. Viena no pirmajām barakām, kur mēs iegājām, bija viena no labākajām . ..

. . . Šī baraka bija viena no tām, ko tagad izmanto par tranzīta hospitāli dažiem slimniekiem, kas vissmagāk cieš no bada sekām. Daudzi nespēja pat runāt, viņi gulēja pusnesamaņā vai arī sekoja mums ar acīm. Daži brīvi runaja un rādīja savas brūces, drausmīgas rētas un zilumus, kuru cēlonis varēja būt vienīgi kāju spērieni un sitieni. Viņi gulēja zemē uz segām un apsegti ar lām. Visi bija pilnīgi izdiluši. Amerikāņu iestādes mums ziņoja, ka pēc viņu ierašanās naves gadījumu skaits esot sarucis

Buhenvalde — līķu transportēšana иг krematorijuaptuveni no 100 līdz 35 dienā. Parastais apģērbs bija skrandaini svārki, veste vai kokvilnas žakete, zem kuras rēgojās kaili gurni, kas nebija resnāki par normālu rokas locītavu. Puskails skelets, kas ar pūlēm kā uz koka kājām virzījās pa gaiteni, saslējās, ieraudzījis mušu sabiedrību, pasmaidīja un sveicināja. Mūsu delegācijas medicīniskie darbinieki bija pārliecināti, ka zināms procents šo cilvēku nepaliks dzīvi pat ar visu to kopšanu, kādu viņi tagad saņēma, un ka vēl lielāks procents to, kas varbūt paliks dzīvi, droši vien līdz mūža beigām būs slimi un darba nespējīgi. Starp šas barakas iemītniekiem bija rakstnieki un studenti un kāds franču Otrā biroja loceklis, kas bija saņemts ciet Varšavā.

Parastās barakas, kuras mēs redzējām, katrā pusē bija nodalītas ar četrām deju rindām, ko balstīja baļķi. Šādi izveidotajās-apmēram sešas pēdas garajās, četras pēdas platajās un divas pēdas augstajās istabās vajadzēja gulēt pieciem līdz sešiem cilvēkiem. Pat viņiem, kas bija tik izģinduši, pietika vietas tikai gulēšanai uz vieniem sāniem. Daži no viņiem mums parādīja, kā tas ticis darīts. Par gultas veļu noderēja skrandas, ko viņi kaut kur bija salasījuši. Veselas kaudzes šo skrandu tika sadedzinātas dažādās nometnes vietās; barakas vēl vienmēr pilnas kukaiņu . . .

Līķu barakai bija divi stāvi: puspagrabs un pirmais stāvs. Apakšējā stāvā varēja iekļūt pa stāvām akmens kāpnēm vai pa nolaidenu gaiteni zem lūkas, pie kuras tika nogalināti vārgie un

Buhenvaldes koncentrācijas nometnē noslepkavotie ieslodzītiedarba nespējīgie cietumnieki. Parastā nogalināšanas metode, šķiet, bijusi kāršana. Pagalmā, baltu pelnu kaudzes tuvumā, bija karātavas, pagraba mes redzējām vēl vienas karātavas un stiprus āķus, apmēram 8 pēdas no zemes. Mums stāstīja, ka tādu āķu bijis pāri par četrdesmit, taču lielāko daļu no tiem nacisti pirms bēgšanas novākuši. Mums rādīja smagu, apmēram 2 pēdas garu koka bozi, ar ko apcietinātie esot sisti, ja viņi lēnām strādājuši: boze bija notašķīta ar asinīm. Līķus no pagraba pacēla uz krematoriju augšēja stāvā ar lielu elektrisko liftu (līdzīgu tam, kādu slimnīcās lieto nestuvēm). Mašīnas iebrauca pagalmā ārpus krematorijas, tās bija piekrautas ar dizentērijas slimnieku un citās barakās mirušo līķiem, kam pa lielākajai daļai bija novilktas pat viņu trūcīgās svītrainās cietuma drānas. Mēs apskatījām pēdējo kravu, kas bija palikusi šādā mašīnā un ko ģenerālis Eizen-hauers bija pavēlējis apkaimes iedzīvotājiem apbedīt pašiem savām rokām. Līķi bija sākuši trūdēt, taču nevienam, cik mēs varējām konstatēt, nebija varasdarbu pazīmju, tie visi šķita miruši aiz bada vai slimībām. Krematorijā atradās rinda lielu krāšņu ar pārkaļķotārn caurulēm, restēm un vītām kolonām …

Ieslodzītie mums vairākkārt apgalvoja, ka apstākļi citās nometnēs, sevišķi Austrumeiropā, bijuši vēl daudz ļaunāki nekā Buhenvaldē. Visbriesmīgākā, ka stāsta, esot bijusi Osvencimas nometne; šie cilvēki uzstāja, lai mēs paskatītos Osvencimas koncentrācijas nometnē viņiem ietetovētos numurus kreisās rokas apakšdelmā. Kāds 19 gadus vecs jauneklis Jozefs Bērmanis, pēc tautības latvietis, taču angliski audzināts, bija bijis dažādās nometnēs; vienā no tām viņš bija zaudējis savu rādītājpirkstu, jo nacisti, saniknoti par viņa gauso darbu, iegrūduši viņa roku mašīnā.

Par spīti nožēlojamajam ieslodzīto fiziskajam stāvoklim un viņu gadiem ilgajžm ieslodzījumam, bija vērojamas viņu garīgas un fiziskas atkopšanās pazīmes. Uz baraku ārsienām angļu un daudzās citās valodās bija uzkrāsoti sirsnīgi apsveikumi atbrīvotājiem. Pie jauniem ziņojumu dēļiem bija piestiprinātas avīzes un informatīvi ziņojumi, kā ari demokrātiskas propagandas paziņojumi, lielāko tiesu vācu valodā. Netālu no ieejas nometnē pie karālavām bija piestiprināts Hitlera attēls cilvēka augumā ar uzrakstu vācu valodā: «Hitleram jāmirst, lai Vācija varētu dzīvot!» . . .

Sagatavodami šo ziņojumu, mēs mēģinājām rakstīt atturīgi un objektīvi un izvairīties no subjektīviem emocionāliem izteicieniem. Taču noslēgumā mēs gribētu atzīmēt, ka mūsu vienprātīga un dziļa pārliecība, ko esam guvuši pēc saviem pašu vērojumiem, ir tāda, ka Buhenvaldē piekopta cilvēku pastāvīgas badināšanas un necilvēcīgas brutalitātes politika un ka tāda nometne nozīmē viszemāko pakāpi, lidz kādai cilvēce jebkad var pagrimt. Atmiņas par to, ko mēs Būhenvaldē redzējām un dzirdējām, vēl gadiem ilgi vajās mūs.

Paraksti:

STENHOUPS NESS EDVARDSS

EDISONS S. SIDNEJS S1LVERMENS

TOMS VIKHEMS GREHEMS VAITS

ARCIBALDS SAUTBIJS HENRIJS MORISS DŽONSS

MEVISA TEITA TOMS DRAIBERGS

DORAS KONCENTRĀCIJAS NOMETNE61

(Buhenvaldes koncentrācijas nometnes filiāle)

Nordhauzenā, nelielā pilsētā Harca dienvidos, atrodas svarīgi bruņošanās uzņēmumi, starp tiem samērā liela lidmašīnu rūpnīca un dziļi kalnos zem zemes iekārtota Fau-1 un Fau-2 šāviņu62 fabrika. Abas galvenās šahtas atradās kādus 1,5 km dziļi zem zemes un savā starpā bija saistītas ar 48 tuneļiem.

So fabriku bija uzbūvējuši politiskie ieslodzītie, viņi arī bija šā uzņēmuma strādnieki. So politisko ieslodzīto vidū bija vācieši, franči, holandieši, čehi un poļi. Kāds holandiešu ārsts liecināja, ka nometnē ik gadus krāsnīs sadedzināti 9000 līķi.

Ieslodzītajiem Nordhauzenā bija jāstrādā 18 stundas dienā. Iztikai viņi saņēma tikai niecīgu gabalu maizes un vienu litru ūdeņainas viras. Kad viņi kļuva pārāk vārgi un vairs nespēja strādāt, viņus aizsūtīja uz «lazareti». Tur nebija nedz medikamentu, nedz pārtikas, nedz ārsta palīdzības, izņemot to, ko paši slimie spēja līdzēt cits citam.

Kad amerikāņi 11. aprīlī sasniedza Nordhauzenu, ap fabriku un barakām gulēja 2017 līķu. Šahtās atradās arī daži vācu bēgļi, kas tur dzīvoja, kopš sabiedrotie bija bombardējuši Nordhauzenu (aprīļa sākumā).

No Amerikas informācijas dienesta iedotā ilustrētā krājuma crKoncentrācijas nometnes»

Atteikšanas paklausīt Doras nometne

12 000 ieslodzīto strādā dziļi zem zemes kalnā izraktās ejās. Viņi tur strādā, od, dzīvo un mirst. Tikai kā līķi viņi tiek āra no apakšzemes ejām, lai tiktu sadedzināti krematorijā. Ieslodzītie apakšzemes koncentrācijas nometnē «Dora» pie Nordhauzenas ražo «brīnumieroci» Fau-1 un Fau-2.

Bruņoto speķu pavēlniecība sūtīja sašutuma pilnus protestus rūpnīcas ģenerāldirekcijai, jo no Fau šāviņiem liela daļa bija

nederīgi. Ģenerāldirekcija griezās pie esesiešiem, un tie vērsās pret ieslodzītajiem ar drausmīgām represijām. Taču nekas nelīdzēja. Cīņas savienība, kurā ietilpa čehu inteliģence, franču patrioti, piespiedu darbā uz Vāciju aizvestie padomju cilvēki, holandiešu ķīlnieki un vācu antifašisti, atrada arvien jaunas pretošanās un sabotāžas metodes. Tad esesieši izgudroja jaunu velnišķīgu iebaidīšanas līdzeklī. Viņi izveda visus ieslodzītos no kalna un lika tiem nostāties pārbaudes laukumā. Viss SS komandantūras štābs un simtiem pamatīgi apbruņotu esesiešu ielenca laukumā uzceltās karātavas. Zem karātavām stāvēja viens padomju un viens vācu ieslodzītais; nenorādot iemeslu, esesieši paziņoja, ka abi ieslodzītie sodāmi ar nāvi pakarot. Nometnes komandants SS šturmbanfīrers Feršners pavēlēja Minhenes antifašistam Georgam Tomasam pakārt abus ieslodzītos. Georgs Tomass atradās koncentrācijas nometnē kopš nacistu kundzības sākuma. Viņš zināja, ka brīvības diena tuvojas, un juta esesiešu izmisīgās pūles paturēt savu kundzību. Bet viņš redzēja arī savus biedrus, savus draugus, viņš zināja, ka viņa izturēšanās izšķiroši ietekmēs pretestības spēku nometnē. Nepagāja ne mirklis, kad viņš skaļi un skaidri izsaucās; «Es atsakos izpildīt pavēli!» Ieslodzīto sirdis iepuk-stējās straujāk. Esesieši metās Tomasam virsū, sasēja viņu un aizvilka uz bunkuru. Nāves klusums. Atkal atskan nometnes komandanta balss: «II nometnes vecākais, šurp!» Ludvigs Sime-zaks, Augšsilēzijas kalnracis, nostājas SS komandanta priekšā. «II nometnes vecākais, pakariet tos abus!» Ludvigs Simezaks iedomājas savu sievu un bērnus, kurus viņš kopš 1933. gada vairs nav redzējis. Viņš domā par vēsti, ko tikai pirms dažām stundām dabūjis zināt pa pagrīdes radiouztvērēju, — ka padomju bruņotie spēki aizvien straujāk virzās uz priekšu. Taču viņš nevilcinās ne mirkli: «Es atsakos izpildīt pavēli!» Simezaku aizved. Esesieši paši padara savu netīro darbu. Ieslodzītajiem jāatgriežas apakšzemes ejās. Tomēr abu vācu antifašistu drosmīgā rīcība vēl ciešāk saliedē viņus un stiprina viņu gribu cīnīties. Vārds «Dora» baismīgi atbalsojas kādreizējo Hitlera režīma politisko ieslodzīto un piespiedu darbu strādnieku sirdīs. Toties gaišāk skan dziesma par drosmīgajiem vācu antifašistiem, kas pēc 12 gadu ilga ieslodzījuma brīvības priekšvakarā atdeva savu dzīvību par vācu Pretošanās cīnītāju godu.

Drošības aresta nometņu priekšnieki «E»

SS reihsfīrers Orānienburgā 1941. gada 7. oktobrī

Koncentrācijas nometņu inspektors «E» Az.: 14a 14/10.41. — B./Au.

Saturs: Amats «drošības aresta nometnes priekšnieks E&gt;

Pamats: Koncentrācijas nometņu inspektors «E» Az. 14 а 14/9.

41.—L./Ot. 1941. gada 29. septembri

Dahavas, Zaksenhauzenas, Būhenvaldes, Mauthauzenas, Flosenbirgas, Neiengammes, Osvencimas, Grosrozenas, Nac-veileras, Nīderhāgenas, Ļubļinas koncentrācijas nometnes nometņu komandantiem, Rāvensbrikas sieviešu koncentrācijas nometnes direktoram.

Noraksti:

1. drošības aresta nometņu priekšniekiem drošības aresta nometņu priekšniekiem «E» pārvaldes priekšniekiem politiskajām nodaļām

1) Ar nosacījumu, ka vēlāk iespējamas pārmaiņas, tūlīt stājas spēkā pavēle par drošības aresta nometņu priekšnieku «E» iecelšanu:

Dahavas konc. norm: SS unteršturmfīrers Stumpfs Zaksenhauzenas konc. nom.: SS oberšturmfīrers К 1 e b e к s Būhenvaldes konc. nom.: SS unteršturmfīrers Grimms Mauthauzenas konc. nom.: SS oberšturmfīrers Sies Flosenbirgas konc. nom.: SS hauptšārfīrers Sirners Neiengammes konc. nom.: SS hauptšturmfīrers Zeldners Osvencimas konc. nom.: SS oberšturmfīrers Svarcs Grosrozenas konc. nom.: SS unteršturmfīrers Tūmanis Nacvcileras konc. nom.: SS oberšturmfīrers Krāmers Nīderhāgenas konc. nom.: SS unteršturmfīrers Grīters Ļubļinas konc. nom.: SS hauptšturmfīrers Hakmanis Rāvensbrikas siev. konc. nom.: SS oberšārfīrers Zells

2) Kā līdzstrādnieki drošības aresta nometņu priekšniekiem

«E» tiek piekomandēti:

Dahavas konc. nom.: SS unteršārtirers Pflaums Zaksenhauzenas konc. nom.: SS unteršārfīrers Auers Flosenbirgas konc. nom.: SS šturmfīrers Brinners Osvencimas konc. nom.: SS unteršārfīrers Geberts Pārējās nometnēs piekomandēšana notiks vēlāk. Darba dienesta priekšnieka padotību saskaņā ar iepriekšējo pavēli neskar līdzstrādnieku (kancelejas darbinieku) piekomandēšana. i

3) Ieceļot drošības aresta nometņu priekšniekus par drošības aresta nometņu priekšniekiem «E», it īpaši tiek norādīts uz minētā rīkojuma 6. punktu. Tā kā dažās nometnēs pagaidām ir tikai viens drošības aresta nometnes priekšnieks, šis punkts jāievēro atbilstoši tā būtībai.

4) Drošības aresta nometnes priekšnieka «E» darba vietas adrese ir šāda:

piem.:

Mauthauzenas konc. nom.

Drošības aresta nometnes priekšnieks «E» Mauthauzena/OD. pašr. par. Glikss,

SS brigādefīre.rs un ieroču SS ģenerālmajors 247

KĀDA EVAKUĒTO TRANSPORTA GALS PIE GARDELĒGEMAS

Aprīļa otrajā 'nedēļā Altmarkas rajonā kādus 3000 svešzemju strādniekus dzina kājām Gardelēgenas virzienā. Viņi nedrīkstēja krist uzbrūkošo amerikāņu tanku vienību rokās. Taču strādnieki bija pārlieku pārpūlēti un novārguši un nevarēja ātri paiet. Kas netika līdzi, to sargi uz ceļa nosita. Tomēr amerikāņi nāca aizvien tuvāk. 13. aprīli gājiens nonāca pie liela, sarkana noliktavas šķūņa Gardelēgenas pilsētas nomalē. Grīdu klāja bieza salmu kārta, sargi salaistīja to ar benzīnu, iedzina gūstekņus iekšā, tad aizdedzināja salmus un aizbarikādēja durvis. Sākumā ieslēgtajiem izdevās uguni nodzēst ar savām drēbēm, taču sargi atkal atvēra durvis, šāva ar degpatronārn un svieda iekša fosfora granātas. Taču pat tad dažiem upuriem izdevās izlauzties laukā, bet āra viņus sagaidija sargi ar automātu uguni. Drīz kliedzieni apklusa. Sargi atgriezās un nošāva katru, kas vēl kustējās. Tikai diviem gūstekņiem — francūzim un ungāram izdevās izglābties. Kad vācu sargi aizbēga, viņi atstāja savu slēptuvi un aizveda tikko ieradušos amerikāņus uz šās traģēdijas vietu.

No 3000 gūstekņiem 1100 gājuši bojā Gardelēgenas šķirni. Par pārējo likteni vēl nekas nav zināms.

No Amerikas informācijās dienesta izdota ilustrēta krājumā «Kon-cenlrācijas nometnes»

ZAKSENHAUZENAS KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

.

«Visus kopa rēķinot, uz manu atbildību iznīcināti ap 42 000 cilvēku …»

No kādreizējā Zaksenhauzenas koncentrācijas nometnes komandanta SS štandartenfīrera Antona Ka indi a liecības

Prokurors: Kādas pavēles jums zināmās par izturēšanos pret kara gūstekņiem?

К a indi s: Trīs dienas pirms uzbrukuma Padomju Savienībai divīziju un pulku komandieriem tika paziņota fīrera pavēle, saskaņa ar kuru visi komisāri bija jānošķir un janodod SD iznīcināšanai.

Prokurors: Kādi iznīcināšanas veidi pastāvēja jūsu nomelnē?

К a i n d 1 s: Līdz 1943. gada rudenim Zaksenhauzenā iznīcināja nošaujot un pakarot. Krievu kara gūstekņu masu nošaušanai speciālā telpa bija maskēta kā ārsta kabinets, kurā atradās mērīšanas ierīce auguma garuma mērīšanai, tabula redzes pārbaudei un bez tam esesieši, maskējušies baltos ārstu virsvalkos. Šķietami mērījot auguma garumu, ieslodzītos nogalināja no mugurpuses ar šāvienu pakausī caur spraugu mērījamā latiņā. Blakustelpā, no kurienes sava, atskaņoja skaņu plates, lai šāvieni nebūtu dzirdami.

P г о к u г о r s: Tātad jūs, kļūdams par nometnes komandantu, atradat priekšā jau izstrādātu iznīcināšanas tehniku?

К a i n d 1 s: Ja gan! Bez ārsta kabineta bija vēl nošaušanas laukums, pārvietojamas karātavas un mehanizētas karātavas, pie kurām viena laikā varēja nogalināt 3 līdz 4 ieslodzītos.

Prokurors: Vai jūs šajā iznīcināšanas tehnikā tikāt izdarījis kādus grozījumus vai ne?

К a i n d 1 s: 1943. gada marta vidū es ieviesu gazes kameras ka masu iznicināšanas vietas.

Prokurors: Pats ar savu iniciatīvu?

К a i n d 1 s: Pa daļai jā. Та kā toreizējās iekārtās vairs nepietika paredzamajai iznicināšanai, es sasaucu apspriedi, kurā piedalījās arī galvenais ārsts Baumketers, un tas man teica, — ja cilvēkus noindējot ar zilskābi speciālās kamerās, acumirklī iestā-

joties nāve. Tad es uzskatīju gāzes kameru ierīkošanu masu iznīcināšanai par lietderīgu un arī par humānāku.

Prokurors: Kas bija atbildīgs par cilvēku iznicināšanu?

К a i n d 1 s: Nometnes komandants personiski.

Prokurors: Tātad jūs?

К a i n d 1 s: Jā gan! . . .

…Prokurors: Cik ieslodzīto tai laikā, kamēr jūs darbojāties par nometnes komandantu, tatad divos gados un astoņos mēnešos, Zaksenhauzenā iznīcināti?

К a i n d 1 s: . .. Visus kopā rēķinot, uz manu atbildību iznīcināti ap 42 000 cilvēku, no tiem tieši pašā nometnē kādi 18 000.

Prokurors: Un cik daudzi nomira badā jūsu laikā?

К a i n d 1 s: Badā šai laikā nomira, pēc mana vērtējuma, kādi 8000 ieslodzīto.

…Prokurors: Apsūdzēto Kaindl, vai jūs saņēmāt pavēli uzspridzināt nometni, lai noslēptu pastrādāto ļaundarību pēdas?

К a i n d 1 s: Jā gan! 1945. gada 1. februārī man bija saruna ar gestapo priekšnieku Milleru. Tail viņš man paziņoja pavēli iznicināt nometni ar artilērijas apšaudi, uzbrukumu no gaisa vai gāzēšanu. Taču šo pavēli, ko bija devis Himlers, tehniski nebija iespējams izpildīt.

Prokurors: Vai jus būtu pavēli izpildījis, ja tehniski tas būtu bijis iespējams?

К a i и d 1 s: Pals par sevi saprotams. Taču to nevarēja izdarīt. Arlilērijas apšaude vai lidotāju uzbrukums darītu apkaimes iedzīvotājus uz to uzmanīgus. Gāzēšana bulu apdraudējusi ne vien civiliedzīvotājus, bet ari pašu SS personālu.

Prokurors: Ko tad jus pasākāt?

К a i n d 1 s: Tas tika iesākts ta. Nakti uz 2, februāri nošāva pirmos, kādus 150 ieslodzītos. Līdz marta beigām izdevās iznīcināt 5000.

Prokurors: Kas vadīja šo masu iznīcināšanu?

Kaindls: Pēc mana norādījuma — apsūdzētais Hens.

Prokurors: Cik ieslodzīto tad vēl atradās nometnē?

Kaindls: 40 000 līdz 45000. 18. aprīli es saņēmu pavēli tos ievietot liellaivās un pa Sprē upes kanālu izvest Baltijas vai Ziemeļu jūrā un tur atklātā jūrā nogremdēt. Bet ari tas nebija iespējams, jo liellaivu sagādāšana tik daudziem ieslodzītajiem pārāk ieilgtu un Sarkana Armija pārāk strauji lauzas uz priekšu.

Prokurors: Kas tad nolika?

Kaindl s: Es liku ieslodzītajiem kājām doties ceļā, vispirms Vitštokas virzienā, pec tam uz Lībeku, lai tur tos iesēdinātu kuģos un, kā bija pavēlēts, nogremdētu.

Prokurors: Vai šās evakuācijas laikā visi ieslodzītie saņēma pārtiku?

Kaindls: Nē, 6000 līdz 7000 vairs nesaņēma, jo tās nebija.

Prokurors: Vai šie ieslodzītie tādēļ pārgājienā aizgāja bojā aiz spēku izsīkuma un badaīJ

К a i n d l s: Jā gan!

No Zaksenhauzenas prāvās tiesas sēdes protokola, Berlīnē 1947. gadā

«Mana darbība iesākās ar 10 Austrumu strādnieku nogalināšanu .. .

Augusts Hēns Zaksenhauzenas

koncentrācijas nometnes otrais nometnes priekšnieks

…Prokurors: Cik pavisam ieslodzīto Zaksenhauzenas nometnē nošāva jūsu personiskajā vadībā?

Hēns: Es personiski nošāvu kādas 300 personas.

Prokurors: Cik ieslodzīto tika noindēti ar gāzi jūsu vadībā?

Hens: 172.

Prokurors: Un cik ieslodzīto jūs pakarat?

Hēns: Kādus 40.

Prokurors: Vai jus apstiprināt savu liecību iepriekšējā izmeklēšanā, ka no 1943. gada rudens līdz 1945. gada aprīlim Zaksenhauzenas nometnē iznīcināti 33 000 cilvēku?

Īlens: Jā gan, aptuveni 33 000 vīru.

Prokurors: Cik daudzi nomira slikto dzīves apstākļu deļ?

H ē n s: Manis minētajā laikā apmēram 6000.

Prokurors: Un kas deva direktīvas ieslodzīto masu iznīcināšanai?

H ē n s: Mans tiešais priekšnieks, apsūdzētais Kaindls.

Prokurors: Kādā nolūkā tika izdarīta masu iznīcināšana?

H ē n s: Lai realizētu politiku — iznīdēt visus slaviskās cilmes cilvēkus.

(Pec tam kad Hēnā bija atmodinātas sadista tieksmes, viņš drīz kļuva par trakojošu bestiju.)

Prokurors: Kādus sodīšanas veidus jūs lietojāt?

Hēns; Pēc komandanta pavēles esmu lietojis visus sodīšanas veidus, kādi nometnē bija parasti.

Prokurors: Kas tie bija par sodiem?

Hēns: Vispirms aresta sodi, tad miesas sodi no 5 līdz 25 sitieniem, norīkošana soda rotā, publiska pēršana un pārcelšana uz soda komandu.

Prokurors: Vai jūs pats arī tikāt sitis ieslodzītos?

Hēns: Nopratināšana es pats situ ieslodzītos.

Prokurors: Ko jūs zināt par ieslodzītā Vidmaņa pakāršanu 1943. gada pavasarī?

Hens: Vidmanis bija pirmais ieslodzītais, ko man nometnē vajadzēja publiski pakārt. Pakarot virve pārtrūka, un zemē guļošo vēl dzīvo ieslodzīto es nošāvu.

Prokurors: Ar ko iesākās jūsu darbība Zaksenhauzenas nometnē?

H ē n s: Mana darbība iesākās ar 10 Austrumu strādnieku nogalināšanu, ko man pavēlēja oberšturrnfīrers Kolbe [23] .

Prokurors: Vai jūs atzīstaties, ka drīz pēc tam jūs realizējāt 7 vīru lielas gr'upas nošaušanu?

H ē n s: Jā gan.

Prokurors: Kas nošāva šos 7 vīrus?

II ē n s: Visus septiņus nošāvu es pats , . .

. . . H ē n s: Es personiski dzirdēju no Neiengammes nometnes komandanta Pauli, ka divi lieli kuģi ar ieslodzītajiem no nometnes nogremdēti jūra.

Prokurors: Tātad bija jau tāda iznicināšanas metode kā ieslodzīto nogremdēšana jurā?

Hens: Jā gan, tāda bija.

Prokurors: Un, ja šis noziedzīgais nodoms ar Zaksenhauzenas ieslodzītajiem palika nerealizēts, tad tas notika neatkarīgi no nometnes vadības gribas?

Hēns: Jā gan. Pāri palikušie mūsu nometnes 45 000 ieslodzītie nevis tāpēc netika noslīcināti, ka nometnes vadība to nebūtu gribējusi, bet gan tāpēc, ka Sarkanās Armijas strauja virzīšanās uz priekšu to aizkavēja.

No Zaksenhauzenas prāvās nopratināšanas protokoliem, Berlīne 1947. gada

«Uz manu norādījumu pamata, jadomā, aizvesti aptuveni 8000 ieslodzīto…»

Heines Baumketers

Zaksenhauzenas koncentrācijas nometnes galvenais ārsts

…Prokurors: Kādas bija jūsu funkcijas Zaksenhauzenā?

Baumketers: Man personīgi bija jābūt ldāt vai arī jāsūta vietnieks pie eksekucijām, kad izpildīja sodus uz buka, pie nošaušanas, pakāršanas un noindēšanas ar gāzi. Turklāt man vajadzēja sastādīt sarakstus par slimajiem un darba nespējīgiem ieslodzītajiem, kas bija pārsūtāmi uz citām nometnēm, un, beidzot, man vajadzēja izdarīt pavēlētos eksperimentus.

Prokurors: Kādi bija ieslodzīto dzīves apstākļi Zaksenhauzenā, kad jūs tur ieradāties?

Baumketers: Dzīves apstākļi nometnē bija katastrofāli. Ne vien apģērbs, bet ari pārtika nekādā ziņā nebija pietiekama, lai nodrošinātu cilvēkam eksistences minimumu. Bija aizliegts barakas apkurināt, tāpat kā bija aizliegts valkāt ādas apavus. Darba diena ilga 10 līdz 14 stundas. Tam visam nenovēršami bija tādas sekas, ka ieslodzītie pilnīgi zaudēja spēkus un mira lēnā nāvē.

Prokurors: Cik daudzi šo slikto dzīves apstākļu dēļ nometnē aizgāja bojā tai laikā, kad jūs tur strādājāt?

Baumketers: Kamēr es tur strādāju, aizgāja bojā apmēram 8000 ieslodzīto.

Prokurors: Kāda bija pārtika nometnē?

Baumketers: Pārtika bija slikta, ļoti slikta. Visvairāk trūka olbaltuma kā svarīgākās uzbūves vielas. Tāpēc organisms lēnām, bet droši noārdījās . . .

Prokurors: Kādā noiūkā jus un jums padotie ārsti pavēlējāt ieslodzītajiem pēc pēršanas uz buka izdarīt pietupienus un nodarboties ar «sportu»?

Baumketers: Zaksenhauzenā tas bija sens paradums, kas veicināja labāku asinsriņķošanu.

Prokurors: Patiesībā tas tā nav.

Baumketers: Bet ieslodzītie liecināja, ka šās rīcības beigu efekts esot bijis labs.

Prokurors: Kāpēc tad ieslodzītie paši no sevis brīvprātīgi neizdarīja pietupienus, bet viņus vajadzēja vispirms piespiest to darīt?

Baumketers: Esmu konstatējis, ka ieslodzītie paši no sevis izdarīja pietupienus.

Prokurors: Pilnīgi brīvprātīgi?

Baumketers (samulsis un apjucis): Jā gan. Es domāju —• jā. Varbūt viņi to darīja arī tāpēc, ka no agrākajiem sodiem zināja, ka viņiem tas tik un tā būs jādara.

Prokuror s: Apsūdzētais Baumketer, vai patiesībā tā nebija vēl viena papildu mocība?

R a u m к e t e г s: Šodien man gan tas tā jāuztver. . .

. .. Sevišķas bailes radīja Zaksenhauzenā izdarītie eksperimenti flegmonas pētīšanā.

Prokurors: Baumketer, vai jums ir zināms, kā tika izdarīti eksperimenti ar flegmonām?

Baumketers: . .. Sim nolūkam izraudzītajiem ieslodzītajiem izdarīja griezumus-gurnā un šos griezumus piebāza ar vecām lupatām un netīriem salmiem. Tam sekas bija ar nodomu radīta sepse, no kuras liela daļa cilvēku nomira.

Prokurors: Vai tika izdarīti eksperimenti ar ciankāliju?

Baumketers: Jā gan. Tas bija 1944. gada beigās vai 1915. gada sākumā, kad nometnē ieradās koncentrācijas nometņu sanitārais inspektors — SS štandartenfīrers Nollings. Pirms tam bija izraudzīts kāds ieslodzītais speciālam mēģinājumam. Man

Zaksenhauzenas gūstekņi tika spiesti smagi strādāt klinkera rūpnīca, kur daudzi aiz parpulešanas saļima un tika nogalināti

vajadzēja kopā ar sanitārā dienesta priekšnieku iet uz krematoriju. Pa ceļam Nollings izņēma no savām šķiltavām mazu ampulu, 1 cm3 tilpuma. To ielika ieslodzītajam mutē un pavēlēja, viņam sakost. Pēc dažām minūtēm tas bija miris.

Prokurors: Pēc kāda laika iestājās nāve?

Baumketers: Es konstatēju, ka nāve bija iestājusies jau pēc 15 sekundēm.

Prokurors: Kādā nolūkā vispār tika izdarīts šis eksperiments? Ciankālija iedarbe uz cilvēka organismu taču jau sen ir zināma.

Baumketers: Ar šo eksperimentu vajadzēja tikai konstatēt, kādā laikā iedotā deva iedarbojas uz cilvēku nāvējoši. Cik es zinu, šo eksperimentu izdarīja pēc Pola63 pavēles, lai atrastu līdzekli, kas dotu augstākajiem SS vadītājiem iespēju bez sāpēm, visīsākajā laikā izbēgt no atbildības, ja šis karš beigsies neveiksmīgi . . .

Prokurors: Vai ieslodzītos, ko masu nošaušanai ieveda par ārsta kabinetu maskētajā nošaušanas telpā, jūs arī izmeklējāt?'

Baumketers: Jā gan! Es šādus ieslodzītos izmeklēju, vai viņu mutes dobumā nav metāla zobu, zelta, platīna vai citādu, mākslīgo zobu.

Prokurors: Vai tas notika tikai šādā nolūkā?

Baumketers: Tikai tagad man kļuvis skaidrs, ko es savā; laikā nezināju, ka ar tādu šķietamu izmeklēšanu vajadzēja maldināt ieslodzītos par īstajiem nodomiem. Tāpēc jau art izmeklēšanu ierobežoja ar mutes dobumu. Bet savā laikā tas man neiešāvās prātā.

Prokurors: Vai savā laika jus patiesi bijāt tik naivs, ka neapzinājāties, ka ieslodzītais, ko jūs izmeklējāt, jau pēc trim; minūtēm būs miris?

Baumketers (vilcinādamies): Jā, man, protams, vajadzēja konstatēt, ka ieslodzītos drīz pēc tam nošāva.

Prokurors: Kam tad bija vajadzīgs izmeklēt cilvēku, ko-pēc dažām minūtēm nošaus?

Baumketers: Kā jau teikts, lai pārbaudītu mutes dobumu. Ja bija mākslīgie zobi. tad attiecīgo ieslodzīto vajadzēja sevišķi iezīmēt ar eļļas krāsu un otu, kas stāvēja gatavībā uz galda.

Prokurors: Un jums patiešām nebija skaidrs, ka izmeklēšana notika tikai tāpēc, lai pēc nošaušanas zinātu, kur atrodami zelta zobi?

Baumketers: Tagad es to zinu.

Prokurors: Un kālab blakus istabā spēlēja mūzika?

Baumketers: Tika ieslēgta rnaršu mūzika, lai nākamie ieslodzītie nedzirdētu šāvienu, ar kuru bija nogalināts iepriekšējais.

Prokurors: Kā jūs to zināt?

В a u m к e t e r s: To es savā laikā dabuju zināt.

Prokurors: To jūs dabūjāt zināt! Kāpēc tad jūs sakāties neesot zinājis, ka ieslodzītie tika nošauti!?

Prokurors: Cik darba nespējīgo un slimo ieslodzīto tika nosūtīti uz citām nometnēm iznicināšanai?

Baumketers: Gada laikā tika nosūtīti ļoti daudzi transporti. Pamatojoties uz dokumentiem, es konstatēju, ka aptuveni 50 000 nosūtīti uz citām nometnēm.

Prokurors: Un cik daudzi tika uz jūsu atlases pamata, uz jūsu paša iniciatīvas pamata nosūtīti uz citām nometnēm iznīcināšanai?

Baumketers: Sai jautājumā jāgriežas pie Rēna.

Prokurors: Vai šai vajadzībai sarakstus sastādījāt jūs vai Rēns?

Baumketers: Tiesa, sarakstus sastādīja pēc manas pavēles, pēc tam kad es biju saņēmis savas priekšniecības pavēli.

Prokurors: Tad taču jums jāzina cilvēku skaits, jo Rēns taču transportēja prom šos cilvēkus tikai pēc jūsu sarakstiem!

Baumketers: Tā ir.

Prokurors: Tāpēc šai jautājumā jāprasa Baumketeram

un nevis Rēnam! Tātad, Baumketer, sakiet, cik ieslodzīto uz jūsu pavēļu, uz jūsu norādījumu pamata nosūtīja uz citām nometnēm iznīcināšanai?

Baumketers (pēc ilgākas apdomāšanās): Uz manu norādījumu pamata varēja tikt aizvesti aptuveni 8000 ieslodzīto.

(Rēns nopratināšanā paskaidroja, ka to bijis vismaz 26000).

Prokurors: Vai jūs zināt tieši nometnē īsi pirms evakuē-šanas iznīcināto ieslodzīto skaitu?

Baumketers: Precīzi man zināms skaitlis par februāri, skaitlis, ko man paziņoja nometnes priekšnieks Veigerers. Tai mēnesī bija 4018 ieslodzītie.

Prokurors: Un sarakstus šīm iznīcināšanām ari jūs sastādījāt?

Baumketers: Pēc tam kad biju saņēmis savas priekšniecības pavēli.

Prokurors: Un jūsu vadībā tika sastādīti šie .saraksti?

Baumketers: Tie tika sastādīti, pamatojoties uz to, ka es nodevu tālāk pavēli, ko biju saņēmis.

…Tiesas priekšsēdētājs: Savos izteikumos iepriekšēja izmeklēšanā jūs liecinājāt, ka visos gadījumos jūs esot devuši paskaidrojumu par normālu nāvi. Vai jūs apstiprināt šos izteikumus?

Baumketers: Man bija pavēlēts par iznīcinātajiem ieslodzītajiem izrakstīt miršanas apliecības kā par normālu nāvi.

Tiesnesis: Kādus nāves cēloņus jūs uzrādījāt?

Baumketers: Dabisku nāvi.

No Zaksenhauzenas prai'as liesas sēžu protokoliem, Berlīnē 1947. gadā

«Es pastāvīgi sūtīju ieslodzītos uz krematoriju…»

…Prokurors: Kādi soda veidi pastāvēja karcera blokā?

Ekariuss: Visi nometnē lietojamie sodi: pēršana uz buka, pakāršana pie staba, dažādi argsta sodi, nāves sods.

Prokurors: Paskaidrojiet tiesai atsevišķus sodus.

Ekariuss: Manā laikā divreiz nedēļā, otrdienās un piektdienās, bija tiesas diena. Ieslodzītos, kais bija par kaut ko vainojami, pēra vai pakāra pie staba. Izpildot miesas sodus, viņus piesprādzēja pie buka un viņi saņēma līdz 25 sitieniem ar lazdas nūjām.

Prokurors: Vai dažkārt nebija arī vairāk sitienu?

Ekariuss: Nē.

Prokurors: Vai negadījās tā, ka ieslodzītajiem vajadzēja skaitīt līdzi un, ja viņi pārskaitījās, tad viņiem vajadzēja sākt skaitīt no sākuma?

Ekariuss: Tā bija gan parasts.

Prokurors: Tad ieslodzītais tātad saņēma vairāk nekā 25 sitienus?

Ekariuss: Tādos gadījumos jā.

Prokurors: Kāda bija pakāršana pie staba?

Ekariuss: Cilvēkiem rokas sasēja uz muguras un tad viņus pakāra pie staba, ko viņiem pašiem pirms tam vajadzēja iedzīt zemē. Pakarot viņiem rokais tika izmežģītais.

Prokurors: Cik ilgi ieslodzītie tā karājās?

Ekariuss: Parasti pusstundu. Lai panāktu atzīšanos, līdz divām stundām.

Prokurors: Kādi bija .aresta sodi?

Ekariuss: Normālais arests līdz 28 dienām gaišā kamerā ar normālu pārtiku. Vidējais arests līdz 42 dienām un tikai katru trešo dienu silts ēdiens. Stingrais arests tumšā kamerā, pie kam ieslodzītais visu dienu nedrīkstēja nedz gulēt, nedz sēdēt.

Prokurors: Vai bija vēl kādas citas mocības?

Ekariuss: Nometnes noteikumos nebija nekādas paredzētas.

Prokurors: Bet vai kādas netika praktizētas?

Ekariuss: To darīja uzraugi uz savu galvu: ar rokām un kājām sita un spārdīja ieslodzītos, aplēja ar aukstu ūdeni, ziemu lika kailām kājām nakti skriet apkārt ap karcera bloku un tā tālāk.

Prokurors: Kādas bija šo mocību seklais?

Ekariuss: Sekas, dabiski, bija tādas, ka ieslodzītajiem tika nodarīti miesas bojājumi.

Prokurors: Vai tiesa, ka apstākļi karcera blokā bija tik necilvēciski, ka ieslodzītie brīvprātīgi gāja nāvē, tādēļ ka viņi nevarēja izturēt sodus?

Ekariuss: Jā gan, 20 līdz 25 ieslodzītie karcerī izdarīja pašnāvību.

…Tiesas priekšsēdētājs: Iepriekšējā izmeklēšanā

jūs liecinājāt, ka kopš 1944. gada beigām jūs esot sūtījuši ieslodzītos uz krematoriju nošiaušaoai. Vai tas ir tiesa?

Ekariuss: Jā gan. 1944. gada beigās toreizējais nometnes adjutants man paziņoja, ka pēc Ilimlera pavēles karcera bloka ieslodzītos drīkstot nošaut. Uz šā pamata no 1944. gada oktobra līdz 1945. gada aprīlim es pastāvīgi sūtīju ieslodzītos uz krematoriju, lai tur tos nošautu.

Tiesas priekšsēdētājs: Līdz aprīlim. Tātad tas bija līdz nometnēs evakuēšanai?

Ekariuss: Jā gan. Evakuācijas laikā man karcera blokā bija vairs tikai 13 ieslodzītie.

No Zaksenhauzenas prāvas tiesas sēžu protokoliem, Berlīnē 1947. gadā

«… man nekad netrūka iemesla sišanai»

Gustavs Zorge

8 gadus darbojās fašistu koncentrācijas nometnēs un izkalpojās no uzrauga līdz nometnes priekšniekam Rīgā

…Prokurors: Jūs pazina ar iesauku «Dzelzs Gustavs»?

Zorge: Jā gan, ieslodzītie mani devēja par «Dzelzs Gustavu».

Prokurors: Iepriekšējā izmeklēšanā jūs teicāt, ka visi SS viri nometnē bijuši vairāk vai mazāk bestijas. Vai tas ir tiesa?

Zorge: Jā gan, tas ir tiesa, tie visi bija bestijas.

Prokurors: Kā izpaudās viņu bestialitāte?

Zorge: Ka ieslodzīto mocīšana, sišana ar visiem iespējamiem cietiem priekšmetiem, nežēlīgu sodu piemērošana, dzīvu cilvēku ierakšana zemē, suņu rīdīšana virsū cilvēkiem utt.

Prokurors: Vai varat atcerēties gadījumu ar 1938. gada rudenī ierakto «bībeles pētnieku» sektas locekli?

Zorge: Jā gan. Kāds «bībeles pētnieks» tika ierakts līdz kaklam zemē. Tika izrakta bedre, un viņam vajadzēja tanī stāvēt līdz kaklam iekšā. Un tad bedri atkal aizbēra ciet.

Prokurors: Un kādas mocības pēc tam viņam bija jāizcieš?

Zorge: Citiem ieslodzītajiem vajadzēja savas vajadzības

nokārtot uz viņa galvas.

Prokurors: Kas deva tādu rīkojumu?

Zorge: Es devu tādu rīkojumu.

Tiesas priekšsēdētājs: Vai bieži gadījās, ka garīdzniekus ieraka zemē?

Zorge: Pēc štandartenfīrera Lihtenbergera man izteiktās pamācības šo līdzekli Zaksenhauzenas nometnē bieži lietoja.

17*

259

Tiesas priekšsēdētājs: III sējumā 147. Ipp. jūs esat liecinājuši, ka 1938. gada bijuši 35 vai^40 tādu gadījumu. Vai tas tiesa?

Zorge: Jā gan, tas ir tiesa. Tā bija vispārēja akcija pret baznīcu.

Tiesas priekšsēdētājs: Vai tie bija vācu garīdznieki?

Zorge: Jā gan.

Prokurors: Vai jūs atceraties, ka 16 gadus vecu jaunieti pēc jūsu pavēles ieraka sniegā?

Zorge: Jā gan, tā bija.

Prokurors: Kas notika ar jaunieti?

Zorge: Viņš no tā nomira.

Prokurors: Vai ir pareizas jūsu liecības, ka jūs ik dienas pēruši ieslodzītos?

Zorge: Jā gan, tās ir pareizas.

Prokurors: Ja kāds cilvēks ieklepojās, jūs viņu sitāt?

Zorge: Jā gan, ja kāds cilvēks klepoja vai rādīja nelaipnu seju, es viņu situ.

Prokurors: Un, ja viņš bija jautrs un rādīja laipnu seju, tad arī jūs viņu sitāt?

Zorge: Tad arī es atradu iemeslu, lai viņu sistu.

Prokurors: Tātad jūs sitāt cilvēkus, ja viņiem bija neapmierināta seja, ja viņi nebija jautri, un arī tad, ja viņi bija jautri?

Zorge: Jā gan, man nekad netrūka iemesla sišanai.

Prokurors: Kas jums zināms par apspriedi 1941. gada augustā, kad tika runāts par krievu kara gūstekņu iznicināšanu?

Zorge: 1941. gada augustā nometnē ieradās ieroču SS ģenerālis Hike, torreizējais «Miroņgalvas» divīzijas komandants, un sarīkoja apspriedi, kura piedalījās atsevišķi nometņu priekšnieki.

Prokurors: Kas tur tika atsevišķi iztirzāts? Vai jūs jautājāt, vai padomju kara gūstekņi, kas tika ievesti nometnē, jums jāieraksla sarakstos?

Zorge: Pēc tam kad bija ieradies pirmais transports, es jautāju savam priekšniekam Zurentam, vai man tie jāieraksta darba sarakstā. Uz šo jautājumu man atbildēja noliedzoši, un tika dots norādījums šos cilvēkus iznīcināt.

P г о Ir u г о г s: Cik viru tur bija?

Zorge: Kādi 6000 pirmaja transportā.

Prokurors: Un vai ievestie padomju kara gūstekņi patiesi tika iznicināti?

Zorge; Jā gan. Visi 1941. gadā no augusta līdz oktobrim nometnē ievestie krievu kara gūstekņi, izņemot 1000 vīru, tika iznīcināti un sadedzināti.

Prokurors: Iznīcināti un sadedzināti? Kur?

Zorge: Speciāli uzbūvētā barakā netālu no krematorijas

rūpnīcas pagalmā.

Prokurors: Un kas notika ar tiem 1000 капа gūstekņiem, kuri palika dzīvi?

Zorge: 400 vīru nomira 1942. gada aprīlī aiz bada.

Prokurors: Un atlikušie 600?

Zorge: Tic bija izģinduši skeleti.

Prokurors: Tātad beigu beigās visi padomju kara gūstekni gāja bojā?

Zorge: Ja gan, var runāt par pilnīgu iznīcināšanu.

Prokurors: Vai jūs, apsūdzētais Zorge, piedalījāties holandiešu nošaušanā?

Zorge: Jā gan, piedalījos.

Prokurors: Cik cilvēku tur nošāva?

Zorge: Pec mana vērtējuma, kādus 130.

Prokurors: Kad tas notika?

Zorge: Tas notika 1942. gada 1. maijā no rīta.

Prokurors: Vai jūs apstiprināt, apsūdzētais Zorge, ka

laikā no 1941. gada decembra līdz 1942. gada maijam jūs esat piedalījies krievu, poļu, franču, holandiešu un citu tautu piederīgo nošaušanā?

Zorge: Jā gan, tas atbilst faktiem!

Prokurors: Vai jūs apstiprināt savu iepriekšējā izmeklēšanā doto liecību, ka 1942. gadā jūs ar automašīnu vedāt 50 līdz 60 grūti slimus un jūs, apsūdzētais Zorge, šos cilvēkus izsviedāt ārā no mašīnas? Rezultātā 20 nomira!

Zorge: Varu šo liecību tiktai apstiprināt, ka esmu to darījis. Cik daudzi nomiruši, tas man nav zināms.

Prokurors: Apsūdzētais Zorge, atcerieties liecinieka Līze-ganga izteikumus. Viņš liecināja, ka uzraugi Fikers un Sūberts bijuši pazīstami ar savu nežēlību un ka viņi sevišķi briesmīgi izturējušies pret ieslodzītajiem. Vai jus apstiprināt šo liecību?

Zorge: Jā gan, es to apstiprinu.

Prokurors: Vai jūs pazīstat Fikeru un ŠObertu?

Zorge: Jā gan, es viņus pazīstu, jo manā laikā viņi bija padoti man kā virsuzraugam.

Prokurors: Un ko jūs sakāt par to, ka Fikers un Sūberts izcēlušies ar sevišķu nežēlību?

Zorge: Viņi tiešām mocīja ieslodzītos un izcēlās ar savu nežēlību, taču man līdzi viņi netika! .. .

…Aizstāvis: Jūs atbildējāt uz prokurora jautājumu, ka jums esot bijusi iesauka «Dzelzs Gustavs». Vai jūs lepojāties ar šo iesauku v.ai iarī kaunējāties no tās?

Zorge: Nē, dabiski, es lepojos ar šo iesauku.

Aizstāvis: Kāpēc jūs ar to lepojāties? Vai jūsu priekšnieki tāpēc deva jums kaut kādā ziņā priekšroku?

Zorge: Jā gan. Pie paaugstināšanas man vienmēr deva

priekšroku.

Aizstāvis: Vai tad es esmu jūs pareizi sapratis, ka jums tikai tāpēc vienmēr deva priekšroku un jūs saņēmat visus prokuratūras nosauktos apbalvojumus, ka bijāt nežēlīgs, pat ārkārtīgi nežēlīgs?

Z о r g e: Jā gan, tas atbilst faktiem.

No Zaksenhauzenas prāvas tiesas sēžu protokoliem, Berlīnē 1947. gadā

ieslodzītokoncentrācijas nometnē noslepkavoto un sadedzināto drēbes un kautu atliekas

Zaksenhauzenas

«636 krievu kara gūstekņus esmu nogalinājis pats savam rokam»

Vilhelms Sūberts,

Zaksenhauzenas koncentrācijas nometnes bloka uzraugs

Prokuror s: Vai jūs tikāt sitis ieslodzītos?

Subert s: Man tas bija pats par sevi saprotams!

Prokurors: Vai jūs mocījāt ieslodzītos?

S ū b e r t s: Jā gan, to es darīju!

Prokurors: Vai jūs aukstā ziemas laikā aplējāt viņus ar aukstu ūdeni un likāt tiem stāvēt laukā, līdz viņi bija nosaluši?

Šūberts: Jā gan, arī to es darīju!

Prokurors: Vai jūs atceraties notikumu ar cepurēm, kad jūs izprovocējāt poļu nošaušanu?

Šūberts: Jā gan. Priekšstrādniekam vajadzēja slinkos ieslodzītos, kas negribēja strādāt, sūtīt pie manis. Es piegāju ar šiem ieslodzītajiem tuvu pie posteņu ķēdes, norāvu ieslodzītajam no galvas cepuri, pārsviedu to pāri posteņu ķedei un pavēlēju ieslodzītajam istnest cepuri atpakaļ.

Tā es šajā maskētajā bēgšanas mēģinājumā nošāvu 4 ieslodzītos.

Prokurors: Vai 1940. gada martā jūs pavēlējāt kādam apcietinātam polim pakārties?

Šūberts: Jā gan, to es darīju. 1940. gadā es pavēlēju kādam poļu ieslodzītajam pakārties, pie kam es viņam iedevu virvi, āmuru un naglu, ieslodzīju viņu mazā telpā un teicu, ka es to pavisam drausmīgi mocīšu, ja viņš pats nepakārsies.

Prokurors: Vai viņš pakārās?

Šūberts: Nākošajā pusstundā viņš pakārās.

Prokurors: Vai jūs atceraties, ka 1941. gada augustā

2 ieslodzītie noslīcinājās?

Šūberts: 1941. gada augustā es pats noslīcināju 2 ieslodzītos, un proti, es iespundēju viņus mazgājamā telpā, ļāvu pieplūst kāju baseinam ar ūdeni un tad viņus pa vienam noslīcināju.

…Prokurors: Kuros gados jūs piedalījāties nošaušanā?

Sūberts: No 1939. gada līdz 1942. gadam.

Prokurors: Un cik personu jūs esat nošāvis?

Šūberts: No 1939. gada līdz 1942. gadam es nošāvu 30 valstsvāciešu.

Prokurors: Un citus?

Šūberts: 1940. gada 9. novembrī piedalījos 33 poļu nošaušanā . ..

Prokurors: Cik krievu gūstekņu tika nošauti?

Šūberts: Cik man zināms, 1941. gada nošāva 13000 krievu kara gūstekņu.

Prokurors: Vai jūs piedalījāties šajās nošaušanās?

Š ū b e r t s: Pats par sevi saprotams, piedalījos.

Prokurors: Vai Fikers piedalījās?

Sū bērts: Jā gan, bloka uzraugs Fikers arī piedalījās.

Prokurors: Kā izpaudās šī piedalīšanās?

Šū berts: Piedalīšanās izpaudās šādi: es redzēju, ka Fikers atveda ieslodzītos no nometnes, ka viņš stāvēja telpā nošaušanas blokā, uzturējās uzgaidāmā telpā un maskētajā ārsta kabinetā, un es viņu redzēju arī šaujamajā telpā, no kurienes tika šauts.

Prokurors: Un kas ieveda gūstekņus tā sauktajā ārsta kabinetā?

• Š ū b e r t s: 5000 ievedu es personiski.

Prokurors: Tātad 5000 nošaušanā jūs personiski piedalījāties?

Š ū b e r t s: Jā gan, tur es personiski piedalījos.

Prokurors: Un jūs izpildījāt ārsta funkciju?

Ceļa no Zaksenhauzenas uz Dahavu nomirušo ieslodzīto liķiS ū b e r t s: Jā gan, maskētais ārsts biju es.

Prokurors: Kas jums bija jādara, kad jūs savā baltajā uzsvārcī sēdējāt ārsta kabinetā?

Šūberts: Labajā rokā man bija lāpstiņa un kreisajā gabals krīta. Ja kara gūsteknim bija zelta zobi vai citādi mākslīgie zobi, es uzvilku viņam krustu uz krūtīm.

Prokurors: Vai jūs pats arī šāvāt?

Sūberts: Jā gan, 636 krievu kara gūstekņus esmu nogalinājis pats savām rokām.

Prokurors: Kādā laikā?

Sūberts: Laikā no 1941. gada septembra līdz novembrim.

Prokurors: Kurš no bloka uzraugiem vēl piedalījās masu iznīcināšanā? Vai Fikers arī piedalījās?

Sūberts: Jā gan, arī piedalījās!

Prokurors: Un Knitlers?

Sūberts: Knitleram tas bija pats par sevi saprotams!

Prokurors: Vai Knitlers lūdza, lai viņam atļauj piedalīties nošaušanā?

Sūberts: Knitlers reiz pats piedāvājās, ka viņš labprāt

gribētu šaut, un viņš arī tika klāt.

Prokurors: Apsūdzētais Sūbert, kādus apbalvojumus jūs saņēmāt par savu bestialitāti?

Sūberts: Saņēmu II pakāpes Kara nopelnu krustu ar šķēpiem!

No Zaksenhauzenas prāvas tiesas sēžu protokoliem, Berlīnē 1947. gada

1947. gadā Zaksenhauzenas prāvā Padomju Kara Tribunāla notiesātos nodeva Rietumvācijas federatīvajai valdībai, kad tika atdoti notiesātie kara noziedznieki. Viņiem izmaksāja «.sāpju naudu» 6000,— marku apmērā un atlaida viņus brīvība. Vācu tautas protests piespieda Adenauera valdību ievietot «iepriekšējā apcietinājumās galvenos apsūdzētos Sūbertu, Zorgi un Ķnitleru. — Piez. vācu izdevumā.

45 000 cilvēku vajadzēja nogremdēt atklatā jura

1941. gada rudens bij:a viens no visdrausmīgākajiem laika posmiem nometnes ellē. Toreiz Zaksenhauzenas nometnē nošāva vairāk nekā 18 000 padomju kara gūstekņu. Jau laikus tika veikti priekšdarbi šai padomju pilsoņu masu nošaušanai. Himlers izdeva speciālu slepenu pavēli. Viņa speciālpilnvarnieks SS ģenerālis Eike ieradās Zaksenhauzena, lai instruētu bendes.

Apsūdzētais hempelis, aktīvs dalībnieks 18 000 kara gūstekņu nošaušanā, liecināja, ka viņš, tāpat ka citi esesieši, katrai slepkavībai izlietojis tikai vienu patronu un ka visa viena ieslodzītā iznīcināšanas operācija, sākot no tā brīža, kad viņš iegāja «ārsta kabineta», un beidzot ar līķa nogādāšanu krematorijā pie Can-dera un Zakovska, neesot ilgusi vairāk par pusotrām minūtēm. Krematorija strādājusi cauru dienu un nakti.

Nošāva ne tikai padomju pilsoņus, bet arī citu tautību kara gūstekņus un civilpersonas, galvenokārt slāvu tautu piederīgos. Noslepkavoja arī franču, holandiešu un citu tautību antifašistus un amerikāņu un angļu kara gūstekņus.

Zaksenhauzenas nometnē nogalināja arī vācu komunistus un citus Hitlera pretiniekus Vācijā. Viņus nošāva pēc speciālās SS un gestapo barvežu pavēles. Atsevišķas, kā ari masu nošaušanas Zaksenhauzenas nometnē mijās ar masveida kāršanām un indē-šanāin ar gāzi.

Laikā no 1941. gada līdz 1945. gadam simtiem ieslodzīto mira pie karātavām. Gazes kamerās tika nogalināti arī bērni . ..

Himlera štābs bija nolēmis Zaksenhauzenas nometnē vēl atlikušos ieslodzītos ar liellaivām izvest atklātā jūrā un tur nogremdēt. Taču to nevarēja izdarīt. Būtu vajadzējis pārāk daudz liellaivu, un šo liellaivu koncentrēšana vienā punktā, kā Kaincils šeit stāstīja, frontes tuvuma dēļ nebija iespējama. Tāpēc Kaindls un Hēns pēc vienošanās ar Himleru pieņēma lēmumu ieslodzītos sūtīt kājām, aizdzīt uz Lībekas ostu pie Baltijas jūras, lai tur 45000 ieslodzīto iesēdinātu kuģos, izvestu atklātā jūrā un nogremdētu.

Sai procesā apsūdzētie Zaksenhauzenas noziedzīgās SS bandas dalībnieki atzinās, ka tikai padomju karaspēka virzīšanās uz Berlīni aizkavējusi viņus realizēt šo plānu — visu ieslodzīto pilnīgu fizisku iznīcināšanu.

No apsūdzības runas Zaksenhauzenas prāva 1947. gada

RĀVENSBRIKAS SIEVIEŠU KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

.

Ravensbrikas sieviešu koncentrācijas nometne nodibināta

1939. gadā netālu no Firstenbergas Meklenburgā

Šai nometnē atradās vācietes, francūzietes, polietes, čehi.etes, austrietes, norvēģietes, beļģietes, holandietes, krievietes tādēļ, ka viņas cīnījās pret karu, pret Hitleru un par mieru. Gāzes kameras, bads, epidēmijas, stāvēšana pārbaudē svelmē un aukstumā, naktī un miglā, stundām, pat dienām ilgi, līdz galīgai spēku zaudēšanai; darbs 10 līdz 14 stundu dienā pilnīgā spēku izsīkumā un drausmīgos antisanitāros apstākļos, — tāda bija viņu dzīve. Līdz fašisma sabrukumam 1945. gada maijā Ravensbrikas koncentrācijas nometnē sabijušās aptuveni 110 000 sievietes. (Neīen-gammes nometnē pie Hamburgas līdz 1945. gada aprīlim ieslodzīto sieviešu skaits sasniedza 13 500.) 1945. gadā vien no

janvāra līdz aprīlim Ravensbrikas nometnē seši tūkstoši sieviešu tika nogalinātas gāzes kamerās vai arī aizgāja bojā epidēmiju un necilvēciskas izturēšanās dēļ. Krematorija darbojās dienu un nakti, un katra gaisa plūsma atnesa uz nometni sadegušas miesas smaku. Ik dienas līķu mašīna izveda no barakām mirušas un pusdzīvas sievietes.

SS uzņēmumi, tādu koncernu uzņēmumi kā Sīmenss, vairoja savu bagātību ar ieslodzīto darbaspēku. Viena SS uzņēmuma — «Deutsche Textil- und Bekleidungsgewerbe GmbH»64 («Vācu tekstila un apģērbu rūpnīca») pamatkapitāls bija palielinājies no 1 720000 markām līdz 3000000 markām. 1945. gadā bija paredzēts to palielināt līdz 5 000000 markām. Apgrozījums bija:

1940. /41. g. 575 000,— marku

1945. gadam bija ieplānots 35000000, — marku liels apgrozījums. Par šo peļņu tika iegādātas ēkas un zemes gabali.

1942. gadā nometnē jau bija poļu, ebreju un čigānu bērni. 1944. gada ziemassvētkos to bija ap 500.

Ieslodzītas 'sievietes Ravensbrikas sieviešu koncentrācijas nometnē1941. gadā sākās pirmās poliešu nošaušanas.

1941. gadā akcija pret «bībeles pētnieku» sektas loceklēm. Apmēram 100 šās sektas locekles, kas liedzās strādāt kara vajadzībām, tika sodītas ar 25 līdz 50 nūjas sitieniem, bija spiestas gulēt caurvējā pie vaļēja loga bez salmu maisa un segas, un viņām nedeva ēst.

1942. gadā nosūtīja pirmo iznīcināšanas transportu (ebrejietes un slimās), aptuveni 1600 sieviešu, uz Bernburgu pie Desavas noindešanai ar gāzi.

1942. gadā ebreju sieviešu iznīcināšanas transporti nosūtīti uz Osvencimu.

1943. gadā sākās izmēģinājuma operācijas ar polietēm (6 mirušas un daudzas kļuvušas kroples).

1943. gadā iekārtots tā sauktais «tumsas un miglas bloks». Ar «tumsu un miglu» apzīmētās ieslodzītās bija paredzētas iznīcināšanai. Sājā blokā bija polietes, francūzietes un sarkan-armietes, kā arī dažas vācietes. Viņām tika piemēroti bargāki ieslodzījuma noteikumi, piemēram, viņas nevarēja saņemt pastu un paciņas, viņām nedeva darbu ārpusē, un viņas bija izolētas no citiem blokiem. Bez tam šai blokā atradās arī tā sauktie «izmēģinājuma trusīši».

1944. gada vasarā notika čigāniešu un viņu bērnu sterilizācija.

1944. gadā 800 sieviešu liels iznīcināšanas transports nosūtīts

uz Ļubļinu (12 atgriezās).

1944. gada vasarā tika uzbūvēts līķu kambaris.

1944. gadā pienaca transports no Osvencimas (sakarā ar izformēšanu) ar vairākiem tūkstošiem sieviešu — čehietēm, čigānietēm un jauktu asiņu sievietēm.

1944. gada 13. decembrī nometnē uzbūvēja gāzes kameru, un no-indēšanu ar gāzi turpmāk izdarīja pašā Rāvensbrikā.

1945. gada janvāri kādreizējo jauniešu nometni «Ukermarka» iekārtoja iznicināšanai. Janvārī turp nosūtīja 3672 sievietes.

1945. gada februārī no nometnes nosūtīja lielu čigāniešu transportu, esesiešu apsardzībā viņas vairākas dienas turēja mežā, un tur lielākā daļa aizgāja bojā.

1945. gada martā 150 grūtnieces, to skaitā 12 sievietes ar zīdaiņiem, tika iesēdinātas dzelzceļa vagonos un tur noindētas ar gāzi.

Ravensbrikas sieviešu koncentrācijas nometnē tika noslepkavotas 92 700 sievietes un meitenes gandrīz no visām Eiropas zemēm.

Sods izpildāms «pa neapģērbtu sēžamvietu»

Galvena administratīvi saimnieciskā pārvalde Pārvaldes grupa D — koncentrācijas nometnes 1/1 Az. 14e/Ot./U. Orānicnburgā 1942. gada 4. aprīlī

Saturs: Par miesas sodiem Ierakstīt!

Koncentrācijas nometņu komandantiem

SS reihsfīrers un Vācijas policijas priekšnieks ir pavēlējis, ka pēc viņa rīkojumiem par miesas sodiem (tiklab vīriešu, kā ari sieviešu dzimuma drošības un preventīvā arestā ieslodzītajiem), ja pievienots vārds «pastiprināts», tad sods izpildāms pa neapģērbtu sēžamvietu.

Visos pārējos gadījumos paliek līdzšinējais reihsfīrera noteiktais izpildījums.

Centrālās pārvaldes priekšnieks pašr. par. Lībehenšelis,

SS oberšturmbanfīrers

«Esmu pārliecināts, ka Jusu meitai ilgāka uzturēšanās šejienes nometnē nekaitēs»

Ravensbrikā 1942. gada 22. jūlijā

Ravensbrikas koncentrācijas nometne Komandantūra

Martai Šulca kundzei

S а r b о v ā pie Hagenovas/M.

Ļoti cienītā Šulca kundze!

Uz jūsu 1942. gada 19. jūlija rakstu paziņoju Jums, ka Jūsu meita» 1942. gada 4. jūlija ievietota šejienes nometnē. Cik ilga būs uzturēšanās nometnē, šeit nav zināms, jo viņa šeit ievietota uz nenoteiktu laiku. Viņas atbrīvošana atkarīga no viņas izturēšanās un no viņas darba nometnē. Visu pārējo, arī viņas ievietošanas cēloni Jūs varat uzzināt valsts drošības policijā Šverinā. Esmu pārliecināts, ka Jūsu meitai ilgāka uzturēšanās šejienes nometnē nekaitēs.

Heil Hitler!

Nometnes komandants-(paraksts)

SS oberšturmbanfīrers 27t

«…no galvaskausa traumas sekām šejienes slimnīcā mirusi»

Rāvcnsbrikas koncentrācijas nometne Ravensbrikā 1044. gada

Pasta adr.: Firstenberga Meklcnburgā 14. maijā

Nometnes komandants

Martai Sulca kundzei Sarbova 26 pīc Hagcnovas

Jūsu meita Hildegarde, dzim. 1920. 9. VII, ir 1944. 8. III no (nāves cēlonis) galvaskausa traumas sekām šejienes slimnīcā mirusi.

Līķis 1944. 11. III valsts krematorijā Rāvensbrikā, pasta adr. Firstenberga Mekienburgā, sadedzināts.

Pret urnas izsniegšanu nav nekādu iebildumu, ja būs pievienota vietējās kapsētas pārvaldes apliecība, ka ir gādāts par pienācīgu apbedīšanu.

Miršanas apliecība pievienota pielikuma.

Vajadzīgā kapsētas apliecība pārsūtāmā tieši Rāvensbrikas koncentrācijas nometnes pārvaldei.

Nometnes komandants (paraksts)

SS hauptšturmfīrers

Pretošanās kustības cīnītājas Katjas Nīderkirhneres ieraksti dienasgrāmatā

Nošauta 1944. gada 27. septembri sieviešu koncentrācijas nometnē Rāvensbrikā

1944. gada 21. septembri, vakara. Četras dienas jau atrodos šeit kamerā, un vēi vienmēr neviens man nav teicis, kāpēc, kādēļ. Ir tik grūti šķirties no dzīves, kad cilvēks vel ir tik jauns. Esmu šeit kopā ar trim sievietēm, kas daļēji ir garīgi nenormālas, daļēji neattīstītas. Par parunāšanos vispār nav ko domāt. Kāpēc gan tik ilgi gaida ar noslepkavošanu? Man galvā viss griežas riņķī. Apsveru visas iespējas.

1944. gada 23. septembrī, vakarā. Mana mīļā, labā Hilde. Esmu tik priecīga, ka mēs vēl satikāmies. Tu tiešām esi bijusi uzticams biedrs un apliecinājusi man tik daudz mīlestības, es pateicos Tev. Visi biedri, kas mani nemaz nepazina, visi bija pret mani tik labi. Katru dienu es atvados no dzīves un domāju, šovakar tas netiks, un nakts ir briesmīga. Tad atkal nāk rīts, un mokas atsākas no jauna. Vai viņi šodien nāks?

1944. gada 25. septembrī, vakarā. Šodien gribu atvadīties no saviem mīļajiem. Man ir tada nojauta, ka ilgi vairs nebūšu šeit. Sakiet manam mīļajam, uzticamajam tēvam, ka es viņam kaunu neesmu darījusi. Neesmu neviena nodevusi. Savās domās allaž esmu pie viņa. Tā būtu gribējusi vēlreiz ar viņu parunāties. Mana labā māte, mana māsa Mia, mani brāļi, visiem mani pēdējie sveicieni. Mia, mēs tieši pēdējos gados tik labi sapratāmies. Neaizmirstiet savu Katju.

1944. gada 27. septembrī, no rīta. Šodien agri no rīta pie manis atnāca drošības aresta nometnes priekšnieks un nolasīja man spriedumu tik izsmejoši, neģēlīgi, derdzīgi, šis bestija! Viņi taču pieraduši pie slepkavībām un jūt sevišķu prieku, tīksminoties par savu upuru mokām. Bet es viņam šo prieku nesagādāju. Tātad tas droši vien noliks šovakar. Es gan tik ļoti būtu gribējusi piedzīvot jauno laiku. Ir tik grūti šķirties īsi pirms tam. Dzīvojiet visi veseli, vēlreiz daudz paldies par visu labo, ko jūs man šai īsajā laikā esat darījuši. Sveiciniet visus: Hildi, Mariju, Sterndlu, Mimi, Herni, ja es drīkstētu kaut ko vēlēties, tad Jums tagad vajadzētu nodziedāt man dziesmu: «Ai, dziedi man dziesmu, ka man jāšķiras».

DAHAVAS KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

Dahavā noslepkavoti pari par 7000 krievu kara gūstekņu

…1942./43. gada aiztransportēja pirmos 2000 invalidus uz gāzes kamerām Linča, vēlāk sekoja citi transporti, tā ka daudzi tūkstoši bada novājinātu biedru mira upuru nāvē krematorijas krāsnīs. Kad tika nosūtīts pirmais transports, tad stāstīja, ka šos 2000 vīrus pie Linčas ievietošot patversmē, kur viņiem vajadzēšot darīt tikai vieglu darbu. Pēc kāda laiciņa tomēr tika atsūtītas visas viņu drebos, un mēs no piederīgajiem ārpuse uzzinājām, ka viņu sievas saņēmušas savu vīru naves ziņu. Tā mēs uzzinājām, ka viss invalīdu transports uz Linču nogādāts gāzes kamerās …

…Ka jau minēts, 1941. gada rudenī sākās krievu kara gūstekņu nošaušana. Gandrīz katru dienu pienaca vilcieni ar slēgtiem vagoniem. Gūstekņus tad tūdaļ pa nakti pārvietoja slēgtās automašīnās un aizveda uz šaujamlauku, kas atradas nometnes tuvumā. Tur viņiem vajadzēja izģērbties, un tad viņus nošāva ar automātiem. 10% atvesto atstāja dzīvus un novietoja nometnē stingri noslēgtā nodalījumā. Lai gan viņi tika jo stingri apsargāti, mums tomēr izdevās nodibināt sakarus ar šiem krievu biedriem. Tie bija lielāko tiesu virsnieki. Bet pēc kāda laika šo kara gūstekņu nometni atkal likvidēja un apmēram 100 atlikušos gūstekņus tāpat nošāva. Vienu daļu no tiem, kas slimi gulēja lazaretē, nogalināja ar benzīna iešļircinājumiem. Vēlāk kara gūstekņus vairs nešāva šaujamlaukā, bet aizveda slēgtos vagonos krematorijas tuvumā, kur tad viņus tūdaļ nogalināja. No 1941. gada rudens līdz 1943. gada sākumam tika noslepkavoti 4500 krievu kara gūstekņi, kā to rāda precīza statistika, ko pārzināja gūstekņi, skaitīdami nodotās drēbes un apavus. Pēc ļoti piesardzīgiem vērtējumiem Dahavā ugunij atdoti pavisam kopā pāri par 7000 krievu kara gūstekņu, no tiem lielākā daļa virsnieku. Taču tie bija tikai kara gūstekņi. Līdz 1945. gadam Dahavā vien nogalināto vācu un ārzemju antifašistu skaits sniedzas desmittūkstošos. Jaunās krematorijas būve ilga pāri par 2 gadiem. To neuzcēla. Te strādāja galvenokārt garīdznieki, kurus komandēja jau reiz minētais Kārlis Vāgners. Si krematorija tika iekārtota pēc visrafinētākajām nacistu metodēm. Speciālas gāzes

kameras tika ierīkotas ka lielas mazgājamās telpas. Grīda bija izklāta ar flīzēm, pie sienām ierīkotas lielas dušas, ta ka vajadzēja rasties iespaidam, ka te ir dušas telpas. Taču patiesībā no šīm augstspiediena dušām паса nevis ūdens, bet gāze. Gūstekņiem. kas bez kādām aizdomām ienāca no ārienes, vajadzēja izģērbties, viņiem iespieda rokas dvieli un ziepes un lika tīri nomazgāties. Kad viņi bija sagājuši telpās iekša, tās hermētiski noslēdza, un no dušām plūda gāze. Gūstekņi centrālajā būvdarbu vadībā, ka arī daži civilierēdņi sabotēdami atkal un atkal novilcināja gāzēšanas katla piegādi un iebuvi, tā ka lietot varēja tikai nelielu gāzēšanas telpu. No Berlīnes atkal un atkal pienāca jo stingras pavēles pabeigt gāzēšanas iekārtu. Sīs pavēles nekad netika izpildītas, ta ka nebija iespējams izdarīt gazēšanu masu apmēros. Tā nu vēl vienmēr vajadzēja atgriezties pie pārbaudītās nošaušanas metodes. Nošaušana parasti notika tā: telpas vidū bija padziļinājums, tajā iebūvētas restes. Nošaujamajam vajadzēja izģērbties, iekāpt dobumā uz restēm un noliekties, tad viņam iešāva pakausī. Kad notika masu nošaušana, tur vienmēr lika notupties reizē dučiem cilvēku, protams, iepriekš izģērbtiem, lai drēbes netiktu notraipītas, jo tās bija paredzēts tālāk izlietot, un tad viņi saņēma savu šāvienu galvā. Bieži vien ias viss gāja tik strauji, ka sakrājās veseli nošauto kalni, un tad tos tūdaļ sabāza krāsnīs, lai gan dažiem bija skaidri vērojamas dzīvības zīmes. So ziņojumu par krematoriju snieguši biedri, kas tur strādāja, līķu vedēji no nometnes un citi, kas krematorijā nodarbojās ar drēbju dezinfekciju.

No kādreizējā politiska ieslodzīta Dr. Kārļa Ridriha ziņojuma par Dahavas koncentrācijas nometni

Dažas piezīmes par Dahavu

No kāda katoļu mācītāja ziņojuma

Manā laikā Dahavā bija apmēram 2500 garīdznieku, to skaitā arī bīskapi. Dahavas nometnē pret garīdzniekiem dažkārt izturējās ļaunāk nekā pret ebrejiem.

Medicīniskiem eksperimentiem sevišķi labprāt izraudzījās garīdzniekus. Viņiem iepotēja dažādas slimības, piemēram, malāriju, flegmonu vai tīfu, un ta ar viņiem izmēģināja dažādas dziedināšanas metodes. Daudzi no tā nomira, daudzi kļuva par kropļiem, daži atveseļojās.

Pašā karstākajā lauku darbu laikā mums pēkšņi 4 nedēļas nedeva brokastis. Brokastīs visi citi saņēma ‘/7 maizes un mazliet desas. Garīdzniekiem vajadzēja noskatīties, labāk sakot, viņiem pa to laiku vajadzēja strādāt tālāk. Par šā pasākuma iemeslu nometnes vadība uzdeva sekojošo: krievi esot pastrādājuši sabo-

tāžas aktus, un garīdznieki esot viņus uz to uzkūdījuši. Nav nekāds brīnums, ka diendienā vairākus pilnīgi spēkus zaudējušus garīdzniekus biedriem vajadzēja uz muguras stiept no darba vietas uz nometni un uz lazareti. Nākamo dienu tie vairs nepiedzīvoja: lazarete piepalīdzēja. Slimnieku kopēji vai nu deva slimajam iešļircinājumu, kas to aizvadīja viņsaulē, vai arī mazgājamā istabā lēja izģērbtajam virsū tik daudz spaiņu auksta ūdens, ka tas miris sabruka zemē, vai arī viņi pievienoja šļūteni pie ūdensvada un līdz 30 minūtēm ilgi ļāva strūklai šļākties virsū sirdij. Ilgāk neviens neizturēja …

Nekad neaizmirsīšu 1942. gada kluso nedēļu. Pēkšņi, nenorā-dot iemeslu, varbūt tās bija vēl dolāru afēras atliekas, mēs tikām izdzīti pārbaudes laukumā, un tur mūs dzenāja visu dienu, lielāko tiesu skriešus. Uzraudzītājus — istabu vecākos no dažādiem blokiem — ik stundas nomainīja citi, bet mūs ne; tā šī trenkāšana un skriešana turpinājās veselas 10 dienas, brīžam lietum straumēm gāžot. Nebija nevienas vienīgas apstājas, pat ne uz 5 minūtēm. Pulksten 12 mūs veda uz barakām pusdienās saņemt ūdeņainu viru. Bet tur katru dienu viss bija izsviests laukā no skapjiem un guļvietām. Tātad' vispirms vajadzēja sakārtot guļvietas un salikt visu skapjos, tad drīkstēja žigli paēst — un jau atkal stāties ierindā. No šīm neģēlībām gāja bojā kādi 40 garīdznieki …

pašr. par. mācītājs Pēteris Kovoliks

Bēgšana no elles

Dahavas koncentrācijas nometnē 1945. gada aprīlī

Bet visi ieslodzītie redz, ka SS gatavojas doties prom. Dienu un nakti tiek ārdīts nost, saiņots, smagās automašīnas ripo Alpu virzienā, tiek dedzināti dokumenti. Vējš dažkārt atpūš no SS nometnes puspārogļojušos papīra gabalus. Visas personu lietas tiek iznīcinātas, bet it sevišķi — tā stāsta mums ieslodzītie no lazaretes — izmēģinājumu staciju dokumenti. Malārijas stacijas dokumenti par to, kā veseliem ieslodzītajiem iepotēja malārijas baciļus, SS Iedzimtības izmēģinājumu stacijas dokumenti par to, ka esesieši ar sadistisku cietsirdību veselus cilvēkus tik ilgi turēja ledainā ūdenī, līdz sirdsdarbība apstājās, — lai konstatētu, kā cilvēka ķermenis reaģē liela aukstumā bez skābekļa pievadījuma. Sās izmēģinājuma stacijas vadītāju, prof. Sillingsu no Minhenes, Dahavā vispār sauca tikai par «slepkavu dakteri».

8000 cilvēku, krievi, ebreji, vācieši, viņu vidū 100 garīdznieki, klusēdami tagad soļoja naktī gandrīz 1000 esesiešu un daudzu pēdu dzinēju suņu apsardzībā. Taču draugi mūs neatstāja. Toreiz mēs nezinājām, ka jau no pašas nometnes kāds kapelāns

privātās drēbēs ar savu velosipēdu pavadīja mūsu gājienu, pa ceļam dodams tālāk ziņas uz Minheni. Baznīcas virspadom-nieks Daumīllers no Minhenes nosūtīja ziņu mācītājiem visos ciemos, gar kuriem gājiens varētu virzīties: kādu 10 000 Dahavas ieslodzīto gājiens tuvākajās naktīs ies cauri jūsu ciemiem. Pielabinieties SS vīriem. Pasniedziet ieslodzītajiem ūdeni, mēģiniet radīt sajukumu, lai tā dotu ieslodzītajiem iespēju bēgt! Pa to laiku mēs klusēdami dodamies nakts tumsā tālāk. Jau pēc pirmās stundas es redzu pa labi un pa kreisi ceļmalā pirmos saiņus, — divas vilnas segas, ko katram vajadzēja ņemt līdzi, šiem izģindušajiem ķermeņiem jau ir par smagām. Bet drīz jau ari pirmie ieslodzītie, pilnīgi zaudējuši spēkus, guļ ceļmala. Dzirdam noplīkšķam šāvienus nakts klusumā, Osvencimas ieslodzīto liktenis šķiet atkārtojamies. Tikai nesabrukt tagad, pēdēja bridi! Sai nakti mēs nosoļojām 40 km, Priekšpusdienā sasniedzām pirmo apmešanās vietu, Mlltāli pie Starnbergas ezera. Pārguris nokritu mežā zemē un iemiegu. Mani pamodina šāvieni un sauciens: «Suņus šurp! Suņus šurp!» Tātad kāds ir aizbēdzis, cerams, viņi to nenoķers! Kā vēlāk dzirdēju, tas bija kāds jauns doma baznīcas diecēzes kapelāns, kuram kā pirmajam no mums laimējas izbēgt . . .

Paters Pereira S. J„ Trirā

Himlera telegrama par Dahavas un Flosenbirgas koncentrācijas nometņu ieslodzīto iznīcināšanu

1945. gada 14. aprīlī Dahavas un Flosenbirgas nometņu komandantiem

Par nodošanu nevar būt runas. Nometne tūdaļ jāevakuē. Neviens ieslodzītais nedrīkst dzīvs krist ienaidnieka rokās.

Heinrihs Hinders

MAUTHAUZENAS KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

Mauthauzenas-Lincas koncentrācijas nometnes komandanta SS štandartenfīrera Cīreisa liecības protokols

1945. g. 23. maijā plkst. 18 raktuvēs netālu no Spitalas pie Pirnas amerikāņu karavīri mani ievainoja, kad es mēģināju bēgt.

Mani sauc Francis Cīreiss, esmu dzimis 1905. g. 13. VIII. Biju Mauthauzenas nometnes un pie tās piederošo nometņu komandants. Bēgot tiku ievainots kreisajā augšdelmā uti mugurā, pie kam lode izgāja caur vēderu un vēdera plēvi. Mani nogādāja 131. evakuācijas hospitālī Gūzenā, un es gribu vēl paskaidrot sekojošo:

Saskaņā ar valsts ministra Himlera pavēli obergrupenfīrers Dr. Kaltenbrunners uzdeva man nogalināt visus ieslodzītos, proti, tos vajadzēja aizvest uz raktuvēm. Raktuvju eju durvis jau iepriekš bija jāaizmūrē ta, lai paliktu tikai viena ieeja. Pēc tam man eju vajadzēja uzspridzināt ar kādu sprāgstvielu. Es atteicos šo pavēli izpildīt. Runa te bija par Gūzenas i un Gūzenas II nometnes ieslodzītajiem. Sīkāk par šo lietu informēti Volframa kungs un oberšturmfīrers Ekermanis. Sis pēdējais strādāja uzņēmumā «Bergkristall».

Mauthauzenas nometnē pēc SS hauptšturmfīrera Dr. Krebs-baha rīkojuma tika uzcelta gāzētava. kas pēc izskata atgādināja dušas telpu. Sājā šķietamajā dušas telpā ieslodzītos noindēja ar gāzi. Bez tam no Mauthauzenas uz Guzenu regulāri brauca specials auto, kurā ieslodzītos brauciena laikā noindēja ar gāzi. So auto bija konstruējis aptiekārs SS unteršturmfīrers Vasickis. Es pats nekad tur gāzi neielaidu. Es tikai vadīju šo auto, taču zināju, ka ieslodzītie tajā tika noindēti ar'gāzi. Ieslodzītos noindēja ar gāzi tapec, ka to pieprasīja ārsts SS hauptšturmfīrers Dr. Krebsbahs, kas pašlaik atrodas Kaselē. Viņu izslēdza no SS. jo savu uzņemšanu SS organizācijā viņš bija panācis negodīgiem līdzekļiem un spēlēja divkāršu spēli. Viņš bija brīvmūrnieks. Visu, ko mes darījām, mums pavēlēja Valsts galvenā drošības pārvalde, Himlers, Heidrihs, obergrupenfīrers Millers vai drošības policijas priekšnieks Dr. Kaltenbrunners.

…Nezinu, kur atrodas oberšāriirers Jenčs, kas Gūzenas I nometnē nogalinājis ap 700 ieslodzīto, likdams tiem kailiem stāvēt vienu vai vairākas stundas 12 grādu salā un pavēlēdams tos apliet ar ledainu ūdeni. Nezinu ari, kur pašlaik atrodas SS unter-šturmfirers Dr. Kizveters, kas nogalinājis vairākus simtus ieslodzīto, iešļircinādams tiem vēnā benzīnu, ūdeņradi (400 cm3). sēr-skābo kalciju (25 procentīgo), enarkonu vai evipanu. Dr. Rihteru, kas vairākus simtus ieslodzīto bez jebkāda pamata operējis, izgriezdams tiem daļu no smadzenēm vai izdarīdams kuņģa, nieru un aknu operācijas, es pēdējo reizi aizsūtīju uz Gunskirhenas internēto nometni, lai viņš ņemtu savā gādībā turienes ieslodzītos. Nekā nezinu arī par io, ka unteršārfīrers Mirofs, kas bija Pegavā, nošāvis 15 slimus ieslodzītos.

Kaut gan visiem miesas sodiem vajadzēja Berlīnes atļauju, es bieži peru ieslodzītos, lai tīksminātos.

Tā kā ieslodzītie bija vāji un nesaņēma nekādu uzturu, ober-grupenfīrers Pols pavēlēja iedzīt viņus mežos, lai viņi tur lasītu ogas un ēstu pumpurus. Viņš vienojās ar administrāciju, ka uztur-deva samazināma no 750 g dienā līdz 350 g nedēļā, un pēdējās divpadsmit dienas nometne nesaņēma ne maizi, ne gaļu.

Grupenfirers Giikss bija devis norādījumu vājos ieslodzītos atzīt par psihiski slimiem uri nogalināt tos kādā lielā gāzētavā. Tur tika nogalināti apmēram 100 000 līdz 150000 cilvēku. Si vieta saucas llartlieima un atrodas 10 kilometru attālumā no Linčas, Pasavas virzienā. Nometnē 5os ieslodzītos pieteica ka dabiskā nāvH mirušus. Vel dzīvajiem ieslodzītajiem, kas tika nosūtīti ar kārtējo transportu, miršanas apliecības jau iepriekš izrakstīja Gūzcnas koncentrācijas nometnes politiskajā daļa.

Es gribētu, lai mani konfrontē ar reihsfiroru Himleru un ober-grupenfīreriem Gliksu un Polu. Pols un Giikss patlaban it kā atrodoties Sankt-Lambrchtā pie Lorenchites (t. i., 4 stundu ceļš augšup kalnos).

Gāzētavu Mauthauzenā uzcēla pēc Gliksa rīkojuma, jo viņš uzskatīja, ka esot humānāk ieslodzītos noindēt ar gāzi nekā nošaut.

Obergrupenfīrers Pols kādu dienu man piesūtīja bez iepriekšēja pieteikuma 6 000 sieviešu un bērnu, kas desmit dienas bija pavadījuši ceļā bez uztura. 1944. g. decembrī, aukstā ziemas laikā, tos transportēja vaļējos ogļu vagonos. Pec pavēles no Berlīnes man šie bērni bija jāsūta kājām uz Bergenbclzenu, un es domāju, ka viņi visi nomira. Tas bija mana nervu satricinājuma iemesls.

No Osvencimas Mauthauzenā pienāca transports ar 2 500 ieslodzītajiem, un pēc pavēles no Berlīnes tos ziemas laikā nometnes pulcēšanās laukumā aplaistīja ar aukstu ūdeni, peldināja. Sis transports man bija jāsūta uz Gūzenu, t. i., apmēram piecus kilometrus garā ceļa. un manā rīcība nebija nekādu apģērba gabalu, izņemot apakšbikses. Es pieprasīju apģērbu ieslodzītajiem, taču no Berlīnes atbildēja, ka ieslodzītie jānosūta, ja ne citādi, tad

kaut vai kaili. Es viņus nosūtīju uz Gūzenu vienās apakšbiksēs. Tā tas notika neskaitāmas reizes.

. . . Man kā komandantam bija pakļautas šādas nometnes:

Mauthauzena ar 12 000 ieslodzītajiem, Gūzena I un II ar 24 000

ieslodzītajiem, Gūzena III ar 300 ieslodzītajiem, Linča 1 ar 5 000. Linča II ar 500, Linča III ar 300 ieslodzītajiem, Ebenzē ar 12 000 ieslodzītajiem, Pasava I ar 600, Pasava II ar 150, Pasava III ar 60 ieslodzītajiem, Ternberga ar 500 ieslodzītajiem, Grosraminga ar 3 000 ieslodzītajiem, Melka ar 10 000 ieslodzītajiem, Eizenerca ar 500 ieslodzītajiem, Sankt-Lambrehta ar 350 ieslodzītajiem, Lindas pils ar 20 ieslodzītajiem, Pegava ar 500, Pegava 11 ar 600 ieslodzītajiem, Klāgenfurte-Junkeršūle ar 200 ieslodzītajiem, Lai* baha ar 500 ieslodzītajiem, Loiblpasa ar 2500 ieslodzītajiem, Loiblpas-Norda ar 1 000 ieslodzītajiem, Vīne-Svehata — Henšeļa rūpnīcas ar 4 000, Vīnerneištate ar 1 500 ieslodzītajiem, Mistelbaha ar 1 000, Vīnerneidorfa ar 3 000 ieslodzītajiem, Floridsdorfa ar

1 000, Floridsdorfa — Heinkeļa rūpnīcas ar 200, Zaurera rūpnīcas ar 1 500 ieslodzītajiem.

Ļoti interesanta bija Šlīras nometne, kur strādāja 1 000 ieslodzīto, lielāko tiesu ebreju, pēc profesijas grafiķi vai litogrāfi. Viņus izmantoja vienīgi, lai izgatavotu viltotas ārzemju banknotes. kā arī visas pasaules valstu apliecības un zīmogus.

Steira Minihholca ar 3 000, Sankt-Valentīna ar 1 500, Velsa ar

2 000, Amštetena ar 300, Gunskirhena ar 450 ieslodzītajiem.

Bija vēl dažas nometnes, pavisam ap 45, bet tās es vairs nevaru skaidri atcerēties.

Ebreju transporti: gauleitera Rainera, Dr. Iberreitera, Dr. Ju-rija, Baldūra fon Siraha un citu klātbūtnē es saņēmu no Himlera šādu pavēli: no pozīciju būves «Sūdosten» ebreji no visām vietām jāsūta kājām uz Mauthauzenu. Saskaņā ar to 60 000 ebreju vajadzēja iet uz Mauthauzenu. Faktiski ieradās tikai neliela daļiņa no viņiem. Kā piemēru minēšu kādu transportu ar 4 500 ebrejiem, no kuriem Mauthauzena pienāca tikai 180. No kurienes nāca šis transports, ko esmu minējis kā piemēru, — nezinu. Sievietes un bērni bija bez apaviem, noskrandojušies un utu pilni. Transportā ietilpa veselas ģimenes, no kurām neskaitāmi daudzas tika ceļā nošautas, jo viņu speķi bija galīgi izsīkuši.

. . . Meseršmita rūpnīcas maksāja Orānienburgai par katru ieslodzīto 5 markas, bet ieslodzītā vajadzībām tika izmantoti tikai 50 feniņi. Ar sašutumu es norādu uz šo SS korupciju un kategoriski prasu konfrontēt mani ar visiem maniem priekšniekiem. Visiem šiem krāpniekiem un slepkavām es teikšu acīs visu patiesību! Es pats te esmu piekrāpts, es neesmu nekāds mācīts vīrs, sāku dienestu kā vienkāršs ierindnieks un esmu ticis uz augšu tikai ar savu čaklumu un pūlēm.

Publiskā māja: lai nebūtu sakaru starp vienāda dzimuma ieslodzītajiem, Mauthauzenā atvēra publisko māju ieslodzītajiem.

Apmeklējums maksāja 2 markas, no kurām 50 feniņus saņēma prostitūta, bet 1,50 markas — koncentrācijas nometņu pārvalde Orānienburgā.

…Man ir sīkākas ziņas ari par citām nometnēm: 1941. gadā visiem komandantiem pavēlēja ierasties Zaksenhauzenā, lai viņi paskatitos, kā visātrāk var likvidēt poļitrukus un krievu komisārus.

Kādas nomaļas barakas galā tika sapulcēti komisāri un poļit-ruki, un, radiouztvērējam skaļi spēlējot, tos pa vienam caur tumšu gaiteni veda uz kameru, kur viņus nogalināja. Kameras pretējā sienā bija planka ar gropēm, un aiz tās atradās pārbīdāmā mēr-ķēšanas ierīce. Tajā ielika ieroča stobru, un cilvēku nogalināja ar šāvienu pakausī. Gliksa staba SS fīreri bija vismaz iereibuši, ja nesaka vairāk. So izgudrojumu bija izdomājis oberfīrers Lories. Aiz nāvei nolemtā stāvēja SS oberšārfīreri, kas, tikko bija atskanējis šāviens, līķi uzmeta uz dēļa un, kamēr citi atvēra durvis, ar neticamu bezjūtību krāva līķus kaudzē. Krematorijas, kas atradās pretī līķu kambarim, arī strādāja nepārtraukti. Diennakts veikums pastāvīgi svārstījās starp 1500 un 2000. Pēc mana aprēķina, šī procedūra ilga vismaz piecas nedēļas. Kad ieradās komandanti, krematorijas jau strādāja 14 dienas.

Grosrozenā SS ārsts nogalināja ieslodzītos, iešļircinādams tiem sirds apvidū ciankālija šķidumu. Ar to nodarbojās vairāki SS ārsti, kas pastāvīgi nomainīja cits citu. Komandants bija SS ober-Iturmfirers Arturs Kēgelis. Kad es vēl dienēju karaspēkā, es Būhenvaldē redzeju, ka ieslodzītajiem ebrejiem atņēma visu naudu un dārglietas. Sevišķi tur izcēlās SS fīreri, it īpaši SS oberšturm-fīrers Hohmanis [24] , kā arī oberšturmfīrers Maijers, kas bija attāls Himlera radinieks. Katrs no viņiem tūliņ iegādājās lielu auto. Hohmanis [25] , piemēram, staigaja ar cepuri vai cilindru, ar zagtiem briljantiem pirkstos, un Maijers viņam ķēmojās pakaļ. Būhen-valdes aresta telpu uzraugs piesavinājās diezgan prāvas summas un ar kādu pilnīgi kailu sievieti brauca uz Erfurti, kur viņš zināmās aprindās uzdzīvoja un savus rēķinus, kas sniedzās līdz 5000 markām, maksāja ar zagtu naudu. Cik man zināms, šis aresta telpu uzraugs oberšārfīrers Hiršs, nokļūdams nometnes cietumā un neredzēdams nekādu izeju, nošāvās. To viņam personīgi bija ieteicis šturmfīrers Kohs. Lieta ta, ka Hiršam bija zināms viss par Kohu. Tas bija sifilitiķis un ārstējās pie ieslodzīta ārsta, kuru vēlāk aukstasinīgi lina nogalināt kādam SS ārstam. Ar ieslodzīto ebreju mantām notika plaša tirdzniecība, piemēram, segu 6.20 marku vērtībā pārdeva par 100 markām. Nometnes ārsts šturmbanlīrers Dr. Kirhners, strādādams par psihiatru, iznīcinājis daudzus ieslodzītos ar pazīstamo ieganstu, ka tie esot garīgi maz-

vērtīgi. Visa šī akcija, kas notika arī citās nometnēs, dokumentos tika apzīmēta kā «14 у 13» un tika izdarīta, it kā lai aizkavētu ar iedzimtām slimībām sirgstošu pēcnācēju rašanos. Ieslodzītos Dahava, pa daļai Būhenvaldc, ari Mauthauzenā izšķiroja un uz Hartheimas psihiatrisko slimnīcu pie Linčas nosūtīja kāda komisija no Berlīnes, ko vadīja SS hauptšturmfīrers Dr. Lobauers, kurš Linčā privāti praktizēja kā psihiatrs. Es domāju, ka bez patiešām psihiski slimajiem tika noindēti ar gāzi vismaz 20 000 Mauthauzenas ieslodzīto. To darīja ar oglekļa oksīdu. Telpa bija izlikta ar podiņiem un izskatījās pēc dušas telpas. To veica nevis esesieši, izņemot Dr. Lobausru un Dr. Reinardu, bet policijas virsnieki, nevaru atcerēties, kā sauca policijas kapteini; viņš vēlāk krita Horvātijā. Pelnus pagaidām sabēra aiz psihiatriskās slimnīcas ēkas un pēc šīs akcijas izbeigšanas ar smagajām mašīnām kaut kur aizveda. Izbeigt šo akciju pavēlēja Ādolfs Hitlers. Izbeigšana tika motivēta ar to, ka nemākulīgas lietvedības dēļ piederīgie kopā ar fiktīviem līdzjūtības apliecinājumiem reizēm saņēma divas vai trīs urnas. Osvencimā reihsfīrera speciālais pilnvarotais, kas pārzināja naudas pārvadājumus, piesavinājās 40 kilogramus zelta zobu, nezinu šā vīra vārdu, bet to noteikti zina SS fīrers Glikss.

Cīreiss

«Nav аrī nekāda nelaime, ja kremācija notiks nepārtraukti dienu un nakti»

J. A. Topfs &amp; dēli

Mašīnu un precīzijas instrumentu fabrika

Erfurte 1941. g. 14. jūlijā

SS reihsfīreram,

Vācijas policijas priekšniekam Budžeta un celtniecības galvenā pārvalde SS celtniecības pārvalde Mauthauzenā

Mauthauzenā pie Augšdonavas Saturs: Atbilde uz Jūsu 1941. g. 9. jūlija vēstuli Kremācijas krāsns

Kā papildinājumu mūsu iepriekšējai vēstulei mēs, izpildot Jūsu vēlēšanos, piesūtām Jums krāsns apkalpošanas instrukciju trijos eksemplāros un lūdzam vienu no tiem pakārt redzamā vietā krāsns telpā. Abus pārējos eksemplārus Jūs varat pievienot saviem dokumentiem.

Topfa divmufeļu kremācijas krāsnis, kas kurināmas ar koksu, apm. 10 stundās var sadedzināt 30—35 līķus. Tik daudz līķu bez grūtībām var sadedzināt ik dienas, nepārslogojot krāsni. Nav arī nekāda nelaime, ja, ievērojot vajadzības, kremācija notiks nepārtraukti dienu un nakti. Konstatēts, ka šamota . . . [26] kalpo ilgāk, ja krāsni ilgstoši tiek uzturēta vienmērīga temperatūra.

Ceram, ka ar šo esat apmierināti un arī turpmāk būsim Jūsu rīcībā.

Heil Hitler!

firmas «J. A. Topfs &amp; dēli» pilnvarā

pašr. paraksts

Hartheimas «atveseļošanas nometnē» gaja boja ap 5000 cilvēku

D i b о s t s65: Vai jūs varētu mums kaut ko pastāstīt par kāda autobusa braucienu uz nezināmu pili? Tajā esot braukuši internētie, kas vēlāk nekad vairs neesot redzēti.

Veits66: Kādu laiku Mauthauzenā slimniekus nogalināja ar injekcijām. Sevišķi ar to nodarbojas Dr. Krebsbahs, ko ieslodzītie dēvēja par Dr. Spricbahu, jo viņš bija ieviesis injekciju lietošanu. Vēlāk injekcijas vairs netika praktizētas. Tai laikā slimos vai parak vājos sūtīja uz kādu pili, kas, kā vēlāk uzzinājām, saucas

par Hartheimu un oficiāli tika apzīmēta par atveseļošanas nometni. Neviens no cilvēkiem, kas tur nokļuva, nekad vairs nav atgriezies, un mes saņēmām mirušo sarakstus tieši no nometnes politiskās daļas. Sic saraksti bija slepeni. Visi, kas bijuši Hart-heimā, ir mirusi. Viņu skaits ir ap 5000.

Dibosts: Vai tikāt redzējis Mauthauzenā ierodamies kara gūstekņus?

Veits: Protams, es redzēju kara gūstekņus. Mauthauzenas nometnē ļaudis vispirms nonāca politiskajā daļā. Strādājot pie Holerita mašīnas, es to varēju redzēt, jo kantora logi izgāja uz lielo laukumu pie politiskās daļas, kur pienāca transporti. Sos transportus tūdaļ šķiroja. Daļu nosūtīja reģistrēšanai uz nometni. Ļoti bieži dažus ieslodzītos, kas bija formas tērpā, nošķīra no pārējiem. Jau politiskajā daļā pret tiem izturējās sevišķi brutāli. Pēc tam tos nodeva tieši gūstekņu uzraugiem, un par viņiem nekas vairs netika dzirdēts. Nometnē viņus nereģistrēja. Tos reģistrēja vienīgi politiskajā daļā Millers, kas nodarbojās speciāli ar šiem gūstekņiem.

Dibosts: Vai tie bija kara gūstekņi?

Veits: Tie bija kara gūstekņi, un ļoti bieži tie bija formas tērpā.

Dibosts: Kādu valstu pavalstnieki?

Veits: Sevišķi krievi un poļi.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes stenogramas

Visus padomju virsniekus, visus padomju komisārus vai boļševiku partijas biedrus Mauthauzenā nogalināja

Priekšsēdētājs: Vai apsūdzības pārstāvis no Padomju Savienības vēlas uzdot jautājumus?

Ģenerālis R. Rudenko, Galvenais apsūdzības pārstāvis no Padomju Savienības: Es gribētu uzdot lieciniekam dažus papildu jautājumus. Lieciniek, vai jums nav zināms, kas pavēlēja nogalināt piecdesmit padomju virsniekus? Par ko viņus nogalināja?

Lamps67: Nevaru teikt, kā tas bija šajā atsevišķajā gadījumā … Es nezinu, par ko viņus notiesāja un sodīja ar nāvi, taču vispār Mauthauzenā visus padomju virsniekus, visus politiskos komisārus un boļševiku partijas biedrus nogalināja. Un, ja dažiem no viņiem izdevās izglābties, tad vienīgi tāpēc, ka ese-siešiem viņu dienesta stāvoklis nebija zināms.

Rudenko: Jūs apgalvojat, ka piecdesmit padomju virsnieku nogalināšana bijis klāt Himlers?

Lamps; Apgalvoju to, ko esmu redzējis pats savām acīm.

Rudenko: Vai jūs nevarētu sīkāk pastāstīt par to četru tūkstošu padomju kara gūstekņu nogalināšanu, par kuriem jūs runājāt agrāk?

Lamps: Nevaru tur daudz ko piebilst, izņemot varbūt vienīgi to, ka šie cilvēki tika nogalināti darba laikā, droši vien tāpēc, ka nepietiekamais uzturs un pārmērīgais darbs, kas tiem bija jāveic, laupīja viņiem spēkus uzdevuma veikšanai. Viņus uz vietas nosita ar rungām. Reizēm viņus nogalināja esesieši vai arī viņus piespieda tuvoties dzeloņstiepļu žogam, kur uz viņiem šāva sargi no torņiem. Sīkāk es par to nekā nevaru pastāstīt.. .

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes stenogramas

Dzīvie kopā ar mirušajiem Mauthauzenas koncentrācijas nometnēMauthauzenas koncentrācijas nometnē ieslodzītais pie augstsprieguma dzeloņstiepļu žoga

Ķaratavas un nošaušanas mūris Mauthauzenasfiliālē Gūzenā«Ebreji Matiihauzena stradaja komandās, kam bija javeic vissmagākie darbi»

D i b о s t s: Kādi bija ieslodzīto dzīves apstākļi; vai tie bija visiem vienādi, jeb vai arī pastāvēja atšķirības atkarībā no ieslodzīto izcelšanās vai tautības, vai arī no viņu piederības pie kādas tautas vai rases?

Lamps: Vispār nometnes režīms bija vienāds visiem ieslodzītajiem, izņemot karantīnas blokus un cietumiem blakus esošos blokus. Darba apstākļi, komandu izvēle vienam otram, piemēram, tiem, kas strādāja virtuvēs, deva iespēju reizēm nodrošināt sev šo to, kas viņu stāvokli padarīja mazliet labāku par parasto. Tiem, kas strādāja pārtikas noliktavās, protams, bija lielākas iespējas.

Dibosts: Vai, piemēram, ebreji drīkstēja strādāt virtuvēs vai pārtikas noliktavās?

Lamps: Ebreji Mauthauzenā strādāja komandās, kurām bija jāveic vissmagākie darbi. Starp citu, man jāpiezīmē, ka līdz 1943. g. decembrim neviens ebrejs Mauthauzenā nepalika dzīvs ilgāk par trim mēnešiem. Beigās palika pāri tikai ļoti nedaudzi.

Dibosts: Kas notika šajā nometnē pēc Heidriha nogalināšanas?

Lamps: Tur norisinājās sevišķi dramatisks notikums. Mauthauzenā bija 3000 čehu, tai skaitā 600 garīgā darba darītāju. Pēc Heidriha nogalināšanas nometnes čehu koloniju iznicināja, izņemot apmēram 300 cilvēku, tai skaita 6 inteliģences pārstāvjus.

Izvilkums no Nimbergas Starptautiskā Ķara Tribunālā sadēs stenogramas

«Visi iedzīvotāji zināja, kadam vajadzībām kaipo krematorija»

Dibosts: Atgriezīsimies vēlreiz pie Himlera apmeklējuma. Vai jūs esat pārliecināts, ka pazināt Himleru un redzējāt, ka viņš vada nogalināšanu?

L amps: Jā.

Dibosts: Vai jūs domājat, ka to, kas notika Mauthauzenā, varēja nezināt Vācijas valdības locekļi kopumā? Vai šie nometnes apmeklējumi nozīmēja vienkārši SS ierašanos jeb vai ieradās ari citas personas?

Lamps: Par jūsu pirmo jautājumu. Mēs visi zinājām, kāds izskatās Himlers, un, pat ja mēs viņu nebūtu pazinuši, viņa ierašanās bija zināma visai nometnei, un SS mums to paziņoja; apmeklējums tika pieteikts dažas dienas iepriekš.

Viņš bija klāt, kad sākās padomju virsnieku nogalināšana, bet, kā jau teicu, šī slepkavošana ilga visu pēcpusdienu, turpretī viņš nepalika līdz beigām.

D i b о s t s: Vai ir iespējams, ka tikai esesieši zinājuši, kas notika nometnē? Vai bez SS vadītājiem nometni apmeklēja arī citas personas? Vai jūs pazināt SS formas tērpu? Vai tie cilvēki un ierēdņi, ko jūs redzējāt, vienmēr staigāja formas tērpā?

Lamps: Ļaudis, ko mēs nometnē redzējām, parasti bija militārpersonas, virsnieki. Reiz, dažas nedēļas pirms atbrīvošanas, mūs apmeklēja Augšdonavas gauleiters. Bieži mūs apmeklēja ari gestapo ieredņi civiltērpā. Vācu iedzīvotāji, šai gadījumā austrieši, bija pilnīgi lietas kursā par to, kas notika Mauthauzenā. Komandas gandrīz visas strādāja ārpus nometnes. Iepriekš norādīju, ka strādāju Meseršmita rūpnīcā. Meistars bija vācietis, mobilizēts civildienestā, bet vakaros viņš atgriezās pie savas ģimenes; viņš ļoti labi zināja, kā mēs cietām un kādā trūkumā dzīvojām; bieži viņš redzēja, kā darbnīcā nāca vīriem pakaļ, lai vestu tos uz nogalināšanu; viņš bija daudzu nule aprakstīto asiņaino notikumu liecinieks.

Es gribētu piebilst, ka reiz Mauthauzenā mēs saņēmām trīsdesmit Vīnes ugunsdzēsējus: lūdzu piedošanu par šo izteicienu. Viņus apcietināja par to, ka viņi, šķiet, bija piedalījušies kādā solidaritātes kustībā. Sie Vīnes ugunsdzēsēji mums stāstīja, ka Vine nerātnus bērnus biedējot ar vārdiem: «Ja nebūsi paklausīgs, es tevi nosūtīšu uz Mauthauzenu.»

Vēl viena būtiska detaļa: Mauthauzena, Mauthauzenas nometne, atrodas augstākā vietā. Katru nakti krematorijas dūmeņi piekvēpināja visu apkārtni, un visi iedzīvotāji zināja, kādām vajadzībām kalpo krematorija.

Cita detaļa: Mauthauzenas pilsēta atrodas piecus kilometrus no nometnes. Ieslodzīto transporti pienāca pilsētas stacijā, un visi iedzīvotāji varēja redzēt, kā šie ieslodzītie gāja garām; iedzīvotāji zināja, kādos apstākļos šos transportus nogādāja nometnē,

D i b о s t s: Pateicos jums.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Ķara Tribunāla sēdes stenogramas

Mauthauzenas koncentrācijas nometnē tika noslepkavoti 122 767 cilvēki

Pec Austrijas okupācijas 1938. gada vasarā Mauthauzenas akmeņlauztuvēs ierīkoja Dahavas koncentrācijas nometnes filiāli;

1939. gada martā sāka izbūvēt nometni. Laikā līdz atbrīvošanai 1945. gada maijā nometnē bija ieslodzīti aptuveni 335 000 abu dzimumu cilvēku. Saglabājušies pieraksti, kas liecina, ka Mauthauzenā zvēriski nogalināti 122 767 cilvēki.

Starp noslepkavotajiem bija

padomju kara gūstekņi — kareivji un virsnieki, kā arī civiliedzīvotāji 32 180

Bez tam desmitus tūkstošus ieslodzīto tūliņ pēc nogādāšanas nometnē nošāva vai noindēja ar gāzi. Šos ieslodzītos nekur nereģistrēja, un tie neietilpst ari iepriekš minētajā skaitā.

FLOSENBIRGAS KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

«Nāves fabrika»

Flosenbirgas koncentrācijas nometni vispareizāk raksturot kā nāves fabriku. Lai gan pirmajā acu uzmetienā varēja likties, ka nometnes galvenais uzdevums ir masu apmēros izmantot piespiedu darbu, tai bija citāds uzdevums — cilvēku iznīcināšana, lietojot pret ieslodzītajiem speciālas metodes. Lai sasniegtu šo mērķi, pats galvenais bija bads un bada nāve, sadisms, trūcīgs apģērbs, medicīniskās palīdzības trūkums, slimības, piekaušana, pakāršana, nosaldēšana, piespiesta pašnāvība, nošaušana u. tml. Ieslodzītos slepkavoja pēc patikas; tīša ebreju nogalināšana bija parasta lieta; indes injekcijas un šāvieni pakausī bija ikdienišķa parādība, plosījās vēdertīfa un izsitumu tīfa epidēmijas, kurām ļāva izplatīties, lai iznīcinātu ieslodzītos; cilvēka dzīvība šajā nometnē neko nenozīmēja. Slepkavošana bija kļuvusi par ikdienišķu parādību — tik ikdienišķu, ka nelaimīgie upuri apsveica ātru nāvi.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sprieduma

«Mūsu atpūtas namā vēl ir vieta, jo laiku pa laikam taču daži aiziet aplūkot kartupeļus no apakšas»

Dārgais pg Dostert! 1939. 22. XI

Pienācis beidzot laiks, ka es Tev reiz aizrakstu, kaut arī es daudz par jums visiem domāju, tagad nu es gribētu, lai jūs saņemtu arī taustāmāku dzīvības zīmi. Kā Tu droši vien zini, es kopš augusta beigām esmu SS divīzijas «Miroņgalva» papildinājumā. Esmu lepns, ka varu pildīt savu pienākumu šeit koncentrācijas nometnē, tāpal kā jūs to varat darīt dzimtenē. Ir taču diženi, ka pastāv viena vienīga fronte, vācu tautas fronte, un neviens pretinieks šai frontei nevarēs turēties pretī. Angļi to zina ļoti labi un ir uzpirkuši salašņas, lai tautu saindētu no iekšienes tāpat kā 1918. gadā. Dārgais pg Dostert, tāpēc jau mēs esam; šādus salašņas un valsts ienaidniekus vienmēr drīz noķer, un šeit pie mums tie dzīvo līksmu dzīvi, mēs darām katra laba visu, ko vien spējam viņam no acīm nolasīt; ja Tev tur vēl tādi ir, tad lūdzu — mūsu atpūtas namā vēl ir vieta, jo laiku pa laikam taču daži aiziet aplūkot kartupeļus no apakšas. Man pašam klājas diezgan labi. Uzturs bagatigs un dienests labs, un nekā vairāk es nevēlos.

Vislabākos sveicienus Tev, Tavai ģimenei un Meisenes-Tri-

bištāles vietējai grupai! Vienmēr palieku ar

Heil Hitler

Tavs biedrs Kārlis Heimanis,

SS oberšturmfīrers Flosenbirgas koncentrācijas nometne Augšpfalcā, 1. rota.

Pielieku klāt fotogrāfiju, mēs te atrodamies 850 m augstumā, un mums ir ļoti daudz sniega un auksts.

BERGENBELZENAS KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

Četras dienas pēc tam, kad amerikāņi bija ieņēmuši Būhen-valdi, angļu karaspēks, kas piederēja pie ģenerāļa Dempsija vadītās Xi tanku divīzijas, sasniedza Belzenas ieslodzīto nometni (starp Ilanoveru un Brēmeni). Te angļu karaspēks atrada 28 000 sieviešu, 11 000 vīriešu un 500 bērnu. Belzenā plosījās ne tikai bads, bet arī tīfs.

Līķu sadedzināšanai bija uzceltas milzīgas krāsnis, taču Belzenā, tāpat kā Būhenvaldē, mirstība bija pārāk liela, lai krāsnīs spētu sadedzināt visus, kas nomira katru dienu. Bez tam ari šeit galu galā sāka pietrūkt ogļu.

Kā redzams no ziņojumiem, kas iesniegti angļu karaspēka galvenajam ārstam, pēdējos mēnešos Belzenā gājuši bojā 30000 cilvēku. Kad ieradās angļi, nometnē līdzās milzīgām bedrēm, kas bija pilnas apdegušu kaulu atliekām, daudz līķu bija sakrauti kaudzēs. Katrā kaudzē bija vairāki simti kailu, jau stipri satrūdējušu līķu. Dempsija kareivji ar greideriem izraka garas bedres, kurās varēja apbedīt 500 līdz 1000 līķu. Tad bijušajiem uzraugiem un sargiem — vīriešiem un sievietēm — lika sanest slimības vai bada nāvē mirušo, nožņaugto, iīdz nāvei piekauto vai nošauto līķus.

Tikai pēc nedēļas tika panākts, ka līķu kaudzes vairs nepieauga, jo cilvēkus beidzot varēja apbedīt masu kapos tūlīt, tiklīdz tie bija miruši.

No amerikāņu informācijas dienesta izdotā ilustrētā krājuma «Koncentrācijas nometnes»

Ģenerālis Duaits D. Eizenhaiiers (X) apskata Bergenbelzenas koncentrācijas

nometni

SS apsardzes sieviešu personālam lika apbedīt ieslodzīto līķus

NEIENGAMMES KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

«No 13 000 franču atgriezās tikai 600»

13 000 franču izgājuši Neiengammi un tās filiāles. Atgriezušies tikai 000. Vairāk nekā 12 000 franču ģimeņu šis nometnes dēļ vien ir sērās. Desmitiem tūkstošu Francijas ģimeņu, kas zaudējušas tuviniekus, nolād Hitleru, viņa režīmu un viņa rokaspuišus. Pat mēs, vecie internacionālisti, kara laikā bijām spiesti konstatēt, ka vācu tauta izturējās pasīvi pret noziegumiem, ko tās vārdā pastrādāja Hitlera ģenerāļi, SS un gestapo.

Ar nožēlu mums bija jākonstatē, ka daudzi ieslodzītie, kas bija iecelti par kapo, priekšstrādniekiem vai bloku vecākiem, paklausīgi kalpoja SS. Taču tie bija noziedznieki, kas nēsāja zaļo trīsstūri. Lielākā daļa politisko ieslodzīto, ar kuriem mēs iepazināmies, bija pavisam citādi ļaudis. Lai gan viņi ilgus gadus bija pavadījuši ieslodzījumā, viņi kā antifašisti visumā bija palikuši uzticīgi internacionālisma garam. Šiem vīriem mēs apliecinām savu apbrīnu. Kad mēs ieradāmies nometnē, daži no viņiem dzīvoja šajā ellē jau vairāk nekā vienpadsmit gadu un tomēr bija saglabājuši savu augsto morāli un ticību nākotnei.

Sīc vācu antifašisti bija tie, kas, ierodoties čehu, poļu, padomju, beļģu, holandiešu, dienvidslāvu un franču biedriem, organizēja starptautisku solidaritāti. Pats par sevi saprotams, ka tas varēja notikt tikai ar vislielāko piesardzību un slepenību, lai nemodinātu esesiešos aizdomas. Taču tas viss nebūtu bijis iespējams, ja nepastāvētu visu tautību strādnieku un progresīvāko cilvēku internacionālie sakari.

Šāda solidaritāte un palīdzība tika panākta, izvirzot nometnē svarīgos un noteicošos amatos labus un godīgus biedrus. Viņi tad gādāja par materiālo palīdzību — ēdienu, apģērbu un citām vitāli svarīgām lietām tiem politiskajiem ieslodzītajiem, kuru veselība kļuva vārga. Tā bija slepena, bet efektīva palīdzība, kas nāca par labu visu tautību politiskajiem ieslodzītajiem un bija vērtīgs fizisks un morāls atbalsts. Sevišķi atceros bīstamo lomu, kāda darbaspēka izmantošanas daļā bija vācu biedram Albinam

Lidkem un beļģiešu biedram Andrē Mandrikam; sadalīdami darbus un izraudzīdamies ieslodzītos darbam ārpus nometnes, viņi, riskējot ar savu dzīvību, izglāba dzīvību daudziem cilvēkiem. Atceroties dzīvi nometnē un tur notikušos noziegumus, mēs nedrīkstam aizmirst, ka tam, ko mēs pārdzīvojām, bija arī otra puse: politiskā cīņa pret fašismu, kura noritēja citās formās un citā situācijā. Atceroties nacistisko Vāciju, ko visas tautas nolād, nedrīkst aizmirst vācu tautas labākos pārstāvjus, kas nometnē ziedoja dzīvību, lai saglabātu un attīstītu internacionālisma garu un solidaritāti.

Marsels Prcnans, Sorbonas profesors, Parīzē

Nāvinieku krava uz «Cap Arcona»

«Cap Arcona» ir liels luksus tvaikonis ar 26 000 tonnu tilpumu. Pa baltajiem klājiem droši vien agrāk bija pastaigājušies atpūtnieki, gulējuši sauļošanas krēslos vai zālēs griezušies dejā.

Kad mēs, Neiengammes ieslodzītie, uznācām uz kuģa, no šīs agrākās greznības nekas vairs nebija redzams. Kuģis bija nolaists. Uz starpklāja kādā kaktā bija sakrauta kailu līķu kaudze, kā tas vienmer mēdz būt vācu koncentrācijas nometnēs. Mums pretī kādu 200 metru attālumā stāvēja paprāvais preču kuģis «Thilbeck», aiz tā — kuģis «Atlien», otra pusē — kuģis «Deutschland» un starp tiem vēl dažas liellaivas.

Vienpadsmit tūkstoši cilvēku šaja peldošajā koncentrācijas nometnē gaidīja brīvību. Visapkārt kā nikni sargsuņi ložņaja vācu zemūdenes — gatavas nolaist dibenā jebkuru kuģi, kura pasažieri sadumposies un mēģinās ar varu izlauzt ceļu uz brīvību.

Uz kuģa «Cap Arcona» mēs esam pieci tūkstoši raibā pūli. Visu tautību grupas ir uz kuģa. Mūsu, vāciešu, te ir tikai daži simti.

Mūsu kajītē apspriežas politiska vadība. Gešonneks, Valdemārs, Mols, Hermanis un es kā vācu grupas pārstāvis apspriežam stāvokli.

«Uz kuģa mums ir simt esesiešu. 400—500 flotes kājnieku — kā rādijušas daudzas diskusijas — nav pret mums naidīgi noskaņoti. Ja mēs tagad nepārņemsim iniciatīvu, varam piedzīvot, ka vēl pēdējā diena esesieši mūs uzspridzinās.»

Spriežam šā un tā. Kamēr mūs apriņķo zemūdenes, nav ko domāt ne par kādu rīcību, pat ja flotes kājnieki būtu mūsu pusē. Klīst baumas, ka kapteinim esot asas nesaskaņas ar SS komandieri. Arī uz pārējiem kuģiem stāvoklis esot līdzīgs. Kapteinis esot nolēmis nekādā gadījumā nepieļaut varmācību pret ieslodzītajiem.

Šorīt līci pārlidoja angļu izlūklidmašīna un pa radio uzaicināja mūsu floti pacelt balto karogu un doties uz krastu.

Lidmašīnu ar mežonīgu riešanu saņēma kuģa «Thilbeck» ze-nītlielgabals. Virs kuģa «Cap Arcona» plīvoja Vācijas karaflotes karogs. Uz klāja rosījās esesieši. Ieslodzītie svītrainajos tērpos nebija redzami, tie bija kuģa iekšiene.

Pulksten vienpadsmitos kuģī atskanēja sauciens: «Kuģis «Atlien» pacēlis baltu karogu un dodas uz krastu.» Bravo, drošsirdīgo kapteini, tu esi vienīgais, kas parādi drosmi un apņēmību. Tu paliksi atmiņā kā viens no 3. maija drosminiekiem, un mēs atzīsim par lielu nopelnu to, ka tu uz sava kuģa esi pieveicis esesiešus. Pulksten trijos dzirdama spēcīga motoru rūkoņa. No rietumiem tuvojas smago bumbvedēju eskadriļas. Rīb kuģa zenītieroču šāvieni, atskan dobji sprādzieni un pēc tam drausmīgs brīkšķis; kuģis sadrebas līdz pašiem pamatiem. Trah! Trah! Trah! Vēlreiz trah! Kuģis sāk grīļoties. Atsprāgst kajīšu durvis. Cilvēki šausmās metas ārā no visām paslēptuvēm. Kas mūs apšauda? Vai tā ir kāda SS vienība? Vai neesat pamanījuši, ka esesieši jau pirms stundas saņēma glābšanas jostas un gribēja atstāt kuģi?

Un mēs kā idioti debatējam par komitejām un par kuģa nodošanu pienācīgā formā! «Deg! Deg!» atskan spalgi saucieni kuģa vidusklājā. Sprakšķ un sprēgā, starp kojām mutuļo kodīgi dūmi. Daži drošsirdīgie skrien pie ugunsdzēsības šļūtenes. Citi strādā pie sūkņa. Bet ūdens nenāk. Droši vien kaut kur noslēgts krāns.

«Cap Arcona» līdzīga milzu lāpai. Vidusklāju pārņēmusi liesmu jūra, kuģa priekšgalā un pakaļgala vel drūzmējas simtiem ieslodzīto, kas neiedrošinās lēkt ūdenī. No iluminatoriem lec ārā cilvēki, ūdens virsma visapkārt kuģim ir kā nosēta cilvēkiem, kas brēc, vaimanā, aizrijas ar ūdeni, peld starp baļķiem un dēļiem. Notiek nikna cīņa par katru peldošu koka gabalu. Vājāko bez žēlastības pagrūž zem ūdens, līdz viņa pēdējie gārdzieni liecina, ka viņš vairs nepretendē uz vietu virs ūdens.

Ar skaļu brīkšķi daži ieslodzītie izveļ uz priekšklāja skapjus un galdus un pāri kuģa margām iemet tos jūrā. Vai tiem, kas gadās apakšā!

Vai būtu noticis brīnums?

Redzamas glabšanas laivas!

Nogurušās smadzenes pūlas koncentrēties. Tas ir grūti. Pēc stundas ledainajā ūdenī ķermenis ir kā paralizēts. Sakod zobus, domā par saviem tuviniekiem mājas! Visu enerģiju koncentrē uz vienu mērķi! Nesapņo! Kliedz! Māj ar rokām! Viņiem tevi jāierauga!

Šņākdami tuvojas divi mīnu traleri. Tur viņi izzvejo vienu, te otru izvelk no ūdens … Tātad tomēr neesam pazuduši. Es kliedzu. Es māju ar roku. Iznāk vienīgi klusi šļupsti. Paceļu roku virs ūdens tikai triju plaukstu platuma, tad tā smaga un nejūtīga atkrīt ūdenī.

Pēkšņi kaut kas notiek. Šāvieni noplīkšķ gaisā. Dzirdamas veselas ložmetēju kārtas. Mazas ūdens strūklas liecina, ka tiek šauts ūdeni. Vispārējā kņadā griezīgi atskan nāvīgi ievainoto kliedzieni.

Dažus metrus no manis kāds paceļ rokas gaisā. Skaļš gār-dzicns. Un tad viņš ir pazudis.

Draugs, vai par tevi negādā kada augstāka vara? Priecājies, ka tu pirmīt tikai šļupstēji! Priecājies, ka nevarēji pacelt rokas augstāk! Viņi tevi neieraudzīja, jo tie, ko tu uzskatīji par saviem glābējiem, bija vācu flotes kājnieki no Neišlates zemūdeņu skolas, kas vēl pēdējā brīdī noslepkavoja tavus palikušos biedrus.

Iepretī no ūdens paceļas «Gap Arcoaa» karkass, aiz tā «Deutschland», blakus «Thilbeck» vraks — un visapkārt mierīga, rāma jūra. Varbūt vēl dažas dienas jūra izskalos krastā apdegušus līķus, un pēc tam 3. maija katastrofa tiks nodota aizmirstībai.

Rudi Gogils, Konstancē

Nāvinieku krava sastāvēja no 10 000 ieslodzītajiem. 8000 gāja bojā Neištates līcī. Tā beidza pastāvēt Neiengammes koncentrācijas nometne.

ĻUBĻINAS KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

Ģenerālleitnanta Mozera paskaidrojums

Es, ģenerālleitnants Mozers, dzimis 1880. gadā Langenrodē, kopš 1902. gada esmu aktīvā karadienestā, līdz 1943. gadam biju 372. oberfeldkomandantūras komandants. Man nav nekādu iemeslu attaisnot vai slēpt Hitlera smagos noziegumus, un es uzskatu par savu pienākumu pateikt visu patiesību par iznīcināšanas nometni Ļubļinā.

1942. gada beigās es ierados Ļubļinā kā 372. oberfeldkomandantūras komandants, un mans priekšgājējs, ģenerālis fon Al-troks, iekām viņš pēc trim nedejam devas tālāk uz austrumiem, informēja mani par dažādām lietām. Viņš man paziņoja, ka Ļubļinā atrodas koncentrācijas nometne, bet ka oberfeldkomandantam aizliegts ieiet šajā nometnē vai interesēties, kas tajā notiek. Drīz pēc tam Ļubļinā ieradās ģenerālis Heinike. Viņš man atkārtoja šo pavēli un sevišķi norādīja, ka aizliegts interesēties par koncentrācijas nometni. Pirmajā savas darbības laikā es daudz braukāju apkārt. Pie tam mēģināju iegūt tuvākas ziņas par nometni.

Nometne stiepjas vairākus kilometrus tālu. Tās teritorija ir aptuveni 30 km2. Vairāki sliežu ceļi ved no turienes uz staciju. Pašā nometnes teritorijā ierīkota liela krematorija. Visapkārt nometnei bija stipri sargposteņi. Kopš kura laika nometne pastāvēja, man nav zināms. Taču zinu, ka tai laikā, kamēr es biju Ļubļinā, to stipri paplašināja. Reiz es iekļuvu aiz nometnes ārējā žoga kopā ar dažiem virsniekiem, kas vadīja būvdarbus. Apskatīt nometni man neizdevās. Tomēr daudz kas man kļuva zināms. Nometni vispār dēvēja par koncentrācijas nometni vai «ebreju nometni», jo tā it ka esot bijusi paredzēta ebrejiem. Vēlāk tur nokļuva visdažādāko tautību pārstāvji un tā saucamie politiskie noziedznieki, tai skaitā arī vācieši. 1943./44. gada ziemā daudzus ieslodzītos, _tai skaitā, kā es ar šausmām uzzināju, arī sievietes un bērnus, nošāva vai noindēja ar gāzi. Nometnē ieslodzītajiem bija jāstrādā smagi darbi, kas viņiem nebija pa spēkam. Ar sašutumu uzzināju, ka ieslodzītos pirms viņu iznīcināšanas nežēlīgi

шока un spīdzina. Daudzus pēc nogalināšanas un aprakšanas no jauna izraka un sadedzināja, lai nepaliktu pēdas.

Sīs ziņas ieguvu sarunās ar ģenerāli fon Altroku, ģenerāli Renneru, majoru Gleisneru, Dr. Klausu, Dr. Holeru un majoru Hartmani (šis pēdējais bija Gieisnera adjutants un vietnieks). Majoram Hartmanim es lūdzu iegūt tuvākas ziņas par notikumiem nometnē. Pēc tam viņš mani sīki informēja. Viņa ziņas, kā arī citu personu liecības apstiprināja drausmīgā līķu smaka, kas nāca no nometnes.

Ikviens godīgs vācietis atteiksies no tādas valdības, kas izraisījusi organizētu masu slepkavošanu.

Par to, ka šos noziegumus vadīja Hitlers un viņa valdība, liecina tas, ka 1943. gada vasarā ieradās Ileinrihs Hinders un apskatīja nometni. Uzskatu par savu pienākumu palīdzēt šo noziegumu pilnīgā atmaskošanā. Ludzu visus vērmahta karavīrus, kas Ļub|inā bija man pakļauti, ziņot par visiem noziegumiem, kas tiem kļuvuši zināmi.

1944. gada 20. augustā

Mozers, ģenerālleitnants

Nacionālās komitejas «Brīvā Vācija» skrejlapa vācu karavīriem

OSVENCIMAS KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

Komandanta liecība ar zvērestu

F.s, Rūdolfs Francis Ferdinands Hess, pēc iepriekšējas likumīgas nozvērināšanas paskaidroju:

1. Esmu četrdesmit sešus gadus vecs un kopš 1922. gada NSDAP biedrs, kopš 1934. gada piederu pie SS un kopš 1939. gada — pie ieroču SS. Sākot ar 1934. gada i. decembri, sastāvēju SS apsardzes vienībā, tā sauktajā vienībā «Miroņgalva».

2. Kopš 1934. gada es visu laiku darbojos koncentrācijas nometņu administrācijā un līdz 1938. gadam dienēju Dahavā; pēc tam biju Zaksenhauzenā adjutants no 1938. gada līdz 1940. gada 1. maijam, kad mani iecēla par Osvencimas komandantu. Es biju Osvencimā pavēlnieks līdz 1943. gada 1. decembrim un domāju, ka tur, noindējot ar gāzi un sadedzinot, nogalināti un iznīcināti vismaz 2 500 000 upuru; bez tam vismaz pusmiljona cilvēku nomira no bada un slimībām, tātad kopā ir apmēram 3 000000 mirušo. Sis skaitlis veido apmēram 70 vai 80 procentus no visām tām personām, kas kā ieslodzītie tika nosūtītas uz Osvencimu; pārējos ieslodzītos izraudzījās un izmantoja vergu darbā pie koncentrācijas nometnes esošajos uzņēmumos. Starp nogalinātajām un sadedzinātajām personām bija aptuveni 20 000 krievu kara gūstekņu (gestapo tos iepriekš atlasīja no kara gūstekņu cietumiem); viņus nogādāja Osvencimā vērmahta virsnieku un kareivju vadītos transportos. Starp atlikušajiem upuriem bija apmēram 100 000 Vācijas ebreju un daudz iedzīvotāju, pa lielākai daļai ebreji, no Holandes, Francijas, Beļģijas, Polijas, Ungārijas, Cehoslovakijas, Grieķijas un citām zemēm. 1944. gada vasarā mēs Osvencimā vien nogalinājām apmēram 400000 Ungārijas ebreju.

3. WVHA (galvenā administratīvi saimnieciskā pārvalde), ko vadīja obergrupenfīrers Osvalds Pols, bija atbildīga par visiem administratīvajiem jautājumiem, tādiem kā izvietošana, uzturs un medicīniskā palīdzība koncentrācijas nometnēs. Pirms RSHA noorganizēšanas apcietināšanu, nosūtīšanu uz koncentrācijas nometnēm, sodīšanu un nāves sodu izpildīšanu tajās pārzināja slepenās valsts policijas pārvalde (gestapo) un valsts kriminālpolicijas pārvalde. Pēc RSHA noorganizēšanas visas šīs funkcijas tika pildītas tāpat kā agrāk, taču pēc pavēlēm, ko parakstīja Hcidrihs kā RSHA priekšnieks. Kamēr RSHA priekšnieks bija

Kaltenbrunners, pavēles par drošības arestu, deportēšanu, sodīšanu un speciālu nāves sodu izpildīšanu parakstīja Kaltenbrunners vai gestapo vadītājs Millers kā Kaltenbrunnera vietnieks.

4. Masu nogalināšana, noindējot ar gāzi, sākās 1941. gada vasarā un ilga līdz 1944. gada rudenim. Osvencimā šī slepkavošana līdz 1943. gada 1. decembrim notika manā personīga uzraudzībā, un, tā kā es WVHA uzdevumā pārraudzīju koncentrācijas nometnes, es zinu, ka šī masveida nogalināšana norisinājās tā, kā iepriekš teikts. Masveida nogalināšana, noindējot ar gāzi, ikreiz notika pēc RSHA tiešas pavēles, RSHA to kontrolēja un par to atbildēja. Visas pavēles par masveida nogalināšanu es saņēmu tieši no RSHA.

5. 1943. gada 1. decembrī es kļuvu par WVIIA D grupas I nodaļas priekšnieku, un šajā arnata mans uzdevums bija saskaņot visus jautājumus, kādi radās slarp RSHA un WVHA pārzinātajām koncentrācijas nometnēm. Sājā amatā es paliku līdz kara beigām. Pols kā WVHA priekšnieks un Kaltenbrunners ka RSHA priekšnieks bieži vien personīgi apsprieda koncentrācijas nometņu jautājumus un bieži sazinājās mutvārdiem vai rakstveidā. 1944. gada 5. oktobrī es iesniedzu Kaltenbrunnerain viņa birojā RSHA Berlīnē plašu ziņojumu par Mauthanzenas koncentrācijas nometni. Kaltenbrunners lūdza mani sniegt viņam mutvārdos īsu pārskatu par šo ziņojumu un teica, ka viņš atturēšoties no jebkādiem lēmumiem, kamēr viņam nebūs radusies iespēja to sīki izstudēt. Ziņojumā bija runa par vairāku simtu uz nāvi notiesāto ieslodzīto - - tā saucamo «bezvārda ieslodzīto» — norīkošanu darbā.

6. Ebreju jautājuma «galīgā atrisināšana» nozīmēja visu ebreju galīgu iznīcināšanu Eiropā. Man bija pavēlēts gādāt par iznīcināšanas mehanizēšanu Osvencimā 1942. gada jūnijā. Tai laikā ģenerālgubernatora pārzinātajā apgabalā jau pastāvēja trīs citas iznīcināšanas nometnes: Belzeca, Treblinka un Volzeka. Sīs nometnes bija pakļautas drošības policijas un SD operatīvajai komandai. Es apmeklēju Treblinku, lai uzzinātu, kā tur noliek iznīcināšana. Treblinkas nometnes komandants man teica, ka viņš pusgada laikā esot likvidējis 80 000 cilvēku. Viņš nodarbojās galvenokārt ar Varšavas geto ebreju likvidēšanu. Viņš izmantoja oglekļa monoksīdu, taču uzskatīja, ka viņa metodes nav sevišķi efektīvas. Kad es Osvencimā ierīkoju iznīcināšanas ēku, es izmantoju ciklonu В — kristalizētu zilskābi, ko mēs pa nelielu lūku iemetām nāves kamerā. Atkarībā no klimatiskajiem apstākļiem cilvēku nogalināšana šajā kamerā ilga 3 līdz 15 minūtes. Mēs zinājām, kad cilvēki beigti, jo tad viņi beidza kliegt. Parasti mēs nogaidījām pusstundu, iekām atvērām durvis un izvācām līķus. Kad līķi bija aiznesti, mūsu speciālās komandas nomauca tiem gredzenus un izrāva zelta zobus.

7. Cits uzlabojums salīdzinājumā ar Treblinku bija tas, ka

mēs uzcēlām gāzes kameras, kas spēja uzņemt 2000 cilvēku katra, bet Treblinkā katra no 10 gāzes kamerām uzņēma tikai 200 cilvēkus. Upurus mēs izraudzījāmies šādi: Osvencimā darbojās divi SS ārsti, kas apskatīja pienākušos ieslodzīto transportus. Ieslodzītajiem vajadzēja iet garām ārstam, un tas, kamēr viņi soļoja garām, deva zīmi, paziņodams savu lēmumu. Darbam derīgos nosūtīja uz nometni. Pārējos tūliņ aizsūtīja uz iznīcināšanas ēkām. Mazos bērnus visus iznīcināja, jo tie sava jaunuma dēļ nespēja strādāt. Vēl cits uzlabojums salīdzinājumā ar Treblinku mums bija tas, ka Treblinkā upuri gandrīz vienmēr zināja, ka viņus iznīcinās, bet mēs Osvencimā centāmies upurus piemuļķot, apgalvodami, ka tos sūta uz atutošanu. Protams, bieži tie izprata mūsu istos nolūkus, un tāpēc reizēm sākās dumpošanās un mums radās grūtības. Ļoti bieži sievietes centās paslēpt savus bērnus zem drēbēm, bet, kad mēs šos bērnus atradām, tos, protams, nosūtījām uz iznīcināšanu. Iznīcināšanai vajadzēja notikt slepeni, taču šķebīgā smaka, kas radās no nepārtrauktas līķu dedzināšanas, piesātināja visu apvidu, un visi apkārtējie ļaudis zināja, ka Osvencimā notiek iznīcināšana.

8. Laiku pa laikam tika atsūtīti speciāli ieslodzītie no vietējās gestapo nodaļas. Šādus ieslodzītos SS ārsti nogalināja, iešļircinādami tiem benzīnu. Ārstiem bija norādīts izrakstīt parastās miršanas apliecības un pēc saviem ieskatiem uzdot kaut kādu nāves cēloni.

9. Laiku pa laikam mēs izdarījām medicīniskus eksperimentus ar ieslodzītajām sievietēm, tai skaitā eksperimentus ar sterilizāciju un ar vēzi. Lielāko daļu personu, kas šajos eksperimentos nomira, gestapo jau iepriekš bija notiesājusi uz nāvi.

10. Rūdolfs Mildners apmēram no 1941. gada marta līdz

1943. gada septembrim bija Katovices gestapo priekšnieks un līdz ar to vadīja Osvencimas politisko daļu, kur notika trešās pakāpes pratināšana. Būdams šajā amatā, viņš bieži sūtīja uz Osvencimu gūstekņus Ieslodzīšanai vai nonāvēšanai. Viņš apmeklēja Osvencimu sakarā ar dažādiem jautājumiem. Gestapo tribunāls, SS ārkārtējā tiesa, kas pratināja personas, kurām inkriminēja dažādus noziegumus, — piemēram, kara gūstekņus, kuri bija bēguši,— bieži noturēja sēdes Osvencimā, un Mildners bieži bija klāt, kad pratināja šādus cilvēkus, kurus parasti pēc tiesas sprieduma Osvencimā sodīja ar nāvi. Es parādīju Miidneram iznicināšanas ierīces Osvencimā visā to apjomā, un viņš bija ļoti ieinteresēts, jo viņam bija uzdots ebrejus no savas teritorijas sūtīt uz Osvencimu iznīcināšanai.

Es saprotu angliski, kā tas iepriekš ir rakstīts.

Minētās ziņas ir patiesas; paskaidrojumu esmu sniedzis labprātīgi un bez piespiešanas. Esmu to izlasījis un parakstījis Nirnbergā, Vācijā, 1946. gada aprīļa piektajā dienā.

Rūdolfs Francis Ferdinands Hess5*''

«Simtiem un tūkstošiem» padomju kara gūstekņu līķu

Ēkas, ko atradām, ierodoties nometnē, bija uzcēluši 12 000 krievu kara gūstekņu, kas tur atvesti 1941. gada decembri. Bargā ziemā viņiem bija vajadzējis strādāt necilvēcīgos apstākļos. Rezultātā viņu lielākā daļa, izņemot tos nedaudzos, kas strādāja virtuvē, nomira no apsaldēšanās. Viņu numerācijai — no 1 līdz 12 000 — nebija nekāda sakara ar iepriekš aprakstīto parasto numuru sēriju. Kad pienāca jauni krievu kara gūstekņu transporti, tie nesaņēma kārtējos Osvencimas ieslodzīto numurus, bet tiem deva pa to laiku nomirušo krievu numurus no sērijas 1 —12 000. Tāpēc grūti pateikt, cik šās sērijas iesiodzito bijuši nometnē. Acīm redzot, krievus no parastajām kara gūstekņu nometnēm nosūtīja uz Osvencimu vai Birkcnavu69 par dažādiem pārkāpumiem. Krievus mēs atradām drausmīgos apstākļos, briesmīgā trūkumā un postā; viņi mita negatavās ēkās, kas nemaz neaizsargāja no aukstuma un lietus. Viņi mira veselām masām. Simtiem un tūkstošiem krievu līķu bija aprakti ļoti sekli un izplatīja drausmīgu smaku. Vēlāk mums vajadzēja līķus izrakt un sadedzināt.

IV. Tos krievus, kuri vēl bija dzīvi un mita negatavās ēkās vai zem klajas debess un kuru skaits tik sirauji samazinājās, nezin vai vērts minēt kā atsevišķu grupu.

Māju celšanā kopa ar vēl dzīviem palikušajiem krievu gūstekņiem strādāja Slovākijas ebreji, bet Francijas ebrejiem bija jāveic zemes darbi. Pēc trim dienām man pavēlēja kopā ar 200 citiem Slovākijas ebrejiem strādāt vācu kara rūpnīcās Osven-cimā, taču mēs palikām dzīvot Birkenavā. No turienes mēs izgājām agrā rītā un atgriezāmies naktī, mēs strādājām galdniecībā un ceļu būve. Mūsu uzturs bija viens litrs biešu zupas pusdienās un 300 grami sliktas maizes vakarā. Darba apstākļi bija neiedomājami grūti, tā ka lielākā daļa no mums, bada un nelietojamās pārtikas novājināti, neizturēja. Mirstība bija tik liela, ka mūsu 200 cilvēku lielajā grupā katru dienu nomira 30—35 cilvēki. Dažus uzraugi, «kapo»70, darba laikā vienkārši nosita bez jebkāda iemesla. Robus, ko mūsu rindas atstāja šie nāves gadījumi, katru dienu aizpildīja ar ieslodzītiem no Birkenavas. Mūsu atgriešanās naktī bija sevišķi grūta un bīstama, jo mums piecus kilometrus bija jānes atpakaļ uz nometni darba rīki, malka kurināšanai, smagie katli un darba laikā mirušo vai nogalināto liķi. Ar visu šo smago nastu mums bija ātri jāsoļo, un katrs, kas izraisīja kāda kapo neapmierinātību, brutāli tika nogāzts zemē un sists līdz nāvei. Kamēr ieradās otra vīriešu grupa no Slovākijas, kas pienāca apmēram 14 dienu laikā, mūsu grupa bija samazinājusies līdz 150. Naktī mūs pārskaitīja un līķus sakrāva šaursliežu dzelzceļa platformās vai smagās automašīnās un aizveda uz Birken-valrli (Bžezinski), kur tos sadedzināja vairākus metrus dziļā un apmēram 15 metrus garā bedrē. Ik dienas mēs ceļā uz darbu sastapām darba grupu, kurā ietilpa 300 ebreju meitenes no Slovākijas; viņas strādāja zemes darbus kaut kur apkārtne. Viņas valkāja noskrandušus krievu formas tērpus un koka tupeles; galva tām bija noskūta kaila. Diemžēl, mēs nevarējām ar viņām sarunāties.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes stenogramas

«Pat par niecīgāko sūdzību sodīja ar nāvi»

Tai laikā visiem ebrejiem bija jāstrādā «akmeņlauztuvju kolonā». No apmēram 15—20 metru dziļas bedres tiem skriešus bija jāuzstumj pa stāvu nogāzi ķerras ar grants kravu. Augšā esesieši un kapo kontrolēja viņu darbu un darba tempu un katru, ko uzskatīja par slaistu, atgrūda atpakaļ, kad tas uznāca augšā, tā ka viņš kopā ar savu piekrauto ķerru atmuguriski iegāzās bedrē. Uzraugiem tā bija iemīļota izklaidēšanās. Tā rīkojās ar ieslodzītajiem ebrejiem no tā laika, kad pirmie ebreji ieradās nometnē, līdz 1942. gada pavasarim, kad sāka pienākt pirmie lielie ebreju transporti (desmiti tūkstoši) un stājās spēkā ebreju iznīcināšanas programa. Sākuma nomelnē bija tikai nedaudz ebreju; tie bija lielāko tiesu no Poiijas, aizsūtīti uz turieni kopa ar poļiem. Tūliņ viņus nošķīra no tiem. Viņi bija apcietināti nevis tāpēc, ka bija ebreji, bet gan par nodarījumiem, kas vērsti pret «Vācijas valsts drošību». Tikai 1942. gada pavasarī ebrejus sāka apcietināt un masveidā iznīcināt rasistisku motīvu dēļ. Bija jāveic zināmi priekšdarbi plašā apjomā, lai uzņemtu šādus masu transportus, un Birkenavā (šīs sādžas poļu nosaukums ir Rajsko) ierīkoja speciālu koncentrācijas nometni. Nometni vadīja vācieši un poļi un apsargaja SS vienības. Apstākļi tur bija drausmīgi. Nometnē nebija ne ūdens, ne kanalizācijas, nebija ievērotas pat viselementārākās sanitārās prasības. Ebreji joprojām valkāja savas civildrēbēs, uz kuram bija atzīme ar sarkanu krāsu. Uzturs droši vien bija tāds pats kā Osvencimā, turklāt notika nepārprotamas ļaunprātības. Bieži gadījās, ka ieslodzītajiem dienām ilgi nedeva ēst tin pēc tam izsniedza tikai nelielu daļu uzturdevas, kas viņiem pienācās. Vispār pret viņiem izturējās necilvēciski. Pat par niecīgāko sūdzību sodīja ar nāvi.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes stenogramas

Ebrejus noindēja ar gāzi veselam ģimenem

1) i busts: Vaijana-Kutirjē71 kdze, jūs mums ziņojāt, ka deportētos, kad tie izkapa no vilciena, pat nesaskaitīja, bet tūliņ

nosūtīja uz gāzes kameru. Kas notika ar viņu drēbēm un mantām?

Vaijana-Kutirjē: Kas attiecas uz ebrejiem, tad jautājums par viņiem jāaplūko atsevišķi, jo tiem, kas nebija ebreji, pašiem bija jānogādā savas mantas uz blokiem, kur tus tika šķirotas. Turpretī ebrejiem pēc ierašanās visas savas mantas bija jāatstāj uz perona. Iekām viņus laida tālāk, viņiem pavēlēja izģērbties, un viņu apģērbs un pārējās līdzatvestās lietas palika uz perona, bet pēc tam tika nogādātas uz lielām barakām, kur tās šķiroja tā saucamā «Kanādas» komanda. Barakās mantas izšķiroja un nosūtīja uz Vāciju. Tur bija visādi priekšmeti dārglietas, kažoki utt.

Tā ka ebrejus uz Osvencimu sūtīja veselām ģimenēm, iestāstot viņiem, ka tas būšot kaut kas līdzīgs geto un tāpēc tiem esot jāņem līdzi visa manta, tie atveda ievērojamas bagātības. Atceros, ka tad, kad ieradās ebreji no Salonikiem, viņiem izdalīja pastkartes, kur kā nosūtītāja adrese bija norādīta Valdzē, kaut gan tāda vieta neeksistē. Viņiem izdalīja ari iespiestu tekstu, lai tie aizrakstītu saviem tuviniekiem: «Te mēs esam labi iekārtojušies: mums ir darbs, pret mums izturas labi, un uzturs ir labs. Gaidām jus ierodamies.» Pati tiku redzējusi šādas pastkartes, un rakstvežiem katrā blokā tika pavēlēts tās izdalīt ieslodzītajiem, lai viņi tās nosūtītu savām ģimenēm. Man zināms, ka šādi gadījumi bijuši Grieķija. Nezinu, vai šī metode tika lietota arī citur, bet Grieķijā (tāpat kā Slovākijā) veselas ģimenes ieradās vervēšanas birojos Salonikos un izteica vēlēšanos pievienoties saviem tuviniekiem. Atceros kādu filoloģijas profesoru no Salonikiem, kas ar šausmām ieraudzīja atbraucēju vidu savu tēvu.

D i b о s t s: Vai jus nepastāstītu par čigānu nometnēm?

Vaijana-Kutirjē: Blakus mūsu nometnei triju metru attālumā atradas divas nometnes, kas bija nošķirtas ar dzeloņstiepļu žogu. Vienā no tām bija čigāni, kas apmēram 1944. gada augustā visi tika noindēti ar gāzi. Tur bija čigāni no visām Eiropas valstīm, tai skaitā ari no Vācijas. Otrā pusē rnusu nometnei bija tā sauktā ģimeņu nometne. Tur atradās ebreji no Terezīnas (no turienes geto); atšķirībā no mums viņi nebija noskūti un tiem nebija ietetovēts numurs. Tiem atstāja viņu apģērbu, viņi nestrādāja. Tā viņi nodzīvoja sešus mēnešus, un pēc sešiem mēnešiem visus šīs nometnes iemītniekus noindēja ar gāzi. Nometnē bija apmēram 6—7 tūkstoši ebreju. Pēc dažām dienām no Terezīnas pienāca jauni lieli ebreju transporti; arī tie tika atvesti veselām ģimenēm, un pēc sešiem mēnešiem tos visus, tāpat ka pirmos, noindēja ar gāzi.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiska Kara Tribunālā sedes stenogramas

Divos mēnešos nomira 15 000 līdz 20 000…

Komanda sastāvēja apmēram no simt ieslodzītajiem ebrejiem. Mus aizsūtīja uz allalu nometnes nostūri, tālu prom no visiem mušu biedriem. Tur mēs ieraudzījām milzīgus šķūņus, kas bija pilni ar mugursomām, čemodāniem un saiņiem. Visus tos mums vajadzēja atvērt un saturu sašķirot lielās kastēs, kas bija paredzētas noteiktiem priekšmetiem, piemēram, ķemmēm, spoguļiem, cukuram, konserviem, šokolādei, medikamentiem utt. Pēc tam kastes tika aizvestas. Apakšveļu, kreklus un visāda veida virsdrēbes nogādāja speciālā barakā, kur ebrejietes tos sašķiroja un iesaiņoja. Vecus un novalkātus apģērba gabalus aizsūtīja uz Mēmeles tekstilfabriku; vēl lietojamos apģērbus — uz kādu savāk-luvi Berlīnē. Zelts, nauda, banknotes un dārgakmeņi bija jānodod politiskajā daļā. Taču daudzus šādus priekšmetus nozaga SS sardzes vīri vai ieslodzītie. Sās komandas priekšnieks bija brutāls, nelietīgs cilvēks, viņš bieži piekāva sievietes. Tas bija SS šārfīrers Viklefs.

Meitenes, kas ieradās darbā no Birkenavas, ik dienas stāstīja mums par turienes drausmīgajiem apstākļiem. Viņas tika piekautas, un pret tām rupji izturējās, un mirstība viņu starpā bija daudz lielāka nekā vīriešiem. Divreiz nedēļā notika «atlasīšana», un nozudušo meiteņu vietā ikreiz nāca citas.

Kāda nakts maiņā es pirmoreiz redzeju, ka rīkojas ar atbraucējiem. Transports, ko redzēju, sastāvēja no Polijas ebrejiem. Dienām ilgi tie nebija dabūjuši ūdeni. Kad preču vagonu durvis bija atvērtas, mums pavēlēja dzīt viņus ārā ar skaļiem kliedzieniem. Viņi bija pavisam novārguši, un apmēram simts no viņiem bija nomiruši ceļā. Dzīviem palikušajiem bija jānostājas piecās rindās. Mūsu uzdevums bija iznest no vagoniem līķus, mirējus un mantas. Līķus (un pie tiem pieskaitīja katru, kas vairs nevarēja noslavēt kājās) sakrāva kaudzē. Čemodānus un saiņus savāca un sakrāva atsevišķi. Pēc tam mums vajadzēja rūpīgi iztīrīt dzelzceļa vagonus, lai nepaliktu nekādu pēdu no drausmīgās kravas. Politiskās daļas komisija «atlasīja» apmēram 10 procentus vīriešu un 5 procentus sieviešu un lika tos aizvest uz nometnēm. Pārējos sakrāva smagās mašīnās, nogādāja uz Birkenavu un tur noindēja ar gāzi: līķus un mirējus veda tieši uz krematorijas krāsnīm. Bieži gadījās, ka mazus bērnus dzīvus iemeta smagajā mašīna kopa ar līķiem. Saiņus un čemodānus aizveda uz noliktavām un tur izšķiroja, kā jau aprakstīts. No 1942. gada jūlija līdz sep-lembrim Osvencimā, sevišķi sieviešu nometnē Birkenavā, plosījās liia epidēmija. Neviens slimnieks nesaņēma medicīnisko palīdzību, un epidēmijas sākuma stadijā daudzus nogalināja ar fenola injekcijām; vēlāk lielu daļu citu noindēja ar gāzi. Sājos divos mēnešos nomira 15 000 līdz 20000 cilvēku, galvenokārt ebreji. Vissmagākie zaudējumi bija meiteņu nometnei, jo tur bija sevišķi

antisanitāri apstākļi un nelaimīgās būtnes bija utu pilnas. Katru nedēļu notika liela «atlasīšana», un meitenēm bija jāstājas «atlasīšanas komisijas» priekšā kailām neatkarīgi no laika apstākļiem. Nāves bailēs viņas gaidīja, vai viņas atlasīs vai saudzēs vēl vienu nedēļu. Bieži notika pašnāvības; parasti pašnāvnieces metās uz iekšējā žoga augstsprieguma vadiem. Tā tas turpinājās tikmēr, kamēr atlika tikai pieci procenti no viņu sākotnējā skaita.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes slenogramas

«24 darba laika stundās — 4756 līķi»

31550/Ja./Ne. — 1943. g. 28. jūnijā

Saturs: III krematorijas uzcelšana Pamats: —

Piel.: —

SS galvenajai administratīvi saimnieciskajai pārvaldei «C» grupas priekšniekam SS brigādefīreram un ģenerālmajoram Dr. ing. Kamleram Berlīnes Lihterfelde W «Unter den Eichen» 126—135

Ziņoju, ka III krematorijas būvdarbi pabeigti 1943. 26. VI. Līdz ar to gatavas visas krematorijas, ko pavēlēts uzcelt.

Esošo krematoriju caurlaides spēja 24 stundu darba laikā:

1. Vecā krematorija I

3X2 mufeļu krāsnis 340 līķi

2. Jaunā krematorija II kara gūstekņu nometnē

5X3 mufeļu krāsnis 1440 līķi

3. J a u n ā krematorija -III

5x3 mufeļu krāsnis 1440 līķi

4. Jaunā krematorija IV

8 mufeļu krāsnis 768 līķi

5. Jaunā krematorija V

8 mufeļu krāsnis 768 līķi

4 756 līķi

Sadalījums:

lietv. Janišs lietv. Kiršneks kara gūstekņu nom. BW 30 reģistrators pair. par. Jērlings

Osvencimas ieroču SS un policijas Centrālās būvpārvaldes priekšnieks SS šturmbanfīrers

Viena krāsns maksaja 25 148 markas!

Izmaksas tame 43. 1. IV

J. A. Topis_&amp; dēli Erfurtē

Osvencimai

Nr. p. k. Skaits Tāmes priekšmets

1 čuguna aizbīdnis ar trīsi, trosi un rokas vinču; vajadzīgie kurināšanas rīki; montieri krāsns būvei, tai skaitā ee|a izdevumi, komandējuma nauda un sociālās nodevas

Krāsns izmaksa: 25 148 markas aptuvenais svars 4 037 kg

Celtniecības laikā mūsu montieru rīcībā jābūt bezmaksas palīgiem pietiekamā daudzumā. Visi būvmateriāli — ķieģeļi, smiltis, kaļķi un cements — laikā jāsaved būvvietā; ari šie materiāli sagādājami bezmaksas. Runa ir par

apm. 19 000 gab. ķieģeļu, apm. 20 m3 būvsmilšu, apm. 800 kg cementa,

apm. 6 000 kg kaļķu.

Krāsns cenā neietilpst pārvadājumi vagonos no stacijas.

Firmas «J. A. Topfs &amp; dēli» pilnvarojumā pērs. par.: 2 paraksti

(domājams: Zenders, Erdmanis)

Pieg. noteik. A. 60. 1, 42

5000. L/0211

«Augstie viesi no Berlīnes ārkārtīgi apmierināti»

1943. gada februāra beigās Birkenavā atvēra jaunu, modernu krematoriju un gāzētavu. Izbeidzās noindēšana ar gāzi un līķu sadedzināšana Birkenvaidē, un šo uzdevumu pārņēma četras speciāli uzceltas krematorijas. Lielo bedri aizbēra, zemi nolīdzināja un pelnus, tāpat kā agrāk, izmantoja kā mēslojumu Harmenzē darba nometnes saimniecībā, tā ka šodien ir gandrīz neiespējams atrast šeit notikušo drausmīgo masu slepkavību pēdas.

Pirmās krematorijas atklāšanā 1943. gada 6. martā bija klāt augsti viesi no Berlīnes. «Programā» bija 8000 Krakovas ebreju noindēšana ar gāzi un sadedzināšana. Viesi — virsnieki un civilpersonas ar rezultātiem bija ārkārtīgi apmierināti un neatgāja no novērošanas lodziņa, kas speciāli iebūvēts gāzes kameras durvis. Ļaudis cits par citu jūsmīgāk slavēja šo jaunuzcelto iekārtu.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes stenogramas

«Katrai komandai sekoja cilvēki, kas nesa liķus»

…Vaijana-Kutirjē: Tikai četrdesmit deviņas atgriezās Francijā.

Starp mums bija ari kroples, piemēram, kādai dziedātājai nebija vienas kājas. Osvencimā viņu atšķīra no citām sievietēm un noindēja ar gāzi. Bez tam tur bija sešpadsmit gadus veca meitene, lieejiste Klodina Gerena; arī viņa nomira Osvencimā. Bija arī divas sievietes, ko Vācijas kara tribunāls bija attaisnojis, — Marija Alonzo un Marija Terēza Fieri; arī viņas nomira Osvencimā.

Brauciens notika sevišķi grūtos apstākļos, jo mēs bijām 60 vienā preču vagonā. Ceļā mums nedeva ne ēst, ne dzert. Kareivji — lotringieši, kas bija mobilizēti Vācijas armijā un mūs apsargāja, kad mēs, vilcienam apstājoties, sākām ar viņiem sarunāties, teica: «Ja jūs zinātu, kurp jūs ved, jūs nesteigtos tur nokļūt.»

Osvencimā mēs ieradāmies agrā rītā. Mūsu vagoniem noņēma plombas; ar šauteņu laidēm mūs dzina ārā, lai aizvestu uz Birke-navas nometni, kas ietilpst Osvencimas nometnes sistēmā. Birke-navas nometne atrodas plašā līdzenumā, kur janvārī bija liels sals. Visu ceļu uz nometni mēs nesām savas mantas. Izgājušas caur nometnes vārtiem, jutām, ka maz cerību dzīvām izkļūt no šejienes. Mēs to sapratām, jo pa ceļam sastapām dzīvu ģindeņu kolonu, ieslodzīto kolonu, kas devās uz darbu. Mēs to jutām tik spēcīgi, ka, ieejot nometnē, dziedājām Marseljēzu, lai sadūšotos.

Mūs aizveda uz lielu baraku un pēc tam uz dezinfekcijas kameru. Tur mums noskuva galvas un ietetovēja kreisajā rokā reģistrācijas numuru. Pēc tam mūs ieveda lielā telpā, kur pēc sutas vannas aplēja ar ledainu ūdeni.

Tas viss notika esesiešu — vīriešu un sieviešu klātbūtnē, kaut gan mēs, sievietes, bijām izģērbušās. Pēc tam mums izsniedza netīras, skrandainas drēbes — kokvilnas brunčus un tādas pašas jakas. Tā kā tas aizņēma daudz laika, mēs varējām pa šās telpas logiem redzēt vīriešu nometni. Pret vakaru ieraudzījām, ka ārā novietojas orķestris. Tai laikā sniga, un mēs sev jautājām, kāpēc spēlē orķestris. Tai brīdī nometnē atgriezās no darba vīriešu komandas. Katrai komandai sekoja cilvēki, kas nesa līķus. Tā kā ieslodzītie tikko kustēja, ikreiz, kad tie aiz nespēka saļima, tos dabūja kājās ar zābaku spērieniem vai sita ar šauteņu laidēm.

Pēc tam mūs aizveda uz bloku, kur mums bija jādzīvo. Gultu tur nebija. Nāras bija 2X2 metri lielas, un mēs uz tām gulējām pa deviņām bez kādiem maisiem; pirmo nakti gulējām bez segām. Šādos blokos mēs pavadījām vairākus mēnešus. Visu nakti nevarējām gulēt, jo ikreiz, kad kāda no deviņām sievietēm sakustējās, tā traucēja pārējās, un tā tas turpinājās nepārtraukti, jo visas bija slimas.

Pusčetros mūs uzmodināja uzraudžu skarbie saucieni. Ar nūjas sitieniem mūs dzina no nārām uz rīta pārbaudi. Pasaulē nebija nekā tāda, kas varētu atbrīvot no piedalīšanās pārbaudē, pat mirstošajiem bija jāaizvelkas uz turieni. Tur mēs stāvējām rindā pa piecām, kamēr uzausa diena, t. i., līdz pulksten 7 vai 8 no rīta, un, ja bija migla, palikām tur līdz pusdienai. Pēc tam komandas devās uz darbu.

D i b о s t s: Vai jūs varētu aprakstīt, kā notika pārbaude?

V a i j а n а - К u t i r j ē : Pārbaudei mūs nostādīja rindā papie-cām. un tā mums bija jāstāv, līdz kļuva pilnīgi gaišs un uzraudzes, t. i., formās tērptās vācietes, sāka mūs skaitīt. Viņām bija nūjas, ar kurām tās sita pa labi un pa kreisi.

Mums bija biedrene Žermēna Rēno, skolotāja no Azei-le-Rid» Francijā. Manā acu priekšā viņai pārbaudē ar nūjas sitienu ielauza galvaskausu.

Osvencimas nometnē bija šādi darbi: sagrautu ēku nojaukšana, ceļu būve un vispirms purvu nosusināšana. Purvu nosusināšana bija pats grūtākais darbs, jo cauru dienu bija jāstrādā, stāvot ūdenī, un katru brīdi draudēja iegrimšana purvā. Arvien no jauna gadījās, ka bija jāvelk āra kāda biedrene, kas dažkārt līdz viducim bija iegrimusi purvā. Darba laikā mūs apsargāja esesieši un esesietes, sita mūs ar nūjām vai uzrīdīja mums suņus. Daudzām manām biedrenēm suņi sakoda kājas. Reiz es pat redzēju, ka kādu sievieti saplosīja suns, ko tai ņirgādamies rīdīja virsū esesietis Taubers.

Mirstības cēloņi bija ļoti dažādi. Vispirms te jāmin pašu elementārāko higiēnas prasību pilnīga neievērošana. Kad mēs iera-

Osvencimas koncentrācijas nometnes ieslodzītiedāmies Osvencimā, tur bija tikai viens ūdens krāns uz 12 000 ieslodzītajiem, ūdens nebija dzerams, un arī šis ūdens nebija vienmēr dabūjams. Tā ka šis krāns atradas vācu mazgājamās telpās, pie tā varēja nokļūt, vienīgi ejot garām vācu sardzei, kas sastāvēja no kriminālnoziedzniecēm, kuras mūs nežēlīgi piekāva. Tāpēc nebija gandrīz iespējams nomazgāties vai izmazgāt veļu. Vairāk nekā trīs mēnešus mēs nevarējām uzvilkt tīru veļu. Ja sniga, mēs sniegu kausējām, lai varētu nomazgāties. Vēlāk, pavasarī, ejot uz darbu, mēs vienu un to pašu ūdens peļķi ceļmalā izmantojām, lai padzertos un lai mazgātu savus kreklus un bikses. Tad šajā netīrajā ūdenī mazgājām rokas. Mēs mirām var nost aiz slāpēm, jo tikai divreiz dienā dabūjām astotdaļlitra viras.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes, stenogramas

«Laiku pa laikam līķu kaudzē pakustējās kāda roka vai galva»-

D i b о s t s: Lūdzu, precizējiet, kas tā bija par pārbaudi februāra sākumā.

Vaijana-Kutirjē: 5. Februārī notika vispārēja pārbaude. D i b о s t s: Kura gada 5. februārī?

Vaijana-Kutirje: 1943. gada. Pusčetros visu nometni uzmodināja.

D i b о s t s: Pusčetros no rīta?

V a i j a n a - K ut i r j ē: Jā; visu nometni uzmodināja un izveda līdzenumā, turpretī parasti pārbaude pusčetros notika pašā nometnē. Sājā līdzenumā nometnes priekšā mēs sniegputenī palikām līdz pieciem pēcpusdienā, nedabūdamas nekādu pārtiku. Pēc signāla mums pa vienai bija jāiet caur vārtiem, un katrai iesita ar nūju, lai piespiestu viņu skriet. Tās, kas nespēja paskriet, jo bija pārāk vecas vai slimas, tika satvertas ar āķi un nogādātas

25. blokā, kurā bija jāgaida tiem, ko gatavojās noindēt ar gāzi. Tai dienā desmit francūzietes no mūsu grupas šādi tika satvertas un nogādātas gaidītāju blokā. Kad visas ieslodzītās bija atgriezušās nometnē, sastādīja kolonu, kurā iedalīja arī mani; tai bija jāatgriežas līdzenumā un jāpievāc līķi, kas tur gulēja kā kaujas laukā. Līķus un mirējus mēs bez izšķirības nogādājām 25. bloka pagalmā. Tur tie palika kaudzē guļot.

Sis 25. bloks bija, tā sakot, gāzes kameras priekštelpa. Es. to labi pazinu, jo mūs tajā laikā ievietoja 26. bloka, un mūsu logi izgāja uz 25. bloka pagalmu. Līķi tur gulēja kaudzēm, un laiku pa laikam līķu kaudzē pakustējās kāda roka vai galva . . .

Tajā laikā, t. i., 1944. gada jūnijā un jūlijā, ikreiz, kad, jauniem transportiem pienākot, notika atbraucēju šķirošana, ieslodzīto orķestris spēlēja jautras melodijas no operetes «Jautrā atraitne», barkarolu no «Hofmaņa stāstiem» utt. Orķestris sastāvēja no jaunām, glītām meitenēm baltās blūzēs un tumšzilos svārkos. Atbraucēji redzēja tikai nelielo, zaļumu apņemto platformu, kur spēlēja orķestris; nometnē viņi nebija bijuši, un viņiem teica, ka tā esot darba nometne. Viņi, protams, nevarēja zināt, kas viņus sagaidīja.

Tos, kas bija atlasīti gāzes kamerā, t. i., sirmgalvjus, bērnus un mātes, ieveda sarkanā ķieģeļu ēkā.

D i b о s t s : Tātad viņus nereģistrēja?

V a i j а n а - К u t i r j ē: Nē.

I) i b о s t s: Viņus netetovējal1

Vaijana-Kutirjē: Ne, viņus pat nesaskaitīja.

D i b о s t s: Vai jūs pati tikāt tetovēta?

Vaijana-Kutirjē: Jā. (Lieciniece rāda savu roku.) Viņus ieveda sarkana ķieģeļu ēkā ar uzrakstu «Bad», t. i., pirts. Tur tiem lika izģērbties un iedeva dvieli, bet pēc tam viņus ieveda šķietamajā dušu telpā. Taču vēlāk, kad sāka pienākt lieli cilvēku transporti no Ungārijas, maldināšanai nepietika vairs laika, viņiem brutāli norāva drēbes. To es sīki zinu tādēļ, ka pazinu kādu jaunu Francijas ebrejieti, kas ar savu ģimeni bija dzīvojusi Republikas laukumā . . .

D i b о s t s: Parīzē?

Vaijana-Kutirjē: Parīzē; viņu sauca par «Mazo Mārī»,

un viņa vienīgā bija palikusi dzīva no deviņu cilvēku ģimenes. Viņas māte un septiņas masas un brāļi tūliņ pēc atbraukšanas bija noindēti ar gāzi. Kad es ar viņu iepazinos, viņas uzdevums bija izģērbt mazos bērnus, pirms tie nokļuva gāzes kamerā. Kad cilvēki bija izģērbti, tos ieveda kādā telpā, kas izskatījās pēc dušas telpas, un pa lūku griestos tur iemeta kapsulas ar gāzi. Kāds esesietis pa lodziņu novēroja gāzes iedarbību. Apmēram pēc 5 līdz 7 minūtēm, kad gāze bija iedarbojusies, viņš deva signālu atvērt durvis. Ienāca vīrieši gāzes maskās (arī tie bija ieslodzītie) un iznesa līķus. Viņi mums stāstīja, ka noindētie, acīm redzot, pirms naves stipri mocījušies, jo līķi bija krampjaini ieķērušies cits citā, tā ka bija tos grūti atdalīt.

Pēc tam nāca cita komanda, kas līķiem izrāva zelta zobus un zobu protēzes. Pēc kremācijas vēlreiz izsijāja pelnus, meklējot zeltu.

Izvilkuma no Nirnbergas Starptautiska Ķara Tribunāla sēdes stenogramas

«Tikai 5000 cilvēkus nosūtīja uz koncentrācijas nometni, visus pārējos tūliņ noindēja ar gāzi»

Trīsdesmit dienas nepārtraukti pienāca smago automašīnu kolonas. Tikai 5000 cilvēkus nosūtīja uz koncentrācijas nometni, visus pārējos tūliņ noindēja ar gāzi. «Speciālkomanda» strādāja divās maiņās cauru dienu un nakti un tikko spēja tikt gala ar indēšanu un dedzināšanu. Bez pārspīlējuma var teikt, ka apmēram pret 80 000—90 000 atvestiem cilvēkiem lietoja «īpašu rīcību». Sie transporti deva arī lielu naudas summu, daudz vērtīgu lietu un dārgakmeņu.

Tajā pašā laikā ieviesa arī tā saucamo «atlasīšanu». Divas reizes nedēļā, pirmdienās un ceturtdienās, nometnes ārsts norādīja, cik ieslodzīto jānoindē ar gāzi un jāsadedzina. Sos «atlasītos» smagajās automašīnās aizveda uz Birkenvaldi. Tos, kas, tur ierodoties, vēl bija dzīvi, noindēja ar gāzi kādā lielā barakā blakus līķu sadedzināšanas bedrei. 7. blokā ik nedēļas nomira apmēram 2000 cilvēku, tai skaitā 1200 «dabiskā nāvē» un apmēram 800 «atlasīšanas» kartībā. Tiem, kas nebija «atlasīti», izrakstīja miršanas apliecības, ko nosūtīja centrālajai pārvaldei Orānienburgā, turpretī «atlasītos» īpaši reģistrēja ar atzīmi «S. B.» («īpaša rīcība»)72. Līdz 1943. gada 15. janvārim, t. i., kamēr es biju

7. bloka pārvaldnieks un varēju tieši verot notikumus, apmēram 50 000 ieslodzīto nomira «dabiskā nāvē» vai «atlasīšanas» kārtībā.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiska Ķara Tribunālā sedes stenogramas

«… aizveda uz grantsbedri un nošava»

Līdz. 1941. gada vasarai Osvencima bija galvenokārt koncentrācijas nometne, kur masveida iznīcināšana pagaidām vēl nenotika. Pirmie masveida iznīcināšanas gadījumi ieslodzīto lielākajai daJai bija negaidīti. Tie sākās 1941. gada vasarā, kad reiz vakarā pēc pārbaudes izsauca dažādus numurus (labi atceros, ka no Krakovas vien tur bija 18 vīrieši). Izsauktajiem bija jāierodas ģērbtuvē, kur tiem vajadzēja nodot apģērbu; tai vietā viņi saņēma vecas skrandas (kreklu un bikses).

Pēc tam viņus aizveda uz grantsbedri un no neliela attāluma nošāva ar pistolēm. Citi ieslodzītie nošaušanas laikā nedrīkstēja but klāt, taču nošaušana notika tā, ka gandrīz visa nometne tai varēja būt lieciniece. Pēc nošaušanas sūtīja speciālkomandu aprakt līķus. Nometnē šis notikums radīja lielas bažas, jo līdz šim mēs bijām domājuši, ka ieslodzījums koncentrācijas nometnē izslēdz nāves sodu par noziegumiem pret Vācijas valsts drošību. Sākot ar šo dienu, nāves sodus izpildīja vairāk vai mazāk regulāri, upurus izsauca otrdienās un piektdienās. Vēlāk nometnes teritorijā nozīmēja īpašu vietu nāves sodu izpildīšanai — brīvu vietu starp 10. un 11. bloku, kur tad nāves sodus izpildīja parasti no rīta.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiska Kara Tribunāla sēdes slenogramas

«Asins peļķes apkaisīja smiltīm un vietu sagatavoja nakamai nošaušanai»

Uz nāvi notiesāto reģistrācijas kartītes no kancelejas aizsūtīja uz attiecīgajiem blokiem, un agri no rīta, tūlīt pec pārbaudes, bloka rakstvedis izsauca ieslodzīto numurus. Ja uz reģistrācijas kartītes bija atzīme «Jāpieteicas tūliņ pēc pārbaudes» un rakstveža paraksts, tad tas nozīmēja, ka ieslodzīto nošaus.

Sprieduma izpildītāji nogalināja savus upurus ar šāvienu pakausi, lietojot īsu karabīni ar klusinātāju.

Pēc nošaušanas nāca «līķu nesēji» un nogādāja līķus tuvējā kūtī, kur tos nometa uz salmu kaudzes. Asins peļķes nogalināšanas vietā apkaisīja smiltīm un vietu sagatavoja nākamai nošaušanai. Kad visa grupa bija likvidēta, līķus līdz vakaram turēja 28. blokā. Iestājoties tumsai, visus līķus, arī tai dienā mirušos ieslodzītos, sakrava lielos ratos un aizveda uz krematoriju. Vēlāk līķus no nošaušanas vietas aiznesa arī zārkos un, ja tādu bija daudz, tad aizveda ar smago mašīnu. «Miroņu transports» vienmēr notika tajās stundās, kad ieslodzītajiem vairs nebija atļauts

atstat barakas, jo nometnes vadība gribēja nogalināšanu turēt pec iespējas slepenībā. Taču te viņai sevišķu panākumu nebija.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes stenogramas

«… speciāli apmacitas SS vienības pa ventilācijas šahtam iemeta zilskābes bumbas»

Pirmie lielie transporti pienāca no Francijas un Slovākijas. Fiziski pilnvērtīgos vīriešus un sievietes — sievietes bez bērniem un pieaugušo bērnu mātes — pārveda uz Birkenavas nometni. Pārējos, t. i., vecos vai vārgos vīriešus un sievietes ar maziem bērniem, kā arī visus darba nespējīgos aizveda uz Birkenvaldi (Bžezinki) un noindēja ar zilskābes gāzi. Šim nolūkam bija uzceltas speciālas gāzētavas. Tās sastāvēja no lielām, hermētiski noslēdzamām telpām ar ventilācijas šahtām, ko pēc vajadzības varēja atvērt vai aizvērt. Telpas bija iekārtotas tā, lai rastos iespaids, ka tur ir pirts. To darīja, lai upuri tiktu maldināti un nedomātu pretoties. Likvidēšana norisinājās šādi: katrs nāvinieku transports sastāvēja apmēram no 8 līdz 10 smagām automašīnām, kas veda «atlasītos»; transports netika apsargāts, jo visa šī baismā drāma norisinājās nometnes teritorijā.

Smago mašīnu kolonai vienmēr sekoja vieglā mašīna ar nometnes ārstu, kuram bija jābūt klāt katrā šādā masu likvidēšanā. Pēc ierašanās gāzētavā, ko apņēma divkāršs dzeloņstiepļu žogs, vīriešiem, sievietēm un bērniem bija pilnīgi jāizģērbjas. Katram izsniedza dvieli un gabalu ziepju. Pec tam tos sadzina gazes kamerā, līdz tā bija pilna. Viss tika hermētiski noslēgts, un speciāli apmācītas SS vienības pa ventilācijas šahtām iemeta zilskābes bumbas. Pēc minūtēm desmit durvis atvēra, un speciāla komanda, kas sastāvēja vienīgi no ebrejiem, iznesa līķus un visu sagatavoja nākamās «atlasīto» grupas uzņemšanai. Krematorijas vēl nebija uzceltas; Osvencimā gan bija neliela krematorija, bet to vēl neizmantoja šādu līķu sadedzināšanai. Tai laikā raka masu kapus, kur vienkārši iesvieda līķus. Tā tas ilga līdz 1942. gada rudenim. Tad nogalināšana ar gāzi tika paātrināta. Laika trūkuma dēļ nevarēja vairs pat rakt masu kapus ka līdz šim. Apkārtējā apvidū daudzās vietās atradās noslepkavotu ebreju līķu rindas, kas bija pārklātas tikai ar plānu zemes kārtu, tā ka trūdošie ķermeņi padarīja zemi gandrīz vai staignu. No šiem laukiem sāka izplatīties neciešama smaka. 1942. gada rudenī vajadzēja līķu atliekas izrakt, savākt kaulus un sadedzināt krematorijā (tai laikā bija uzceltas četras krematorijas). Cits paņēmiens bija sakraut kaudzē nelaimīgo upuru atliekas, apliet tās ar benzīnu un pielaist uguni, lai liesmas pabeigtu šo traģēdiju. Pelnus, kādu radās milzīgi daudz, aizveda

Bērni no Osvencimas koncentrācijas nometnesuz visām pusēm un izkaisīja laukos. Tur šie mocekļi tad atrada pēdējo atdusas vietu.

Pa to laiku krematorijas bija gatavas, un jaunatvesto daudzums arvien vairāk pieauga. Tos jau noindēja ar gāzi un sadedzināja rekorda tempā, taču līķu saradās tik daudz, ka laiku pa laikam bija jāatgriežas pie vecās metodes — līķu sadedzināšanas zem klajas debess. Jādomā» ka šādi iznīcināti apmēram pusotra miljona ebreju. Izņemot Polijas ebrejus, neviens no tiem nezināja, kāds liktenis viņus gaida Osvencimā.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiska Ķara Tribunāla sēdes stenogramas

Aptrūka gāzes — tapec ugunī iemeta dzīvus bērnus

V a i j а n а - К u t i r j ē: Osvencimā bija astoņas krematorijas krāsnis. Taču, sākoit ar 1944. gadu, ar tām nepietika. Esesieši lika ieslodzītajiem izrakt lielas bedres, kur tie aizdedzināja ar benzīnu, pārlietus žagarus. Šādās bedrēs tad iemeta līķus.

Tā kā koncentrācijas nometnēs nepietika krematoriju, lai sadedzinātu nogalinātos ieslodzītos, esesieši tos sadedzināja sārtos, lai iznicinātu savu noziegumupēdasMēs redzējām no sava bloka, ka apmēram 45 minūtes vai; stundu pēc ieslodzīto transporta pienākšanas no krematoriju krāsnīm augsti izšāvās liesmas un bedrēs aizdedzinātie sārti atblāz-mojās debesīs.

Kādu nakti mēs pamodāmies no drausmīgiem kliedzieniem. Nākamajā dienā uzzinājām no vīriešiem, kas strādāja speciālajā komandā pie gāzes kamerām, ka iepriekšējā vakarā esot aptrūcis gāzes un tāpēc ugunī iemesti dzīvi bērni.

Dibosts: Pastāstiet, lūdzu, par «atlasīšanu», kas notika ziemas sākumā.

V a i j а n а - К u t i r j ē: Katru gadu rudens beigās slimnieku barakās notika plaša «atlasīšana». Acīm redzot, sistēma bija šāda. To, ko es tagad stāstīšu, es pati konstatēju Osvencimā, un. personas, kas tur bijušas vēl ilgāk nekā es, konstatējušas to pašu.

Pavasarī visā Eiropā tvarstīja vīriešus un sievietes un sūtīja uz Osvencimu. Dzīvus atstāja tikai tos, kas bija pietiekami spēcīgi, lai nostrādātu visu vasaru. Protams, šai laikā katru dienu mira cilvēki. Paši stiprākie, kas varbūt varēja izturēt sešus mēnešus, kā, piemēram, es, beigu beigās bija tiktāl novārguši, ka nokļuva slimnieku barakās. Tieši tai laikā, rudenī, notika lielā

•«atlasīšana», lai ziemā nebūtu jābaro lieki cilvēki. Visas sievietes, kas bija pārāk vārgas vai ilgi slimoja, tika nosūtītas uz gāzes kamerām. Ebrejietes tika noindētas ar gāzi gandrīz bez jebkāda pamata. Tā, piemēram, tika noindētas visas ebrejietes, kas atradas •kašķa slimnieku blokā, kaut gan visiem zināms, ka ar pienācīgu kopšanu kašķis izārstējams trijās dienās. Atceros, ka no 500 tīta slimniecēm, kas jau bija sākušas atveseļoties, 450 tika nosūtītas uz gāzes kameru.

1944. — nē, 1943. gada ziemsvētku laikā, būdamas karantīnas barakā, kas atradās pretī 25. blokam, mēs redzējām, ka šaja bloka atved izģērbtas sievietes. Pēc tam piebrauca smagās mašīnas, kas nebija apsegtas ar brezentu, un tajās sadzina izģērbtās sievietes, cik vien tās varēja sablīvēt, un ikreiz, kad mašīna devās ceļā, bēdīgi slavenais Heslers, ko vēlāk notiesāja Līneburgas prava. skrēja pakaļ mašīnai un ar rungu sita šīs kailās sievietes, kas brauca pretī nāvei. Viņas zināja, ka tiek vestas uz gāzes kameru, un mēģināja bēgt. Viņas tika nežēlīgi sistas. Viņas mēģināja izlēkt no mašīnas, un mēs savā blokā redzējām mašīnas braucam .garām un dzirdējām, cik drausmīgi kliedz šīs sievietes, zinādamas, ka viņas tiks noindētas ar gāzi. Daudzas no tām pilnīgi būtu varējušas dzīvot, jo viņas bija tikai novājējušas no nepietiekama uztura vai ari tam bija piemeties kašķis.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Ķara Tribunāla sēdes stenogramas

Mo trim transportiem tikai trīs cilvēki palika dzīvi

1942. gada 24. jūlija transports

Sai transportā kā dzīvi palikuši tika reģistrēti: divi vīrieši, viens no 16—17 g. vecuma grupas, otrs no 18—35. g. vecuma grupas.

No ša transporta neviens nepalika dzīvs.1942. gada 7. augusta transports

No ša transporta reģistrēts viens dzīvs palicis vīrietis, kas piederēja pie 18—35 g. vecuma grupas.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes stenogramas

Drausmīgā saspiestībā

Kad mēs ieradāmies Birkcnavā, tur uz 15 000 cilvēkiem bija tikai viena ļoti liela virtuve un trīs mūra ēkas, no kuram divas bija gatavas, bet trešo vēl būvēja. Ap ēkām bija parastais dzeloņstiepļu žogs. Ieslodzītie tika izvietoti šajās un citās, vēlāk uzceltas ēkās. Visas tās bija celtas pēc viena noteikta parauga. Katra

māja bija apmēram 30 metrus gara un 8—10 metrus plata. Sienas nebija daudz augstākas par 2 metriem, toties jumts bija nesamērīgi augsts, aptuveni 5 metrus, tā ka māja izskatījās pēc staļļa ar staļ|augšu. Griestu nebija, tādēļ telpa vidū sasniedza 7 metru augstumu; citiem vārdiem, smailais jumts tieši balstījās uz četrām sienām. Telpu sadalīja divās daļās siena, kura stiepās tai pa vidu visā garumā un kurā bija durvis, lai varētu nokļūt no vienas puses otrā. Gar sānsienām un tāpat arī gar vidussienu bija izbūvētas divstāvu nāras — vienas virs otrām apmēram 80 centimetru, — ko vertikālās sienas sadalīja mazās šūnās. Tā izveidojās trīs stāvi: apakšstāvs un divi stāvi gar sānsienām. Parasti katrā šūnā dzīvoja trīs cilvēki. Kā redzams no minētajiem izmēriem, šūnas bija pārāk šauras, lai viens cilvēks tur varētu gulēt izstiepies, un pārāk zemas, lai tur varētu taisni sēdēt.

Pilnīgi izslēgts, ka tur kāds varētu stāvēt izslējies. Tādējādi vienā mājā jeb, kā to sauca, «blokā» tika izvietoti 400—500 cilvēku.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes stenogramas

Masu transporti no Ungārijas

15. maijā Birkenavā sāka pienākt masu transporti no Ungārijas. Ik dienas pienāca apmēram 14 000 līdz 15 000 ebreju. Dzelzceļa atzarojumu, kas veda uz nometnes krematorijām, izbūvēja lielā steigā, darba grupām strādājot dienu un nakti, lai transporti varētu pienākt tieši krematorijās. No šiem transportiem tikai apmēram 10 procentu nokļuva nometnē; pārējos tūliņ noindēja ar gāzi un sadedzināja. Kopš Birkenavas ierīkošanas vēl nekad nebija noindēts ar gāzi tik daudz ebreju. Speciālkomandas sastāvs bija jāpalielina līdz 600 cilvēkiem un pēc divām vai trim dienām līdz 800 (pie kam šajā komanda ieskaitīja agrāk atvestos Ungārijas ebrejus). «Novākšanas komandu» palielināja no 150 līdz 700 cilvēkiem. Trīs krematorijas strādāja dienu un nakti (ceturto toreiz remontēja), un, tā kā kreinaloriju caurlaides spēja bija nepieliekama, Birkenvaldē atkal izraka 30 metrus garas un 15 metrus platas bedres (kā toreiz, kad krematoriju vēl nebija), kur dienu un nakti dedzināja līķus. Līdz ar to iznīcināšanas ierīču caurlaides spēja kļuva gandrīz neierobežota.

Ungārijas ebrejus, ko atstāja dzīvus (apmēram 10 procentus), neieskaitīja parastajā nometnes ieslodzīto sastāvā. Viņus gan noskuva pilnīgi un izsniedza tiem arestantu apģērbu, taču tos nete-tovēja. Viņus ievietoja īpašā nometnes nodaļā, sekcijā C, un vēlāk pārveda uz citām koncentrācijas nometnēm Vācijā — uz Būhen-valdi, Mauthauzenu, Grosrozenu, Gūzenu, Flosenbirgu, Zaksen-

hauzenu utt. Ari sievietes, ko uz laiku novietoja speciālos blokos čigānu nometnē, vēlāk pārcēla uz citurieni. Bloku vecākās tur bija ebreju meitenes no Slovākijas.

Ungārijas ebreju transportu organizēšana bija agrākā nometnes komandanta SS hauptšturmbanfirera Hesa speciāluzdevums; viņš pastāvīgi braukāja no Osvencimas uz Budapeštu un atpakaļ. Ilirkenavas komandants tai laikā bija Hesa agrākais adjutants liauptšturmfīrers Krāmers.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes stenogramas

Holandes komisija «gājusi bojā autokatastrofa»

Atmiņā palicis arī cits notikums, par ko mums pastāstīja spe-ciālkomandas ļaudis. 1943. gada vasaras beigās Osvencimā ierādās komisija — četri Holandes ebreji, pēc izskata smalki kungi. Bar viņu ierašanos nometnes komandants droši vien bija jau iepriekš informēts, jo Holandes ebrejiem Osvencimā izsniedza labāku apģērbu, kā arī šķīvjus, karotes utt. un labāku uzturu. Četru kungu komisiju uzņēma ļoti pieklājīgi un lai izrādīja nometni, sevišķi tās daļas, kas bija tīrākas un atstāja labāku iespaidu. Komisijai ļāva satikties ar nometnē ievietotajiem Holandes ebrejiem, no kuriem ta uzzināja, ka šajā nometnē atrodas tikai daļa Holandes ebreju, bet pārējie ievietoti citās līdzīgās nometnēs. Četri kungi bija apmierināti un parakstīja paziņojumu, ka, pēc komisijas uzskata, Osvencimā viss kārtībā. Parakstījuši šo paziņojumu, četri Holandes ebreji izteica vēlēšanos apskatīt Birkenavas nometni, sevišķi krematorijas, par kuram tie bija dzirdējuši. Nometnes vadība atbildēja, ka labprāt paradīšot viņiem tiklab Birke-navu, kā arī krematorijas, kur, kā viņa teica, sadedzinot nometnē mirušos. Pēc tam komisiju, ko pavadīja nometnes priekšnieks Aumaijers, nogādāja uz Birkenavu, tieši uz krematoriju Nr. 1. Tur komisijas locekļus nogalināja, šaujot uz viņiem no mugurpuses. Uz Holandi pēc tam esot sūtīta telegrama, ka šie četri kungi atceļā no Osvencimas gājuši bojā autokatastrofā.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiska Kara Tribunāla sēdes stenogramas

Drošības pasākumi «gadījumam A»

SS galvenās administratīvi saimnieciskās pārvaldes priekšnieks

D II/I Az.: 27/2 Ma./F.

Nr. 236/44 slēp.

Berlīnē 1944. 8. IV Lihterfelde-«Unter den Eichen» 126

Slepens valsts dokuments!

2 eksemplāros 1. eksemplārs

Saturs: Par drošības pasākumiem Osvencimā Pamats: 44. 24. III raksts no turienes Nr. 38/32/44 slēp. Pra/H.

Pielikumā: 2 plāni

SS reihsfīreram В e r 11 n ē SW 11 Prinča Albrehta ielā 8

Reihsfīrer!

Ievērojot Osvencimas koncentrācijas nometnes izplešanos un tās ieslodzīto skaita pieaugumu, es jau pagājuša gada oktobrī ierosināju sadalīt nometni trijās daļās. Ar Jūsu piekrišanu tas tika izdarīts, sākot ar 1943. 10. XI. Tātad kopš tā laika Osvencimā pastāv trīs koncentrācijas nometnes.

Par drošības pasākumiem, kas veikti «gadījumam A», ziņoju sekojošo:

1) Nometnē I, kur ietilpst lielā vīriešu nometne, pašlaik ir apmēram 16 000 ieslodzīto. Tai apkart ir žogs un stieples, pa kurām, kā visās koncentrācijas nometnēs, plūst elektriskā strāva. Bez tam tur ir sargtorņi, kur uzstādīti ložmetēji.

Nometne II atrodas apmēram 3 kilometru attālumā no nometnes I. Tur ieslodzīti apmēram 15000 vīriešu un 21000 sieviešu. No visiem 36 000 ieslodzīto apmēram 15 000 nav darba spējīgi.

Ari nometnei II apkart ir stiepļu žogs, pa kuru plūst elektriska strāva; ir arī sargtorņi.

Nometnē III ietilpst visas Augšsilēzijā pastāvošās filiāles pie rūpniecības uzņēmumiem, kas atrodas tālu cits no cita. Pašlaik šai nometnē ietilpst filiāles, kur ieslodzīto kopskaits ir apmēram 15 000. Ari šīm darba nometnēm ir parastie dzeloņstiepļu žogi un sargtorņi.

Vislielākā no šim darba nometnēm atrodas Osvencimā un ir «IG-Farbenindustrie AG»73 rīcībā. Pašlaik tur ir apmēram 7000 ieslodzīto.

Pārējās filiāles ir daudz mazāk ieslodzīto.

Kopumā aina ir šāda:

Osvencimā I . . . 16 000 vīriešu — sieviešu Osvencimā II . . . 15000 vīriešu 21 000 sieviešu

Osvencimā III . . . 15 000 vīriešu — sieviešu_

46 000 vīriešu 21 000 sieviešu

kopā 67 000 ___

Vislielākais ieslodzīto skaits ir nometnē II, pie kam tomēr jā-Ii'vito, ka starp turienes 36000 ieslodzītajiem ir apmēram 21000 ieviešu.

2) Ja aplūko jautājumu par iespējamiem draudiem, ka Augš-silēzijā varētu notikt sacelšanās vai masveida bēgšana, tad no ieslodzīto kopskaita — 67 000 — jāatskaita tie, kas atrodas filiālēs un ārstniecības stacionāros.

tātad praktiski jarēķinas ar , 34 000 ieslodzīto

«Gadījumā A» tie Osvencimā varētu radīt draudus, ja drošības pasākumi būtu nepietiekami.

3) ieslodzīto apsargāšanai nometnē I un II, ieskaitot komandantūras personālu, kas izmantojams «gadījumā A», ir 2300 esesiešu.

Nometnes III filiālēs bez tam vēl ir 650 sargi.

SS obergrupenfīrers Smauzers līdz šā mēneša vidum atsūtīs policijas rotu 130 vīru sastāvā. Ar šo rotu vajadzības gadījumā pastiprinās nometnes II apsardzību. Tāpēc to izvietos šīs nometnes tiešā tuvumā.

4) Bez sargtorņiem ar posteņiem un elektrizētiem stiepļu žogiem, kas domāti nometnes I un II tiešai apsardzībai, vēl izbūvēts iekšējais loks — dotu līnija, ko ieņēmuši ese-sieši. Uz pievienotās kartes šī līnija iezīmēta sarkanā krāsā.

«Gadījumā A» kā papildu nodrošinājums tiek izveidots ārējais loks, ko ieņems armijas karaspēks. Uz pievienotās kartes šis ārējais loks atzīmēts kā lauka nocietinājumu josla, pie kam norādīts, kādām karaspēka daļām tur jā-operē. Ārējais loks aptver arī «1G-Farbenindustrie AG» rīcībā esošo darba nometni, kur pašlaik ir 7000 ieslodzīto, un visu «IG-Farbenindustrie AG» uzņēmumu, kur bez mūsu ieslodzītajiem nodarbināti vel apmēram 15 000 cilvēku. Karaspēka izmantošana pirms dažām nedēļām Osvencimā saskaņota starp SS obergrupenfīreru Smauzeru un VIII armijas korpusa komandējošo ģenerāli, kavalērijas ģenerāli fon Koha-Erbaha kungu.

Pievienoju vēl rīcības plānu trauksmes gadījumam, kurā paredzēts, kā SS garnizona priekšniekam Osvencimā visīsākajā laikā pa telefonu, radio un teletaipu izziņot trauksmi tieši visās attiecīgajās daļās.

Tālāk, tiek gādāts, lai masveida bēgšanas gadījumā

11 miljoni fašistiskā terora upuru apsūdzinotiktu vispārēja tvarstīšana Katovices kriminālpolicijas pārvaldes vadībā.

Osvencimā izvietotās aviācijas vienības 1000 cilvēku sastāvā būs mūsu rīcībā, ja trauksmes laikā nebūs uzlidojuma. Taču ar šīm aviācijas vienībām nevajag obligāti rēķināties. Izstrādājot operācijas plānu, šis apstāklis ņemts vērā. Drīzumā notiks manevri, piedaloties visām attiecīgajām daļām.

Es domāju, reihslīrer, ka veiktie drošības un apsardzības pasākumi «gadījumā A» būs pietiekami.

Heil Hitler!

(paraksts)

SS obergrupenfīrers un ieroču SS ģenerālis

Birkenavā vien no 1942. gada aprīļa 1 715 000 ebreju noindēti

ar gāzi

Piesardzīgi rēķinot, no 1942. gada aprīļa līdz 1944. gada ap-nlim Birkenavā noindēti ar gāzi ebreji

ārzemju ebreji no dažādām nometnēm Polijā…… 300000

kopā………1715000

V DOKUMENTI UN ZIŅOJUMI PAR MEDICĪNISKIEM EKSPERIMENTIEM AR IESLODZĪTAJIEM UN PAR GARĪGI SLIMO PLĀNVEIDĪGU IZNICINĀŠANU

«KAS UZVILKA ESESIESA MUNDIERI, TAS KĻUVA PAR NOZIEDZNIEKU»

(Izvilkums no bijušā ieslodzītā V. Klinga 1947. gada 4. aprīļa vēstules Froveina jaunkundzei, kuras brālis SS oberšturmfirers Ernsts Froveins no 1942. gada jūlija līdz 1943. gada martam Zaksenhauzenas koncentrācijas nometnē bija pirmā nometnes ārsta vietas izpildītājs un vēlāk SS hauptšturmfirers un valsts ārstu vadītāja Konti adjutants.)

… Jūsu vēstule atsedz visu mūsu — vācu traģēdiju, pagātnes un tagadnes traģēdiju. Un no tā, ka es saku «mūsu» traģēdiju, Jūs varat redzēt, ka es identificēju sevi ar Vāciju — ar vāciešiem vispār.

Jūs rakstāt:

«Ka mans brālis bijis esesietis, tā nav viņa vaina, viņu tur ievilka. Viņš bija krietns vācietis un gribēja izpildīt savu pienākumu. Taču nekad viņš nevarēja uzskatīt par savu pienākumu piedalīties tajos noziegumos, par kuriem mēs tikai tagad uzzinājām. Man gribētos tagad ar viņu parunāt: kā gan viņš nožēlos, ka vispār uzvilcis formas tērpu, lai kalpotu tam noziedzniekam, kas bija mūsu priekšgalā.»

Ticu, ka Jūs izjūtat patiesas šausmas un ne mazāk patiesu sašutumu. Taču tālāk Jūs, diemžēl, neesat tikusi, un ar! šai ziņā Jūs reprezentējat vācu tautas lielu daļu, kas nav tikusi tālāk un — es baidos — pagaidām arī netiks tālāk.

Vai Jūs iedrošinātos apgalvot, ka gadījumā, ja karā būtu uzvarējis Hitlers, Jūs nebūtu samierinājusies ari ar šiem noziegumiem, ko tādā gadījumā Vācijā nesauktu par noziegumiem, bet kas — atcerieties šo 12 gadu terminoloģiju — tikai pastiprinātu slavas oreolu?

Kas attiecas uz reālajiem faktiem, tad jākonstatē: droši vien pa-

reizs ir Jūsu apgalvojums, ka Jūsu brāli no organizācijas «Hitler-jugend», kur viņš aktīvi darbojās, «ievilka» SS rindās. Apgalvojums, ka viņš «nav vainīgs», būtu tikai tad pamatots, ja viņš tur būtu ievilkts pret savu gribu. Bet tā tas, protams, nebija. Jūsu brālis bija «nacionālsociālists». Subjektīvi viņš nebija nekāds oportūnists, bet noteikti bija pārliecināts, ka domā un rīkojas pareizi. Viņš domaja un rīkojās tā, kā Vācijā domāja un rīkojās simtiem tūkstošu viņa paaudzes un viņa izcelšanās cilvēku. No

1942. gada jūlija līdz 1943. gada martam viņš Zaksenhauzenas koncentrācijas nometnē nebija vis «palīgārsts», kā Jūs domājat, bet oberšturmfīrers, kas izpildīja pirmā nometnes ārsta vietu. Vēlāk, cik man zināms, viņš kā hauptšturmfīrers kļuva par valsts ārstu vadītāju Konti adjutantu.

Viņš nebija slikts ķirurgs un mijēja savu arodu. Viņam piemita arī tas, ko Vācijā dēvē par «civilista drosmi», tāpēc ka starp formas tērpa valkātājiem tas sastopams reti. Nav šaubu, ka Zaksenhauzenas koncentrācijas nometnē viņš pirmo reizi nāca tuvākā saskarē ar tiem cilvēkiem, kuri bija pasludināti par «valsts ienaidniekiem!» un kurus lamāja par noziedzniekiem un zemcilvēkiem.

Es redzēju no viņa acīm un dzirdēju no viņa mutes, ka iespaids, ko uz viņu atstāja šie cilvēki, sākumā viņu samulsināja. Tic visumā bija inteliģentāki, sava starpā izturējās biedriskāk un bieži vien drausmīgi grūtos apstākļos bija drosmīgāki nekā viņam apkārtējie SS žūpas. Bieži viņš meklēja izdevību aprunāties ar vienu vai olru ieslodzīto un šādu sarunu nobeidza — kāds reglamenta pārkāpums! ar rokas spiedienu. Atturība, formālā pieklājība, kādai viņš uzduras šādās sarunās, viņu drusku sakaitināja, bet to es nekādā ziņa negribu uzskatīt par mīnusu viņa .tīri cilvēciskajā stājā. Šādās reizēs viņš jutās vienkārši aizvainots.

Ieslodzītajā viņš — «privāti» — cienīja «krietnu cilvēku». Tas gan neslēpa, ka ir antifašists, taču neielaidās politiskās diskusijās ar oberšturmfīreru Froveinu. Bija skaidrs, ka savam «fīreram» un saviem fīreriem uzticīgais SS fīrers Froveins te zaudētu savu ko-rektību. Te sākās apziņas sašķelšanās.

Tiesa, viņš neturēja labu prātu uz primitīvajiem tiešajiem slepkavām. Viņam bija mūsu priekšā kauns par šiem SS noziegumiem pret neaizsargātiem cilvēkiem, un viņš neiebilda, ja šos noziegumus sauca par noziegumiem.

Taču:

oberšturmfīrers Froveins, protams, bija klāt nāves sodu izpildīšanā un zināja tikpat labi kā tas, ko gatavojās pakārt, ka viņš ir ar «pavēli» sankcionēta nozieguma aktīvs liecinieks. Oberšturmfīrers Froveins izmeklēja ieslodzītos, lai noskaidrotu, vai tie spēs izturēt sadistu patvaļīgi piespriestos miesas sodus, un kā «ārsts» bija klāt šajās drausmīgajās procedūrās.

Oberšturmfīrers Froveins kā «ārsts» vēroja cilvēkus, kas, uz muguras sasietām rokām, bija pakārti aiz locītavām un kliegdami un vaidēdami tā karājās pie staba 30 minūtes, 60 minūtes. Oberšturmfīrers Froveins personīgi parakstīja miršanas apliecības daudziem tūkstošiem cilvēku, kurus viņš nebija redzējis ne dzīvus, ne mirušus.

Oberšturmfīrers Froveins zināja, ka apgalvojums viņa parakstītajās miršanas apliecībās: «Bēgot nošauts» — bija meli.

Oberšturmfīrers Froveins miršanas apliecībās apliecināja, ka dabiskā nāvē miruši cilvēki, kuru drausmīgā nāve viņam bija zināma.

Oberšturmfīrers Froveins zināja, ka ieslodzītie, kurus viņš izmeklēja, lai noskaidrotu, vai to veselības stāvoklis ļauj viņus transportēt, bija nolemti drošai nāvei.

Oberšturmfīreram Froveinam bija zināmas drausmīgās cilvēku vivisekcijas, un viņam bija zināms vecais likums, ka tas pieļaujams «— — vienīgi ar zemāko sugu dzīvniekiem un tikai sevišķos izņēmuma gadījumos ar augstāko sugu (dzīvniekiem)».

Es pieļauju, ka šādas un tamlīdzīgas neģēlības, kuru liecinieks viņš bija un kuras viņš sankcionēja ar savu ārsta «vietas izpildītāja» parakstu, viņam laikam nepatika. Oberšturmfīreram Froveinam šīs viņa darbības nepatīkamās puses tieši bija «pienākums». Tas bija ne tikai krietnā, bet viskrietnākā vācieša pienākums, jo šis pēdējais bija SS organizācijā.

Alan ir pamats domāt, ka Ernstam Froveinam bija laba māte, kas viņam pastāvīgi atgādināja būt cilvēcīgam, un ka šai mātei viņš bija no sirds pieķēries. Sī māte, kas dzīvoja un mīlēja tāpat kā miljoniem citu, protams, bija tikpat lepna uz savu dēlu, kas atbrauca mājās ar jaunu zvaigznīti uz uzplečiem, cik tā bija no-rfipējusies, lai viņš paliktu cilvēciski tīrs. Un man ir ne mazāks pamats domāt, ka dēls par šīm savas ārstnieciskās darbības nepatīkamajām pusēm nav stāstījis mātei un māsai. Nevis tapec, ka tas bija dienesta noslēpums, bet gan tāpēc, ka viņam par to bija kauns no savas mātes un māsas.

1942. gada septembrī pienāca izšķirošais brīdis. Astoņpadsmit vācu politiskie ieslodzītie pazuda bunkuru tumsa un pēc dažām nedēļām, neviena neuzklausīti, ar saslēgtām rokām tika aizvesti nāvinieku transportā. Galvenais liecinieks bija kāds kriminālnoziedznieks. Ceļu uz denunciāciju viņam bija nolīdzinājis oberšturmfīrers Froveins.

Neviens, nekāds «spiediens no augšas» nebija viņam licis pārtraukt šo astoņpadsmit cilvēku dzīves ceļu un raidīt viņus nāvē! Viņam to darīt nelika nekas cits kā viņa šķietamais «pienākums». Krietnā vācieša «pienākuma apziņa», par kuru Jūs rakstāt, bija uzvarējusi. Tas notika 8 vai 10 nedēļas pēc tam, kad viņš bija

sācis strādāt par nometnes ārstu. Pirmā laika duālisms, svaidīšanās starp cilvēku un oberšturmfīreru, bija izbeidzies, iedarbojoties likumam, kura darbibu ari Ernsts Froveins nespēja atvairīt: pielāgošanās likums ir absolūts.

Kas uzvilka esesieša mundieri, tas kļuva par noziedznieku. Sis mundieris nožņaudza un nomāca visu, kas cilvēkā bija cilvēcisks. Es zinu, ko saku: te nav nekādu izņēmumu.

Minēšu piemēru.

1942. gadā mēs tiešām nebijām izlutināti. SS ārsti, ko pazinām, bija bendes, kas neticami diskreditēja ārsta profesiju. Visi viņi bija ciniski masu slepkavas. Apbalvojumi un paaugstinājumi bija atkarīgi no viņu upuru skaita. Nav neviena SS arsta, kas, strādājot koncentrācijas nometnē, savus apbalvojumus būtu ieguvis par ārstniecisku darbību.

Te uz laiku ieradās kāds nometnes ārsts — Volterss, kas pret ieslodzītajiem izturējās samērā labāk par pārējiem. Volterss bija ārsts no Dahavas, sākumā iesaukts aktīvā karadienestā, bet vēlāk pārcelts uz SS. Viņš nebija sajūsmināts par to, ka viņam lika uzvilkt mundieri, ko viņa aprindās neuzskatīja par līdzvērtīgu. Pēc četrām nedēļām viņš no Zaksenhauzenas koncentrācijas nometnes pārgāja uz Dahavas koncentrācijas nometni; ieslodzītie, ko no turienes pārsūtīja pie mums, arī neteica par viņu nekā slikta. Tas bija 1942. gadā. 1944. gada oktobrī es nokļuvu Maut-hauzenā, — nometnē, kur pretdabiskā kārtā šķita dabiski, ka diendienā tiek noslepkavoti simtiem cilvēku, turklāt noslepkavoti ar tādiem paņēmieniem, kādus Jūs nespējat un ari nedrīkstat iedomāties. Nometnes ārsts: Volterss. Drausmīgs žūpa, morfinists, spekulants, vardu sakot, pagrimuma iemiesojums. Tikai vienu reizi es pats viņu redzēju: acis viņam bija sarkanas, viņš bija piedzēries, spēra ar kāju, kam gadījās, un grūda pistoles stobru mutē kādam cilvēkam, kas bija pārvērties par rēgu.

Kas vainīgs? Kāds ir Jusu spriedums?

Jūs varbūt teiksiet, ka Ernsta Froveina pārmainīšanās, viņa vienaldzīgums, kā es to apgalvoju, nebūtu varējis palikt apslēpts viņa māsai, viņa mātei, kad viņš tās apmeklēja. Varbūt jā, varbnt nē. Deviņdesmit tūkstoši no simt tūkstošiem tiešo slepkavu — ar kādiem es Jūsu brāli neidentificēju — neapšaubāmi bija labi vīri, brāļi, dēli un gādīgi tēvi. Piemēram, Zaksenhauzenā bija kāds raportfīrers, ko sauca par «Dzelzs Gustavu»74. Tas bija plēsīgs vilks cilvēka izskatā. Reiz es redzeju viņu raudošu pie nometnes ārsta. Viņa bērns bija saslimis. — Cīreiss, Mauthauzcnas komandants, pirmā gāzēšanas automobiļa izgudrotājs, kas savam dēlam viņa 14. dzimšanas dienā uzdāvināja dažus ieslodzītos kā šaušanas mērķus un kas, lai drusku dažādotu garlaicīgo masveida slepkavošanu, pats ar cirvi pārskaldīja cilvēkiem galvaskausu vai lika saviem suņiem cilvēkus saplosīt, — štandartenfīrers Cīreisa

Lungs privātā dzīve — es to vēlāk pats noskaidroju — bija pazīsi,- uns kā gādīgs namatēvs un dedzīgs dārzkopības entuziasts.

Pie reizes atzīmēšu: tūliņ pēc mūsu atbrīvošanas man bija izdevība novērot krietnu simtu šādu «dzelzs cilvēku», kuriem masveida slepkavošana bija garlaicīga, ikdienišķa nodarbošanās. Bija Ik ši tā, kā biju domājis divpadsmit gadu, tikai vēl apkaunojošāk: las bija bars riebīgi smilkstošu, visu noliedzošu subjektu, kuriem pietika nekaunības līst klāt katram līdzšinējam ieslodzītajam, kas ienāca kamerā, un jautāt: «Vai jums nebūtu kāda cigarete?» Nākošie vārdi bija: «Pie visa vainīgs Cīreiss.» Un tas gulēja ievainots (vairāk nekā simts bijušo ieslodzīto — sešpadsmit dažādu lautību pārstāvji — gribēja dot savas asinis pārliešanai, lai saglabātu dzīvu šo galveno liecinieku) un, kamēr vien bija pie samaņas, nolādēja Higrūberu, Augšaustrijas gauleiteru, kas vienīgais esot pie visa vainīgs un vienīgais par visu atbildīgs .. .

Piedodiet, bet, to vērojot, nāca vēmiens, un tiešām nav patīkami atgriezties pie šīm atmiņām. Velns parāvis, kurš kuru tad bija vadījis vai pavedinājis? «Fīrers», velns vai kāds dievs?

Vai tiesa, ka «ārpasaulē» neviens neesot neko zinājis par šiem noziegumiem, kas notika šaipus un viņpus nometņu žogiem? īstenībā lieta vienkārši tāda, ka miljoniem vāciešu, visi šie tēvi un mātes, dēli un masas šos noziegumus neuzskatīja par noziegumiem. Miljoniem citu to gan skaidri zināja, bet negribēja neko zināt, un šis brīnums tiem izdevās.

Sie paši miljoni šodien šausminās, kad četru miljonu cilvēku slepkava Hess tiesas priekšā mierīgi saka, ka viņš būtu noindējis-ar gāzi savus tuvākos radiniekus, ja viņam tas būtu pavēlēts.

SS ārstu neārstnieciska darbība Osvencimas koncentrācijas nometnē

Līdzās saviem tiešajiem ārstnieciskajiem uzdevumiem SS ārsti; Osvencimā veica vēl šādu darbu:

1) Pienākot ebreju transportiem, viņiem bija jāatlasa darba-spējīgie vīrieši un sievietes saskaņā ar RA-SS (SS Rases pārvaldes) instrukcijām.

2) Viņiem bija jābut klāt cilvēku iznīcināšanā ar gāzi, lai novērotu, vai sanitāri-dezinfektori lieto indīgo gāzi «ciklons B» pēc instrukcijas. Pēc gāzes kameras atvēršanas viņiem bija jāpārliecinās. ka iznīcināšana novesta līdz galam.

3) Zobārstiem pastāvīgi bija jāizdara izlases pārbaudes, lai pārliecinātos, ka speciālkoiriandās ietilpstošie ieslodzītie zobārsti visiem gāzes kamerās nogalinātajiem izrāvuši zelta zobus un tos. salīkuši šim nolūkam sagatavotajās aizzīmogotajās tvertnēs.

Pēc tam viņiem bija jauzrauga zobu zelta pārkausēšana un droša uzglabāšana līdz aizsūtīšanai.

4) SS ārstiem Osvencimā, Birkenavā, kā ari darba nometnēs pastāvīgi bija jāatlasa un jānosūta iznīcināšanai ebreji, kas bija zaudējuši darba spējas un nevarēja tās atgūt viena mēneša laikā. Iznīcināmi bija arī ebreji, ko turēja aizdomās, ka tie saslimuši ar lipīgām slimībām. Slimnieki, kas nespēja celties, bija iznīcināmi ar injekciju palīdzību, pārējos iznīcināja krematorijās vai gāzes kamerās. Cik man zināms, injekcijas tika izdarītas ar fenolu, evipanu un zilskābi.

5) Viņiem bija jāizpilda t. s. maskētie nāves sodi. Runa te ir par ieslodzītajiem poļiem, kurus pavēlēja nogalināt vai nu RSHA, vai arī ģenerālgubernatūras drošības policijas spēku pavēlnieks. Tā kā politisku iemeslu vai drošības apsvērumu dēļ nāves soda izpildīšanai vajadzēja palikt slepenībā, tika uzrādīts kāds no nometnē parastajiem nāves cēloņiem.

Šādus uz nāvi notiesātus veselus ieslodzītos no politiskās daļas pārvietoja uz 11. aresta bloku, kur SS ārsts viņus likvidēja ar injekciju. Arī slimniekus neuzkrītoši nogalināja slimnīcā ar injekciju. Attiecīgajam ārstam pēc tam miršanas apliecībā bija janorāda kāda slimība, kas īsā laikā noved līdz nāvei.

6) SS ārstiem bija jābūt klāt SS ārkārtējo tiesu piespriesto nāves sodu izpildīšanā un jākonstatē, ka iestājusies nāve. Tāpat bija ari ar nāves sodiem, kuru izpildīšanu bija pavēlējis SS reihs-fīrers, RSHA vai ģenerālgubernatūras drošības policijas spēku pavēlnieks.

7) Ja ieslodzītajam tika piespriests miesas sods, SS ārstam bija jāizmeklē šis ieslodzītais, lai noskaidrotu, vai soda izpildīšanu nekas nekavē, un bija jābūt klāt soda izpildīšanā.

8) Viņiem bija jāpārtrauc grūtniecība ārzemniecēm (līdz grūtniecības 5. mēnesim ieskaitot).

9) Eksperimentus izdarīja:

a) Dr. Virts: pētījumi par vēzi.

Operācijas un eksperimenti ar ebrejietēm, kas slimoja ar vēzi vai par kurām bija aizdomas, ka tās slimo ar vēzi.

b) Dr. Meņģele: pētījumi par dvīņiem.

Eksperimenti ar ebreju vienolas dvīņiem; pētījumos piedalījās pie SS nepiederoši ārsti.

c) Prof. Klaubergs: pētījumi par sterilizāciju.

Ebrejietēm injekcijas, lai radītu olvadu saaugumus un tādējādi padarītu viņas nespējīgas vairoties.

d) Dr. Sūmanis: sterilizācijas eksperimenti.

Ebrejiešu vairošanās orgānu apstarošana ar rentgena stariem.

MEDICĪNISKIE EKSPERIMENTI KONCERNU UZDEVUMĀ

«Vienā akcijā no nāvējošām injekcijām gāja bojā vismaz 15 000—20 000 cilvēku»

Injekcijas izdarīja ne tikai vārgajiem un slimniekiem, bet ari uz nāvi notiesātajiem ieslodzītajiem politiskajā daļā. Bez tam kādā gadījumā tika nogalinātas divas grupas (40 un 80 ieslodzīto) veselu un spēcīgu jauniešu 13—16 gadu vecumā. So slepkavību motivēja ar to, ka tie esot «bāreņi» un nometnē neesot izmantojami kā pilnvērtīgi strādnieki.

1942. gada rudenī tika iznicināti no Ļubļinas pienākošie transporti, un 1as nometnē izraisīja lielu nemieru. Kāds sanitārs at-leicās izdarīt injekcijas, paziņodams, ka viņš esot esesietis un nevis bērnu slepkava. Bija jāizsauc cits sanitārs. Šis gadījums izraisīja lielu runāšanu un uztraukumu, jo bija gājuši bojā vismaz 15 000—20 000 cilvēku un pat Berlīne pieprasīja paskaidrojumu par lielo mirstību «lazaretē». Galvenais ārsts Vires pilnīgi noliedza, ka viņam kas būtu zināms par šādiem notikumiem, un uzvēla vainu nometnes ārstam Enlrestam, vācietim no Poznaņas rajona, inscenēja izmeklēšanu, kurā lika sniegt paskaidrojumus «lazaretes» administrācijai un parbaudija «mirušo» sarakstus. Nometnes ārstu «sodīja», pārceļot viņu par nometnes ārstu uz «Bunu». [27] rezultāts bija tas, ka nogalināšana ar injekciju palīdzību uz kādu laiku tika pārtraukta; vēlāk to gan atsaka šaurākos apmēros, lai iznīcinātu neārstējami slimos.

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla dokumentiem

«Cilvēki kā izmēģinājuma trusīši»

Balahovskis: 1944. gada 1. maijā mani nosūtīja atpakaļ uz Bnhenvaldi un ieskaitīja 50. blokā, kas īstenībā bija fabrika, kur izgatavoja vakcīnas pret vēdertīfu un izsitumu tīfu. Mani pārcēla no Doras uz Būhenvaldi tāpēc, ka nometnes vadība pa šo laiku bija uzzinājusi, ka esmu speciālists šādu zinātnisku eksperimentu nozarē. Tāpēc mani gribēja izmantot vakcīnu izgatavošanā 50. bloka. Līdz pašam pēdējam brīdim es par šiem nodomiem it nekā nezināju.

Tātad 19-44. gada 1. maijā es iepazinos ar 50. bloku un paliku tur līdz nometnes atbrīvošanai 1945. gada 11. aprīli. 50. bloku, kur izgatavoja vakcīnas, vadīja šturmbanfīrers Sule, t. i., ārsts ar šturmbanlirera pakāpi, kas apmēram atbilst SS majora pakāpei. Tātad bloks bija pakļauts viņam, un viņš atbildēja par vakcīnu izgatavošanu. Tam pašam SS šturmbanlireram Sūlem Būhenvaldes nometnē bija pakļauts vēl viens bloks. Tas bija 46. bloks, bēdīgi slavenais eksperimentu bloks, kur izmantoja cilvēkus kā izmēģinājuma trusīšus. 46. un 50. blokam bija kopīgs sekretariāts. Tas bija tā saucamais «kantoris». Tur glabājās visas aktis, visa korespondence, eksperimentu kartotēka un visi lēmumi, kas attiecas tiklab un 46., kā ari uz 50. bloku.

50. bloka sekretārs bija politiskais ieslodzītais, pēc tautības austrietis; tāpēc manam draugam Eiženam Kogonam un dažiem citiem biedriem bija iespēja rakņāties pa visiem dokumentiem, par kuriem tie bija atbildīgi. Tāpēc viņi zināja katru dienu, kas notika tiklab mūsējā, 50. blokā, kā ari 46. blokā. Man pašam izdevās pievākt lielāko daļu 46. bloka aktu, tika izglābta pat burtnīca, kur pierakstīja 46. blokā izdarītos eksperimentus. Tā nonāca mūsu rīcībā, bija mūsu rokās, un mēs to nodevām amerikāņu «Psychological Service»75 pārstāvjiem.

No liecinieka Balahovska liecības N ir fiber gas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdē

Pieci dažādi eksperimentu veidi un tie, kas par tiem atbildēja

Sājā žurnālā, šajā burtnīcā mums tātad ir visu 46. blokā izdarīto eksperimentu pieraksti. 46. bloku 1941. gada oktobrī noorganizēja kada augstaka komiteja, kas bija pakļauta ieroču SS veselības aizsardzības pārvaldei. Mums zināmi vairāki cilvēki, kas piederēja pie 1as administratīvas padomes. Sis 46. bloks bija pakļauts ieroču SS augstākās vadības 5. eksperimentālajai nodaļai Leipcigā. Par šo nodaļu atbildēja inspektors Bugrovskis, ieroču SS obergrupenfīrers. Administratīvajā padomē, kas organizēja 46. bloku, bija šādas personas:

Dr. Genckens, obergrupenRrers (ieroču SS augstākā dienesta pakāpe); Dr. Popendiks, ieroču SS grupenfīrers, un, beidzot, Dr. Handlozers, kas piederēja pie vērmahta un bija atsūtīts no kara akadēmijas Berlīne. Ari viņš palīdzēja organizēt eksperimentus ar cilvēkiem.

Administratīvā padome tātad sastāvēja no esesiešiem un

Dr Handlozera. Pašus eksperimentus vadīja šturmbanfīrers Šūle, .nu visas pavēles un rīkojumi attiecībā uz eksperimentiem, par

turiem jums pastāstīšu vēlāk, pienāca no Leipcigas, t. i., no ieroču PS eksperimentālās nodaļas. Tātad personīgas iniciatīvas te nebija, tādu neparādīja arī Sūle kā vadītājs.

Visas pavēles par šiem eksperimentiem izdeva tieši augstākā vadība Berlīnē. Starp šiem eksperimentiem, kuriem (vismaz da-. u m no tiem) mēs varējām izsekot pēc kartotēkas, pēc rezultātiem nu pēc 46. bloka pienākošajiem un izejošajiem numuriem, vispirms biju daudzi eksperimenti ar izsitumu tīfu. Otrajā vietā bija eksperimenti ar fosfora apdegumiem, trešajā — eksperimenti ar dzi-niumhormoniem, ceturtajā — eksperimenti ar bada tūsku, t. i., iir avitaminozēm, piektajā — eksperimenti tiesu medicīnas nozare. Tātad bija pieci dažādi eksperimentu veidi.

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes stenogramas

Visus eksperimentus izdarīja piespiedu karta

D i b о s t s: Vai cilvēki, ko izmantoja šajos eksperimentos, pieteicās labprātīgi vai ne?

Balahovskis: Cilvēkus, ko izmantoja šajos eksperimentos, ņēma ne tikai no Būhenvaldes nometnes, bet arī no citurienes. Tie nebija brīvprātīgie. Bez tam pirms ierašanās 46. blokā tie parasti nezināja, ka tos izmantos eksperimentiem.

Tos atlasīja starp kriminālnoziedzniekiem, varbūt tādēļ, lai šādā ceļā samazinātu viņu pārāk lielo skaitu. Bez tam tādiem nolūkiem izmantoja arī politiskos ieslodzītos. Tālāk jāatzīmē, ka cilvēkus 46. blokam atlasīja ari starp krievu kara gūstekņiem. Ms gribētu norādīt, ka starp politiskajiem ieslodzītajiem un kara gustekņiem, ko 46. blokā izmantoja eksperimentiem, vairākums vienmēr bija krievi tāpēc, ka no visiem koncentrācijas nometņu ieslodzītajiem krieviem bija vislielākā fiziskā iziurība. Viņi bija daudz izturīgāki par frančiem un citiem rietumeiropiešiem ne vien pret badu un sliktu apiešanos, bet arī vispār fiziski izturīgāki. Tāpēc krievu politiskos ieslodzītos izmantoja eksperimentos vairāk nekā citus. Taču starp eksperimentu upuriem bija arī citu tautību ieslodzītie, galvenokārt franči. Ar jūsu atļauju sniegšu tagad sīkākas ziņas par šiem eksperimentiem.

D i b о s l s: Ludzu, neziņojiet parak sīki, jo mēs neesam speciālisti. Mēs gribētu tikai zināt, ka šie eksperimenti izdarīti piespiedu kārtā, neievērojot nekādus humanitātes apsvērumus. Pastāstiet mums par šo eksperimentu nežēlīgo raksturu un to rezultātiem.

Balahovskis: 46. blokā izdarītajiem eksperimentiem, protams, bija medicīnisks mērķis. Pa lielākai daļai tie tomēr nekādā

ziņā nekalpoja zinātnei un tos pat grūti saukt par eksperimentiem. Cilvēki tika izmantoti galvenokārt kā kontrolobjekti, lai pārbaudītu ārstniecības līdzekļus, indes, baktēriju kultūras utt. Tā, piemēram, bija vajadzīgas baktēriju kultūras, lai izgatavotu vakcīnu pret izsitumu tīfu. Taču absolūti nepieciešams tas nebija, jo arī Pastera institūtā un visos pārējos pasaules institūtos šādus eksperimentus izdara bez baktēriju kultūrām (vienmēr atrod tīfa slimniekus, kuriem var noņemt asinis izmeklēšanai). Te tas bija pavisam citādi. Kā jūs varat redzēt no kartotēkas un no tabulas, kas atrodas jūsu priekšā, mēs 46. blokā atklājām divpadsmit dažādas baktēriju kultūras; tas apzīmētas ar sākuma burtiem Bu (tas nozīme «Būhenvalde») un sniedzas no «Būhenvaldes I» līdz «Būhenvaldei XII». 46. blokā šīs divpadsmit kultūras pastāvīgi saglabāja, pārnesot tās no slimā uz veselo, t. i., mākslīgi tas parpoteja, intravenozi injicējot 0,5—1 cm3 infekciozu asiņu, kas bija noņemtas slimniekam, kurš pārcieta vissmagāko krīzi. Taču ir ļoti labi zināms, ka šada mākslīga tīfa iepotēšana ar intravenozu injekciju palīdzību vienmēr noved līdz nāvei. Tāpēc arī nomira visi tie, kas visu šo laiku, kamēr tika izmantotas baktēriju kultūras, t. i., no 1942. gada oktobra līdz nometnes atbrīvošanai, lika izmantoti šo kultūru saglabāšanai. .Mēs varējām konstatēt, ka baktēriju kultūras vien prasījušas pavisam ap seši simti cilvēku dzīvību.

D i b о s t s: Tātad viņus burtiski nogalināja, lai tālāk audzētu baktēriju kultūras?

Balahovskis: Jā, šai nolūkā viņus burtiski nogalināja. Bez tam tika izdarīti eksperimenti, lai noteiktu vakcīnu kvalitāti.

No liecinieka Balahovska liecības Nirnbergas Starptautiskajā Kara Tribunālā

«šajos eksperimentos gaja bojā simt piecdesmit cilvēku!»

1944. gada augustā eksperimentāli pārbaudīja arī vakcīnu kvalitāti. Sājos eksperimentos gāja bojā simt piecdesmit cilvēku. Vakcīnas, ko izmantoja vācu armija, tika izgatavotas nc vien mūsu 46. blokā, bet pienaca arī no Itālijas, Dānijas un Polijas. Vācieši gribēja noskaidrot šo dažādo ārstniecības līdzekļu kvalitāti. Sai nolūkā 1944. gada augustā tika izdarīti eksperimenti ar simt piecdesmit vīriešiem, ko ieslodzīja 46. blokā.

Simt piecdesmit ieslodzītos sadalīja divās grupās; kontrolob-jektos un izmēģinājuma objektos. Izmēģinājuma objektiem iepotēja dažadus izmēģināmos aizsarglīdzekļus. Turpretī kontrolob-jektus nepotēja. Kad izmēģinājuma objekti bija potēti, visiem attiecīgā eksperimenta kontrolobjekliem un izmēģinājuma objektiem intravenozi iepotēja tīfa baciļus. Pēc četrpadsmit dienām (apmēram tik ilgi iztur ar tīfa baciļiem potētas personas) kontrol- ihj.-kii nomira. Pārējie, kas bija saņēmuši dažādas aizsargpotes, nomira dažādā laikā atkarībā no vakcīnu kvalitātes. Dažas vak-i inas deva lieliskus rezultātus ar ļoti nelielu skaitu letālu gadī-j111mm, piemēram, poļu vakcīnas. Citas turpretī deva daudz lielāku mirstību. Tiklīdz eksperimentu varēja uzskatīt par pabeigtu, sa-‘T.iua ar 46. bloka ieradumu un tradīciju visus, kas bija palikuši il/ivi, likvidēja un nogalināja ar parasto paņēmienu, ko jums ļ.ni aprakstījuši mani biedri, t. i.. injicējot sirds apvidū desmit Kubikcentimetrus tīra fenola. Būhenvaldes nometnē tā bija pa-i.isLā likvidēšanas metode.

Sie eksperimenti tika izdarīti ar nepārprotamu noļuku izmēģināt «IG-Farben» produkciju»

Faktus un apstākļus, uz kuriem apsūdzības pārstāvis galvenokārt balstās, lai pierādītu, ka apsūdzētajiem labi bijusi zināma viņu rīcības sodāmība, var rezumēt šādi: 1) SS ārsti neapšaubāmi izdarījuši noziedzīgus eksperimentus ar ieslodzītajiem koncentrācijas nometnēs, 2) šie eksperimenti izdarīti ar nepārprotamu nolūku izmēģināt «IG» produkciju, 3) dažus no šiem eksperimentiem izdarījuši ārsti, kuriem koncerns «IG» bija uzdevis pārbaudīt izgatavojamo medikamentu efektivitāti, 4) no šo ārstu sniegtajiem ziņojumiem varēja secināt, ka izdarīti pretlikumīgi eksperimenti, Б) koncerns «IG» sūtījis tieši koncentrācijas nometnēm medikamentus tādos daudzumos, ka jau no tā vien vajadzēja secināt, ka šie medikamenti tiek lietoti nepieļaujamos no-1 ūkos.

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes stenogramas

«IG-Farben» direktori zinaja, ka tiek izdarīti eksperimenti ar cilvēkiem

Es, Kārlis Ludvigs Lautenšiēgers, dzīv. Vupertālē-Elberfeldā, Millera ielā 139, «IG-Farbenindustrie AG» valdes loceklis un «IG-Farben» Ilēhstas rūpnīcas vadītājs kopš 1938. gada, esmu brīdināts, ka par nepatiesu liecību tikšu saukts pie atbildības, un labprātīgi, neviena nepiespiests, ar zvērestu apliecinu sekojošo: Kad kara laikā izsitumu tīfs arvien vairāk sāka izplatīties Vācijas teritorijas virzienā, es aicināju savus līdzstrādniekus Hehstas farmaceitiskajās laboratorijās izdarīt eksperimentus, lai varbūt atrastu kādu hemoterapeitisku līdzekli pret šo vīrusu slimību, tātad specifisku līdzekli, kas dotu iespēju izārstēt ar izsitumu tīfu saslimušos cilvēkus vai vismaz panākt, lai slimība noritētu mazāk asā formā . . .

.. . Lai gan no diagramu līknēm es redzēju, ka slimības gaita pēc samērā īsa laika parasti noveda līdz nāvei, tomēr es izteicos Dr. Dingam [28] , ka rezultāti viņam bija daudz nelabvēlīgāki par tiem, kādus Dr. Jūliuss Vebers bija man paziņojis no citām klīnikām.

Dr. Dings norādīja, ka viņa gadījumi tikuši sevišķi rūpīgi novēroti un ka runa bijusi par «dozētam infekcijām».

Pēc sarunas ar Dr. Dingu es no viņa vārdiem «dozēta infekcija» sapratu, ka Dr. Dings savus klīniskos eksperimentus izdarījis nevis ar kareivjiem, kas saslimuši ar izsitumu tīfu, bet ar mākslīgi inficētiem cilvēkiem.

No &lt;rIG-Farbenindustrie» valdes locekļa tin kopš 1938. g. «IG-Far-ben» Hēhstas rūpnīcas vadītāja Kārļa Ludviga Lautenšlegera ar zvērestu dotās liecības Starptautiskajam Ķara Tribunālam

«Apmēram 1941. gada beigās Buhenvaldes koncentrācijas nometnē ierīkoja izmēģinājumu staciju»

Es, Valdemārs Hovens, zvēru, liecinu un paskaidroju:

1. Esmu dzimis 1903. gada 10. februārī Freiburgā Breisgavā. Mācījos ģimnāzijā, taču pabeidzu izglītību tikai daudzus gadus vēlāk. Laikā starp 1919. un 1933. gadu apmeklēju Dāniju, Zviedriju, Savienotās Valstis un Franciju. 1933. gada atgriezos Freiburgā, pabeidzu ģimnāziju un pēc tam studēju Freiburgas un Minhenes universitātēs. 1939. gada pabeidzu medicīnas studijas un kā ārsts stājos ieroču SS rindās. Mana pēdējā ieroču SS dienesta pakāpe bija hauptšturmfīrers. Vispārējā SS iestājos 1934. gadā.

2. 1939. gada oktobrī mani iecēla par Buhenvaldes koncentrācijas nometnes SS lazaretes sanitārā paligdienesta virsnieku, un šai amatā es paliku iidz 1941. gadam, kad mani iecēla par nometnes SS vienību sanitāro virsnieku. 1941. gada beigās mani pārcēla uz nometnes lazareti, kur es kjuvu par sanitārā palīg-ditnesla virsnieku. Sī lazarete bija domāta Buhenvaldes koncentrācijas nometnes ieslodzītajiem. 1942. gada jūlijā mani iecēla par galveno ārstu, un līdz ar to es biju pilnīgi atbild.gs par ieslodzītajiem, kas kā slimnieki atradās lazaretē. Sājā amatā paliku līdz

1943. gada septembrim, kad mani apcietināja SS policijas tribunāls Kaselē. Ieslodzījumā biju līdz 1945. gada 15. martam.

3. Sai gandrīz četru gadu laikā ieņemot dažādus amatus Bū-henvaldes koncentrācijas nometnē, es labi iepazinos ar visiem turienes medicīniskās darbības posmiem un tāpēc varu sniegt šādu paskaidrojumu:

Eksperimenti ar izsitumu tīfu un virušiem

4. Apmēram 1941. gada beigās Būhenvaldes koncentrācijas nometnē ierīkoja izmēģinājumu staciju, lai pārbaudītu dažādu izsi-I мши tīfa vakcīnu efektivitāti.

Sīs iestādes nosaukums bija «Izsitumu tīfa izmēģinājumu stacija. — Izsitumu tīfa un vīrusu pētniecības nodaļa», un to tieši vadīja Dr. Dings, citā vārdā Sūlers.

So izmēģinājumu staciju ierīkoja nometnes 46. blokā. Ieroču SS Higiēnas institūtam Berlīnē, ko vadīja Dr. Joahims Mrugov- к is, piesūtīja visus ziņojumus par stacijas darbību, un Dr. Dings saņēma norādījumus no Mrugovska. Sākumā, t. L, laikā no 1941. gada līdz 1943. gada vasarai, Dr. Dings Berlīnē ar Dr. Kārli i'ienckenu bieži apspriedās par savu darbu Būhenvaldē attiecībā uz eksperimentiem ar izsitumu tīfu …

7. Eksperimentus Būhenvaldes koncentrācijas nometnes 46. blokā izdarīja šādi: upuru grupai vispirms iepotēja izsitumu lifa vakcīnu un pēc tam tos inficēja ar izsitumu tifa vīrusu.

Lai vakcīnas efektivitāte kļūtu uzskatāmāka, cita ieslodzīto grupa bez iepriekšējas potēšanas vienīgi tika inficēta ar izsitumu tīfa izsaucēju. Laikā starp 1942. gada rudeni un 1943. gada vasaru šādiem eksperimentiem tika izmantoti ap 500 Būhenvaldes koncentrācijas nometnes ieslodzīto. Mana laikā apmēram 10% šādi izmantoto ieslodzīto miruši no sekām. Esmu dzirdējis, ka vēlāk, kad es nometnē vairs nestrādāju, mirstība esot bijusi lietāka, apmēram 20%.

8. Ieslodzītos, ko Izsitumu tīfa un vīrusu pētniecības institūts 46. blokā izmantoja medicīniskiem eksperimentiem, izraudzījās šādi. Ikreiz, kad Dr. Dingam bija vajadzīgi cilvēki saviem darbiem, nometnes komandanta birojam piesūtīja pieprasījumu, ko tālāk nodeva man izpildīšanai.

Parasti kāds Sobers, SS hauptšturmfīrers, man paziņoja, ka jāizraugās šīm vajadzībām nepieciešamais ieslodzīto skaits. Uz labu laimi es saskaņa ar pieprasījumu izvēlējos dažadus ieslodzītos pēc nometnes saraksta. Viņus ierakstīja sarakstā, ko es parakstīju un atdevu atpakaļ Soberam, kurš politisku apsvērumu dēļ bieži izsvītroja noteiktus uzvārdus. Ja noteikti ieslodzītie bija svītroti no saraksta, mans uzdevums bija izraudzīties viņu vietā citus, lai Dr. Dinga rīcībā nodotu pieprasīto upuru skaitu. Kad es papildināto sarakstu biju atdevis Soberam, to iesniedza Dr. Dingam apstiprināšanai. Viņš to vēlreiz pārbaudīja, lai no medicīniskā viedokļa pārliecinātos par izraudzīto ieslodzīto fizisko stāvokli un konstatētu, vai tie atbilst viņa prasībām vai ne.

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunālā dokumentiem

«Apmēram 50 personu vienreizēja izmeklēšana»

Telegramа

+ SSAS NR. 218 1943. 17. V 1445 Ieroču SS Veimāras garnizona arstam Veimārā—Būlienvaldē

Lūdzu paziņot ar telegramu, vai koncentrācijas nometnē iespējama kuņģa sulas skābuma noteikšana. Runa ir par apmēram 50 personu vienreizēju izmeklēšanu.

SS galvena vadibas pārvalde. Grupa D Rem 10 uzdevumā pašr. par.

Dr. Dings,

SS šturmbanfīrers

I ill gan starp esesiešiem nebija kaut cik ievērojamu zinātnieku, SS ārsti masveidā izmēģināja «IG-Farben» preparātus pie koncentrācijas nometņu ieslodzītajiem

Vispār un it sevišķi vācu zinātnieku aprindās bija zināms, ka pie SS nepiederēja kaut cik ievērojami zinātnieki. Acīm redzams, ka eksperimenti ar «IG» preparātiem koncentrācijas nomelnēs tika izdarīti vienīgi «IG» interesēs. «IG» visiem līdzekļiem centās noskaidrot savu preparātu efektivitāti un pie tam, ja tā var izteik-lios, visu šajos nolūkos veicamo netīro darbu koncentrācijas nometnēs uzdot esesiešiem. «IG» gādāja, lai uz ārieni tas nekļūtu zināms, un centās slēpt savu eksperimentu tuvākos apstākļus, lai pec tam tomēr gūtu no tiem labumu, t. i., peļņu.

No bijušā Bāhenoaldes koncentrācijas nometnes ārsta Valdemāra Hovena ar zvērestu dotās liecības Starptautiskajam Kara Tribunālam

SS šturmbanfīrers Dr. med. E. Dings ierosināja «līdzekli izgatavot tādā formā, lai tas būtu injicējams»

Ļoti cienījamais profesora kungs!

Sakarā ar Jūsu 1943. gada 5. aprīļa laipno ielūgumu SS ober-fīreram docentam Dr. Mrugovskim vai viņa palīgam es tiku komandēts apmeklēt Jūsu rūpnīcu Frankfurtē pie Maiņas — Hēhstā.

Tiekoties ar Jums, ka arī ar Dr. Vēbera kungu un Dr. Fūsgen-gera kungu, rnēs apspriedām eksperimentus izsitumu tīfa ārstēšanā ar Jūsu nitroakridina preparātu Nr. 3582 un rutenolu, kuri izdarīti ieroču SS Higiēnas institūta «Izsitumu tīfa un vīrusu pētniecības nodaļas» klīniskajā stacijā Veimārā — Būhenvaldē laikā no 1943. gada janvāra sākuma līdz aprīļa beigām.

Kā Jums zināms, ar 39 izsitumu tīfa slimniekiem izdarītie eksperimenti devuši negatīvus rezultātus. Kontroigrupā no 9 personām nomira 5, no 30 ar akridīna granulātu un rutenolu ārstētajam personām nomira 16.

Ar klīniskā un eksperimentālā ziņā nevainojami izdarītā eksperimenta protokoliem iepazinies arī galvenais ārsts prof. Bīlinga kungs Berlmē.

Atļaujos tālāk atgādināt, ka, ievērojot līdzekļa slikto panesa-mību, ja to ieņem caur muti, es biju ierosinājis: pirmkārt, līdzekļa resorbcijas vietu noskaidrot eksperimentos ar dzīvniekiem; otrkārt, līdzekli izgatavot tādā formā, lai tas būtu injicējams.

Visu, kas saistīts ar eksperimentu un protokliem, abas puses

uzskatījušas par stingri konfidenciālu un slepenu lietu. (Sal. arī Jūsu paša atgādinājumu par rutenolu un nitroakridinu Nr. 3582!)

No ieroču SS Higiēnas institūta Izsitumu tīfa un virušu pētniecības noda[as vadītāja Veimārā—Būhenvaldē SS šturmbanfirera Dr. med. Ervina Dinga 1944. gada 11. jūlija slepenās vēstules «IG-Farben-Industrie AG» ķīmiski farmaceitiskajai un seroloģiski bakterioloģiskajai nodaļai, personīgi direktoram prof. Dr. Lautenslēgera kungam Hēhstā pie Alainas

Osvencimas koncentrācijas nometne tiek ieteikta jauniem eksperimentiem

Ieroču SS Higiēnas institūts

SS šturmbanfīreram Dingam caur ieroču SS sanitāro pārvaldi Berlīnē Knēzebeka ielā 43

Tūliņ nodot!

Papildinājums vakardienas rezultātam kolons ūdens Nr. viens SS iecirknis kolons uz želatīna barotnēm tikai nedaudzas izplūstošas kolonijas punkts pārbaude uz tīfu negatīva punkts ūdens Nr. divi devītā rota kolons pārbaude uz tīfu negatīva punkts izkārnījumu izmeklēšana kolons arī devītais ieslodzītais negatīvi. Asins izmeklēšana Treflette un Czmoch paliek negatīva komats vēlreiz pārpotē uz barotnēm punkts ja reakcija pozitīva rīt ziņos telegrama punkts Osvencimas koncentrācijas nometne no jauna pieprasa Kogonu ieteicam izmantot izdevību attiecīgajā Berlīnes iestādē

Izsitumu tīfa un vīrusu pētniecības nodaļa (paraksts)

Slepkavību statistika

Ieroču SS Higiēnas institūta

Izsitumu tīfa un vīrusu pētniecības nodaļas žurnāls

1941./42. g.

1941. g. 29. XII: Apspriede, kurā piedalās sauszemes kara

spēka sanitārais inspektors šlaba virsārsts ģenerālis prof. Dr. Handlozers, valsts veselības aizsardzības vadītājs valsts sekretārs SS grupeniīrers Dr. Konti, prezidents prof. Reiters no Valsts veselības aizsardzības pārvaldes, prezidents prof. Gilde-mei sters no Roberta Koha institūta (valsts iestāde lip'go slimību apkarošanai) un SS štandartcniirers doc. Dr. Mrugov-skis no ieroču SS Higiēnas institūta Berlīnē.

Tiek konstatēts, ka jāpārbauda, kā tiek panestas un cik efektīvas pret izsitumu tīfu ir vakcīnas, kas izgatavotas no vistas embrija barotnē audzētas kultūras. Tā kā eksperimenti ar dzīvniekiem neļauj pietiekami skaidri noteikt efektivitāti, jāizdara eksperi- -menti ar cilvēkiem.

1942. g. 2. I: Izsitumu tifa vakcīnas nolemj izmēģināt Bā-

henvaldes koncentrācijas nometnē. Izdarīt eksperimentus uzdod SS hauptšturmfireram Dr. D i n g am.

1942. g. 5. I: Ievadeksperiments A:

Ievadeksperiments, lai noteiktu vislietderīgāko un drošāko metodi mākslīgai cilvēku inficēšanai. Vistas embrija emulsija 1:25 ar Rickettsia-Prowazeki celmu no Roberta Koha institūta iepotēta (1 cm3) 5 izmēģinājuma personām intramuskulāri un 5 personām subkutāni. Nekādas infekcijas nebija.

1942. g. 10. I:Ievadeksperimenis B:Ievadeksperiments droša inficēšanas paņēmiena noteikšanai: 5 personas tika inficētas ar vistas embrija barotnē izaudzēto vīrusu (celms Rickettsia-Prowazeki, Roberta Koha institūts), izdarot augšdelmā divus seklus un divus dziļākus iegriezumus kā pie baku potēšanas.Visas izmēģinājuma personas saslima ar īstu izsitumu tīfu. Inkubācijas laiks 2—6 dienas.1942. g. 20. I:Pagaidu ziņojums par reakciju uz potēšanu. Sistemātiski pētot asins ainu, konstatēta stipra neitrojilo (stabiņkodolaino) novirza pa kreisi.1942. g. 20. 11:Slimību vēstures un diagramas par ievad-eksperimentiem droša infekcijas paņēmiena noteikšanai nosūtītas uz Berlīni. Uz 5 slimniekiem 1 nāves gadījums.Dr. Dings,SS hauptšlurmflrers1942. g. G. I:Izsitumu tīfa vakcīnu izmēģināšanas eksperimentu I sērija:1942. g. 1. II:Aizsārgpotēšana pret izsitumu tīfu ar šādāmvakcīnām:1. 31 persona ar vakcīnu «Weigl», kas izgatavota no litu zarnām Sauszemes karaspēka virspavēlniecības Izsitumu tīfa un vīrusu pētniecības institūtā Krakovā:2. 35 personas ar vakcīnu no kultūras, kas izaudzēta uz vistas embrija pēc Koksa, Gildemeistera un H ā gēna metodes;3. 35 personas ar vakcīnu «Behring normai» (1 ola emulsijā uz 450 cm3 vakcīnas, 70% Rickettsia mosseri un 30% Rickettsia Prowazeki maisījums);4. 34 personas ar «Behring normai» «Behring stark» (1 ola emulsijā uz 250 cm3);5. 10 personas kontrolei.Personas, kas no 1942. 6. I līdz 1. II saņēma aizsargpoti, un 10 kontrolpersonas prezidenta prof. G i 1 d e m e i s t e r a kunga klātbūtnē tika inficētas ar Rickettsia Prowa-zeki vīrusa kultūru. Pie tam SS hauptšturm-firers Dr. Dings arī pats inficējās (negadījums laboratorijā).

1942. g. 3.III:

1942. g. 17. Ill: Prof. Gildemeisters apmeklējis…

Rozi (Roberta Kjoha institūta tropu medicīnas noda|as vadītāju) izmēģinājumu stacijā. Ar izsitumu tīfu saslimušas visas izmēģinājuma personas, izņemot divas, par kurām vēlāk noskaidrots, ka tās jau slimojušas ar izsitumu tīfu Berlīnes policijas cietumā epidēmijas laikā. SS hauptšlurmfīrers Dr. Dings saslimis ar izsitumu tīfu un atrodas lazaretē Berlīnē. Stacijas (44. un 49. bloks) pa to laiku atrodas ieroču SS Vciinānas garnizona ārsta SS hauptšturmfl-rera Hovena uzraudzībā.

1942. g. 19. IV: Noslēguma ziņojums par 1. izsitumu tīfa

vakcīnu izmēģinājumu sēriju. 46. bloka mūra ēka nodota izsitumu tīfa eksperimentu vajadzībām. 5 nāves gadījumi (3 kontrolpersonas, 1 ar «Behring norma!», 1 ar «Behring stark»).

Dr. Dings,

SS hauptšturmfīrer.s

1943. g. 3. II: Sterilitātes izmēģinājums ar vakcīnu no vis

tas embrija barotnē audzētām kultūrām.

Sainīti nosūtīta 20 cm3 pudelīte ar izsitumu tīfa vakcīnu no vistas embrijā audzētām kultūrām op. Nr. 35, izgat. 1942. g. 15. X. No šīs pudelītes turienes ārsts Dr. fon Eismonds izdarīja med. māsai Lilijai В c m a i, dzini. 1912. g. 3. IV, 1942. 8. XII otro un 1942. g. 13. XII trešo aizsargpotējumu pret izsitumu tīfu. Vakarā temperatūra 40". 48 stundas pēc pēdējās potes kolapss un nāve Kauņas vācu klīnikā.

1943. g. 31. Ill: Terapijas mēģinājumi ar akridina granulātu

un rutenolu.

Lai izmēģinātu akridina granuiāta (a-gr) un rutenola (r) terapiju, 40 personas tiek inficētas ar riketsijām, kas izaudzētas uz vistas embrija.

1943. g. 11. IV: Novērojumi turpināti vairākas nedēļas; atkal

nav neviena saslimšanas gadījuma.

Ziņojums SS štandartenfireram doc. Dr. Mrugovskim un prezidentam prof. Gil-demeisteram. Šķiet, ka Roberta Koha institūta celms «Matelska», kas pirms gada vēl bija augsti virulents, nav vairs patogens cilvēkiem. Tāpēc jāatrod jauns mākslīgas inficēšanas veids, kas nodrošinātu saslim šanu ar izsitumu tīfu.

P,ašr. par. Dr. Dings, SS šturmbanfirers

1943. g. И. IV: Ievadeksperiments C:

Lai noteiktu drošu inficēšanas paņēmienu, tiek izdarīti eksperimenti ar svaigām izsitumu tīfa slimnieku asinīm. Inficētas:

3 personas katra ar 2 cm3 svaigu asiņu

intravenozi

2 personas katr.a ar 2 cm3 svaigu asiņu intramuskulāri 2 personas katr.a ar 2 cm3 svaigu asiņu

subkutāni

2 personas pēc iskarifikācijas ar potējamo lanceti kulani. Intravenozi inficētās personas saslima ar tipisku izsitumu tīfu smagā formā un nomira asins cirkulācijas traucējumu dēļ. Pārējās izmēģinājuma personas sūdzējās tikai par nelielu nespēku un klīniski nesaslima.

Г М3 g. 13. IV: Ievadeksperiments D.-

Tika inficētas:

6 personas katra ar 2 cm3 svaigu asiņu

intravenozi

6 personas katra ar 2 cm3 svaigu asiņu

intramuskulāri 6 personas katra ar 2 cm3 svaigu asiņu

subkutāni

6 personas pēc skarifikācija.s ar potējamo

lanceti kutāni.

6 intravenozi inficētās personas atkal saslima ar izsitumu tīfu |oti smagā formā; 5 nomira. No intramuskulāri inficētajām personam viena saslima ar izsitumu tīfu vidēji smagā formā. Pārējām klīnisku simptomu nebija.

Visdrošākais inficēšanas paņēmiens izsitumu tifa izraisīšanai cilvēkiem tātad ir intravenozi injicēt 2 cm3 svaigu izsitumu tīfa slimnieka asiņu.

pašr. par. Dr. Dings, SS šturmbanfīrers

1943. g. 13. un 14. IV; SS šturmbanfīrers Dr. Dings komandējumā «IG-Farbenindustrie AG» Hēhstas uzņēmuma.

Apspriede ar prof. Lautenšlēgeru, Dr. Vēberu un Dr. Fūsgengeru par eksperimentu sērijām ar akridina granulātu un rutenolu Būhenvaldes koncentrācijas nometnē.

Apmeklēti slepenpadomnieks О t о kungs un prof. Prige Eksperimentālās terapijas institūtā Frankfurtē pie Maiņas.

1943. g. 24. IV: Terapijas mēģinājumi ar akridina granulātu

(a-gr 2) un rutenolu (r 2).

Lai izdarītu terapijas eksperimentus ar lakridina granulātu un rutenolu, 30 personas (pa 15) un 9 personas kontrolei inficētas, intravenozi injicējot katrai 2 cm3 svaigu

izsitumu tīfa slimnieka asiņu. Visas izmēģinājuma personas saslimušas ;ar izsitumu tīfu ļoti smaga formā.

1943. g. 1. VI:Slimības vēstures un temperatūras līknes sagatavotas. Eksperimentu sērija nobeigta. 21 nāves gadījums(8 ar akridīna granulātu)(8 ar rutenolu)(5 kontrolpersonas)pašr. par. Dr. Dings, SS šturmbanfīrersVil eksperimentu sērija ar izsitumu tifa vakcīnām.1943. g. 18. VI:Izdarīti aizsargpotējumi pret izsitumu tīfuar šādām vakcīnām:1) 20 personām ar vakcīnu «Asid»,2) 20 personām ar vakcīnu «Asid adsorbat», ko izgatavojusi firma «Anhaltinische Se-rurmverke GmbH» Berlīnē NW 7,3) 20 personām ar vakcīnu «Weigb, ko izgatavojis Sauszemes karaspēka virspavēlniecības Izsitumu tīfa un vīrusu pētniecības intituts Krakovā (Eiers).1943. g. 27. VIII:20 personas no «Asid» sērijas,20 personas no «Asid adsorbat» sērijas,20 personas no «Weigl» sērijas,10 kontrolpersonas inficētas, intravenozi injicējot katrai 'Л cm3 svaigu izsitumu tīfa slimnieka asiņu, celms Bu II, pasāža 1. Visas izmēģinājuma personas saslima ar izsitumu tīfu ļoti smagā formā.:943. g. 7. IX:Temperatūras līknes un slimības vēstures sagatavotas. Eksperimentu sērija nobeigta. 55 nāves gadījumi (18 ,ar «Asid»)(18 ar «Asid adsorbat»)(9 ar «Weigl»)(8 kontrolpersonas)1D43- g. 9. IX:Temperatūras līknes un slimības vēstures nodotas Berlīnē.pašr. par. Dr. Dings, SS šturmbanflrers1944. g. 8. Ill — 1944. g. 18. Ill;VIII eksperimentu sērija ar izsitumu tīfa vakcīnāmPēc kara gaisa .spēku galvenā ārsta prof. Rozes ierosinājuma cilvēku aizsargpotē-šanā izmēģināta vakcīna «К о p e n h a g e n», kas izgatavota no peļu aknām Valsts serum-institūtā Kopenhāgenā.20 personām izdarīja aizsargpotējumus, in-tramuskulāri injicējot musculus glutaeus max. .apvidū1944. g. 8. III 0,5 cm3 1944. g. 13. III 0,5 cm3 un 1944. g. 18. III 1,0 om3 Kontrolei un salīdzinājumam paredzētas 10 persona®.No 30 personām 4 atkrita pirms mākslīgās infekcijas, saslimdamas ar citām slimībām.1944. g. 16. IV:Pārējās izmēģinājuma personas 1944. g. 16. IV inficētas, subkutāni injicējot V20 cm3 svaigu izsitumu tīta slimnieka a.siņu.Donors: V….. Nr. 763, 27 gadus vecs(6. slimības dienā), celms Bu. Vll/p.asāža 1.Saslimušasa) no 17 personām, kas saņēmušas aiz-sargpoti,9 vidēji smagā formā 8 smagā formēb) no 9 kontrolpersonām2 vidēji smaga formā 7 smagā formā6 nāves gadījumi (3 «Kopenh.agen»)(3 kontrolpersonas)Asins noņemšana izsitumu tifa rekonvales-centu seruma (I. T. R. S.) iegūšanai

1944. g. 20. V:Lai iegūtu I. T. R. S., 15 izsitumu tīfa rekon-valescentiem starp 14. un 21. dienu pēc normālas temperatūras iestāšanās noņemti 6500 cm3 asiņu un ar kurjeru nosūtīti SS vadības galvenajiai pārvaldei, D grupas XVI nodaļai (asins konservēšana), SS hauptšturmfīreram Dr. Ellenbekam Berlīnes Lihterfeldē.pašr. par. Dr. Dings1944. g. 6. IX:60 izmēģinājuma personas inficētais, labajā 'augšdelmā subkutani injicējot katrai Viocrn8 īsvaigu izsitumu tīfa slimnieka asiņu.Visas personas saslima, tai skaitāa) ar «Weimar» 9 vieglā formā7 vieglā līdz vidēji smagā formab) ar «Weigh 6 vieglā līdz vidēji smaga formā8 vidēji smagā formā 6 smagā formāc) komtrolpersonas I vidēji smagā forma 19 smagā formā1944. g. 17. X:Eksperimentu sērija nobeigta.1944. g. 4. XI:Temperatūras līknes un slimības vēstures sagatavotas. 25 nāves gadījumi (5 «Weigh) (19 kontrolpersonas)piašr. par. Dr. Sūlers*Terapijas mēģinājums ar izsitumu tifa vakcīnu1944. g. 13. XI:S.askaņā ar ieroču SS galvenā higiēnista 1944. g. 12. VIII pavēli vajadzēja noskaid-* identisks ar Dr. Dingu 342. u. turpm. ]pp. — Vācu izd. piez.rot, vai iespējams izsitumu tīfa slimības norisi atvieglot, intravenozi vai intnanuiskulāri injicējot izsitumu tīfa vakcīnu.

Eksperimentu sērijai tika paredzētas 20 personas, no tām 10 intravenozām injekcijām (sērija A) un 10 intramuskulāram injekcijām (sērija B), bez tam 5 personas kontrolei. 1944. g. 13. XI 25 izmēģinājuma personas tika inficētas, subkutāni injicējot katrai Vio cm3 svaigu izsitumu tīfa slimnieka asiņu. Visas personas saslima, tai skaitā sērijā A 10 smagā formā sērijā В 1 vidēji smagā formā kontrol personas 5 smagā formā

1944. g 22. XII: Eksperimentu sērija nobeigta.

1945. g. 2. I: Temperatūras līknes un slimības vēstures

sagatavotas. 19 naves gadījumi (9 sērijā A)

(6 sērijā B)

(4 kontrolpersonas) pašr. par. Dr. Sūlers

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla dokumentiem

«Korespondencei starp «IG» un Būhenvaldes koncentrācijas nometni bija atzīme «Stingri konfidenciāli un slepeni», jo runa bija par eksperimentiem ar cilvēkiem»

… Pirmā izsitumu tīfa eksperimentu sērija 46. blokā, kas sākās 1942. gada februārī, aptvēra 150—160 ieslodzīto. Profesors Gildemeisters pats mākslīgi inficēja šīs izmēģinājuma personas. Pie tam tika izmēģinātas četras dažādas vakcīnas, proti, Veigla vakcīna, Gildemeistera vakcīna, «Behring sctnvach» un «Behring stark». Dr. Dings personīgi atveda ampulas. Parasti Bēringa rūpnīcas (IG) sūtīja vakcīnas Būhenvaldes nometnes arstam. Aiz-sargpotešana bija pabeigta pēc 14 dienām. Pēc 4 nedēļām, t. i.,

1942. gada martā, Gildemeisters ieradās no jauna un atveda inficēšanas materiālu, ar ko viņš inficēja izmēģinājuma personas. Pēc kāda laika viņš atgriezās kopa ar profesoru Rozi, lai pārliecinātos, ka inficēšana ar izsitumu tīfu bijusi sekmīga, t. i., ka inficētie ieslodzītie saslimuši ar izsitumu tīfu. Cik atceros, bija paredzēts šajā un turpmākajās eksperimentu sērijās vispār iztikt bez Beringa rūpnīcām, jo Gildemeisters gribēja visu veikt viens pats. Nezinu, kādā ceļā «IG» galu galā tomēr panāca, ka Bēringa vakcīnas tika izmēģinātas Būhenvaldes koncentrācijas nometnē. Spriežot pēc visiem apstākļiem, neapšaubāmi notika konkurences ciņa starp «IG» un Gildemeisteru.

…46. blokā bija izliktas lielas tabulas, kur, starp citu, bija atzīmēts «Behring sehwach» un «Behring stark». No šim tabulam, kur eksperimentu sērijas ar dažādām vakcīnām bija atzīmētas sarkanā un melnā krāsā (tādējādi kļuva pārskatāms, ar kādu vakcīnu izmēģinājuma persona tikusi potēta un kāda bijusi temperatūras līkne pēc slimības izcelšanās), skaidri varēja redzēt, kā cēlusies temperatūra, t. i., ciktāl vakcīna spējusi lo ietekmēt. Sada līkne tika atzīmēta katrai atsevišķai izmēģinājuma personai.

… Atceros, ka Dr. Dings bija sašutis par sliktajiem preparātiem. Pamatojoties uz nelabvēlīgajiem eksperimentu rezultātiem Būhenvaldes koncentrācijas nometnē, «IG» pec tam izgatavoja rutenolu, ko slimnieki panesa labāk. Sie eksperimenti ar akridinu un rutenolu Būhenvaldes koncentrācijas nometnes 46. bloka sākās

1943. gadā.

Akridina sērijas eksperimenti noritēja, piemēram, šādi. Zināms skaits ieslodzīto tika mākslīgi inficēti ar izsitumu tīfu. Pēc tam izveidoja dažādas grupas. Vienu grupu kopš slimības sākšanās pirmās dienas ārstēja ar akridinu, citu — sākot ar trešo dienu, atkal citu — sākot ar piekto dienu. Citai grupai deva akridinu jau inkubācijas laikā, lai noskaidrotu, vai preparāts spēj novilcināt slimības sākšanos. No eksperimentu sērijām Būhenvaldē es zinu, ka akridins ne tabletēs, ne granulētā veidā nav specifisks līdzeklis pret izsitumu tīfu, t. i., neiedarbojas uz izsitumu tīfa izraisītāju.

. .. Atceros, ka Dr. Mrugovskis reiz lika ņemt asins paraugus no Būhenvaldes ieslodzītajiem, kas slimoja ar izsitumu tīfu. Ņēma 5 cm3 no katra ieslodzītā. Man zināms ari, ka tādi asins paraugi piesūtīti Dr. Mrugovskim vēl otru reizi.

.. . Būhenvaldes koncentrācijas nometnē nekad nav bijusi iz- ilumu tīfa epidēmija. Atsevišķos gadījumos izsitumu tīfs parādījās tikai 1943. gada beigās un 1944. gada sākumā pie nedaudziem ja un pienākušiem ieslodzītajiem. Izsitumu tīfa gadījumi, kas līdz tam. laikam atzīmēti Rāhenvaldē, itin visi bija izraisīti ar mākslīgu infekciju.

…Man zināms, ka koncentrācijas nometnēs izdarītajiem eksperimentiem ar tetānusu un gāzes gangrēnu bija sakars ar «IG», jo sākotnēji bija paredzēts tos izdarīt Būhenvaldē.

No Artūra D'tcša ar zvērestu dotās liecības Nirnbergas Starptautiskajam Kara Tribunālam

«Laikā no 1942. līdz 1945. gadam šādiem eksperimentiem 46.blokā tika izmantots vairāk nekā 1000 ieslodzīto»

… Būhenvaldes koncentrācijas nometnes 46. blokā pēc ieroču SS Higiēnas institūta priekšnieka Dr. Mrugovska rīkojuma un Dr. Sūlera vadībā tika izdarīti eksperimenti ar izsitumu tīfu un vīrusiem, dzelteno drudzi, bakām, tīfu, paratīfu A un B, holeru un difteriju, izmantojot dzīvus cilvēkus. Mrugovskis bija ari izdevis rīkojumu izdarīt eksperimentus ar dzīvām būtnēm, lai noskaidrotu, kā iedarbojas dažādas indes un sabiedroto lietotās degbumbas ar fosfora un kaučuka pildījumu. Bez tam viņš pavēlēja izdarīt eksperimentus ar Berlīnes kara medicīnas akadēmijas piegādāto veco asins plazmu, lai noskaidrotu tās izturību un turpmāko izmantojamību bruņotajos spēkos. Mrugovskis bez tam pavēlēja SS šturmbanfīreram Dr. Ellenbekam, kas vadija 50. bloka laboratoriju, 46. blokā izdarīt eksperimentus ar izsitumu tīfa rekonvalescentu asinīm, lai izgatavotu serumu pret izsitumu tīfu. Dr. Mrugovskis arī pavēlēja Dr. Ellenbekam noņemt slimiem ieslodzītiem asinis, lai iegūtu asins plazmu, ko izmantotu ieroču SS vajadzībām SS slimnīcās Berlīnē, «Unter den Eichen» 125.

… Sie medicīniskie eksperimenti, kas aprakstīti 10. paragrafā, tika izdarīti ar koncentrācijas nometņu ieslodzītajiem piespiedu kārtā.

… Gandrīz 25% ieslodzīto, ko izraudzīja šādiem eksperimentiem, bija ārzemnieki; ne viņi, ne tie ieslodzītie,ikoatlasījia medicīniskiem eksperimentiem 46. blokā, nebija uz nāvi notiesāti no-7,iedznieki. Laikā no 1942. lidz 1945. gadam šādiem eksperimentiem 46. blokā tika izmantots vairāk nekā 1000 ieslodzīto.

«Veselus ieslodzītos inficēja ar izsitumu tīfa vīrusu… 90 līdz 95% nomira no šīs inficēšanas sekām»

Izsitumu tīfa un vīrusu pētniecības eksperimenti notika 46. blokā Dr. Sūlera vadībā šādi:

ia) veselus ieslodzītos inficēja ar izsitumu tīfa vīrusu, lai baciļi paliktu aktīvi un vienmēr būtu krājumā bioloģiskā inde turpmākām injekcijām. Ik mēnesi šādā veidā inficēja 4 līdz 6 cilvēkus, un 90 līdz 95% nomira no šīs inficēšanas sekām. Tas turpinājās no 1943. gada aprīļa līdz 1945. gada martam, un šai laikā nomira apmēram 120 ieslodzīto.

b) Veseli ieslodzītie, t. i., tādi, kuru fiziskais stāvoklis ar speciālu uzturu bija uzlabots tiktāl, ka līdzinājās vērmahta kareivju fiziskajam stāvoklim, tika izmantoti, lai noskaidrotu, cik efektīvi pret izsitumu tīfu ir dažādi serumi, t. i., Veigla serumi, ko no utu iekšām izgatavoja sauszemes karaspēka virspavēlniecības Izsitumu tīfa un vīrusu pētniecības institūts Krakovā majora Eilera vadībā; Bēringa rupnicu serumi, ko ieguva no kultūrām, kas pēc Koksa, Gildemeistera un Dr. Eižena Hegena metodes tika audzētas uz vistas embrijiem; Dirāna-Zirū serumi no trušu plaušām (Pastēra institūts Parīzē); serumi no suņu plaušām pēc Kantoku-zino metodes, Bukarestē; kāds dāņu serums no peļu aknām, ko Dr. Sūlera rīcībā bija nodevis profesors Roze, tropu medicīnas nodaļas vadītājs Roberta Koha institūtā Berlīnē.

Tāda pašā veidā tika izdarīti eksperimenti, lai noskaidrotu, kā uz izsitumu tīfu iedarbojas dažādas ķīmiskās vielas, piemēram, nitroakridins un melilcnzilums, ko ražoja «IG Farben», «persi-kols», ko vērmahta laboratorijās izgatavoja prof. Rūge, un otri-homīns, ko izgatavoja prof. Lokernans Roberta Koha institūtā Berlīnē.

So eksperimentu gaitā 75 procentiem atlasīto ieslodzīto injicēja kādu no iepriekš minētajām vakcīnām vai lika ieņemt kādu no iepriekš minētajām ķīmiskajām vielām, un pēc 3—4 nedēļām viņi bija inficējušies ar izsitumu tīfu. Atlikušos 25 procentus inficēja bez iepriekšējiem aizsargpasākumiem, lai salīdzinātu vakcīnu un ķīmisko vielu iedarbību. Sados eksperimentos no 1943. gada aprīļa līdz 1945. gada martam gāja bojā apmēram 135 ieslodzītie.

Eksperimenti ar dzelteno drudzi, bakām, tīfu, paratīfu A un B, holeru un difteriju

Ari šos eksperimentus 46. blokā izdarīja Dr. Sūlers. Tie notika tāpat kā eksperimenti ar izsitumu tīfu un vīrusiem, t. i., 75% dabūja injekcijas un vēlāk tika inficēti, bet atlikušos 25% inficēja vienīgi tādēļ, lai varētu spriest par dažādu vakcīnu efektivitāti. Kamēr es strādāju Dr. Sūlera vadībā, šādos eksperimentos gāja bojā apmēram 12 ieslodzīto.

Eksperimenti ar dažādām indēm

Ari šos eksperimentus vadīja Dr. Šūlers, un klāt bija nometnes SS vadītājs Soberts, SS sturmbanfīrers Dr. Konrads Morgens (vienā gadījumā) un SS hauptšturmfīrers Dr. Vēners.

Sājos eksperimentos krievu kara gūstekņiem iedeva dažādas indes maskētā veidā, piemēram, makaronu zupā. Iepriekš minētās personas stāvēja aiz priekškara un novēroja šo indīgo vielu iedarbību uz gūstekņiem.

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla dokumentiem

Izsitumu tīfa eksperimenti ar padomju kara gūstekņiem

Apmēram kopš 6 nedēļām es ar savas priekšniecības piekrišanu pārbaudu izsitumu tīfa kombinēto ārstēšanu ar atebrinu un kalciju. Ārstēju galvenokārt ar izsitumu tīfu saslimušos krievu kara gūstekņus.

Spriežot pēc rezultātiem, kas novēroti 50 gadījumos, man rodas iespaids, ka terapija, ko ierosinājis Mērendonks («Der Deutsche Militārarzt», 9. burtn., 1942. gads), gan neapšaubāmi atvieglo slimības norisi, taču hemoterapija vel nekādā ziņā neietekmē izraisītāju tādā mērā, lai terapijas problēmu varētu uzskatīt par galīgi atrisinātu. It īpaši nedaudzos gadījumos, kur ārstēšanu bija iespējams sākt jau slimības pirmajā vai otrajā dienā (tātad pirms izsitumu parādīšanās), bija skaidri redzamis, ka slimības norises forma gan tika ietekmēta varbūt pat izšķirošā veidā, taču pats slimības process neapšaubāmi turpinājās. Sevišķi izsitumu tīfa encefalīts attīstījās klasiskā formā arī tajos gadījumos, kad ārstēšana bija sākusies agri.

Krievu kara gūstekņi, ar kuriem es eksperimentēju, atrodas īpašā, no manas nodajas izolētā lazarete un nokļūst pie manis no tieši blakus esošās kara gūstekņu nometnes.

No Dr. ined. A. Ķaufmaņa, lauka pasts Nr. 35931, 1942. g. 14. cernbra vēstules «IG-Farbenindustrie AG.» pētniecības institūtam Vu-pertālē—Elberf eldā

«Šajos eksperimentos piedalījās vācu rūpniecības uzņēmumi, sevišķi «IG-Farbenindustrie»!»

Balahovskis: Es gribētu tagad runāt par citām detaļām, kas jūs varbūt interesē. Runa ir par psihoterapeitiskiem eksperimentiem, kuros tīfa ārstēšanai tika lietoti ķīmiskie produkti. Sie eksperimenti notika tādos pašos apstākļos 46. blokā. Sājos ekspe-

rimentos piedalījās vācu rūpniecības uzņēmumi, sevišķi «IG-Far-benindustrie», kas piegādāja dažādus medikamentus, kuri tika izmēģināti 46. blokā. Starp tiem profesoriem, kas piegādāja šos ārstniecības līdzekļus un zināja, ka tos izmantoja 46. blokā, bija profesors Lautenšlēgers no Frankfurtes.

To es gribēju teikt jautājumā par izsitumu tīfu.

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla dokumentiem

«īpaša rīcība» pret apmēram 100 000 ebrejiem

Reihsfīrer!

Akciju, ko Jūs apstiprinājāt kopīgi ar Valsts galvenās drošības pārvaldes priekšnieku SS obergrupenfīrcru Heidrihu — īpašu rīcību pret apmēram 100 000 ebrejiem manā apgabalā, — varēs pabeigt tuvākajos 2—3 menešos. Lūdzu Jūsu at|auju pēc ebreju akcijas pabeigšanas izmantot esošo jau iestrādājušos spe-ciālkomandu, lai atbrīvotu apgabalu no briesmām, kas ar katru nedēļu kļūst arvien katastrofiskākas.

Līdz šim apgabalā apmēram 230 000 poļiem konstatēta tuberkuloze. No šā skaita ar tuberkulozi atklātā formā slimo apmēram 35 000 poļu. Šis apstāklis arvien drausmīgākos apmēros novedis pie tā, ka vāciešiem, kas ieradās Vārtās apgabalā pilnīgi veseli, pielipusi tuberkuloze. Sevišķi vācu bērniem šai ziņā draud arvien lielākas briesmas. Pēdējā laikā veselai rindai ievērojamu vīru vadošos amatos, tai skaita ari policijas darbiniekiem, pielipusi tuberkuloze, un sakarā ar nepieciešamību ārstēties viņi vairs nav izmantojami dienestā. Arvien pieaugošās briesmas atzinuši un pienācīgi novērtējuši ari valsts veselības aizsardzības vadītāja vietnieks pg. prof. Dr. Blome un rentgenoloģiskās vienības vadītājs SS štandartenfirers prof. Dr. Holfelders.

Vecvalstī nevar apkarot šo tautas mēri ar attiecīgiem drakoniskiem pasākumiem, taču šeit, Vārtās apgabalā, es domāju, ka varu uzņemties atbildību par priekšlikumu likvidēt atklātās tuberkulozes gadījumus poļu iedzīvotāju vidū. Pats par sevi saprotams, ka šāds pasākums attiecināms vienīgi uz tiem poļiem, kuriem oficiāli nozīmētais ārsts konstatējis un apliecinājis ne vien to, ka tie slimo ar tuberkulozi atklātā formā, bet ari to, ka tā nav izārstējama.

Ievērojot šāda pasākuma neatliekamību, lūdzu Jūs iespējami drīzāk dot principiālu piekrišanu, lai jau tagad, kamēr turpinās akcija pret ebrejiem, varētu sagatavot akciju pret poļiem, kas slimo ar tuberkulozi atklātā formā, un veikt visus drošības pasākumus.

Heil Hitler!

Greizers

&lt;rReihsstatha.ltera»76 Greizera 1942, gada 1. maija vēstule Himleram

Eksperimentus izdarīja «IG-Farben» kalpotājs!

Pierādījumu materiāli it īpaši rāda, ka šie medicīniskie eksperimenti ne vien tika izdarīti, lai izmēģinātu «FG» produkciju, bet ka tos arī izdarīja paša koncerna «IG» kalpotājs, kuru «IG» i/.mantoja, lai savus ražojumus izmēģinātu atsevišķās koncentrācijas nometnēs, kur šis kalpotājs darbojas vairāk nekā četrus padus. 1933. gada oktobrī Dr. Helmuts Feters iestājas SS organizācija. 1938. gada 17. februārī Feters stājas darbā «IG» Leverkū-zenas rūpnīcā. No 1941. gada līdz kara beigām Feters piedereja pie ieroču SS, vienlaikus būdams «IG» kalpotājs, un darbojās (Jrānienburgas, Dahavas, Osvencimas un Gūzenas-Mauthauzenas koncentrācijas nometnēs .. .

Kā izriet no pierādījumu materiala, «IG» no 1941. līdz 1945. gadam piesūtīja Feteram preparātus tajās koncentrācijas nometnes, kur viņš tai laikā dieneja. Feters pastāvīgi uzturēja sakarus ar «IG» Leverkūzenas rūpnīcu un bieži sniedza mutvārdu un rakstveida ziņojumus par saviem novērojumiem…

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla dokumentiem

No «IG-Farben» tirdzniecības pārstāvja par SS liauptšturmfīrcru

Dārgais Fetera kungs!

No Jūsu vēstules I rūpnīcai es redzu, ka turpmāk Jums būs plašas iespējas pie noteiktām indikācijām rūpīgi pārbaudīt mūsu sulfonamldu rindas preparātus, t. i., prontosila preparātus, ulirona preparātus, sulfapiridinu un eleidronu. Kā Jūs varat iedomāties, sulfonanūdu indikācijas lauks tagad kļuvis gandrīz nepārredzami plašs un attiecīgie materiāli sasnieguši tādu apjomu, ka man nav īsti iespējams piesūtīt Jums datus par visu interesanto sulfonamīdu terapijas nozarē. Tāpēc lūdzu Jus tomēr vispirms paziņot man, kādās nozarēs Jums liekas iespējams lietot mūsu sulfonamidus, lai es varētu likt sameklēt Jūsu vajadzībām vispiemērotākos materiālus un vispirms informēt Jus vispārējos vilcienos par pašreizējiem atzinumiem šai nozarē.

Lai mazliet atvieglotu Jums atbildi, norādu īsumā vispārējos vilcienos svarīgākās slimības, kurām atsevišķie preparāti inducēti: E 1 e i d г о n s: gonoreja, pneimonija, epidēmiskais meningīts,

stafilokoku infekcijas (abscesi, furunkuli, karbunkuli, osteo-mielīts utt.), urīnvadu infekcija ar Koli baktērijām. Sulfapiridlns: pneimonija, meningīts.

Tibatīns: streptokoku sepse, otogenais meningīts, šarlaka komplikācijas; spriežot pēc eksperimentiem un pirmajiem klīniskajiem rezultātiem, panākumi sagaidāmi ari pneimonijas ārstēšanā.

MP preparāti: lokāli un orāli, ārstējot brūces, kas inficētas vai kurām draud infekcija ar aerobiem vai anaerobiem izraisītājiem.

Uliroria preparāti: gonoreja, stafilokoku infekcijas, ulcus molle.

Prontosils: streptokoku infekcijas, sevišķi roze, urinvadu infekcija, vīrusu infekcijas (melnās bakas, trahoma utt.). «Prontosil so'.ublle» tāpat kā prontosils.

Liela daļa šo indikāciju droši vien nebūs piemērota Jūsu darbības sfērai. Tomēr atliks vēl pietiekami daudz iespēju izmēģināt preparātus. Ja Jūs man par to kādreiz gribētu sniegt tuvākas ziņas, mes varētu vienoties, kādās nozares izdarīt interesantus eksperimentus atsevišķo preparātu salīdzināšanai.

Patīkami dzirdēt, ka Jūsu jaunā darbības sfēra Jums patīk, un ceru, ka Jums radīsies arī plašas iespējas atsvaidzināt savas medicīniskās zināšanas un paplašināt tās ar jauniem .atzinumiem.

Ar vislabākajiem sveicieniem Heil Hitler!

No «IG-Farben» 1941. g. 14. IX vēstulēs SS hauptšturmfireram Dr. H. Feteram D ahavā

«Dr. Feters izmēģinās preparātu vispirms 20 gadījumos»

Piezīmes dokumentos par

1942. gada 19. novembra apspriedi ar Dr. Fetera kungu

1) Preparāts В 1034:

Manuskripts «Par izsitumu lifa ķīmisko terapiju», kurā ziņots par pieredzi ar В 1034, arvien vēl atrodas pic SS valsts ārsta adjutanta Dr. Gravica. Dr. Feters cer, ka drīzumā viņam būs izdevība aprunāties ar valsts ārstu un skart šo tematu. Tiek aizrādīts, ka darbi par izsitumu tīfu neesot vēlami, Taču, no otras puses, tādi darbi parādās, lieta vēl nav skaidra. Dr. Feters iesniedzis manuskripta kopiju. Gadījumā, ja darbu atļaus publicēt, Dr. Feters tomēr vēl pārstrādātu pirmās divas lappuses.

Dr. Fetera darbības sfērā atkal ir stipri daudz izsitumu tīfa gadījumu. Izmēģinājumi ar preparātu В 1034 turpinās pēc līdzšinējās shēmas. Izmēģinājumu materiālu pilnīgi pietiek.

2) Preparāts 3582:

Vienlaikus apspriests arī šis Hēhstas preparāts pret izsitumu tīfu.

Dr. Feters izmēģinās preparātu vispirms 20 gadījumos.

Izmēģināt preparātu pie dzīvniekiem pašlaik nav iespējams, tomēr «tas lai netraucē Dr. Fetera kungu turpināt darbu līdzšinējā garā un uzkrāt pieredzi»

liaye r» grupa W II

l.everkūzenā Dr. V/T Nr. 1184 1943. g. 23. decembrī

Nr. 326 1943. 15. XII Preparāts 3582 un rutenols

Ar interesi esam iepazinušies ar Dr. Fetera kunga konstatējumiem un vispirms esam uzdevuši nosūtīt viņam pieprasītās 250 simtgramu devas 3582-granulāta.

Attiecībā uz mūsu nostāju pret šiem konstatējumiem ir jāteic, ka 3582 ir ļoti polivalents nitroakridina preparāts. Hemoterapei-ti'ska iedarbība tam ir samērā plaša, taču tieši uz tuberkulozes baciļiem 3582 iedarbība n.av sevišķi efektīva. Tāpēc Dr. Fetera kunga konstatējumi izskaidrojami vai nu ar to, ka preparāts svētīgi iedarbojas uz tuberkulozes slimnieku sekundāru infekciju, vai ari ar to. ka iedarbība uz cilvēku tomēr ir citāda nekā eksperimentos noskaidrotā iedarbība uz dzīvniekiem. Attiecīgus eksperimentālus pētījumus ar dzīvniekiem mēs pašlaik izdarīt nevaram. Lai gan ziņojumus par preparātu hemoterapeitisko iedarbību uz tuberkulozi mēs vienmēr esam uzņēmuši ļoti atturīgi, tomēr tas lai netraucē Dr. Fetera kungu turpināt darbu līdzšinējā gara un uzkrāt pieredzi.

Akciju sabiedrība «IG-Rarbenindustrie» pašr. par. Dr. Bokmīls, pašr. par. pilnv. Dr. Vēbers

«Par visām lietām, nevajag uzsvērt, ka Dr. Feters ārstējis savus pacientus faktiski tikai tādēļ, lai noskaidrotu, kā cilvēki panes mūsu preparātus»

«Baver» grupa W II Dr. V/T/Nr. 610 1944. g. 20. jūnijā

Leverkuzenā

Nr. 154 1944. g. 31. V

Rutenols un preparāts 3582 Dr. Fetera publikācijā par plaušu tuberkulozi

Atbildot uz Jūsu vēstuli, pēc sazināšanās ar attiecīgajām laboratorijām gribam Jūs informēt, ka mēs pašreizējā brīdī vēl neapsveiktu pētījumā publicēšanu. Taču, tā kā profesors Hollera

kungs Vīnē un Dr. Gertners Tībīngenā ar savām publikācijām mūs nostādījuši notikuša fakta priekšā, mēs domājam, ka mums nav tiesības liegt Dr. Fetera kungam viņa darba publicēšanu, jo vairāk tāpēc, ka mēs saprotam, cik viņš ieinteresēts ari publikācijas ceļā gūt labumus no atzinības cienīgā darba un pūlēm, ko viņš veltījis mūsu preparātiem.

Toties mēs vēlētos, lai Dr. Fetera kungs saprastu, ka, ievērojot kara laika apstākļus, mēs par preparātu ķīmisko sastāvu un farmakoloģiju nevaram izpaust gandrīz neko. Dr. Fetera kungam tāpēc jāaprobežojas ar norādījumu, ka preparāts 3582 ir nitro-akridina preparāts, par kura ķīmisko uzbūvi tuvākas ziņas patlaban vēl nav pieejamas, ka pieļaujamā deva uz kilogramu peles dzīvsvara ir 0,5 g subkutāni un 1 g perorāli, ka truši panes intravenozi 20 mg uz 1 kg, ka preparāts farmukoloģiskās iedarbības ziņā ir ļoti līdzīgs tādiem preparātiem kā rivanols un, perorāli dots sunim vai kaķim, tiek izdalīts gandrīz vienīgi caur žulti, ka preparātam nav nekādu antipiretisku īpašību un ka hemoterapeitiskā ziņā tam ir gandrīz tāda pati polivalenta iedarbība kā rivanolam, kuru tas dažā ziņā tomēr vēl pārspēj. Sīkākas ziņas mums niav vēlamas. It īpaši nekādā ziņā nedrīkst norādīt, ka preparāts 3582 kā entozona sastāvdaļa jau ir pārdošanā, jo tas nozīmētu visos sīkumos izpaust preparāta ķīmisko sastāvu.

Par rutenolu derētu vienīgi norādīt, ka tas ir preparāta 3582 kombinācija ar kādu stipri iedarbīgu arsinskābi un ka hemote-rapeitiski tas dažā ziņā ir vēl efektīvāks par nitroakridina preparātu vienu pašu. Pārējās sīkākas ziņas, k,as sniegtas preparātam pievienotajā pavadrakstā, Dr. Feters var droši izmantot.

Ciktāl Jūs spej.at ietekmēt Dr. Fetera publikācijas teksta sīkāko redakciju, mēs lūdzam viņam aizrādīt, ka darba ievads mums neliekas piemērots. Ja Dr. Feters raksta, ka pie sava temata viņš nonācis, strādādams pie izsitumu tīfa jautājumiem, tad pret to nevar but nekādu iebildumu, taču nederētu ierādīt pārmērīgi plašu vietu nepanesamības parādībām, kas Dr. Feteram viņa temata izstrādāšanā taču nav sagādājušas nekādās grūtības, un, par visām lietām, nevajag uzsvērt, ka Dr. Feters ārstējis savus pacientus faktiski tikai tādēļ, lai noskaidrotu, kā cilvēki panes māsu preparātus.

Kas attiecas uz visu pārējo, tad esam pieņēmuši zināšanai, ka par specifiskajiem apstākļiem, kādos Dr. Fetera kungs pārbaudījis preparātus, uz ārieni nekas netiks izpausts un visa šī lieta tiks uzskatīta par konfidenciālu.

Akciju sabiedrība «IG-Farbenindustrie» pašr. par. Dr. Bokmīls pašr. par. pilnv. Dr. Vēbers

Mo Starptautiska Kara Tribunālā dokumentiemPar nometnes SS ārsta Dr. Fetera eksperimentiem ar preparātu Be 1034 izsitumu tīfa ārstēšanai un ar rutenolu tuberkoluzes ārstēšanai

… Kā jau teikts, Feters bija ļoti ieinteresēts rezultātos; varēja redzēt, ka par rezultātiem viņam ir ļoti liela interese. Pats viņš man teica, ka esot firmas «IG-Farbenindustrie» zinātniskais pārstāvis. Visus minētos preparātus bija izgatavojusi šī firma, un mēs tos saņēmām no SS lazaretes oriģināliesaiņojumā un ar firmas marku «Bayer, Leverkusen». Pēc Dr. Fetera pārcelšanas no Os-vencimas uz Mauthauzenu šos preparātus saskaņā ar viņa pavēli un pēc viņa norādījumiem turpināja lietot Osvencimā. Feters atbrauca no Mauthauzenas, lai pārbaudītu Osvencimā gūtos rezultātus. Tā ka mēs nekādus pozitīvus rezultātus nebijām panākuši, Feters bija mānāmi neapmierināts un teica, ka tuberkulozes ārstēšanā viņš Mauthauzenā esot guvis ļoti labus rezultātus.

Izvilkums no bijušā ieslodzītā Dr. Vladislava Fejkila ar zvērestu dotas liecības Starptautiskajam Kara Tribunālam. Fejkils bija ieslodzīts Osvencimā no 1940. g. 8. oktobra lidz 1945. g. 18. janvārim

«Vēlāk konstatēja, ka nāve iestājas drošāk, ja injekcijas izdara sirds apvidū»

Mani sauc Vladislavs Tondoss, esmu 46 gadus vecs, katolis, pēc tautības polis, Polijas pilsonis, pēc profesijas ārsts un dzīvoju Zakopanē, Hrumčovska ielā, Polijas Sarkanā Krusta sanatorijā.

Kā poļu politiskais ieslodzītais es biju Osvencimas koncentrācijas nometnē no 1941. gada 29. jūlija līdz 1944. gada 25. augustam. Mans numurs nometnē bija 18871. Mani apcietināja Zakopane, kur kopš 1932. gada strādāju kā ārsts tuberkulozes slimnieku sanatorijā «Odrodzenie». Osvencimas koncentrācijas nometne sakumā strādāju ieslodzīto slimnīcas barakā par sanitāru. Vēlāk man atļāva strādāt par ārstu. Sakarā ar savu praksi un profesionālo izglītību sāku vadīt tuberkulozes nodaļu, kas atradās

20. blokā.

Kad es tur 1941. gadā sāku strādāt, visus tuberkulozes slimniekus nonāvēja ar fenola injekcijām. Sākumā injekcijas izdarīja vēnās; vēlāk atklāja, ka nāve iestājas drošāk, ja injekcijas izdara sirds apvidū. Vācu ārsts izlēma, kuri slimnieki nonāvējami ar fenola injekcijām. Parasti tas bija Entress, kādu laiku Dr. Jungs, abi SS ārsti, daudzos gadījumos SS feldšeri, piemēram, Klērs, kas agrāk bija strādājis par kurpnieku. Pēc Dr. Entresa pavēles

1942. gada pirmajos trijos mēnešos apmēram 200 pacientu, kas slimoja ar tuberkulozi, tika izvietoti divās 20. bloka telpās. Viņu ārstēšanu vadīju es. Pēc kāda laika es ziņoju Entresam, ka slimniekiem klājas labāk un ir cerības viņus izārstēt, ja viņi saņems labāku uzturu. Entress atļāva izsniegt šiem slimniekiem divkāršas uzturdevas un atklāti tiem pastāstīja, ka viņš gribot kaut ko vairāk uzzināt par plaušu tuberkulozes ārstēšanu. Viņš izmēģināja pie šiem slimniekiem pneimotoraksu. Bez Dr. Entresa šo tuberkulozes slimnieku ārstēšanu pētīja vēl divi SS ārsti — Dr. Jegers un Dr. Feters. Tā tas ilga trīs mēnešus. Tad vienā nakti telpas lika atbrīvotas un slimnieki nogalināti ar fenola injekcijām. Nākamajā dienā, ierodoties darbā, redzēju, ka abas istabas ir tukšas. No 1942. gada marta līdz 1942. gada beigām tuberkulozes slimniekus bez žēlastības iznīcināja, nonāvējot vai nu ar fenolu, vai ar gāzi. 1943. gada pirmajos mēnešos SS ārsti oficiāli atļāva ārstēt tuberkulozes slimniekus. Sim nolūkam 20. blokā ierīkoja atsevišķas telpas.

1944. gada vasarā Entress pavēlēja man izstrādāt sīku ziņojumu par tuberkulozes slimnieku ārstēšanu ar rutenolu; viņš man teica, ka šis ziņojums domāts Feteram, kas tam atbraukšot pakaļ uz Osvencimu, jo viņš tai laikā jau bija atskaitīts no Osvencimas nometnes un dienēja citā nometnē.

Izpildīdams Entresa pavēli, es izstrādāju ļoti sīku ziņojumu. Feters atbrauca uz Osvencimu 1944. gada jūnijā vai jūlijā. Saskaņā ar saņemto pavēli es pats ierados pie viņa ar ziņojumu. Iepazinies ar ziņojumu, kurā es izklāstīju rutenola terapijas negatīvos rezultātus tuberkulozes ārstēšanā, viņš bija ļoti neapmierināts un izteicās, ka citās nometnēs (viņš neteica, kurās) ārstēšanai ar rutenolu esot bijuši labi panākumi, jo slimnieki pieņēmušies svarā par 20 mārciņām. Kad es Feteram jautāju, vai slimnieki citās nometnēs saņem īpašas pārtikas devas vai produktu sūtījumus, Feters atbildēja, ka šie slimnieki dabūjot parasto nometnes uzturu un nesaņemot nekādus sūtījumus. Es konstatēju, ka arī Osvencimā slimnieki, pie kuriem izmēģināja rutenolu, saņēma nometnes uzturu; daži dabūja pārtikas sūtījumus no savām ģimenēm. Dienējot Osvencimā, Feters laiku pa laikam aizbrauca; runāja, ka viņš apmeklējot firmu, kuras uzdevumā izmēģina jaunos preparātus. Slimniekiem vajadzīgo rutenolu es saņēmu no ieslodzīto slimnīcas barakas. Nezinu, kā to piegādāja slimnīcas barakai. Domāju, ka vairāk par to varētu pastāstīt profesors Dr. 01-brihls, jo viņš strādāja slimnīcas barakā. Ne Feters, ne Entress kā SS ārsti nesarunājās ar viņiem pakļautajiem ieslodzītajiem; vienīgi no tā, ka viņi tik ļoti interesējās par ārstēšanu ar rutenolu un citiem preparātiem, kas bija nepārbaudīti firmas «Вауег» ražojumi, mēs spriedām, ka eksperimenti ar cilvēkiem tiek izdarīti tādēļ, lai pārbaudītu firmas «Вауег» jauno ražojumu iedarbību. Tas izrietēja arī no Fetera izturēšanās, kad es viņam nodevu ziņojumu par rutenola terapijas rezultātiem. Prof. Hērleinu, Lau-tenšlēgeru, Dr. Martensu, Jūliusu Vēberu un Dr. Fūsgengeru es nepazīstu un nezinu, vai šīs personas kādreiz bijušas Osveri-cimā. Pēc Entresa pavēles tika rakstīta sīka slimības vēsture katram no 20 slimniekiem, pie kuriem izmēģināja rutenolu kā ārstniecības līdzekli pret tuberkulozi. Es diktēju šīs slimības vēstures savam ieslodzījuma biedram Volkovičam — neatceros viņa vārdu — advokātam no Varšavas. Viņš bija ļoti grūti slims, netika aizvests no Osvencimas ar transportu un pēc vāciešu bēgšanas palika nometnē. Viņš izņēma no slimnīcas reģistratūras slimības vēstures, kas attiecās uz 10 no tiem 20 slimniekiem, pie kuriem izmēģināja rutenolu. Profesors Olbrihts saņēma šīs piezīmes no Volkoviča un nodeva tas man. Te ir šie dokumenti. (Liecinieks iesniedz slimības vēstures - rokrakstā, atsevišķas lapas ar temperatūras un pulsa līknēm, kā arī sekcijas protokoliem mašīnrakstā, kuras attiecas uz ieslodzītajiem Leizoru Veinbiūmu, Miklaju Dundu, Benjamiņu Bērēsi, Izaku Atlasu, Mihaelu Aver-būhu, Antoniju Hanusku, Vitu Viruhovski, Antoniju Sušvalaku, Jozefu Pijtraku un Česlavu Lacni.) Ar zīmuli uzvilkts krusts slimības vēstures pirmajā lappusē nozīmē, ka slimnieks miris; tas pats skaidri izriet arī no Rīda slimības vēstures satura.

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla dokumentiem

īstos izsitumu tīfa slimniekus «atkarībā no SS ārsta garastavokļa nosūtīja uz gāzes kamerām»

Nākamās galvenās briesmas nometnē bija «atutošana», kā to saudzīgi dēvēja. Visa nometne, protams, bija utu un blusu pilna, un tika veikti plaši dezinfekcijas pasākumi. Nekādi rezultāti tomēr nebija manāmi, un savu «veļu» mēs vienmēr saņēmām at-

pakaļ gandrīz tikpat utainu. īstenībā «atutošana» bija domāta cīņai pret izsitumu tīta epidēmijām, kuras nometnē bija kļuvušas par īstu_ sodību.

Šādu akciju laikā katrs ieslodzītais tika izmeklēts, un tos, kas slikti izskatījās vai bija fiziski vārgi, atkarībā no ārsta garastāvokļa nosūtīja likvidēšanai uz gāzes kamerām. Viņus vienkārši aizveda uz «lazareti», no kurienes 40—50 procentus «evakuēja». 1942. gada jūlijā notika «atutošanas akcija», kas prasīja sevišķi daudz upuru. Šās «tīrīšanas» laikā vārgos, izsitumu tīfa slimniekus un tos, kas pēc izsitumu tīfa atradās karantīnā, visus bez izņēmuma nosūtīja uz Bžezinskiem77. To uzskatīja par visradikālāko metodi izsitumu tīfa apkarošanai. Sos gāzes kamerām nolemtos sūtīja nāvē sevišķi brutālā un necilvēciskā veidā. Slimnieki no ķirurģiskās nodaļas smagā stāvoklī, vēl ar pārsējumiem, un veselas procesijas novārgušu, drausmīgi izģinti ušu slimnieku, pat tie, kas jau saka atlabt, tika sakrauti smagajās mašīnās. Visi viņi bija kaili, un skats bija vairāk nekā baismīgs. Smagās mašīnas piebrauca pie bloka ieejas, un nelaimīgos upurus vienkārši savēla kravas kastēs vai arī sanitāri tos sakrāva (nereti es biju tādu traģisku transportu aculiecinieks). Bieži gadījās, ka nelielā kravas kastē sabaza simt cilvēku. Viņi visi skaidri zināja, kāds liktenis viņus gaida. Lielais vairums palika pilnīgi apātiski, bet citi, sevišķi slimnieki no ķirurģiskas nodaļas ar asiņojošām vaļējām brūcēm un drausmīgam rētām, izmisīgi trakoja. Ap mašīnām kā ārprātīgi skraidīja esesieši un trieca atpakaļ kliedzošos cilvēkus, kas mēģināja izrāpties. Ikreiz bija neizturami grūti, kad vajadzēja stiept draugus uz mašīnām. Lielākā daļa mierīgi atvadījās no mums, taču nekad tic neaizmirsa mums atgādināt: «Neaizmirstiet atriebt.» Šādos apstākļos cilvēku sirdis pārvērtās akmeņos. Iedomājieties, ka vienā nodaļā kāds ieslodzītais nogalināja savu miesīgo brāli, lai tam aiztaupītu drausmīgo braucienu šai smagajā mašīnā.

No Nirnbergas Starptautiska Kara Tribunālā dokumentiem par apstākļiem Osaencimas koncentrācijas nometnē

BIOLOĢISKIE EKSPERIMENTI AR CILVĒKIEM

SS noteica nometnēs izdarāmo bioloģisko eksperimentu programu

…Atliek minēt vēl pēdējo punktu SS kontrolē pār koncentrācijas nometnēm. SS noteica programu, pēc kuras nometnēs izdarīja bioloģiskus eksperimentus ar cilvēciskām būtnēm. Vēl pirms dažām dienām cits kara tribunāls notiesājis dažus no tiem, kas piedalījušies eksperimentos Dahavā.

Priekšsēdētājs: Vai jūsu nule nolasītais dokuments nav datēts?

Majors Fars: Angļu tulkojumā tas nav parādījies. Oriģināldokumentā tas apzīmēts kā 1943. gada aprīļa uzruna. Vēlāk šās prāvas gaitā mēs iesniegsim pierādījumus par šo eksperimentu pro-gramas detaļām. Neesmu domājis aplūkot šos eksperimentus kā tādus. Es vienīgi parādīšu, ka tie notika pēc SS priekšrakstiem un ka SS piederēja svarīga loma to sekmīgā realizēšanā.

Programas realizēšana, acim redzot, sākās ar to, ka Dr. Zigmunds Rašers lūdza Himleram atļauju izmantot eksperimentiem ar cilvēkiem koncentrācijas nometņu ieslodzītos; eksperimentiem bija jānotiek sakarā ar pētījumiem, ko viņš veica kara gaisa spēku uzdevumā. Es atsaucos uz mūsu dokumentu 1802-PS, fotokopiju no 1941. gada 15. maija vēstules SS reihsfireram ar parakstu «Z. Rašers». Iesniedzu to kā pierādījumu ASV-454.

Citēju tulkojuma otro rindkopu — vēstules ceturto rindkopu. Es citēju:

«Pašlaik esmu komandēts uz Minheni VII rajona gaisa kara spēku pavēlniecības rīcībā un piedalos ārstu kvalifikācijas celšanas kursos. Sājos kursos, kur — sakarā ar angļu iznīcinātāju mazliet lielāko maksimālo augstumu — ļoti liela vieta bija ierādīta augstlidojumu pēlnicciuai, ar lielu nožēlu tika atzīmēts, ka pie mums, diemžēl, vēl neesot iespējams izdarīt eksperimentus ar cilvēkiem, jo šie eksperimenti ir ļoti bīstami un neviens tiem labprātīgi nepieteiksies. Tāpēc es nopietni izvirzu jaulajumu: vai nav iespējams, ka ,1us dotu šādiem eksperimentiem divus tris profesionālus noziedzniekus? Eksperimentus izdara «Kara gaisa spēku augstlidojumu pētniecības eksperimentālā laboratorija» Minhenē. Eksperimenti, kuros izmēģinājuma personas, protams, var nomirt, notiktu ar manu līdzdalību. Augstlidojumu pētniecībai tie ir ārkārtīgi svarīgi, un tos nevar, kā līdz šim mēģināts, izdarīt ar pērtiķiem, jo pērtiķis eksperimentā dod pavisam citādus rezultātus. Esmu pilnīgi konfidenciāli aprunājies šajā virzienā ar kara gaisa flotes ārsta pārstāvi, kas šos eksperimentus vada, un ari viņš uzskata, ka attiecīgās problēmas atrisināmas, vienīgi eksperimentējot ar cilvēkiem. (Par izmēģinājumu materiālu var izmantot arī vājprātīgos.)»

SS tūliņ atbildēja Dr. Rašeram, ka viņš drīkst savos eksperimentos izmantot koncentrācijas nometņu ieslodzītos.

Norādu uz mūsu dokumentu 1582-PS, 1941. gada 22. maija vēstuli Dr. Rašeram; vēstulei ir SS reihsfīrera personīgā štāba spiedogs, un tā parakstīta ar iniciāļiem «K. Br.»; tie ir šturmban-fīrera K. Branta iniciāļi. Iesniedzu šo vēstuli kā pierādījumu ASV-462. Citēju šīs vēstules pirmās divas rindkopas:

«Ļoti cienītais Dr. Rašera kungs! īsi pirms savas aizlidošanas uz Oslo SS reihsfīrers man uzdeva daļēji atbildēt uz Jūsu 1941. gada 15. maija vēstuli. Varu Jums paziņot, ka ieslodzītie augstlidojumu pētniecības vajadzībām, protams, labprāt tiek nodoti Jūsu rīcībā. Par SS reihsfīrera piekrišanu esmu informējis drošības policijas priekšnieku un lūdzis uzdot attiecīgajam darbiniekam stāties sakaros ar Jums.»

Augstlidojumu eksperimentus Dr. Rašers izdarīja, un 1942. gada maijā ģenerālfeldmaršals Milhs78 kara gaisa spēku vārdā pateicās SS par palīdzību eksperimentu sarīkošanā.

Atsaucos uz mūsu dokumentu 343-PS dokumentu grāmatas pirmajā sējumā. Iesniedzu kā pierādījumu ASV-463 SS ober-grupenfīreram Volfam73 adresētās 1942. gada 20. maija vēstules oriģinālu ar parakstu «E. Milhs». Sājā vēstulē, tulkojuma 2. lappuse un vācu oriģināla 1. lappusē, teikts:

«Mīļo Volfiņ! Sakarā ar Jūsu 12. maija telegramu mūsu sanitārais inspektors man ziņo, ka SS un kara aviācijas izdarītie augstlidojumu eksperimenti Dahavā esot pabeigti. Neesot praktiskas vajadzības šos eksperimentus turpināt. Toties esot svarīgi izdarīt cita veida eksperimentus jautājumā par glābšanu atklātā jūrā, — un tie sagatavoti tiešā kontaktā ar attiecīgajām instancēm; tos izdarīt uzdots štāba virsārstam Veicam, un štāba ārsts Rašers līdz turpmākajam piekoman-dēts arī šiem eksperimentiem, neatbrīvojot viņu no viņa pienākumiem kara gaisa spēku sanitārajā dienestā. Grozīt šo pasākumu neesot nepieciešams, uzdevumu paplašināšana patlaban neesot neatliekama.

Šiem pārdzesēšanas eksperimentiem barokamera80 neesot vajadzīga; tā ļoti nepieciešama citur, un tāpēc Dahavā to ilgāk atstāt nevar.

Izsaku SS par tālejošo palīdzību kara gaisa spēku virspavēlnieka sevišķo pateicību.»

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes stenogramas

pārdzesēšanas eksperiments. Pāreja uz šļaugano paralīzi

Eksperimenti Dahavas koncentrācijas nometne — vērtīga palīdzība vācu aviācijas medicīnas pētniecības darbā

1942. g. 10. oktobrī

Ļoti cienījamais SS reihsfīrera kungs!

Vācu aviācijas medicīnas pētniecības darbinieku vārdā padevīgi pateicos par lielo palīdzību un interesi, kas veltīta eksperimentiem Dahavā; šie eksperimenti mums ir ļoti vērtīgs un svarīgs papildinājums.

Fakts, ka dzīvs organisms vispār kādu laiku spēj panest tik lielu skābekļa trūkumu, ir ļoti stimulējošs tālākiem pētījumiem.

Secinājumus attiecībā uz praksi lēkšanā ar izpletņiem pagaidām gan vēl nevar izdarīt, jo nav ņemts vērā cits ļoti būtisks faktors, proti, aukstums; tas ir liels papildnoslogojums visam organismam un dzīvības procesu norisei tajā, tāpēc jādomā, ka praksē rezultāti būs daudz nelabvēlīgāki nekā šajos eksperimen-

tos. Papildu pētījumi, kas tagad nepieciešami, ir jau sākušies; pa daļai tos varēs pabeigt tikai tad, kad būs uzcelts valsts aviācijas ministrijas jaunais aviācijas medicīnas pētniecības institūts Tempelhofā, kura barokamera būs apgādāta ar visām aukstuma terlcem un bez tam nodrošinās tādu gaisa spiedienu, kāds pastāv -30 km augstumā.

Citā virzienā pārdzesēšanas eksperimenti pašlaik vēl notiek O-ahava.

Ja šiem darbiem ari turpmāk būs vajadzīgs Jūsu laipnais atbalsts, es lūdzu Jūsu at|auju ar štāba ārsta Dr. Rašera starpniecību no jauna griezties pie Jums.

Heil Hitler!

pašr. par. prot. Dr. Hipke

Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla dokuments

«Tādus ļaudis, kas vel šodien noraida šādus eksperimentus ar cilvēkiem, es uzskatu par valsts nodevējiem»

SS reihsfīrers Nr. 1397/42

Galvenajā mītne 1942. g. 24. oktobri Dr. Zigmundam Rašeram Minhenē Trogera ielā 56

Slepens valsts dokuments 3 eksemplāros

2. eksemplārs

Mīļo Rašer!

Apstiprinu Jūsu 9. X vēstuļu un abu Jūsu 1942. g. 16. X rakstu saņemšanu.

Jūsu ziņojumu par atdzesēšanas eksperimentiem ar cilvēkiem izlasīju ar lielu interesi. SS oberšturmbanfireram Zīversam81 jāsagādā Jums iespēja tos likt lietā mums tuvu stāvošos institūtos.

Tādus ļaudis, kas vēl šodien noraida šādus eksperimentus ar cilvēkiem un uzskata par labāku pieļaut, ka drosmīgie vācu karavīri mirst no šādas pārdzesēšanas sekām, es uzskatu par valsts nodevējiem un nekautrēšos minēt šo kungu vārdus attiecīgajiem orgāniem. Pilnvaroju Jūs par šo manu uzskatu informēt attiecīgās instances.

Uz mutvārdu ziņojumu lūgšu Jūs ierasties novembrī, jo, diemžēl, lai cik ļoti es par šo lietu interesējos, agrāk ar to nodarboties nevarēšu.

SS obergrupenfīrers Volts vēlreiz stāsies kontaktā ar ģenerāl-feldmaršalu Milhu. Jums ir tiesības, izņemot ārstus, par savu

darbu informēt tikai ģenerālfeldmaršaju Milhu un, protams, reihs-maršalu [29] , ja viņam atliks laiks.

Lai sasildītu jūrā avāriju cietušos, kas uzņemti laivās vai nelielos kuģos, kur nav iespējas šos pardzesētos cilvēkus likt karstā vannā, pats labākais līdzeklis, manuprāt, ir segas, kuru oderē iešūtas siltumpaketes vai kaut kas tamlīdzīgs. Domāju,ka jums zināmas šīs siltumpaketes, kas ir arī mums SS karaspēkā un ko loti plaši izmanto krievi. Tās sastāv no kādas masas, kas, nākot saskarē ar ūdeni, rada 70 līdz 80° siltumu un saglabā to stundām ilgi.

Mani ļoti interesē eksperimenti ar animālo siltumu. Es personīgi domāju, ka šie eksperimenti varbūt dos sevišķi labus un drošus panākumus. Protams, varbūt es maldos.

Turiet mani arī turpmāk lietas kursā par eksperimentiem. Novembrī jau mēs tiksimies.

Heil Hitler!

Jūsu

pašr. par. H. Himlers

2) SS obergrupenfīreram Volfam

nosūtīta kopija ar lūgumu pieņemt to zināšanai. Ziņojumu es pievienoju ar lūgumu iepazīties un atsūtīt to atpakaļ, jo SS reihs-fīrers vēlas, lai Minhenē viņam materiālus no jauna iesniedz.

Uzdevumā

Brants

SS oberšturrnbanfīrers Nirnbergas Starptautiska Ķara Tribunāla dokuments

«Izmēģinājuma persona neizbēgami nomira»

Pabeidzis savus augstlidojumu eksperimentus, Dr. Rašers sāka eksperimentālā ceļā pētīt metodes liela aukstumā bijušu personu sasildīšanai. Atsaucoties uz mušu dokumentu 1618-PS; tas ir ziņojums par vel nepabeigtajiem pārdzesēšanas eksperimentiem, kas Dahava bija sākušies 1942. gada 15. augustā. So ziņojumu parakstījis Dr. Rašers, un es to iesniedzu kā pierādījumu ASV-464. Nolasīšu tikai dažus šā ziņojuma teikumus, sākot ar pirmo rindkopu:

«Eksperimentu kārtība: izmēģinājuma personas pilnā lidotāja ietērpā, ziemas vai vasaras virsvalkā un lidotāja cepurē, lika iegremdētas ūdenī, gumijas vai korķa glābšanas josta neļāva tām nogrimt. Ūdens temperatūra šajos eksperimentos bija starp 2,5 un 12° siltuma. Vienā eksperimentu sērijā pakausis un smadzeņu stumbrs bija ārpus ūdens, bet citā eksperimentu sērijā skausts (smadzeņu stumbrs) un smadzeņu pakauša daļa atradās ūdenī.

Elektriskos pārdzesējuma mērījumos vēderā tika konstatēta 26,4° un laisnā zarnā 26,5° temperatūra. Nave iestājās vienīgi tajos gadījumos, kad pārdzesēts tika arī smadzeņu stumbrs un smadzeņu pakauša daļa. Pēc šādiem nāves gadījumiem izdarot sekciju, galvaskausa vienmēr atrada lielāku daudzumu brīvu asiņu, līdz puslitram. Sirdī ikreiz bija vērojams smags labā kambara paplašinājums. Tiklīdz pardzesējums šādos eksperimentos sasniedza 28°, nekādi glābšanas mēģinājumi nelīdzēja un izmēģinājuma persona neizbēgami nomira.»

Pāreju uz ziņojuma pēdējo rindkopu:

«Mēģinājumos glābt pārdzesētos izrādījās, ka straujai sasildīšanai jebkurā gadījumā dodama priekšroka salīdzinājumā ar lēnu sasildīšanu, jo pec izcelšanas no aukstā ūdens miesas temperatūra strauji krītas. Es domāju, ka tāpēc nav nozīmes izdarīt eksperimentus pārdzesēto glābšanai ar animālo siltumu. Sasildīšana ar animālo siltumu — dzīvnieka vai sievietes miesu — būtu pārāk gausa.»

Lai gan Rašers pagaidām uzskatīja, ka sasildīšana ar sievietes miesu būtu pārāk gausa, tomēr viņam bija iespēja izdarīt šādus eksperimentus.

No Nitnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes stenogramas

«SS reihsfīrera pavēlētajiem pārdzesēto sasildīšanas eksperimentiem ar animālo siltumu man no Rāvensbrikas sieviešu koncentrācijas nometnes tika piegādātas četras sievietes»

Slepeni

A. U z d e v u m s.

Jāizpētī, vai pārdzesētu cilvēku sasildīšana ar animālo siltumu, t. ī., ar dzīvnieku vai cilvēku siltumu, ir tikpat laba vai pat labāka par sasildīšanu ar fizikāliem līdzekļiem vai medikamentiem.

B. Eksperimentu kārtība.

Izmēģinājuma personas kā parasti — apģērbtas vai neapģērbtas — tika atdzesētas aukstā ūdenī ar dažādu temperatūru (starp 4 un 9°). Visos gadījumos izmēģinājuma personu temperatūra tika mērīta termoelektriski taisnajā zarnā. Atdzesēšana līdz zemai temperatūrai notika parastajā laikā, kas svārstījās atkarībā no izmēģinājuma personu vispārējā fiziskā stāvokļa un ūdens temperatūras. Izmēģinājuma personas tika izceltas no ūdens, kad temperatūra taisnajā zarnā sasniedza 30". Pastāvot šādai temperatūrai, izmēģinājuma personas vienmēr bija nesamaņā. Astoņos gadījumos izmēģinājuma personas tika noguldītas platā gultā starp divām kailām sievietēm. Sievietēm bija iespējami ciešāk jāpiekļaujas atdzesētajam cilvēkam. Pēc tam visas trīs personas tika apsegtas ar segām. Netika mēģināts sasildīšanu paatrinat ar sildlampas vai medikamentu palīdzību.

C. Rezultāti.

1. Mērījot izmēģinājumā personu temperatūru, vienmēr dūrās acis, ka pēc to izcelšanas no ūdens temperatūra kritās vēl līdz 3 grādiem (sk. 1. līkni), t. i., stiprāk, nekā novērots pie jebkura cita sasildīšanas paņēmiena. Varēja konstatēt, ka samaņa tiek atgūta agrāk, t. i., pie zemākas temperatūras nekā pie pārējiem sasildīšanas paņēmieniem. Reiz atguvušas samaņu, izmēģinājuma personas to vairs nezaudēja, bet ļoti ātri aptvēra situāciju un cieši piekļāvās kailajām sieviešu miesām.

Miesas temperatūra pēc tam cēlās apmēram tikpat ātri kā izmēģinājumā personām, kas tika sasildītas ar ietīšanu segās (sk. 2. līkni). Izņēmums bija ar četrām izmēģinājuma personām, kas starp 30 un 32° temperatūru kopojās. 5īm izmēģinājuma personām pēc kopošanās sākās ļoti strauja temperatūras celšanas, kas salīdzināma ar sasildīšanos karstā vannā (sk. 2. un 3. līkni).

2. Cits eksperiments bija pārdzesētu cilvēku sasildīšana ar vienu sievieti. Te ikreiz bija vērojama daudz straujāka sasildīšanas nekā ar divām sievietēm. Manuprāt, tas izskaidrojams ar to, ka, izmantojot sasildīšanai vienu sievieti, atkrīt iekšejie kavējumi un sieviete daudz ciešāk piekļaujas pārdzesētajam (sk. 4. līkni). Ari pilna samaņa te tika atgūta uzkrītoši ātri, tikai viena izmēģinājuma persona pie samaņas vairs nenāca un bija konstatējama vienīgi neliela sasilšana. Ar smadzeņu asiņošanas pazīmēm, ko apstiprināja vēlākā sekcija, ši izmēģinājuma persona nomira.

D. Kopsavilkums.

Stipri atdzesētu personu sasildīšanas eksperimenti rādījuši, ka sasildīšana ar animālo siltumu rit ļoti gausi. Vienīgi tad, ja fiziskais stāvoklis ļāva izmēģinājuma personām kopoties, tās sasildījās uzkrītoši ātri un tikpat uzkrītoši ātri tām atgriežas pilnīga fiziskā labsajūta. Tā kā, ķermenim pārāk ilgi paliekot zemā temperatūrā, draud centrālas dabas bojājumi, sasildīšanai jāizmanto tā metode, kas nodrošina bīstamo zemo temperatūru visstraujāko pārvarēšanu. Kā liecina pieredze, šī metode ir masīva siltuma pievadīšana karstā vannā.

Stipri atdzesētu cilvēku sasildīšana ar cilvēka vai dzīvnieka siltumu tātad ieteicama vienīgi tādos gadījumos, kad citi sasildīšanas paņēmieni nav pieejami vai kad runa ir par vārgiem indivīdiem, kas masīvu siltuma pievadīšanu varbūt labi nepanes. Kā piemēru es te domāju atdzesētus mazus bērnus, kas vislabāk sasildāmi pie mātes miesas ar termofora palīdzību.

Dr. Z. Rašers,

SS hauptšturmfīrers

Dahavā 1943. g. 12. februārī

A'o Dr. Z. Rašera vēstules

Pardzesešunus eksperiments ledaina ūdeni. Prof. Holcleners, SS haupl-šturmjirers Dr. Rašers

«Osvencima šādai eksperimentu sērijai visādā ziņa ir labāk piemērota nekā Dahava»

Dr. med. Z Rašers Minhcnē 1943. g. 17. februāri

SS hauptšturmfīrers

SS reihsflreram un vācu policijas priekšniekam Heinriham Himlera kungam Berlīnē SW 11 Prinča Albrehta ielā 8

Ļoti cienījamo reihsfīrer!

Pielikumā es iesniedzu īsi rezumētus rezultātus, kas gūti eksperimentos atdzesētu cilvēku sasildīšana ar animālo siltumu.

Mana pašreizējā darba nolūks ir pierādīt, eksperimentējot ar cilvēkiem, ka sausā aukstuma atdzesētos cilvēkus tikpat ātri var sasildīt kā aukstā ūdeni atdzesētos. SS valsts ārsts SS grupen-fīrers Dr. Grāvies šo iespēju gan stipri apšaubīja un domaja, ka man tas esot vispirms japierada ar 100 eksperimentiem. Līdz šim esmu apmēram 30 cilvēkus neapģērbtus zem klajas debess 9—14 stundu laikā atdzesējis līdz 27—29° C. Pēc laika, kas atbilst

vienai stundai transporta, esmu izmēģinājuma personas ielicis karstā vannā. Līdz šim ikreiz, kaut gan rokas un kājas daļēji bija nosalušas baltas, pacients ne velak kā pēc stundas bija pilnīgi sasildījies. Dažām izmēģinājuma personām dienu pēc eksperimenta bija vērojams neliels sagurums un maza temperatūras paaugstināšanās. Man vel nav gadījies novērot, ka šī ārkārtīgi straujā sasildīšana būtu beigusies ar nāvi. Izmēģināt sasildīšanu pirtī, kā Jūs, ļoti cienījamo reihsfīrer, bijāt pavēlējis, man vēl nav bijis iespējams, jo decembrī un janvārī laiks bija pārāk silts, lai izdarītu eksperimentus zem klajas debess, bet pašlaik nometnē ir karantīna tīfa del, un tāpēc es nedrīkstu nogādāt izmēģinājuma personas SS pirtī. (Esmu vairākkārt potēts un tāpēc, nevērojot tīfu nometnē, pats turpinu nometnē eksperimentus.) Visvienkāršāk būtu, ja es pēc pārcelšanas uz ieroču SS kopā ar Nefu aizbrauktu uz Osvencimu un tur, sarīkojot lielu eksperimentu sēriju, īsā laikā noskaidrotu jautājumu par sauszemē apsaldēto cilvēku sasildīšanu. Osvencima šādai eksperimentu sērijai visādā ziņa ir labāk piemērota nekā Dahava, jo Osvencimā ir aukstāks un nometnes teritorija tik liela, ka eksperimentiem tiks pievērsts mazāk uzmanības (izmēģinājuma personas brēc, kad viņām stipri salst).

Ja jūs, ļoti cienījamo reihsfīrer, piekrītat šo sauszemes karaspēkam svarīgo eksperimentu steidzamai sarīkošanai Osvencimā (vai Ļubļinā, vai kādā cita nometnē Austrumos), tad_ padevīgi lūdzu drīzumā dot man attiecīgu pavēli, lai būtu iespējams vēl izmantot pēdējo ziemas aukstumu.

Ar padevīgu sveicienu un patiesu pateicību.

Heil Hitler!

Vienmēr Jums uzticīgais-Z. Rašers

Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla dokuments

Lai Rašers varētu savus eksperimentus turpināt, Himlcrs gādāja par viņa pārcelšanu uz ieroču SS

… Kā pierādījumu iesniedzu vēstuli, kas figurē ka mušu dokuments 1617-PS. Tā ir SS reihsfīrera 1942. gada novembra vēstule viņa «mīļajam biedram Milham». Es iesniedzu to kā pierādījumu AŠV-466. Tagad nolasīšu šās vēstules, mūsu dokumenta 1617-PS, pirmās divas rindkopas.

«Mīļo biedri Milh! Jūs atcerēsieties, ka es caur SS ober-grupenfīreru Volfu sevišķi liku Jums pie sirds veicināt darbu, ko strādā kāds SS-fīrers Dr. Rašers, kara gaisa spēku rezervistu ārsts.

Sos darbus, kuru nolūks ir noskaidrot, kā cilvēka organisms

reaģē lielā augstumā, kādas ir cilvēka ķermeņa atdzesēšanas parādības, tam ilgāku laiku uzturoties auksta ūdenī, kā ari citas tamlīdzīgas, tieši kara gaisa spēkiem vitāli svarīgas problēmas, pie mums var veikt sevišķi efektīvi tāpēc, ka es personīgi esmu uzņēmies atbildību piegādāt šiem eksperimentiem koncentrācijas nometņu ieslodzītos — asociālus elementus un noziedzniekus, kas pelnījuši nāvi.»

Nākamās četras rindkopas izlaidīšu; Himlers tajās raksta par grūtībām, kas saistītas ar šādu eksperimentu sarīkošanu tāpēc, ka pret tiem iebilst kristīgo mediķu aprindas. Pareju uz tulkojuma pirmās lappuses pēdējo rindkopu. Tā ir vēstules septītā rindkopa:

«Lūdzu Jūs atbrīvot štāba ārstu Dr. Rašeru no kara gaisa spēkiem un nodot viņu mana rīcībā ieskaitīšanai ieroču SS rindās. Tad es, viens pats uzņemoties atbildību, likšu izdarīt visus eksperimentus šajā nozarē un rezultātus, kas mums SS karaspēkam noder tikai daļēji — apsaldēšanas gadījumos Austrumos, — visā pilnībā nodošu kara aviācijai izmantošanai. Te es gan ierosinu, lai Jūs ar Volfu vienotos par kādu ārstu, kam nebutu kristīgo aizspriedumu un kas tai pašā laikā būtu godājams zinātnieks bez tieksmēm uz plaģiātu, tā ka viņu varētu iepazīstināt ar rezultātiem. Taču šim arstam jābīit ari tādam, lai noteicošās instances viņu uzklausītu, tā ka uzkrāto pieredzi patiešām ievērotu. Es domāju, ka šis atrisinājums — ieskaitīt Dr. Rašeru SS rindas, lai viņš varētu izdarīt eksperimentus uz manu atbildību un manā uzdevumā — ir pats labākais ceļš.»

No Nimbergas Starptautiskā Ķara Tribunāla sēdes stenogramas

Rašera eksperimenti nebūt nebija vienīgie, par kuriem interesējās SS

Nemaz nemēģināšu aplūkot eksperimentu programu pilnā apjomā, bel došu tikai vēl vienu šādas SS darbības piemēru. Atsaucos uz mušu dokumentu L 103, SS un policijas valsts arsta pārvaldes galvenā higiēnista 1944. gada 12. septembra ziņojumu. Iesniedzu to kā pierādījumu ASV-467. Gribētu piebilst, ka SS un policijas valsts ārsta pārvalde ietilpst personīgā štāba [30] nodaļā, kā tas redzams shēmas otrajā kvadrātā pa labi uz līnijas, kas ved lejup no personīgā štāba.

Nolasīšu dažas šā ziņojuma rindkopas. Tas ir SS un policijas valsts arsta pārvaldes galvenā higiēnista ziņojums, ko parakstījis SS oberfirers Dr. Mrugovskis. Runa ir par eksperimentiem ar saindētām lodēm. Pirmajā rindkopā teikts:

«1944. gada 11. septembri, klātesot SS šturmbanīīreram Dr. Dingam, Dr. Vidmaņa kungam un man, tika izdarīti eksperimenti ar akonitina nitrāta lodēm, pie kam izmantoja piecus uz nāvi notiesātos. Runa bija par 7,65 mm kalibra lodēm, kas bija pildītas ar indi kristāliskā lormā. Katrai no guļus esošajām izmēģinājuma personām iešāva lodi kreisajā gurna. Divām personām lode izgāja cauri gurnam. Tām arī vēlāk nebija konstatējama indes iedarbība. Sīs abas izmēģinājuma personas tātad atkrita.»

Izlaižu nākamās rindkopas un pāreju uz ziņojuma trešo rindkopu:

«Trīs notiesātie reaģēja pārsteidzoši vienādi. Sākumā nekas sevišķs nebija vērojams. Pēc 20 līdz 25 minūtēm sākās moto-risks nemiers un viegla siekalošana. Abas šis parādības pēc tam atkal aprima. Pēc 40 līdz 44 minūtēm sākās stipra sieka-lošana. Saindētie bieži rija siekalas, vēlāk siekalošana kļuva tik stipra, ka rīšana vairs nelīdzēja. No mutes tecēja putainas siekalas. Pēc tam sākās Tīstīšanās un vemšana.»

Nākamajās trijās rindkopās vēsi zinātniska stilā aprakstīta mirstošo cilvēku reaģēšana. Apraksts turpinās, un es citēšu pēdējas divas rindkopas, tā ir pēdējā rindkopa tulkojuma 1. lappusē, ziņojuma sestā rindkopa.

«Vienlaikus pastāvēja stiprs vemšanas kairinājums. Viens no saindētajiem veltīgi mēģināja vemt. Lai to panāktu, viņš četrus rokas pirkstus iebāza dziļi mutē. Vemšana tomēr neiestājās. Seja viņam bija piesarkusi.

Pārējam divām izmēģinājuma personām seja jau drīz kļuva bāla. Citas parādības bija tādas pašas. Motoriskais nemiers vēlāk tik ļoti pieauga, ka viņi saslējās, atkal sabruka, valbīja acis, bezjēdzīgi kustināja plaukstas un rokas. Beidzot nemiers aprima, redzokļi maksimāli paplašinājās, un notiesātie gulēja nekustīgi. Vienam no viņiem novēroja košanas muskuļu krampjus un urinēšanu. Nāve iestājās 121., 123. un 129. minūtē pēc šāviena.

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes stenogramas

Valsts finansu ministrija82 atbalstīja SS eksperimentu programu

Fakts, ka SS ārsti izdarīja šādus eksperimentus, nebija nejaušība. Tas pilnīgi saskanēja ar viņu pasaules uzskatu un rasistisko filozofiju, kura, runājot Himlera" vārdiem, cilvēkus uzskatīja par utīm un atkritumiem. Taču stimulējošais faktors bija tas, ka vienīgi SS varēja piegādāt vajadzīgo cilvēku materiālu. Un šo materiālu SS piegādāja caur galveno administratīvi saimniecisko pārvaldi. Es atsaucos uz mūsu dokumentu 1751-PS — galvenās

administratīvi saimnieciskās pārvaldes D grupas priekšnieka 1944. gada 12. maija vēstuli. Es citēju šo vēstuli kā pierādījumu ASV-468. Та ir oriģināldokumenta beidzamā lappuse. Es citēju; «īpaši jānorāda, ka ikvienā gadījumā pirrns ieslodzīto piegādāšanas eksperimentu vajadzībām šeit jāsaņem atļauja.

Pie tam jānorada ieslodzīto skaits, ieslodzījuma veids un āriskiem ieslodzītajiem precīzi personības dati, Valsts galvenās drošības pārvaldes dokumentu zīme un iemesls ieslodzījumam koncentrācijas nometnē.

Ar šo kategoriski aizliedzu piegādāt ieslodzītos eksperimentu vajadzībām, ja nav saņemta atļauja.»

Valsts finansu ministrija, kas spēja dot attiecīgus līdzekļus, bija ar mieru atbalstīt SS izmēģinājumu progranm. Kā pierādījumu iesniedzu saraksti starp valsts finansu ministriju, valsts pētniecības padomi un SS un policijas valsts ārstu. Mēs to atrodam dokumentā D02-PS, pierādījums ASV-469.

Notika apspriede starp valsts ārstu un Menceli, vēstules oriģināla autoru, un 1943. gada 25. martā Mencelis aizrakstīja valsts finansu ministram vēstuli, kas atrodama tulkojuma 1. lappusē. Tā ir valsts pētniecības padomes prezidenta, administratīvās padomes vadītāja 1943. gada 25. marta vēstulē valsts finansu ministram. Vēstule sākas šādi:

«Attiecībā uz Jūsu 19. decembra rakstu,» — seko šā raksta reģistrācijas zīmes — «uz kuru es Jums 19. februārī atbildēju ar pagaidu paziņojumu, noslēgumā es ieņemu šādu viedokli: «SS un policijas valsts ārsts personīgā sarunā ar mani norādījis, ka viņa pieprasītie budžeta līdzekļi būtiski skar ieroču SS tīri militāro sektoru. Ja neliela to daļa domāta zinātniskās pētniecības darba iespēju paplašināšanai, tad runa te ir vienīgi par tādam lietam, kas veicamas tikai ar ieroču SS rīcība esošo materiālu (ieslodzītajiem) un ko tāpēc nevar uzņemties neviena cita pētniecības iestāde. Tāpēc es no valsts pētniecības padomes puses nekādā ziņa nevaru iebilst pret SS un policijas valsts ārsta prasīto budžeta līdzekļu summu.»»

Vēstule parakstīta: «Mencelis, ministeriāldirektors».

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes stenogramas

«Eksperimenti ikreiz aptvēra 100 upuru»

«No daudziem ieslodzītajiem, kaut arī tie atteicās, ņerna asinis pārliešanai vācu karavīriem. Ja ieslodzītais šādai asins noņemšanai pretojās, vācu ārsts S. vai sanitārs F. spītīgo donoru tā piekāva, ka nelaimīgais bija jāaiznes uz nestuvēm. Tas turpinājās tik ilgi, kamēr ieslodzītais piekrita asins noņemšanai.» (52)

«Birkenavā vācieši savāca daudz mazgadīgu un pieaugušu dvīņu, kuriem noņēma asinis Vasermaņu reakcijai, iedzimtu kaišu

konstatēšanai un asins grupu pētīšanai. Vācieši izdarīja ieslodzītajiem dažā-das operācijās, piemēram, viņi patvaļīgi izdarīja Leriša operāciju.

1942. gada sākumā vācieši izdarīja eksperimentus ar gaisa iešļircināšanu vēnās. Viņi gribēja noskaidrot, cik lielu saspiesta gaisa daudzumu var iešļircināt vēnās, neizraisot emboliju83. Man nav sīkāku ziņu par šo eksperimentu rezultātiem.

Taja paša telpa intravenozi injicēja 33 procentu ūdeņraža pār-skābes šķīdumu, kas noveda pie tūlītējas nāves. Te radās zināmas grūtības, — proti, ja vēnas nebija saskatāmas, injekcija bieži vien neizdevās un injicētais šķidrums radīja audos neciešamas sāpes un spēcīgu izmēģinājuma objekta reakciju. So metodi atzina par neērtu un nepietiekamu un atmeta.» (86)

«41. blokā notika medicīniskie eksperimenti un vivisekcija. Speciāli ierīkotā telpā bija fajansa operācijas galds ar slīpām renēm, lai asinis labāk notecētu. Tur trīs pazīstami vācu profesori savu studentu priekša izdarīja vivisekcijas operācijas.

Eksperimenti ikreiz aptvēra 100 upuru. Upuri parasti bija Polijas ebreji. Pēc eksperimentējošā ārsta pieprasījuma tos atsūtīja no Struthofas, un ar ieslodzītajiem tiem nebija nekāda kontakta.

Divas reizes izraudzījās pa 20 cilvēku, kuriem atsedza kāju muskuļus un uzlika kādu medikamentu (X). Pēc pārsējuma noņemšanas bija redzama fistula. Kāds SS ārsts speciāli atbrauca no Berlīnes, lai tos izmeklētu. Sos upurus ņēma patvaļīgi no slim nieku grupas, kas atveseļojas pēc operācijās.» (65)

«Es pazinu kādu no viņiem, kas stāstīja par savu pirmo operāciju; otrā pilnīgi izdevās, jo viņš pēc tās nomira . .. (droši vien viņu nogalināja, lai viņš nekā nevarētu izpaust).» (80)

«Arhīvos atrada ziņojumu, kurā kāds ārsts sūdzējās par viņam atsūtīto cilvēku slikto veselības stāvokli un pieprasīja ieplānotajiem eksperimentiem 90 jaunus upurus ar labu veselību.» (65)

No Nirnbergas Starptautiska Kara Tribunāla dokumentiem

«Eksperiments tātad nebija izdevies; iedarbība nebija pietiekami ātra»

«Tai laikā veica tehniskos priekšdarbus Fau-3 izgatavošanai un gribēja pie cilvēkiem izmēģināt indi, kurai vajadzēja ietilpt šā jaunā ieroča pildījumā. Tāpēc kādu dienu lika atvest uz 46. bloku sešus kapo; viņiem ieskrāpēja rokā ar indē iemērktu adatu, ka to dara potējot; pēc tam viņus ar automobili nogādāja krematorijas morgā, un mēs visi, kas bijām krematorijā un sekciju nodaļā, saņēmām pavēli uz trim stundām tūliņ atstāt savu vietu. Pēc trim stundām mēs atgriezāmies, taču dzirdējām drausmīgus kliedzienus, un mūs atkal aizsūtīja projām. Eksperiments ar jauno ieroci

tātad nebija izdevies; iedarbība nebija pietiekami ātra. Būtu pieticis laika iedot pretindi. Bez tam tika aizrādīts, ka ang|i kā represijas varētu lietot tādu pašu kara līdzekli, jo indigo vielu ražošanai tiem bija plašāki tehniskie līdzekļi nekā vāciešiem.»

«28. bloka 15. istabā atradās 30 ieslodzīto, kas bija iedalīti trijās grupās — pa 8 lidz 12 katrā.

Pirmā grupa šo izmēģinājuma trusīšu dabūj.a petrolejas injekcijas subkutāni abas kājās. Ļoti dziji subkutāni tika injicēti 2—3 cm3 petrolejas. Pēc astoņām dienām parādījās nestrutojošas flegmonas; tas tika uzgrieztas un brūču atdalījumi savākti sterilizētās, hermētiski noslēgtās stikla caurulēs, ko nosūtīja BresLa-vas84 institūtam.

Ar otrās grupas desmit cilvēkiem izdarīja cituis eksperimentus: viņu ādu kairināja ar dažādām ķīmiskām vielām. Dažiem pielika &lt;30 procentu etiķskābā mālūdens šķīdumu (Barova šķīdumu). Nedēļas laikā tā apstrādāja katru dienu vienmēr vienu un to pašu vietu — plecu vai kāju. Pec tam radās smags adas kairinājums, kas dažos gadījumos noveda pie dziļu augoņu izveidošanās. Šādu kairinājumu izraisīja divos slāņos (virsējā un dziļā), kuru griezumus ielika sterilos stobriņos un tap.at nosūtīja uz Breslavu his-top.atoloģiskai izmeklēšanai. Jāuzsver, ka šie augoņi grūti dzija. Kāds ieslodzīts Ungārijas ebrejs izveseļojās tikai pēc septiņiem menešiem.

Citiem pielika kādu melnu pulveri uz pleca ārējās virsmas.

Trešā grupa pie 13. zāles ieejas saņēma nelielas brokastis — 250 gramu baltmaizes un vāju tēju. Noteikta laikā K- lika tiem visiem ierasties .speciāla istabā, kur tiem viņa klātbūtnē bija jāieņem 15—20 tablešu akrihina. Pēc tam viņus sūtīja atpakaļ uz

13. istabu; katram iedeva trauku, kurā vajadzēja urinēt. Dienu no dienas ņēma urīna paraugus un ar speciālu &lt;pastu sūtīja tos uz Breslavu. Trešajā dienā visi ieslodzītie, kas bija ieņēmuši akri-hinu, saslima ar dzelteno kaiti. Urīna sūtīšana un ikdienas analīzes turpinājās trīs nedēļas. Sie eksperimenti ilga no 1944. gada 22. augusta lidz 25. oktobrim.»

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla dokumentiem

«Rezultāti: smadzenes deģenerējušās, plaušas strutu pilnas un saēstas, aknas tāpat»

«Reiz nometnē ieradās jau minētais universitātes profesors no Strasburgas un kāds aviācijas virsnieks. Viņi pieprasīja 30 (jaunus un spēcīgus) internētos, kurus izolēja kādā blokā. Bloka vienu pusi noslēdza, un neviens nedrīkstēja tur ieiet, izņemot profesoru, virsnieku un mani. Man uzdeva slimniekus kopt un novērot slimības gaitu. Esesiešierri ieeja blokā bija aizliegta. Mums bija aizliegts stāstīt, kas tur notiek.

Es redzēju sekojošo:

Virsnieks un profesors uzlika gāzmaskas. Pēc tam viņi ieslodzītajiem delnā un apakšdelma iekšpusē injicēja apmēram 10 cmkādas vielas. Desmit ieslodzītie pēc tam dabuja 15 pilienus vo-gana, desmit citi — 8 pilienus un pārējie neko.

Slimnieki vienu stundu gaidīja, izstiepuši kailās rokas. Viņus noguldīja gultā. Pirmajā vakarā slimnieki sāka kliegt no sāpēm. Potējuma vieta bija pārklājusies ar apdeguma čūlām. Drīz tās klāja visu miesu. Visi viņi juta sāpes acīs un plaušās. Es darīju ko varēdams, lai viņiem palīdzētu. Ap pusnakti es, apgūlos,. bet nākamajā rītā gandrīz nekā vairs nevarēju saredzēt. Atnāca virsnieks, taču nevis lai koptu slimniekus, bet gan tādēļ, lai viņus fotografētu. Turpmāk viņus fotografēja katru dienu, taču nemaz nerūpējās par šiem slimniekiem, kas brēca ka zvēri. Te viņi bija apātiski, te trakoja. Pirmais nomira pēc 14 dienām (1942. g.

21. XII). Viņa līķi aizsūtīja uz Strasburgu. Vēlāk vairs neatļāva izvest no nometnes nevienu līķi. Eksperimenti notika uz vietas.. Līķu sekcija deva šādus rezultātus: smadzenes deģenerējušās, plaušas strutu pilnas un saēstas, aknas tāpat. Pārējie bija pusakli un ar slimām plaušām.»

«Turklāt šiem eksperimentiem ar cilvēkiem nemaz nebija sevišķas nozīmes, un tos tikpat labi va'rēja izdarīt ar dzīvniekiem, ja pieņem, ka tiem vispār bijusi zinātniska nozīme. Mērķis bija tikpat necilvēcisks kā līdzekļi.»

«Tikpat labi varēja eksperimentēt ar jūras cūciņām, trusīšiem un pelēm, taču bija vienkāršāk un intriģējošāk izdarīt eksperimentus ar cilvēkiem.

Laiku pa laikam no Berlīnes ieradās medicīnas darbinieki,, lai pievienotos personālam, kas izdarīja medicīniskos eksperimentus.»

«Vācieši lika speciāli šim nolūkam paredzētā telpā izbūvēt gāzes kameru, lai izmēģinātu smacējošās gāzes pie cilvēku upuriem.»

«Hermētiski noslēgta starpsiena ar lodziņiem deva iespēju ieskatīties kamerā. Tur sasita 2—5 cm3 ampulu. Ārsti apsveica cits citu ar eksperimentu sekmīgajiem rezultātiem.

… Sie ārsti izmēģināja gāzes pie šiem nelaimīgajiem gāzes kamerā ārpus nometnes. Vienā pašā dienā, 1943. gada 10. augustā, tur noindēja ar gāzi 86 sievietes un to līķus pēc tam tūliņ sadedzināja.

Noskaidrots arī, ka 1943. gada 11. augustā tika noindētas ar gāzi 15 sievietes, 1943. gada 13. augustā — 14 sievietes, 1943. gada 17. augustā —- 30 vīrieši, 1943. gada 19. augustā — 29 vīrieši. Apmēram 1668 sievietes un vairāk nekā 10 000 vīriešu. Tas ir Štruthofas nometnes gāzes kamerās noindēto upuru kopskaits.»

«Reiz sapulcēja visus čigānus un ungāru nomadus. Eksperimentu nolūkā viņus ievietoja gāzes kamerā. Vispirms vācieši

gribēja, lai pieteicas brīvprātīgie. Neviens nepieteicās, un vācieši ar varu iedzina gāzes kamerā ungārus. Puse no viņiem nomira. Neatceros precīzi, cik cilvēku tajā dienā vien nokļuva gāzes kamerā.»

«Tātad vācu arhitekts izstrādāja projektu šim noziegumam paredzētajai ēkai, vācu zinātnieki šo ideju izperināja un palīdzēja to realizēt. Vācieši pa speciāli iebūvētiem lodziņiem novēroja, kā vīrieši un sievietes, ko viņi šādā ceļā nogalināja, mocījās agonijā.»

No Nirnbergas Starptautiska Kara Tribunāla dokumentiem

Apdedzināšanas eksperimenti ar fosfora masu

No ieroču SS Higiēnas institūta Izsitumu tīfa un vīrusu pētniecības nodaļas žurnāla.

1943. g. 19. XI Eksperiments ar fosļora-kaučuka degbumbām.

1943. g. 25. XI Lai .svaigu fosfora apdegumu ārstēšanā izmēģinātu preparātu «R 17» un fosfora apdeguma brūču vēlākajā ārstēšanā ehinaclna ziedi un «Echinacin extern» (visi šie preparāti izgatavoti Dr. Madusa rūpnīcās Rādcbeila pie Drēz-denos), minētajā dienā ,ar fosfora masu, kas bija ņemta no Leipcigas tuvumā atrastas angļu degbumbas, tika izdarīts apdedzināšanas eksperiments .ar 5 izmēģinājumā personām.

1944. g. 5. I Protokoli nosūtami SS valsts arstam ar lu-gumu tos piesūtīt Dr. Madusa rūpnīcām.

pašr. par. Dr. Dings, SS šturmbanfīrers

Speciāleksperiments ar 4 personām Saksija.

1943. g. 30.

līdz 31. XII Pēc SS grupenfīrera Nēbee pavēlēs eksperiments tika izdarīts Dr. Morgena un Dr. Venera klātbūtnē.

pašr. par. Dr. Dings, SS šturmbanfīrers

«Katrs eksperiments tātad pielīdzināms slepkavībai, par kuru atbild SS kopumā»

… Pāreju tagad pie fosfora eksperimentiem, kas galvenokārt tika izdarīti ar krievu gūstekņiem. Sie fosfora eksperimenti ar krievu gūstekņiem 46. blokā notika šādu iemeslu dēļ. No Vācijā nomestajām sabiedroto bumbām civiliedzīvotāji un karavīri dabūja apdeguma brūces, kas slikti dzija. Tāpēc vācieši meklēja medikamentus, kas atvieglotu šādu apdeguma radītu bruču sadzīšanu. Sā iemesla dēļ 46. blokā notika eksperimenti ar krievu gūstekņiem. Viņi dabūja mākslīgus fosfora apdegumus, un pec tam viņus ārstēja ar dažādiem Vācijas rūpniecības izgatavotiem medikamentiem.

Eksperimenti ar dzimumhormoniem …

Dibosts: Kādas bija šo eksperimentu sekas?

Balahovskis: Sie eksperimenti vienmēr beidzās ar nāvi.

Dibosts: Vienmēr ar nāvi? Katrs eksperiments tātad pielīdzināms slepkavībai, par kuru atbild SS kopumā?

Balahovskis: Atbildīgie ir tic, kas šo iekārtu radījuši.

Dibosts: Tas ir, SS kopumā un it īpaši vācu ārsti?

Balahovskis: Neapšaubāmi, jo pavēles nāca no 5. pētniecības nodaļas. SS par to atbildēja, jo pavēles deva šī nodaļa Leipcigā, tātad SS augstākā vadība.

…Balahovskis: 50. blokā es redzēju 46. blokā radīto fosfora apdegumu fotogrāfijas. Nav jabūt speciālistam, lai saprastu, ko izcieta šie cilvēki, kad viņiem miesu sadedzināja līdz kauliem. Kad pēc trim mēnešiem eksperimenti bija pabeigti, visus dzīvus palikušos likvidēja.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla steno-gramas

Ziņojums par eksperimentu sērijām Buhenvaldes koncentrācijas nometnē

Ieroču SS garnizona ārsts Veimara- Buhenvalde 1944. g.

V e i ill a r a 8. janvāri

SS/Az.: 14 h (KL) — 1.44.Sch./Wi

Saturs: Eksperimentu sērijas

Pamats: Apkārtraksts 151 d. SS-ASP, gr. D-KL-Az.: 87/10.43 Lg/Wy.

Nodaļas D III priekšniekam Orānienburgā

Pašlaik Buhenvaldes koncentrācijas nometnē notiek šādas eksperimentu sērijas:

konservēto asiņu pārbaude 12 ieslodzītajiem,

eksperiments imunizēšanai pret gazes gangrēnu ar 15 ieslodzītajiem, eksperimenti, apdedzinot ar fosfora-kaučuka degbumbu masu, ar 3 ieslodzītajiem,

izsitumu tīfa pasāžas ar 10—14 ieslodzītajiem.

Visi eksperimenti notiek eksperimentālajā izsitumu tīfa stacijā 46. blokā.. Ziņojumus par to sistemātiski nosūta SS Higiēnas institūtam.

Ieroču SS Veimāras garnizona ārsts (paraksts)

SS rezerves hauptšturmfīrers

Inficētu brūču kodināšana ar koncentrētu karbolskabi

Noraksts

D III/ 1944. gada 29. martā

Az.: 87/3.44 Lg/Wy

Saturs: SS oberšturmbanflrera Dr. Smika eksperimenti Pamats: Turienes raksts no 1944. g. 7. Ill, Az.: 7/XVI/44 Pielikumi: Iepriekšējā sarakste

SS un policijas valsts ārstam Personīgā biroja vadītājam

Berlīnē W 15 Knezebeka iela 51

SS galvenās administratīvi saimnieciskās pārvaldes sanitārā dienesta vadītājs 1944. g. 29. И1 ziņojis galvenās pārvaldes priekšniekam par SS ober-šturmbanfīrera Dr. Smika ierosinātajiem eksperimentiem (inficētu brūču kodināšanu ar koncentrētu karbolskābi). Galvenās pārvaldes priekšnieks piekrīt šādu eksperimentu sarīkošanai ar noteikumu, ka tie nedrīkst radīt nekādus darba kavējumus. SS oberšturmbanfīrers Smiks šajā lietā var stāties sakaros tieši ar Būhenvaides koncentrācijas nometnes komandantu SS štandartenfīreru Pisteru.

SS galvenās administratīvi saimnieciskās pārvaldes sanitārā dienesta vadītājs un nodaļas D III priekšnieks

Dr. Lollings,

SS štandarterifīrers

Kopija: Būhenvaides koncentrācijas nometnes 'komandantam; SS oberšturmban-fīreram Dr. Smikam Jena, Universitātes ķir. klīnikā.

Par noraksta pareizību (paraksts)

SS hauptšturmfīrcrs

ss izvirzīta sterilizācijas programa

SS valsts ārsts deva uzdevumus

SS reihsfīrers SS valsts ārsts Az.: IV/102/41.

Berlīnē 1941. g. 30. maijā Slepens valsts dokuments

Saturs: Sieviešu neauglības ārstēšana Pamats: 1941. g. 27. V ziņojums SS reihsfīreram

SS reihsfīreram — personīgajam štābam

Berlīnē SW 11 Prinča Albrehta ielā 8

Ar šo iesniedzu Jums to ārstu-speciālistu sarakstu, kuriem uzdota sieviešu neauglības ārstēšana pēc prof. Klauberga metodes:

1) prof. Klaubergs Kēnigshitē Augšsilēzijā, ogļraču slimnīcā,

2) SS štandartenīīrers proī. Dr. fon Volfs Berlīnē W 15. Meinekes ielā 4,

3) SS šturmbanfīrers prof. Dr. Erharts Graca, universitātes sieviešu klīnikā,

4) SS hauptšturmfīrers prof. Dr. M. Ginters un K. F. Sulce

Greifsvaldē, universitātes sieviešu klīnikā.

SS valsts ārsts Grāvies,

SS brigādefīrers

Klauberga «plāns zinātniski pētnieciskam vairošanas bioloģijas institūtam»

Centrs, kur rodas visas idejas, kur problēmas tiek izvirzītas, risinātas un beidzot piemērotos praksē, ir un paliek klīnika. Tai jābūt arī dzemdniecības klīnikai. Jo problēmas (kas pa lielākai daļai ir hormonālas dabas) praktisko ginekoloģiju un dzemdniecību ne tikai skar, bet ari dziļi tajās sakņojas un vienmēr paliek cieši saistītais ar tām - ari ;ar grūtniecību un dzemdniecību. Sīs problēmas ir ļoti plašas un atrisināmas pakāpeniski, jo to atrisināšana nākotnē var dot lielu labumu — ari dzemdniecībā.

Šādā klīnikā jābūt iespējai:

a) jo intensīvi ārstei līdz šim neauglīgās sievietes, kuru vairošanās vēlama, un līdz šim par bezcerīgiem atzītos gadījumos lietot vai izmēģināt jaunos līdzekļus;

b) pie vairošanās necienīgām sievietēm izmēģināt neoperati-vās (bezasins) sterilizācijas metodi un, kad tās efektivitāte biis galīgi noskaidrota, plaši lietot šo metodi.

Sai klīnikai jāpievieno:

c) laboratorija plašiem eksperimentiem ar dzīvniekiem, kuri vienmer ir bāze turpmākiem pētījumiem.

Šāda pētniecības centra rīcībā jābūt:

d) eksperimentālai, saimniecībai kā bāzei «zemes (apstrādāšanas un auglības» jautājumu atrisināšanai, proti,

1) plašiem uztura eksperimontiem ,ar dzīvniekiem,

2) plašiem uztura eksperimontiem ar cilvēkiem (nometnēs ieslodzītajām sievietem).

Pievienoju shēmu.

pašr. par. К1 a u b e r gs

«Sievietēm, kas prof. Klaubergam vajadzīgas šīs metodes izstrādāšanai, jāatrodas viņa paša klīnikā»

Reihsfīrer!

194i. gada 27. V profesora Klauberga kunga klātbūtnē notikušajā apspriedē par viņa jauno metodi, kā nepilnvērtīgas sievietes meopenatīvā ceļā padarīt neauglīgas, diemžēl, radies pārpratums.

Sievietēm, kas prot. Klaubergam vajadzīgas šīs metodes izstrādāšanai, jāatrodas viņa paša klīnikā Kēnigshitē vai tās tuvumā, jo metode tiek vēl izstrādātā, un tāpēc prof. Klaubergam viņa paša šim nolūkam radītais klīniskais aparāts vajadzīgs uz vietas, un neparedzētos gadījumos viņam pašam jebkurā laikā jābūt klāt, lai izdarītu operācijas …

Tā kā šādai metodei būtu ārkārtīgi liela nozīme negatīvos de-mopolitiiskos pasākumos un tāpēc ir svarīgi visiem līdzekļiem veicināt tās nevainojamu izstrādāšanu, atļaujos ierosināt, reihs-fīrer, lai prof. Klaubergam ierīko attiecīgu pētniecības institūtu Kēnigshitē vai tās tuvumā un tam pievieno sieviešu koncentrācijas nometni apmēram 10 personām …

No SS valsts ārsta 1941. g. 29. V vēstules SS reihs fīreram

SS brigādefirers prof. Dr. med. K. Klaubergs, kas Osvencimā izdarīja noziedzīgus eksperimentus

«Domāju, ka nodrošināt cilvēkus eksperimentiem varēs vislabāk, ja institūtu pievienos Jūsu nometnei Augšsilēzijā»

Ļoti cienījamo reihsfīrer!

Uz savu 1941. gada 5. VI vēstuli «p.ar zinātniski pētniecisku vairošanās bioloģijas institūtu» es toreiz staņēmu Jūsu personīga adjutanta SS šturmbamfīrera Branta ar 1941. g: 19. VI datētu plašu atbildi, ka Jūs, reihsfīrer, pēc iespējas .drīzāk atgriezīšoties pie šā jautājuma. To, bez šaubām, aizkavēja daudz svarīgākie kara notikumi, kas iesākās drīz pēc tam.

Ja man atļauts īsumā atgādināt, tad toreiz galvenais šķērslis

mana darba turpināšanai bija jautājums, kā nokārtot, lai es varētu diabūt siavā rīcībā ieslodzītās sievietes no koncentrācijas nometnēm. — Sarunā par zinātniskiem jautājumiem ar Jūsu vietējās pārvaldes štāba priekšnieku SS oberšturmbanfireru Dr. Aritu es ieminējos arī par savu pētniecisko darbību vairošanās bioloģijā. Pie tam Dr. Arita kungs man teica, ka tas, feas šodien Vācijā par šādiem jautājumiem sevišķi interesējoties uin spētu man palīdzēt, esat Jūs, ļoti cienījamo reihsfīrer. Kā esesieti un Jūsu vietējās pārvaldes štāba priekšnieku es viņu tad īsumā informēju, ka šajā lietā esmu Jums jau sniedzis ziņojumu.

Pēc šīs sarunas atļaujos padevīgi lūgt Jūs, reihsfīrer, dot man iespēju veikt .pētījumus šeit, Augšsilēzijā .. .

Domāju, ka nodrošināt zemi, vajadzīgos dzīvniekus, apkalpojošo personālu un cilvēkus eksperimentiem varēs vislabāk, ja institūtu pievienos Jūsu nometnei Augšsilēzijā.

No prof. mod. К. Ķlauberga 1942. g. 30.V vēstules SS reilisļireram

Ebrejiešu sterilizešana Ravensbrikas koncentrācijas nometne

SS roilisfi'rers Fīrera galvenā mītne 1942. g. 10. VII

Personīgais štābs

N r. (30/42 Slepens valsts dokuments

Bra/Dr. 6 eksemplāros

6. eksemplārs

Profesoram Klauberga kungam Kēnigshitē 1

Ļoti cienījamais profesora kungs!

SS reihsfīrers man šodien uzdeva Jurns aizrakstīt un paziņot Jums viņa vēlēšanos, lai Jūs pēc iepriekšējas vienošanās ar SS obergrupenfīreru Polu un Rāvensbrikas sieviešu koncentrācijas nometnes ārstu tomēr dotos uz Ravensbriku un tur pēc savas metodes sterilizētu ebrejietes.

Iekām Jūs savu darbu sākat, SS reihsfīrers vēlētos no Jums vēl uzzināt, cik ilgs laiks apmēram būtu vajadzīgs 1000 ebrejiešu sterilizēšanai. Ebrejietēm pašām nekas nav jāzina. Pēc SS reihsfīrera domām, Jūs varētu izdarīt attiecīgo injekciju vispārējas medicīniskas apskates gaitā.

Pēc tam vēl būtu rūpīgi jāpārbauda izdarītās sterilizācijas efektivitāte lielāko tiesu tādā ceļā, ka pēc zināma iaika, ko Jūs tad pats noteiktu, varbūt ar rentgena uzņēmumu palīdzību konstatētu, kādas pārmaiņas iestājušās. Vienā vai otrā gadījuma varētu izdarīt arī praktisku eksperimentu: kādu ebrejieti uz

zināmu laiku iesēdināt kopā ar kādu ebreju un tad noverot, kādi būs rezultāti.

Lūdzu Jūs paziņot man savu nostāju attiecībā uz manu vēstuli, lai es varētu informēt SS reihsfīreru.

Heil Hitler! pašr. par. Brants SS oberšturmbanfīrers-

Tālāk citāta dokumenta oriģinālā pirmā lappuse

Tūkstoš sterilizāciju vienā dienā

Ļoti cienījamo reihsfirer!

Šodien pildu savu pienākumu laiku pa laikam informēt Jūs par savu pētījumu norisi. Pie tam es, tāpat kā agrāk, uzskatu par iespējamu ziņot tikai tad, ja runa ir par kaut ko būtisku. Ka tas — pēc manas pēdējās sarunas 1942. gada jūlijā — var notikt tikai šodien, tur vainojami atsevišķi mūsdienu apstākļu radīti šķēršļi, pret kuriem es pats esmu bezspēcīgs un ar kuriem es Jūs, reihsfirer, nevarēju apgrūtināt. Tā, piemēram, tikai kopš 1943. gada februāra man ir tāds rentgena aparāts, kas vienīgais ir pilnīgi piemērots maniem speciālajiem pētījumiem. Kaul gan pagājis neilgs laiks — faktiski tikai 4 mēneši, tomēr es jau šodien varu paziņot Jums, reihsfīrer, sekojošo:

Manis izgudrota metode sievietes organisma sterilizēšanai bez operācijas ir tikpat kā galīgi izstrādāta. Tā ir viena pati injekcija caur dzemdes ieeju, un to var izdarīt parastās, ikvienam ārstam zināmās ginekoloģiskās izmeklēšanas laika. Ja es saku, ka šī metode izstrādāta

«tikpat kā galīgi»,

tad tas nozīmē, ka

1) vel jāizstrādā tikai atsevišķi sīkāki jautājumi,

2) to jau šodien varētu regulāri izmantot operācijas vietā mūsu parastajās eigeniskajās sterilizācijas.

Kas attiecas uz jautājumu, ko Jūs, reihsiīrer, man uzdevāt gandrīz pirms gada, proti, aptuveni kādā laikā būtu iespējams pēc šīs metodes sterilizēt 1000 sieviešu, tad šodien es varu uz to aptuveni atbildēt. Proti:

Ja man: pētījumi turpmāk dos tādus pašus rezultātus kā līdz šim — un nav nekāda pamata to apšaubīt, — tad nav tālu tas brīdis, kad varēšu teikt:

«Ja šo darbu veic attiecīgi iestrādājies ārsts attiecīgi ierīkotā vietā un apmēram ar 10 personām palīgpersonāla (palīgpersonāla skaits atbilstošs vēlamajam paātrinājumam), tad ļoti iespējams, ka vairākus simtus vai pat veselu tūkstoti — vienā dienā.»

Kas attiecas uz manu pētījumu citu daļu (pozitīvo demopoli-tiku), tad lūdzu Jūsu atļauju pagaidām nesniegt ziņojumu, jo tur vēl paies laiks, kamēr varēšu pateikt kaut ko būtisku.

Reihsfīrer! Galveno iemeslu, kāpēc ziņoju Jums taisni šodien (t. i., īsu laiku pirms vēl drošāku atzinumu iegūšanas), lūdzu Jūs saskatīt sekojošos apsvērumos:

Es zinu, ka šā jautājumu loka galīgā atrisināšana — atšķirībā no līdzšinējās darba norises, ko ietekmēja ārēji faktori — laika ziņā tagad atkarīga gandrīz vienīgi no manis paša. Sai nolūkā nepieciešamas dažas būtībā gan niecigas, taču principiālas pārmaiņas, ko vienīgi Jūs, ļoti cienījamo reihsfirer, personīgi varat

izšķiroši ietekmēt un panākt, dodot attiecīgus norādījumus. Biju cerējis uz iespēju šīs vajadzības īsumā izklāstīt Jums personīgi, ja Jūs gadījumā apmeklētu Augšsilēziju. Tā ikā šādas izdevības līdz šim nav bijis, šodien ludzu Jūsu atbildi šādā ceļā.

Papildus gribētu atļauties vēl vienu lūgumu. SS brigādefīrers Dr. Blūmenreiiers bij.a tas, kas man beidzot sagādāja vienīgo piemēroto rentgena aparātu. Man būtu ļoti nepieciešams otrs tads pats aparāts, un, kā viņš izteicās, februārī viņam viens vēl bija noliktavā Berlīnē. Viņš bija ar mieru man to izsniegt vienīgi ar Jūsu piekrišanu, kas man būtu jaiegūst. Vai drīkstu Jus lūgt, reihsfīrer, dot šādu piekrišanu?

No pro], Dr. med. Ķ. Ķlauberga 1943. g. 7. jūlija vēstules SS reihs-fīreram

Sterilizēja arī bērnus, sakot ar 8. dzīvības gadu

«Rāvensbrikas koncentrācijas nometnē sterilizāciju izdarīja Dr. Treble, vispirms atsevišķām sievietēm (čigānietēm). 1945. gada janvārī no Osvencimas ieradās rentgenologs profesors Sūmanis, lai meitenēm, sākot ar 8. dzīvības gadu, izdarītu salpingogrāfiju, t. i., dzemdes dobuma un olvadu uzpildīšanu ar kontrastšķidrumu, un lai iegūtu attiecīgos rentgena uzņēmumus. Pirms procedūras esesieši šīs mazgadīgās meitenes deflorēja.

No 1945. gada 4. līdz 7. janvārim šo procedūru izdarīja 120—• 140 bērniem.

Rezultāts: četri nāves gadījumi, pa dajai no peritonīta, ko bija izraisījusi olvadu uzpildīšana, pa daļai no slikta vispārējā veselības stāvokļa.

Bērnus atstāja guļot bez tālākas ārstēšanas.»

No «Rāvensbrikas prāvās» materiāliem

«Noņēma asinis, izņēma dzemdi un mugurkaula smadzenes un tad ļāva upuriem nomirt»

«17. blokā izdarīja sterilizācijas eksperimentus ar 200 bērniem.»

«Arī Osvencimā speciāls bloks bija paredzēts medicīniskiem eksperimentiem, kurus izdarīja ar sievietēm, izraugoties pašas stiprākās. Viņām izņēma olnīcas utt. bez narkozes un bez anestēzijas.»

«Izmēģinājuma trusīši ir polietes. Viņas visas ir politiskās ieslodzītās. Dažas nomira, citas nošautas, apmēram 60 no viņām palikušas dzīvas.»

«Rāvensbrikas lazaretē izdarīja eksperimentus ar polietēm; izraudzījās pašas veselākās, lai izdarītu kaulu pārstādīšanas eksperimentus. Viņam izņēma pārstādāmos kaulus, lai tos izmantotu vācu karavīru ārstēšanā.»

«Noņēma asinis, izņēma dzemdi un mugurkaula smadzenes un tad ļāva upuriem nomirt.»

«Reiz mēs redzejam polietes, kas atgriezās no slimnīcas ar drausmīgām rētām uz kājām. Kāds šai nolūkā speciāli no Berlīnes atbraucis ķirurgs bija izdarījis ar viņām vivisekcijas eksperimentus (kaulu un muskuļu pārstādīšanu). Katru dienu mēs uzzinājām par līdzīgiem eksperimentiem.»

«Es sīki uzzināju visu arī par tām polietēm, kuras mēs dēvējām par «izmēģinājumu trusīšiem»; šīs sievietes visas bija notiesātas uz nāvi; viņas tika izmantotas eksperimentiem ar brūču iekaisumu, pret ko vācu ārsti meklēja serumus, un viņām arī izņēma kaulus pārstādīšanai. Šiem kauliem vajadzēja tikt izmantotiem speciālos pētījumos par frontes karavīru ārstēšanu. No tām pašām personām, kuras esmu redzējis un kurām varēju konstatēt drausmīgus muskuļu bojājumus, es zinu, ka operācijas izdarīja šārli: šīs personas brutāli tika ierautas bunkurā (cietumā) un piesprādzētas pie operāciju galda;viņām pat nenoāva operējamo kāju.»

«Rāvensbrikā es redzēju sievietes, ko vācieši bija izmantojuši savos eksperimentos kā izmēģinājuma objektus.

Dažām bija izņemtas mugurkaula smadzenes, citām kāju kaulu smadzenes un kauli, citām atkal dzimumorgāni.»

«Kad pēdējā gadā uz operāciju atgādāja beidzamos eksperimentu upurus un tie pretojās, viņus ievilka bunkurā un turpat operēja. Viņām izdarīja anestēziju, bet viņas netika mazgatas, un uz operāciju galda tās tika guldītas savās netīrajās arestantu drēbēs. Pēc operācijas tās tur palika nedēļām ilgi, un viena no viņām kopa pārējās; tā, protams, darīja, ko spēja, lai viņām visiem spēkiem palīdzētu, taču tā nebija slimo kopēja, un tai, bez šaubām, nebija nekādas pieredzes šādu slimnieku kopšanā.»

«Ārsti labprāt atlasīja sievietes, kam tieši bija mēnešreizes. Viņi tām brutāli paziņoja, ka tām pēc četrām dienām jāmirst. Kā izteicās paši ārsti, viņi gribēja konstatēt, kā šādi paziņojumi ietekmē menstruāciju.»

«Kādam Berlīnes histoloģijas profesoram pietika nekaunības aprakstīt kādā vācu žurnāla novērojumus par asiņošanu, kas sievietēm iestājās, kad tās saņēma ļaunu vesti. Sos eksperimentus izdarīja ar ieslodzītajām, kam bija normālas mēnešreizes; tām paziņoja, ka viņas tikšot nošautas; tas radīja iekšēju asiņošanu, ko šis ārsts pētīja.»

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla dokumentiem

«Izmeklējot viņas līķi, konstatēja dzemdes vēzi, kas bija iepotēts pirms sešiem mēnešiem»

10. blokā bija 350—400 sieviešu, kuras tika izmantotas kā izmēģinājuma trusīši eksperimentos, -ko izdarīja profesors K- no Breslavas medicīnas fakultātes.

Sīs sievietes bija iedalītas vairākās grupās: ar katru grupu izdarīja citādus eksperimentus.

Nedaudzām sievietēm vācieši esot izdarījuši mākslīgu apaugļošanu, izmeklēšana un upuru meklēšana, kas šajā sakarā notika nometnē, palika bez rezultātiem. Domāju, ka sievietes, ar kurām izdarīts šis eksperiments, negrib par šo nepatīkamo lietu runāt.

Otrai grupai injicēja dzimumhormonus. Ampulas ar medikamentu sagādāja tas pats profesors, atnesdams tās savā portfelī. Injekcijas tika izdarītas viņa uzraudzībā.

Mums nebija iespējams uzzināt ne injicētās vielas sastāvu, ne ari rezultātus, jo tos turēja slepenībā.

Pēc šīm injekcijām vairākām sievietēm radās abscesi, ko pārgrieza 10. blokā.

Trešajai grupai — 15 līdz 20 sievietēm 10. blokā izdarīja dzimumorgānu operācijas, piemēram, izgrieza dzemdes kaklu vai ari veselām sievietēm iešļircināja dzemdes kakla vēzi saturošu šķidrumu no sievietēm, kurām bija dzemdes kakla vēzis. Šķidrumu ar katetera palīdzību laida caur Cemberlenda filtru, lai atdalītu vēža šūnas. So eksperimentu nolūks bija pārbaudīt teoriju, ka vēzis ceļoties no vīrusa.

Kada jauna 25 gadus veca sieviete no Osvencimas nometnes, ko izmantoja eksperimentiem 10. blokā, nomira pec vāciešu aiziešanas. Izmeklējot viņas liki, konstatēja dzemdes vēzi, kas bija iepotēts pirms sešiem mēnešiem.

Sis gadījums minēts krievu izmeklēšanas komisijas ziņojuma.85

Ceturtajai grupai ievadīja dzemdes dobumā speciālu preparātu, ko bija atsūtījusi kāda farmaceitiskā fabrika. Nolūks te bija lipodolu (kura izgatavošana eļļas trūkuma dēļ bija ļoti grūta un dārga) aizstāt ar citu vielu, kas ļautu izdarīt olvadu caurskatīšanu.

Sis medikaments radīja stipras sāpes, un rezultāti nav zināmi.

Piektā sieviešu grupa 10. blokā bija nodota Dr. V. rīcībā, kuram asistēja profesors S. no Ķelnes. Sis pēdējais izstrādāja foto-mikroskopisku aparātu krāsainiem uzņēmumiem. Dažāda vecuma sievietēm — no 35 līdz 45 gadiem — fotografēja dzemdes kaklu. Pēc fotografēšanas izgrieza neapšaubāmi normālas dzemdes daļu un nosūtīja to histopatotoģiskai izmeklēšanai Breslavas institūta laboratorijai.

No Nirnbergas Starptautiska Kara Tribunālā dokumentiem

Rāvensbrikas koncentrācijas nometnē ar sievietēm izdarīja arī eksperimentus kaulu pārstādīšanā un vaļēju brūču inficēšanā ar gāzes gangrēnas un tetānusa baciļiem

Eksperimenti:

Pirmās operācijas (eksperimenti) notika 1942. gada beigās un 1943. gada sākumā. Tās izdarīja Hoenlīhenas galvenais ārsts Dr. Gebharts, izmantojot vispirms sievietes, kas ar 1. transportu bija atsūtītas no Ļubļinas, proti, poļu pretošanās kustības cīnītājas (ieslodzītās Nr. 7700—7900). Paredzētas bija 120 sievietes,, izmantotas tika 75. Eksperimentos piedalījās vai bija morāli par tiem atbildīgi starp citiem prot. Dr. Gebharts, Dr. Sidlauskis,. Dr. Rozentāls, Dr. Kogels, Dr. Sulcs un Dr. Herta Oberheizcra.

IToenlihena prasīja izdarīt noteiktus eksperimentus izmantošanai Hoenlihenas dziedniecības iestādē: kaulu pārstādīšanu ievainotiem karavīriem.

Sulfonamīda lietošanas un kaulu pārstādīšanas eksperimentus sāka 1942. gada augustā tin beidza 1943. gadā.

Eksperimentus izdarīja pēc norādījumiem, ko deva prof. Dr. Gebharts (ortopēdiskās ķirurģijas ordinators Berlīnē, Hoen-lihenas dziedniecības iestādes galvenais ārsts, SS valsts ārsta galvenais kllnicists).

Izvilkums no Rāvensbrikas sieviešu koncentrācijas nometnes vēstures, ko pēc dokumentiem un bijušo ieslodzīto liecībām sastādījusi Rāvensbrikas komiteja

3S!&gt;Koncentrācijas nometnes ārste Herta Oberheizera, kas atbildīga par neskaitāmu sieviešu un bērnu neizdziedējamu sirg-šanu. Vēl nesen viņa strādāja par bērnu ārsti Stokzē rajonā (Slēzvigā-Hol-šteiriā)

«Reiz 50 spēcīgas poļu sievietes tika izraudzītas neiroķirur-ģiskiem eksperimentiem. Es redzēju, ka viņas no šim mocībām atgriezās ar izoperētu krusta kaulu. Daudzas no tā nomira; ārsti arī izgrieza audus krūtīs.»

«Ar katru no viņām izdarīja vairākus eksperimentus, un pēc tam viņas nosūtīja tieši uz gāzes kameru.»

«Lai šīs operācijas neatstātu nekādas pēdas, upuru ķermeņus rūpīgi sadedzināja.»

Vaijana-Kutir-j ē: No Osvencirnas mūs sūtīja uz Rāvensbriku. Tur mūs ievietoja NN blokā, tas nozīmē «Nacht und Nebel» («tumsa un migla»), t. i., slepeni. Kopā ar mums šajā blokā bija poļu sievietes ar reģistrācijās numuriem 7000 un vairāk, bez tam dažas citas, ko sauca par «zaķiem», jo viņas tika izmantotas kā izmēģinājuma •trusīši. No transportiem viņas tika atlasītas savu taisno kāju un laba veselības stāvokļa dēļ, un viņām izdarīja dažādas operācijas. Dažām izņēma kāju kaulu daļas. Citām izdarīja injekcijas. Es gan nezinu, kādas injekcijas. Mirstība starp operētajām sievietēm bija liela. Kad arī citas tika sauktas uz operāciju, tās atteicās doties uz lazareti. Tad viņas ar varu tika ierautas kamerās, un tur viņas operēja kāds no Berlīnes atbraucis profesors formas tērpā, neievērodams nekādus antiseptiskus piesardzības pasākumus. Viņš neuzvilka halātu un pat nenomazgāja rokas. No šiem «zaķiem» dažas vēl dzīvas. Viņas arvien vēl stipri cieš. Laiku pa laikam tām rodas strutojami, un ārstēt viņas ir ļoti grūti, jo nav zināms, kādi eksperimenti ar viņām izdarīti.

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēžu stenogramam

Buhenvaldes koncentrācijas nometne Patoloģiskā nodaļa

Veimara—Būhenvaldē 194.3. g. 15. IX

Bdhenvaldes koncentrācijas nometnes patoloģiskās nodaļas darbības pārskats par 1943. g. 111 ceturksni

Pārskata laikā izdarītas 282 sekcijas

Mitrie makroskopiskie preparāti

jauni uzstādīti: 30 preparāti

Atsvaidzināti un tīrīti: ю veci preparāti

Izgatavoti kaulu preparāti: 5 galvaskausi

1 iegurnis ar mugurkaulu

1 rokas un elkoņa locītavas ankiloze

2 žokļi

1 mugurkauls 1 lāpstiņa 1 kakla skriemelis kaulu griezumi utt.

Histoloģiskie griezumi izgatavoti:

142 gab. 15 „

Būhenvaldcs koncentrācijas nometnei: Nometnes ārstam:

Pasūtītās patoloģiski histoloģiskās sērijas izgatavošana sākusies pēc te vajadzīgā materiāla pienākšanas: līdz šim izgatavoti 25 preparāti un 300 griezumu.

Patoloģiskās nodaļas vadītājs (paraksts)

SS rez. oberšturmfīrers

SS — ANATOMISKO EKSPERIMENTU INICIATORE UN IZPILDĪTĀJA

Sekciju rezultāts: «Hronisks bada stāvoklis»!

Ieroču SS garnizona ārsts Veimārā

Veimārā—Būhenvaldē 1945. g. 17. martā

Saturs: Mirušo ieslodzīto līķu sekcija Būhenvaldes ārpusnomet-nes komandā Leavā.

Pamats: SS oberfīrera Pistera saruna ar SS štandartenfīreru Dr. Lollingu.

Nodaļas D III priekšniekam Orānienburgā

Par notikumiem, kas noveda pie mirušo ieslodzīto sekcijas ārpusnometnes komandā Leavā, ziņoju sekojošo:

Leavas komanda, kas pastāv apmēram kopš 1944. gada septembra, darba ziņā ir ļoti grūta komanda, jo būvdarbi daļēji jāveic apakšzemē. Prasības pret ieslodzītajiem bija ļoti augstas, un šai komandai izraudzīto ieslodzīto sastāvs bija nepiemērots tai ziņā, ka pa lielākai daļai tie bija Varšavas poļi pusmuža gados, kā arī franči. Tiklab vieni, kā’ otri bija lielāko tiesu pilsētnieki, garīgā darba darītāji, kas šādiem būvdarbiem fiziski nav piemēroti. Drīz pēc komandas ierašanās tika ziņots par vairākiem gadījumiem, kad bija aizdomas uz dizentēriju. Tūliņ nosūtīja uz turieni ssnitaru, kas kopā ar personālu īsā laikā novērsa infekcijas izplatīšanos. Taču palika fakts, ka bija vairāki nāves gadījumi, sevišķi starp tiem ieslodzītajiem, kas strādāja apakšzemē un reizēm nedēļām ilgi neiznāca dienas gaisma. Sakarā ar pieaugošo mirstību 1944. gada decembra sākumā man zvanīja Tota organizācijas Halberštates galvenās būvpārvaldes vadošais ārsts un izteica aizdomas, ka tā varētu būt nenoskaidrota endēmija, un ierosināja izdarīt dažu šo mirušo sekciju. Pie tam viņš izteicās, ka runa te varētu būt par biežiem obliterējošā endarterīta gadījumiem, tātad par asinsvadu spazmām, ko varbūt varētu izskaidrot ar darba apstākļiem kālija raktuvēs. Tātad pastāvēja vispārēja ieinteresētība šai gadījumā pasargal ieslodzītos no turpmākiem veselības bojājumiem. Rā iemesla dēļ es piekritu, ka dažos sevišķi uzkrītošos ieslodzīto naves gadījumos tiek izdarīta sekcija ar noteikumu, ka viss jātur slepenībā, kaut gan šaja lietā tik un tā viss notika slepeni. Par šo sekciju rezultātiem cs ilgu laiku nekā nedzirdēju. Starplaikā varēju tikai panākt, ka nometnē uzlabojās vispārējie higiēniskie apstākļi un ka no apkārtējam alus darītavām saņēma raugu izdalīšanai; bez tam tika ierosināts, lai Tota organizācijas būvpārvalde iegādājas dažas kalnu saules iekārtas apakšzemē strādājošiem ieslodzītajiem. Mēneša pārskatā par 1945. gada janvāri sanitārs man ziņoja, ka divu līķu sekcijas rezultāti bijuši negatīvi.

Tikai pirms dažām dienām, 1945. gada 3. martā, es saņēmu Tota organizācijas būvpārvaldes rakstu, kurā man tika ziņots, ka sekcijās esot konstatēts hronisks bada stāvoklis, ko tomēr nevarot izskaidrot, jo ieslodzītie saņemot papilddevas par smago darbu. Bez tam rakstā bija izteiktas aizdomas, ka ieslodzītajiem paredzētas pārtikas izsniegšanā varbūt esot kaut kādas nekārtības. Uz šā pamata informēju par stāvokli vietējas pārvaldes vadītāju SS šturmbanfīreru Barnevaldu, lai apspriestu šādu iespēju. Taču man lika paziņots, ka Tota organizācijas būvpārvalde pati pārņēmusi ieslodzīto apgādi savā pārziņā un ka tāpēc, ja vispār kādas ļaunprātības iespējamas, tās neesot meklējamas pie mums. 1945. gada 10. marta vēstulē to paziņoja Tota organizācijas vadošajam ārstam ar lūgumu savukārt gādāt par apstākļu pārbaudi.

Cik man zināms, minētajā komandā tātad izdarīta divu līķu sekcija, pie kam to diktējušas augstākas intereses. Ja būtu notikušas vēl citas sekcijas, tad lūdzu mani attiecīgi informēt, lai es varētu šo lietu noskaidrot. Es savukārt ari rakstveidā jautāšu pie šās komandas norīkotajam sanitāram, vai viņam bez līdzšinējiem gadījumiem zināmi vēl citi.

Ieroču SS Veimāras garnizona ārsts pašr. par. S i d 1 a u s к i s,

SS rezerves hauptšturmfīrers

Nr. 1. — Būhenvaldes koncentrācijas nometnes komandantam

Grāmatu vāki no cilvēku ādas

D i b о s t s (lieciniekam): Vai jūs kaut ko zināt par tetovētiem cilvēkiem?

В а 1 a h о v s к i s: Ja.

D i b о s t s: Pasakiet mums, lūdzu, ko jūs par to zināt.

Baiahovskis: Tetovētas cilvēku ādas Būhenvaldē glabājās 2. blokā, tā sauktajā «patoloģijas blokā».

D i b о s t s: Vai 2. blokā bija daudz tetovētu cilvēku ādu?

Baiahovskis: 2. blokā vienmēr bija tetovētas cilvēku

ādas. Es nezinu, vai to bija daudz, jo visu laiku ādas pienāca un atkal tika dotas tālāk; tur bija ne tikai tetovētas, bet ari vienkārši miecētas ādas, kas nebija tetovētas.

D i b о s t s: Tātad cilvēkiem novilka ādu?

Baiahovskis: Adu novilka un pēc tam miecēja.

D i b о s t s: Vai jūs neturpinātu paskaidrojumus šajā jautājumā?

Baiahovskis: Es redzēju esesiešus iznākam no 2. bloka, «patoloģijas bloka», ar miecētām ādām paduse. No biedriem, kas strādāja 2. blokā, zinu, ka tur šādas ādas tika pasūtītas un ka šādas miecētas ādas tika dāvinātas dažiem apsardzes vīriem un apmeklētājiem, kuri tajās lika iesiet grāmatas.

D i b о s t s: Mums teica, ka toreizējais komandants Kohs par to ticis sodīts.

Baiahovskis: Gadījumam ar Kohu es nebiju aculieci

nieks, tas notika, pirms es nokļuvu nometnē.

D i b о s t s: Tātad ari pēc viņa aiziešanas vēl bija tetovētas un miecētas ādas?

Baiahovskis: Miecētas un tetovētas ādas bija vienmēr, jo 1945. gada 11. aprīlī, kad amerikāņi atbrīvoja nometni, viņi 2. bloka vēl atrada tetovētas un miecētas adas.

D i b о s t s: Kur šīs ādas tika miecētas?

Baiahovskis: Sīs ādas mieceja 2. bloka un varbūt arī

krematorijas telpās, netālu no 2. bloka.

Dibosts: Tātad, pēc jūsu vārdiem, tas bija pastāvīgs paradums, kas tika turpināts pal pee nāves soda izpildīšanas Koham?

Baiahovskis: Jā, tas notika visu laiku, bet es nezinu, kādos apmēros.

Dibosts: Vai jums gadījies redzēt, ka nometni apmeklē vācieši, un kas tās bija par personām?

Baiahovskis: Varu jums šo to atkārtot par Doras nometnes apmeklējumiem.

Dibosts: Piedodiet, bet es gribētu jums uzdot vēl vienu jautājumu par ādām. Vai jūs esat informēts par Koha notiesāšanu?

Balahovskis: Jā, es par to uzzināju no baumām, un man par to stāstīja ari manī vecie biedri, kas tai laikā bija nometnē; pats es tomēr nebiju šā notikuma liecinieks.

D i b о s t s: Tas nekas. Man pietiek zināt, ka pat pēc Koha notiesāšanas tur vēl arvien bija miecētas un tetovētas ādas.

Balahovskis: Jā.

D i b о s t s: Vai jūs esat pārliecināts?

Balahovskis: Jā. Ari pēc viņa notiesāšanas visu laiku bija atrodamas miecētas un tetovētas ādas.

No Nirnbergas Starptautiskā Ķara Tribunāla sēdes stenogramas

Uzraksts: «Buhenvaldes nacistiskajiem bendēm lampu abažāri, kas izgatavoti no viņu upuru ādas. Tāpat kā ar atsevišķiem cilvēkiem, nacisti rīkojās ari ar tautām, ar svešām un ar savējo»

SS Veimāras garnizona ārsts Veimara—Buhenvaldc 1042. gada 7. maijā

Saturs: Būhenvaldes koncentrācijas nometnes patoloģiskā nodaļa Pamats: —

Pielikumi: —

Būhenvaldes koncentrācijas nometnes patoloģiskās nodaļas vadītājam

Tiek norādīts, ka tā saucamo suvcnīru_ (izkaltēto galvu utt.) izgatavošana nekavējoties jāizbeidz. Par pildāmiem pasūtījumiem SS medicīnas akadēmijai Gracā katra mēneša 1. un 15. datumā jāsniedz rakstveida ziņojums SS garnizona ārstam.

Medicīniskās palīdzības sniegšana ieslodzītajiem nepieder pie patoloģiskās nodaļas uzdevumiem un tiek aizliegta; pie tam šis aizliegums stājas spēkā nekavējoties. Sī pavēle paziņojama arī patoloģiskajā nodaļā nodarbinātajiem ieslodzītajiem.

SS Veimāras garnizona ārsts (paraksts)

SS rezerves hauptšturmfīrers

г

Būhenvaldes koncentrācijas nometne vien pusmēneša laikā tika izdarītas 187 sekcijas

Pieprasītāja

Būhenvaldes koncentrācijas nometnes patoloģijas nodaļa

Veimarā—Buhenvalde 1945. g. 26. II

Pieprasījums

ziepju izstrādājumu piešķiršanai Būhenvaldes koncentrācijas nometnes patoloģiskajai nodaļai kārtējam ceturksnim no 1945. g. 1. I līdz 1945. g. 31. III Grupa I, Z. 3 (speciālas iestādes pastāvīgā mediķu vadībā).

Laikā no 1944. gada 15. XI līdz 1945. gada 15. II (šis laika posms jāņem par pamatu, jo sekciju zāle tika sagrauta 1944. gada 24. VIII uzlidojumā un varēja atsākt darbu pilnā apjomā tikai novembra vidū)

izdarītas 849 sekcijas,

92 histoloģiskas izmeklēšanas

un izgatavots 1700 histoloģisko preparātu mācību vajadzībām, izgatavoti 30 patoloģiski anatomiski mitrie preparāti,

atjaunoti 7 patoloģiski anatomiski mitrie preparāti,

izdarītas 19 tiesas ķīmiskas un

51 bakterioloģiskā izmeklēšana.

Saja ceturksni šādu darbu skaits nemitīgi pieaudzis. Piemēram, sekciju

skaits no 95 novembra otrajā pusē pieaudzis līdz 187 februāra pirmajā pusē.

Nodarbināto speciālistu (ārstu, patologu, ķīmiķu utt.) 33

Lūdzu piegādāt . . , .gab. kodolziepju un . . . . g veļas pulvera.

Ieroču SS garnizona ārsts SS rezerves hauptsturmlīrers

«Runa ir par diviem galvaskausiem, ko SS galvenais ārsts lietoja kā rakstāmgalda presi»

Dibosts: Vai jums stāstīja par «zinātniskiem» eksperimentiem?

Lamps: Jā, Mauthauzenā, tāpat kā visās citās nometnēs, tie bija parasta parādība. Domāju, ka mums ir ari lietiskie pierādījumi, ko izdevies atrast; runa ir par diviem galvaskausiem, ko SS galvenais ārsts lietoja kā rakstāmgalda presi. Tie ir divu Holandes ebreju galvaskausi; šos cilvēkus izraudzījās un paņēma no 800 personu transporta, jo viņiem bija sevišķi skaisti zobi. SS ārsts, kas viņus izraudzījās, lika saprast, ka šos abus jaunos Holandes ebrejus gaida pārējo transporta dalībnieku liktenis. Viņš tiem teica: «Šeit ebreji ilgi nedzīvo. Man vajadzīgi divi jauni, spēcīgi cilvēki ķirurģiskiem eksperimentiem. Varat izvēlēties: vai nu jūs |ausict ar sevi izdarīt šos eksperimentus, vai arī jūs nobendēs kopā ar pārējiem.» Abus ebrejus nogādāja lazarete, vienam izoperēja nieri, otram kuņģi. Pēc tam viņiem injicēja benzīnu sirds apvidū un beidzot nocirta galvu. Ka es jau noradīju, šie abi galvaskausi ar skaistajiem zobiem rotāja nometnes SS ārsta rakstāmgaldu līdz pašai atbrīvošanai.

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes stenogramas

«Skeletu kolekcijas izveidošanai» tika apstrādāti pavisam 115 ieslodzītie

Speciālās militārzinātniskās Berlīnes Dālemā 1942. g.21. jūnijā85

pētniecības institūts Piķiera ielā 16

«Ahncnerbe»

G/II/6 S2/He Slepens valsts

dokuments

G.R.Z.I. A.H. Sk. Nr. 10.

5 eksemplāros

2. eksemplārs bez pielikumiem Valsts galvenajai drošības pārvaldei Nodaļa IV В 4

personīgi SS oberšturmbanfīreram Eihmanim

Berlīnē SW 11, Prinča Albrehta ielā 8 Saturs: skeletu kolekcijas izveidošana.

Sakarā ar Jūsu 1942. gada 25. septembra vēstuli IV В 4 3576/42 g 1488 un pēc tam notikušajām personīgajām sarunām iepriekš minētajā jautājumā tiek paziņots, ka mūsu institūta līdzstrādnieks SS hauptšturmfīrers Dr. Bruno Bēgers, kam tika dots

iepriekš norādītais speciāluzdevums, 1943. gada 15. jūnijā izbeidzis darbu Osvencimas koncentrācijas nometnē draudošās epidēmijas dēļ.

Apstrādātas pavisam 115 personas, tai skaitā 79 ebreji, 2 poļi, 4 Vidusāzijas iedzīvotāji un 30 ebrejietes. Sie ieslodzītie tagad sadalīti vīriešu un sieviešu grupā, kas katra novietota savā Osvencimas vīriešu koncentrācijas nometnes slimnīcu barakā un atrodas karantīnā. Atlasīto personu tālākai apstrādāšanai tagad nepieciešams, lai tās tūliņ tiktu nogādātas Nacveileras koncentrācijas nometnē, un, ievērojot draudošo epidēmiju Osvencimā, tas būtu jādara iespējami drīzāk. Tiek pievienots saraksts ar atlasīto personu uzvārdiem.

Tiek iugts dot attiecīgus norādījumus. Tā kā, pārsūtot ieslodzītos uz Nacveileru, pastāv epidēmijas izplatīšanas briesmas, tiek lūgts tūliņ gādāt, lai no Nacveileras uz Osveneimu sūtītu dezinficētus un tīrus ieslodzīto tērpus 80 vīriešiem un 30 sievietēm.

Vienlaikus būtu jāgādā par iespēju 30 sievietes uz īsu laiku izvietot Nacveileras vīriešu koncentrācijas nometnē.

Ziverss,

SS štandartenfīrers

Kopijas:

a) SS hauptšturmfīreram Dr. Bēgeram,

b) SS hauptšturmfīreram prof. Dr. Hirtam, SS oberšturmbanfīreram Dr. Brantam.

«Laikam atmaksātos līķu transportēšanai ņemt dzelzceļa vagonu»

1942. g. 17. jūlijā

Konfidenciāli!

Stutgartes zemes tiesas virsprokuroram

Stutgartē-0 Līrbāna ielā 10

Sakarā ar Jūsu 15. VII vēstuli — Nr. 4417 —

Manis pasūtītais automobilis līķu pārvadāšanai arvien vēl nav piegādāts. Taču tā kā, no vienas puses, Strasburgas anatomijas institūta rīcībā vēl nav piemērotu līķu, un, no otras puses, kā Jūs informējāt, tuvākajā laikā var cerēt uz lielāku līķu daudzumu, derētu apsvērt, vai līķus nevarētu atgādat šurp pa dzelzceļu. Šādā gadījumā laikam atmaksātos ņemt dzelzceļa vagonu. Automobilis, ko esmu pasūtījis, spēs uzņemt ne vairāk kā 4 līķus.

Anatomijas institūta direktors

Galvaskausu sagāde zinātniskiem pētījumiem valsts universitātē

Strasburgā

Ir plašas gandrīz visu rasu un tautu galvaskausu kolekcijas. Vienīgi ebreju galvaskausu zinātnes rīcībā ir tik maz, ka to pētīšana neļauj iegūt drošus rezultātus. Karš Austrumos dod mums tagad iespēju šo trūkumu novērst.

Netraucēta šā galvaskausu materiāla sagāde un saglabāšana praktiski visefektīvāk nodrošināma, dodot vērmahtam norādījumu visus ebreju boļševiku komisārus turpmāk nekavējoties nodot dzīvus lauka policijai. Lauka policija savukārt saņem speciālu rīkojumu kādu noteiktu instanci sistemātiski informēt par šo sagūstīto ebreju skaitu un atrašanās vietu un rūpīgi tos apsargāt, kamēr ieradīsies speciāls pilnvarotais. Sā materiāla sagādes pilnvarotajam (pie vērmahta vai pat pie lauka policijas piederošam jaunam ārstam vai medicīnas studentam, kura rīcībā būtu viegla automašīna ar šoferi) jāizdara sērija iepriekš noteiktu fotouzņēmumu un antropoloģisku mērījumu un pēc iespējas jānoskaidro izcelšanas, dzimšanas gads un citi personības dati.

Kad ebrejs pēc tam nonāvēts, pie kam nedrīkst bojāt viņa galvu, pilnvarotais atdala no ķermeņa galvu, ieliek to speciālā, cieši noslēdzamā skārda tvertnē, kas pildīta ar konservējošu šķidrumu, un nosūta to uz iepriekš noteiktu vietu. Tur, pamatojoties uz fotouzņēmumiem, mērījumu rezultātiem un citiem datiem par galvu un beidzot par galvaskausu, tad var sākties salīdzinošie anatomiskie pētījumi, pētījumi par rases piederību, par patoloģiskām galvaskausa formas īpatnībām, par smadzeņu formu un lielumu un par daudz ko citu.

Sadā ceļā iegūtā galvaskausa materiāla glabāšanai un pētīšanai jaunā valsts universitāte Strasburgā pēc saviem mērķiem un uzdevumiem būtu vispiemērotākā vieta.

Izvilkums no toreizējā Strasburgas universitātes anatomijas ordinatora prof. Dr. Augusta Mirta iesnieguma SS reihsļireram

.

NACIONĀLSOCIĀLISMA «EITANĀZIJAS[31][32] programa Ādolfs hitlers uzdod iznīcināt psihiski slimos

Berlīnē 1939. g. 1. septembrīAdolfs Hitlers

Reihsleiteram Boūleram un Dr. med. Brantam

kā atbildīgajām personām uzdots individuāli nozīmējamo ārstu pilnvaras tiktai paplašināt, lai būtu iespējams slimniekus, kuri, pēc cilvēciskas saprašanas, nav izdziedināmi un kuru stāvoklis novērtēts se-_višķi kritiski, atbrīvot no ciešanām, viņus nonāvējot. Hitlers

SS plānveidīgi iznīcināja psihiski slimos

Tālāk jāmin pasākumi, kuri jau 1940. gada vasarā tika ieviesti Vācijā un uz kuru pamata visi vecie, psihiski slimie un visi ar neizdziedināmām slimībām sirgstošie cilvēki, «liekie ēdēji», tika ievietoti speciālās iestādēs un nogalināti, bet viņu tuviniekiem paziņoja, ka viņi esot miruši dabiskā nāvē. So pasākumu upuri bija ’ne tikai Vācijas pavalstnieki, bet arī ārzemju strādnieki, kas vairs nespeja veikt savu darbu un līdz ar to bija kļuvuši Vācijas kara mašīnai nederīgi. Aprēķini rāda, ka nespējnieku patversmēs, slimnīcas un psihiatriskās dziedinātavās, kas bija pakļautas apsūdzētajam Frikam kā iekšlietu ministram, šādi nogalināti ne mazāk ka 275 000 cilvēku. Bija pilnīgi neiespējams noskaidrot, cik ārzemju strādnieku ietilpst šajā kopējā skaitā.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes steno-gramas

Nacionālsociālisma «eitanāzijas programa»

I. Progratnas rašanās

1939. gada jūlijā fīrera kancelejā SS virsnieks Viktors Braks pirmo reizi informēja nepiederīgās personas, galvenokārt psihiatrijas profesorus, ka nodomāts realizēt par «eitanāziju» nosauktu programu, kas paredz ar noteiktām psihiskām slimībām sirgstošu cilvēku nonāvēšanu visā Vācijā. Arī klātesošos ārstus uzaicināja piedalīties šajā darbā, Daļa no viņiem, tai skaitā profesors Heide un profesors Niče, piekrita. Getingenas profesors Evalds kategoriski atteicās piedalīties.

Karam sākoties, tika izdots galīgais rīkojums par šās progra-mas tūlītēju realizēšanu.

II. Tā sauktās «eitanāzijas» progratnas realizēšana

Sās programas realizēšanā vēl iesaistīja valsts iekšlietu ministriju, kurai bija jāpārzina administratīvā puse, un pēc tam izveidoja rūpīgi izplānotu organizāciju.

Fīrera kanceleja nodibināja speciālu organizāciju — «Valsts dziedniecības un aizgādības iestāžu apvienību», kas reģistrēja šādus slimos un atlasīja nonāvējamos. Cita organizācija —• «Aizgādības iestāžu sabiedriskais fonds» ar speciāla personāla palīdzību nonāvēja atlasītos un bez tam nokārtoja mantiski tiesiskos un citus administratīvos uzdevumus šās «akcijas» ietvaros. Abas organizācijas bija tieši pakļautas fīrera kancelejai un līdz ar to augstākajai partijas instancei.

Tai pašā laikā dažādās Vācijas daļās no dziedniecības un aizgādības iestādēm, kuras nosauca par «eitanāzijas iestādēm», izvāca to iemītniekus un iebūvēja tur gāzētavas un kremācijas krāsnis, pielāgojot šis iestādes cilvēku masveida iznīcināšanas vajadzībām. Pie tam gāzes kameras nepārprotamā maldināšanas nolūkā tika iekārtotas pēc izskata kā vannu vai dušu telpas; tās tika izliktas ar podiņiem, un pie griestiem tur piestiprināja ierīces, kas izskatījās pēc dušām, taču īstenībā bija butaforijas. Gar sienām bija caurules, kas izskatījās pēc apkures caurulēm, taču tajas bija mazi caurumiņi, pa kuriem izplūda nāvējošā gāze. Par šādām «eitanāzija»; iestādēm» iekārtoja dziedniecības un aizgādības iestādes Hartheirna pie Linčas, Zonnenšteinā pie Pirnas, Grā-fenckā (Virtembergā), Bernburgā, Brandenburgā un Hadamarā.

Nonāvējamās personas uz minētajām iestādēm nogādāja šīs programas ietvaros dibinātā organizācija «Sabiedriskais slimnieku transports» («Gemcinnūtzige Krankentransport GmbH [33] »).

Katrai no šīm organizācijām bija savs īpašs personāls, kairi, piedraudot ar bargu sodu, bija uzlīkts par pienākumu klusēt, jo ar visiem līdzekļiem tika mēģināts panāk'., lai iedzīvotāji paliktu neziņā par visu, kam bija sakars ar šo «akciju».

1940. gada vasara iznāca valsts iekšlietu ministra rīkojums par «iestāžu pacientu plānveidīgu uzskaiti». Visām Vācijas dziedniecības un aizgādības iestādēm tika uzdots izpildīt noteiktas formas anketas par saviem iemītniekiem …

Pa daļai šis anketas izpildīja šo iestāžu ārsti, pa daļai to darīja ārsti, ko speciāli bija norīkojusi «Valsts dziedniecības un aizgādības iestāžu apvienība». Iestāžu ārstu lielākā daļa sākumā nemaz nezināja, kādā nolūkā šīs ziņas pieprasītas. Daudzi uzskatīja, ka tās vajadzīgas vienīgi statistikai. Citi domāja, ka anketu noļuks esot ņemt uzskaitē vel darba spējīgos pacientus, lai tos izmantotu kara riipniecībā. Tikai pēc tam, kad «eitanāzijas iestādes» bija sākušās darboties, patiesība pamazām kļuva zināma arī citās iestādēs. Vairāku šo iestāžu vadītāji, sevišķi konfesionālo iestāžu vadītāji, tad atteicās turpmāk izpildīt šādas anketas. Tādas iestādēs pacientus tad atlasīja speciāli norīkoti ārsti.

Anketas dienesta ceļā (Nasavas iestāžu anketas — caur rajona apvienību Vīsbādenē) nonāca valsts iekšlietu ministrijā, un pēc tam sāka rīkoties «Valsts dziedniecības un aizgādības iestāžu apvienība». Sī organizācija piesūtīja anketu fotokopijas iepriekšējai ekspertīzei trim ārstiem, kas savus slēdzienus — «Jā», «Nē» vai «Apšaubāmi» — ierakstīja treknu līniju veidota kvadrātā anketas kreisajā apakšējā stūrī, pievienojot savus iniciāļus. «Ja» nozīmēja — nonāvēt, «Nē» — nenonāvēt un «Apšaubāmi» - ka eksperts nespēj izlemt, vai attiecīgais pacients iekļaujams «akcijā».

Slēdzieni tika pieņemti, pamatojoties vienīgi uz anketas ziņām, ekspertam slimnieku neizmeklējot un pat neiepazīstoties ar viņa slimības vēsturi. Eksperti šo pirmo ekspertīzi izdarīja nevis kopīgi, bet izteica savu spriedumu cits no cita neatkarīgi. Galīgo lēmumu pēc tam pieņēma vecākais eksperts, kurš, spriežot pēc liecinieka profesora Heides ziņām, kas uzskatāmas par ticamām, esot bijis kādas vācu universitātes neiroloģijas un psihiatrijas ordinators.

Ja tika nolemts cilvēku nonāvēt, tad «Valsts dziedniecības un aizgādības iestāžu apvienība» šo pacientu iekļāva «akcijā». Tika sastādīti tādu personu saraksti, ko nosūtīja iestādēm ar norādījumu šos pacientus noteiktā dienā sagatavot nosūtīšanai.

Iepriekš minētā transporta sabiedrība pēc tam šos pacientus ar visu viņu mantu aizveda slēgtos autobusos vai nu tieši uz eitanāzijas iestādi, vai arī uz tā saucamo pārsūtīšanas iestādi, kur tos sapulcēja pirms nosūtīšanas uz eitanāzijas iestādi. Eitanāzijas iestādē viņus tūliņ pēc ierašanās nonāvēja ar gāzi; parasti tas notika šādi.

Netālu no gāzes kamerām bija citas telpas, kur speciāli kopēji nonāvējamos pēc. kārtas izģērba, nofotografēja, aizveda uz paviršu izmeklēšanu pie attiecīgi norīkotā ārsta, kam bija anketas fotokopija un slimības vēsture, pēc tam speciāls personāls nonāvējamos nogādāja gāzes kamerā. Minētais ārsts, atvērdams ogļskābās gāzes balonus, ļāva kamerā ieplūst gāzei, pa mazu lodziņu novēroja tās iedarbību un parasti izbeidza gāzes pieva-dīšanu pēc minūtēm 10—15, kad, pēc viņa aprēķina, jau bija iestājusies nāve. Apmēram pēc stundas līķus aizveda uz kremācijas krāsnīm un sadedzināja. Pelnus pat nemēģināja saglabāt atsevišķi, savāca urnās un vēlāk izsniedza piederīgajiem kopā ar pavadvēstuli, par ko runāsim vēlāk.

Nonāvēto piederīgie vispirms saņēma standartveida paziņojumu, ka slimnieks pēc attiecīgā valsts aizsardzības komisāra rīkojuma pārvests uz citu iestādi, kuras nosaukums netika minēts. Pēc kāda laika piederīgajiem pienāca no šās iestādes paziņojums, ka slimnieks, ko pārvedis «Sabiedriskais slimnieku transports», tur nonācis un jūtoties labi. Līdz ar ša paziņojuma nosūtīšanu eitanāzijas iestādes speciālā «līdzjūtības vēstuļu nodala» sastādīja vēstuli, kurā piederīgajiem ziņoja par slimnieka nāvi un izteica ārstniecības iestādes līdzjūtību. Tajā pašā vēstulē piederīgajiem vēl paziņoja, ka saskaņa ar sanitārās policijas priekšrakstiem jau notikusi līķa kremācija, bet ka urnu var nosūtīt, ja piederīgie to vēlas. Kā nāves cēlonis nepatiesi tika norādītas dažādas slimības. Arī nāves datums parasti bija viltots. Slimniekus nonāvēja tūliņ pēc ierašanās eitanāzijas iestādē, bet kā naves datumu norādīja vēlāku dienu. Sīs līdzjūtības vēstules biroja personāls rakstīja pēc noteikta parauga. Lai viss paliktu slepenībā, «aizgādības fonda iestādēm» bija pašām sava dzimtsarakstu nodaļa, kur strādāja to personāls.

Šāda veida nonāvēšanu, kurai krita par upuriem desmiti tūkstoši cilvēku, visas iestādēs pārtrauca 1941. gadā (piemēram, Ha-damarā, Hesenes-Nasavas provincē, 1941. gada augustā), nenorādot nekādu iemeslu.

Tas tomēr nenozīmēja, ka nonāvēšanas akcija būtu pabeigta vai galīgi izbeigta citu iemeslu dēļ. Gluži otrādi, cilvēku nonāvēšana turpinājās vēl plašāk individuālā kārtībā, lietojot pārmērīgas indes devas. Izbeidzās vienīgi masveida nonāvēšana ar gāzi, jo, par spīli visām pūlēm, nebija izdevies to noslēpt no iedzīvotajiem, kuros šīs ziņas radīja nemieru un sašutumu, un vispirmām kārtām ievērojamus abu konfesiju baznīcas pārstāvjus tas pamudināja izteikt augstākajām valsts instancēm un pa daļai arī publiski protestus pret šādu nonāvēšanu, apzīmējot to par slepkavību.

Virtembergas provinces evaņģēliskā baznīca Provinces bīskaps

Situtgarte 1940. gada 5. septembri Noraksts

Valsts iekšlietu ministram Dr. Frika kungam

Berlīnē

Ļoti cienījamais valsts ministra kungs!

19. jūlijā nosūtīju Jums vēstuli sakarā ar psihiski slimo, vājprātīgo un epileptiķu plānveidīgo iznīcināšanu Kopš tā laika šis pasākums tiek veikts drausmīgos apmēros: pēdējā laikā tas sācis aptvert arī nespējnieku patversmju iemītniekus. Sā pasākuma pamatā, acīm redzot, ir uzskats, ka stiprā tautā nedrīkst but nekādu vārguļu un nīkuļu. No daudziem ziņojumiem, kas mums pienāk, izriet, ka šie pasākumi ļoti smagi ietekmē tautas apziņu un ka izplatās tāda sajūta, it kā mūsu tiesiskā iekārta vairs nebūtu droša, — sajūta, kas no nacionālo un valsts interešu viedokļa nav apsveicama. Ja valsts vadība pārliecināta, ka tas ir nepieciešams kara laika pasākums, kāpēc tad tā neizdod attiecīgu rīkojumu ar likuma spēku, kuram būtu vismaz tas labums, ka oficiāliem orgāniem vairs nebūtu jāizlīdzas ar nepatiesu ziņu sniegšanu? Ja turpretī, ko mēs varam droši pieņeml, Vācija spēj uzturēt arī šos tautas locekļus, kāpēc tad vajadzīgi tādi krasi pasākumi? Vai tad vācu tautai jabut pirmajai kultūrtautai, kas savā rīcībā pret nevarīgajiem atgriežas pie primitīvo lautu ierašām? Vai fīreram šī rīcība zināma? Vai viņš tai piekritis? Lūdzu neatstāt mani bez atbildes tik ārkārtīgi nopietnā jautājumā.

Heil Hitler!

Jūsu padevīgais (pašr. par.) D. Vurms

Limburgas bīskaps Limburgā pie Lānas 1941. gada 13. augustā Valsts tieslietu ministra kungam Berlīnē

Sakarā ar Fuldas bīskapu konferences priekšsēdētāja kardināla Dr. Bertrama kunga iesniegto 16. jūlija memorandu (IV. nod., 6./7. lpp.) uzskatu par savu pienākumu jautājumā par tā saukto «dzīves necienīgo dzīvību» iznīcināšanu kā konkrētu ilustrāciju minēt sekojošo.

Apmēram 8 kilometrus no Limburgas, Hadamaras pilsētiņā, uz paugura tieši aiz pilsētas atrodas iestāde, kas agrāk izmantota dažādam vajadzībām, pēdējā laikā — kā dziedniecības un aizgādības iestāde, bet tagad pārbūvēta resp. iekārtota par vietu, kur, pēc vispārējas pārliecības, jau kopš mēnešiem — apmēram kopš

1941. gada februāra — plānveidīgi tiek veikta iepriekš minētā eitanāzija. Sis fakts kļūst zināms arī ārpus Vīsbādenes rajona robežām, jo miršanas apliecības mirušo dzīves vietās pienāk no kādas Hadamaras-Menhbergas dzimtsarakstu nodaļas. (Par Menhbergu [34] šo iestādi sauc tāpēc, ka pirms sekularizācijas 1803. gadā tur bija franciskāņu klosteris.)

Vairākas reizes nedēļā Hadamarā pienāk autobusi ar lielāku skaitu šādu upuru. Apkārtējie skolēni pazīst šīs automašīnas un saka: «Tur atkal ved nogandejamos.» Pēc šādu automašīnu pienākšanas Hadamaras iedzīvotāji vēro dūmus, kas pacejas no skursteņa, un šausminādamies pastāvīgi domā par nabaga upuriem, sevišķi, ja vējš atnes riebīgo smaku.

Šeit realizēto principu sekas ir šādas: bērni, cits citu lamājot, saka: «Tu esi jucis, tu nokļūsi Hadamaras cepeškrāsnī,» — tie, kas negrib vai kam nav izdevības precēties: «Appre-cēties? Ne! Laist pasaulē bērnus, kas vēlāk nonāks gāzes kamerā?» Sirmgalvjus dzird sakām: «Tikai ne uz valsis slimnīcul Pēc vājprātīgajiem būs kārta sirmgalvjiem kā liekiem ēdējiem!»

Visi dievbijīgie cilvēki uzskata šo nevarīgo būtņu iznīcināšanu par brēcošu netaisnību. Un, ja pie tam dzirdamas balsis, ka Vācija var karā neuzvarēt, ja vēl ir taisnīgs dievs debesīs, tad te neizpaužas vis tēvzemes mīlestības trūkums, bet gan dziļas bažas par mūsu tautu. Iedzīvotāji nespēj saprast, ka plānveidīgi var notikt nodarījumi, kas saskaņā ar kriminālkodeksa 211. pantu sodāmi ar nāvi! Varas autoritāte kā morāls jēdziens ar to tiek drausmīgi satricināta. Oficiālajiem paziņojumiem, ka tāds un tāds esot miris ar lipīgu slimību un tāpēc līķis sadedzināts, neviens vairs notic . . .

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla dokumentiem

«Uzskaitē ņēma pat jaunpiedzimušos, lai tos jebkura laikā varētu iekļaut iznīcināšanas akcijā»

Taču jau 1942. gadā sākās šās nonāvēšanas akcijas otrā fāze, kas daļēji ieguvusi «savvaļas eitanāzijas» nosaukumu. Tagad Vācijā cilvēkus nonāvēja gandrīz visās iestādēs, iešļircinot vai iedodot tiem pārmērīgās devās anestēzijas līdzekļus vai miega zāles (morfiju, luminalu, irionālu u. tml.). Taču arī tagad sastādīja speciālus transportus, ar kuriem nonāvējamos nogādāja īpašās iestādēs, pie kuram piederēja arī Hesenes-Nasavas provinces dziedniecības un aizgādības iestāde Hadamarā. Tika radītas jaunas organizācijas, un iestādēm uzlika par pienākumu katru pusgadu izpildīt iepriekš minētās anketas par visiem jaunpienākušajiem un nosūtīt tas valsts iekšlietu ministrijai. Bez tam ārstiem un vecmātēm turpmāk vajadzēja sniegt ziņas par visiem jaunpiedzimušajiem bērniem, kas bija piedzimuši stipri kropli vai ar idiotisma pazīmēm.

Ja šo tā dēvēto eitanāzijas programu no tumsas un slepenības atmosfēras izvelk dienas gaismā un rūpīgi un vispusīgi izpētī, tad arvien skaidrāk paradās tās īstā seja un neizbēgami atklājas tās faktiskais, neaizplīvurotais mērķis. Nepielūdzami nežēlīga tā bija savā konsekvencē, un bez kompromisiem tā soli pa soliim turpinājās norādītajā virzienā; ārēji vienmēr paturēdama eitanāzijas zinātniskās problemātikas šķietamību, tā cilu pēc citas aptvēra arvien jaunas cilvēku grupas, kuru iznīcināšana aiz šas programas stāvošajiem varasvīriem bija vēlama tīri materiālu apsvērumu dēļ.

Tāpēc jau iestāžu pacientu masu iznīcināšanas laikā sāka sijāt koncentrācijas nometņu ieslodzītos un uzdeva speciāliem ārstiem ieslodzītos - pa daļai pat viņus neredzējušiem — atlasīt «akcijai». Ka vienīgais kritērijs te bija cilvēka darba spējas, tas izriet no šādiem tiesā nolasītajiem dokumentiem:

SS galvenās administratīvi saimnieciskās pārvaldes D nodaļas 1942. gada 28. marta raksta koncentrācijas nometņu komandantiem teikts:

No kāda nometnes komandanta ziņojuma noskaidrojies, ka no 51 ieslodzītā, pret ko bija paredzēts lietot īpašu rīcību 14 f 13 (slepenais nonāvēšanas akcijas apzīmējums), 42 pēc zināma laika kļuvuši catkal darba spējīgi» un tādēļ nebijis vairs vajadzīgs pret tiem lietot īpašo rīcību. No tā redzams, ka šo ieslodzīto atlasīšanā nav ievērotas dotās instrukcijas. Izmeklēšanas komisijai drīkst piesūtīt tikai tādus ieslodzītos, kas atbilst dotajām instrukcijām un, galvenais, nav vairs darba spējīgi.

Centrālās pārvaldes priekšnieks pašr. par. Lībehcnšelis,

SS oberšturmjirers

Šās pašas pārvaldes 1943. gada 27. aprīļa raksta koncentrācijas nometnēm, starp citu,- teikts:

SS reihsfīrers un Vācijas policijas priekšnieks, izskatot iesniegto lēmuma projektu, nolēmis, ka turpmāk ārstu komisijas drīkst atlasīt akcijai 14 f 13 tikai psihiski slimus ieslodzītos. Uz visiem pārējiem darba nespējīgajiem ieslodzītajiem (tuberkulozes slimniekiem, invalīdiem ar gultas režīmu utt.) šī akcija principiāli nav attiecināma.

SS brigādefīrers un ieroču SS ģenerālmajors (pašr. paraksts)

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla dokumentiem

Ar šiem konstatējumiem, pēc tiesas domām, saskan lielais nonāvēto skaits visā Vācijā, kas, kā konstatēts, sasniedz vismaz daudzus desmitus tūkstošus un varbūt pat simtus tūkstošus. No dziedniecības un aizgādības iestādēm aizvesta un nonāvēta caurmēra apmēram p-use ito pastāvīgo pacientu. Ja tiešām runa būtu bijusi par likvidēšanu pēc eitanāzijas pamatidejas, tad viss šis process būtu nostādīts uz stingri zinātniskiem pamatiem un pie tam būtu gādāts par tādiem drošības pasākumiem, kas izslēgtu jebkādu ļaunprātību. Akcijas maskēšana visiem līdzekļiem un cenšanās par katru cenu turēt to slepenībā, pēc tiesas domām, liecina, ka šai akcijai bijuši pavisam citādi mērķi.Tas liecina,ka īstenībā šo programu realizēja nevis valsts vadība kopumā, bet gan īpašs politisks grupējums, kas nekrietnā ceļā gribēja tikt vaļā no visiem tiem cilvēkiem, kurus tas uzskatīja par liekiem vai neveļamiem; šis politiskais grupējums bija akcijas virzošais spēks, un ar to arī izskaidrojams, ka politiskie grupējumi (piemēram, Hitlera valsts kanceleja un SS) no sākta gala un arvien plašākos apmēros ietekmēja šīs akcijas norisi.

No Frankļurtes pie Maiņas provinces virstiesas lietas

Iestādes ārsts atlasīja upurus un pats tos noindēja ar gāzi

«Zo nn e nš te i na» ar gāzi noindēti 15000—16000 psihiski slimo «Zonnenšteinas» iestādē noindēšana ar gāzi norisinājās šādi. Slimniekus, ko autobusos ar zaļi nokrāsotiem logiem atveda «Zon-nenšteinā», vispirms nogādāja uzņemšanas nodaļā personības

noskaidrošanai. Pēc tam tos ieveda blakustelpā, kur ārsti Dr. 5ū-manis un Dr. Smālenbahs tos izmeklēja. Apmēram divās stundās viņi izmeklēja aptuveni 60 cilvēkus. Ja ārsts atzina, ka cilvēks noindējams ar gāzi, tad slimnieku kopēji, tai skaitā apsūdzētie Felfe, Geblers un Repke, to nogādāja blakus esošajā ģērbtuvē, kur tam vajadzēja izģērbties; nevarīgos slimniekus izģērba personals. Slimniekiem paskaidroja, ka viņiem jāiet vannā. No ģērbtuves kāpnes veda pagrabā kāda telpā blakus gāzes kamerai. Kopēji uz turieni aizveda slimniekus un nodeva dezinfektoriem— sevišķi uzticamiem esesiešiem.

Kad kopēji bija aizgājuši, slimniekus ievietoja gāzes kamerā, kur 1os noindēja iestādes ārsts, nospiezdams sviru. Viss ilga tikai dažas minūtes.

Visā šajā akcijā, kas bija pasludināta par «slepenu valsts lietu», apsūdzētajam Dr. Ničem bija vadoša loma. 1940. gada sākuma apsūdzētais Dr. Niče Berlīnē saņēma uzdevumu organizēt kaut ko līdzīgu paraugeksperimentiem, lai noskaidrotu, kā psihiski slimos varētu iznīcināt ar luminālu, veronālu, trionālu vai paraldehīdu. Dr. Niče pēc tam pavēlēja ārstiem Leipcigas Dēzenes dziedniecības iestāde, kuras vadītājs viņš toreiz bija, to izmēģināt pie turienes slimniekiem. Tādējādi 1940. gada sākumā Leipcigas Dēzenes dziedniecības iestādē tika nogalināti apmēram 60 psihiski slimo.

Noindēšanā ar gāzi bez tam piedalījās apsūdzētie Dr. Leon-harts, Felfe, Geblers un Repke. Dr. Leonharts bija Arnsdorfas psihiatriskās slimnīcas vadītāja vietas izpildītājs. Vēl aktīvāk Dr. Leonharts piedalījās noindēšanas akcija pēc slimības vēsturēm un saskaņā ar valdības rīkojumiem par 60—80 slimniekiem, kas no nedziedināmo slimnīcām bija atvesti uz Arnsdorfu, lemdams, kurš noindējams ar gāzi un kurš ne. Viņa personīgās rīcības rezultātā tika noindēti ar gāzi 40—60 cilvēku.

Apsūdzētie Felfe, Geblers un Repke, strādādami par tā saucamajiem kopējiem, rīkojās gāzēšanas akcijā kā īsti bendes kalpi. Felīe 1940. gada jūlijā un 1941. gada sākumā, Geblers no

1940. gada jūlija līdz 1940. gada beigām, Repke no 1940. gada jūlija līdz septembrim vairākkārt atveda slimniekus no dažādām psihiatriskām dziedniecības iestādēm uz «Zonnenšteinas» gāzēšanas iestādi, tur viņi tos aizveda pie ārstiem, vēlāk nogādāja ģērbtuvē, uzraudzīja tur, beigās nogādāja pagrabā noindēšanai un, ja radās vajadzība, paši tos izģērba. Geblers minētajā laikā nogādāja noindēšanai uz «Zonnenšteinu» apmēram 25—30 transportus ar psihiski slimajiem, tātad pavisam 15—15 tūkstošus cilvēku.

Izvilkums no Drēzdenes provinces tiesas prezidenta 1947. gada 3. novembra sprieduma (4 b Is 173145) krimināllieta pret prof. Dr. Hermani Paulu Nili un līdzdalībniekiem

Dziedniecības un aizgādības iestāde Bernburgā, kur esesieši pusotra gada laikā noindējuši ar gāzi un sadedzinājuši 60 000 psihiski slimo

iestāde, kuras ēku kompleksā ietilpst 12 klīniskie korpusi un palīgtelpas — kapliča, veļas mazgātava, virtuve, baznīca, mašīnu un katlu māja, — no uzcelšanas līdz 1940. gada rudenim bija vienīgi dziedniecības un aizgādības iestāde cilvēkiem, kas sirga ar smadzeņu slimībām.

Visa ši iestāde ar tās stabilo ēku kompleksu, nervus nomierinošo parku un dārziem atrodas idiliskā vietā Bernburgas nomalē.

1940. gada rudeni SS — un te izpaužas SS rīcības rafinēti noziedzīgais raksturs — konfiscēja savām vajadzībām ne visas, bet daļu šis iestādes ēku, proti (sk. plānu), I, II, III un IV riubult-korpusu, sieviešu korpusu F un vīriešu klīniku B, turpretī galvenā ēka ar baznīcu, klīnikas A un C, sieviešu klīnika B, insulīna klīnika un pārējās blakusēkas arī turpmāk tika maskētas kā dziedniecības un aizgādības iestāde.

Noziedzīgajai darbībai izraudzījās II korpusu. Ar velnišķīgu rūpību to ierīkoja par cilvēku iznīcināšanas iestādi, kur, pēc līdzšinējiem datiem, pusotra gada laikā, no 1940. gada oktobra līdz

1942. gada vasarai, ar gāzi noindēti vairāk nekā 60000 vīriešu un sieviešu. Noindētos pa lielākajai daļai uzšķērda, smadzenes preparēja speciālos traukos un nosūtīja «Berlīnes centrālajām iestādēm zinātniskām vajadzībām».

Ar gāzi noindētos turpat arī sadedzināja kremācijas krāsnī— 80 līķus katrā nodalījumā. Sadedzināto pelnus iebēra Zāles upē.

Ka toreizējais pilsētas galva to zināja, liecina tas, ka viņš

1941. gada 31. maijā deva rīkojumu Bernburgas III kapsētas pārvaldei sestdienā pirms vasarsvētkiem, 1941. gada 31. maijā, pulksten 10 vakarā neuzkrītoši apbedīt 85 urnas. Tās tad arī slepeni apraka vietējā SS komanda. — Gāzes kamera sāka darboties 1940. gada decembrī, taču jau 1941. gada martā apraktajām urnām jau bija numuri, kas tālu pārsniedza 17 000!

«Dr. Ēberles SS speciālnodaļas» briesmu darbi

Kā līdz šim konstatēts, rīkojumu par cilvēku noindēšanu ar gāzi deva un realizēja toreizējais valsts policijas priekšnieks Heinrihs Himlers ar valsts augstāko valdības iestāžu piekrišanu.

Valsts aizsardzības komisārs organizēja trīs nodaļas:

1) sabiedrisko aizgādības iestāžu fondu, Berlīnē W 35, Tīr-gartenštr. 4,

2) sabiedrisko slimnieku transportu, Berlīnē W 9, Potsdamas laukumā 1,

3) apvienoto dziedniecības un aizgādības iestāžu centrālo norēķinu kasi, Berlīnē W 8, Vilhelma ielā 43a.

Pirmā no šim nodaļām kā «speciālnodaļa» kāda Dr. Eber-les vadībā Bernburgas dziedniecības un aizgādības iestādē vadīja cilvēku noindēšanu ar gāzi.

Otrā nodaļa ar lieliem autobusiem aizveda sarakstos norādītos slimniekus no citām dziedniecības iestādēm un nogādāja tos «Dr. Ēberles nodaļā».

Trešā nodaļa aprēķināja, cik izmaksā slimnieku uzturēšana dziedniecības un aizgādības iestādēs.

. . . 1940. gada oktobrī SS fīrera Himlera uzdevumā Bernburgas dziedniecības un aizgādības iestādē ieradās speciālkomanda. To vadīja kāds Dr. med. Eberle no Berlīnes. Komanda sastāvēja apmēram no 120—150 personām, vīriešiem un sievietēm. Vīrieši bija esesieši. Sājā personālā ietilpa mūrnieki, namdari, atslēdznieki, montieri, kopēji, medicīnas māsas un biroja darbinieki. Kopējiem un māsām, acīm redzot, bija jārada iespaids, it kā tā būtu parasta slimnīca. Pec Bernburgas dziedniecības un aizgādības iestādes toreizēja vadītāja un virsbirģermeistara Egerta rīkojuma paredzētajām vajadzībām tika ierādītas vispirms 4 slimnīcas nodaļas un vēlāk vēl 2 ēkas.

Noindējamās personas tika atvestas milzīgos autobusos, kuru zilās stikla rūtis bija vēl speciāli nolakotas zilas, zaļas, sarkanas vai aizsargkrāsā. Daļai šo autobusu bija pazīšanas zīme «R. P.» [35] . no šās iestādes tuvumā esošajām dzīvojamām mājām tika novērots, ka II vīriešu korpusa ziemeļu pusē no šiem autobusiem izkāpj cilvēki. Autobusi sākuma arī piebrauca pie šīs ēkas un, kad cilvēki bija ievesti tās pagrabtelpās, brauca uz speciāli uzcelto garāžu «A». Kad kļuva zināms, ka tas viss redzams, nekavējoties tika uzcelts dēļu aizsegs. Drošības dēļ drīz pēc tam tomēr uzcēla jaunu lielāku garāžu pie II vīriešu korpusa dienviddaļas, tieši blakus katlu mājai. Ikreiz, kad autobusi iebrauca šajā jaunajā garāžā, katlu mājā ieradās divas personas, kas uzraudzīja kurinātāju. Tādās reizēs neviens nedrīkstēja iziet pagalmā garāžas tuvumā. Arī citādi nebija iespējams iekļūt II vīriešu korpusa, jo tur visu laiku stāvēja sargs ar automātu. Nevarēja ari redzēt, kas šajā ēkā notiek, jo pagraba un pirmā stava logu rūtis bija aplīmētas ar plānu papīru. Vairākkārt pienāca autobusi, ko pavadīja īpaša apsardze. Tie bija SS kareivji, kas pēc tam pārnakšņoja speciālnodaļā un devās projām tikai nākamajā diena.

Kad autobusi bija iebraukuši jaunajā garāžā, tās durvis tūliņ aizvēra, un cilvēki tieši no garāžas pa speciāli ierīkotām durvīm ar pakāpieniem nokļuva II vīriešu korpusa pirmajā stāvā, kur bija dienesta telpas, uzgaidāmās telpas un ģērbtuve. Izģērbtajiem izsniedza halātus un pa gaiteni ieveda tos pagraba telpā, kur tie caur gāzes aparātu telpu nokļuva gāzes kamerā, kurai

bija hermētiski noslēdzamas durvis un kura no pirmā acu uzmetiena izskatījās pēc dušu telpas. Gāzes kamera ir 3X4,25 m plata un 2,50 m augsta. Gazes aparatūras ierīces bija ar sienu (ar dēļu starpsienu) tā nodalītas no pārējās telpas, ka ienācējs tās nepamanīja. Kad baloni bija atvērti, gāze plūda pa caurulēm caur šķietamajam dušām un cilvēkus tūliņ nonāvēja. Pēc tam atvēra durvis, izvāca līķus, nolika tos uz slimnieku ratiem un caur sekcijas telpu aizveda uz kremācijas kameru, kur tos tūliņ sadedzināja.

Smadzeņu preparēšanai īpašos slimības gadījumos, kā arī ja līķim bija raksturīga galvaskausa forma, bija sagatavoti stikla trauki ar stikla vākiem, uz kuriem atzīmēja sekcijas datumu un numuru.

Par nogalināto lielo skaitu var spriest pēc tā. ka atrasts daudz šādu stikla trauku ar etiķetēm, kurām ir tādi lieli numuri kā, piem., 60 000.

Izvilkums no noziegumos pret cilvēcību apsūdzētā ārsta Dr. med. Irmļrida Ēberles prāvus materiāliem

1942. gada martā 1600 sieviešu no Rāvensbrikas koncentrācijas

nometnes tika nosūtītas uz Bernburgu noindēšanai ar gāzi

Tuberkulozes slimnieces (10. bloks).

Slimnieces nesaņēma nekādus medikamentus; tikai tajos gadījumos, kad varēja cerēt uz darba spēju atgūšanu, izsniedza diētisku tumi (ūdens viru). Katrā gultā gulēja divas slimnieces, vēlāk katrās divās gultās piecas slimnieces. Gultas bija izbūvētas trijos stāvos cita virs citas.

Daudzas plaušu slimnieces 1942. gada martā tika ierindotas lielaja iznicināmo transportā (1600 cilvēku), ko sūtīja uz Bernburgu pie Zāles noindēšanai ar gāzi.

Psihiskās slimības izcēlās galvenokārt kā akūtas psihozes ārējās nometnes (munīcijas fabrikās) sakarā ar uzlidojumiem. Slimnieces tika nogādātas atpakaļ nometnē un izolētas kādā 3x3,50 m lielā telpā 10. bloka. Viņas bija bez apģērba un dabūja tikai kreklu un segu. Sājā telpā, kuras logi bija izsisti un kuru pat ziemā neapkurināja, uz grīdas sēdēja līdz 50 sieviešu. Viņam izsniedza tikai pusi uzturdevas. Pie šīm tā dēvētajām psihiski slimajām piederēja arī tādas, kas no smagajiem kara laika pārdzīvojumiem bija kļuvušas grūtsirdīgas.

Reiz šajā telpā ieslodzīja 15 ebrejietes 72 līdz 85 gadu vecumā. Desmit dienās viņas bija beigtas.

Daudzas no šīm sievietēm vienkārši bija nomāktā garastāvoklī sakarā ar uzturēšanos nometnē. Ari viņas tika nosūtītas tādos transportos.

No Rāvensbrikas sieviešu koncentrācijas nometnes vēstures, ko pēc dokumentiem un bijušo ieslodzīto liecībām sastādījusi Rāvensbrikas komiteja

Ari ieslodzītos ebrejus no Būhenvaldes koncentrācijas nometnes nosūtīja ar iznīcināmo transportiem uz Bernburgu

…Nobeigumā citēju šajā sakarā vēl vienu izvilkumu no V. A. Bekerta brošūras «Patiesība par Būhenvaldes koncentrācijas nometni. Ilggadēja gestapo politiskā ieslodzītā dokumentāla liecība par koncentrācijas nometni Būhenvaldē pie Veimā-ras»;

«1942. gada martā no Būhenvaldes aizsūtīja 4 transportus ar 90 cilvēkiem (invalidiem un kriminālajiem) katrā uz Bernburgas dziedniecības un aizgādības iestādi, kur SS ārsts Dr. Ēberle gādāja, lai tie mirtu varmācīgā nāvē. No šiem transportiem .atpakaļ atsūtīja tikai mirušo pelnus. «Būhenvaldes ieslodzītajam» Markusam tie bija jāsaber urnās. Kad viņš šo darbu bija veicis, oberšārfīrers Pleisners viņu nogalināja.»

No Desavas virs prokurora izmeklēšanas materiāliem Dr. Ķellera lietā

«Par šo akciju nedrīkstēja runāt, jo pretejā gadījumā draudēja

nāves sods»

No 6 līdz 14 gadu vecumam es apmeklēju tautskolu savā dzimšanas vietā, kur beidzu 1. klasi.87 Pēc tam iemācījos par mūrnieku un 1925. gadā noliku zeļļa pārbaudījumu. Par mūrnieku cs strādāju dažādās tirinās Bernburgas apriņķī un Kalbē pie Zāles. 1934. gadā līdz iesaukšanai SS standartā «Miroņgalva» es strādāju par mūrnieku ķīmiskajā rūpnīcā Kalbē pie Zāles. 1935. gadā brīvprātīgi iestājos vispārējā SS un tāpēc 1937. gadā tiku uzņemts toreizējā NSDAP. Tā kā piederēju pie SS, 1939. gada

6. septembrī kļuvu par SS kareivi. Tiku apmācīts Brno pilsētā, taču sakarā ar ievainojumu kājā mani 1940. gada janvārī atzina par derīgu garnizona dienestam un ieskaitīja rekonvalescentu rotā Orānienburgā. Tur paliku trīs dienas, un pēc tam kopa ar deviņiem citiem mani nosūtīja uz kādu speciālkomandu Branden-burgā.

Konerts, ko Orānienburgā nozīmēja par vecāko, aizveda mūs uz Brandenburgu, uz bijušā pārmācības nama ēku. Kad ierādāmies, tur jau bija daži cilvēki, bet tie mums tai dienā nekā nestāstīja par savu darbību. Tikai nākamajā dienā mums bija jāpieteicas pie Dr. jur. Bones «Colurnbushaus» telpās Berlīnē. Pierakstījis mušu vārdus un pārējos datus, Dr. Bone mums paskaidroja, ka Hitlers izdevis slepenu pavēli visus neizdziedināmos psihiski slimos nonāvēt humānā veidā. Par šo akciju nedrīkstēja runāt, jo pretējā gadījumā draudēja nāves sods. Mums bija jāzvēr un jāparakstās, ka klusēsim. Pēc tam mēs apmetāmies iepriekš minētajā pārmācības nama ēkā. Mūsu vadītājs bija policijas kap-(cinis un SD oberšturmlirers Kristians Virts no Stutgartes, apmēram 45 gadus vecs.

Mums uzdeva apsardzību un telefona sakaru pārzināšanu. Iekārta psihiski slimo sadedzināšanai bija jau gandrīz gatava. Kremācijas krāsnis bija pārvietojamas. 1940. gada februāra vidu pienāca pirmie slimnieku transporti. Slimniekus atveda autobusos ar policijas pazīšanas zīmi RP — valsts pasts. Sākumā izmantoja arī policijas arestantu mašīnas.

Upuru noindēšana ar gāzi norisinājās sekojoši:

Pēc dokumentu nodošanas un medicīniskas izmeklēšanas, kurā piedalījās Dr. Eberle, Dr. Ulrihs un policijas kapteinis Virts, slimnieki nokļuva tieši gazes kamerā, kur tie nomira, gāzei ieplūstot. Iekārta bija pavisam primitīva — nevis šķietamas dušas kā Bernburgā, bet caurule ar vairākiem caurumiem. Man pašam reiz gadījās redzēt, cik ātri gāze nonāvēja. Manuprāt, viņi neizjuta nekādas sāpes. Vispirms tiem paskaidroja, un to darīja Virts, ka viņi nokļūšot kādā inhalācijas telpā, kur tiem esot dziļi jāelpo. To man reiz stāstīja daži kopēji vispārējā zālē.

Ik dienas nonāvēja caurmērā 80—100 cilvēku. Kad noindēšana bija pabeigta, blakustelpā sākās līķu sadedzināšana. Līķus nevis iznesa, bet izvilka. Par kurināmo izmantoja jēlnaftu. Skurstenis bija ļoti zems, tāpēc gadījās, ka liesmas izšāvās no skursteņa. Tas ilgi nevarēja tā turpināties, jo, pirmkārt, tas notika pilsētā un, otrkārt, radīja nemieru iedzīvotājos. Tāpēc krāsnis aizveda uz Paterdamu pie Brandenburgas. Līķus transportēja ar lielu pasta automobili. Arī te līķi tika sakrauti cits uz cita. Teritorija bija nožogota, un nepiederošām personām bija aizliegts to apskatīt. Kad reiz daži kungi no dažādām iestādēm gribēja iegūt tuvākas ziņas par mūsu iestādi, tad mums, sargiem, bija uzdots tiem uzrādīt rakstu, ko bija izdevusi valsts kriminālpolicijas pārvalde Berlīnē. Rakstā bija teikts:

«Ieeja ķīmiski tehniskajā izmēģinājumu iestādē nepiederošiem aizliegta.»

Rakstam bija iestādes zīmogs, taču paraksts nebija salasāms.

1940. gada septembri līķus sāka sadedzināt Bernburgas dziedniecības un aizgādības iestādē, uz kurieni pārcēlās arī štābs. So teritoriju apskatot, noskaidrojās, ka tur daudz labāka iekārta nekā Brandcnburgā.

Līķus te sadedzināja ar koksu, un tas, protams, prasīja vairāk laika. Kā stāstīja apkalpojošais personāls — tas pats, kas Bran-denburgā, — katrā krāsnī te sadedzināja piecus līķus viena paņēmienā. Sadedzināšana parasti ilga no pulksten 8 vakarā līdz pulksten 4 no rīta. Līķus sakrāva blakustelpās, vispirms sekcijas telpā, kas bija blakus kurtuvei. Noindēto slimnieku piederīgajiem vienmēr rakstveidā paziņoja, ka slimnieks vai slimniece esot miruši dabiskā nāvē. Paziņojumiem tūliņ pievienoja attiecīgās miršanas apliecības, ko izrakstīja II dzimtsarakstu nodaļa. Kā nāves cēloņi

bija minēti, piem., pūšļa iekaisums, smadzeņu trieka u. tml. Visus sadedzināšanas iestādes rakstus nosūtīja ar kāda Dr. Kellera parakstu, kaut gan īstenībā tāda cilvēka nemaz nebija. Arī miršanas apliecības bija parakstītas ar izdomātiem vārdiem. Kā Dr. Kellers varēja parakstīties vienīgi Dr. Bumke; vēlāk mēs to dabūjām zināt. Tiklīdz piederīgie lūdza piesūtīt urnu, viņus sūtīja uz attiecīgo kapsētas pārvaldi. Tādu urnu vienmēr bija sagatavots daudz. Par transportu gādāja pasts. Arī te notika maskēšana: urnas nodeva tūliņ dzelzceļa pastā. Attiecīgie dzelzceļa pasta ierēdņi droši vien bija lietas kursā.

Sākumā urnas nosūtīja no pasta iestādēm Bernburgas apkārtne — Nīnburgā pie Zāles, Gistenā utt., bet tad tas atkal izbeidzās. Gadījās ari, ka lielāku skaitu šādu urnu apraka Bernburgas kapsētā.

Esesieša Ērika Sporlēdera saīsināta liecība par «neizdziedināmu slimnieku» masveida iznicināšanu Drandenburgā un «Bernburgas dziedniecības un aizgādības iestādē»

VI DOKUMENTI UN ZIŅOJUMI PAR IESLODZĪTO EKSPLUATĒŠANU VĀCU KONCERNU UZŅĒMUMOS

STRĀDNIEKU PIESPIEDU VERVĒŠANA

«Mobilizēt visus ieslodzīto speķus vispirms kara vajadzibam (bruņošanās paplašināšanai)»

SS galvenās administratīvi saimnieciskās pārvaldes priekšnieks Ch. Po/Ha.

2192/42. g.

1942. gada 30. aprilī Berlīnē, Lihterfeldē-West «Unter den Eichen» 126—195 Telefoni: vietējais 765 261 tālsarunu 765 101

Saturs: Koncentrācijas nometņu inspekcijas iekļaušana SS galvenajā administratīvi saimnieciskajā pārvaldē.

SS reihsfireram Berlīnē SW 11, Prinča Albrehta iela 8

Reihsfirer!

Ziņoju Jums šodien par koncentrācijas nometņu pašreizējo stāvokli un par pasākumiem, ko esmu veicis, pildot Jūsu 1942. gada 3. marta pavēli.

I1. Karam sākoties, bija šādas koncentrācijas nometnes:

2. Laikā no 1940. līdz 1942. gadam tika ierīkotas vel šādasdeviņas nometnes:

a) Osvencima,

b) Neiengamme,

c) Gūzena,

(1) Nacveilera,

e) Grosrozena,

f) Ļubļina,

g) Nīderhāgena,

h) Stuthofa,

i) Arbeitsdorfa.

3. Bez šīm 15 nometnēm, kas uzdevumu, kā arī darba ziņā — pēc komandantūras štābu sastāva un sargdienesta — ne ar ko neatšķiras no vecajām koncentrācijas nometnēm, vēl tika izvirzīti šādi citi uzdevumi:

a) SS speciālā nometne Hincertā: komandantūras štābs un apsardze pakļauti man. Ieslodzīto nometne pakļauta Valsts galvenajai drošības pārvaldei. Nekādu uzņēmumu, nekādu iespēju izmantot darbaspēku.

b) Jauniešu nometne Moringenā: nekādu uzņēmumu.

c) Jauniešu nometne Ukermarkā: tiek būvēta.

d) Jauniešu nometne Lodzā: projektā.

4. Pēdējās nedēļās Valsts galvenā drošības pārvalde un ieroču SS komandieris pieprasījuši SS īīrerus nometnēm, ko šis instances plāno ierīkot Rīgā, Kijevā un Bobruiskā.

Manuprāt, būtu pareizi šādus plānus iesniegt SS galvenajai administratīvi saimnieciskajai pārvaldei, lai tiklab SS organizācijai, kā arī policijai tos vienveidīgi projektētu un realizētu viena instance. Citādi var viegli rasties paralēlisms un tādēļ juceklis.

4. Koncentrācijas nometņu inspekcijas iekļaušana galvenajā administratīvi saimnieciskajā pārvaldē notikusi ar visu ieinteresēto galveno pārvalžu pilnīgu piekrišanu. Visas instances labi saslrada, paralēlisma novēršanu koncentrācijas nometņu lietas visur apsveic, uzskatot, ka ar to pārvarēts šķērslis, kas traucēja tālāku attīstību.

Heil Hitler!

Pols,

SS obergrupenfīrers un ieroču SS ģenerālis

Spers prasa, lai uzņēmumos iejaucas SS un policija un lai strādniekus nosūta uz koncentrācijas nometnēm

Centrālā plānošanas orgāna 21. sede 1942. 30. X — «par darbaspēka izmantošanu».

. . . «Spērs: Arī jautājums par darba kavētājiem ir tāds punkts, kas mums jāapspriež. Lejs88 konstatējis, ka tur, kur ir uzņēmumu ārsti un kur tie cilvēkus izmekle, slimnieku skaits tūliņ samazinās līdz vienai ceturtdaļai vai piektdaļai. SS un policija te mierīgi varētu rīkoties bargāk un tos, kas pazīstami kā darba kavētāji, iespundēt koncentrācijas nometņu uzņēmumos. Citādi tā lieta neiet.

Tam vajag notikt tikai dažas reizes, tad par to jau visi runas» . . .

Apspriede pie fīrera no 1944. gada

3. līdz 5. jūnijam. Izvilkums no protokola.89

22. punkts: Fīrera uzmanība vērsta uz to, ka policija ik mēnesi notver pavisam 30 000—40 000 strādnieku vai kara gūstekņu, kuri aizbēguši no uzņēmumiem, un pēc tam tie kā ieslodzītie koncentrācijas nometnēs tiek izmantoti darbos, ko pārzina SS.

Tas man nav paciešams, jo te pa lielākai daļai ir runa par apmācītiem strādniekiem un speciālistiem, kas, cik iespējams, drīzāk būtu nosūtāmi savā līdzšinējā darbā. Es nevaru atļauties zaudēt 500 000 strādnieku gadā, un tāpēc ari šī darbaspēka sadale japār-zina man vai Zaukelim. Tas tā ir jo vairāk tāpēc, ka pa lielākai daļai te ir runa par speciālistiem, kuru ap-mācīšana prasījusi daudz pūļu.

Arī te fīrers pēc manas apspriedes ar pg Himleru grib izlemt jautājumu manā labā.

pašr. par. Spērs

«Vel vairāk koncentrācijas nometņu ieslodzīto jaizmanto kara

rūpniecībā»

Dr. Valters STbers 1944. gada 7. maijā

Konfidenciāli — personīgi!

Valsis ministram Spēra kungam

…Jūsu pagājušā gada rudenī un ziemā notikusī vienošanās ar reihsfīreru, ka par darbaspēku, kas saņemts no SS nometnēm, atkarībā no nostrādāto stundu daudzuma jānodori tieši ieroču SS un policijas rīcībā zināma daļa saražotā bruņojuma un ieroču, — laimīgā kārtā nobremzēja iepriekš aprakstīto notikumu attīstību un gandriz vai apturēja to. Mums gan mūsu kara rūpnīcās bija tādēļ jāierīko koncentrācijas nometņu nodaļas, un tas radīja lielas domstarpības. Taču lietišķā un cilvēciskā plāksne gūtie panākumi papilnam atsver negatīvās parādības, kuru cēlonis būtībā ir zemāko SS vadības orgānu nenovīdība. Tagadējā SS tendence ne vien likvidē sākotnēji gūtos panākumus, bet turklāt vel atņem mums daudz ārzemju darba roku, jo tiek mēģināts ar visiem līdzekļiem palielināt koncentrācijas nometņu ieslodzīto skaitu, proii, ārzemju strādniekus par katru attaisnojamu vai mazsvarīgu pārkāpumu no ārzemnieku nometnēm pārvest uz koncentrācijas nometnēm. Bez tam vēl SS prasa sev to daudzo ebreju, sevišķi sieviešu darbaspēku, kas ar mums saistītajās rūpniecības nozarēs un tepat elektrotehnika strādā, es varu mierīgi teikt, — labprāt un sevišķi čakli. Ievērojot uzturu, kādu mūsu uzņēmumu vadītāji, par spīti visām grūtībām, arvien no jauna sagādā nometņu strādniekiem, ko viņi nodarbina, un visumā pieklājīgo, cilvēcisko izturēšanos ari pret strādniekiem no ārzemēm un no koncentrācijas nometnēm, tiklab ebrejietes, kā ari koncentrācijas nometņu ieslodzītie strādā 1 ab&gt; un dara visu, lai tos nesūtītu atpakaļ uz koncentrācijas nometnēm.

No šu m laktu m pēc būtības izriet, ka vēl vairāk koncentrācijas nometņu ieslodzīto jāizmanto kara rūpniecībā.

Izvilkums no Dr. Valtera Šībera konfidenciālas vēstules Spērām

SS galvenā administratīvi saimnieciskā pārvalde

D nodaļas priekšnieks Orānienburgā pie

Koncentrācijas nometnes — Berlīnes 1944. g. 17. VIII Šifri: «Slepeni»

14 (KL) D ĪI/1 14/4 Ma./F.

Nr. 1044/44/slēp.

Saturs: Ieslodzīto sieviešu izmantošana kara rūpniecībā.

Pamats: Mūsu 1944. 15. VIII rīkojums Nr. 1036/44/4 slēp.

Rāvensbrikas sieviešu koncentrācijas nometnes komandantam Buhenvaldes koncentrācijas nometnes komandantam

1) Rāvensbrikas sieviešu koncentrācijas nometne ne vēlāk par

1944. g. 31. VIII nodod Buhenvaldes koncentrācijas nometnei šādas darba nometnes resp. komandas kopā ar to apsardzi un uzraudzēm, kas līdz šim piederēja pie Rāvensbrikas sieviešu koncentrācijas nometnes:

Darba nometne pie firmas

Darba nometne pie firmas

Darba nometne pie firmas

Darba nometne pie firmas

Darba nometne pie firmas

Darba nometne

2) Bez tam Buhenvaldes koncentrācijas nometne turpmāk ietver savā pārskatā par ieslodzītajām sievietēm Gelzenkirhe-nas, Hesiš-Lihtenavas un Lipštates darba nometni.

Vietas izpildītājs pašr. par. Maurers,

SS štandartenfīrers un nodaļas priekšnieks

Kara rūpniecības uzņēmumi, Būhenvaldes koncentrācijas nometnes

ārpusnometnes komandas un šo uzņēmumu produkcijas veids

uz 1945. g. 25. martu

Vispārējs pārskats

Arpusnometnes komandas, kas nodotas 1944. gada vasarā atdalītas koncentrācijas nometnes «Mittelhau» pārziņā

cSpeciallransports» no Polijas

«1941. un 1942. gadā firmas TESTA tīra peļņa spēji pieauga»

Es, Alfreds Cauns, dzim. 1896. gada 1. februārī Amsterdamā, dzīv. Hamburgas Blankenezē, Manteifeļa ielā 30, brīdināts, ka par nepatiesu liecību tikšu saukts pie atbildības, labprātīgi, neviena nepiespiests, sniedzu sekojošas ziņas, ko apstiprinu ar zvērestu:

(1) Sākot ar 1926. gada 1. novembri, es biju firmas «Tesch &amp; Stabenow» grāmatvedis un tāpēc biju informēts par firmas komerciālo sakaru attīstību. Firmas galvenā specialitāte bija gāzē-šana, ko tā izdarīja pati, kā arī kaitēkju apkarošanas gāzu — ciklona, tritoksa, kartoksa, «T» gazes, ventoksa u. c. — pārdošana klientiem, kas paši veica gāzēšanu.

(2) Ciklona saņemšanas un piegādes ziņā šī firma bija pilnīgi atkarīga no Vācijas sabiedrības kaitēkļu apkarošanai (Deutsche Gesellschaft fūr Schadlingsbekāmpfung m.b.H.) Frankfurtē pie Maiņas (DEGESCH), kas kā patenta un ražošanas licences vienīgā īpašniece ciklonu pasūtīja firmai «Dessauer Werke fur Zuckcr- und Chemiche Industrie-A.G.», kura to savukārt lika izgatavot firmas «Kaliwerke Kolin A.G.» uzņēmumā. Visiem pasūtījumiem, ko firma «Tesch &amp; Stabenow» (TESTA) saņēma no koncentrācijas nometnēm un SS organizācijām, bija jāiet caur

DFGESCH: TESTA ikreiz piesūtīja firmai DEGESCH pieprasījumu pēc pasūtītā ciklona daudzuma, norādot vajadzīgos kārbu izmērus un piegādes noteikumus. DEGESCH savukārt izrakstīja preci no Desavas vai Kolinas uzņēmumiem. Pēc tam Desavas resp. Kolinas uzņēmumi nosūtīja preci tieši pēdējam patērētājam, bet kravas zīmi piesūtīja firmai DEGESCH ar kopiju firmai TESTA. Šāda pasūtīšanas un piegādes sistēma deva firmai DEGESCH iespēju precīzi kontrolēt katru ciklona sūtījumu koncentrācijas nometnēm un SS organizācijām. Ikvienā gadījumā DEGESCH bija informēta par to, kas ir pēdējais patērētājs un kādu daudzumu viņš saņem.

(3) . No kantora grāmatām, bilancēm, kā arī peļņas un zaudē jumu aprēķiniem man labi zināms, ka firmas TESTA tīra pelņa 1941. un 1942. gadā spēji pieauga.

(4) No šīm grāmatām man zināms, ka DEGESCH caur firmu TESTA 1942. un 1943. gadā piegādājusi ciklonu SS organizācijai un koncentrācijas nometnēm. īpaši jāpiemin, ka mēs tajos gados nodevām firmai DEGESCH milzīgus pasūtījumus Osvencimas koncentrācijas nometnes vajadzībām. Es pats par šiem pasūtījumiem nebrīnījos, jo domāju, ka šādi daudzumi tiek iepirkti, lai radītu krājumus. Biju dzirdējis visā Vācijā izplatījušās baumas, ka 1941. un 1942. gadā nogalināti ebreji un vājprātīgie; taču šādu un līdzīgu baumu bija daudz, un es nezināju, kam ticēt.

(5) Ar zvērestu apstiprināto paskaidrojumu, ko 1945. gada

26. oktobri biju sniedzis kapteinim R. A. Naitingeilam, man šeit Nirnbergā uzrādīja kā dokumentu N1-11396. Pamatojoties uz šo dokumentu, uz «Curiohaus» telpās Hamburgā angļu karatiesā notikušās Bruno Teša un citu prāvas oficiālo protokolu angļu valodā, kas man ari lika uzrādīts, un uz Dr. Teša privātajiem apgrozības datu pierakstiem (N1-11880 un N1-11881), esmu sastādījis sekojošus skaitļus. (Visu manis sastādīto skaitļu pareizību savā laika rūpīgi pārbaudīja angļu iestādes, tai skaitā pulkvežleitnants

N. Eštons Hils, iekām tos kā dokumentu iesniedza tiesai.)

(6) Ciklona «B» daudzumi, ko firma DEGESCH caur firmu TESTA piegādājusi koncentrācijas nometnēm:

pec samazināšanas par 8,5 kg saskaņā ar izsniegto pieteikumu

par ciklona piegādi mazākā daudzuma.

(7) Koncentrācijas nometnēm un SS organizācijām pārdotā ciklona daudzums salīdzinājumā ar vērmahtam pārdoto daudzumu:

(8) Bruto peļņa (ieņēmumi, atskaitot tiešo pašizmaksu) no ciklona «B» gāzes pārdošanas:

1941. g. 45735,78 markas

1942. „ 92 681,07

1943. „ 127 985,79

1944. „ 27 923.01

(9) Firmas TESTA gada tīrā peļņa 1941.—1944. g.:

1941. g. 60 622,79 markas

1942. „ 174 230,85

1943. „ 142 598,04 „ [36]

1944. „ 35 534,43

KONCERNU DĀVANAS SS VAJADZĪBĀM

Fliks «dāvināja» Himleram 100 000 marku gadā

Jautājums: Vai jūs 1944. gadā kopā ar citiem Himlera draugiem nesaņemat nelielu dāvanu no Himlera?

Atbilde: Ko lai es būtu saņēmis?

J a u t ā j u m s: Dāvanu.

Atbilde: Dāvanu? To nevaru teikt. Es saņēmu nelielu jātnieka figūru, kas bija izgatavota Allahas porcelāna fabrikā. Veikala tada maksā 25 markas. To es atceros.

Jautājums. Pieņemsim, ka tā maksātu 10 feniņus. Jūs to taču pieņēmāt un zinājāt, ka tā bija no Himlera?

A t b i 1 d e: Jā. Sainītis man pienāca, un es droši varu pieņemt, ka Hinders bija minēts kā nosūtītājs. To es varu teikt droši. Taču precīzi es to apgalvot nevaru.

Jautājums: Bet jūsu dāvanas Himleram bija mazliet lielākas?

A t b i 1 d e: Jā, daudz lielākas, 100000 marku gadā.

No kara noziedznieka Fridriha Flika pratināšanas protokoliem Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunālā sēdē

Koncerna «IG-Farben» «ziedojumi» SS organizācijām

Jautājums: Reiz, 1938. gada septembrī, Sudetu vāciešu brīvkorpusam tika izmaksāts 100000 marku liels ziedojums. Vai jūs par to kaut ko zinājāt pirms minētās summas izmaksāšanas?

Atbilde: Cik es atceros, no dokumentiem, ko iesniegusi prokuratūra, redzams, ka šo summu izmaksājis Smies un ka jau pēc tam valdes locekļi par to tikuši informēti ar apkārtrakstu. Iepriekš es par to nekā nezināju.

Jautājums: Vēlāk, 1938. gada septembri, tika ziedots 500000 marku. Vai par to tika pieņemts lēmums valdē vai centrālajā komitejā?

Atbilde: Cik man zināms, arī ar šo ziedojumu rīkojās tāpat, bez iepriekšējas apspriešanas centrālajā komitejā. Ari valdē to neapsprieda.

Jautājums: Bez tam mēs dzirdējām, ka SS vajadzībām vairākkārt izmaksāts 100 000 marku. Vai par to tika lemts valdē vai centrālajā komitejā?

Atbilde: Nē, nekad. Par šo 100 000 marku izmaksāšanu SS vajadzībām — es domāju, ka tā bija ziemsvētku dāvana Himlera kungam, — es uzzināju no avīzes informācijas, ko lasīju Kranc-bergas nometnē laikam 1945. gada vasarā. Tur bija kaut kas par vēstuļu apmainu starp baronu fon Srēderu Ķelnē, no vienas puses, un Smicu un, šķiet, Bitefišu, no otras puses. No vēstulēm esot izrietējis, ka šie abi kungi ziedojuši katrs 50 000 marku jeb kopā 100 000 marku.

No apsūdzētā ter Mēra pratināšanas protokoliem Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdē

Salaupītas bagatības nacistu dižvīri pārveda uz ārzemēm

EXCHANGE TELEGRAPH

Neatkarīga vispasaules informācijās aģentūra Service Independant de Nouvelles Mondiales

Slepeni!

SPECIĀLZIŅOJUMS «A»

īpaši uzsveram, ka speciālziņojumi «A» ir domāti konfidenciālai Jūsu zināšanai uti nevis publicēšanai.

Attiecīgās instances pirmo reizi atļāvušas ziņot par britu un amerikāņu oficiālo orgānu un «Investigation-Agencies» veiktās izmeklēšanas rezultātiem, kā arī sniegt ziņas no pilnīgi uzticamiem neoficiāliem avotiem attiecība uz to bagātību nodrošināšanu, ko vadošie nacisti pārveduši uz ārzemēm.

Vašingtonā jau ilgi pirms kara izcelšanās rēķinājās ar to, ka daži nacionālsociālisti iegulda savus kapitālus ārzemēs; praktiskā pieredze bija mācījusi, ka pat ļoti augstas Trešās valsts amatpersonas uzskata Amerikas Savienotās Valstis par drošāku vietu kapitāla ieguldījumiem nekā viņu pašu dzimteni.

No oficiāliem ziņojumiem redzams, ka pirms kara un vēl pirmajā kara gadā vācu bagatības maskētā veidā pārvestas uz ASV. No 1940. gada vidus līdz 1941. gada vidum tā nebija vairs tikai valūta un zelts, bet arī dārgakmeņi un citas salaupītas dārglietas no okupētajām zemēm.

Finansu resors noorganizēja īpašu iestādi, kas ļoti rūpīgi novēroja šādu bagātību nelegālo ievešanu; tika konstatēts, ka izde-

vies ievest Amerikas Savienotajās Valstis (apejot ievešanas noteikumus) šādus kapitālus tikai dažu miljonu dolāru apjomā. Tad izdevās sīki noskaidrot lielāko daļu šo vērtību un tās bloķēt saskaņa ar likumu.

Kāda britu «Investigation-Agencie» konstatē: Reihsmaršalam Gēringam pieder Amerikas Savienotajās Valstis 3 575 000 dolāru skaidrā naudā un ļoti liela summa vērtspapīros, tai skaitā sabiedrību «Pennsylvania Railroad», «Bethlehem Steel» un «Illinois Central and City Service» akcijas, pavisam 750000 akciju, kas ar pieņemtu uzvārdu noguldītas kādas pazīstamas lielas Ņujorkas bankas seifā.

Hermanim Gēringam bez tam piederēja sabiedrību «Monteca-tini» un «Royal Dutch» akcijas 600 000 dolāru vērtībā, kas tāpat ar pieņemtu uzvārdu bija noguldītas Sanfrancisko Sunilomo bankā (japāņu uzņēmums). Tā kā šajā gadījumā bija iespējams neapšaubāmi pierādīt, ka šo vērtspapīru īpašnieks ir Gērings, tās ir pārdotas.

Beidzot, kādā citā bankā atrada Hermanim Gēringam piederošas dažādu valstu banknotes 400 000 dolāru vērtībā, ko kāda Čikāgas importa firma pārzināja reihsmaršala uzdevumā.

Ziņojuma nobeigumā par Gēringu teikts, ka viņš noslēdzis ar amerikāņu, zviedru, holandiešu un šveiciešu sabiedrībām dzīvības apdrošināšanas līgumus kopsummā par 4 miljoniem dolāru.

Dr. G e b с 1 s s. Konstatēts, ka Dr. Gebelss noguldījis ārzemēs 4 635 000 dolāru skaidrā naudā un vērtspapīros. No šas summas 1850000 dolāri ASV banknotes uz kāda «Deiča kunga» varda bija noguldīti kādas lielas Bucnosaircsas bankas seifā. Beidzot, pārbaudot banku korespondenci, pilnīgi noskaidrots, ka Gebelsam I.uksemburgā piederējuši vērtspapīri («International Bearer Bond») 2 480000 beigu vērtībā un ka viņš 465 000 angļu mārciņu valūtā un īstermiņa obligācijās glabājis Japānas valsts bankas Osakas filiālē un bankā «Nippon Ginko».

Gebelss ārzemēs apdrošinājis savu dzīvību par 1 865000 dolāriem un savas sievas dzīvību par 2 490000 dolāriem.

Joahims for. Ri bent гор s. Bija ārkārtīgi grūti atrast Ribentropa noguldījumus ārzemēs. Veselam ierēdņu štābam tika uzdots atsegt ļoti veiklos maskēšanas manevrus un sīki pārbaudīt visus Ribentropa komerciālos sakarus Amerikas Savienotajās Valstīs.

Te jāpafur prātā, ka Ribentrops, iekām kļuva par Trešās valsts ārlietu ministru resp. Hitlera valdīšanas laikā uzsāka diplomāta karjeru, bija Vīsbādenes šampanieša firmas «Henkell und Со» galvenais tirdzniecības aģents.

Amerikāņu izmeklēšanas dati sniedzas atpakaļ līdz 1937. gada septembrim. Toreiz kā firmas «Henkell und Со» pārstāvji Amerikas Savienotajās Valstīs ieradās Emīls C. Delju kungs un Kārlis

H. Ikrata kungs, it kā lai noskaidrotu vācu šampanieša eksporta tvspējas. Viņi piedalījās maznozīmīgajā firmā «American Wine Company», kurai bija kantoris un noliktavas Scntluisa un Ņujorkā. So sabiedrību, kas bija pastāvējusi jau agrāk, minētie kungi «nopirka» un pēc tam paplašināja. Sešus menešus pirms savas iecelšanas par ārlietu ministru Ribcntrops piesūtīja abiem firmas pārstāvjiem konfidenciālu vēstuli, kurā uzdeva nopirkt viņam 135 000 firmas «American Wine Company» akcijas, maksājot 55 dolārus par akciju. Sai nolūkā tika nosūtīti kopsummā apmēram 10 miljoni dolāru. Kopš ta laika Ribentrops kontrolēja šo firmu, kurā viņam piederēja 52 procenti akciju.

1938. gada vasara vācu preču boikots Amerikas Savienotajās Valstis draudēja šai firmai sagadat zaudējumus, tāpēc «Henkell und Со» ar dažādām manipulācijām centās radīt iespaidu, ka tā esot īsta amerikāņu firma.

Leo T. Kraulijam, ASV valdības ieceltajam ārzemju īpašumu kontrolierim, tikai ar lielām pūlēm izdevās izvilkt dienas gaismā ļoti veiklās manipulācijas, ko bija izdarījusi šī «tīri amerikāniskā firma», un tikai 1913. gada 8. septembri izdevās atmaskot «American Wine Company» un atsegt visas tās aizkulises. Sabiedrību slēdza, visas akcijas konfiscēja un vairumā pārdeva diviem ASV pavalstniekiem. Ar to Rībentropa īpašums bija likvidēts.

Cits departaments atklāja, ka Ribentrops ar minētās firmas starpniecību noguldījis summu skaidrā naudā Hāgas bankā «Am-sterclamsche Bank Filiāle Haarlem, die llollandsche Buintenlad Bank». Tika noskaidrots, ka tur noguldīti 3 165000 dolāru. Amerikas Savienotajās Valstis vien Ribentrops apdrošinājis savu dzīvību par 6 070 000 dolāru.

Roberts Lejs. Noskaidrots, ka «strādnieku vadītājs» Roberts Lejs ārzemēs noguldījis 1 000 000 dolāru skaidra naudā un apdrošinājis savu dzīvību kopsummā par 841000 dolāru.

Hi miers. Lielu pārsteigumu sagādāja atklājums, ka arī Hinders ārzemēs noguldījis prāvās summas, jo līdz šim vienmēr tika uzskatīts, ka SS un gestapo priekšniekam atšķirība no daudziem citiem neesot nekādu finansiālu interešu. Konstatēts, ka personīgi Heinriham Himleram ārzemēs pieder 2 miljoni dolāru skaidrā naudā un vērtspapīros. Dzīvības apdrošināšanas līgumi par labu viņa sievai un bērniem noslēgti par 637 500 dolāriem. Noguldījumi atrodas galvenokārt Dienvidamerikā.

Adolfs Hitlers. Hitleram, acīm redzot, nekādu noguldījumu ārzemēs nav. Amerikas Savienotajās Valstīs Hitleram pastāvēja tikai 70 000 dolāru liels konts — maksa par tiesībām tulkot un izdot viņa grāmatu «Mein Kampf». No šā konta Hitlers līdz 1938. gada beigām bija licis pārskaitīt sev uz Vāciju apmēram 7000 dolāru. Kontu tagad pārzina Leo T. Kraulijs.

«Exchange Telegraph» vēlreiz norāda, ka šis ziņojums «A» nav domāts publicēšanai.

Slepena vēstulē sakara ar «Exchange Telegraph» speciālo

ziņojumu «A» par hitleriešu bagātībām ārzemēs

Preses daļas priekšnieks Berlīne 1944. gada 27. aprīli

Spiedogs: Valsts lautas apgaismošanas un propagandas ministrija Birojs «G»

1944. g. 8. maijā

Spiedogs: 1) ministrs pieņēmis zināšanai

2) atpakaļ preses daļas priekšniekam

Slepeni

Ministeriāldirektoram Dr. Naumaņa kungam

«Transocean-Europapress G.m.b.H.» nosūta informācijas aģentūras «Exchange Telegraph» speciālziņojumu par noguldījumiem, kādi vadošām Vācijas personībām it kā esot ārzemēs. Atļaujos nosūtīt Jums šo ziņojumu zināšanai un iespējamai tālākai izmantošanai.

(paraksts)

«IG-FARBEN» Piespiedu darbi un koncentrācijas nometnes

Karam sākoties, «IG-Farben» vajadzības pēc darbaspēka krasi pieauga. Sakarā ar iesaukumiem vērmahtā un kara materiālu ražošanas straujo kāpumu šīs vajadzības Vācijā vairs nevarēja apmierināt. «ĪG-Farbenindustrie AG» uzticības personas valsts iestādēs, tādi cilvēki kā Krauhs un viņa līdzstrādnieki, izstrādāja plānus par kara gūstekņu, piespiedu kārtā savervētu strādnieku un koncentrācijas nometņu ieslodzīto darba izmantošanu «IG-Farben» uzņēmumos. Jau «IG-Farben» 1940. gada pārskatā ir runa par «jaunā darbaspēka izvietošanu, apgādi un apkalpošanu lielās baraku nometnēs un kopmītnēs». Šis «jaunais darbaspēks» bija savākts no poļu un franču, holandiešu un beļģu pilsētām un ciemiem, strādnieki kā lopi atvesti uz Vāciju. Tūkstošiem dzīvību krita par upuri necilvēciskajiem apstākļiem jau pārvešanas laikā.

«IG-Farben» 1941. gada pārskatā tika prasīts, lai atsevišķie uzņēmumi censtos saņemt piespiedu kārtā savervētos ārzemju strādniekus un kara gūstekņus pietiekamā daudzumā. «Baraku nometnes un kopmītnes» apsargāja bruņoti uzņēmumu policisti ar suņiem, un to iemītniekus bez žēlastības nodeva gestapo rokās, ja viņi izrādīja kaut mazāko pretestību.

Saskaņā ar vienošanos starp «IG-Farben» un SS vadību (RSHA) «IG» uzņēmumi pieprasīja sev ieslodzītos no koncentrācijas nometņu komandantiem, piemēram, Minhenes «Agfa-Ca-mera-Werke» — no Dahavas koncentrācijas nometnes komandanta. Kādā gadījumā, kad ieslodzītajām poļu sievietēm, kas «IG» uzņēmumos strādāja piespiedu darbos, bija soda laiks beidzies, «IG-Farben»-pārstāvji pieprasīja soda laiku pagarināt, lai «IG» varētu viņas arī turpmāk ekspluatēt.

«IG-Farben» tehniskā komiteja (TEA) izstrādāja projektus koncentrācijas nometnēm un baraku nometnēm, kas uzceļamas speciāli šā koncerna vajadzībām, un iesniedza tos apstiprināšanai koncerna valdei. «IG-Farben» nekādā ziņā nebija spiesta to darīt

«sakarā ar kara saimniecības uzdevumiem», bet rīkojās vienīgi savas peļņas tālākas paaugstināšanas interesēs un pēc savas pašas iniciatīvas.

Kad sakarā ar vērmahta milzīgo sintētiskā kaučuka patēriņu nemitīgi pieauga tā realizācijas iespējas, «IG-Farben» nolēma papildus uzcelt bunas [37] rūpnīcas — «bunawerke». vienu no tām uzcēla Osvencimā, jo no turienes koncentrācijas nometnes varēja saņemt lētu darbaspēku un ari visi pārējie apstākļi bija labvēlīgi. Tā kā rūpnīca atradās Vislas dienvidu krastā un tur bija dzelzceļa satiksme, transporta problēma bija atrisināta; ogles pietiekama daudzumā varēja saņemt no «Fūrstcngrube» raktuvēm Augšsilēzijā; enerģijas piegāde no dažādiem avotiem bija nodrošināta, un vajadzības pēc kaļķiem apmierināja Kžesovices rūpnīca. Svarīgs apsvērums, kura dēļ «1G» izvēlējās Osvencimu, bija arī tas, ka turienes iekārtām koncerns sev nodrošināja sevišķi izdevīgus amortizācijas noteikumus. «IG-Farben» prāvā apsūdzētais Georgs fon Suiclcrs pratināšanā paskaidroja:

«Та dēvētā austrumu nodokļu palīdzība deva iespēju tūliņ norakstīt amortizācijai 80% no mašīnu vērtības un, šķiet, 20% no fabrikas iekārtas vērtības. Tādējādi «IG» varēja norakstīt amortizācijai apmēram pusi no kapitāla, kas bija ieguldīts Osvencimas un Heidebrekas lielajās fabrikās.»

Lai celtniecībā un pie ierīcēm nodarbinātie ieslodzītie būtu vel tuvāk buvvietai, 1942. gada oktobri «IG-Farben» ierīkoja Monoviee «pati savu» koncentrācijas nometni, kas atbilda visām šādas nometnes barbariskajām prasībām. Par visu nometni, tas pārvaldīšanu, cilvēku izvietošanu un apgadi bija atbildīgs koncerns «IG-Farben», vienīgi apsardze dalījās SS un uzņēmuma policija. Necilvēcisko dzīves un darba apstākļu dēļ neskaitāmi ieslodzītie nomira šajā nometne. Neskaitāmi ieslodzītie, kas šādu apstākļu dēļ saslima, tika nosūtīti likvidēšanai uz Birkenavas nometni. 300 000—50 000 ieslodzito nonāca «IG-Farbenindustric» Monovices nometnē un tika iznīcināti, tikai niecīga daļa izturēja nežēlīgas ekspluatācijas metodes, barbariskos dzīves apstākļus un nepietiekamo ēdināšanu.

Koncernam «IG-Farben» bija ienesīga pat ieslodzīto likvidēšana. Gāze, ar kuru nogalināja ieslodzītos Birkenavas un Osvencimas, Būhenvaldes un Dahavas, Ļubļinas, Maidanekas un daudzu citu nometņu gāzes kamerās, tika ražota «IG-Farben» uzņēmumos. Sa koncerna vadītāji nekā nedarīja, lai šos noziegumus aizkavētu vai vismaz pret tiem protestētu. Apsūdzētais Georgs fon Sniders pratināšanā paskaidroja:

Jautājums: Kā jūs vakar teicāt, 1944. gada pēdējā ceturksnī kāds Millcra-Kunrādi kungs sarunā ar jums ieminējies, ka «IG» ražotā indīgā gāze un ķimikālijas tiek izmantotas cilvēku nogalināšanai koncentrācijas nometnēs.

S n i с le г a atbilde: Tā es viņu sapratu.

Jautājums: Vai jūs savukārt neapjautājāties saviem darbiniekiem par šās gāzes izmantošanu?

Sniclera atbilde: Viņi teica, viņi zinot, ka gāze tiek izmantota šādam nolūkam.

Jautājums: Ko jus darījāt, uzzinājis, ka «IG» ražotās ķimikālijas tiek izmantotas, lai koncentrācijas nometnēs nonāvētu, noslepkavotu cilvēkus?

Sniclera atbilde: Mani pārņēma šausmas.

Jautājums: Vai jūs kaut ko uzsākat?

Sniclera atbilde: Es par to klusēju, jo tas bija pārāk briesmīgi. Es vienmēr biju domājis, ka šo gāzi neražojam mēs.

Es jautāju Milleram-Kunradi: — Vai jūs un Ambross un pārējie direktori Osvencimā zināt, ka gāze un ķimikālijas tiek izmantotas cilvēku noslepkavošanai?

Jautājums: Ko viņš teica?

Šniclera atbilde: «Jā, to zina visi «IG» direktori Osvencimā.» '

«IG» vadītāju sirdsapziņu netraucēja tas, ka viņu uzņēmumu vajadzībām, viņu peļņas palielināšanai simtiem tūkstošiem cilvēku okupētajās zemēs tika izrauti no savām ģimenēm un piespiedu kārtā aiztransportēti; ka simtiem tūkstošu cilvēku Osven-cīmas bunas fabrikā tika nodzīti līdz nāvei un nogalināti ar «IG» ražotām indīgām gāzēm. Gļēvi un nožēlojami viņi izvairījās no atbildības. Šodien šie neapšaubāmie kara noziedznieki, kas paši nosūtījuši uz gazes kamerām neskaitāmi daudz cilvēku, no jauna nekaunīgi uzstājas kā goda viri, kuri esot darījuši «visu, kas bija viņu spēkos», lai «uzlabotu stāvokli ieslodzītajiem». Vērojot šādu cinismu, grūti palikt lietišķam un aukstasinīgam . . . Kad Nirnbergā vel notika «IG-Farben» prāva un apsūdzētie vēl nebija pilnīgi droši, ka viņu draugi amerikāņi tos izglābs, viņi vēl neatļāvās tik nekaunīgu cinismu. Toreiz viņi vēl centās slēpt savu noziegumu pēdas. Kādā 1948. gada 26. februāra preses ziņojumā no Nirnbergas bija teikts:

«Prava pret 23 «IG» direktoriem prokuratūra rakstveida paziņojumā tribunālam norāda, ka «IG» galvenā ķīmiķa Dr. Oto

Ambrosa aizstāvja uzdevumā iznicinātas vairākas automašīnu kravas kompromitējošu dokumentu, sevišķi par «IG» un Dr. Ambrosa sakariem ar Osvencimu.»

Ka šis ziņojums nav šās prāvas prokuratūras vai kāda žurnālista izdomājums, to liecina 1948. gada 6. marta raksts, kurā teikts:

«Tā kā amerikāņu prokuratūra «IG-Farben» prāvā bija paziņojusi, ka dokumenti par šā koncerna darbību Osvencimas koncentrācijas nometnē nobēdzināti un pa daļai iznīcināti, un vainojusi te asistentu —- aizstāvi Dr. Volfgangu Altu no Ludvigshāfenas, šis pēdējais sniedza ar zvērestu paziņojumu. Esot iespējams, ka viņš licis aizmest dažus «liekus» oriģinālrakstus, taču runa te esot bijusi par rokraksta piezīmēm, kas bijušas «tikai ļoti slikti salasāmas». Dr. Alts neapstrīd, ka sakarā ar amerikāņu apsūdzības pārstāvja ierašanos Ludvigshāfenas uzņēmumā «Badische Anilin- und Sodafabrik» tur tikuši nobēdzināti dokumenti.»

Ja koncerna «IG-Farben» varasvīri jau 1945. gadā būtu jutušies tikpat droši kā 1952. un 1953. gadā Rietumvācijā, viņi diezin vai Initu lietojuši tādu uzkrītošu paņēmienu kā dokumentu iznicināšanu. Arī tad, ja viņi nebūtu jutušies vainīgi, viņiem nebūtu bijis nekādas vajadzības lietot šādu metodi. Dokumentu iznīcināšana vien jau skaidri apliecina viņu vainu, un to nedrīkst aizmirst.

Pēc tiesībām un likuma, pēc viselementārākās cilvēku sapra sanas koncerns «IG-Farbcnindustrie AG» atzīts par vainīgu kara noziegumos un visi šī koncerna vadītāji par vainīgiem vissmagākajos noziegumos pret cilvēcību.

No Vācu ekonomikas institūta vēstīm, 4. gadagājums, 195,'S. gada aprīlis, 8. nr., 4. un 5. Ipp.

«IG-Farben» uzņēmumos nodarbināto skaits

1944. gada 1. decembrī bija nodarbināti:

strādnieki 155 962 kalpotāji 32957

kopa 188919

No strādniekiem bija 60 % vācieši — vīrieši un sievietes 20.2% ārzemnieki — vīrieši un sievietes 10.8% varmācīgi savervēti ārzemju strādnieki,

kara gūstekņi un — trijos no 32 uzņēmumiem — koncentrācijas nometņu ieslodzītie

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla dokumentiem

Divdesmit četri «ĪG-Farbenindustrie» vadošie darbinieki tiek apsīidzēti,

ka viņi

a) plānojuši, sagatavojuši, sākuši un vadījuši agresīvus karus un iebrukumus citās zemēs,

b) nodarbojušies aplaupīšanu,

cj nodarbojušies ar verdzināšanu un masveida slepkavošanu,

d) piederējuši pie SS,

e) piedalījušies kopējā plānā un sazvērestība . . .

No Vācu ekonomikas institūta vēstīm, 3. gadagājums, 1952. g. oktobris, 20. nr., 16. un 17. Ipp.Lielākā daļa «IG-Farben» direktoru un vadošo darbinieku, kurus 1948. gada 30. jūnijā Nirnbergā notiesāja amerikāņu kara tribunāls, atkal uzsākuši agrāko darbību. Tā, piemēram, apsūdzētie Ambrose, Dirjelds un Bitefišs tagad ieņem atkal šādus amatus:

Dr. Oto Ambross ir uzraudzības padomes loceklis firmas «Bergwerksgeselt-schaft Hibernia-AG» Hernē, «Siiddeutsche Kalkstickstoffwerke AG» Trostbergā, «Grmizweig &amp; Hartmann AG» Ludvigshāfenā, «Internationale Galalith-Gesell-schaft AG» Hamburgā-Harburgā un «Pintsch-Barnag AG» Bucbahā Augš-

hesenē.

Dr. Valters Dirjelds tagad ir Gelzenkirhenā-Bīrā firmas «Scholven-Chemie-

AG» valdes loceklis.

Dr. Heinrihs Bitefišs ir uzraudzības padomes loceklis firmās «Deutsche Gasolin-AG» Berlīnē un «Feldmūhle, Papier- und Zellstoļfwerke-AG» Disel-dorļa, kā ari Slāpekļa rūpniecības starptautiskās apvienības tehniskās ekspertu komitejas vadītājs.

Verdzināšana un masveida slepkavošana

Apsūdzības raksta trešajā nodaļā apsūdzētajiem inkriminēts, ka viņi katrs atsevišķi un visi kopa, izmantodami «IG» kā ieroci, pastrādājuši kara noziegumus un noziegumus pret cilvēcību, kādi paredzēti Kontroles Padomes izdotajā likumā Nr. 10, II pantā. Apgalvots, ka viņi piedalījušies kara laikā okupēto apgabalu vai kādā citā veidā Vācijas kundzībā esošo apgabalu civiliedzīvotāju verdzināšanā, šo cilvēku aizdzīšanā vergu darbā; koncentrācijas nometņu ieslodzīto, arī vāciešu verdzināšanā, beidzot, kara gūstekņu izmantošanā kara operācijās un tādos darbos, kas bija tieši saistīti ar kara operācijām. Tālāk apgalvots, ka verdzinātās personas terorizētas, spīdzinātās un slepkavotas.

Sai vispārējai apsūdzībai seko sīks faktu uzskaitījums, kas sastāv no divdesmit diviem punktiem. No šā uzskaitījuma redzams, ka apsūdzības pārstāvis šo apsūdzības punktu pamato uz četrām faktu grupām, kas sakopotas šādi: a) «IG» loma Trešās valsts vergu darba izmantošanas programā; b) «IG» piegādātās indīgās gāzes izmantošana ieslodzīto iznīcināšanai koncentrācijas nometnēs; c) «IG» ražoto indīgo ķimikāliju piegāde noziedzīgiem medicīniskiem eksperimentiem ar verdzinātajām personām,-d) apsūdzēto pretlikumīgā un necilvēciskā rīcība sakarā ar «IG» Osvencimas rūpnīcas celtniecību un ekspluatāciju . ..

Faktus un apstākļus, uz kuriem apsūdzības pārstāvis galvenokārt balstās, lai pierādītu, ka apsūdzētajiem labi bijusi zināma viņu rīcības sodāmība, var rezumēt šādi: 1) SS ārsti neapšaubāmi izdarījuši noziedzīgus eksperimentus ar ieslodzītajiem koncentrācijas nometnēs, 2) šie eksperimenti izdarīti ar nepārprotamu nolūku izmēģināt «IG» produkciju, 3) dažus no šiem eksperimentiem izdarījuši ārsti, kuriem koncerns «IG» bija uzdevis pārbaudīt izgatavoto medikamentu efektivitāti, 4) no šo ārstu sniegtajiem ziņojumiem varēja secināt, ka izdarīti pretlikumīgi eksperimenti, 5) koncerns «IG» sūtījis tieši koncentrācijas nometnēm medikamentus tādos daudzumos, ka jau no tā vien vajadzēja secināt, ka šie medikamenti tiek lietoti nepieļaujamos nolūkos.

Rūpīgi iepazīdamies ar pierādījumu materiāliem, esam nākuši pie pārliecības, ka nometnes pastāvēšana bijusi ja ne izšķirošais, tad tomēr svarīgs faktors būvvietas izraudzīšanā un ka no sākta gala bijis paredzēts pieprasījumu pēc darbaspēka apmierināt ar koncentrācijas nometnes ieslodzītajiem.

«IG» pārstāvji, kas pirmām kārtām bija tieši atbildīgi par Osvencimas uzņēmumu celtniecību, ir Ambross, Bitefišs un Dir-felds.

Ambross bija tehniskais eksperts bunas ražošanā. Viņš bija plānošanas komitejas loceklis un regulāri piedalījās tās sēdēs. Bitefišs bija degvielas ražošanas eksperts un pārzināja degvielas rūpnīcas plānošanu un būvi. Viņa galvenā mītne bija Leinā, vienā no «IG» uzņēmumiem, kas galvenokārt ražoja šo svarīgo degvielu. Kā viņš pats liecināja, viņš Osvencimu esot apmeklējis apmēram divas reizes gadā, lai iepazītos ar būvdarbu gaitu. Viņš esot apskatījis būvlaukumu un dažādus uzņēmuma cehus, kā arī novērojis koncentrācijas nometnes ieslodzītos darbā. 1941./42. gada ziemā viņš kopā ar apmēram 30 citam augstām amatpersonām, tai skaitā Dr. Ambrosu, apmeklējis Osvencimas galveno koncentrācijas nometni. Sā apmeklējuma laikā viņš neesot pamanījis, ka pret ieslodzītajiem izturētos slikti, un esot domājis, ka nometne tiek labi pārvaldīta. Viņš nekad neesot apskatījis darba nometni Monovicē. Apsūdzētais Dirfelds kā galvenais inženieris un vēlāk kā celtniecības vadītājs bija tā persona, kuras vispārējā uzraudzībā šie darbi tika veikti. Daudzi liecinieki ap-

stiprinājuši, ka viņš sakarā ar dažādiem jautājumiem bieži apmeklējis būvvietu. Viņš bieži veicis inspekcijas braucienus un vērojis, ikā cilvēki strādā. Viņš apmeklējis arī tuvumā esošo Mo-novices darba nometni, kas atradās SS pārziņā.

Dirfelds ziņoja, ka koncentrācijas nometnes komandants Hess esot gatavs atbalstīt būvdarbu vadību ar visiem viņa rīcībā esošajiem līdzekļiem …

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla dokumentiem «Ebreji jāizsuta no Osvencimas un apkārtnes»

Lielvācijas reihsmaršals 1941. g. 18. februāri

Pilnvarotais četrgadu plana lietās Beninē W 8

b Leipcigas iela 3

2709/41/4 slēp. v. dok. Telefoni 1263 …. 12707E

Zīmogs: 1941. g. 20. febr. 1541 pie v. dok.

Slepens valsts dokuments!

9 eksemplāros … eksemplārs

Zīmogs: Pasākumi attiecībā uz iedzīvotājiem, kas nepieciešami Austrumu Augšsilēzijā Osvencimas bunas rūpnīcai

Lai nodrošinātu vajadzīgo darbaspēku un izvietotu strādniekus bunas rūpnīcas celtniecībai, kas iesāksies aprīļa sākumā Osven-cimā, Austrumu Augšsilēzijā un kas jāveic maksimāli straujā tempā, lūdzu veikt šādus pasākumus:

1. Ebreji drīz jaizsuta no Osvencimas un tālākās apkārtnes, sevišķi lai atbrīvotu viņu dzīvokļus, kur jāizvieto būvstrādnieki bunas rūpnīcai.

2. Tie poļi, ko varēs izmantot kā būvstrādniekus, pagaidām, atstājami viņu līdzšinējās mītnēs Osvencimā un tālākā apkārtnē līdz tam laikam, kad celtniecība bus pabeigta.

3. No kaimiņos esošās koncentrācijas nometnes jāpiegādā iespējami vairāk būvstrādnieku un palīgstrādnieku bunas rūpnīcas būvei.

Atkarība no celtniecības tempiem vajadzība pēc būvstrādniekiem un montētājiem būvvietā būs apmēram 8000—12 000 cilvēku.

Lūdzu Jūs iespējami drīzāk informēt mani par šajā lietā veiktajiem pasākumiem, kas saskaņojami ar ķīmiskās rūpniecības celtniecības pārvaldi.

Pašr. par. Gerings

SS pārzinātajās fašistiskajās koncentrācijas nometnēs «IG-Farben», Ķrupa. Tisena, Flika, Zimensa un citu koncernu vajadzībām izkalpināja un nobendēja U miljonus cilvēku no visām Eiropas zemēm. To pašu bruņošanās rūpnieku interesēs miljoniem vācu kareivju otrajā pasaules karu krita frontē

.

«Osvencimas apkārtējās teritorijas parvacošana»

Katovicē 1941. g. 6. marta I R./4I.

Nosūtīts:

Osvencirnai (rokr.) dir. Dr. ter Mēra kungam dir. Dr. Bitefiša ,, vec. inž. Santo

dipi. inž. Dr. Dirfelda kungam vec. inž. Fausta Dr. Eisfelda

Augšsilēzijas gauleiters un virsprezidents

Dr. Oto A m b г о s a kungam «IG-Farbenindustrie AG» valdes loceklim Lurivigshāfenā pie Reinas

Ļoti cienījamais Ambrosa kungs!

Vispirms pateicos Jums par Jūsu 1941. 27. II vēstuli, kurā Jūs mani informējat, ka par būvvietu nākamajai bunas rūpnīcai tagad izraudzīta teritorija uz austrumiem nQ Osvencimas.

Šie plāni man pa to laiku kļuvuši zināmi, un es ļoti apsveicu to realizēšanu. Kā pilnvarotais vācietības nostiprināšanai esmu devis rīkojumu Osvencimā un apkārtnē dzīvojošos poļus, kas varētu noderēt bunas rūpnīcai kā strādnieki, pašreizējā iedzīvotāju pārvietošanas akcijā pagaidām neevakuēt. Domāju, ka šis tālredzīgais pasākums nodrošinās sevišķi uzņēmuma celtniecības laikā pietiekami daudz poļu darbaspēka.

Man ir skaidrs, ka šis poļu darbaspēks pakāpeniski jānomaina vācu strādniekiem, jo vienīgi tādā ceļā šis jaunais uzņēmums varēs dot savu ieguldījumu Osvencimas apkārtējās teritorijas pārvācošanā. Pats par sevi saprotams, ka šīs problēmas atrisināšanu es vienmēr ļoti atbalstīšu.

Gluži tāpat esmu pa to laiku uzzinājis no Falkenhāna kunga, ka koncerns «IG-Farbenindustrie» stājies sakaros ar Plēsa raktuvju grupu, lai nākamajai bunas rūpnīcai nodrošinātu vajadzīgās ogles. Jau pirms vairākām nedēļām, prezidenta Falkenhāna kunga pirmā ziņojuma laikā, es viņam teicu, ka pilnīgi saprotu šos «IG-Farbenindustrie» centienus.

Es priecātos, ja Jūs, nākamo reizi apmeklējot Augšsilēziju, ierastos pie manis.

Heil Hitler!

pašr. par. Brahts 459

Es, tehnisko zinātņu doktors Fricis G e r n e r t s, dzīv. Karls-rūē, Parka ielā 38, esmu brīdināts, ka pēc zvēresta par nepatiesu ziņu sniegšanu tikšu saukts pie atbildības. Apliecinu ar zvērestu, ka pēc labakas sirdsapziņas liecināšu patiesību, lai mana liecība kā pierādījums tiktu iesniegta Nirnbergas Kara Tribunālam.

1. No kara sākuma līdz 1945. gadam cs biju tehniskais vadītājs speciālvilcienā, ko toreizējais kara gaisa spēku virspavēlnieks Gērings izmantoja kā galveno mītni.

2. Esmu iepazīstināts ar dokumentu N1 1240, lietisko pierādījumu 1417, un ar dokumentu N1 11086, lietisko ipierādījumu 1422 Sājā sakarā paskaidroju sekojošo. Būdams iepriekšminētā speciālvilciena tehniskais vadītājs, es 1941. gada sakumā nejauši kļuvu par liecinieku sarunai starp toreizējo valsts ministru Dr. Totu un toreizējo valsts sekretāru Dr. Zīrupu. Sie abi kungi gaidīja speciālvilciena restorānvagonā, lai brauciena laikā referētu Gērin-gam. Viņi sarunājās par kādas jaunas bunas rūpnīcas celtniecību, pie. kam tika pieminēta arī Osvencima, tātad runa, acīm redzot, bija par Osvencimas bunas rūpnīcas celtniecību, kas pieminēta man uzrādītajos dokumentos. Būdams tehniķis, sevišķi transporta nozare, es interesējos par bunu, tāpēc sīki atceros šo sarunu. No tās izrietēja, ka abi kungi gribēja iesniegt Gēringam izlemšanai strādnieku problēmu. Pie tam tika norādīts, ka Gēringa lēmums nepieciešams tādēļ, ka profesors Krauhs līdz šim prasījis, lai projektēto rūpnīcu uzceļ vietējie iedzīvotāji kopa ar speciālistiem no-Vācijas. Abi kungi pie tam izteicās, ka Krauhs šādu prasību attiecībā uz izlietojamo darbaspēku izvirzījis, acīm redzot, tādēļ, lai, izmantojot koncerna amatpersonālu un vietējo darbaspēku, šo jauno rūpnīcu noturētu «IG» sistēmas ietvaros un ievērotu «IG» intereses, bet Himlers prasot izmantot koncentrācijas nometņu ieslodzītos, acīm redzot, tādēļ, lai nodrošinātu SS ietekmi arī šajā ekonomikas sektorā. Sie kungi laikam gribēja samierināt abus pretējos uzskatus resp. panākt attiecīgu Gēringa pavēli.

pašr. par. Fricis Gernerts

Ar zvērestu dota liecība, ko tehn. zinātņu doktors Gernerts sniedzis Nirnbergas Starptautiskajam Kara. Tribunālam

«IG» būvē Osvencima ceturto bunas rūpnīcu

Es, Oto Ambross no Ludvigshāfenas pie Rcinas, Vēlerštr. 12, esmu brīdināts, ka par nepatiesu liecību mani sodīs, un ar zvērestu, labprātīgi, neviena nepiespiests, paskaidroju sekojošo:

1. No 1938. līdz 1945. gadam es biju «IG-Farbenindustric AG» valdes loceklis. «IG» koncernā es pārzināju visu bunas sektoru.

piemēram, «1G» rūpnīcas Hilsā, Skopavā, Ludvigshāfenā. «IG» Osvencimas rūpnīcā es biju atbildīgs par II sektoru. Tādējādi mans priekšnieks bija Fricis ter Mērs; mans tiešais priekšnieks bija valdes priekšsēdētājs slepenpadomnicks Hermanis Smies. Valters Dirfelds referēja man par Osvencimu un attiecībā uz bunu saņēma instrukcijas no manis, līdz Osvencimā ieradās ķīmiķis Dr. Eisfelds. Kad Dr. Eisfelds strādāja «IG» Osvencimas rūpnīcā un Valters Dirfelds bija šīs Osvencimas rūpnīcas vadītājs, tiklab Valters Dirfelds, kā arī Dr. Eisfelds referēja man. Es biju tiklab Valtera Dirfelda, kā arī Dr. Eisfelda priekšnieks, Heinrihs Bitefišs «IG» Osvencimas rūpnīcā pārzināja leinas [38] ražošanu.

2. Lai atgūtu laiku, kas bija zaudēts 1940. gadā sakarā ar darbu pārtraukšanu «IG» bunas rūpnīcā Ralvicā pie Breslavas, tika nolemts uzsākt bunas ražošanu «IG» l.udvigshāfenas rūpnīcā. Tā kā Ludvigshāfenā uzlidojuma briesmas bija pārāk lielas, apmēram 1940. gada novembri valsts pārvaldē kādā apspriedē, kurā piedalījās profesors Kārlis Krauhs, Dr. Ekelis, Fricis ter Mērs un es, tika nolemts uzcelt ceturto bunas rūpnīcu teritorijā, kur uzlidojumi nedraud. Valsts pārvalde uzdeva sabiedrībai «IG» uzcelt ceturto bunas rūpnīcu.

Es norādīju, ka celt jaunas rūpnīcas kļūst arvien grūtāk, taču uzlidojumu dēļ šī rūpnīca bija jāceļ. «IG» tad arī neatteicās. Fricis ter Mērs un es ar šo uzdevumu iepazīstinājām tehnisko komiteju, un tehniskā komiteja resp. valde nolēma uzcelt bunas un metanola rūpnīcu. «IG» finansēja savas Osvencimas rūpnīcas celtniecību, jo negribēja izlaist no rokām bunas ražošanas tehnoloģiju.

3. 1940. gadā profesors Kārlis Krauhs, «IG» uzraudzības padomes priekšsēdētājs un valsts ekonomiskās celtniecības resora vadītājs, vēlākais ģenerālpilnvarotais ķīmiskās ražošanas jautājumos, uzdeva man izraudzīt piemērotu vietu ceturtajai bunas rūpnīcai.

Kādu laiku tika apsvērts priekšlikums celt ceturto bunas rūpnīcu Norvēģijā vai Austrijā; taču abi šie varianti tika noraidīti.

4. 1940. gada decembrī vai 1941. gada janvārī es kopā ar vecāko inženieri Bidenkopfu devos uz Augšsileziju (Katovici). Turienes zemes ierīcības pārvaldē, kur bija plaši kartogrāfiskie materiāli, man parādīja dažādas piemērotas teritorijas. Tur man, starp citu, norādīja uz Osvencimas apvidu, kas šķita izdevīgs, jo tur bija ūdens (triju upju satece), bez tam kaļķi, ogles (raktuves «Fūrstengrube») un sāls. Arī darbaspēka ziņā šis apvidus bija izdevīgs sava lielā iedzīvotāju blīvuma dēļ. Es apskatīju šo apvidu un kā vispiemērotāko vietu izraudzīju teritoriju ap Osvencimu.

5. Atgriezies pēc iepazīšanas ar Osvencimas teritoriju, es sniedzu ziņojumu profesoram Kārlim Krauham un Fricim ter Mēram. Pie tam tika pieminēts, ka Osvencimā ir koncentrācijas nometne,

jo teritorija ap Osvencimu tika apskatīta uz kartes. Sājā rajonā uz kartes bija iezīmētas kazarmas. Uz jautājumu, vai tur novietots karaspēks, es atbildēju, ka šai vietā atrodas koncentrācijas nometne. Taču tai laikā, kad es K- Krauham un Fricim ter Mēram sniedzu šo pirmo ziņojumu, koncentrācijas nometnes pastāvēšana neietekmēja vietas izvēli. Toreiz nolēma, ka rūpnīca jāceļ Osven-cimā.

6. Valsts ekonomiskās celtniecības resors (profesors Kārlis Krauhs) bija piekodinājis koncernam «IG» uzcelt bunas rūpnīcu iespējami drīzāk.

7. Teritorija, kur bija jāceļ «IG» Osvencimas rūpnīca, praktiski piederēja privātai poļu muižai «Dvori». Sās muižas īpaš nieks — polis — bija aizbēdzis. «IG-Farben» uzdeva Breslavas māklerim Sēferam nopirkt šo zemes gabalu «IG» rūpnīcas celtniecībai. Sēfers šai nolūkā griezās pie pārvaldes «Treuhand Ost». Pēc oficiālās noregulēšanas pirkšanas summu samaksāja valstij. Bez tam zemniekus, kuru lauki atradās nākamajā «IG» rūpnīcas būv-vietā, piespieda tos pārdot vai apmainīt. Teritorija, kur būvēja «IG» Osvencimas rūpnīcu, tai laikā (t. i., pēc kara ar Poliju) bija pasludināta par Vācijas teritoriju.

8. Saskaņā ar programu par «tautībām Austrumos» no noteiktām vietām izsūtīja ebrejus. Es protestēju pret šo izsūtīšanu no Osvencimas rajona tai ziņā, ka ieteicu prezidentam Springo-rumam ebreju amatniekus neizsūtīt, bet atstāt tos Osvencimas pilsētā, lai viņi tur strādātu savā amatā.

9. Par ebreju piespiedu izsūtīšanu no Osvencimas rajona es 1941. gadā pēc kādas tehniskās komitejas sēdes sarunājos šaurā lokā (ar Frici ter Mēru? Heinrihu Bitefišu? utt.). Biju redzējis daļu šās izsūtīšanas uz Hžanuvu. Es biju satriekts.

10. Šķiet, 1941. gada janvārī es pirmo reizi tehniskajā komiteja referēju par ceturto bunas rūpnīcu. Apmēram 1941. gada aprīlī tehniskajā komitejā nolasīju otru referātu par «IG» Osvencimas rūpnīcu, runāju par «IG» Osvencimas rūpnīcas kredītiem, zemes gabaliem, darbaspēku u. tml. Tika pieminēts, ka «IG» Osvencimas rūpnīcas celtniecībā izmanto ieslodzītos no koncentrācijas nometnes. Naudas asignējumi «IG» Osvencimas rūpnīcas celtniecībai tika principā apstiprināti. Vajadzīgos kredītus vēlāk-katrā atsevišķā gadījumā apstiprināja tajā kārtībā, kāda koncernā «IG» pieņemta.

11. 1941. gada aprīlī Katovicē notika «IG» Osvencimas rūpnīcas dibināšanas sēde. Šajā sēdē es nolasīju referātu par bunas ražošanu. Valsts pārvaldes pārstāvis Dr. Ekels šajā sēdē uzsvēra, ka jādara viss, lai rūpnīcu uzceltu iespējami drīzāk. U. Put-kammers nolasīja referātu par strādnieku nometināšanu izklaidus.

12. Sadarbība ar Osvencimas koncentrācijas nometni kļuva nepieciešama 1941. gada pavasari sakarā ar grants pievešanu, iekārtas (skrūvgaldu u. c.) piegādi un darbaspēka izmantošanu.

1941. gada martā vai aprīli vecākais inženieris Fausts ieteica-apmeklēt Osvencimas koncentrācijas nometnes komandantu, lai apspriestu šos jautājumus. Apmeklējuma laikā nometnes komandants Hess izrādīja man koncentrācijas nometni, kas tai laikā vēl bija ļoti maza. Ēs redzēju kazarmu blokus, virtuvi, darbnīcas (drēbnieku, galdnieku, kokgriezēju darbnīcas). Garām ejot, man' parādīja krematoriju, kas nedarbojās. Es gan redzēju augstsprieguma dzeloņstiepļu žogu un ieslodzītos strīpainos arestantu tērpos ar īsi apcirptiem matiem, taču nometne uz mani neatstāja tik. drausmīgu iespaidu, kā biju sagaidījis, spriežot pēc tā, ko biju dzirdējis stāstām par Dahavas koncentrācijas nometni. Ieslodzītajiem bija uz apģērba trijstūra veida uzšuves dažādās krāsās. Kad es jautāju Hesam, ko tās nozīmē, viņš man paskaidroja, ka pēc šīm uzšuvēm varot redzēt, par ko attiecīgais ieslodzītais ievietots koncentrācijas nometnē. Cik atceros, šī pirmā apmeklējuma. laikā es redzēju Osvencimas koncentrācijas nometnē profesionālos noziedzniekus un 'homoseksuālistus. Nobeigumā Hess manī ielūdza uz nelielām vakariņām.

13. Sājā pirmajā apspriedē ar Hesu tika norobežotas abu pušu intereses; mēs vienojāmies, ka uz rietumiem no Solas upes būs koncentrācijas nometnes interešu sfēra un uz austrumiem no Solas upes — «IG» interešu sfēra. Bez tam tika runāts par granti,, ko koncentrācijas nometne piegādās «IG» Osvencimas rūpnīcai. Kas attiecās uz darbaspēku, tad Hess teica, ka plašaka iesiodzīto-izmantošana «IG» Osvencimas rūpnīcā pašlaik neesot iespējama, jo šie ieslodzītie esot vajadzīgi pašai koncentrācijas nometnei lauksaimniecības attīstīšanai utt.

Tas bija mans pirmais apmeklējums Osvencimas koncentrācijas nometnē.

14. 1941. gada sākumā tika nodoti pirmie pasūtījumi «IG» Os-vencimas rūpnīcai, pasūtījumus dažādām celtniecības firmām daļēji nodeva no Ludvigshāfenas un Leinas, dajēji to darīja vecākais inženieris Fausts, atbildīgais būvinženieris, tieši no «IG» Osvencimas rūpnīcas būvvietas. Celtniecības firmas pieprasīja no «IG» strādniekus, t. i., tas pieteica vecākajam inženierim Faustam vai «IG» Osvencimas rūpnīcas darbaspēka birojam, cik un kādu profesiju strādnieki tām vajadzīgi.

1941. gada pavasari Berlīnē Heinrihs Bitefišs un Valters Dir-felds «IG» uzdevumā apsprieda ar obergrupenfīreru Volfu koncentrācijas nometnes ieslodzīto izmantošanu darbā. Kā man ziņoja Valters Dirfelds, runāts, ka par apmācītu ieslodzīto maksās 4 markas un par neapmācītu ieslodzīto — 3 markas dienā.

15. Cik man zināms, «IG» Osvencimas rūpnīca bija pirmais «IG» uzņēmums, kas nodarbināja koncentrācijas nometņu ieslodzītos.

Kad biju saņēmis uzdevumu Osvencimā uzcēli bunas rūpnīcu un darba pārvalde nedeva pietiekami daudz citu strādnieku, kon-•corns «IG» bija spiests izmantot koncentrācijas nometņu ieslodzītos. Tehniskās komitejas valde ari neiebilda. Tomēr nevienam no mums nebija patīkami izmantot koncentrācijas nometņu ieslodzīto darbu.

16. Sākumā ieslodzīto izmantošana sagādāja lielu vilšanos. Bija gadījumi, kad kapo izdarīja smagus pārkāpumus.

Ieslodzītajiem, kas staigāja koka tupelēs, SS apsardzībā ik rītus kājām bija jāveic apmēram 7 kilometrus garais ceļš no •Osvencimas koncentrācijas nometnes līdz «IG» būvvietai un vakaros kājām jādodas atpakaļ.

Tāpēc iespējami drīzāk tika sagādāti transporta līdzekļi ieslodzītajiem. Pats drausmīgākais bija kapo brutālā izturēšanās pret ieslodzītajiem. Viņi apgājās ar ieslodzītajiem necilvēciski.

Valters Dirlelds vai vecākais inženieris Fausts Osvencimā man pastāstīja, ka ieslodzītie bēgot nošauti.

17. Koncentrācijas nometnes ieslodzīto izmantošana celtniecības firmās notika tādējādi, ka «IG» Osvencimas jaunceltne ieslodzītos norīkoja uz celtniecības firmām un noslēdza ar šīm firmām līgumu. Attiecīgās firmas uz noteiktu laiku pārņēma ieslodzītos ar attiecīgo kapo skaitu (viens kapo uz desmit līdz divdesmit ieslodzītajiem). Celtniecības firmas norādīja koncerns «IG», proti, manā uzdevumā Valters Dirfelds.

Monovicē 1944, gada beigās bija 8500 ieslodzīto, no kuriem -500 vienmēr tika izmantoti nometne kārtības uzturēšanai. 10% parasti bija slimi, kā tas uzņēmumos ir normāli, un atradās slimnieku barakās. 7000 ieslodzīto tika izmantoti rūpnīcā.

Divarpus gados SS saņēma par ieslodzīto darbu kopsummā vairāk nekā 20 miljonus marku.

Izs zināju, ka paši ieslodzītie nekādu samaksu nesaņem. Apmēram 1943. gadā «IG» ieviesa prēmiju sistēmu ieslodzītajiem, lai dotu tiem iespēju iegūt ēdnīcā papilduzturu un reizē arī kāpināt darba ražīgumu.

20. Ne vienu vien reizi esmu redzējis ieslodzītos aizejam no «IG» rūpnīcas Osvencimā, taču nekad neesmu redzējis, ka viņi būtu nesuši uz Monovici kādu mironi. Ja es būtu uzzinājis kaut ko tamlīdzīgu, es nekavējoties būtu ievadījis izmeklēšanu un novērsis apstākļus, kas pie tā noveduši.

Apsūdzētā Oto Ambrosa ar zvērestu dota liecība Starptautiskajam Kara Tribunālam

Vēstule direktoriem ter Mēram un Štrusam «IG» Frankfurtē

Dr. Oto Ambross Ludvjgshāfenā pie Reinas 1941. gada 12. aprīlī

akciju sabiedrība

«IG-Farboraindustrie»

Ļoti cienījamie kungi!

Pielikuma nosūtu Jums ziņojumus par mūsu apspriedēm celtniecības jautājumos, kuras notiek regulāri reizi nedēļā manā vadībā.

No tiem Jūs redzēsiet, kā tiek kārtoti organizatoriskie jautājumi un vispirms, ka mūsu darbība Austrumos ir sākusies.

Pa to laiku 7. aprīlī Katovicē notika ari konstituējošā dibināšanas sa.pulce, kas visumā noritēja apmierinoši. Daži sīki birokrāti izrādīja zināmu pretestību, bet to izdevās ātri likvidēt.

Dr. Ekelis sevi parādīja joti pozitīvi, un bez tam ļoti svētīgi iedarbojās mūsu jaunā draudzība ar SS.

Vakariņas, ko mums sarīkoja koncentrācijas nometnes vadība, vienojāmies par visiem turpmākajiem pasākumiem, kas dos iespēju bunas rūpnīoas intereses izmantot tiešām lielisko koncentrācijas nometnes darbu.

Ar vislabākajiem sveicieniem Jūsu Oto Ambross

«Paši koncentrācijas nometnes ieslodzītie nesaņēma no «IG-Farbenindustrie» nekādu samaksu»

Es, Valters Dirfelds, dzīv. Iielmštetā (Braunšveigā), Johana iela 12, esmu brīdināts, ka par nepatiesu liecību tikšu saukts pie atbildības, un labprātīgi, neviena nepiespiests, sniedzu sekojošus paskaidrojumus, kurus apstiprinu ar zvērestu:

1. 1927. gadā ka diplomēts inženieris, mašīnbūves speciālists, sāku strādāt «IG-Farbenindustrie» Leinas rūpnīcā. 1932. gadā kļuvu par visas augstspiediena iekārtas darbnīcu vadītāju. Apmēram 1941. gada martā Oto Ambross un Heinrihs Bitefišs uzdeva man kā tehniskajam vadītājam pārzināt «IG» Osvencimas rūpnīcas celtniecību. Celtniecību vadīja Oto Ambross. Kā «IG» Osvencimas rfipnīcas vadītājs viņš pārstāvēja šo uzņēmumu «IG» sistēmā un uz ārieni. Pēc Oto Ambrosa rīkojumiem resp. viņa vārdā būvdarbus apmēram līdz 1942. gada beigām vadīja vecākais inženieris Fausts, pēc tam - - t. i., kad rnani biroji no Leinas bija pārcelti uz Osvencimu, — celtniecības un montēšanas darbus vadīju es. 1944. gada pavasarī cs kļuvu par direktoru. Pie tam Oto Ambross un Heinrihs Bitefišs man paskaidroja, ka tagad sakarā ar rūpnīcas nodošanu ekspluatācijā nokārtošot jautājumu par rūpnīcas vadītāju un šajā amatā iecelšot kādu ķīmiķi. Līdz tam laikam man kā pagaidu vadītājam rūpnīca esot jāvada pēc Oto Ambrosa un Heinriha Bitefiša norādījumiem, un saskaņā ar tiem es arī rīkojos.

Osvcncimā koncernam «IG-Farbenindustrie» vajadzēja ražot 30000 tonnu bunas gadā. Tur bija bunas rūpnīca un sintezēšanas ierīce. 1937. gadā es iestājos NSDAP. Partijā neieņēmu nekādus amatus un neieguvu nekādas pakāpes. Pirms 1933. gada biju darbojies kā planioristu instruktors, tāpēc man piešķīra nacionālsociālistiskā lidotāju korpusa hauptšturmfīrera pakāpi.

2. «IG» Osvencimas rūpnīcā organizēja I un II ražošanas sektoru, pie kam vadošā vieta bija II sektoram — bunas sektoram (Oto Ambrosam). Sintezēšanas ierīci «IG» Osvencimas rūpnīcā pārzināja I sektors (Heinrihs Bitefišs). Oto Ambross kopā ar Dr. Bīdenkopfu, Skopavas bunas rūpnīcas galveno inženieri,

1940./41. gada ziemā kādā inspekcijas braucienā iepazinās ar Osvencimas apkārtni. Noteicošais apstāklis, kas lika izšķirties par šo teritoriju, bija turienes dabas bagātības (ogles un kaļķi tuvumā, Visias ūdens) un darbaspēks. 1941. gadā es rēķināju, ka «IG» Osvencimas rūpnīcai būs vajadzīgi pavisam ap 12 000— 16 000 strādnieku. Heinrihs Bitefišs mani informēja, ka jāizmanto koncentrācijas nometnes ieslodzītie. Es pieņēmu, ka no vajadzīgā strādnieku kopskaita apmēram 25% būs koncentrācijas nometnes ieslodzītie.

3. Heinriha Biteīiša uzdevumā es kopā ar viņu un vecāko inženieri Faustu 1941. gada martā vai aprīli Berlīnē, Albrehta ielā m piedalījos apspriedē ar SS obergrupenfīreru Volfu. Runa bija par koncentrācijas nomelnēs ieslodzīto izmantošanu «IG» Osvencimas rūpnīcā. Sājā apspriedē tika norunāts, ka koncentrācijas nometnes ieslodzītos apsargās SS un ka nedrīkst būt nekādas saskares starp ieslodzītajiem un pārējiem strādniekiem. Tika noteikts, ka par katru nekvalificētu strādnieku — koncentrācijas nometnes ieslodzīto jāmaksā 3 markas un par katru kvalificētu — 4 markas dienā. Sai cenai mēs piekritām. Attiecīgo summu ik mēnešus maksājām SS pārvaldei Berlīnē. Paši koncentrācijas nometnes ieslodzītie nesaņēma no «IG-Farbenindustrie» nekādu samaksu, izņemot 15% prēmiju, ko izmaksāja kopš 1943. gada vidus. Par finansiālajiem noteikumiem koncernam «IG-Farbenindustrie» bija vēl jāsaņem raksts no SS. Mums visumā bija jāpieņem SS izvirzītie noteikumi, piemērojot tos mūsu apstākļiem un vajadzības gadījumā izdarot grozījumus. Principiāli jautājumi turpmāk bija jākārto Heinriham Bitefišam un SS obergrupenfīreram Voltam. Vietējie jautājumi — koncentrācijas nometnes ieslodzīto darba laiks, darba sākums, ieslodzīto skaits — bija jānoregulē sarunās starp «IG» Osvencimas rūpnīcu un Osvencimas koncentrācijas nometnes vadītāju Hesu. Vecākais inženieris Fausts un Hess apsprieda šīs detaļas Osvencimā.

4. Apspriedes par «IG» Osvencimas rūpnīcas celtniecības jautājumiem notika Leinā, Ludvigshāfenā un vēlāk Osvencimā. Apspriedes vadīja Oto Ambross. Bez tādiem «IG» darbiniekiem kā vecākais inženieris Fausts («IG» Osvencimas rūpnīcas būvdarbu vadītājs), būvdirektors Santo («IG-Farbenindustrie» Ludvigshāfenā), Dr. Brauss (sintezēšanas ierīces vadītājs Osvencimas rūpnīcā) un Dr. Eisfelds (bunas ražošanas vadītājs Osvencimas rūpnīcā) dažādās apspriedēs piedalījās ari Heinrihs Bitefišs. Gadījumos, kad Oto Ambross vai Heinrihs Bitefišs paši nevarēja piedalīties, viņus informēja par apspriestajiem jautājumiem, piesūtot viņiem apspriežu protokolus. Valdes locekļi Oto Ambross un Heinrihs Bitefišs, kas bija atbildīgi par «IG» Osvencimas rūpnīcu, šais apspriedēs tika informēti par visiem svarīgākajiem notikumiem «IG» Osvencimas rūpnīcas būvvietā. Principiālus norādījumus es saņemu šādās apspriedēs, tātad no Oto Ambrosa vai Heinriha Bilefīša, kas par «IG» Osvencimas rūpnīcu bija atbildīgi koncerna «IG-Farbenindustrie» priekšā.

5. «IG» Osvencimas rūpnīcas būvdarbus Santo kā Ludvigshā-fenas galvenais būvinženieris uzdeva apmēram 150 celtniecības firmām, kuras savukārt izmantoja ieslodzītos no koncentrācijas nometnes.

6. «IG» Osvencimas rūpnīcā bija nodarbināti ārzemju strādnieki. Starp citu, bija pārstāvētas šādas tautības: vietējie poļi, krievi (ukraiņi) [39] , franči, beļģieši, itālieši (šo triju tautību strādniekus izmantoja firmas) un horvāti. Ārzemju strādnieki, sadalīti pēc tautībām, dzīvoja barakās «IG» Osvencimas rūpnīcas teritorijā. Ārzemju strādnieku nometnes bija apžogotas. Ārzemju strādnieku kustības brīvība nebija ierobežota, ja nerēķina tos ierobežojumus, kuri izrietēja no darba likuma un no «IG» nometnes reglamenta, kas aizliedza atstāt nometni pēc vakara jundas.

Poļu strādniekiem atvilka no algas 15% valsts labā. Attiecībā uz krievu atalgošanu likums noteica, Ira viņiem jāatvelk no algas 30 vai 40%. Pārējie ārzemju strādnieki tika atalgoti gluži pēc tādām pašām likmēm ka vācieši.

7. Bez ārzemju strādniekiem un koncentrācijas nometnes ieslodzītajiem 1943. un 1944. gadā «IG» Osvencimas rūpnīcā strādāja arī angļu kara gūstekņi. «IG» Osvencimas rūpnīcas teritorijā bija kara gūstekņu nometne . . .

11. Apmēram līdz 1942. gada beigām par Monovices koncentrācijas nometnes ieslodzīto apgādi bija atbildīga vienīgi SS organizācija. Velak «IG» uzņēmās pārldcas iepirkšanu pēc SS izsniegtajiem kuponiem un kontrolēja produktu sagatavošanu Monovices nometnes virtuvē. Pēc produktu devas pārliecinājos, ka ieslodzītie saņēma ik dienas ne mazāk kā 2800 kaloriju. Nekad neesmu šaubījies, ka viņi šādu devu ari saņēmuši, taču noteikti es to nezinu. Bieži vien vēroju, kā koncentrācijas nometnes ieslodzītajiem «IG» Osvencimas rūpnīcā izdala zupu.

12. Monovices ieslodzīto nometnes vadītāju sauca Setls. Viņa vārds bija, ja nemaldos, Vincents.

13. Kamēr Monovices ieslodzīto nometne pastāvēja, biju tur apmēram 5— 10 reizes.

14. Kaut gan es izteicu noteiktu protestu SS un gestapo orgāniem, gestapo (cik man zināms, 1914. gada sākumā) Monovices ieslodzīto nometnē organizēja darba nometni visai Austrumu Augšsilēzijai. . .

17. 1945. gada sākumā valsts aizsardzības komisārs Mellers-Haciuss pa telefonu man pavēlēja evakuēt «IG» Osvencimas rūpnīcu. «Vācu darba fronte» deva maršrutus, — nenorādot atsevišķus posmus, — pa kuriem strādnieki, arī ārzemnieki, bija jāaizved kājām. Bija jāveic apmēram 25 kilometri dienā. Visas mantas bija jāņem līdzi. Sievietēm bija jāņem līdzi ari bērni, kas nebija iepriekš aizsūtīti ar vilcienu. Monovices koncentrācijas nometnes ieslodzītie bija aizvesti jau naktī; es to iepriekš nezināju.

18. l aikā no 1942. līdz 1944. gadam «IG» Osvencimas rūpnīcu apmeklēja, starp citu, Kārlis Krauhs, Fricis ter Mērs un Kristiāns Sneiders. Oto Ambross un I leinrihs Bitefišs — «IG» valdes locekļi, kas bija atbildīgi par Osvencimas rupnīcu, — vairākkārt ieradās «IG» Osvencimas rūpnīcā.

19. Firma «Fiirstengrube G.m.b.H.» tika dibināta, lai «IG» Osvencimas rūpnīcu apgādātu ar oglēm. Firmu dibināja sabiedrība «Fiirstlich Pless’sche Bergwerks G.m.b.H.» kopīgi ar «IG». Man zināms, ka «Fūrstengrube G.m.b.H.» pēdējā pusgadā nodarbināja koncentrācijas nometnes ieslodzītos, jo kādu turienes nometni, ko, šķiet, bija pārzinājusi policija, pārņēma SS.

20. Man zināms, ka Monovices ieslodzīto nometnē bija publiskā māja.

21. Uzskatu par svarīgu atzīmēt, ka te pratinašana atspoguļota pareizi, taču nav atspoguļots viss sociālais darbs, ko veikusi «IG» Osvencimas rūpnīca.

Esmu rūpīgi izlasījis katru no astoņām (8) šī ar zvērestu dotā paskaidrojuma lappusēm, apstiprinājis to ar savu parakstu, pašrocīgi izdarījis vajadzīgos labojumus, apzīmējot tos ar saviem iniciāļiem, un apstiprinu ar zvērestu, ka šajā paskaidrojumā esmu teicis tīru patiesību pēc labākās sirdsapziņas.

pašr. par. Valters Dirfclds

No apsūdzētā Dirfelda ar zvērestu dotās liecības Nirnbergas Starptautiskajam Kara Tribunālam

Gērings pavēlēja «IG-Farben» uzņēmuma celtniecībai Osvencima izmantot 8000 ieslodzīto

Jautājums: Dr. Bitefiša kungs, kad 1941. gada 22, februārī lika nolemts Osvencimā būvēt sintētiskās degvielas rūpnīcu, vai jūs toreiz nedomājāt, ka Osvencimas rūpnīcas celtniecībai tiks nodrošināts brīvs darbaspēks pietiekamā daudzumā?

Atbilde: Es-man jāsaka, ka viss, ko es uzzināju, bija

tas, ka tika teikts, ka darbaspēka laikam pietikšot. Darba pārvaldes pašas jau gādāšot par darbaspēku. Taču nekāda pārskata par to, cik daudz darbaspēka faktiski ir mūsu rīcībā, mums, protams, nebija un man, protams, nebija.

Jautāju m s: Vai jums bija zināms, ka gandrīz nedēļu pirms tam, kad nolēma uzcelt sintētiskās degvielas rūpnīcu Osvencimā, Gērings bija izdevis pavēli nodot «IG-Farben» rīcībā 8000 ieslodzīto būvdarbiem Osvencimā?

Atbilde: Nē, Gēringa pavēli es pirmoreiz lasīju šeit starp dokumentiem kā slepenu valsts dokumentu.

Jautājums: Vai jums zināms, kā Gērings tika informēts par to, ka koncernam «IG-Farben» 1941. gada februārī būs vajadzīgi ieslodzītie, ja nekādi būvdarbi vēl nenotika?

Atbilde: Nē, to es nezinu. Tas ir plāns — tas atkal izriet no dokumentiem, ka bija jāceļ bunas rūpnīca; tas nāca no bruņoto spēku virspavēlniecības, pie kam tika prasīta vislielākā steiga, un šo bunas pasākumu atkal prasīja četrgadu plāna pārvalde, Gērings.

No liecinieka Bitefiša nopratināšanas jautājumu krustugunis93 Minskofa kunga vadībā

«īpašas rīcības lietošana» pret vīriešiem, sievietem un bērniem

SS galvenā administratīvi Teleionograma

saimnieciskā pārvalde 1943. g. 8. martā

Nodaļa D II Orānienburgā

Saturs: Kara rūpniecībā nodarbināto ebreju strādnieku nosūtīšana

5. un 7. martā pienāca sekojošie ieslodzīto ebreju transporti.

Transports no Berlīnes, pienākšanas diena 1943. g. 5. marts, kopskaits 1128 ebreji. Darbā nosūtīti 389 vīrieši (buna) un 96 sievietes. īpašas rīcības lietošana pret 151 vīrieti un 492 sievietēm un bērniem. Transports no Breslavas, pienākšanas diena 1943. g.

5. marts, kopskaits 1405 ebreji. Darbā nosūtīti 406 vīrieši (buna) un 190 sievietes. īpašas rīcības lietošana pret 125 vīriešiem un 684 sievietēm un bērniem.

Transports no Berlīnes, pienākšanas diena 1943. g. 7. marts, kopskaits 690, tai skaitā 25 personas, kas ir drošības arestā. Darba nosūtīti 153 vīrieši un 25 drošības arestā esošie (buna), un 65 sievietes. īpašas rīcības lietošana pret 30 vīriešiem un 417 sievietēm un bērniem.

pašr. par. Svarcs, oberšturmfīrers «1G» Osvencimas uzņēmums — ceturtā bunas rūpnīca — ieriko savām vajadzībām Monovices koncentrācijas nometni

. . .7. Pēc 1941. gada koncentrācijas nometņu ieslodzīto nodarbināšana «IG» rūpnīcās nebija nekas neparasts, jo cita darbaspēka nebija. Cik atceros, citi vācu uzņēmumi — noteiktas firmas nevaru atcerēties — tai laikā jau bija sākuši izmantot koncentrācijas nometņu ieslodzītos.

Ne tehniskā komiteja, ne valde neiebilda pret to, ka ceturto bunas rūpnīcu ceļ ar koncentrācijas nometnes ieslodzīto palīdzību. Cik atceros, tā bija pirmā «IG» rūpnīca, kur tika nodarbināti koncentrācijas nometnes ieslodzītie. Par koncentrācijas nometnes ieslodzīto izmantošanu «IG» Osvencimas rūpnīcā Heinriham Bite-fišam bija jāsāk sarunas ar SS.

8. Heinrihs Bitefišs pēc savām sarunām ar SS (obergrupen-fīreru Volfu) ziņoja tehniskajai komitejai resp. valdei, ka SS dos koncentrācijas nometnes ieslodzītos ceturtās bunas rūpnīcas būvei. Bez tam bija apspriesta arī maksa par koncentrācijas nometnes ieslodzītajiem. Bija starpība starp maksu par kvalificētiem un nekvalificētiem strādniekiem.

Pret SS izvirzītajiem noteikumiem valde neiebilda.

9. Drīz pēc «IG» Osvencimas rūpnīcas būvdarbu sākšanas Valters Dīrfelds apspriedē ar Oto Ambrosu un Heinrihu Bitefišu, kas bija atbildīgi par «IG» Osvencimas rūpnīcu, mutvārdiem tika iecelts par «IG» Osvencimas rūpnīcas vadītāju. Par to cs Valteru Dirfeldu mutvārdiem informēju Leinā 1941. gada.

10. I\uc1ā galvenais uzņēmuma vadītājs es biju atbildīgs ari par «IG» Osvencimas rūpnīcas strādniekiem.

11. Izmantojot darbā koncentrācijas nometņu ieslodzītos, es apzinājos, ka šie cilvēki, kas nāca no visiem sabiedrības slāņiem, koncentrācijas nometnē bija politisku vai rasisku iemeslu dēļ. Šis apstāklis bija zināms «IG» valdei.

Cik man zināms, bijušais «IG» uzraudzības padomes loceklis lon Veinberga kungs gājis bojā koncentrācijas nometnē.

12. Dati statistikas pārskatiem un diagramām par strādnieku sastāvu resp. tā izmaiņām, kurus izmantoja tehniskajā komitejā un valdes sēdēs, atsevišķiem uzņēmumiem arī kara laikā ik mēnesi bija jāiesniedz Bertrama birojam. Tur tos savāca, sakopoja un iesniedza centrālās komitejas birojam. No turienes tos saņēma Hrnsts Augusts Štruss, kas izgatavoja tabulas un diagramas un referēja par to tehniskajā komitejā.

No uzņēmumiem šādi dati pienāca izpildītu formulāru veidā; tajos bija ziņas par pienākušo un aizgājušo strādnieku skaitu, kā arī par sadalījumu pēc profesijām — attiecībā uz ārzemniekiem savukārt dati par katru tautību atsevišķi. Tālāk, bija ari dalījums kvalificētajos un nekvalificētajos strādniekos, par nodarbināto sieviešu un vīriešu skaitu. Bez tam bija dati par nodarbinātajiem ieslodzītajiem, kriminālnoziedzniekiem un kara gūstekņiem.

13. Par Monovices koncentrācijas nometni, tā saucamo Osvencimas koncentrācijas nometnes filiāli, es uzzināju no Valtera Dirfelda, kurš man Leinā stāstīja, ka «IG» līdzās jau pastāvošajai Osvencimas koncentrācijas nometnei ierīkojusi savu pašas koncentrācijas nometni un ka par ieslodzīto apgādi un izvietošanu esot atbildīga «IG». Naudu Monovices koncentrācijas nometnes būvei (barakām) es atvēlēju parastās kreditēšanas kārtībā. No kredīta pieprasījumiem bija redzams, ka barakas ar atzīmi «koncentrācijas nometnes strādniekiem» domātas ieslodzītajiem.

Neatceros, ka tehniskajā komitejā, piešķirot kredītus Monovices nometnes būvei, butu bijuši kaut kādi iebildumi. Cik atceros, Oto Arnbross tai laikā vēlreiz referēja tehniskajā komitejā par «IG» Osvencimas rūpnīcu, pie tam runājot arī par ieslodzīto izmantošanu.

14. «IG» Osvencimas rūpnīcā esmu bijis divas reizes. Osvencimas koncentrācijas nometnē nekad neesmu bijis, Monovices koncentrācijas nometne arī ne. Apmeklējot «IG» Osvencimas rūpnīcu, redzēju koncentrācijas nometnes ieslodzītos strādājam, piemēram, transporta darbos, cementa maisu pārnešanā, zemes darbos. Ieslodzītie valkāja svītrotas drēbes un atradās SS apsardzībā. Pa daļai tic bija novārguši, nodzīti ļaudis, bet daļa vēl izskatījās diezgan labi.

Esmu dzirdējis, ka koncentrācijas nometnes ieslodzītie «IG» būvvietā tikuši piekauti.

Darba ziņā ieslodzītie «IG» būvvietā bija pakļauti «IG» uzraudzībai, taēu disciplinārā ziņā SS uzraudzībai.

Esmu atvēlējis līdzekļus publiskajai mājai Monovicē. Tā bija domāta poļu strādniekiem.

15. Tika izdarīti salīdzinājumi starp koncentrācijas nometnes ieslodzīto un ārzemju strādnieku darba ražīgumu un vācu strādnieku darba ražīgumu.

Ja ieslodzītie «IG» būvvietā nestrādāja pietiekami ražīgi, par to tika ziņots SS.

Noteikt prēmiju likmi, lai kāpinātu ieslodzīto darba ražīgumu, pirmais ierosināja Strombeks no «IG» Leinas rūpnīcas.

Prēmiju likme bija apmēram 15%. To ikreiz apstiprināja attiecīgais uzņēmums. Prēmiju sistēmu apsprieda uzņēmumu vadītāju sēdēs un pēc tam par to informēja tehnisko komiteju resp. valdi.

16. «IG» Osvencimas uzņēmumā nodarbinātos poļus bija atsūtījušas darba pārvaldes.

«IG» Osvencimas rūpnīcā strādāja arī krievi (ukraiņi). Krieviem nedeva atvaļinājumu.

Cehu strādnieki «IG» Osvencimas rūpnīcai pienāca, cik man zināms, caur Briksu, kur sarunas veda «IG» darbinieks Lands-manis no «IG» Leinas rūpnīcas. Cehu strādniekus nodarbināja, pamatojoties uz vienošanos starp abām zemēm. Darba līgumus parastajā nozīmē ar šiem strādniekiem nenoslēdza.

Līdzīgs bija stāvoklis ar franču strādniekiem, kurus sūtīja uz Vāciju obligātā darbā; tas līdzinājās piespiedu atdzīšanai.

Ārzemju strādnieki «IG» Osvencimas rūpnīcā dzīvoja šķirti pēc tautībām; ebrejiem bija ierīkota īpaša nometne.

Valters Dirfelds kā «IG» Osvencimas rūpnīcas vadītājs bija tur atbildīgs par ārzemju strādnieku dzīves apstākļiem.

17. Cik atceros, ukraiņu, kā arī poļu strādnieki atveda uz «IG» Osvencimas rūpnīcas nometnēm sev līdzi savas sievas resp. ģimenes. Atalgojumu «IG» Osvencimas rūpnīcā strādājošiem bērniem, kas bija jaunāki par 14 gadiem, noteica Bertrama biroja apkārtraksts.

Netika ierosināts «IG» Osvencimas rūpnīcā atvērt skolu ārzemju strādnieku bērniem.

18. «IG» Osvencimas rūpnīcā strādāja krievu un angļu kara gūstekņi.

Neatceros, ka «IG» valdē būtu runāts par to, ka saskaņā ar Ženēvas un Hāgas konvencijām91 kara gūstekņus nedrīkst izmantot kara rūpniecībā.

19. Rūpnīcas vadītājs uzlika ārzemju strādniekiem sekojošus sodus.

Vispirms izteica brīdinājumu, pēc tam uzlika naudas sodu. Ja pārkāpums atkārtojās, par vainīgo ziņoja darba pārvaldei. Parasti kāds darba pārvaldes ierēdnis viņu personīgi brīdināja. Ja arī tas nelīdzēja, «IG» ziņoja par šo cilvēku gestapo orgāniem. Bez tam gestapo bija jāinformē par politiskiem noziegumiem. Man zināms, ka ārzemju strādnieku nometnēs bija aresta barakas. Domāju, ka ārzemju strādnieki tur tika ieslodzīti par nepaklausību u. tml.

20. «E» nometņu ierīkošana, t. i., «E» ieslodzīto izmantošana sākās 1942. vai 1943. gadā.

«IG» Osvencimas rūpnīcā pastāvēja «E» nometne. Tai vajadzīgās barakas «IG» Osvencimas rūpnīca nodeva SS rīcībā. Vajadzīgos līdzekjus asignēja «IG». SS gan bija prasījusi «E» nometni ierīkot, taču nekādu tiešu spiedienu tā uz mums neizdarīja, lai mēs šo nometni ierīkotu.

21. Osvencimas koncentrācijas nometnes kremācijas krāšņu skursteņi bija redzami no «IG» Osvencimas rūpnīcas. Esmu dzirdējis, ka «IG» darbinieki, kas bija Osvencimā, paši jutuši degošo līķu smaku, proti, Valters Dirfelds un ci.ti inženieri, kas ieradās Osvencimā. Minētie kungi man stāstīja, ka tā esot bijusi drausmīga smaka.

1947. gada 27. martā, kad mani pratināja Arturs Kūpera kungs un Benvenuto ton Halles kungs, es teicu, ka esmu sarunājies ar Valteru Dirleldu, Oto Ambrosu un Heinrihu Bitefišu par cilvēku noindēšanu ar gāzi resp. par gāzes kamerām Osvencimā, kur cilvēki miruši nedabiskā nāvē. Es vēlētos papildus norādīt, ka, sniedzot šos paskaidrojumus, biju noguris un apmulsis. Pēc rūpīgām pārdomām vēlētos šos savus paskaidrojumus grozīt tai ziņā, ka neapšaubāmi man 1944. vai jau 1943. gadā ticis ziņots par noindēšanu ar gāzi, bet ka es vairs neatceros, no kā esmu to dzirdējis resp., ar kuriem kungiem no «IG» esmu par to runājis.

Katru no šīm deviņām (9) ar zvērestu dotā paskaidrojuma lappusēm esmu rūpīgi izlasījis un pašrocīgi parakstījis, ar savu paša roku esmu izdarījis vajadzīgos labojumus un apzīmējis tos ar saviem iniciāļiem, un apstiprinu ar zvērestu, ka šaja paskaidrojumā esmu teicis tīru patiesību pēc labākās sirdsapziņas.

pašr. par. Kristians Šneiders

No apsūdzētā Kristiānā Sneidera ar zvērestu dotā paskaidrojuma Nirnbergas Starptautiskajam Kara Tribunālam

«SS reihsfīrers pats bija sākotnēji plānojis tur ierīkot sintētisko taukvielu ieguves rūpnīcu SS vadība»

Es, Kārlis Volfs, ieroču SS ģenerālis, pašlaik Nirnbergas izmeklēšanas cietumā, dzimis 1900. gada 13. maijā Darmštatē, esmu brīdināts, ka par nepatiesu ar zvērestu dotu liecību tikšu saukts pie atbildības. Paskaidroju ar zvērestu, ka mana liecība atbilst patiesībai un tiek sniegta, lai Kara Tribunāls Nirnberga, Vācijā, to izmantotu kā pierādījumu.

1) No 1936. gada vasaras līdz 1943. gada 18. februārim es biju SS reihsfīrera Himlera personīgā štāba priekšnieks. Kopš kara sākuma darbojos galvenokārt fīrera galvenajā mītnē kā ieroču SS sakaru virsnieks. Pēc atveseļošanās no slimības 1943. gada septembrī tiku pārcelts uz Itāliju kā augstākais SS un policijas vadītājs.

2) Ar Dr. Heinrihu Bitefišu iepazinos tā sauktajā SS reihsfīrera draugu pulciņā. Cik atceros, viņu ielūdza uz šā pulciņa vakariem, sākot ar 1939. gadu, un proti, pēc Krānefūsa ierosinājuma, jo šis pēdējais strādāja kopā ar viņu sabiedrībā «Bra-bag» («Braunkohle-Benzin A.G.»92).

3) Krānefūss tajā pašā (1939.) gadā ierosināja piešķirt Dr. Bi-tefišam SS pakāpi (oberšturmfirers), norādot, ka saimniecības vadītāju aprindās viņš esot pazīstams kā lielisks tehniķis un viņu tur augsti cienījot kā tiešu, atklātu un godīgu cilvēku. Pēc tam Bitefišu paaugstināja tālāk līdz oberšturmbanfīrera pakāpei vienkārši izdienas kārtībā.

Kuņa bija par tīri formālas goda komandiera pakāpes piešķiršanu. Cik man zināms, Dr. Bitefišs nav dienējis SS rindās un nav arī piederējis ne pie vienas apvienības. Neatceros, ka būtu viņu kādreiz redzējis SS formas tērpā.

4) Ar Dr. Bitefišu man nebija nekādas saskares dienesta vai darba jautājumos, izņemot nelielu apspriedi 1941. gada marta beigās Berlīnē, par kuru savā ar zvērestu sniegtajā paskaidrojumā 1947. 25. Vil es norādīju sekošo:

«Cik atceros, 1941. gada februāra beigās vai marta sākumā mani informēja par kādu Gēringa rakstu, kurā Himleram tika uzdots atbalstīt Osvencimā, Augšsilēzijā, plānotās «IG-Farbenindustrie AG» ķīmiskās rūpnīcas būvi, piešķirot ieslodzītos no tuvējās Osvencimas koncentrācijas nometnes. SS reihsfīrers pats bija sākotnēji plānojis tur ierīkot sintētisko taukvielu ieguves rūpnīcu SS vadībā. Gērings šiem plāniem pārvilka svītru pāri, jo viņš centās nepieļaut pārāk lielu SS ietekmi ekonomikā.

Marta beigās mani informēja, ka saskaņā ar Gēringa rīkojumu valsts darba ministrija resp. attiecīgās provinces darba pārvalde gribot nodibināt kontaktu starp ģene-rālpilnvaroto ķīmiskās ražošanas jautājumos resp. «IG-Farbenindustrie», no vienas puses, un SS, no otras puses, lai sagatavotu plānoto ieslodzīto izmantošanu bunas rūpnīcas būvē.

Marta beigās manās dienesta telpās Berlīnē, Prinča Albrehta ielā, notika apspriede, kur kā «IG-Farbenin-

Sieviešu mati, iesaiņoti maisos, «gatavi nosūtīšanai» uz Vācijudustrie» pārstāvji piedalījās Dr. Bitefiša kungs, Dr. Dir-felda kungs un vēl kāds kungs no šās firmas. Dr. Bitefiša kungs paskaidroja celtniecības mērķus. Abi pārējie kungi nosauca aptuvenus datus par vajadzīgo darbaspēka daudzumu; sīkāk es to neatceros. Apspriede ilga samērā īsu laiku. Es paskaidroju šiem kungiem, ka no attiecīgās SS pārvaldes resp. SS iestādes viņi saņems rakstu ar sīkākiem ieslodzīto darbaspēka izmantošanas noteikumiem.»

Apspriede tātad notika ne pēc «IG-Farbenindustrie» un it sevišķi ne pēc Dr. Bitefiša iniciatīvas, bet pēc minēto iestāžu ierosinājuma. Apspriedes priekšmetam un tās sarīkošanai nebija nekāda sakara ar Bitefiša piederību pie draugu pulciņa vai viņa SS pakāpi. Ne pirms, ne arī pēc šīs apspriedes neesmu runājis ar Dr. Bitefišu par Osvencimas rūpnīcu vai citām viņa firmas lietām.

5) Cieņa un autoritāte, ko Dr. Bitefišs baudīja SS reihsfīrera draugu pulciņā, izskaidrojama ar sasniegumiem, ko viņš guva savā darbā, un ar īpašībām, kādas viņam piemīt kā cilvēkam; tā nav izskaidrojama ne ar kādiem īpašiem nopelniem partijā vai SS, jo Dr. Bitefišam tādu nebija, jo vairāk tādēļ, ka, cik man zināms, viņš tikai 1938. gadā iestājies partijā.

SS reihsfīrers iepazinās ar Dr. Bitefišu savā draugu pulciņā, kur viņam to stādīja priekšā, kā to parasti mēdz darīt. Tuvāka personīga kontakta viņiem nebija.

Kā jau teikts, Dr. Bitefišs savas firmas komerciālos jautājumus nekad nav kārtojis ne ar mani, ne arī, cik man zināms, ar citām SS instancēm, izņemot minēto 1941. gada apspriedi. Tātad nekādā ziņā nevar teikt, ka Dr. Bitefišs būtu darbojies kā sakarnieks starp «IG» un SS. SS viņu par tādu ari nekad neuzskatīja.

pašr. par. Kārlis Volfs

Ieroču SS ģenerāļa Kārļa Volfa ar zvērestu dotā liecība Nirn-bergas Starptautiskajam Kara Tribunālam

«Ieslodzīto izmantošana bruņošanās pasākumiem»

Kopija

SS Galvenās administratīvi saimnieciskās pārvaldes priekšnieks D II/I Az.; 14 Ma./F.

Nr. 668/44 slēp.

Spiedogs:

SS reihsfīrera personīgā štāba kanceleja Nod. Nr. Slēp. 1 359 Berlīnē 1944. g. 15. I Lihterfelde-West «Unter den Eichen» 126—135

Slepeni

Saturs: ieslodzītie ķīmiskajai rūpniecībai Pamats: turienes 1944. g. 7. I raksts Az.: Nr./Ki.

SS oberfīreram Fricim Krānefūsam

Berlīne C 2

Sinkeļa lauk. 1

Mans dārgais draugs Krānefūs!

Saņēmu Tavu šā mēn. 7. dat. vēstuli ar ķīmiskās ražošanas speciāljautājurmi ģenerālpilnvarotā jaunajiem pieprasījuma sarakstiem un ziņoju Tev, ka pašlaik nav iespējams uzsākt jaunu komandu izlietošanu. Pieprasījuma sarakstos izteiktas dažādas vēlēšanās, kas taču jau kādu laiku tiek pildītas. Tās ir:

1) «IG-Farbenindustrie AG» rūpnīca Osvencimā, Augšsilēzijā. Tur ieslodzītie tiek izmantoti kopš 1941. gada aprīļa. Pašlaik

tur nodarbināti 5300 ieslodzīto.

2) Javišovices destilētava Javišovicē, Augšsilēzijā.

Javišovices destilētava ieslodzītie nodarbināti kopš 1942. gada

jūlija. Sākotnēji šim objektam bija paredzēts 1000 ieslodzīto, kā arī norādīts nule piesūtītajā pieprasījuma sarakstā. Tomēr komanda tika palielināta. Tur strādā jau 1300 ieslodzīto.

3) «Luranil-u. Anorgana GmbH» rūpnīca Dihernfurte. Dihernfurtei noteikti apsolīti pavisam 9700 ieslodzīto, kurus

arī piegādās. Pašlaik tiek izmantoti 450 ieslodzītie.

Lai izpildītu valsts bruņošanās un kara rūpniecības ministrijas, kā ari valsts aviācijas ministrijas ievērojamos apmēros iesākto ieslodzīto izmantošanu sevišķi steidzamos, uzvarai izšķirošos bruņošanās pasākumos, man vēl trūkst ievērojama skaita gūstekņu, tā ka šā fakta dēj es pagaidām nevaru turpmākās vēlēšanās izpildīt.

Pieprasījuma sarakstus es tomēr paturu šeit un atgriezīšos pie šā jautājuma, tiklīdz radīsies iespēja piegādāt ieslodzītos. Lūdzu Tevi par to informēt prof. Krauha kungu.

Heil Hitler!

Tavs

pašr. par. Pols

«IG» Osvencimas rūpnīcas kalpotāju vēstule«IG-Farbenindustrie» direktoram Frankfurtē pie Maiņas 1942. gada 30. jūlijā

«Jūs varat iedomāties, ka iedzīvotāji neizturas draudzīgi jeb kaut vai korekti pret valstsvāciešiem, sevišķi pret mums, «IG» darbiniekiem. Vienīgi fakts, ka aiz mums stāv bruņota var-a (koncentrācijas nometne), attur šo netīro tautu no dumpošanās. Par ļauniem skatieniem, kas reizēm vērsti pret mums, sodīt jau nevar. Taču, par spīti šiem faktiem, mēs te jūtamies pavisam labi .. .

Jūs sapratīsiet, ka sakarā ar lielo strādnieku daudzumu arvien vairāk pieaug dzīvojamo baraku skaits, un tā drīz izveidosies liela baraku pilsēta. Turklāt vēl daži tūkstoši ārzemju strādnieku gādā, lai mūsu pārtikas krājumi nesabojātos. Mums te ir itālieši, franči, horvāti, beļģieši, poļi un kā «vistuvākie līdzstrādnieki» tā saucamie ieslodzītie visās nokrāsās. Ka īpaša loma te ir ebreju rases pārstāvjiem, to Jūs varat iedomāties. Sīs sugas cilvēku apgāde un apiešanās ar viņiem ir mērķtiecīga. Nezin vai būs iespējams te atzīmēt kaut mazāko svara pieaugumu.

Tiklīdz kāds mēģina panākt gaisa pārmaiņu, tūliņ svilpo lodes, tas ir tāds pats fakts kā tas, ka daudzi jau izlaiduši garu no «saules dūriena».»

No Nirnbergas Starptautiskā Ķara Tribunāla dokumentiem

Bijušie koncentrācijas nometnes ieslodzītie stāsta par ekspluatāciju «IG-Farben» uzņēmumā

«IG» atteicās turpmāk nodarbināt vārgus ieslodzītos

… Ne vienu vien reizi mēs dzirdējām, ka firma «IG» atteikusies turpmāk nodarbināt vārgus ieslodzītos un ka pēc tam atkal kāda ieslodzīto grupa atlasīta noindēšanai Osvencimas gāzes kamerās.

Atlasīšana notika ik pēc 3—6 nedēļām ne vien Monovices slimnīcas barakās, bet arī laukumā, kur notika pārbaudes, un pie Monovices vārtiem, ieslodzītajiem izejot darbā. Atlasītos ieslodzītos iemeta vaļējā kravas mašīnā — bez apaviem un apakšveļas (arī ziemā) — un aizveda. Sie ieslodzītie bieži vien pretojās un kliedza. Šādām mašīnām pa daļai bija jābrauc caur «IG» rūpnīcas teritoriju. Iespaids bija nomācošs, un katrs jau zināja, ka šie ieslodzītie tiek aizvesti kaut kur nezināmā virzienā. Mono-vicē kādu holandiešu biedru, Ernstu Verduinu, kuru gatavojās noindēt, mēs izglābām, paslēpdami viņu. Piekukuļojot kādu ese-sieti ar 10 dolāriem, mums izdevās izglābt kādu ieslodzīto no Ziemeļāfrikas — Siradienu.

Katru no šā paskaidrojuma sešām (6) lappusēm esmu rūpīgi izlasījis un pašrocīgi parakstījis, ar savu paša roku izdarījis vajadzīgos labojumus un apzīmējis tos ar saviem iniciāļiem, un zvēru, ka šajā paskaidrojumā esmu pēc labakās sirdsapziņas teicis tīru patiesību.

pašr. par. Leons Staišaks

No bijušā ieslodzītā Leona Staišaka ar zvērestu dotā paskaidrojuma Nirnbergas Starptautiskajam Kara Tribunālam

«… 200 marku par vienu sievieti ir pārāk liela cena»

… 1944. gada 22. janvārī Parīzē mani apcietināja, nosūtīja uz Dransi nometni un lika man strādāt izkraušanas darbus Auster-licas stacijā.

1944. gada 30. jūnijā mani nosūtīja uz Osvencimu, pareizāk sakot, uz Monovici. Tur ierodoties, es sastapu daudzus aizvestos, kuru veselības stāvoklis grūto nometnes dzīves apstākļu dēļ bija ļoti slikts.

Mūs modināja četros no rīta. Pulksten 4.30 ieslodzītos pulcināja rīta pārbaudei, kas ilga 2'/2 stundas. Pēc pārbaudes gājām uz darbu rūpnīcas teritorijā, kur veicām būvdarbus «IG-Farben-industrie» vajadzībām. Teritorijā bija apmēram 400 ēku. Tur strādāja aptuveni 12000 ieslodzīto. Bez tam tur bija ap 2000angļu kara gūstekņu un zināms skaits tā saucamo brīvo strādnieku —« dažādu tautību pārstāvji. Mani ieskaitīja 186. elektriķu komandā un uzdeva strādāt 387. ēkā. Tiku iedalīts instalatoru grupā, kas šajā ēkā ievilka elektrību un strādāja tiklab ārpus, kā ari iekšpus ēkas, likdama elektriskos kabeļus.

Uz rokas man bija sērijas numurs А 16 539, un mēs valkājām svītrotas drēbes ar redzamiem sēriju numuriem, tāpēc «IG-Far-ben» vadība nevarēja nezināt, ka mēs esam ieslodzītie. Mūsu darbu uzraudzīja «IG-Farben» inženieri un meistari; mūs apsargāja vācu SS un SD vīri. Starp «IG-Farben» vadības pārstāvjiem, kas uzraudzīja mūsu grupas darbu, bija vecākais inženieris

Diksa kungs, «IG-Farben» ģenerālinspektors Lošcna kungs, kas bija saistīts arī ar Tota organizāciju, un Harres kungs …

Ieslodzītos sita ne tikai esesieši un kapo, bet arī «IG-Farben» pārstāvji un meistari. Piemēram, Harres kungs bieži sita ieslodzītos un spēra tos kājām. Gribētos pieminēt, ka Diksa kungs bija diezgan pieklājīgs cilvēks, kas dažiem ieslodzītajiem reizēm pat slepus iedeva maizi.

Meistaru lielākā daļa ieslodzītos, protams, sita un spēra kājām. Sevišķi tas bija redzams pēc sabiedroto uzlidojumiem, kad ieradās meistari un ieslodzītie no citām nodaļām.

Bija ļoti viegli «Farben» ļaudis (pārstāvjus un meistarus) atšķirt no kapo un SS. «Farben» ļaudis bija civilisti ar kāškrusta nozīmīti, esesieši bija formas tērpā, un kapo paši bija ieslodzītie.

Ieslodzītie, tai skaitā arī kapo, dzīvoja Monovicē. Viņi varēja no bunas rūpnīcas nokļūt Monoviccs nometnē, neizejot ārpus dzeloņstiepļu sētas. Turpretī visi «Farben» pārstāvji dzīvoja Os-vencimas pilsētā. Dažiem strādniekiem, ar kuriem mēs strādājām kopā, bija kontakts ar strādniekiem Osvencimā, un dažus ieslodzītos no Monovices pārcēla uz Osvencimu, un otrādi. Tā mēs apmainījāmies ar informāciju. Vispār tika atzīts, ka apstākļi Osvencimā ir sliktāki nekā Monovicē. Uzdotais darbs bija daudz smagāks nekā Monovicē. Osvencimā darbu lielākā daļa bija zemes darbi un darbs pie mašīnām, un bez tam, protams, Osvencimā atradās gāzes kameras un kremācijas krāsnis. Dažas reizes, kad vējš pūta Monovices virzienā, es jutu degošas miesas smaku.

Ikreiz, kad «Farben» ļaudis domāja, ka ieslodzītie nestrādā pietiekami cītīgi, viņi draudēja, ka ziņos par tiem darbaspēka biroja politiskajai nodaļai, un strādnieki zināja, ko tas nozīmē. Viņi zināja, ka ziņojums darbaspēka birojam nozīmē vienu no diviem. Viena iespējamība bija miesas sods, ko esesieši izpildīja publiski; divi esesieši sita, un no katra bija jāsaņem 25 sitieni;, taču cilvēki vienmēr jau pirms soda beigām zaudēja samaņu. Lai gan es pats to nekad netiku redzējis, pēruši dažreiz esot uzraugi birojā. Otra iespēja bija nosūtīšana uz Birkenavu vai Osvencimu. Ja darba laika kāds tika notverts smēķējot, tas nozīmēja nosūtīšanu uz Birkenavu vai Osvencimu.

Tikt nosūtītam uz Osvencimu vai Birkenavu nozīmēja tikai vienu: nokļūt gāzes kamerā. Bez personām, par kurām bija speciāli ziņots, ik mēnesi nometnē atlasīja vīrus, ko nosūtīja uz gāzes kameru …

Kā jau norādīju, darbs manā komandā nebija pārmērīgi smags, jo tas bija darbs, kas prasīja augstu kvalifikāciju; taču citās bunas rūpnīcas daļās strādniekiem bija jāstradā neizturami trakā tempā. Piemēram, bunas rūpnīcā bija kāds 300 pēdu augsts skurstenis. Tika aprēķināts, ka šis skurstenis maksājis dzīvību trim tūkstošiem ieslodzīto, kas nomira no pārguruma.

Ja gūsteknis aiz spēku izsīkuma saļima, tad līdz darba pārtraukumam nedrīkstēja neko darīt viņa labā; tikai pee tam mums bija atļauts aiznest viņu atpakaļ uz nometni.

Nometnē bija tikpat slikti. Ieslodzītos cēla augšā pulksten 4 no rīta, viņi saņēma maizes gabalu līdz pulksten 4.30, un pēc tam bija pārbaude no pulksten 4.30 līdz pulksten 7. Neatkarīgi no laika apstākļiem mēs valkājām svītrainās drēbes. Parasti daudzi ieslodzītie saļima. Ja kāds bulu mēģinājis viņiem palīdzēt, esesiešu banda būtu to nošāvusi. Tā katrs stāvēja, kā spēja, līdz bija jāiet darbā. Tad nāca ļaudis ar nestuvēm un savāca guļošos, un, ja bija iespējams viņus drīz atdzīvināt, tas tika darīts, ja ne, tad viņiem ļāva nomirt. Pārbaudes tika rīkotas arī naktī.

Arvien notika publiska pakāršana. Atceros, ka tā notika caurmēra divas līdz trīs reizes nedēļā. Iegansti bija nenozīmīgi. Atceros gadījumu ar kādu jaunu francūzi, kam bija pienākusi septiņpadsmitā dzimšanas diena. Lai kaut cik to nosvinētu, viņam bija izdevies sadabūt gabalu maizes un puskārbu marmelādes. Esesīcši viņu notvēra un pakāra. Nāves sods vienmēr tika izpildīts publiski, un pirms tam nolasīja spriedumu vācu valodā un notiesāta cilvēka dzimtajā valoda. Karatavas bija lielajā laukuma, kur notika pārbaudes. Reiz kapo piedāvājās iecelt mani par priekšstrādnieku. Es atteicos, jo kapo un priekšstrādnieku galvenais uzdevums bija piekaut ieslodzītos. Kapo un uzraugi sita ieslodzītos, viņiem strādājot rūpnīcā, ceļā uz darbu un ceļā atpakaļ uz nometni. Nometnē sišanu turpināja esesieši.

Nometnes SS komandants pavēlēja escsiešiem un «IG-Farben» priekšstrādniekiem izbeigt piekaušanu. Reiz, kad kāds meistars sila ieslodzīto, iejaucās kapo un teica, ka vienīgi kapo esot tiesības sist ieslodzītos.

1945. gada 18. janvārī vācieši atstāja Osvencimu. 27. janvārī ienāca krievi. Es paliku Osvencimā līdz 9. februārim. Līdz tam laikam krievi mani izmantoja kā tulku. Pēc 9. februāra mani kā tulku izmantoja tulkošanai no vācu valodas krievu valodā. Vispirms krievi sastādīja anketas krievu valodā, un man tās bija jāpārtulko dažādās valodās. Anketās bija jautājumi personības noskaidrošanai, jautājumi par apiešanos nometne, un sievietēm tika jautāts, vai vācieši viņas nav izvarojuši, vai viņas nav stāvokli u. tml. Pec kada laika man iedeva pārtulkot dažādus dokumentus. Dažus es atceros, tās bija nometnes komandanta vēstules, kurās viņš ierosināja vienu vai otru esesieti paaugstināt vai apbalvot par nopelniem, kuri viena gadījuma bija tādi, ka esesie-tis bija nogalinājis divus ieslodzītos, kas mēģinājuši bēgt, citā gadījumā esesietis bija paradījis sevišķu uzcītību ieslodzīto pēršanā. Pēc tam dabūju vietu pie kapteiņa Kvina. Reiz kapteinis Kvins atnesa man pārtulkot kaudzi vēstuļu. Starp šīm vēstulēm, kas man bija jāpārtulko, bija īpaša vēstuļu paciņa — piecas kopā sasietas vēstules, ko kada vācu firma «Baer» bija adresējusi SS nometnes komandantam. Pirmā vēstule bija tāda;

Pirmā vēstule:

Gatavojoties uzsākt eksperimentus ar jaunām miega zālēm, mēs apsveiktu Jūsu gatavību nodot mūsu rīcībā zināmu skailu sieviešu. Gaidām Jūsu atbildi. Ar cieņu.

Otrā vēstule:

Saņēmām Jūsu atbildi; taču uzskatām, ka 200 marku par vienu sievieti ir pārāk liela cena. Mūsu priekšlikums ir maksāt ne vairāk kā 170 markas gabalā. Ja Jums tas liekas pieņemams, mēs sievietes ņemsim. Mums vajadzīgs ap 150 sieviešu. Trešā vēstule:

Apstiprinām Jūsu piekrītošās atbildes saņemšanu. Sagatavojiet mums 150 sievietes iespējami labākā veselības stāvoklī, un, tiklīdz Jūs ziņosiet, ka tas izdarīts, mēs pārņemsim šīs

sievietes.

Ceturtā vēstule:

Esam saņēmuši pasūtītās 150 sievietes. Lai gan viņas stipri noliesējušas, tomēr tika atzītas par apmierinošām. Par eksperimentu norisi Jūs informēsim.

P i e к t ā v ē s t u l e:

Eksperimenti izdarīti. Visas personas nomirušas. Drīz stāsimies ar Jums sakaros par jaunu sūtījumu.

Lai gan Monovicē jau bijām dzirdējuši baumas, ka 10. bloks Osvencimā rezervēts eksperimentiem, tomēr šīs 5 vēstules man bija pirmais rakstveida pierādījums, ka izdarīti eksperimenti ar cilvēkiem.

Esmu rūpīgi izlasījis katru no šī paskaidrojuma 5 lappusēm un parakstījis katru no tām. Esmu pašrocīgi izdarījis vajadzīgos labojumus un katru šādu labojumu apzīmējis ar saviem iniciāļiem.

Zvēru, ka pēc labākās sirdsapziņas esmu teicis visu patiesību. Sis paskaidrojums domāts kara noziegumu izmeklēšanas galvenās komitejas birojam.

pašr. par. Greguārs M. Afrins No liecinieka G. M. Afrina ar zvērestu dotā paskaidrojuma Nirti-bergas Starptautiskajam Ķara Tribunālam

«Ierodoties Osvencimā, uz perona tiku nošķirts no savas sievas un bērna un kopš tās dienas neesmu viņus vairs redzējis»

Es, Norberts Volheims, pašreiz dzīv. Lībekā, Vakenicas ielā 34-b, esmu brīdināts, ka par nepatiesu liecību tikšu saukts pie atbildības, un labprātīgi, neviena nepiespiests, ar zvērestu apliecinu sekojošo.

1. 1943. gada 8. marta Berlīnē, kad notika pēdējā masu akcija pret ebrejiem, SS mani apcietināja kopā ar manu sievu un trīs gadus veco dēlu un pēc vairākas dienas ilgas turēšanas šķirošanas nometnē L. Hamburgas ielā mani kopā ar ģimeni deportēja uz Osvencimas koncentrācijas nometni. Ierodoties Osvencimā, uz perona tiku nošķirts no savas sievas un bērna un kopš tās dienas neesmu viņus vairs redzējis.

Viss transports no Berlīnes sastāvēja apmēram no 1000 cilvēkiem; no tiem atlasīja apmēram 220, lielāko tiesu jaunus, darba spējīgus vīriešus, un ar smagām mašīnām no Osvencimas perona nogādāja Monovices koncentrācijas nometnē . . .

3. 1943. gada martā, kad ierados Monovices koncentrācijas nometnē, tā sastāvēja apmēram no 20 barakām, kas, kā vēlāk pārliecinājos, visas bija ļoti pārpildītas. Tikai retam ieslodzītajam bija sava gulta. Tai laikā tur bija pavisam ap 3000 ieslodzīto. Pirmoreiz devāmies darbā uz «IG» rūpnīcu jau nākamajā diena pēc ierašanās, kad bijām visi reģistrēti un tetovēti. Mans ieslodzītā numurs ir 107 984. Rfipnīca tai laikā vēl bija tapšanas stadijā. Ielu tikpat kā nebija. Elvas, atskaitot tas, kur strādāja direktori un meistari, lielāko tiesu bija negatavas. Kā tas bija pieņemts, mūs kā jauno papildinājumu izmantoja vienīgi vissmagākajos darbos, kas prasa lielu piepūli, t. i.. transporta un raktuvju darbos. Es pats tiku iedalīts briesmīgajā «4. nāvinieku komandā», kurai bija jāizkrauj cementa maisi un dzelzs sijas. No pienākošajiem vagoniem cementa maisi visu dienu bija jāizkrauj skriešus. Ieslodzītos, kas saļima, vācu «IG» meistari, ka art kapo sita tikmēr, kamēr tic atsāka darbu vai palika beigti guļam. Tādus gadījumus pats tiku redzējis. Atceros arī, ka pirmajā dienā kāds ieslodzītais no Holandes vācu «IG» meistaru klātbūtne izdarīja pašnāvību, mezdamies zem braucošas lokomotīves.

Bieži vien — sevišķi tai laikā, kad mūsu darba komandu tieši pavadīja esesieši, — es novēroju, ka vācu «IG» meistari centās pārspēt esesiešus brutalitātē pret ieslodzītajiem. Gadījās arī, ka vācu «IG» meistari sakūdīja kapo, lai tie jaunpienācējiem atņem līdzatvestos labos apavus, un tos piesavinājās. Bija vispār pieņemts ieslodzītajiem neizsniegt nekādus aizsargtērpus, piemēram, dzelzs bija jātransportē bez ādas apsējiem, ķieģeļi jākrauj bez cimdiem utt.

Labi atceros, ka vācu «IG» meistari pat tajās dienās, kad bija sals, lika kapo pavēlēt, lai ieslodzītie novelk mēteļus (ja viņiem tādi bija), cenzdamies tādējādi kāpināt darba tempu…

No bijušā ieslodzītā Norberta Volheima ar zvērestu dotā paskaidrojuma Nimbergas Starptautiskajam Kara Tribunālam

«Pēc tam mani atzina par darba nespējīgu … un nolēma nosūtīt uz gāzes kameru»

Es, apakšā parakstījies K.ajs Feinbergs, apliecinu ar zvērestu, ka sekojošā liecība pilnīgi atbilst patiesībai;

1. Esmu dzimis 1921. gada 23. decembrī Oslo, Norvēģijā; mans tēvs Eliass Feinbergs dzimis 1896. gadā Oslo, Norvēģijā, un mana māte Klāra Feinberga, dzim. Ostera, dzimusi 1885. gadā Oslo, Norvēģijā. Uzaugu Oslo, Norvēģijā, un vācu iebrukuma laikā mācījos ģimnāzijā Oslo. 1941. gada rudenī sāku studēt matemātiku Oslo universitātē.

2. 1942. gada 26. oktobri tiku apcietināts, jo manai māsai Li-liniorai Feinbergai, dzimušai 1923. gada 6. jūnijā Oslo, draudēja arests, ja es nejaušu sevi apcietināt. Kopā ar apmēram 300 citiem ieslodzītajiem tiku nogādāts Bergas koncentrācijas nometnē Norvēģijā, un apmēram pēc viena mēneša mani no turienes kopā ar 523 citiem koncentrācijas nometnes ieslodzītajiem no Norvēģijas, tai skaitā daudzām sievietēm un dažāda vecuma bērniem, pat zīdaiņiem, ar tvaikoni «Donau» aizveda uz Stctini un tālāk ar vilcienu uz Osvencimu.

3. Kamēr es biju Bergas koncentrācijas nometnē Norvēģijā, tika apcietināti mans tēvs, mana māte, mana māsa, mans pusbrālis Hanss Reiss tin visi pārējie mani radinieki, tēvoči, krustmātes, brālēni utt., pavisam ap 30 cilvēku, un es sastapu viņus visus uz kuģa. Mūs visus kopā nogādāja uz Osvencimu.

4. Brauciens no Stctīnes uz Osvencimu ilga trīs dienas un trīs naktis. Mūs transportēja lopu vagonos, katrā apmēram 45 cilvēkus — vīriešus, sievietes un bērnus. Visās šais trīs dienās un trīs naktīs mums neko nedeva ne ēst, nc dzert un neļāva kārtot savas dabiskās vajadzības ārpus vagona. Vagons bija aizslēgts.

5. Kad ieradāmies Osvencimā, pirmo reizi kopš aizbraukšanas no Štetlnes atvēra vagonu durvis un mūs izdzina ārā. Tūlīt pēc tam mums visa sava manta bija jāsaliek uz vagonetēm, un mums teica, ka mēs to vēlāk dabūšot atpakaļ. (Mums pavēlēja uz katra saiņa salasāmi uzrakstīt savu vārdu). Mantas tika aizvestas, un mēs tās nekad vairs neredzējām.

6. Pēc tam visiem atbraucējiem bija jānostājas rindās pa pieciem — vīriešiem vienā puse, sievietēm un bērniem otrā pusē. Slimniekiem bija jānostājas atsevišķi. Sievietes un bērnus, kā arī vārgus vīriešus — tai skaitā, piemēram, vīriešus ar brillēm vai tādus, kas izskatījās slikti, — iekrāva smagajās mašīnās un aizveda. Gribēju vel atvadīties no savas mātes un māsas, bet kāds esesietis tūlīt man iespēra ar kāju,un man bija jāatgriežas ierindā. Toreiz es vēl domāju, ka smagajās mašīnās sakrautie tiks izvietoti atsevišķi un ka viņi aizvesti ar smagajām mašīnām tāpēc, ka pēc triju dienu brauciena nespēj vairs nostāvēt kājās. Taču ļoti driz es dzirdēju, ka viņi visi aizvesti tieši uz gāzes kamerām un vēl tajā pašā dienā noindēti ar gāzi . . .

7. Atlikušos vīriešus pavirši apskatīja kāds SS ārsts; vecākos un vārgākos vīriešus atkal nošķīra no stiprākajiem. Par darba nespējīgiem atzītajiem vīriešiem, tai skaitā arī manam 15 gadus vecajam pusbrālim, bija tāds pats liktenis kā sievietēm un pārējiem darba nespējigajiem.

8. Atlikušie darba spējīgie vīrieši, tai skaitā es, mans tēvs un divi tēvabrāļi, palika kopā. Mums lika nomazgāties, un mūs at-utoja, noskuva galvu un ķermeni un tad atstāja kailus 16—18 stundas. Bija ļoti auksts (1942. gada 2. decembrī). Tad saņēmām ieslodzīto drēbes un koka tupeles — mūsu drēbes un apavi mums bija atņemti, — un uz kreisā apakšdelma mums katram īetetovēja numuru. Man bija numurs 79 108, manam tēvam 79 109, abiem tēvočiem 79 110 un 79 111.

9. Tikai tad, — t. i , gandrīz pēc četrām dienam, — mēs pirmoreiz saņēmām barību, katrs gabalu maizes un puslitra ūdeņainas zupas. Tūliņ pēc tam mani norīkoja darbā bunas rūpnīcā kopā ar pārējiem atlikušajiem vīriešiem, pavisam ap 300 cilvēku. Līdz bunas rūpnīcai mums bija jāiet četras vai piecas stundas. Tur mūs no jauna alutoja. Pēc tam mums triju nedēļu laikā bija jāstrādā tā saucamais karantīnas darbs, t. i., bija jāstrādā tikpat smagi kā pārējiem, taču izolēti no pārējiem bunas strādniekiem.

10. Pēc trim nedēļām, 1942. gada 23. decembrī, mani kopā ar manu tēvu un viņa diviem brāļiem nosūtīja uz IV darba komandas VI bloku. Mūs ievietoja Monovices speciālajā koncentrācijas nometnē. Apstākļi bija neciešami. Trīsstāvu koka nāras, nostādītas rindās, aizņēma telpu, kur uzturējās apmēram 300 cilvēku. Elpot bija gandrīz neiespējami. Puspiecos mums bija jāceļas un pulksten 5.15 jāstājas ierindā, lai soļotu uz darba vietu. Pēc trīsceturt-daļstundas gājiena nonācām darba vietā. Pirmajā darba dienā, ziemassvētku vakarā, 1942. gada 24. decembrī, mums bez ēdiena bija jāstrādā ņepartraukti līdz 25. decembrim plkst. 3 no rīta. Mums bija jāizkrauj no vagoniem dzelzs sijas, cementa maisi un smagas krāsnis. Cementa maisi, piemēram, svēra 50 kg.

11. 1943. gada 5. janvārī mans tēvs jau bija tiktāl novārdzis, ka, skriešus stiepjot tādu 50 kg smagu cementa maisu, viņš manu acu priekšā saļima. Gribēju viņam palīdzēt, bet kāds esesietis iesita man ar nūju un atgrūda mani. Mans tēvs vairs nevarēja piecelties, un biedri viņu aiznesa uz nometni. Tēvs bija ne vien novārdzis no necilvēciski smagā darba, bet arī, tā kā darbs viņam nebija pa spēkam, uzraugi viņu visu laiku bija situši, vissmagāk pēdējā dienā. Slimnieku barakā, kurp viņu aiznesa, ārsts bija kāds čehu profesors, tāpēc es savu tēvu vēl dabūju redzēt, un viņš nomira manā klātbūtnē 1943. gada 7. janvārī.

12. Viens tēvabrālis darbā ievainoja sev roku un tika noindēts gāzes kamerā. Otrs tēvabrālis apmēram vienu vai divas nedēļas pēc mana tēva nāves nomira bunas rūpnīcā darba laikā spēku izsīkuma dēļ.

13. Es pats izturēju darbu līdz 1943. gada 15. janvārim; tad saslimu ar plaušu karsoni un atkal strādāju no 15. februāra līdz februāra beigām. Pēc tam mani atzina par darba nespējīgu, jo nevarēju vairs paiet, un nolēma nosūtīt uz gāzes kameru. Taču nejauši tajā dienā uz bunas rūpnīcu neatbrauca neviena smagā

automašīna, kas gāja uz gāzes kamerām, un tāpēc mani nogādāja atpakaļ Osvencimas koncentrācijas nometnē. Vēlāk paliku Osvencimas koncentrācijas nometnē līd'z beigām.

14. Reiz 1943. gada februārī, tāpat kā bieži vien citās reizēs, mums pirms darba sākuma un pēc darba beigām bunas rūpnīcā bija jāsoļo garām vairākiem vāciešiem, kas stāvēja pie vārtiem; starp viņiem bija nometnes vadītājs Svarcs, rūpnīcas vadītājs un vairāki augsti vācu virsnieki. Sīs personas pēc garām ejošo ieslodzīto izskata izlēma, kurš nosūtāms uz gāzes kameru. Es pats zinu, ka tajā laikā, kamēr es strādāju bunā, šādā ceļā tika nosūtīti uz gāzes kamerām 800 ieslodzīto. Bez tam ik dienas no bunas rūpnīcas uz Osvencimu brauca ar sarkanu krustu apzīmēta melna mašīna, kas slimos un mirušos ieslodzītos veda uz Osvencimu un vēl dzīvos uz gāzes kamerām.

15. 1943. gada aprīlī, kad, nespēdams vairs strādāt slimības dēļ, biju paslēpies aiz kādas starpsienas, divi esesieši un bloka uzraugs mani sita tikmēr, līdz domāja, ka esmu beigts. Nācis atkal pie samaņas, redzēju, ka atrodos kādā pagrabā un esmu iemests līķu kaudzē. Kāds ieslodzītais mani pamanīja un izvilka ārā.

16. Cik man zināms, ieslodzītie, ko nodarbināja bunas rūpnīcās, izturēja ne ilgāk kā divus mēnešus, līdz tos nosūtīja vai nu uz gāzes kamerām, vai arī, kā tas bija ar mani, atpakaļ uz Osvencimas koncentrācijas nometni.

Pašr. par. Kajs Feinbergs

Bijušā ieslodzīta Kāja Feinberga ar zvērestu dotā liecība Nini-bergas Starptautiskajam Kara Tribunālam

«IG-Farben» vadība bija atbildīga par to, ka ieslodzītie pēc darba spēju zaudēšanas tika noindēti ar gāzi

Es, Dr. Gustavs Hercogs, dzīv. Vīnē IV, Belvederas ielā 23, dzimis 1908. g. 12. I Vīnē, esmu brīdināts, ka par nepatiesu liecību tikšu saukts pie atbildības, un labprātīgi, neviena nepiespiests, sniedzu sekojošu paskaidrojumu, ko apliecinu ar zvērestu: 1. 1938. gada 28. VI mani apcietināja un 1938. gada 25. IX ievietoja Būhenvaldes koncentrācijas nometnē. 1942. gada vidū es ar 405 ieslodzīto transportu no Būhenvaldes ierados Osvencimas galvenajā nometnē. Tur biju tikai 12 nedēļas un pēc tam nonācu Monovicē-Bunā (ko sākotnēji sauca par Osvencimu 111) — «IG-Farben» Osvencimas rūpnīcas koncentrācijas nometnē. Tur es biju līdz 1944. gada oktobrim, pec tam uz trim mēnešiem nokļuvu Althammeras filiālē. No Gleivicas IV mani ar kopēju transportu 1945. gada janvārī atkal aizveda uz Būhenvaldi. 1945. gada 10. aprīlī amerikāņi mani atbrīvoja.

Kopš 1945. gada septembra esmu amerikāņu informācijas aģentūru «Overseas News Agency» un «Jewisch Telegraphic Agency» korespondents Vīnē; abas šis aģentūras atrodas Ņujorkā.

2. Bunā, t. i., «IG» Osvencimas rūpnīcā bieži strādāju teritorijā par vagonu izkrāvēju un tamlīdzīgos darbos. Lielāko daļu sava ieslodzījuma laika Bunā es nostrādāju Monovices ieslodzīto kancelejā, ko apmēram 15 mēnešus vadīju, kā tā saucamais raporta rakstvedis.

3. «IG» Osvencimas rūpnīcas vadītāju Valteru Dirfeldu vairākas reizes redzēju Monoviccs iekšējā nometnē kopā ar nometnes vadošajiem esesiešiem.

4. Pamatojoties uz saviem novērojumiem, varu savu spriedumu par darba apstākļiem Bunā precizēt šādi:

Visa vaina par neskaitāmu tūkstošu darbam vairs nederīgo ieslodzīto noindēšanu ar gāzi simtprocentīgi gulstas uz «IG» vadību. Esmu dzirdējis daudzas man nepazīstamu «IG» inženieru un vadītāju uzrunas ieslodzītajiem, kuriem skaidri un gaiši tika pateikts, ka «IG» nav intereses par cilvēkiem, kas nespēj vai negrib strādāt ar pilnu jaudu.

5. Reiz 1942./43. gada ziemā, kad Bunā (Monovicē) bija apmēram 3000—3500 ieslodzīto, hauptšturmfīrers Svarcs, kas bija kopā ar Valteru Dirfeldu un dažiem nometnes vadošajiem esesiešiem, lika visiem ieslodzītajiem nostāties rindās pa 5 un soļot viņam garām. Visiem ieslodzītajiem, kas kaut kādā ziņā nešķita visai stipri, hauplšturnifirers Svarcs pavēlēja iznākt no ierindas. Viņus ielenca esesieši un pierakstīja viņu numurus. Valters Dirldds šad tad jautāja pec tādām specialitātēm kā elektriķi vai slīpētāji. Toreiz atlasīja apmēram 1000—2000 ieslodzīto un tūliņ nosūtīja uz gāzes kamerām. To es zinu tāpēc, ka ieslodzīto kancelejā, kur es tai laikā strādāju, pēc 2 vai 3 dienām pienāca saraksti ar piezīmi, ka tajos minētie ieslodzītie norakstāmi no nometnes ieslodzīto sastāva. Oficiāli to dēvēja par SB (Sonderbehandlimg = īpaša rīcība). Cits pierādījums, ka šie ieslodzītie - daudzos citos gadījumos noticis tas pats - likuši noindēti ar gāzi, ir tas fakts, ka šaja gadījumā un citās reizēs, kad cilvēkus nosūtīja uz gāzes kamerām, pēc īsa laika (parasti jau tajā pašā dienā) tika atsūtītas atpakaļ uz Monoviei viņu drēbes, brilles, protēzes u. tml. Piemēram, speciālas protēzes mēs viegli pazinām.

6. Darba dienesta vadītājs SS oberšārfīrers Stoltens bieži ieradās Monovices nometnē kopā ar Dr. Dirfeldu un citiem «IG-Farben» ļaudīm .. .

11. «IG-Farben» metode atstāt Bunā tikai pilnīgi darba spējīgos cilvēkus prasīja daudz vairāk dzīvību nekā individuālās slepkavības citās koncentrācijas nometnēs. So vispārējo kursu nemaina ne tas, ka «IG» izsniedza nodarbinātajiem ieslodzītajiem «rūpnīcas zupu», t. i., siltu ūdeni ar nedaudz dārzeņu vai biešu, ne arī tas, ka tā, pieru., izdeva rīkojumu savos birojos nodarbinātajiem ieslodzītajiem (piem., grāmatvežiem) biežāk izsniegt tīru veļu un ziepes.

12. Ja ziemas mēnešos bija sevišķi stiprs sals, vispirms bija jānosalst dučiem ieslodzīto, līdz «IG» nolēma tajā dienā pārtraukt darbu.

13. No Monoviccs, kas vēlāk kļuva par galveno koncentrācijas nometni, tūkstoši ieslodzīto tika nogādāti nometnes filiālēs. Gik man zināms, beidzamajā laikā tādu bija 28. Visās filiālēs kopā bija, cik es atceros, apmēram 35 000 ieslodzīto. Pašā Bunā-Monovicē bija apmēram 10 000 ieslodzīto. Monovices kancelejā bija visu to ieslodzīto kartotēka, kuri no 1942. gada oktobra līdz nometnes likvidēšanai 1945. gada janvārī bija izgājuši caur Mo-novici vai tās filiālēm. Mirušo kartotēka bija nesalīdzināmi lielākā nekā dzīvo. Es domāju, — atkārtoju, ka es ilgu laiku biju kancelejas vadītājs, — ka galu galā Bunā (Monovicē) bija apmēram 10000 dzīvo ieslodzīto uz apmēram 120 000 mirušo un filiālēs kopā apmēram 35 000 dzīvo uz 250000 mirušo.

Esmu rūpīgi izlasījis katru no šī ar zvērestu dotā paskaidrojuma piecām (5) lappusēm un pašrocīgi tās parakstījis, esmu pats ar savu roku izdarījis vajadzīgos labojumus un apzīmējis ios ar saviem iniciāļiem un zvēru, ka šajā paskaidrojuma esmu pēc labākās sirdsapziņas teicis tīru patiesību.

pašr. par. Dr, Gustavs Hercogs

Bijušā ieslodzītā Dr. Gustava Hercoga ar zvērestu dotais paskaidrojums Nirnbergas Starptautiskajam Kara Tribunālam

«Ieslodzīto izmantošana rūpniecība»

.

Telegramas kopija

Orānienburga Nr. 885 1945. g. 17. I 2358 —WAT—

Būhenvaldes koncentrācijas nometnes komandantam

Saturs: Jauna komanda firmai «Patronen-, Ziindhiitchen und Metal 1 fabrik AG» Sēnebekā pie Elbes

Pamats: Turienes 1945. g. 16. I telegrama Nr. 344

1) Piekrītu 500 ieslodzīto sieviešu izmantošanai augšminētajā firmā. — -

2) Vajadzīgās 25 sievietes kā uzraudzes firmai jānoiīgst un jāapmāca iespējami-

drīzāk.-—

3) Tiek norīkoti 17 sargi. Komandas priekšnieku ieceļ Būhenvaldes koncentrācijas nometne. -

4) Firmai jādod iespēja izraudzīties ieslodzītās Ravensbrrkā.-

5) Kad ieslodzītās jāpiegādā?

Mozers

Par kopijas pareizību:

(paraksts)

SS oberšārfīrers un štābsšārfīrers

Telegramas kopija

Orānienburga Nr. 895 1945. g. 18. 1 008 WAT

Būhenvaldes koncentrācijas nometnes komandantam Grosrozenas koncentrācijas nometnes komandantam Saturs: Ieslodzīto pārsūtīšana firmai «Rheinmetall Borsig»

Breslavā-Hundsfeldā

Būhenvaldes koncentrācijas nometne nodod Grosrozenas koncentrācijas nometnei pēc saraksta 300 ieslodzīto vīriešu no komandas «Rheinmetall Borsig» Diseldorfā un tūliņ nosūta uz firmas «Rheinmetall Borsig» darba nometni Breslavā-IIundsfeldā; dzelzceļa stacija: Breslava-Hundsfelda.

Konvoju dod Būhenvaldes koncentrācijas nometne.

G l i к s s

Par kopijas pareizību:

(paraksts)

SS oberšārfīrers un štābsšārfīrers

Ieslodzīto «tīrais darba laiks»

1942. g. 10, jūnija Х6311

Ieroču SS

Nr. AE/05/3/6. 42./Gr.

Saturs: Ieslodzīto darba laiks

Pamats: Turienes raksts Nr. D īI/1—05—Ma./Hag. 1942. g, 6. VI Pielikumi: — . —

Termiņš: 1942. g. 12. VI

SS Galvenajai administratīvi saimnieciskajai pārvaldei Nodaja D — koncentrācijas nometnes — grupa II Orānienburgā Štāba ēkā

Būhenvaldes koncentrācijas nometnes komandantūra paziņo ieslodzīto tīro darba laiku:

Sājā laika iešana resp. braukšana uz darbu nav ieskaitīta.

NB! Sākot ar svētdienu, 1942. g. 14. VI, lielā daļa augšminēto iestāžu un privātuzņēmumu ieslodzīto arī svētdienās nostrādās pusi darba dienas no plkst. 6.45 līdz plkst. 12.00 — 5 st, 15 min.

Pisters,

SS oberšturmbanfīrers un nometnes komandants

«Reizem… atnesa ieslodzītos, kas «IG-Farben» rūpnīcas teritorijā bija piekauti gandrīz līdz nāvei»

Es, Noaks Treisters, dzīv. Prāgā VII, V Zatisi 8, esmu brīdināts, ka par nepatiesu liecību likšu saukts pie atbildības, un labprātīgi, neviena nepiespiests, ar zvērestu apliecinu sekojošo:

1) 1939. gadā Prāgā mani apcietināja politisku iemeslu dēj. Vispirms nokļuvu Buhenvalde, pēc tam, 1942. gadā, tiku nogādāts Osvencimas galvenajā nometnē un 1942. gada novembrī nokļuvu Monovicē. Monovicē es sākumā strādāju ārpusnomctnes komandā, vēlāk veļas dezinfekcijas punktā, pec tam atkal ārpusnometnes komandā. No 1943. gada līdz pārcelšanai strādāju slimnīcas barakās — 16. blokā ķirurģiskajā nodaļā un 17. blokā — iekšķīgo slimību nodaļa.

2) Ārpusnometnes komandā man bija jāstrādā smags darbs, piemēram, jāizkrauj ķieģeļi vai jānes maisi ar cementu.

100 vīru komanda ik dienas zaudēja apmēram 10 ieslodzītos. Ieslodzītie gāja bojā no nepietiekama uztura, nelaimes gadījumiem darbā utt. Apgāde bija slīkta un apģērbs nepietiekams.

Pirmajā pusgadā ieslodzītie nedrīkstēja strādāt slēgtās telpās. Arī pusdienas laikā viņiem bija jāpaliek zem klajas debess. Sargādamies no aukstuma, ieslodzītie aptina kājas ar papīru.

3) Meistari ieslodzīto darbu novērtēja procentos un sniedza par to ziņojumus nometnes vadībai. Minimāla izstrāde bija 50— 60%. lveica mazāk, saņēma sitienus. Meistari to zināja. Ieslodzītie lūdza meistarus uzdot lielāku procentu, un daži meistari arī pierakstīja līdz 100%.

.la ieslodzītais darba vietā saļima, par to tika ziņots meistaram un komandas oberšārfīreram.

Vakarā biedri saļimušo aiznesa uz nometni.

4) Kādu laiku es strādāju veļas dezinfekcijas un izsniegšanas punktā: apakšveļu, t. i., kreklu un bikses, ieslodzītajiem izsniedza tikai reizi 6- 8 nedēļās. Dažreiz izdalīja ari puloverus. Zeķes izsniedza ik pēc 6—8 nedēļām.

Nebija ne ziepju, ne iespējas mazgāt drēbes un turēt tas tīras. Veļu, ko es izdevu, bija valkājuši Birkenavas gazes kamerās noindētie. 'Го es zinu, tāpēc ka man bija zināms, kādi numuri bija Monovices ieslodzītajiem, kas tika nosūtīti uz gāzes kamerām. Bez tam apģērbs, ko es izsniedzu, bija vecs un bieži vien aptraipīts ar asinīm. Nereti gadījās, ka izsniegto apģērbu es saņēmu atpakaļ jau pēc 3 stundām.

Mēteļus un cimdus ieslodzītie saņēma tikai 1943. gadā. Ieslodzītie nesaņēma ādas apavus, bet vienīgi koka tupeles.

«IG-Farben» meistari diendienā paši savām acīm redzēja, ka ieslodzītie, kas strādāja viņu vadībā, bija tērpušies vienās skrandās. Ieslodzītajiem «IG» rūpnīcas teritorijā arī ķieģeļi un dzelži bija jāizkrauj bez cimdiem.

5) Strādājot slimnīcas barakās, es redzēju, ka katrā gultā guļ 2—3 slimnieki. Palagi bija tikai iekšķīgo slimību nodaļā, medikamentu tikpat kā nebija, Uz 180 ieslodzītajiem bija 20 tabletes aspirīna un 5—10 tabletes cibakola.

6) Slimnīcas barakās nebija nekādu ateju, kaktā stāvēja koka toveris, un slimnieki, kas nespēja piecelties, nevarēja ne mazgāties, ne lietot šo toveri.

7) Uzturs bija tikpat slikts kā pārējā nometnē, pirmajā pusgadā tā Monovices slimnīcas barakas bija pat vēl mazāk, jo piedevas saņēma tikai tie ieslodzītie, kas strādāja. Izsniedza 375 gramus maizes, 3/4 litra zupas, reizēm margarīnu un desu.

Divas reizes es slimnīcas barakās redzēju pašu «IG-Farben» rūpnīcas vadītāju Dirfeldu, bet viņš vienmēr palika stāvot pie durvīm. Kaut gan šādu apmeklējumu laikā visi logi bija atvērti, tomēr smaka bija drausmīga.

8) Reizēm uz slimnīcas barakām atnesa ieslodzītos, kas «IG-Farben» rūpnīcas teritorijā bija piekauti gandrīz līdz nāvei.

9) Atlasīšana notika, starp citu, rīta pārbaudes laikā. Bieži vien šada atlasīšanā bija klāt «IG-Farben» civilie darbinieki. Atceros, ka reizēm bija klāt Dirfelds, un sevišķi man palicis atmiņā kāds gadījums rīta pārbaudes laikā. Dirfelds, rādot ar roku uz galīgi novājējušiem ieslodzītajiem, jautāja nometnes vadītājam Setelam: «Vai tad no tiem neviens vairs nav izmantojams?» Setels aptaustīja ieslodzītos kā lopus.

10) Ari «IG-Farben» meistari zināja, ka ieslodzītie tiek noindēti ar gāzi. Ja ieslodzītais, kas bija kvalificēts strādnieks, izskatījās pārāk slikti, bieži gadījās, ka meistars rūpnīcas teritorijā lika brīdināts. Viņam teica, ka šo ieslodzīto viņš vairs neredzēšot. Sākumā meistari neticēja, taču vēlāk viņi praksē pārliecinājās, ka ieslodzītie nozūd.

11) Ieslodzītajiem bija aizliegts ieiet bumbu patvertnē.

Esmu rūpīgi izlasījis un parakstījis katru no šī ar zvērestu

dotā paskaidrojuma trim lappusēm, esmu pašrocīgi izdarījis vajadzīgos labojumus, apzīmējot tos ar saviem iniciāļiem, un apliecinu ar zvērestu, ka pēc labākās sirdsapziņas esmu teicis tīru patiesību.

pašr. par. Treisters Noaks

Bijušā ieslodzītā Treistera Nouka ar zvērestu dots paskaidrojums Nirnbergas Starptautiskajam Kara t ribunālam

SS iekasēja naudu par ieslodzīto darbu

Ieroču SS

Būhenvaldes koncentrācijas nometnes pārvalde

RĒĶINS Nr. 1 par ieslodzīto izmantošanu

Tanrodas papīrfabrikā «Miitteldeutsche Papierwerke GmbH» laikā no 1942. g. 1. līdz 31. jūlijam

Saskaņā ar lapas otrajā puse norādītajiem posteņiem jāmaksā: par 100 kvalificētiem strādniekiem (pilna darba diena)

ā 2,50 markas = 50 marku par 20 kvalificētiem strādniekiem (puse darba dienas)

ā 5 markas = 500 marku par 200 palīgstrādniekiem (pilna darba diena)

a 4 markas = 800 marku par 40 palīgstrādniekiem (puse darba dienas)

ā 2 markas = 80 marku

Kopa: 1430 marku

Summa 1430 marku apmērā līdz 1942. g. 15. augustam pārskaitāma SS-galvenās administratīvi saimnieciskas pārvaldes nodaļai D IV Orānienburgā Valsts bankas Berlīnes Sarlotenburgas nodaļas kontā Nr. 15/1917 vai Berlīnes pasta tekošajā kontā Nr. 11/156.

Pārbaudīts:

Būhenvaldes koncentrācijas nometnes pārvaldes vadītājs

Firmā «Gustloff-Werke» ieslodzītie strādāja arī svētdienas

Būhenvaldes koncentrācijas nometnes komandantam SS oberšturmbanfīreram P i s t e r a kungam Veimārā—Būhenvaldē

Saturs: Svētdienas darbs

Kā šīs vēstules parakstītājs Jums jau paziņojis pa telefonu, Friča Zaukeļa rūpnīcai ir iebildumi pret to, ka К 98k montēšanas darbi tiek veikti ari svēt-diebās.

Jauna pārbaude rādījusi, ka mūsu pasūtījumu pildītāji sakarā ar kvalificēta darbaspēka trūkumu un grūtībām izejvielu sagādē tuvākajā laikā nespēs piegādāt lielāku produkcijas daudzumu. Sā iemesla dēļ nav arī iespējams kalpināt К 98k montēšanas tempu. Tātad atliktu tikai iespēja ar mazāku ieslodzīto skaitu strādāt ari svētdienās. Taču līdz ar to mazak ieslodzīto tiktu apmācīti masveida ražošanai.

Tiklīdz apstākļi uzlabosies, mēs Jūs nekavējoties informēsim, jo maksimāla produkcijas izlaides kāpināšana ir pati par sevi nepieciešama un atbilst arī mūsu firmas interesēm.

Heil Hitler «Gustloff-Werke» pašr, paraksts

Par noraksta pareizību: (paraksts)

SS oberšturmflrers un adjutants

Viens no nedaudzajiem dzīviem palikušajiem koncentrācijas nometņu ieslodzītajiem, ko SS piespieda vergot koncermem

KRUPS «Gustavs Krups bija Hitlera personīgs draugs»

Krupa firma bija ne vien nozīmīgs faktors karā, bet firmas galva Gustavs Krups93 bija ari Hitlera personīgs draugs. Gustavs Krups ne tikai bija ziedojis lielas summas nacistu partijas vēlēšanu cīņai, kas galu galā deva tai iespēju sagrābt varu, bet viņam bija svarīga nozīme arī tad, kad vajadzēja nodrošināt ietekmīgu rūpnieku atbalstu Hitleram. Visus kara gadus tiklab pret Krupu pašu, kā arī pret viņa firmu Hitlers izturējās ar lielu labvēlību. Un pat tad, ja par to nebūtu cita apstiprinājuma, to pilnīgi pierāda Hitlera speciālais rīkojums «Lex Krupp»94, ar kuru bija noteikts, ka Krupa firmai vienīgajai no visiem Vācijas rūpniecības uzņēmumiem atļauts bez ierobežojumiem pastāvēt arī turpmāk kā ģimenes uzņēmumam. Visi firmas ierēdņi bija svarīgs faktors Vācijas saimnieciskajā dzīvē, un tiem nepavisam netrūka ietekmīgu draugu …

1933. gada maijā, tai pašā mēnesī, kad vecās arodbiedrības tika sagrautas un nomainītas ar nacistu piespiedu organizācijām, Gustavs Krups nodibināja Ādolfa Hitlera fondu, kura mērķis bija nodot nacistu partijai lielas summas SA, SS, «Hitlera jaunatnes» («Hitlerjugend») un tamlīdzīgu organizāciju vajadzībām.95 Viņš rakstiski paziņoja Hitleram, ka esot ar mieru uzņemties šā fonda vadību ceturto gadu, pateicās par to, ka Hitlers konsekventi gatavo tālejošus plānus, un izteica cerību, ka šā fonda pastāvēšanas ceturtais gads daudz vairāk tuvinās šās programas pirmās daļas izpildi, nekā varēja cerēt vai gaidīt pirms trim gadiem. Pēc tam kad Gustavs Krups bija Hitleram palīdzējis nostiprināt diktatūru, viņš no visas sirds veicināja šās diktatūras mērķu realizēšanu. Jau 1933. gadā viņš bija nodevis naudas līdzekļus toreizējā nacistu partijas ārpolitikas nodaļas vadītāja Alfrēda Rozenberga rīcībā, lai ar «pretpropagandu» varētu vērsties pret «ļaunprātīgu aprindu» radītajiem «pārpratumiem».

Pēc varas sagrābšanas Hitlers vispirms rupējās par to, lai visos virzienos tūdaļ nostiprinātu savas pozīcijas. Tas bija nepieciešams priekšnoteikums Versaļas līguma uzteikšanai un Rei-nas apgabala remilitarizācijai. Abus šos pasākumus vajadzēja veikt, pirms varēja stāties pie citu godkārīgo nodomu realizācijas.

Tūlīt pēc tam, kad hitlerieši bija sagrābuši varu, Krupa. koncerns saņēma pasūtījumus ražot zemtlielgabalus, mortiras, tankus un tanku daļas, zemūdeņu daļas un pirms 1933. gada oktobra izgatavot sešas zemūdenes. Divus mēnešus pirms tam, kad Vācija vienpusīgi uzteica Versaļas līgumu, tika sakta šo tehniskā ziņā vispilnīgākā un modernākā tipa zemūdeņu būve. Pēc diviem mēnešiem tās bija pabeigtas. Krupa firmas slepenais pētniecības un konstruēšanas darbs tika atalgots. Kada Krupa ziņojumā bija teikts:

«Tikai tādēļ, ka firma pēc savas iniciatīvas, ticēdama atdzimšanai, kopš 1918. gada uz sava rēķina paturēja savus kalpotājus, savas praktiskās zināšanas un savu rūpnīcu cehus kara materiālu ražošanai, tā spēja, tiklīdz tika aicināta, ražot kara materiālus ne vien savos uzņēmumos, bet iepazīstināt ar kara materiālu ražošanu arī citas firmas, kam šādas pieredzes nebija, un līdz ar to veicināt bruņojuma rūpniecības jaudas pieaugumu. Tas deva sevišķi labus rezultātus attiecībā uz armijas mugurkaulu — smago lauka artilēriju.»

Pēc tam kad Hitlers 1935. gada maijā bija formāli un publiski atteicies ievērot Versaļas līguma militāros noteikumus, Krupa firma palielināja bruņojuma ražošanu. 1937. gada beigās, kad tēraudliešanas rūpnīca jau bija izpildījusi piegādes kopsummā par 150 miljoniem marku, bet uzņēmums«Grusonwerke» par 50 miljoniem marku, pasūtījumu summa tikai šiem diviem uzņēmumiem vien sasniedza gandrīz 150 miljonus marku.

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla dokumentiem

Koncentrācijas nometņu ieslodzītajiem vajadzēja ražot Krupam ieročus

Krupa firmas pirmie centieni 1942. gadā dabūt kvalificētus strādniekus no koncentrācijas nometnēm skaidri pierāda, ka firma vēlējās iesaistīt darbā koncentrācijas nometņu ieslodzītos un ka nekāda «nepieciešamība» to nespieda tā rīkoties. Apgalvojumu, ka šāda nepieciešamība esot pastāvējusi, aplūkosim vēlāk. Bet, tā kā šeit runāsim par Krupa firmas centieniem izmantot darbā koncentrācijas nometņu ieslodzītos, tad nodarbosimies tagad ar šo jautājumu . . .

1942. gada 17. septembrī Krupa firma Esenē, personīgi — apsūdzētais Millers, saņēma Spēra ministrijas speciālās kornite-

50 i

jas vēstījumu, kurā tika lūgts paziņot, vai Krupa firma var izmantot kvalificētus ebreju strādniekus un vai tā var uzcelt koncentrācijas nometni viņu novietošanai…

1942. gadā apsūdzētais Erihs Millers jautājumu par koncentrācijas nometņu ieslodzīto izmantošanu darbā apsprieda ar Hitleru. Apsūdzēto Millcra, Eberharta un Pfirša parakstītajā ziņojumā par 1941.—1942. gadu lasām šādus teikumus:

«Otra apspriede 1942. gada 14. aprīlī sanāca, lai iepazīstinātu fīreru ar jaunajiem mode|iem, to skaitā ar Krupa zenīt-lielgabala Nr. 41 modeli, kas bija izstrādāts, balstoties uz

1941. gada Krievijas kampaņas pieredzi. Sai pašā konferencē Dr. Millers pieminēja, ka sakarā ar augošo pieprasījumu Krups būtu ieinteresēts piedalīties lielā granātu rūpnīcā Ukrainā. So priekšlikumu apsveica. Krups ieinteresēts ražot arī ātršāvējus ieročus kontaktā ar koncentrācijas nometni Sudetu apgabalā. Arī šo projektu tehniskais birojs šai laikā pieņēmis.» Nedēļu vēlāk apsūdzētais Millers nosūtīja telegramu Krupa firmas atbildīgajam darbiniekam Reifam un uzaicināja viņu paziņot pulkvedim Laiersam sauszemes karaspēka bruņojumu pārvaldē, ka, pēc viņa domām, rūpnīca 3,7 cm zenītlielgabalu ražošanai iekārtojama koncentrācijas nometnē. Telegramā vārdu pa vārdam teikts:

«Es gribētu pulkvedim Laiersa kungam visādā ziņā ieteikt, kā jau agrāk minēts, nodarboties ar jautājumu par Krupa firmas iespējām nokārtot ražošanu koncentrācijas nometnē Sudetu apgabalā, arī automātisko ieroču ražošanu.» Apsūdzētā Millcra pūles izmantot koncentrācijas nometņu ieslodzītos kā darbaspēku vainagojās panākumiem. Taču ražošanu noorganizēja nevis koncentrācijas nometnē Sudetu apgabalā, bet gan Osvencimā ģenerālgubernaturā. 1942. gada jūlijā galvenā bruņošanās komisija lūdza Krupa firmu noskaidrot, cik daudz darbgaldu vajadzīgs, lai varētu iekārtot rūpnīcu, kas ražotu «rezerves daļas 3,7 cm zenītlielgabaliem Osvencimas koncentrācijas nometnē». 1942. gada 9. septembrī firmas valdei iesniedza formālu priekšlikumu piešķirt nepieciešamos naudas līdzekļus. Priekšlikumā tika konstatēts, ka Krupa firma gan guvusi pilnīgus panākumus automātisko ieroču ražošanā, tomēr «mēs vēl nevaram pāriet uz mūsu izstrādāto 3,7 cm lielgabalu masveida ražošanu», jo firmas rīcībā nav pietiekoši daudz ražošanas telpu, mašīnu un strādnieku.

Masveida ražošanu tāpēc uzdeva citai firmai. Lai saglabātu līdzdalību ražošanā un iegūtu praktisku pieredzi, Krupa firma pieņēma rezerves daļu piegādes pasūtījumu. Krupa koncerna valdei izvirzītajā priekšlikumā tālāk bija teikts: «Šādā ceļā mēs ceram vēlāk kļūt spējīgi pārņemt savās rokās visu 3,7 cm automātisko lielgabalu ražošanu, jo automātiskie ieroči ir nākotnes ieroči. . .»

Lai nodrošinātu šā pasūtījuma izpildi, Osvencimā vajadzēja iekārtot rūpnīcu. Šai pašā priekšlikumā Krupa firmas valdei skaidri teikts, ka «Osvencimas koncentrācijas nometne nodrošinās nepieciešamo darbaspēku».

Kredīta pieprasījums bija 2 miljoni marku. Apsūdzētie Lēzers un Krups 96 tam piekrita un parakstīja līdzekļu piešķiršanas atļauju. 1942. gada decembrī notika apspriede, kurā izvirzīja tālākus planus, ka sagatavot ražošanu. Apsūdzētajam Eberhartam vajadzēja sagatavot vienošanos ar SS. Ēkas, ko SS būvēja Os-vencimā, vajadzēja pabeigt līdz 1943. gada martam …

Osvencimas koncentrācijas nometnes ieslodzītos Krupa firma sāka izmantot darbā 1943. gada jūnijā. Šā mēneša beigas firmas darbu tur faktiski strādāja apmēram 160 cilvēku. Ap jūlija vidu 50 cilvēku tika nodarbināti iekārtas un aparātu ražošanā, bet 150 citu remontēja un uzstādīja mašīnas.

Septembri nodarbināto skaits sasniedza 270, un līdz gada beigām bija paredzēts to palielināt līdz 600—650.

Šie strādnieki piederēja pie dažādām tautībām, starp tiem bija poļi, franči, čehi un holandieši. Lielākajai to daļai bija jūdu reliģija. Daudzi no tiem bija nožēlojamā fiziskā stāvoklī. Viņus sita un citādi sodīja apsardzes esesieši un «kapo», — paši ieslodzītie, kam esesieši bija uzdevuši uzturēt kārtību. Barība, ko šie strādnieki saņēma, bija trūcīga un nepietiekoša kā daudzuma, tā barības vērtības ziņā. Daži vācu strādnieki mēģināja viņiem slepus iedot nedaudz ēdiena . ..

Kad valde piekrita izmantot strādniekus no koncentrācijas nometnēm, Reifs stājās sakaros ar SS Galveno administratīvi saimniecisko pārvaldi, lai apspriestu iespēju koncentrācijas nometņu ieslodzītos izmantot kā strādniekus. Jautājumu konkrēti izlemt uzdeva Grosrozenas koncentrācijas nometnei. Rūpnīca «Bertha-werk» notikušajā apspriedē ar šās koncentrācijas nometnes SS pārstāvjiem iztirzāja plānus, kuru mērķis bija iespējami īsākā laikā iekārtot nometnes filiāli Finfteihenā tā, lai līdz 1943. gada 10. oktobrim tur varētu novietot 800 ieslodzītos, līdz 15. oktobrim — 2300 un līdz 1. decembrim — 4000, ieskaitot sardzi. Darbus vajadzēja veikt nometnes ieslodzītajiem. Sās apspriedes protokolu nosūtīja apsūdzētajiem Koršanam, ĪJdremonam, Milleram un Inām.

Oktobra beigās ražošanā ka darbaspēks bija iesaistīti jau 600 koncentrācijas nometnes ieslodzīto. Novembrī viņu skaits pieauga līdz 685 un decembrī līdz 890. Rakstiskajā iesniegumā, ko Krupa firma 1944. gada 2. februārī nosūtīja kādai no valdības iestādēm, lai saņemtu atļauju tēraudkausēšanas rūpnīcas būvei Markštetē, kā viens no pamatojumiem jaunās būves celšanas atļaujai minēts:

«Galvenais ir tas, ka tur atrodas koncentrācijas nometne, kas varētu uzņemt 4000—5000 ieslodzīto. Patlaban tur ir tikai 1200 cilvēku.»

1944. gada aprīlī, kad Krups kontrolēja visas ražošanas lazes, «Berthawerke» rūpnīcās lika nodarbināti 1668 koncentrācijas nometņu ieslodzītie. Tā paša gada jūlijā viņu skaits bija pieaudzis līdz 2610, tā paša gada oktobrī Flika firmas pārstāvis Bernards Veiss, apmeklējis «Berthawerke» rūpnīcas, vērtēja, ka apmēram puse no visiem 12 000 strādniekiem bijuši koncentrācijas nometņu ieslodzītie .. .

Pirmo koncentrācijas nometņu ieslodzīto grupu, ko «Berthawerke» rūpnīcas izmantoja ražošanas programas izpildei, pirms nosūtīšanas uz Finfteihenas speciālnometni Grosrozenas nometnē inspicēja Krupa firmas darbaspēka pārvaldes darbinieki. Ieslodzīto veselības stāvoklis bija slikts, un daži no viņiem bez palīdzības vispār nespēja paiet, tādēļ ceļā uz darbu un atpakaļ biedriem nācās tos atbalstīt. Viņiem vajadzēja 50 minūtes, lai SS dotajos apavos, kas bija vai nu salūzušas koka tupeles, vai lupatas, aizietu no nometnes līdz darba vietai «Berthawerke» rūpnīcā, ieslodzītie strādāja bez brokastīm un 12 stundu ilgajā darba laika saņēma tikai šķīvi zupas, kas tika izsniegts pusdienās. Ēdiena bija tik maz, ka viņi meklēja ēdiena atliekas un ubagoja drupatas.

No Nirnbergas Starptautiskās Ķara Tiesas dokumentiem

Aljrida Kruoa īpašums skaidra naudā 1056. gadā: Vera Krupa sava vīra Alfrīda Krupa īpašumu naudā novērtēja uz 1,05 miljardiem. Vera Krupa, kas šķīrās no sava vīra tā «dvēseles nežēlības» dēļ, paziņoja, ka AHrīds Krups savu naudas īpašumu noguldījis dažādās bankās Vācijā, Šveicē, Bahamas salās, Indijā, Dienvidamerikā un Amerikas Savienotajās Valstīs. — Piez. vācu izdevuma.

VII DOKUMENTI UN ZIŅOJUMI PAR NOZIEGUMIEM OKUPĒTAJĀ TERITORIJĀ

.

NOZIEGUMI PRET CILVĒCĪBU OKUPĒTAJĀ TERITORIJA

«Padomju Sociālistisko Republiku Savienība, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, Amerikas Savienotās Valstis un Francijas Republika apakšā parakstījušos R. A. Rudenko, Hartlija Soukrosa, Roberta H. Džeksona un Fransuā de Mentona personā, kurus to valdības pienācīgi pilnvarojušas izmeklēt un uzturēt apsūdzību pret galvenajiem kara noziedzniekiem saskaņā ar 1945. gada 8. augusta Londonas Vienošanos un ar šā Tribunāla Statūtiem, ar šo apvaino noziegumos pret mieru, kara noziegumos, noziegumos pret cilvēcību un par kopīga plāna jeb sazvērestības izstrādāšanu, lai veiktu šos noziegumus, kas uzskaitīti Tribunāla Statūtos, un saskaņā ar minēto pasludina par apsūdzētiem turpmāk norādītajos noziegumos: Hermani Vilhelmu Gēringu, Rūdolfu Hesu, Joahimu fon Ribentropu, Robertu Leju, Vilhelmu Keiteli, Ernstu Kallenbrunneru, Alfrēdu Rozenbergu, Hansu Franku, Vilhelmu Friku, Jūliusu Streiheru, Valteru Funku, Hjal-māru Šahtu, Gustavu Krupu fon Bolenu un Halbahu, Kārli Dē-nicu, Erihu Rēderu, Baīdūru fon Sirahu, Frici Zaukeli, Alfrēdu Jodlu, Mārtiņu Bormaņi, Franci fon Pāpenu, Arturu Zeisu-Inkvartu, Albertu Spēru, Konstantinu fon Neirātu un Hansu Friči…»

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Ķara Tribunāla Apsūdzības raksta

Apsūdzības raksta pirmā nodaļa

Kopīgais plāns jeb sazvērestība

(Starptautiskā Kara Tribunāla Statūtu 6. pants, it īpaši punkts «a»)

«Visi apsūdzētie kopā ar dažādām citām personām vairākus gadus pirms 1945. gada 8. maija kā vadītāji, organizatori, iedvesmotāji un līdzdalībnieki izstrādājuši un realizējuši kopīgu plānu

jeb sazvērestību, lai izdarītu noziegumus pret mieru, kara noziegumus un noziegumus pret cilvēcību, kā tie definēti šā Tribunāla Statūtos, un atbilstoši Statūtu priekšrakstiem ir individuāli atbildīgi tiklab par saviem pašu nodarījumiem, kā arī par visiem jebkuras personas nodarījumiem šā plāna jeb šās sazvērestības realizēšanai. Kopīgajā plānā jeb sazvērestībā ietilpa noziegumi pret mieru, kas izpaudās tā, ka apsūdzētie plānoja, sagatavoja, izraisīja un veda agresīvus karus, kuros pie tam pārkāpa starptautiskus līgumus, vienošanās un saistības. Kopīgā plāna jeb sazvērestības attīstīšanas gaitā tika pastrādāti kara noziegumi, kas izpaudās tā, ka apsūdzētie plānoja un veda nesaudzīgus karus pret valstīm un to iedzīvotājiem, pārkāpdami visus karošanas noteikumus un paražas, sistemātiski lietodami tādus līdzekļus ka slepkavošana, zvēriska izturēšanās, okupēto teritoriju civiliedzīvotāju nosūtīšana vergu darbos vai izsūtīšana citā nolūkā, slepkavības, zvēriska izturēšanās pret kara gūstekņiem un personām, kas atradās atklātā jūrā, ķīlnieku ņemšana un nonāvēšana, sabiedriska un privāta īpašuma izlaupīšana, bezjēdzīga lielu un mazu pilsētu un ciemu iznīcināšana un postījumi, kas militārajā ziņā nekādi nebija nepieciešami.

Kopīgajā plānā jeb sazvērestībā bija paredzēti noziegumi pret cilvēcību Vācijā un okupētajā teritorijā, un apsūdzētie to izstrādāja un realizēja, sistemātiski lietodami tādus līdzekļus kā civiliedzīvotāju slepkavošana, iznicināšana, verdzināšana, izsūtīšana un citi necilvēcīgi paņēmieni pirms kara un kara laikā, kā ari vajāšana aiz politiskiem, rasistiskiem un reliģiskiem motīviem, realizējot agresīvu un pretlikumīgu karu sagatavošanas un vešanas plānu. Daudzi šādi nodarījumi pārkāpa iekšējo jurisdikciju zemēs, kur tie tika pastrādāti.»

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla Apsūdzības raksta

Visās okupētajās teritorijās vācu fašisti masveidīgi nogalināja iedzīvotājus

Francijā vai pret Francijas pilsoņiem tika pastrādāti šāda rakstura noziegumi.

Patvaļīgus arestus izdarīja aiz politiskiem vai rasistiskiem motīviem; tie skāra gan atsevišķas personas, gan grupas; it īpaši Parīzē (18. iecirknī masveida kratīšana, ko izdarīja lauka žandarmērija, 11. iecirkņa ebreju gūstīšana 1941. gada augustā, ebreju inteliģences gūstīšana 1941. gada decembrī, masveida kratīšana 1942. gada jūlijā); Klermon Feranā (akcija pret Strasburgas universitātes profesoriem un studentiem, kurus 1943. gada 25. novembrī nogādāja Klermon-Feranā); Lionā; Marseļā (40000 cilvēku kratīšana 1943. gada janvārī); Grenoblē (akcija 1943. gada

24. decembri); Klinī (akcija 1944. gada 24. decembrī); Fižakā (akcija 1944. gada maijā); Sen-Pol-de-Lccmā (akcija 1944. gada jūlijā); Lokminē (akcija 1944. gada 3. jūlija); Eisjē (akcija 1944. gada maijā) un Musei (akcija 1944. gada septembrī). Šiem ares-liem sekoja brutāla apiešanās un spīdzināšana, lietojot visdažādākās metodes, piemēram, iegremdēšanu ledaina ūdenī, nosmacē-šanu, locekļu izmežģīšanu, izmantojot tādus spīdzināšanas rīkus kā dzelzs bruņu cepures un elektrisko strāvu, kā to praktizēja visos Francijas cietumos, it īpaši Parīze, Lionā, Marseļā, Rene, Metā, Klerrnon-Feranā, Tulūzā, Nicā, Grenoble, Anesī, Arasā, lietiņā, Lillē, Losa, Valansjenā, Nansī, Truā un Kanā, kā arī gestapo centros iekārtotajās spīdzināšanas kamerās.

Dzīves un darba apstākļi koncentrācijas nometnēs bija tādi, ka mirstības procents (it kā dabisku cēloņu rezultātā) sasniedza milzu apmērus, piemēram:

1. No 230 franču sieviešu grupas, ko 1943. gada janvārī varmācīgi aizveda no Kompjēnas uz Osvcncimu, četru mēnešu laikā

180 nomira spēku izsīkuma dēļ.

2. 143 franči nomira Dahavā 8. blokā laikā no 1943. gada 23. marta līdz 6. maijam spēku izsīkuma dēļ.

3. 1797 franči nomira spēku izsīkuma dēļ Doras blokā laika no 1943. gada 21. novembra līdz 1945. gada 15. martam.

4. 465 franči nomira vispārīgas novājēšanas dēļ 1944. gada novembrī Doras blokā.

5. 22 761 aizvestais nomira spēku izsīkuma dēļ laikā no 1943. gada 1. janvāra līdz, 1945. gada 15. aprīlim Būhenvaldē.

6. 11560 ieslodzītie nomira spēku izsīkuma dēļ Dahavas nomelnē (lielākā daļa — novājējušajiem un slimajiem rezervētajā 30. blokā) 1945. gadā no 1. janvāra līdz 15. aprīlim.

7. 780 garīdznieku nomira spēku izsīkuma dēļ Mauthauzenā.

8. No 2200 frančiem, kas bija reģistrēti Flosenbirgas nometnē, 1000 nomira it kā dabiskā nāvē.

Koncentrācijas nometnēs ieslodzīto iznīcināšanai lietotas metodes bija šādas: nežēlīga apiešanās, pseidozinātniski eksperimenti (sieviešu sterilizācija Osvencimā un Rāvensbrikā, dzemdes vēža mākslīga izraisīšana Osvencimā, inficēšana ar tīfu Būhen-valdē, anatomiski «pētījumi» Nacveilerā, injekcijas sirdī Būhenvaldē, kaulu pārstādīšana un muskuļu izgriešana Rāvensbrikā utt.), gāzes kameras, gāzes automobiļi un kremācijas krāsnis. No 228 000 franču, kas politisku vai rasistisku motīvu dēļ bija ievietoti koncentrācijas nometnēs, dzīvi palika tikai 28 000.

Arī Francijā praktizēja cilvēku masveida iznīcināšanu, it īpaši Askā 1944. gada 1. aprīlī, Kolpo 1944. gada 22. jūlijā, Bizē-sir-Tarnā 1944. gada 6. jūlijā un 17. augustā, Plivinjā 1944. gada

8. jūlijā, Renē 1944. gada 8. jūnijā, Grenoble 1944. gada 8. jūlijā, Sen-Flurā 1944. gada 10. jūnijā, Riinē 1944. gada 10. jūlijā, Nimā, Tulē un Nicā, kur 1944. gada jūlijā spīdzināšanas upurus izlika

iedzīvotājiem apskatei, un Oradūr-sir-Glānā, kur visus ciema iedzīvotājus nošāva vai dzivus baznīcā sadedzināja.

Daudzas kapu bedres liecina par masu slepkavībām. Pazīstamākās no tām atrodas Parīzē (Buloņas mežā), Lionā, Sen-Zenī-Lavalā, Bezansonā, Ptī-Sen-Bernārā, Olnā, Kanā, Port-Luī, Sarle-valā, Fonteneblo, Bukonā, Gabodē, L’Ermitāžā, Loržē, Morlasā, Bordelongē, Siņā.

Plānotajā terora kampaņā, ko vācieši 1943. gada otrajā pusē uzsāka Dānijā, nonāvēja 600 Dānijas pavalstnieku, bez tam lielu skaitu Dānijas pavalstnieku vācu okupācijas laikā spīdzināja un mocīja. Turklāt aptuveni 500 Dānijas pavalstnieku spīdzinot un citādā ceļā nobendēti vācu cietumos un koncentrācijas nometnēs.

Beļģijā laikā no 1940. līdz 1944. gadam Briselē, Lježā, Monsā, Ģentē, Namīrā, Antverpenē, Tumē, Arlonā, Sarleruā un Dinantā cilvēki tika spīdzināti ar dažādām metodēm, kas visur bija tādas pašas.

Vugtā, Holandē, evakuējot nometni, nošāva aptuveni 400 cilvēku.

Luksemburgā vācu okupācijas laikā noslepkavoja 500 cilvēku, bez tam vēl 521 cilvēku nelikumīgi sodīja ar nāvi pēc tā saucamo «sevišķo tiesu» («Sondergerichte») rīkojuma. Daudzus Luksemburgā gestapo spīdzināja un mocīja. Vācu okupācijas laikā cietumos tika ieslodzīti ne mazāk kā 4000 Luksemburgas pavalstnieku un no tiem noslepkavoti ne mazāk kā 400.

Itālijā laikā no 1944. gada marta lidz 1945. gada aprīlim vācu kareivji Civitellā, Ardejas alās Romā un citās vietās nogalināja ne mazāk kā 7500 vīriešu, sieviešu un bērnu, sākot ar zīdainiem un beidzot ar sirmgalvjiem.

2. PSR Savienībā, t. i., Baltkrievijas, Ukrainas, Igaunijas, Latvijas, Lietuvas, Kareju-Somu un Moldāvijas Padomju Sociālistiskajā Republikā un Krievijas Padomju Federatīvās Sociālistiskās Republikas 19 apgabalos, kā arī Polijā, Cehoslova-kijā, Dienvidslāvijā, Grieķijā un Balkānu valstīs (turpmāk sauktas «Austrumu valstis») un Vacijas daļā uz austrumiem no līnijas, kas, vilkta no ziemeļiem uz dienvidiem, šķērsotu Berlīnes centru (turpmāk saukta «Austrurnvacijā»).

Sākot ar 1939. gada 1. septembri, kad Vācijas armija ielauzās Polijā, un 1941. gada 22. jūniju, kad tā iebruka Padomju Savienībā, Vācijas valdība un Vācijas karaspēka virspavēlniecība uzsāka Austrumu zemju civiliedzīvotāju sistemātiskas slepkavošanas un nežēlīgas izturēšanās politiku līdz ar šo zemju okupēšanu. Sīs slepkavības un zvēriskā izturēšanās turpinājās bez pārtraukuma līdz pat vācu karaspēka padzīšanai no šīm zemēm.

Tādas slepkavības un nežēlīgā izturēšanās izpaudās šādi:

a) Slepkavības un nežēlīga izturēšanās koncentrācijas nometnes un tamlīdzīgos iestādījumos, ko vācieši izveidoja Austrumu valstīs un Austrumvācijā, to skaitā Maidanekā un Osvencimā.

Sīs slepkavošanas un zvērības, ieskaitot jau minētās, pastrādāja dažādā veidā.

Ap 1500000 cilvēku iznīcināja Maidanekā un ap 4000000 cilvēku iznīcināja Osvencimā, to skaitā PSRS, Polijas, Amerikas Savienoto Valstu, Lielbritānijas, Oehoslovakijas, Francijas un citu zemju pavalstniekus.

Lvovā un tās apkaimē vācieši iznīcināja apmēram 700 000 padomju pilsoņu, tai skaitā 70 mākslās, zinātnes un tehnikas darbinieku, kā arī Amerikas Savienoto Valstu, Lielbritānijas, Ceho-slovakijas, Dienvidslāvijas un Holandes pilsoņus, ko uz turieni nogādāja no citām koncentrācijas nometnēm.

Ebreju geto laikā no 1941. gada 7. septembra līdz 1943. gada

0. jūlijam nomocīja un nošāva vairāk nekā 133 000 cilvēku.

Iedzīvotājus masām apšāva Ļvovas priekšpilsētās un Liviņe-cas mežā.

Janovas nometnē iznīcināja 200 000 mierīgu pilsoņu. Pie tam lika pastrādātas visizsmalcinātākās neģēlības, piemēram, uzšķērda vēderu un iesaldēja cilvēkus mucās ar ūdeni. Masu apšaušana notika ieslodzīto orķestra mūzikas pavadībā.

Sākot ar 1943. gada jūniju, vācieši veica pasākumus, lai apslēptu savu noziegumu pēdas. Viņi izraka un sadedzināja līķus, ar mašīnām sadrupināja kaulus un izmantoja tos kā mēslojumu.

1944. gada sākumā Baltkrievijas PSR Ozariču rajonā, pirms Sarkanā Armija to atbrīvoja, vācieši iekārtoja klajā laukā trīs koncentrācijas nometnes un tur ieslodzīja desmitiem tūkstošu cilvēku no apkārtējiem apvidiem. Uz šīm nometnēm viņi speciāli atveda daudzus tīfa hospitāļu slimniekus nolūkā inficēt citus ieslodzītos un izplatīt šo slimību teritorijās, no kuram Sarkanā Armija vāciešus padzina. Sajās nometnēs tika pastrādātas daudzas slepkavības un citi noziegumi.

Igaunijas PSR vācieši nošava desmitiem tūkstošu cilvēku un vienā pašā dienā, 1944. gada 19. septembri, Klogas nometnē nošāva 2000 mierīgu pilsoņu. Līķus viņi sadedzināja sārtos.

Lietuvas PSR vācieši masveidīgi slepkavoja padomju pilsoņus. un proti: Ponarā ne mazāk kā 100000, Kaunā vairāk nekā 70 000. Aktrisē ap 60 000, Prenajā vairāk nekā 3000, Viljampolē a 6000, Mariampolē ap 7000, bet Trākos un kaimiņu pilsētās 7 640 cilvēku.

Latvijas PSR nogalināja 577 000 cilvēku.

Visās nometnēs iekšējās kārtības režīms bija tāds, ka tajas ieslodzītie bija nolemti nāvei.

Slepenā instrukcijā ar nosaukumu «Koncentrācijas nometņu pārvaldīšana», ko 1941. gadā bija parakstījis pats Hitlers, ieslodzītajiem bija paredzēti bargi sodi. Ļoti daudz kara gūstekņu tika nošauti vai ari nomira aiz aukstuma un spīdzināšanas.

b) Slepkavības un zvērības, kas vācu okupācijas laikā pastrādātas dažādā laikā dažādās vietās Austrumu valstīs un Padomju Savienībā bez punktā a) jau minētajām koncentrācijas nometnēm:

Smolenskas apgabalā iznīcināts vairāk nekā 135 000 padomju pilsoņu. Tā Sičevskas rajonā Holmecas sādžas tuvumā, kad vācu militārajām iestādēm vajadzēja šo rajonu atminēt, pēc 101. vācu kājnieku divīzijas komandiera ģenerālmajora Fislera pavēles vācu kareivji sadzina Holmecas sādžas iedzīvotājus un piespieda tos attīrīt ceļu no mīnām. Mīnu eksploziju rezultātā visi šie ļaudis gāja bojā.

Ļeņingradas apgabala nošāva un nomocīja vairak nekā 172 000 cilvēku, ieskaitot vairāk nekā 20 000 cilvēku, kuri barbariskas artilērijas apšaudes un bombardēšanas rezultātā gāja bojā Ļeņin-grada.

Desmitiem tūkstošu cilvēku tika iznīcināti Stavropoles novadā prettanku grāvī netālu no stacijas Mineraļnije Vodi, kā arī citas pilsētās,

Pjatigorskā daudzus spīdzināja un pret viņiem noziedzīgi izturējās, piemēram, piekāra pie griestiem u. tini. Daudzus šo spīdzināšanu upurus vēlāk nošāva.

Krnsnodarā ap 6700 civiliedzīvotāju nosmacēja gāzēšanas automobiļos vai nomocīja un nošāva.

Staļingradas apgabalā nomocīja un nogalināja vairāk nekā 40 000 cilvēku.

Pēc vāciešu padzīšanas no Staļingradas atrada vairāk nekā 1000 sakropļotu vietējo iedzīvotāju līķu, pie kuriem varēja konstatēt spīdzināšanas pēdas. 130 no atrastajām sievietēm rokas mokošā kārtā bija atliektas uz muguras un sasietas ar stiepli. Dažam no tām bija nogrieztas krūtis, ausis, roku un kāju pirksti. Līķiem varēja konstatēt arī dedzināšanas pazīmes. Vīriešu līķiem bija ar nokaitētu dzelzi iededzinātas vai ar nazi iegrieztas piecstūrainas zvaigznes. Dažiem bija uzšķērsti vēderi.

Orlā nogalināti vairāk nekā 5000 cilvēku.

Novgorodā un Novgorodas apgabalā daudzi tūkstoši padomju pilsoņu nošauti, nomiruši badā vai no spīdzināšanas.

Minskā desmitiem tūkstoši pilsoņu nobendēti tādā pašā veidā.

Krimā mierīgos iedzīvotājus sadzina liellaivās, izveda jūrā un noslīcināja. Tā iznīcināja vairāk nekā 144 000 cilvēku.

Padomju Ukrainā nacistiskie sazvērnieki pastrādājuši drausmīgus noziegumus. Babijjarā Kijevas tuvumā viņi nošāva vairāk nekā 100 000 vīriešu, sieviešu, bērnu un sirmgalvju. Sājā pilsētā

1942. gada janvārī pēc sprādziena vācu štābā Dzeržinska ielā vācieši arestēja kā ķīlniekus 1250 cilvēkus — sirmgalvjus, nepilngadīgos, sievietes ar zīdaiņiem. Kijevā viņi nonāvēja vairāk nekā 195000 cilvēku.

Rovnā un Rovnas apgabalā viņi nomocīja un nonaveja vairak nekā 100 000 mierīgu pilsoņu.

Dņepropetrovskā netālu no Transporta institūta viņi nošāva vai dzīvus sameta milzu gravā 11 000 sieviešu, sirmgalvju un bērnu.

Kameņecas-Podoļskas apgabalā nošāva un iznīcināja 31000 ebreju, to skaitā 13 000 cilvēku, kas bija atvesti no Ungārijas.

Odesas apgabalā nonāvēja ne mazāk kā 200 000 padomju pilsoņu.

Harkovā apmēram 195 000 cilvēku nomocīja, nošāva vai nosmacēja gāzēšanas automobiļos.

Gomeļā vācieši vietējos iedzīvotājus sadzina cietumā un spīdzināja, pēc tam aizveda viņus uz pilsētas centru un publiski nošāva.

Lidā, Grodņas apgabalā 1942. gada 8. maijā 5670 cilvēkus izģērba kailus, sadzina grupās pa simtam un nošāva ar ložmetējiem. Daudzus apraka vēl dzīvus.

Nacistiskie sazvērnieki nežēlīgi iznicināja ne vien pieaugušos, bet arī bērnus. Viņi nonāvēja tos kopā ar vecākiem gan grupās, gan atsevišķi. Viņi nonāvēja tos bērnu namos un slimnīcās, apraka dzīvus, meta uguni, sadura tos ar durkļiem, saindēja, izdarīja ar tiem eksperimentus, ņēma no viņiem asinis vācu armijas vajadzībām, ieslodzīja tos cietumos, gestapo moku kambaros un koncentrācijas nometnēs, kur tie gāja bojā no bada, spīdzināšanas un sērgām.

No 1942. gada 6. septembra līdz 24. novembrim Brestas, Pin-skas, Kobrinas, Divinas, Maloritas un Berjozi-Kartuzas rajonos speciālas soda vienības nošāva apmēram 400 bērnu.

Janovas nometnē Ļvovā vācieši divos mēnešos nogalināja 8000 bērnu.

Teberdas kūrvietā vācieši nonāvēja 500 bērnu, kas slimoja ar kaulu tuberkulozi un ārstējās sanatorijā.

Latvijas PSR vācu iebrucēji nogalināja tūkstošiem bērnu, kurus viņi uz turieni aizveda kopā ar vecākiem no Baltkrievijas PSR, no Ka|iņinas, Kalugas un citiem Krievijas Padomju Federatīvās Sociālistiskās Republikas apgabaliem.

Čehoslovakijā gestapo cietumos Brno, Seimā un citās vietās spīdzinot, sitot, pakarot un nošaujot iznīcināja vairak nekā 20 000 cilvēku. Bez tam pret daudziem tūkstošiem ieslodzīto izturējās noziedzīgi, viņus sita un spīdzināja.

Pirms kara un ari kara laikā daudzus tūkstošus čehu patriotu, it īpaši katoļus un protestantus, juristus, ārstus, skolotājus utt., arestēja kā ķīlniekus un ieslodzīja cietumā. Daudzus no šiem ķīlniekiem vācieši nogalināja.

Grieķijā 1941. gada oktobrī Amelofito, Klistonas, Kizonijas, Mezovunosas, Selli, Ano-Kerzilionas un Kato-Kerzilionas apdzīvotajās vietas nošāva vīriešu kārtas iedzīvotājus vecumā no 16 līdz 60 gadiem, pavisam 416 cilvēku.

Dienvidslāvijā nonāvēja daudzus tūkstošus civiliedzīvotāju. Citi piemeri minēti punktā D «Ķīlnieku noslepkavošana».

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kura Tribunāla Apsūdzības raksta

Kolektīvu sodu uzlikšana

«Visās okupētajās zemēs vācieši sistemātiski praktizēja kolektīvo sodu politiku, uzliekot naudas un cita veida kolektīvu atbildību iedzīvotājiem par atsevišķu personu rīcību, par ko viņi nevar būt kolektīvi atbildīgi. Tā rīkojās daudzās vietās, ieskaitot Oslo, Stavangeru, Trondjemu un Rogalandi. Līdzīgi piemēri bija arī Francijā, starp citu, Dižonā, Nantē, kā ari attiecībā uz ebreju iedzīvotājiem okupētajās teritorijās. Kopējā naudas sodu summa, ko uzlika franču komūnām, sasniedza 1 157 179484 frankus, no tiem sodi ebrejiem bija 1 000 000 000 un dažādi sodi — 157 179 484 franki.

$i rīcība pārkāpa 1907. gada Hāgas konvencijas 50. pantu, kara likumus un paražas, krimināltiesību vispārējos principus, ko pieņēmusi visu civilizēto nāciju likumdošana, iekšējās krimināltiesības tais zemēs, kur šādi noziegumi tika izdarīti, un uz to attiecas Starptautiskā Kara Tribunāla Statūtu 6. (b) pants.»

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kura Tribunāla Apsūdzības raksta

«… principa vēlams nāves sods»

Fīrers un bruņoto spēku augstākais virspavēlnieks

Direktīvas,

kā sodāmi noziegumi pret valsti vai okupācijas varu okupētajos

apgabalos.

1941. gada 7. decembri.

Līdz ar Krievijas karagājiena sakumu komunistiskie elementi un citas vāciešiem naidīgās aprindas okupētajos apgabalos pastiprinājušas savus uzbrukumus Vācijas valstij un okupācijas varai. Šās graujošās darbības apjoms un bīstamība spiež lietot pret vainīgajiem visstingrākos pasākumus kā iebiedēšanas līdzekli. Pirmkārt jāievēro šādas direktīvas:

I. Okupētajos apgabalos par nevācu civiliedzīvotāju noziegumiem pret valsti vai okupācijas varu, ja šie noziegumi apdraud drošību vai cīņas spējas, principā vēlams nāves sods.

II. Par I nodaļā minētajiem noziegumiem jātiesā okupētajos apgabalos principā tikai tad, ja ticams, ka vainīgajiem vai vismaz galvenajiem -vainīgajiem piespriedis nāves sodu un ja prāvu var pabeigt un nāves sodus izpildīt neilgā laikā. Pretējā gadījumā vainīgie vai vismaz galvenie vainīgie janogādā Vācijā.

III. Vainīgie, ko nogādā Vācijā, tur jānodod kara tiesai tikai tad, ja to prasa sevišķi militāri apsvērumi. Vācu un ārzemju iestādēm uz taujājumiem par šādiem vainīgajiem japaskaidro, ka viņi apcietināti un ka izmeklēšanas stāvoklis neļauj dot tālākus paskaidrojumus.

IV. Okupēto apgabalu komandieri un tiesneši savas kompetences robežās ir personīgi atbildīgi par šā rīkojuma izpildīšanu.

V. Bruņoto spēku virspavēlniecības priekšnieks nosaka, kuros okupētajos apgabalos šis rīkojums jaievēro. Viņš ir pilnvarots dot paskaidrojumus par šā rīkojuma realizēšanu un to papildināt. Valsts tieslietu ministrs izsludina ta realizācijas noteikumus savā resorā.

Uzdevumā

bruņoto spēku virspavēlniecības priekšnieks pašr. par. Keitel is

c Efektīvu iebiedēšanu var panākt tikai ar nāves sodiem*

Slepeni

Bruņoto spēku virspavēlniecības 1941. g. 12. decembrī

priekšnieks 14 n 16 WR (I 3/4)

Nr. 165/41 g.

Saturs: Kā okupētajos apgabalos sodāmi noziegumi pret Vācijas valsti vai okupācijas varu

I pielikums

Fīrers jau sen vēlas, lai okupētajos apgabalos uzbrukumi valstij vai okupācijas varai tiktu apkaroti ar citādiem līdzekļiem nekā lidz šim.- Fīreram ir šādi uzskati. Tamlīdzīgos gadījumos brīvības atņemšana un arī mūža ieslodzījums pārmācības namā uzskatāms par vājuma pazīmi. Efektīvu un ilgstošu iebiedēšanu var panākt tikai ar nāves sodiem vai tādu rīcību, kas piederīgos un iedzīvotājus atstāj neziņā par vaininieku likteni. Sim mērķim kalpo aizvešana uz Vāciju.

Pievienotās direktīvas par noziegumu sodīšanu atbilst šiem fīrera uzskatiem. Viņš ir tās izskatījis un akceptējis.

(paraksts)

Keitelis

Okupēto teritoriju «pārvācošana

«Dažās okupētajās teritorijās, ko bija anektējusi Vācija, apsūdzētie metodiski un neatlaidīgi centās šīs teritorijas politiski, kulturāli, sociāli un ekonomiski asimilēt ar Vācijas valsti. Apsūdzētie centās iznīcināt šo teritoriju agrāko nacionālo raksturu. Izpildot šo plānu un nodomus, apsūdzētie ar varu izsūtīja iedzī votājus, kuri pārsvarā nebija vācieši, un nometināja viņu vieta tūkstošiem vācu kolonistu. Sis plāns ietvēra Vācijas ekonomisko kundzību, teritorijas ieņemšanu, marionešu valdību dibināšanu, okupēto teritoriju pievienošanu Vācijai un to iedzīvotāju piespiedu vervēšanu Vācijas bruņotajos spēkos.

Tas tika realizēts lielākajā daļa okupēto zemju, ieskaitot Norvēģiju un Franciju (sevišķi Augšreinas, Lejasreinas un Mozeles, Ardenu, Ēnas, Noras, Mertas un Mozeles departamentos), Luk-semburgu, okupēto Padomju Savienības daļu, Dāniju, Beļģiju un Holandi.

Francijā Ēnas, Noras, Mertas un Mozeles departamentos un sevišķi Ardenu departamentā lauksaimnieciskos īpašumus sagrāba valsts organizācija, kas cenlās tos izmantot, pakļaujot vācu vadībai. Zemes īpašniekiem atņēma viņu īpašumus, un viņi pārvērtās par laukstrādniekiem.

Augšreinas, Lejasreinas un Mozeles departamentos pārvācošanas metodes bija aneksija un lai sekojoša vispārēja karaklausība.

1. Sākot ar 1940. gada augustu, atlaida amatpersonas, kas atteicās zvērēt uzticību Vācijai. 21. septembrī sākās iedzīvotāju izraidīšana un izdzīšana, un 1940. gada 22. novembrī vairāk nekā 70000 lotringicšu un elzasiešu tika aizdzīti uz Francijas dienvidu zonu. Sākot ar 1941. gada 31. jūliju un vēlāk, vairāk nekā 100000 cilvēku tika izsūtīti uz Vācijas austrumu rajoniem vai uz Poliju. Visus izsūtīto vai aizdzīto īpašumus konfiscēja. Tai pašā laikā 80 000 vāciešu no Sāras un Vestfāles tika izvietoti Lotringā un 2000 franču zemnieku saimniecību tika nodotas vāciešiem.

2. Sākot ar 1942. gada 2. janvāri, Augšreinas un Lejasreinas departamenta jaunieši 10 līdz 18 gadu vecumā tika ieskaitīti «Hitlera jaunatnes» («Hitlerjugend») organizācijā. To pašu izdarīja arī Mozeles departamentā 1942. gada 4. augustā. Sākot ar 1940. gadu, visas franču skolas slēdza, skolotājus atlaida un šajos trīs departamentos ieviesa vācu skolu sistēmu.

3. 1940. gada 28. septembri izdeva pavēli, ar kuru noteica visu franču uzvārdu un vārdu pārvācošanu Mozeles departamentā. Pec

1943. gada 15. janvāra to pašu izdarīja Augšreinas un Lejasrei-nas departamentā.

4. Divas pavēles — 1942. gada 23. un 24. augusta — uzspieda frančiem Vācijas pavalstniecību.

5. 1941. gada 8. maijā Augšreinā un Lejasreinā un 1941. gada

23. aprīli Mozelē tika publicētas pavēles, ar kurām visus abu dzimumu Francijas pilsoņus 17 līdz 25 gadu vecumā pakļāva obligātam darba dienestam. Nacionālais darba dienests Mozelē tika organizēts 1942. gada 1. janvāri jauniešiem un 1942. gada

26. janvārī jaunietēm. Tas pats tika noteikts jauniešiem 1942. gada

27. augustā Augšreinā un Lejasreinā; 1940., 1941. un 1942. gada iesaucamos gadagājumus mobilizēja armijā.

6. Sie iesaucamie gadagājumi pēc darba dienesta laika paiešanas palika Vācijas armijā. 1942. gada 19. augusta tika izdota pavēle, ar ko noteica obligātu karaklausību Mozeles departamenta. 1942. gada 25. augustā šajos trīs departamentos iesauca armijā gadagājumus no 1940. lidz 1944. g. Karadienesta iesauca vācu varas orgāni saskaņā ar Vācijas likumdošanu. Pirmais iesaukums bija 1942. gada 3. septembrī. Vēlāk Augšreinā un Lejas-reina atkal mobilizēja iesaucamos gadagājumus no 1928. lidz

1939. g. ieskaitot. Frančus, kas atteicās pakļauties šiem likumiem, uzskatīja par dezertieriem, viņu ģimenes izsūtīja, bet īpašumu konfiscēja.

Sī rīcība pārkāpa 1907. g. Hāgas konvencijas 43., 46., 55. un 56. pantu, kara likumus un paražas, krimināltiesību pamatprincipus, kas izriet no visu civilizēto nāciju kriminālās likumdošanas, kā arī no iekšējām krimināltiesībām zemēs, kur izdarīti šāda veida noziegumi, un Starptautiska Kara Tribunāla Statūtu C. (b) pantu.»

Izvilkuma no Nirnbergas Starptautiskā Ķara Tribunāla Apsūdzības raksta

«Krupa firmas darbība kara laikā balstījās uz citu zemju izlaupīšanu un piespiedu darbā aizdzīto ārzemju strādnieku ekspluatāciju un nežēlīgu izturēšanos pret tiem»

Sis milzu astoņkājis, Krupa firma ar galveno rezidenci Esenē, pēc katra jauna vācu armijas uzbrukuma ātri izstiepa kādu no saviem taustekļiem un iesūca Vācijā visu, kas varēja būt vērtīgs Vācijas militārajiem pasākumiem un it īpaši Krupa firmai. Ticami pierādījumu materiāli pilnīgi liecina, ka Krupa firmas vadītājus kara laika pārņēmusi viena galvenā vēlēšanās: pēc tam kad Vācija būs karā uzvarējusi, stabili nostiprināties iekarotajos apgabalos un arī aiz okeāna. Tas bija vairāk nekā tikai sapnis vien. Ar katru uzvarošu armijas triecienu tas tuvojās savam piepildījumam. Diezin vai jāšaubās, ka šo Krupa firmas augšanu un izplešanos lielā mērā var izskaidrot ar labvēlību, ko tai izrādīja Hitlers. Tuvās attiecības starp Krupa firmu, no vienas puses, un valdības iestādēm, sevišķi sauszemes karaspēka un jūras kara flotes virspavēlniecību, no otras puses, izveidojās par īstu savienību. Krupa firmas darbība kara laikā balstījās uz cilu zemju

izlaupīšanu un piespiedu darbā aizdzīto ārzemju strādnieku ekspluatāciju un nežēlīgu izturēšanos pret tiem.

Pēc manām domām, pierādījumi apstiprinājuši, ka Krupa koncerns savu politiku, kas sniedza Hitleram tik vērtīgu palīdzību viņa agresīvo mērķu realizēšanā, sācis realizēt jau tūlīt pēc pirmā pasaules kara un to turpinājis Veimāras republikas laikā un Hitlera režīma pirmajos gados, kad tā sasniedza milzīgu vērienu un kad neviens no tagadējiem apsūdzētajiem Krupa firma vēl neieņēma atbildīgu amatu, kas dotu iespēju ietekmēt politiku.

Izvilkums no Alfrida Krupa fon Bolena un Ualbaha prāvas [40]

Plāns par okupēto teritoriju iedzīvotāju zvērisku ekspluatāciju un aizdzīšanu vergu darbā uz Vāciju

Vispārējo politiku, kas bija vergu darba mobilizācijas pamatā, 1942. gada 20. aprīlī formulēja Zaukelis. Viņš atzīmēja:

«Sīs jaunās gigantiskās darbaspēka mobilizācijas mērķis ir visus tos bagātos un milzīgos avotus, ko mums karaspēks, cīnīdamies Ādolfa Hitlera vadībā, tik ļoti bagātīgā mērā iekarojis un nodrošinājis, izmantot, lai apbruņotu armiju, kā arī lai dzimteni apgādātu ar pārtiku. Izejvielas, tāpat kā auglīgās zemes iekarotajās teritorijās un to cilvēku darbaspēka resursi, pilnīgi un apzinīgi izmantojami Vācijas un tās sabiedroto labu . . . Visi kara gūstekņi, kas jau atrodas Vācijā, kā no Rietumu, tā arī no Austrumu apgabaliem, pilnīgi iesaistāmi, ciktāl tas vēl nav izdarīts, Vācijas bruņošanās un pārtikas rūpniecībā… Tāpēc nepieciešams maksimāli izmantot iekarotajos padomju apgabalos atrodamās cilvēku rezerves. Ja neizdosies uz brīvprātības principiem savervēt nepieciešamo darbaspēku, tad nekavējoties jāsāk mobilizācija, resp. jāieved piespiedu dienests. Pilnīga visu karagūs-tekņu, kā arī daudzo ārzemju civilo strādnieku — vīriešu un sieviešu izmantošana kļuvusi neapstrīdami nepieciešama, lai atrisinātu jautājumu par darbaspēka mobilizēšanu šajā kara.»

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla Apsūdzības raksta

Civiliedzīvotāju aizdzīšana no okupētajām zemēm

«Visā vācu okupācijas laikā Vācijas valdība un Vācijas virspavēlniecība kā Rietumu, tā arī Austrumu zemēs ieturēja fiziski veselo pilsoņu izvešanas politiku, — viņus no šīm okupētajām zemēm aizveda uz Vāciju un uz citām okupētajām zemēm vergu

darbam kara rūpnīcās un citos darbos, kas saistīti ar Vācijas militārajiem pasākumiem.

Realizējot šādu politiku, visā okupācijas laikā šai noļuka masveidīgi aizveda cilvēkus no visām Rietumu un Austrumu zemēm.

Šāda aizvešana verdzībā bija pretrunā ar starptautiskajām konvencijām, konkrēti ar 1907. gada Hāgas konvencijas 46. pantu, kara likumiem un paražām, krimināltiesību vispārējiem principiem, kas izriet no visu civilizēto zemju kriminālās likumdošanas, ar iekšējām krimināltiesībām tais zemes, kur šie noziegumi bija pastrādāti, un Statūtu 6. (b) pantu.

Atsevišķi fakti par aizvešanu verdzība minēti tikai piemēra dēļ un nekavē uzrādīt citos gadījumos jaunus faktus.

1. No Rietumu zemēm

No Francijas aiz politiskiem un rasistiskiem motīviem notika šāda cilvēku aizvešana (katrā grupā ietilpa 1500—2500 cilvēku):

1940. g. — 3 transporti

1941. g. — 14 transporti

1942. g. — 104 transporti

1943. g. — 257 transporti

1944. g. — 326 transporti

Tā aizvedamās personas neciešami sablīvēja, pilnīgi nepietiekami apgādāja ar apģērbu, pārtikas deva ļoti maz vai art vairāku dienu laikā nedeva nemaz.

Pārvešanas apstākļi bija tādi, ka daudzi aizvestie nomira ceļā. Piemēram, vienā no vagoniem vilcienā, kas brauca 1943. gada

17. septembri no Kompjēnas uz Buhenvaldi, nomira 80 cilvēku no 130; 1944. gada 4. jūnijā no vilciena Sārburgā tika izvākti 484 līķi; vilcienā, kas 1944. gada 2. jūlijā izbrauca no Kompjēnas uz Dahavu, pēc vilciena pienākšanas atrada 600 mirušo — vienu trešo daļu no to personu kopējā skaita, kuras atradās vilcienā.

Vilcienā, kas 1944. gada 16. janvārī brauca no Kompjēnas uz Buhenvaldi, katrā vagonā bija sablīvēts vairāk nekā 100 cilvēku, bet mirušos un ievainotos visā ceļa gaitā sameta pēdējā vagonā.

No 12 000 ieslodzītajiem, kas 1945. gada aprīlī tika evakuēti no Būhenvaldes, dzīvi bija palikuši tikai 4000, kad gājiena kolona nonāca Rēgensburgā.

Dānijā vācu okupācijas laikā 5200 Dānijas pavalstnieku tika nosūtīti uz Vāciju un tur ieslodzīti koncentrācijas nometnēs un eitur.

1942. gadā un vēlāk 6000 Luksemburgas iedzīvotāju aizveda tik drausmīgos apstākļos, ka daudzi no viņiem gāja bojā.

Laika posma no I9'i0. līdz 1944. gadam no Beļģijas uz Vāciju aizveda vismaz 190 000 mierīgu pilsoņu un izmantoja vergu darbos. Pret šādā veidā aizdzītajiem izturējās nežēlīgi, un daudzus no tiem piespieda strādāt kara rūpnīcās.

Laikā no 1940. līdz 1944. gadam no Holandes uz Vāciju un citām okupētajām zemēm aizsūtīja gandrīz pusmiljona civilpersonu.

2. No Austrumu zemēm

No Padomju Savienības vācu okupācijas varas iestādes nosūtīja verdzībā 4 978 000 padomju pilsoņu.

No Cehoslovakijas 750 000 Cehoslovakijas pavalstnieku aizveda piespiedu darbos kara vajadzībām Vācijas iekšienē.

1941. gada 4. jūnijā Zagrebas pilsētā (Dienvidslāvijā) sūtniecības padomnieka fon Troļļa vadībā tika sasaukta vācu pārstāvju apspriede, lai izlemtu, kā padzīt Dienvidslāvijas iedzīvotājus no Slovēnijas. Izpildot šo plānu, lika aizdzīti desmiti tūkstoši eil-vēku.»

Izvilkums no Mirnbergas Starptautisku Kara Tribunālu Apsūdzības raksta

AUSTRIJAS IZLAUPĪŠANA UN IZPUTINĀŠANA

«Iebrukums Austrijā bija pārdomāts un sagatavots pasākums»

Lielceļa laupītājs ielaužas bankā un, draudot ar pistoli, piespiež bankas kalpotājus nodot viņam bankas aktīvus. Šinī gadījumā piespiešanas līdzeklis nebija pistole, bet visi bruņotie spēki un policija, kas bija ielauzušies Austrijā. Nevar būt nekādu šaubu, ka pierādītais noziegums ir izspiešana. Jāizšķir tikai jautājums, vai tas ir kara noziegums pēc Kontroles Padomes likuma Nr. 10 I! b panta97 un vispārējām karošanas normām un paražām. Atbilde uz šo jautājumu jameklē Starptautiskā Kara Tribunāla sprieduma formulējumā:

«Iebrukums Austrijā bija pārdomāts un sagatavots pasākums… Fakti skaidri pierāda, ka metodes, ko lietoja… bija agresora metodes. Izšķirošs Fakts bija Vācijas bruņotie spēki, kas bija sagatavoti, lai pretošanās gadījumā liktu laisti darbā…»

Izvilkums no Aljrida Krupa ļoti Bolcna un Halbaha prāvas materiāliem

Kā Krupa firma «iegādājās» Berndorfas metālizstrādājumu

fabriku

Berndorfas metālizstrādājumu fabriku «Akc. sab. Arturs Krups», ļoti nozīmīgu metālapstrādāšanas fabriku Vīnes tuvuma, 1843. gadā bija nodibinājis Vīnes rūpnieks fon Sellers. 1943. gadā publicētajā grāmatā «Alfrīds Krups un viņa ģimene» teikts: «Austrijas pievienošana vācu valstij 1938. gada martā deva tādus Krupa firmai labvēlīgus rezultātus, ka Krupa pamatfirmai Esenē varēja pievienot vācu firmu, ko 1843. gadā nodibinājuši brāļi Krupi un Šelleru nams, proti, Berndorfas metālizstrādājumu fabriku.» Katrā ziņā Arturs Krups, Bertas Krupas vectēva brālis, 1879. gadā šo īpašumu pārņēma no sava tēva, un viņam izdevās

to izveidot par vienu no nozīmīgākajiem Eiropas rūpniecības uzņēmumiem.

1931. un 1932. gada ekonomiskās krīzes laikā šo Berndorfas akciju sabiedrību pakļāva sanācijai, kuras rezultātā par Berndorfas fabrikas akciju vairakuma īpašnieci kļuva Austrijas kredītbanka. No sanacijas laika līdz pat iebrukumam Austrijā 1938. gada martā Krupa firma Esenē neatlaidīgi centās iegūt īpašuma tiesības uz šo Berndorfas akciju sabiedrību, bet kredītbanka tās priekšlikumus arvien noraidīja. Sakarā ar Vacijas rupjo spiedienu uz Austriju attiecības starp abam valstīm pirms 1938. gada bija ļoti sliktas un ne Austrijas kredītbanka, ne arī Austrijas valdība nevēlējās, ka Berndorfas akciju sabiedrības akcijas iegūtu ārzemnieki.

Jau 1937. gada februārī, vairāk nekā gadu pirms Austrijas pievienošanas, Gustava Krupa svainis Vilmovska kgs38 nosūtīja viņam vēstuli, kurā paziņoja, ka valsts sekretārs Lammerss" Hitlera valsts kanceleju informējis par Krupa vēlēšanos aprunāties ar Hitleru par iespēju iegūt Austrijas akcijas. Viņš bija lūdzis, lai audience notiktu iespējami drīz, jo Gustavs ļoti ieinteresēts šo jautājumu nokārtot, un filers apsolījis viņu pieņemt.

1938. gada 12. martā vācu karaspēks iesoļoja Austrijā, un

13. martā tika publicēts likums par Austrijas pievienošanu Vācijas valstij. 1938. gada 19. martā valsts ekonomikas ministrs izdeva rīkojumu, ar kuru visiem vācu koncerniem, piedraudot ar naudas un cietuma sodu, aizliedza Austrija dibināt filiāles vai austriešu uzņēmumus iegūt pirkšanas ceļā citādi ka tikai ar īpašu Valsts ekonomikas ministrijas atļauju. Man gribētos piebilst, ka šo rīkojumu neizdeva tādēļ, lai kavētu Vācijas iespiešanos Austrijas ekonomikā, bet gan tādēļ, lai šo iespiešanos padarītu tādu, kā to vēlējās nacistu valdība.

Bez Krupa vēl trīs citi vācu koncerni mēģināja kļūt par dalībniekiem Berndorfas fabrikā, taču viņu pūles nevainagojas ar panākumiem, jo Gērings Gustavam Krupam bija apsolījis, ka Krupa koncerns dabūšot ekskluzīvas tiesības iegūt no bankas Berndorfas sabiedrības akciju kontrolpaketi.

Es citēju kādu citu vēstuli, ko 1938. gada 19. aprīlī Vilmovska kungs nosūtījis savam svainim Gustavam Krupam. Vilmovska kungs bija Krupa firmas uzraudzības padomes loceklis. Viņa vēstule ir sevišķi raksturīga, jo, pēc manām domām, tā parāda politiskos manevrus, ko Krupa firma šajā gadījumā lietoja, lai sasniegtu savu mērķi.

Acīm redzot, priekšdarbi, ko Gustavs Krups bija veicis, izmantodams savus ciešos sakarus ar nacistu valdību, atmaksājās, jo kredītbanka drīz pēc Austrijas pievienošanas saņēma norādījumu, ka Berndorfas akcijas drīkst pārdot tikai Krupam. Sakarā ar nacionālsociālistu politisko spiedienu, ko izdarīja Gērings, Keplers — Hitlera personīgais padomnieks ekonomiskajos jautaju-mos un citi augsti nacistu ierēdņi, Kredītbanka bija spiesta pārdot Berndorfas fabriku Krupa firmai Esenē.

Šādos apstākļos bankai, kaut gan tā negribēja pārdot savu Berndorfas fabrikas akciju daļu, nebija citas izvēles kā vienoties ar Krupa firmu par pirkšanas cenu. No iepriekšējam sarunām par pārdošanu ar apsūdzēto Lēzeru, kas nepiederēja pie iestādes vadošajiem ierēdņiem, bankas vadītājiem kļuva skaidrs, ka Krupa firma grib iegūt rūpnīcu par nominālu cenu, bet nekādā ziņā negrib samaksāt tās faktisko vērtību.

«… Drīz pēc Austrijas pievienošanas Vācijai uzticības personas, ko akciju sabiedrība «Fridrihs Krups» Esenē bija sūtījusi vest sarunas, un proti, Klauss fon Bolena-Halbaha kungs, Johaness Srēdera kungs (Krupa firmas finansu direktors Esenē) un inženieris Ruzika no Krupa Gruzona rūpnīcas Magdeburgā, izvirzīja pilnīgi nepieņemamus priekšlikumus, atzina, ka arī Berndorfas Krupa akciju sabiedrības rekonstrukcijas bilances vērtība esot par daudz augsta, un lietoja visus līdzekļus, lai ar visniecīgākajiem finansu izdevumiem atņemtu bankai šo vērtīgo īpašuma da|u.

Kad es 1938. gada maijā sarunas pārtraucu un paziņoju saviem pilnvarotajiem banka (valdei), ka uzskatu par bezatbildīgu rīcību tik vērtīgu uzņēmumu atdot par piedāvāto cenu, sekoja, kā man toreiz mutiski pavēstīja celtniecības padomnieks inženieris Hellera kungs, Gēringa iejaukšanās ar Keplera un Olšera (akciju sabiedrība «Apvienotie rūpniecības uzņēmumi» (Vereinigte Industrie-Unternehmungen Aktiengesell-schaft) Berlīnē) starpniecību, un es ar visiem iesniegumiem nespēju aizkavēt, ka akciju sabiedrība «Fridrihs Krups», Esenē, ieguva šo vērtīgo uzņēmumu par 8 424 000 markām.»

Krupa firma savu nolūku realizēja. Gada laikā pēc rūpnīcas iegūšanas Krupa firmas bilance rādīja, ka, pat ņemot vērā visu saistību samaksu, aprēķinātā akciju vērtība vairāk nekā trīskārt pārsniedza summu, ko Krupa firma par šo fabriku bija samaksājusi.

Vēstule, ko 1938. gada oktobrī Berndorfas sabiedrība nosūtīja Krupam, liecina, ka pat pēc ļoti piesardzīga vērtējuma tīrajai peļņai, ieskaitot atskaitījumus amortizācijai, par 1938. gada otro pusgadu vajadzētu sasniegt vienu miljonu marku un par katru

1939. gada pusgadu vienu miljonu marku.

No tā redzams, ka jau tūlīt pēc Vācijas bruņoto spēku pirmā agresijas akta Hitlers un nacistu valdība centīgi pūlējās nolīdzināt savu parādu Krupa firmai. Viņi pārāk labi zināja, cik liela nozīme bija Krupa firmas pirms 1933. gada veiktajai slepenajai darbībai, kas deva iespēju tūlīt pec tam, kad Hitlers bija sagrābis varu, plašos apmēros sākt ražot tehniski vispilnīgākos un modernākos tankus, lielgabalus un zemūdenes. Viņi zināja, ka bez bruņojuma, ko Krups slepeni bija ražojis, sadarbodamies ar

Vācijas armiju un jūras kara floti, Austrijas pievienošana un tai sekojošie agresīvie kari nebūtu bijuši iespējami vai vismaz būtu ievērojami novilcinājušies. Gustavs Krups un K.rupa firma bija pareizi paredzējuši un likuši visas savas cerības uz to, ka Vācija atkal «cīnīsies par savu augšupeju», un kā savu peļņas daļu viņi varēja ar nacistu politiskā spiediena palīdzību iegūt Berndorfas fabriku.

Izvilkums no Alf rīda Krupa fon Bolena un Halbahu prāvās

Ebreju iznīcināšana Austrijā

Ar sāpju pārņemtām sirdīm mēs gribam ar šā tīstokļa starpniecību pavēstīt nākošajām paaudzēm par traģiskajiem un neizmērojamiem zaudējumiem, ko Austrijas ebreji un to kultūras kopienas cietuši nacistu barbarisma gados, no 1938. līdz 1945. gadam. Pat lielākā traktātā nebūtu iespējams attēlot daudzu desmitu tūkstošu Austrijas ebreju — Hitlera sistēmas necilvēcīgas slepkavošanas mašinērijas upuru — ciešanu, vajāšanu un neizsakāmo mocību apmērus, neatsveramu, gadsimtu gaitā no paaudzes paaudzei nodotu ebreju kultūras vērtību iznīcināšanu.

Vel ir pārāk svaigas mums sistās brūces, vēl nav izsīkusi par drausmīgajiem nolikumiem lieto asaru straume, vel nav radies dzejnieks, kas lielā poēmā aprakstītu šo traģēdiju.

Tādēļ pagaidām lai par to stāsta sekojošie skaitļi:

1. 1938. gada martā Austrijā bija 42 patstāvīgas izraelītu kultūras kopienas, no kurām vislielākā bija Vīnes izraelītu kulta kopiena. 37 kopienas ir pilnīgi iznīcinātas resp. likvidētas. Patlaban pastāv tikai 5 izraelītu kulta kopienas (Vīnē, Gracā, Insbrukā, Linčā, Zalcburgā).

2. 1938. gada martā izraelītu kultūras kopienās bija ap 190 000 locekļu (vīriešu, sieviešu un bērnu).

3. Laikā no 1938. gada līdz 1945. gadam pāri par 61 000 kopienu locekļu gājuši bojā nacionālsociālistisko slepkavu terora un vajāšanu rezultātā.

4. a) 1938. gada martā Austrijā bija 128 sinagogas un lūgšanu

nami;

b) tie visi, izņemot vienu lūgšanu namu Vīnē, ir pilnīgi iznīcināti resp. sagrauti.

5. a) Līdz 1938. gadam Austrijā bija 78 ebreju skolas un mācību

iestādes, to skaitā ebreju Hajes reālģimnāzija, kā arī pazīstamais skolotāju un rabīnu seminārs Vīnē; b) tās visas ir pilnīgi iznicinātas resp. sagrautas.

Godbijīgās sērās mēs ieguldām šo tīstokli urnā «Nezināmā ebreju mocekļa pieminekļa» kriptā. Par piemiņu un par godu

nemirstīgajiem Austrijas ebreju mocekļiem nacistu barbarisma gados no 1938. līdz 1945. gadam, par piemiņu un par godu sešiem miljoniem ebreju tautas nemirstīgo mocekļu.

Nekad neaizmirst!

Vīnē 5717.* gadā.

Teksts uz tīstokļa, ko sakarā ar «Nezināmā ebreju mocekļa pieminekļa» atklāšanu Parīzē Izraelitu kulta kopienu federācijas vārdā ieguldīja pieminekļa kriptā

Ebreju gadu skaitīšana. — Tulk. piez.

NOZIEGUMI POLIJĀ Polijas «pārvācošanas» un izlaupīšanas plāns

Nacisti plānoja pievienot Vācijas valstij četrus Polijas rietumu apgabalus. Pārējos viņu okupētajos apgabalos tie izveidoja ģenerālgubernatoru. Pierādīts, ka nacisti plānoja pārvācot tā sauktās pievienotās teritorijas zvēriskiem līdzekļiem, proti, aizdzenot poļu inteliģenci, ebrejus un vāciešiem naidīgos elementus uz ģenerālgubernatoru galīgai iznicināšanai, konfiscējot poļu īpašumus, izsūtot personas, kam īpašumi šādā veida atņemti, darbā uz Vāciju un nometinot šajos apgabalos vācu kolonistus. īpaši bija paredzēts ekspluatēt iedzīvotājus un materiālos resursus ģenerālgubernators teritorijā, konfiscējot visu to, kas bija nepieciešams nacistu kara mašīnas pastiprināšanai, un tā izsūkt šo teritoriju un nospiest to vasaļvalsts stāvoklī.

Savās 1939. gada 19. oktobra direktīvās, dokuments ЕС 410, ASV-298, Gērings paskaidroja:

«Pirmās grupas rajonos vajag uzlabot un attīstīt ekonomiku, saglabāt to ražošanas iespējas un izejvielu krājumus, kā arī pēc iespējas īsākā laikā panakt to pilnīgu iekļaušanos kopējā Vācijas ekonomikā, bet no ģenerālgubernators apgabaliem jāizved visas izejvielas, utilizācijas izejvielas, mašīnas utt., kas var noderēt Vācijas kara ekonomikai. Uzņēmumi, kas nav absolūti nepieciešami iedzīvotāju kailās dzīvības uzturēšanai, pārvedami uz Vāciju, ja tāda pārvešana neprasa pārmērīgi daudz laika un ja nav izdevīgāk šos uzņēmumus ekspluatēt uz vietas, dodot tiem pasūtījumus no Vācijas.»

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes protokola

«Polijas inteliģences iznīcināšana bija paredzēta jau 1939. gada septembrī»

Polijas inteliģences iznīcināšana bija paredzēta jau 1939. gada septembrī; apsūdzētais Franks 1940. gada maijā rakstīja savā dienasgrāmatā, ka «tūkstošu poļu, Polijas inteliģences vadošo

pārstāvju masu likvidācijai mums jāizmanto vispirms tas apstāklis, ka visas pasaules uzmanība pievērsta Rietumu frontei».

Jau agrāk Frankam bija uzdots «reducēt visu Polijas ekonomiku lklz kailai eksistencei absolūti nepieciešamajam minimumam. Po|iem jākļrist par pasaules valsts Lielvācijas vergiem.»

1940. gada janvārī Franks savā dienasgrāmatā rakstīja: «No ģenerālgubernatūras izvedami simtiem tūkstošiem lētu strādnieku. Tas aizkavēs iedzimto bioloģisku vairošanos.» Vācieši realizēja šo politiku Polijā tik sekmīgi, ka kara beigās bija iznīcināta viena trešdaļa iedzīvotāju, bet visa zeme izpostīta.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla Apsūdzības raksta

«Vismaz 1 miljona lauksaimniecības un rūpniecības strādnieku un strādnieču mobilizācija un izvešana uz Vācijas valsti»

Drīz pēc Polijas krišanas Gērings sāka padarīt par vergiem lielu skaitu poļu. Apsūdzētais Franks, kas bija Polijas ģenerālgubernators, 1940. gada 25. janvārī ziņoja Geringam par saviem rīkojumiem:

«mobilizēt un izvest uz Vācijas valsti vismaz 1 miljonu lauksaimniecības un rūpniecības strādnieku un strādnieču, tai skaitā ap 750 000 lauksaimniecības strādnieku, no kuriem vismaz 50% jābūt sievietēm, lai nodrošinātu lauksaimniecisko ražošanu un aizstātu valstī trūkstošos rūpniecības strādniekus.»

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes protokola

Par atteikšanos no piespiedu darbiem — cietums vai koncentrācijas nometne

Apriņķa priekšnieks Lovičā

Loviča

Administratīvs rīkojums

(kam)………

Pamatojoties uz 1942. gada 15. maija rīkojumu par darba klausību (Ģene-rālgubernatūras likumu un rīkojumu krājums, 255. Ipp.), uzlieku Jums par pienākumu strādāt Vācijas valstī.

Jūsu darbs Vācijas valstī noritēs ar likumu noteiktu darba attiecību ietvaros par rakstveidā regulētu .atlīdzību. Algas ietaupījumu Jūs vienmēr varēsiet nosūtīt uz savu dzimteni. Tuvi radinieki, kuriem Jūs līdz šim esat galvenais apgādnieks, var iesniegt darba pārvaldei lūgumu piešķirt speciālu pabalstu.

Jums jāierodas 1943. g. 23. 111 pl. 8.00 Skernevices darba pārvaldē un, ja Jūs atzīs par derīgu darbam, jāierodas uz tūlītēju nosūtīšanu. Jums jāņem līdzi personas dokumenti, piemēroti apavi, pietiekams daudzums darba drēbju un ve]as.

Ja Jūs brīvprātīgi izpildīsiet šo rīkojumu, Jums aizbraucot izsniegs ceļam uz Vāciju papildu uzturu, cigaretes u. tml. Jūsu ģimenes locekļi saņems papildu pabalstu, piem., kartupeļus.

Ja Jūs nesekosiet šim aicinājumam, Jūsu ģimenes locekji, Jūsu vecāki, sieva, brāļi un māsas, bērni tiks nosūtīti uz administratīvo soda nometni un

tiks atbrīvoti tikai tad, kad Jūs ieradīsieties.

Turklāt es paturu sev tiesības konfiscēt Jūsu kustamo un nekustamo īpašumu, kā arī jūsu ģimenes locekļu kustamo un nekustamo īpašumu.

Bez tam saskaņā ar norādītā rīkojuma 5. § Jūs ieslodzīs cietumā vai pārmācības namā resp. koncentrācijas nometnē.

Ģenerālguber,natūra Vietas izpild.

Apriņķa priekšnieks pašr. par. Gūtmanis,

Skernevices darba pārvalde valdības padomnieks

Uzdevumā pašr. parakstījis Riters

«Prasmi lasīt es neuzskatu par nepieciešamu»

Dr, Gross (Rasu politikas pārvalde)

. . . Paziņots Slepens valsts dokuments X b

Voltam

1940. 28. XI

Daži ieskati par attieksmi pret sveštautiešiem Austrumos.

Sava attieksmē pret sveštautiešiem Austrumos mums jāraugās, lai mēs atzītu un veicinātu pēc iespējas vairāk atsevišķu tautību, tātad līdzās poļiem un ebrejiem arī ukraiņus, baltkrievus, guralus, lemkus un kašubus. Un, ja vēl kur atrodamas kādas tautu drumslas, tad arī tas.

Ar to es gribu teikt., ka mēs ne vien esam ļoti ieinteresēti, lai Austrumu iedzīvotāji nebūtu nacionālā ziņā vienoti, bet, gluži otrādi, lai tie būtu sašķelti pēc iespējas daudzās daļās un grupās.

Bet mēs neesam ieinteresēti veicināt arī šo atsevišķo tautību vienību un diženumu, un, kaut arī pakāpenisku, nacionālas apziņas un nacionālas kultūras attīstību, — tieši otrādi, mēs esam ieinteresēti sašķelt tās neskaitāmos sīkos nogrupējumos un daļiņās.

Visu šo tautību, it īpaši sīkāko tautību piederīgos mēs, protams, izmantosim kā policijas ierēdņus un birģermeistarus.

Šādu tautību priekšgalā drīkst būt tikai birģermeistari un vietējās policijas ierēdņi; guraliem tādi varētu būt jau tā savā starpā naidīgie virsaiši un dzimtu vecākie. Nedrīkst pieļaut tautību apvienošanos augšslāņos, jo tikai pēc tam, kad būsim saārdījuši visu ģenerālgubernatūras 15 miljonu un Austrumu provinču 8 miljonu iedzīvotāju lielo tautību jūkli, mums kļūs iespējams izdarīt rasistisku atsijāšanu, uz ko jābalstās visiem mūsu apsvērumiem, lai rasistiski vērtīgos no šā jūkļa izzvejotu, aizsūtītu uz Vāciju un tur asimilētu.

Jau nedaudzos gados — pēc manām domām, 4 līdz 5 gados — piemēram, kašubu jēdzienam jākļūst nezināmam, jo tad vairs nebūs kašubu tautas (tas īpaši attiecas arī uz rietumprūšiem). Es ceru, ka ebreju jēdziens pilnīgi izzudīs, jo visiem ebrejiem būs iespējams masveidīgi emigrēt uz Āfriku vai uz kādu citu koloniju. Nedaudz ilgākā laikā jābūt iespējamam mūsu apgabalos likt pazust ukraiņu, guralu un lemku tautas jēdzienam. Tas pats, kas teikts par šīm sīkajām tautiņām, attiecas atbilstoši lielākā apjomā arī uz poļiem.

Principiāls jautājums visu šo problēmu risināšanā ir skolu jautājums un līdz ar to jaunatnes atlases un atsijāšanas jautājums. Austrumu nevācu iedzīvotājiem nedrīkst būt nekādas augstākas skolas kā tikai četrgadīga tautskola. Sās tautskolas uzdevumam jābūt tikai šādam:

Publicētā dokumenta oriģinālā pirmās un pēdējās lappuses fragmentsVienkārša rēķināšana augstākais līdz 500, sava vārda uzrakstīšana, mācība, ka dievs nolicis klausīt vāciešiem, būt godīgam, čaklam un krietnam. Prasmi lasīt es neuzskatu par nepieciešamu.

Bez širn skolām Austrumos nekādas citas skolas vispār nedrīkst būt. Vecākiem, kas no paša sākuma gribēs saviem bērniem sagādāt labāku izglītību tiklab tautskolā, kā ari vēlāk kādā augstākā skolā, vajadzēs par to iesniegt lūgumu augstākajiem SS un policijas priekšniekiem. Iesniegumu izšķirs pirmām kārtām pēc tā, vai bērns ir nevainojams rasistiskā ziņā un vai viņš atbilst mūsu nosacījumiem. Ja mēs atzīsim, ka šāds bērns asiņu 7.iņā mums pieņemams, tad vecākiem paziņos, ka bērnu nosūtīs uz skolu Vācijā un viņš Vācijā paliks ilgu laiku …

Šiem vecākiem, kuru bērniem ir labas asinis, būs jāizvēlas, vai nu atdot bērnu, — un tādā gadījumā tic droši vien vairs neradis citus bērnus, tā ka zudīs briesmas, ka Austrumu zemcilvēku tautai šādi cilvēki, kam labas asinis, varētu radīt mums bīstamu un līdzvērtīgu vadītāju slāni, — vai arī vecāki būs ar mieru pārcelties uz Vāciju un tur kļūt par lojāliem pavalstniekiem. Viņu mīlestība pret savu bērnu, kura nākotne un izglītība ir atkarīga no vecāku lojalitātes, ir spēcīgs ietekmēšanas līdzeklis pret tiem.

Papildus tam, ka tiks izskatīti vecāku lūgumi pēc labākas skolas izglītības, ģenerālgubernatorā ik gadus jānotiek visu 6—10 gadu veco bērnu sijāšanai rasistiski pilnvērtīgos un nepilnvērtīgos. Ar tiem, kas tiks atzīti par pilnvērtīgiem, rīkosies tāpat kā ar bērniem, kuru vecāku lūgumi būs ievēroti.

Pēc maniem uzskatiem, butu normāli un atbilstoši jūtām un saprātam, ka pret bērniem un vecākiem pēc tam, kad viņi pārcelsies uz Vāciju, skolās un dzīvē neizturētos kā pret spitālīgiem, bet pēc viņu uzvārda maiņas tos iesaistītu vācu dzīvē, uzticoties tiem, bet, protams, ievērojot nepieciešamo uzmanību un modrību. Nedrīkst būt tā, ka šie bērni justos izstumti, jo mēs taču ticam šīm mūsu pašu asinīm, kas vācu vēstures maldu dēļ ieplūdušas citās tautās, un esam pārliecināti, ka mūsu pasaules uzskats un mūsu ideāli radīs atbalsi šo rasistiskā ziņā mums vienlīdzīgo bērnu dvēselēs. Bet šinī ziņā pirmkārt jāizdara attiecīgi secinājumi skolotājiem un «Hitlera jaunatnes» («Hitlerjugend») vadītājiem, un nekad nedrīkst atkārtot kļūdu, kas pagātnē tika pieļauta Elzasā un Lotringā, kur, no vienas puses, cilvēkus gribēja sev tuvināt kā vāciešus, bet, no otras puses, katrā izdevīgā gadījumā ar neuzticēšanos un lamāšanos aizskāra to cilvēciskas cieņas, lepnuma un goda jūtas un viņus atgrūda. Tādus lamuvārdus kā, piemēram, «polis» vai «ukrainis», vai tml. nekādā ziņā nedrīkst lietot.

Audzināšanai vispirms jānotiek pirmskolā, pēc kuras 4 klasēm var izlemt, vai bērnam ļaut mācīties tālāk vācu tautskolā vai arī to nosūtīt uz kādu nacionālpolitisku audzināšanas iestādi.

Kad tuvāko 10 gadu laikā konsekventi būs realizēti šie pasākumi, ģenerālgubernatūras iedzīvotāji, kas sastāvēs no atlikušajiem mazvērtīgajiem cilvēkiem un tiem, ko uz turieni pārvietos no Austrumu provincēm, kā arī no visām vācu valsts daļām un kas rasistiski pieder pie tā paša cilvēku tipa (piemēram, no novadiem, ko apdzīvo sorbi un vendi), neizbēgami saplūdīs.

Sie iedzīvotāji būs mūsu rīcībā kā strādātāju tauta bez vadoņiem un Vācijai ik gadus piegādās sezonas strādniekus un darbaspēku sevišķu darbu veikšanai (ceļu būvēšanai, akmeņlauztuvēm); turklāt viņiem būs iespējams vairāk ēst un labāk dzīvot nekā poļu kundzības apstākļos, un, tā kā tiem pašiem savas kultūras nebūs, tie būs kā radīti, lai vācu tautas stingrajā, konsekventajā un taisnīgajā vadībā piedalītos tās mūžīgo kultūras un arhitektūras pieminekļu radīšanā, kas sakarā ar lielo darba daudzumu varbūt pat vienīgi viņu dēļ kļūtu iespējama.

.

Mūsu viedoklis jautājumā par poļiem Vācijas valstī

SS reihsfīrers un Vācijas policijas priekšnieks reihsmaršala Gēringa uzdevumā devis rīkojumu, lai visi poļu tautības strādnieki un strādnieces redzamā vietā krūšu labajā pusē pie ikviena apģērba nēsātu šeit dabiskā lielumā attēloto zīmi, kas pagatavota no drānas. Zīme stingri jāpiešuj pie apģērba,

Patlaban mēs piedzīvojam mūsu tautas valsts rašanos un apzināmies, ka nākotnē mūsu dzīves telpā lielā skaitā dzīvos sveštautiešu elementi. Pie tam poļu laukstrādnieku un fabriku strādnieku izmantošana padarījusi nacionālos jautājumus aktuālus visā mūsu valstī. Tautas valsts var mūžīgi pastāvēt vienīgi tikai tādā gadījumā, ja katrs vācietis apzināsies nacionālās intereses un būs spējīgs patstāvīgi tikt galā ar visiem šiem jautājumiem. Likumi var tikai veicinoši regulēt līdzāspastāvēšanu. Vissvarīgākais paliek katra vācieša apvaldīta un nosvērta izturēšanās. Tādēļ visai tautai sevišķi cītīgi jānoskaidro briesmas, kādas rodas no kopdzīves ar svešas tautas ļaudīm.

Tādēļ katrā izdevīgā gadījumā vajadzīga noskaidrošana, t. i., arvien jānorāda uz poļu briesmu darbiem pret mūsu vācu tautas locekļiem un jāaicina būt piesardzīgiem attiecībā pret poļu strādniekiem.

Vācu tauta! Nekad neaizmirsti, kia briesmu darbi Polijā spieda fīreru aizstāvēt mūsu vācu tautas locekļus ar bruņotu spēku. 1939. gada septembrī Polijā gājuši bojā 58 000 vācu tautas locekļu. Vīrieši, sievietes un bērni, neaizsargāti sirmgalvji un slimnieki pārsūtīšanas etapos nomocīti līdz nāvei. Polijas cietumos vācu ļaudīm bija jāizcieš tādas mocības, ko spēj izdomāt vienīgi zeincilvēki ar zvēriskām tieksmēm, tik brutālas tās bija. Mērdēšana badā dienām ilgi, sitieni ar nūjām, triecieni ar laidēm, nošaušana bez iemesla, acu izduršana, izvarošana, — nav tāda varas darba, kas nebūtu pastrādāts. Kādu jaunu cilvēku aplēja ar henzīnu un sadedzināja maizes krāsnī, preču vilcienam ar pārvietotajiem uzlaida virsū pilnā gaitā ejošu lokomotīvi. Kādā dīķī bērni peldoties nesen atrada 17 līķus. Šādus piemērus varētu minēt tūkstošiem.

Sās tautas piederīgie tagad ieradušies pie mums kā lauku un fabriku strādnieki un kara gūstekņi, jo mums vajadzīgs viņu darbaspēks. Tiem, kam, pildot dienesta pienākumus, ir ar viņiem darīšana, jāsaprot, ka poļu ienaids tagad ir lielāks nekā jebkad, ka poļiem tautību cīņā ir daudz lielāka pieredze nekā mums un ka viņi vēl arvien cer ar mums naidīgo lielvalstu palīdzību radīt jaunu, lielāku Poliju.

Padevība, ar kādu poļi izturas pret vācu zemniekiem, ir viltota. Viņu draudzīgā izturēšanās ir liekulība. Visur jāuzmanās, lai nepieļautu poļu apvienošanos un eventuālu spiegošanu.

Par visām lietām, vāciešiem un poļiem nav nekā kopēja. Vācieti, esi lepns un neaizmirsti, ko tev nodarījusi poļu tauta! Ja kāds nāk un tev saka, ka viņa polis esot godīgs, tad atbildi tam: «Tagad atkal katrs zina vienu godīgu poli, tāpat kā agrāk zināja vienu godīgu ebreju!»

Runa ir par mūsu tautas kopību. īpaši uzmanieties, lai nerastos tuvākas attiecības vienādas ticības dēļ. Mūsu zemnieki nepazīst tautību cīņu un poli, kas tos arvien sveicina ar vārdiem: «Lai slavēts Jēzus Kristus!», uzskata par godīgu cilvēku un viņam atbild: «Mūžīgi mūžos, āmen!» Poļi, kuri ieradās tikai ar to apģērbu, kas mugurā, saņēma no saviem saimniekiem veļu un drēbes. Viņi to pēc tam pārdeva kaimiņu poļiem un par iegūto naudu pirka tabaku. Poļu grupa, ko policija izklīdināja uz lielceļa, atkal salasījās nākošajā ceļu krustojumā. Uzmaniet, vai poļi neraksta garas vēstules uz mājām. Par atbildi uz šādām vēstulēm no Polijas ir sūtīta pārtika, tātad varat iedomāties, ko polis rak-

stījis uz mājām. Nedodiet viņiem rokā skaidru naudu! Kādā zemnieka ģimenē, kur saimniece drīzumā gaida trešo bērnu, mājā nav cita palīga ka vien kada poļu meitene. Ejiet tādos gadījumos kaimiņiem paligāl

Vācieti! Polis nekad nevar būt tavs biedrs! Viņš stāv zemāk par katru vācu tautieti tavā sētā vai tavā fabrikā. Kā vācietis vienmēr esi taisnīgs, bet nekad neaizmirsti, ka esi kungu tautas piederīgais!

Vācu karaspēks izcīna mums mieru Eiropā. Mēs esam atbildīgi par mieru jaur.aja, lielākajā Vācijā. Kopdzīve ar sveštautiešiem vēl daudzkārt pārbaudīs tautas speķu, un šīs pārbaudes tev jāiztur kā vācietim.

Ārzemju vāciešu savienība Berlīnē, Alosštrāse 46

Sievietes un jaunas meitenes bija tīkamākie upuri trešās valsts» izlases karotajiem. Ķadas poju meitenes «pārmeklēšana» uz ietas«Rases pārbaude» gatavojoties «atkalvāciskošanai»

Paziņots:

f) Valsts iekšlietu ministrijas I nodaļai 5 eks.

g) Vācu tautas konsolidācijas valsts komisāram —

valsts galvenajai pārvaldei 3 eks.

h) Rases un kolonizācijas galvenajai pārvaldei 5 eks.

i) Valsts drošības galvenajai pārvaldei — pēc saraksta В Saturs: Vācu tautības saraksta 4. nodaļā minēto personu pārvietošana.

Saskaņā ar SS reihsfīrera, vācu tautas konsolidācijas valsts komisāra 1942. gada 16. II rīkojumu II А 2 Nr. 420 VII/41 —- 176 par «Rīcību ar Vācu tautības saraksta 4. nodaļā minētajam personām» šīs personas jāpārvieto uz vecvalsts teritoriju^ Pārvietošanu un izvietošanu vecvalsts teritorijā veic augstākie SS un policijas priekšnieki saskaņā ar šādiem tuvākiem norādījumiem…

1914. g. robežas. — Tulk. piez.

1. Valsts policijas iecirkņi (nodaļas) nekavējoties pieprasa Vācu tautības saraksta nodaļām, SD nodaļām un kriminālpolicijas iecirkņiem (nodaļām) tur esošos materiālus par 4. nodaļā minētajām personām.

2. Tālākajā rīcībā ar 4. nodaļā minētajām personām izšķirošais ir rases pārbaudes rezultāti. Tādēļ, tiklīdz zināmu skaitu 4. nodaļā minēto personu var rases ziņā pārbaudīt, par to jāziņo kompetentam pārbaudītājam no Rases un kolonizācijas galvenās pārvaldes un jānosaka rases pārbaudes vieta un laiks.

3. Valsts policijas iecirkņu (nodaļu) priekšniekiem un SD nodaļu vadītājiem resp. to pastāvīgajiem pārstāvjiem (SD III В nodaļu referentiem) jāpiedalās rases pārbaudēs, lai personīgi apskatītu attiecīgās personas. Rases pārbaudes rezultāti ja-pievieno lietam.

Rases pārbaudē noraidīto personu (elementu, kam ir iedzimti (rukumi utt.) svītrošana no Vācu tautības saraksta jāierosina attiecīgajā Vācu tautības saraksta filiālē. Vācu tautības saraksta izdoto apliecību par piederību pie vācu tautības tādām personām atņem valsts policijas iecirkņi (nodaļas). Pēc svītrošanas no Vācu tautības saraksta ar šīm personām jārīkojas kā ar drošības arestam padotām. Ja tās atzītas par asociālām, tad jāierosina viņu ievietošana koncentrācijas nometnē.

4. Pēc rases izlases nobeiguma valsts policijas iecirkņu (nodaļu) priekšnieki un SD nodaļu vadītāji resp. to pastāvīgie pārstāvji (SD III В nodaļu vecākie referenti) kopīgi pārbauda iegūtos materiālus un vajadzības gadījumā iesniedz Valsts drošības galvenās pārvaldes IV C 2 nodaļai ierosinājumu arestēt un nosūtīt uz koncentrācijas nometni. Sevišķi sarežģītos gadījumos dokumenti Valsts drošības galvenās pārvaldes III — III В nodaļai jāiesniedz iepriekš. Šeit pieņemtos lēmumus pēc tam nosūta attiecīgajiem valsts policijas iecirkņiem (nodaļām) tālākai rīcībai.

5. Personas, ko saskaņā ar pieņemtajiem lēmumiem paredzēts nosūtīt uz koncentrācijas nometni, pēc Valsts drošības galvenās pārvaldes IVC 2 nodaļas norādījuma attiecīgajiem valsts drošības policijas iecirkņiem (nodaļām) nekavējoties jānosūta uz koncentrācijas nometni. Personas lieta līdz ar speciālu vēstuli, norādot pieņemto lēmumu, attiecīgajiem valsts drošības policijas iecirkņiem (nodaļām) jānosuta attiecīgas nometnes vadībai.

II

1. Par personām, ko nolemts pārvietot uz vecvalsts teritoriju, valsts policijas iecirkņi (nodaļas) ziņo attiecīgajiem augstāka-

jiem SS un policijas priekšniekiem pievienotajos Austrumu apgabalos, norādot dokumentu datus.

2. Pievienoto Austrumu apgabalu augstākie SS un policijas priekšnieki, klāt pieliekot dokumentu datus, pieprasa, lai nometināšanai piešķirtajos vecvalsts apgabalos augstākie SS un policijas priekšnieki ierādītu darba vietu un attiecīgus dzīves apstākļus.

Sai nolūkā pārceļotāju izvietošanai štāba galvenā pārvalde norāda augstākajiem SS un policijas priekšniekiem noteiktus rajonus pievienotajos Austrumu apgabalos.

3. Vecvalsts apgabalu augstākie SS un policijas priekšnieki, pamatodamies uz viņiem piesūtītajiem dokumentiem, pieņem lēmumus un atbild par pārceļotāju izmantošanu atbilstoši apstākļiem.

Citādi viņu izmantošanā jāievēro tie paši principi kā attiecībā pret atkalvāciskojamām personām.

4. Augstākie SS un policijas priekšnieki pievienotajos Austrumu apgabalos par minēto personu nosūtīšanu, pievienojot personu sarakstu, kur norādīta to nometināšanas vieta, ziņo šādām iestādēm:

a) Vācu tautas konsolidācijas valsts komisāram, Vācu tautības piederīgo centrālajai pārvaldei.

b) Vācu tautas konsolidācijas valsts komisāram, Valsts drošības galvenās pārvaldes III В nodaļai.

c) Augstākajiem SS un policijas priekšniekiem vecvalsts teri

torija.

d) Atbilstošajiem valsts policijas iecirkņiem (nodaļām) vecvalsts teritorijā.

e) Atbilstošajām SD nodaļām vecvalsts teritorijā.

f) Atbilstošajiem valsts policijas iecirkņiem (nodaļām) pievienotajos Austrumu apgabalos.

5. Pārvietoto personu turpmāko iekārtošanu pārzina vācu tautas konsolidācijas valsts komisārs, Vācu tautības piederīgo centrālā pārvalde, kas šinī gadījumā darbojas ar vietējo augstāko SS un policijas priekšnieku starpniecību.

6. Izdarot kārtējo pārbaudi atkalvāciskošanas gaitā (sk. 1942. g. 16. II rīkojuma ill punktu), SD nodaļām vecvalsts apgabalos tāpat jāveic arī kārtējā uzraudzība un ziņas par poļiem, kas spējīgi vāciskoties, jāiesniedz Valsts galvenajai drošības pārvaldei un augstākajiem SS un policijas priekšniekiem, un vispusīgi jāatbalsta ieceltie «padomnieki» (III В nodaļas referenti) tautību jautājumos. [41]

Par Polijā izdarītās izsūtīšanas kampaņas vadītāja Štrekenbaha noziegumiem «trūkst pierādījumu»

Provinces tiesas galvenais Hamburgā 1956. g. 19. IX

virsprokurors Krimināltiesas ēka

Zivekinga laukumā Tālrunis 35 10 21

Lieta Nr. 14a Js 311/56

Lūgums norādīt visos iesniegumos!

Nacisma režīma vajāto personu savienības (VVN)

Slēzvigas-Holšteinas nodaļai

L īb ek ā,

Svartauera alejā 45

Atbildot uz 1956. g. 13. II iesniegumu pret Strekenbahu, paziņoju, ka izmeklēšanu esmu pārtraucis.

Takā no 1945. g. 8. V līdz lietas ierosināšanai pret apsūdzēto pagājis vairāk nekā desmit gadu, vajājami vairs tikai tādi noziegumi, par kuriem paredzētai^ sods pārsniedz 10 gadus brīvības atņemšanas (kriminālkodeksa 67. § 1. p.), proti, kriminālkodeksa paragrāfos 211., 212., 239. 3. p., 340. 3. p., 344., 345. norādītie. Ka apsūdzētais būtu pastrādājis šādus noziegumus, trūkst pierādījumu. It īpaši liecinieki, kas noklaušināti jūsu norādītajā Ofenborna lietā, nav minējuši neko būtisku šajā jautājuma.

Uzdevumā:

(paraksts)

Geto iznīcināšana Varšavā

SS reihsfīrers Nr. 38/33/43 slepeni

Lauka komandpunkts, 1943. g. 16. februāri S 1 e p e n il

Augstākajam SS un policijas priekšniekam Austrumos

SS obergrupenflreram Krīgeram

Krakovā

Aiz drošības apsvērumiem pavēlu, lai Varšavas geto pēc koncentrācijas nometnes pārcelšanas uz šejieni tiktu nojaukts, pie kam iepriekš jāizlieto visas derīgās māju daļas un dažādi materiāli.

Nojaukt geto un ierīkot koncentrācijas nometni ir nepieciešams, citādi mēs Varšavu nekad nenomierināsim un, kamēr pastāvēs geto, noziedzīgo elementu pārkāpumus nebūs iespējams izskaust.

Geto likvidēšanas vispārīgais plāns jāiesniedz man. Katrā ziņā jāpanāk, lai līdz šim 500 000 zemcilvēku apdzīvotā platība, kas vāciešiem nekad nevar noderēt, tiktu noslaucīta no zemes virsas un miljonu pilsēta Varšava, kas vienmēr bijusi bīstams demoralizācijas un dumpju perēklis, tiktu samazināta.

2) Kopija zināšanai nosūtīta drošības policijas un SD priekšniekam

pašr. par. H. H iim 1 e r s

Uzdevumā

SS oberšturmbanflrers (paraksts)

SS «šķiro» vergu darba aizvestos

1943. g. jūlijs. Iedzīvotāju masu izsūtīšana no Bilgorojas apriņķa

«Ebrejiete tika nonāvēta ar diviem šāvieniem»

Lodzā 1941. g. 1. decembrī Ziņojums

Saturs: Šaujamā ieroča lietošana.

1941. gada 1. decembrī laikā no plkst. 14.00 līdz 16.00 es atrados 4. postenī Hoenšteinera ielā. Ap plkst. 15 pamanīju kādu ebrejieti uzkāpjam иг geto sētas. Viņa izbāza galvu cauri geto sētai un mēģināja nozagt bietes no garām braucošās automašīnas. Es lu toju savu šaujamo ieroci. Ebrejiete tika nonāvēta ar diviem šāvieniem. Šaujamā ieroča veids: karabīne 98. Izlietotā munīcija: 2 patronas.

pašr. par. Naumanis Geto apsardzes policijas bataljona

1. rez. rotas uzraugs

Ebreju garīdznieka mocīšana35'Izvilkums no Varšavas apgabala SS un policijas priekšnieka Stropa ziņojuma

Ebreju un bandītu pretestību bija iespējams salauzt tikai ar •enerģisku, nenogurstošu trieciengrupu rīcību dienu un nakti.

1943. gada 23. IV no Austrumu augstākā SS un policijas priekšnieka Krakovā tika saņemta SS reihsfīrera pavēle pārmeklēt Varšavas geto ar vislielāko bardzību un nesaudzīgāko neatlaidību. Tādēļ es nolēmu tagad pilnīgi iznīcināt ebreju apdzīvotos rajonus, nodedzinot visus dzīvojamo namu kvartālus, to skaitā arī dzīvojamos namus pie kara rūpnīcām. Sīs rūpnīcas tika viena pēc otras demontētas un pēc tam nodedzinātas. Tad ebreji gandrīz vienmēr iznāca no savām paslēptuvēm un bunkuriem. Nereti gadījās, ka ebreji degošajās mājās palika tik ilgi, kamēr karstums un bailes sadegt 1os spieda izlēkt pa degošo māju logiem, pie kam tie vispirms izsvieda no degošajām mājām uz ielas matračus un polsterētas mēbeles. Pēc tam viņi ar salauztiem kauliem vēl centās aizlīst pāri ielai līdz ēkām, kas vēl nedega vai dega tikai daļēji. Ebreji savas slēptuvēs bieži mainīja arī naktis, pārvācoties uz. jau nodedzinātajām drupām, un tur patvērās, līdz tos atrada atsevišķas trieciengrupas. Pēc pirmajām 8 dienām arī uzturēšanās kanalizācijas caurulēs nebija vairs patīkama. Ielās pa šahtām bieži varēja dzirdēt skaļas balsis no kanalizācijas caurulēm. Ieroču SS viri vai policisti, vai karaspēka sapieri drosmīgi nokāpa šahtās, lai izvāktu ebrejus, un nereti tie klupa pār jau mirušu ebreju līķiem vai tika apšaudīti. Lai ebrejus izdzītu, vienmēr vajadzēja lielot dūmu sveces. Tā kādu dienu atvēra simt astoņdesmit trīs kanalizācijas kontrolakas un tajās iepriekš noteiktā laikā iesvieda dūmu sveces, un panākumi bija tādi, ka bandīti, glābdamies no šķietamās gazes, saskrēja kādreizējā dzīvojamā kvartāla centrā, un pa turienes kanalizācijas akām viņus varēja dabūt ārā. Neskaitāmi daudzus ebrejus nobeidza kanalizācijas caurules un bunkuros ar spridzināšanu. Jo ilgāk turpinājās pretošanās, jo nesaudzīgāki kļuva ieroču SS vīri, policija un karaspēks, kas arī šeit ciešā ieroču brālībā nenogurstoši pildīja savus uzdevumus un visu laiku darbojās lieliski un priekšzīmīgi. Darboties bieži nācās no agra rīta līdz vēlai nakts stundai. Nakts patruļas lupatām aptītos zābakos palika ebreju tieša tuvuma un turēja tos nepārtrauktā sasprindzinājumā. Nereti notvēra un likvidēja ebrejus, kas izmantoja nakti, lai pamestajos bunkuros meklētu pārtiku vai uzņemtu sakarus resp. apmainītu informāciju ar kaimiņu grupām.

Ja ņem vērā, ka lielākā daļa ieroču SS vīru pirms šis akcijas bija guvuši tikai 3—4 nedēļas ilgu apmācību, tad jo sevišķu aK zinību pelnījusi viņu izveicība, drosme un aktivitāte. Jākonstatē, ka arī armijas sapieri nenogurstoši un ar lielu darba prieku veica

Varšavas getoEsesieši sadzen vīriešust sievietes un bērnus nosūtīšanai uz iznicināšanasnometnibunkuru, kanalizācijas cauru]u un betona ēku spridzināšanu. Virsnieki un policisti, kam lielāko tiesu jau bija frontes pieredze, no jauna izcēlās ar savu nepārspējamo aukstasinību.

Tikai ar visu karaspēka daļu nepārtrauktu un nenogurstošu rīcību izdevās notvert un iznīcināt, pēc drošām ziņām, 56 065 ebrejus. Sim skaitam jāpievieno vēl tie ebreji, kas nonāvēti spridzināšanās, ugunsgrēkos utt., bet ko nav bijis iespējams saskaitīt.

Jau lielās kampaņas laikā āriešu rases iedzīvotāji ar plakātiem tika brīdināti, ka ienākt agrāk ebreju apdzīvotajā kvartālā stingri noliegts un katru, ko atradīs agrāk ebreju apdzīvotajā kvartālā bez attiecīgas caurlaides, nošaus. Ar šiem plakātiem āriešu rases iedzīvotājiem tika tai pašā laikā vēlreiz atgādināts, ka ikviens, kas apzināti dos patvērumu kādam ebrejam, it īpaši mitinās, ēdinās un slēps ebrejus ārpus ebreju apdzīvotā kvartāla, tiks sodīts ar nāvi.

Poļu policija saņēma atļauju katram poļu policistam, kas apcietinājis kādu ebreju Varšavas āriešu daļā, izsniegt trešo daļu no šā ebreja mantām. Šim pasākumam jau bijuši panākumi.

Lielā kampaņa tika pabeigta 1943. gada 16. V plkst. 20.05, uzspridzinot Varšavas sinagogu.

11. lpp : No notverto ebreju kopskaita — 56065 apmēram 7000 tika nonāvēti lielās kampaņas gaitā pašā agrākajā ebreju kvartālā un tikpat daudz, transportējot tos uz nometni T 006 979, tatad pavisam tika iznīcināti apmēram 14 000 ebreju. Bez šiem 56 065 aptuveni 5000—6000 ebreju iznīcināja ar spridzināšanas un ugunsgrēka palīdzību.

Iznīcināts 631 bunkurs.

Varšavā 1943. gada 16. maijā.

Varšavas apgabala SS un policijas priekšnieks SS brigādefirers un policijas ģenerālmajors

Varšavas geto

Ludvigs Hiršfelds,

Varšavas un Vroclavas universitātes profesors

Varšavā notikumi risinājās apmēram šādi: Okupācijas sākumā klīda baumas, ka pilsēta ierīkošot ebreju kvartālu, bet šo plānu vairākkārt atlika, jo epidemiologi it kā esot pievērsuši varas iestāžu uzmanību apstāklim, ka šāda iedzīvotāju masu pārcelšana slēpj sevi lielas briesmas. Tad 1940. gada oktobrī nāca rīkojums, kura, piedraudot ar naves sodu, bija pavēlēts visiem «nearu šiem» pārcelties uz noteiktu pilsētas kvartālu. Visu kustamo īpašumu vajadzēja atstāt. Tā kā runa bija par četri simti tūkstošiem cilvēku, kurus skāra šis rīkojums, tad nebija iespējams pārbaudīt, vai visas mēbeles tiešām ari tika atstātas. Kvartālu iežogoja ar dzeloņstieplēm un uz ebreju kopienas rēķina uzcēla augstus mūrus, kuros atstāja tikai nedaudzas ejas pārtikas piegādāšanai. Divi simti kaloriju uz cilvēku dienā! Tā ir desmitā daļa no cilvēkam nepieciešamā daudzuma. Administratīvos pienākumus uzlika ebreju kopienai, taču geto priekšgalā atradās vācu komisārs, kam vajadzēja rūpēties, lai ebreju skaits pēc iespējas ātrāk samazinātos.

Durvis uz dzivi aiz mums aizcirtās . ..

Sajūtu, ka atrodies cietumā, pastiprināja tas, ka visur bija priekšā rnūri vai dzeloņstieples. Šādā kārtā varas iestādes domāja izolēt bīstamo baciļu nēsātājus.

Katras mūri atstātās ejas priekšā stāv sardze. Tanī ietilpst daži vācieši, kas nicinoši noraugās pūlī, poļu policisti un ebreju kārtības dienesta loceklis, kas dabū pliķus, ja viņš saņemtās pavēles nav izpildījis uz vislabāko.

Geto iekšienē vienmēr uzturas neskaitāmi bērni. No «āriešu» puses blenž ziņkārīgie, vērodami noskrandušo ordu nožēlojamo izskatu. Šīs bērnu ordas ir geto īstie barotāji. Tiklīdz vācietis kaut

uz mirkli novērš skatienu, viņi žigli pārskrien «āriešu» pusē. Tur nopirkto maizi, kartupeļus un citu pārtiku viņi paslēpj zem skrandām un tad cenšas tādā pašā veidā iešmaukt atpakaļ.

Poļu policija parasti uz to skatās caur pirkstiem, bet ebreju kārtības dienesta locekļi pārdzīvo iekšēju cīņu. Viņi zina, ka šie bērni baro geto un bez tiem daudziem būtu jānomirsl badā. To tēviem ir atņemts darbs, īpašums un bieži pat pēdējais krekls. Ja bērns šādos apstākļos sagādā kartupeļus, tad viņš pabaro visu ģimeni.

Vācu sargposteņi izturas ļoti dažādi, kaut arī reti gadās, ka vācietis uzsmaida bērnam vai piesardzīgi uzmudina to šmaukt ārā. Tādā gadījumā viņam droši vien pašam ir bērni un mazie ebreji viņam tos atgādina. Galu galā viņi taču ari ir cilvēki!

Ne visi vācu sargzaldāti ir slepkavas un bendes, bet, diemžēl, daudzi tver ātri ieroci un šauj uz bērniem, ik dienas — to gandrīz nemaz nevar aptvert — slimnīcā nogādā sašautus bērnus.

Visiem ebrejiem uz piedurknes jāvalkā apsējs ar Dāvida zvaigzni, tikai bērni ir izņēmums. Tas viņiem atvieglo pārtikas ienešanu. Bērni bieži iesviež geto iekšienē sainīšus no tramvaja tanī brīdī, kad tas pa ielas «ārisko» pusi brauc garām geto vārtiem, bet pēc tam izlec paši.

Bērni kāpj arī pāri mūriem, bet to vajag izdarīt ļoti ātri, kamēr sargpostenis neskatās tieši uz to pusi. Viņš šauj tūlīt, tiklīdz to pamana.

Tāda taču ir fīrera kara pavēle!

Ja kādreiz nobendētajiem cels pieminekli, tanī pirmkārt vajadzētu minēt varonīgos bērnus un godināt viņu piemiņu ar vārdiem: «Nezināmajam bērnam, pārtikas ienesējam» … ’ л

Laiku pa laikam pa geto braukā autobusi, no kuriem raugās ziņkārīgas sejas. «Prieks dod spēku!»100 Viņiem tā ir ekskursija uz zooloģisko dārzu. Droši vien Gebelss grib parādīt, ko nozīmē vara un kā jānicina svešas rases cilvēki. Nožēlojamie nabagi tikko vairs izskatās pēc cilvēciskām būtnēm.

Es ieraugu mazu meitenīti, kas cenšas nemanīti aizšmaukt garām sargpostenim. Sargs viņu piesauc klāt. Kareivis lēni ņem nost šauteni no pleca. Bērns apkampj viņa zābakus un lūdz žēlastību. Sargs smejas un saka: «Tu nemirsi, bet vairāk arī neblē-dīsics.» Tad viņš iešauj bērnam kājiņā, ko vēlāk nācās amputēt. Mazā meitenīte patiesi nekad vairs nevarēja ienest pārtiku.

Reiz es kādai mazai meitenītei vaicāju: «Par ko tu gribētu к|ūt?» Viņa atbildēja: «Par suni, jo sargi suņus labi ieredz.»

Ebreji, kas strādā «āriešu» kvartālā, saņem caurlaides, lai varētu nokļūt līdz savai darba vietai. Gar sargposteni tiem jāskrien, turot cepuri rokā. Gadās, ka sargi kādu grupu aptur un pavel visiem izģērbties un vārtīties dubļos. Labprāt tie liek arī izdarīt pietupienus. Dažreiz nākas pat dejot. Apkārt stāvošie sargi tad aiz smieldiem beidzas vai nost.

Noraksts

Telegrama

Nosūtītājs: Varšavas apgabala SS un policijas priekšnieks. Varšavā 1943. g. 27. IV

Nr. 1. ab. — St/Gr — 1607 — Izej. Nr. 555/43 slepeni

Saturs: Geto akcija

Augstākajam Austrumu SS un policijas priekšniekam SS obergrupenfīreram

un policijas ģenerālim К г I g e r a m

Krakovā

Akcijas norise 1943. gada 27. IV. Sākums plkst. 9:

Sai dienai paredzētā uzdevuma veikšanai tika izveidotas 24 trieciengrupas, kam vajadzēja pārmeklēt bijušo ebreju geto, tāpat kā to bija darījušas sīkākas pārmeklētāju grupas dažas dienas iepriekšējā nedēļā. Sīs pārmeklētāju grupas izvaca no slēptuvēm 780 ebreju un par pretošanos nošāva 115 ebreju. Sis pasākums beidzās apmēram plkst. 15. Dažām trieciengrupām vajadzēja darboties ilgāk, jo tās uzdūrās uz jaunām slēptuvēm.

Ap plkst. 16.00 speciālai kaujas vienībai 320 komandieru un ierindnieku sastāvā vajadzēja attīrīt lielu namu bloku abās pusēs no tā saucamās Niska ielas bijušā ebreju kvartāla ziemeļaustrumu da|ā. Pēc pārmeklēšanas visu namu bloku aizdedzināja, iepriekš to aplencot un pilnīgi nosprostojot. Ar šā pasākuma palīdzību notvēra daudzus ebrejus. Kā vienmēr, tie līdz pēdējai iespējai uzturējās savās slēptuvēs, kas vai nu atradās zem zemes, vai arī bija iekārtotas bēniņos. Viņi šāva līdz pat pēdējam brīdim un tad lēca uz ielas pat no ceturtā stāva, iepriekš izsvieduši gultas, matračus utt., bet tikai tad, kad uguns dēj tiem vairs nebija nekādās citas izejas.

Šodien agrakajā ebreju kvartālā notvēra pavisam 2560 ebrejus, no tiem 547 nošāva. Bez tam. kā vienmēr, daudzi ebreji, kuru skaitu nav iespējams konstatēt. gaja bojā bunkuru spridzināšanas un ugunsgrēku rezultātā. Agrākajā ebreju kvartālā šās akcijas laikā notverto ebreju kopskaits šodien sasniedzis 31 746.

No kādas anonīmas vēstules k]uva zināms, ka blakus ebreju kvartāla ziemeļaustrumu da|ai, taču ārpus tā, kādā namu blokā atrodoties lielāks skaits ebreju. Uz šīm ēkām tika nosūtīta speciāla trieciengrupa policijas virsleitnanta Dila vadībā. Trieciengrupa konstatēja, ka tur atrodas apmēram 120 cilvēku liela banda, kas labi apbruņota ar pistolēm, šautenēm, patšautenēm, rokas granatam un izrādīja pretestību. Apšaudē izdevās iznīcināt 24 bandītus, 52 bandīti tika sagūstīti. Pārējos neizdevās sagūstīt resp. iznīcināt tumsas iestāšanās dē|. Tomēr šīs ēkas tūlīt tika aplenktas tā, ka aizbēgt no turienes nav iespējams. Tīrīšana turpināsies nākamajā dienā. Bez tam apcietināti 17 poļi. to skaitā 2 po|u policisti, kam vajadzēja zināt par bandas pastāvēšanu. Sājā operācijā, starp citu. iegūtas 3 šautenes, 12 pistoles, da|a no tam lielākā kalibra. 100 po|u olveida rokas granatu, 27 vācu kaskas. liels daudzums vācu formas tērpu un šineļu, pie kuriem atradās pat Austrumu karagajiena medaļu ordeņu lentas, pielādētās patšauteņu magazīnas, 300 patronu utt. Trieciengrupas komandierim radas ārkārtīgās grūtības, jo bandīti bija pārģērbušies vācu uniformas. Tomēr uzdevumu viņš veica loti prasmīgi. Sagūstīto resp. nogalināto bandītu skaitā noteikti konstatēti po|u teroristi. Starp citu, šodien izdevās arī apcietināt un likvidēt vienu no ebreju-poļu militāro vienību dibinātājiem un vadītājiem.

Nupat sagūstīto ebreju āriene liecina, ka tagad pienākusi kārta ebrejiem,

kuru rokās bija visas pretošanās vadība. Zaimodami Vāciju un fīreru, lādēdami vācu kareivjus, viņi metās ārā pa degošajiem logiem un no balkoniem.

SS vīri, kas bija nokāpuši kanalizācijas kanālos, konstatēja, ka ūdens aizskalo daudzus ebreju līķus.

Mūsu spēki:

L

No pulkst. 7 līdz 19 288 vācu policisti

Aizsprosta

vienības

200 travnikiešu 140 po]u policistu „ „ 19 „ 7 288 vācu policisti

250 ieroču SS 140 po|u policistu

Operatīvo grupu spēki: 3/115 vācu policisti

4/400 ieroču SS 1/6 travnikieši 2/30 drošības policistu 2/21 sapieri

Mūsu zaudējumi:

3 ievainotie, no tiem 2 ieroču SS 1 travnikietis

Operācijās nobeigums: plkst. 23.

Turpinājums 1943. g. 28. IV plkst. 10.

Varšavas apgabala SS un policijas priekšnieks

pašr. par. Strops,

SS brigādefīrers un policijas ģenerālmajors

Augsti apbalvojumi masu slepkavam

II Personālā sastāva pārvalde 29(Ko) Schā.

Krakovā 1944. g. 15. februāri

Informatīvs raksts

SS obergrupenflreram un policijas ģenerālim Kopem.

Saturs: Militāru apbalvojumu piešķiršana Sepes bataljonam.

SS 22. policijas pulka III bataljonam par liela mēroga operāciju veikšanu geto SS rcihsfīrers piešķīris šādus apbalvojumus:

1) vienu 1 pakāpes Kara nopelnu krustu ar šķēpiem majoram

Sepem,

2) piecus II pakāpes Dzelzs krustus,

3) četrus II pakāpes Kara nopelnu krustus ar šķēpiem.

Bez tam bataljons pēdējā laikā saņēmis

vienu II pakāpes Dzelzs krustu,

četrus II pakāpes Kara nopelnu krustus ar šķēpiem (jau saņemti),

divdesmit četrus II pakāpes Kara nopelnu krustus ar šķēpiem (priekšlikums akceptēts),

sešus II pakāpes Kara nopelnu krustus ar šķēpiem (iesniegti akceptēšanai),

trīsdesmit četrus II pakāpes Kara nopelnu krustus ar šķēpiem.

No Sepes bataljona vēl ienākuši un liek izskatīti:

9 ierosinājumi par apbalvošanu ar II pakāpes Dzelzs krustu (tanī skaitā viens ierosinājums attiecībā uz majoru Sepi),

I ierosinājums apbalvot ar I pakāpes Dzelzs krustu SS 22. policijas pulka 11. bataljona vada komandieri rezerves virsleitnantu Georgu D ī I u,

I ierosinājums apbalvot ar I pakāpes Kara nopelnu krustu ar šķēpiem virsleitnantu Strobeli.

Vairāk ierosinājumu nav šeit iesniegts.

Uzdevumā SS hauptšturmfīrers

Poļu patriotu un viņu ģimeņu masveida iznīcināšana

Radomas apgabala Radomā 1944. gada 19. jūlijā

drošības policijas un SD Slepens valsts dokuments priekšnieks 13 eksemplāros

Saņēmēja zīmogs:

Radomas apgabala drošības policijas un SD priekšnieks

Tomašovas ārējā dienesta nodaļa

Saņ. 1944. gada 22. Vil 4. eksem p l ā rs

Tomašovas ārējā dienesta nodaļai

Izsniegt personīgi SS hauptšturrntīreram T ī l a m

Tomašovā

Saturs: Atentātu izdarītāju un sabotieru ģimenes locekļu kopēja apcietināšana.

Iepriekšējā sarakste: Nav.

Augstākais SS un policijas priekšnieks Austrumos 1944. gada

28. VI izdevis šādu pavēli:

«Pēdējos mēnešos drošības stāvoklis ģenerālgubernatorā pasliktinājies tiktāl, ka tagad pret sveštautiešu atentātu izdarītājiem un sabotieriem jāvēršas ar visradikālākajiem līdzekļiem un nesaudzīgākajiem pasākumiem. SS reihsfirers ar ģenerālgubernatora piekrišanu devis rīkojumu, ka visos gadījumos, kur pret vāciešiem tiek izdarīti atentāti vai atentātu mēģinājumi vai arī ja sabotieri sagrāvuši vitāli svarīgas ierīces, jānošauj ne vien notvertie vainīgie, bet jāsoda ar nāvi arī visi radinieki vīrieši, bet radinieces sievietes, kas vecākas par 16 gadiem, jāievieto koncentrācijas nometnes. Protams, nepieciešams priekšnoteikums te ir precīzi noskaidrot vainīgā vai vainīgo vārdus un dzīves vietu, ja tie nav arestēti. Piemēram, par radiniekiem vīriešiem jāuzskala vainīgā tēvs, dēli (ja tie vecāki par 16 gadiem), brāļi, svaiņi, brālēni un tēvoči. Tāpat jārīkojas ar sievietēm.

Ar šādu izturēšanos domāts panākt visu vainīgā radinieku — vīriešu un sieviešu kopēju atbildību. Bez tam šādā kārtā politiskajam noziedzniekam tuvas aprindas tiks skartas visjūtamāk. Šāda prakse, piemēram, jau devusi vislabākos rezultātus !939. gada beigās jaunajos Austrumu apgabalos, it īpaši Vārtās novada. Tiklīdz šī jaunā atentātu izdarītāju un sabotieru apkarošanas metode kļūst zināma sveštautiešiem — tas var notikt mutvārdu propagandas ceļā, — tajas ģimenēs, kur ir pretestības kustības vai bandu dalībnieki, sievietes, kā to rāda pieredze, tos ietekmē preventīvi.»

Nogalināšana ar šāvienu pakausi

.

Pirms nošaušanas esesiešu slepkavas Lika saviem upuriem izģērbtiesEs daru to zināmu un lūdzu attiecīgos gadījumos (ne par pagātnes notikumiem) iespējami drīzāk noskaidrot atbilstošos ģimenes locekļus un tos tūlīt arestēt. Par panākumiem pēc tam zinot man un gaidīt tālākus norādījumus.

Radomas apgabala drošības policijas pašr. paraksts (nesalasāms) un SD priekšnieks Tomašovā 1944. g. 25. Vil

Ko.

IV L 21/44 slepens valsts 1. sīki apspriests ar nodaļu

dokuments vadītājiem.

2. nosūtīts uz А. IV L.

«Saturs: Cietumu evakuācija»

Radomas apgabala Radomā 1944. g. 21. jūlijā

droš'bas policijas un SD 1 priekšnieks

IV 6—4/43 slepens valsts dokuments 11 eksemplāros

4. eksemplārs

Slepens valsts dokuments!

Tomašovas ārējā dienesta nodaļai

Izsniegt personīgi SS hauptšturmfīreram Tīl a m

T о in a š о v ā

Saturs: Cietumu evakuācija.

Iepriekšējā sarakste: Nav.

Ģenerālgubernatūras drošības policijas un SD komandieris ar

1944. gada 20. VII telegramu Nr. 14 002 nosūtījis šādu slepenu valsts dokumentu IV 6 Nr. 82/44:

«Atkārtoti norādu, ka drošības policijas un SD cietumu iemītnieku skaitam jābūt pēc iespējas mazākam. Pašreizējā situācijā apcietinātos, it īpaši tos, ko kārtības policija aizturējusī uz aizdomu pamata, var nopratināt tikai īsi un pēc veidlapas, ja aizdomām pret viņiem trūkst nopietna pamatojuma. Pēc tam, tik drīz, cik iespējams, tie jānosūta uz kādu koncentrācijas nometni, ja nav nepieciešams viņus nodot ārkārtējai tiesai un neizvirzās jautājums par viņu atbrīvošanu. Es lūdzu ar atbrīvošanu būt ļoti atturīgiem. Ciktāl frontes stāvoklis to prasa, savlaicīgi jāveic cietumu totālās evakuācijas pasākumi. Ja notikumi attīstās negaidīti un ieslodzītos aizvest nav iespējams, cietumu iemītnieki jālikvidē un nošautie pēc iespējas jāiznicina (sadedzinot, uzspridzinot ēkas u. c.). Sados apstākļos līdzīgi jārīkojas ar bruņošanās rūpniecībā un citur vēl nodarbinātajiem ebrejiem.

Nekādā ziņā nedrīkst pieļaut, ka ienaidnieki, lai ari tie būtu Rietumu sabiedrotie vai Sarkanā Armija, atbrīvotu cietumniekus vai ebrejus resp. tie dzīvi kristu viņu rokās.»

pašr. paraksts

Lūdzu to pieņemt zināšanai un stingri izpildīt.

NOZIEGUMI CEHOSLOVAKIJĀ «Bohēmijas un Moravijas okupācija jāuzskata par militāru okupāciju»

Attiecībā uz Cehoslovakiju Starptautiskais Kara Tribunāls atzina, ka Vācija okupējusi ari Bohēmiju un Morāviju, draudēdama, ka «vācu karaspēks jau saņēmis uzbrukuma pavēli un ka katru pretošanos apspiedīs ar spēku .. .».

Starptautiskais Kara Tribunals atzina arī, ka attiecībā uz Bohēmiju un Morāviju vajadzēja ievērot kara laika likumus un kara laika parašas. Tribunāls konstatēja:

«Bohēmijas un Morāvijas okupācija . . . jāuzskata par militāru okupāciju, kuras laikā ievērojama kara laikā pieņemtā kārtība.»

Izvilkums no Alļrida Krupa fon Bolena un Halbaha prāvas

Nošaušana pēc ārkārtējo tiesu sprieduma Brno un Prāgā

SS galvenās vadības pārvalde Ieroču SS vadības pārvalde Nod. Ia 4116/4 slepeni

Berlīnes Vilmersdorfā 1941. g. 14. X Ķeizara alejā 138

Slepeni!

Saturs: Papildu ziņojums par civilo izņēmuma stāvokli.

SS reihsfīreram

Par ieroču SS darbību Bohēmijas un Morāvijas protektorātā sakarā ar civilo izņēmuma stāvokli sniedzu šo papildu ziņojumu: Nošaušanā un pakāršanas uzraudzībā pēc kārtas tiek iesaistīti visi Bohēmijas un Morāvijas protektorātā dislocētie ieroču SS bataljoni.

561

36 — Tā rīkojās SS

Līdz šim notikušas: Prāgā:

99 nošaušanas 21 pakāršana

Brno:

54 nošaušanas 17 pakāršanas

Pavisam izpildīts 191 naves sods (tai skaitā 16 ebrejiem).

Sīks ziņojums par dažādiem pasākumiem un par augstāko komandieru, komandieru un ierindnieku izturēšanos tiks sniegts pēc civilā izņēmuma stāvokļa izbeigšanās.

pašr. par.

SS grupenfīrers un ieroču SS ģenerālleitnants

Izņēmuma stāvokļa izsludināšana Bohēmija un Moravija

Reihsprotektora 1942. gada 27. V rīkojums par civila izņēmuma stāvokļa, attiecināšanu uz visu Bohēmijas un Morāvijas protekto-rātu un par nāves soda noteikšanu visiem, kas kaut kāda veidā atbalstījuši, atentātu izdarītājus.

Sakarā ar atentātu pret SS reihsprotektora vietas izpildītāju obergrupenfireru Heidrihu tiek noteikts:

I pants:

Pamatojoties uz Bohēmijas un Morāvijas reihsprotektora 1941. gada 27. septembra rīkojuma (Reihsprot. VB1, 527. lpp.) par civila izņēmuma stāvokļa izsludināšanu 1. paragrāfu, visā Bohēmijas un Morāvijas protektorātā tiek izsludināts civilais izņēmuma stāvoklis, kas tūlīt stājas spēkā.

II pants:

Pamatojoties uz iepriekš minētā rīkojuma 2. §, pavēlu:

Katrs, kurš dos:pajumti vai palīdzēs atentāta dalībniekiem, vai arī, tos zinādams, neziņos, kas viņi ir un kur tie uzturas, tiks nošauts līdz ar savu ģimeni.

III pants:

Bohēmijas un Morāvijas reihsprotektora vietas izpildītājs К. H. Franks

Sis rīkojums stājās spēkā, tiklīdz tas izsludināts pa radio Prāgā 1942. gada 27. maijā.

Neaizsargātu vīriešu un sieviešu sodīšana ar nāvi Brno un Prāgā

Valsts slepenpolicija

Valsts policijas P г ā g a s nodaļa Prāgā 1942. gada 24, jūnija

Ārkārtējā tiesa

Saturs: Ārkārtējās tiesas Prāgā un Brno.

A. Ārkārtējā tiesa Prāgā laikā no 1942. gada 28. V līdz 1942. gada 24. VI

notiesājusi uz nāvi 448 cilvēkus

no tiem vīriešus 381 „

sievietes 67 „

Nāves sodi piespriesti:

pašr. par. Dr. Geške

Lidices iznīcināšana

Nevainīgu vīriešu, sieviešu un bērnu masu slepkavība

Valsts slepenpolicija Prāgā 1942. gada 24. jūnijā

Valsts policijas Prāgas nodala —L—

Atmaksas pasākumi pret Lidices ciemu

Pēc fīrera pavēles pret Lidices ciemu Bohēmijā veikti atmaksas pasākumi, jo čehu aģenti — izpletņu lēcēji, slēpdamies pec izlēkšanas no angļu lidmašīnām, patvērās šajā ciemā un viņus atbalstīja Anglijā organizētajā čehu leģionā ietilpstošo ša ciema iedzīvotāju radinieki un daudzi ciema iedzīvotāji.

Ciemu, kurā ir 95 mājas, pilnīgi nodedzināja, 199 vīriešu kārtās iedzīvotājus, kas vecāki par 15 gadiem, nošāva uz vietas,

184 sievietes ievietoja Rāvensbrikas koncentrācijas nometnē, 7 sievietes Terezīnas policijas cietumā, 4 sievietes grūtniecības stāvoklī — Prāgas slimnīcā, 88 bērni nosūtīti uz Lodzu, bet 7 bērni, kas jaunāki par gadu, ievietoti Prāgas bērnu namā. 3 bērni nosūtīti uz vecvalsts apgabaliem pārvācošanai. Viena smagi slima sieviete vēl atrodas Kladno slimnīcā.

pašr. par. Dr. Geške

Kladno Nr. 2331 1942. gada 1. VII plkst. 17.10—GO—

Drošības policijas un SD SS komandierim STAF .. . Bohēmijas o. v. 1. A.

Prāgā un Z. HD. SS Prāgas nodaļai Dr. Geškes nodaļai О. V. I. A. —

Saturs: Lidice

Pavēle 14. Veisenfelsas bataljonam — Lidici ar spridzināšanu nolīdzināt līdz zemei — izpildīta 1942. gada 1. VII plkst. 16. Minētajā ciemā vairs nav nevienas mājas. Karaspēka daļas no Lidices aiziet un pēc vienas dienas atpūtas Prāgā 1942. gada 4. VII tiks nosūtītas uz Veisenfelsu.

… turpinās vākšanas un attīrīšanas darbi. Vēl izdosies savākt samērā daudz dzelzs lūžņu. — Apkārtnes pilnīga norobežošana, ko izdarīja protektorāta žandarmērija, tiek izbeigta 1942. gada 1. VII plkst. 20. Drupas līdz turpmākam rīkojumam kontroles attiecīgais žandarmērijas postenis.

pašr. par. Vīsmanis, SS hauptšturmfīrers Kladno

NOZIEGUMI FRANCIJĀ «Francijā nāves sodu un postījumu bija ļoti daudz»

Francijā nāves sodu un postījumu, ko neprasīja nekāda militāra nepieciešamība, bija ļoti daudz, un tie visi cits ar citu cieši saistīti. Mēs iesniedzam dokumentu F-243, kas reģistrēts kā RF-412 dokumentu grāmatā no 178. līdz 193. lappusei. Tas ir garš saraksts, kurā nosauktas bez jebkādas militāras nepieciešamības izlaupītās un izpostītās apdzīvotās vietas. So sarakstu sastādījusi franču komisija kara noziegumu izmeklēšanai, Lasot šo dokumentu, Tribunāls neapšaubāmi gūs pietiekamu skaidrību par noziedzīgās darbības apjomu. Mēs minēsim tikai dažus piemērus.

Ņemsim dokumentu F-909, kas šeit figurē ar numuru RF-413, un aprakstīsim, kādos apstākļos tika nopostīts vesels Marseļas pilsētas kvartāls. Tas redzams no Tribunālam iesniegtā dokumentu krājuma 56., 57. un 58. lappusē ievietotajiem materiāliem. Evakuēto personu skaitu vērtē aptuveni uz 20 000 cilvēku. Evakuācijas pavēli izdeva 23. janvārī, un evakuāciju bez iepriekšējas izsludināšanas izdarīja naktī no 23. uz 24. janvāri. Nolasu:

«Evakuēto personu skaits bija apmēram 20 000. Dažus FrežuID! iedzīvotājus nosūtīja uz Kompjēnas koncentrācijas nometni…

Kvartāla nopostīšana sākās 1. februāri plkst. 9 no rīta, un to izdarīja vācu sapieru daļas. Nopostītā platība ir 14 hektāru liela; tajā ir apmēram 1200 ēku.»

Tagad pievēršos Verkorai101. Šis apvidus neapšaubāmi bija svarīgs franču Pretošanās kustības dalībnieku pulcēšanās centrs. Dokumentā F-611, RF-419 ziņots par zvērībām, kas pastrādātas pret šā apvidus mierīgajiem iedzīvotājiem kā represija par partizāņu uzturēšanos šajā apvidū. Sis dokuments atrodams jūsu dokumentu krājuma 69. un turpmākajās lappusēs.

3. rindkopa: Verkoras rajonā izdarīto policijas operāciju saraksts:

«1. Policijas operācija 1944. gada 15. jūnijā Sen-Donā apvidū (varasdarbi un laupīšana).

2. 30 ķīlnieku nonāvēšana 1944. gada 8. jūlijā Por-le-Valensā;

ķīlnieki bija izraudzīti no Lionas Fort-Monlukas cietuma politieslodzītajiem.

3. Policijas operācija pret Verkoras partizāņiem 1944. gadā no 21. jūlija līdz 5. augustam.

Varasdarbi un laupīšana Krē, Saijanas un Sendjē rajonā.

Daudzu Verkoras ciemu, it īpaši Lašapelas un Vasjē-an-Verko-ras bombardēšana no lidmašīnām. So apdzīvoto vietu iedzīvotāju masveida nonāvēšana, aplaupīšana …»

«Ap 100 jauniešu nonāvēšana pēc masveida tiesas prāvas Sen-Nazēr-an-Ruaijanā; 300 citu šā apvidus iedzīvotāju aizvešana uz Vāciju.

50 smagi ievainoto noslepkavošana La-Luiras grotā.»

1944. gada 15. jūnijā vācu karaspēka uzbrukums Sen-Donā:

«Partizāni atstājuši pilsētu jau pirms vairākām dienām. Satracinātie kareivji izvaroja 54 sievietes un meitenes 13 līdz 50 gadu

vecumā.»

Izvilkums no Ninibergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes protokola

Vācu fašistu zvērības Francijas cietumos

«Kleja kgu gestapo arestēja 1943. gada 14. decembrī un turēja ieslodzītu Pjer-Levē cietumā līdz 1944. gada 26. augustam.»

3. nodaļa:

«Sava ieslodzījuma laikā viņš, būdams karā ievainots, prasīja matraci. Viņam paziņoja, ka viņš to dabūšot, ja atzīšoties. Viņam nācās gulēt uz grīdas, ko klāja 2 cm bieza salmu kārta. 4 m garā, 2 m platā un 2,8 m augstā telpā atradās 7 cilvēki. 20 dienas viņus neizlaida no kameras. Ievainojuma dēļ viņam bija ļoti grūti izmantot tualeti. Vācieši atteicās kaut ko darīt, lai atvieglotu viņa ciešanas.»

4. b nodaļa:

«Kāds cits ieslodzītais, kas bija svēris 120 kg, mēneša laikā zaudēja 30 kg svara. Veselu mēnesi viņu turēja vieninieku kamerā, spīdzināja, un viņš nomira no gangrēnas, kas bija radusies no spīdzināšanās gūtajiem kāju ievainojumiem, pēc 10 dienu ilgas cīņas ar nāvi, pamests bez jebkādas palīdzības.»

5. nodaļa:

«Lietoja šādus spīdzināšanas paņēmienus. Upuri turēja saliektu, piesienot rokas pie labās kājas, pēc tam to nosvieda uz grīdas un 20 minūtes sita ar ādas pletni. Ja cilvēks zaudēja samaņu, viņam sejā iešļāca spaini ūdens. Šādā kārtā centās viņu piespiest runāt.

Franšto kgu 6 dienu laikā tā sita 4 dienas. Spīdzināmo nepiesēja. Kad viņš pakrita, viņu aiz matiem piecēla, un spīdzināšana turpinājās.»

' «Citos gadījumos upuri kailu ievietoja speciālā soda kamerā

un rokas piesēja pie dzelzs restēm virs galvas. Pēc tam cilvēku sita, kamēr viņš bija ar mieru runāt.

b) Spīdzināšana ar elektrisko strāvu nebija tik parasta, bet daži Kleja kga draugi bija pieredzējuši arī to: vienu elektrisko vadu pievienoja pie upura kāju pēdām, otru — pie dažādām citām ķermeņa daļām.»

6. nodaļa:

«Mocības bija jo briesmīgākas tādēļ, ka vairākumā gadījumu vācieši skaidri nezināja, kadas liecības jādabū, un spīdzināja uz labu laimi.»

Un noslēgumā piecas pēdējās rindas.

«Viens no spīdzināšanas paņēmieniem bija upura pakāršana aiz rokām, kas sasietas uz muguras, kamēr pilnīgi izmežģīja plecu locītavas. Pēc tam ar žilešu asmeņiem sagraizīja kāju pēdas un spieda upuri staigāt pa sāli.»

Ziemeļirancijas cietumi aprakstīti dokumentā F-560, ko esam iesnieguši ar numuru RF-305. Sis dokuments ņemts no kara noziegumu izmeklēšanai ieceltās amerikāņu komisijas materiāliem. 1. Ipp., nodalījumā Л, jūs atradīsiet profesora Poko galveno ziņojumu par vācu zvērībām Ziemeļfrancijā un Beļģijā. Sis ziņojums skar galvenokārt vācu policijas darbību Francijā: Arasā, Betinā, Līllē, Valansjenā, Malolebenā, Lamadlēnā, Kensī un Losā; Beļģijā: Senžilē, Fordeī un Knndebeverlo. Sim ziņojumam pievienotas 73 liecinieku — bijušo upuru liecības. Izpētījot šo liecinieku ziņojumus, redzams, ka necilvēcīgās metodes, ko pratināšanas laikā lietoja šeit minētajās apdzīvotajās vietās, un barbariskā izturēšanās visur bija vienāda.

Izvilkums no Nirnbprļļas Starptautiskā Ķara Tribunāla sēdes protokola

Mierīgo franču pilsoņu necilvēcīga aizdzīšana uz Vāciju

Tribunālam, pirmkārt, jāzina, ka tikai no Francijas vien, ieskaitot trīs departamentus: Augšreinu, Lejasreinu un Mozeii, 1944. gadā no 1. janvāra līdz 25. augustam aizvesti 326 transporti ar cilvēkiem, t. i., vidēji 10 transporti nedēļā. Katrā tāda transportā bija 1000 līdz 2000 cilvēku. Balstoties uz mūsu liecinieku izteicieniem, mēs tagad zinām, ka katrā vagonā atkarībā no apstākļiem atradās 60 līdz 120 cilvēku. Jādomā, ka no Francijas, neskaitot trīs minētos departamentus, bija nosūtīti 1940. gadā 3 transporti, 1941. gadā — 19 transporti, 1942. gadā — 104 transporti un 1943. gadā — 257 transporti. Sie skaitļi minēti Jums šorīt nodotajā dokumentā F-274, RF-301, 14. ipp.

Sos transportus gandrīz vienmēr nosūtīja no Kompjēnas, kur nometnē bija pāri par 50 000 ieslodzīto un no kurienes 1943. gadā tika nosūtīti 78, bet 1944. gadā — 95 transporti.

So transportu nosūtīšanai vajadzēja terorizēt iedzīvotājus. Pamatojoties uz jau nolasītajiem dokumentiem, Tribunālam zināms, ka, būdamas neziņā par ieslodzīto likteni, viņu ģimenes pārdzīvoja vēl lielākas bailes. Līdz ar to šādā veidā varēja atlasīt un sakomplektēt darbaspēku, lai aizstātu vācu strādniekus, jo pēc tam, kad bija sācies karš ar Krieviju, strādnieku trūka aizvien vairāk. Transportu aizvešanas apstākļi bija savdabīgas darbaspēka atlases sagatavojums. Vienlaicīgi tie bija Vācijas politikas jaunā aspekta pirmā stadija, proti: pilnīgi iznīcināt visas tās etniskās un intelektuālās grupas, kuru politiskā darbība nacistu vadītājiem likās bīstama.

Šiem ieslodzītajiem, ko neatkarīgi no gadalaika sabāza pa 80—120 cilvēkiem vienā vagonā, nebija iespējams ne sēdēt, ne notupties, un visa brauciena laikā viņiem nedeva ne ēst, ne padzerties. Par šo jautājumu mums ir pirmkārt Dr. Steinberga liecība, ko pierakstījis kara noziegumu izmeklēšanas komisijas līdzstrādnieks apakšpulkvedis Badēns Parīzē. Tas ir dokuments F-392, ko Tribunālam esam iesnieguši ar numuru RF-330. Es gribētu tagad nolasīt tikai dažas vietas no otrās lappuses:

«Mūs sadzina lopu vagonos, katrā vagonā pa 70 cilvēku, šausmīgos antisanitāros apstākļos. Brauciens ilga divas dienas. 1942 gada 24. jūnijā nonācām Osvencimā. Braucienam sākoties, mēs vispār nesaņēmām pārtiku un divu dienu ilgajā ceļā iztikām ar tiem produktiem, ko bijām paņēmuši līdzi no Dransī.»

Vācu Sarkanā Krusta darbinieki dažkārt atteicas izsūtītajiem dot pat ūdeni. Ministrija kara gūstekņu un deportēto personu jautājumos saņēmusi liecību, kas fiksēta dokumentā F-274, RF-301,

18. lpp. Sājā liecībā stāstīts par kādu ebreju sieviešu transportu, kas 1942. gada 19. jūnijā izgājis no Bobinji stacijas:

«Sievietes atradās ceļā trīs dienas un trīs naktis un mira no slāpēm; Brcslavā viņas lūdza Sarkanā Krusta medicīniskajai māsai mazliet ūdens, taču veltīgi.»

Citā gadījumā leitnants Zanests un Dr. Bloks liecinājuši par notikumiem, kas līdzīgi dokumentā F-321, RF-331 aprakstītajam. Tas ir dokuments, kas saucas «Koncentrācijas nometnes» un kas jums iesniegts trijās valodās — franču, krievu un vācu. Diemžēl, mums vairs nav šā dokumenta angļu tulkojuma.

21. lappusē augšā sacīts:

«Bremenes stacijā vācu Sarkanā Krusta personāls atteicās dot mums ūdeni, paskaidrojot, ka ūdens it kā neesot.»

Noslēgumā atliek teikt vēl dažus vārdus par vācu Sarkanā Krusta personāla izturēšanos:

Dokumentā F-321, RF-331 162. lpp. minēti pierādījumi, ka ar Sarkanā Krusta zīmi apzīmēta sanitārā mašīna piegādājusi tērauda balonus ar gāzi Osvencimas gāzes kamerām.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Ķara Tribunāla sēdes protokola

«Ebreju jautājuma galīgais atrisinājums Francijā»

.

.

Valsts galvenā drošības

Parīzē 1942. 1. VII

pārvalde

IV В 4

Saturs: Dienesta sarunas Parīzē ar SS hauptšturmfīreru Dannekeru sakarā ar gaidāmo evakuāciju no Francijas

1) Piezīme:

Pēc atsevišķu neizlemtu jautājumu apspriešanas izskatījām visu problēmu. Sājā sakarā par pasākumiem, kas veicami, lai Francijā ebreju jautājumu atrisinātu galīgi, esam nonākuši pie šāda viedokļa:

a) Okupētajā daļā sakarā ar veicamajiem pasākumiem viss ir skaidrs un šķēršļu nav;

b) politiskajā ziņā, raugoties uz šā pasākuma praktisko veikšanu neokupē-tajā daļā, sagatavošanas darbi vēl nav pilnigi pabeigti, jo Francijas valdība arvien lielākā mērā rada šķēršļus.

Ievērojot SS reihsfirera pavēli (referātu, ко IV nodaļas priekšnieks

1942. gada 23. VI nosūtījis IV В 4 sektoram), saskaņā ar kuru visi Francijā dzīvojošie ebreji jāizved, cik vien iespējams, drīz, lai darbu varētu turpināt paātrinātā tempā, rodas neizbēgama nepieciešamība izdarīt attiecīgu spiedienu uz Francijas valdību. Skaidrs, ka praktiskos rezultātus nevarēs sasniegt tūlīt, taču šajā laikā uzdevuma veicēju rīcībā tiks nodoti okupētās daļas transporti, ta ka SS reilisfīrera pavēli tagad iespējams izpildīt pilnīgi, lai gan neokupētajā daļā ir grūtības.

Šādā garā sarunas notika ari ar drošības policijas un SD priekšnieku Parīzē — SS štandartenfīreru Dr. Knohenu.

Ar SS hauptšturmfīreru Dannekeru tika panākta skaidra un saistoša no-runa, ka galapunktos nogādātie ebreji līdz ar ierašanos Vācijas valsts teritorijā jāuzskata par bezpavalstniekiem, bez tam viņu īpašumtiesiskās attiecības tiks nokārtotās visos aspektos. Vietējām SS nodaļām, darbojoties pietiekoši enerģiski, šeit jānodrošina nepieciešamie likumiskie pamatojumi, jo gadījumā, ja ar šo uzdevumu netiksim galā, varam sagaidīt ārpolitikā vislielākās nepatikšanas, no kurām, izpildot SS reihsfirera pavēli, katrā ziņā jāizvairās.

Noslēgumā tika konstatēts, ka līdz šim paredzētie tempi_ (ik nedēļas 3 transporti ar 1000 ebrejiem katrā) visdrīzākajā laikā stipri jāpaātrina, lai iespējami ātrāk Franciju pilnīgi iztīrītu no ebrejiem. Berlīne jau devusi norādījumu attiecībā uz nepieciešamajiem transporta tehniskās sagatavošanas pasākumiem.

SS Parīzes nodaļai jārūpējas par savā laikā noteikto tempu ieturēšanu, lai ebreju jautājuma galīgā atrisināšana varētu noritēt bez kavēkļiem.

pašr. par. Eihmanis, SS oberšturīnbanfīrers

Rietumos par vācu «izsūtīšanas operācijas» upuriem kļuva Elzasas iedzīvotāji. 1940. gadā no jūlija līdz decembrim no dzimtajām vietām izveda 105 000 elzasiešu vai arī viņiem neļāva tur atgriezties. Kādā pārtvertā vācu 1942. gada 7. augusta ziņojumā par Elzasu teikts:

«Vispirms uzmanība tiks pievērsta rasu problēmai; šis jautājums jāizlemj tā, ka rases ziņā vērtīgās personas tiktu izvestas uz vecvalsti, bet rasistiski mazvērtīgie ļaudis — izsūtīti uz Franciju.»

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Ķara Tribunāla Apsūdzības raksta

«120 līķu, kas karājās… pie Delagara avēnijas namu balkoniem un laternām, radīja šausminošu skatu»

Karaspēks, kas no jauna ieņēma Tuli, nolēma veikt atmaksas pasākumus. Franču iekšējie bruņotie spēki, kas bija ieguvuši varu pilsētā, atkal atkāpās. Vāciešiem nevienu neizdevās sagūstīt, un atriebību viņi vērsa pret civiliedzīvotājiem. Tos arestēja bez izšķirības.

Pakārtie patrioti

Upurus ņēma bez izmeklēšanas, pat bez nopratināšanas. Ķēra strādniekus,’studentus, skolotājus, amatniekus, pat cilvēkus, kas simpatizēja milicijai, un nākamos ieroču SS brīvprātīgos. 120 līķu, kas 500 metru garā posmā karājās pie Delagara avēnijas namu balkoniem un laternām, radīja šausminošu skatu, kas, protams, ilgi paliks nelaimīgo Tules iedzīvotāju atmiņā.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes protokola

Ebreju bērnu nama likvidēšana Francijā

Drošības policijas un SD komandieris militārā pavēlnieka rīcības rajonā Francijā Telegrāfa noda]a

Pieņemta

1944. gada 6 aprīli Nr. 30420

Iesniegta

1944. gada 7. aprīlī Nr. 33405 IV—В

7. А. 1944. g./4480/44

Lioiiā, Nr. 5269 1944. g. 6. IV plkst. 20.10 — FI

Drošības vienību komandierim — Reina nod. 48 — Parīzē

Saturs: Ebreju bērnu nams Izjeenā Iepriekšējā sarakste: Nav

Šodien no rīta tika likvidēts ebreju bērnu nams «Colonie enfant» Izjeenā. Aizturēts pavisam 41 bērns 3 līdz 13 gadu vecuma. Bez tam izdevās aizturēt visu ebreju personālu, kurā_ ietilpst 10 cilvēku, no tiem 5 sievietes. Skaidru naudu vai dārglietas neizdevās konfiscēt.

Nosūtīšana uz Dransī notiks 1944. gada 7. IV.

Drošības policijas un SD priekšnieks Lionā, Rems 4—В 61/43

Uzdevumā

pasr. par. SS oberšturmiīrers Barbī

Krupa firma izlaupīja ebreju īpašumus Francijā

Pēc tam Krupa firma izvēlējās Parīzes centrā Osmaņa bulvārī Nr. 141 vērtīgu gruntsgabalu, kam vajadzēja kļūt par tās galveno rezidenci Francijā. Arī to nokārtoja, izmantojot ebrejiem naidīgo nacistu režīma politiku, kas skāra visu kontinentu. Gruntsgabala īpašnieks bija ebreju firma «Soeietē Bacri Frēres», ko konfiscēja ebreju lietu komisārs. Krupa firmas pārstāvis Parīzē Valters Steins, Krupa Esenes firmas lielu pārvaldnieks, nomāja šo gruntsgabalu ar tiesībām sešu mēnešu laikā pēc nomas līguma parakstīšanas, t. i., sākot ar 1943. gada 1. janvāri, to nopirkt par 2 500 000 franku — nevis no gruntsgabala likumīgajiem īpašniekiem, bet no firmas «Sociētē Bacri Frēres» pagaidu pārvaldnieka, kas iecelts pēc ebreju lietu komisāra rīkojuma. Sis piemērs, kā Krupa firma izmantoja nacistu ebrejiem naidīgo politiku, ir sevišķi nepievilcīgs, jo nekas nebūtu varējis kavēt Krupa firmu godīgi rentēt vai nopirkt Parīzē gruntsgabalu no kāda īpašnieka, kas nebūtu ebrejs. Ziņojumi rāda, ka 1942. gada 16. septembrī apsūdzētie Krups un Lēzers piekrituši aizdevumam 1 250000 marku apmērā, lai dibinātu Krupa akciju sabiedrību Parīzē, pierakstot šo aizdevumu ka parādu šai jaunajai firmai.

Izvilkums no Aljrila Krupa jon Boleiic un llalbaha prāvas

Oraduras iznīcināšana

Nevainīgu vīriešu, sieviešu un bērnu masu slepkavība

«Dienas ziņojums par 1940. gada 10./II. VI» Oradūrā

4. SS tanku grenadieru pulks Pulka komandpunkts

«Fīrers» 1944. g. 11. VI

Operatīvā daļa

Dienas ziņojums par 1944. g. 10./11.VI

SS 4. tanku grenadieru pulks «Fīrers» 1944. gada 10. un 11. VI turpināja tīrīšanas akcijas «U» rajona.

SS pulka «Fīrers» 1. bataljons 1944. gada 10. VI plkst. 13.30 nonāca pie Oradūras un aplenca šo ciemu. Pēc ciema pārmeklēšanas to nodedzināja. Gandrīz katrā mājā bija paslēpta munīcija.

1944. g. 11. VI plkst. 14.50 divas rotas devās no Njelas uz Sato. Teroristi šo ciemu bija atstājuši jau naktī no 10. uz 11. VI. Rezultāti: ienaidniekam nonāvēti 548, mums 1 ievainotais. Noraksts pareizs

Kapteinis (paraksts nesalasāms)

Oradur-sir-Glāna

Mēs nonākam pie vācu briesmu darbu kulminācijas punkta. Runa ir par Oradūr-sir-Glānas nopostīšanu 1944. gada jūnijā. Es ceru, ka Tribunāls pieņems mūsu iesniegto dokumentu F-236, RF-438. Tas ir oficiāls Francijas valdības dokuments, kurā sīki aprakstīti šie notikumi. īsi izklāstīšu jums iesniegumu, ko toreizēja de facto valdība nosūtīja ģenerālim un virspavēlniekam [42] rietumos:

«Sestdien, 10. jūnijā, kāda SS apakšvienība, kas laikam piederēja pie šajā apvidū dislocētās divīzijas «Das Reich», ielauzās iepriekš pilnīgi aplenktajā ciemā un pavēlēja iedzīvotājiem sapulcēties tirgus laukumā. Viņiem paziņoja, ka saskaņa ar kādu denunciāciju šinī ciemā esot noslēptas sprāgst-vic las un ka mājas tikšot izdarīta kratīšana, kā arī dokumentu pārbaude.

Vīriešiem pavēlēja sadalīties četrās vai piecās grupās, ko pēc tam katru iesprostoja savā šķūnī. Sievietes un bērnus aizveda uz baznīcu un tur ieslēdza. Tas notika apmēram pulksten divos pēc pusdienas. Drīz pēc tam atskanēja ložmetēju zalves un viss ciems, ka arī tuvumā esošās zemnieku mājas tika aizdedzinātas. Mājas aizdedzināja citu pec citas. Tā kā ciems aizņēma diezgan lielu platību, šī operācija noteikti ilga vairākas stundas.

Šinī laikā baznīcā ieslēgtās sievietes un bērni, dzirdot ugunsgrēka trokšņus un ložmetēju zalves, pārdzīvoja ārkārtīgas bailes. plkst. 17 baznīcā sabruka iekšā vācu kareivji un novietoja uz altāra smacējošās gāzes aparātu, kas saslavēja no tādas kā kastes, no kuras rēgojās ārā aizdedzinātas degauklas. Drīz vien gaiss kļuva elpošanai nederīgs; taču kādam izdevās atraut sakristejas durvis, tādēļ daļēji jau nosmakušās sievietes un bērni spēja atkal atgūties. Tad vācu kareivji saka šaut pa baznīcas logiem iekšā, viņi ielauzās baznīcā, lai ar automātu šāvieniem nonāvētu pēdējos vēl dzīvus palikušos, un izbārstīja uz grīdas viegli uzliesmojošu vielu.

Vienai vienīgai sievietei izdevās izglābties. Viņa bija uzkāpusi pie kāda baznīcas loga, lai bēgtu, bet kāda māte, kas šai sievietei gribēja uzticēt savu bērnu, ar saviem kliedzieniem pievērsa viņai sargkareivja uzmanību. Tas atklāja uguni un viņu smagi ievainoja. Viņai izdevās izglābt dzīvību tikai tā, ka viņa izlikās mirusi un vēlāk ārstējās kādā Limožas slimnīca.

aр plkst. 18 vācu kareivji apturēja tuvuma garām braucošo vietējās satiksmes vilcienu un pasažieriem, kas brauca uz Oradūru, pavēlēja izkāpt. Viņi ar automātiem tos apšāva un līķus sameta ugunī.

Pret vakaru un nākošās svētdienas rīta apkārtējo ciematu iedzīvotāji, uztraukušies par ugunsgrēku un par saviem bērniem, kas bija aizgājuši uz skolu Oradūrā un nebija atgriezušies, mēģināja tuvoties ciematam, bet vācu sardze, kas apsargāja visas pieejas ciemam, viņus vai nu ar automātiem nošāva, vai arī ar varu aizdzina atpakaļ. Tomēr svētdienas pēcpusdienā dažiem cilvēkiem izdevās iekļūt drupās un pārliecināties, ka baznīca pārpildīta ar sakropļotiem un pārog-|otiem sieviešu un bērnu līķiem.

Kāds absolūti ticams liecinieks redzējis pie baznīcas ieejas kādas mātes līķi ar bērnu rokās, bet altāra priekšā uz ceļiem sakņupuša bērniņa līķi un pie grēksūdzes krēsla divu bērnu līķus, kas vēl bija apkampuši viens otru.

Nakiī no svētdienas uz pirmdienu vācu karaspēka daļas atgriezās un centās noslēpt pēdas, sekli aprokot sievietes un bērnus baznīcas pagalmā pie kora nišas. Svētdien, 11. jūnijā, Limožā sāka izplatīties vēsts par notikušo traģēdiju.

Sakaru štāba priekšnieks vakarā atteicās izdot caurlaides, kuras vietējais prefekts lūdza sev un savam vietniekam, lai varētu apbraukāt šo rajonu. Tikai Rošešuāras apakšprefekts varēja doties uz Oradūru un nākošajā dienā savam šefam ziņot, ka no ciema, kurā bija 85 mājas, palikušas tikai drupas un ka lielākā daļa iedzīvotāju, to skaitā sievietes un bērni, gājuši bojā.

Otrdien, 13. jūnijā, vietējais prefekts beidzot saņēma braukšanas atļauju un prefekta vietnieka un Limožas bīskapa pavadībā devās uz notikuma vietu.

Pussagrautajā baznīcā vēl atradās pārogļotu bērnu līķu daļas. Cilvēku mirstīgās atliekas bija sajauktas ar sadegušo koka paneļu pelniem. Grīda bija nobārstīta ar patronu čaulītēm, kuru fabrikas marka bija STKAM, bet uz sienām cilvēka augstumā bija redzamas neskaitāmas ložu pēdas.

Bazircas ārpuse pie kora nišas bija uzbērta svaiga zeme, un tur bija sakrauti pussadeguši bērnu apģērbi. Vietās, kur agrāk bija atradušies šķūņi, tagad gulēja pilnīgi pārogļojušies, cits uz cita samesti līķi, kas, daļēji nosegti ar dažādiem materiāliem, rēgojās kā drausmīgas ģindeņu kaudzes.

Kaut gan upuru skaitu precīzi noteikt nav iespējams, pēc aptuveniem vērtējumiem var uzskatīt, ka nogalināti Š00—1000 cilvēku, starp tiem daudz no bombardēšanas apdraudētiem rajoniem evakuētu bērnu. No personām, kas 10. jūnija pēcpusdienas sākumā atradās ciematā, dzīvi, šķiet, palikuši ne vairāk ka 10 cilvēki. Tādi ir fakti.

«Man ir gods,» tā ģenerālis Bridu nobeidz vēstījumu savam ienaidniekam, «ģenerāļa kungs, lūgt Jūs informēt par to vācu virspavēlnieku Francijā. Es izsaku neatlaidīgu vēlēšanas, lai, ievērojot šā notikuma politisko nozīmi, par to informētu Vācijas valsts valdību, ņemot vērā iespaidu, kādu šis notikums atstāj uz Francijas iedzīvotāju noskaņojumu.»

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskās Kara Tribunāla sēdes protokola

«Krupa firma uzskatīja okupēto Franciju par rezervātu papildu iekārtas iegūšanai»

Krupa firma ne vien pārņēma dažus franču rūpniecības uzņēmumus, bet la arī uzskatīja okupēto Franciju par rezervātu papildu iekārtas iegūšanai, ko vai nu nodeva Krupa pārvaldītajiem franču uzņēmumiem, vai arī nosūtīja tieši Krupa uzņēmumiem Vācijā. Krups šīs mašīnas no vietējas franču rūpniecības saņēma daļēji savu paša pūļu un daļēji dažādu valdības iestāžu pūļu rezultātā. Dažas franču mašīnas tika saņemtas no trofeju noliktavām, dažas tieši rekvizēja franču firmām, un īpašniekiem samaksu piedāvāja tikai pēc konfiskācijas. Dažas mašīnas Krupa firma nopirka ar savu Parīzes priekšstāvju starpniecību, bet dažas viņai izdevās dabūt tikai pēc tam, kad vācu iestādes ar savu iejaukšanos pietiekami specigi bija atbalstījušas sarunas, ko veda firmas ierēdņi.

Izvilkums no Atļrida Ķrupa ļon Bolena un Halbaha prāvas

NOZIEGUMI HOLANDĒ UN BEĻĢIJĀ «Iedzīvotāju teroristiskas iznīcināšanas piemeri Holande un Beļģijā»

D i b о s t s: Te bus daži iedzīvotāju teroristiskas iznīcināšanas piemēri Holandē, Beļģijā un citās okupētajās Rietumu zemes.

Holandē asinspirts Putcnā 1944. gada 30. septembrī ir tikai viens piemērs no tūkstošiem. Tā aprakstīta dokumenta Г-719, ko mes iesniedzam ar numuru RF-409 un kas ievietots Tribunālā dokumentu krājumā 46. lappusē. 1944. gada 30. septembrī holandiešu Pretošanās kustības dalībnieki izdarīja uzbrukumu vācu automašīnai. No tā vācieši secināja, ka Puteņa noder partizāniem par slēptuvi, un nosūtīja turp soda nodaļu. Viņi izdarīja kratīšanu mājas un iedzīvotājus sadzina baznīcā.

Holandiešu Pretošanās kustības dalībnieki bija sagūstījuši ievainotu vācu virsnieku. Vācieši paziņoja, ka gadījumā, ja šo virsnieku 24 stundu laika atkal atbrīvos, viņi nesāks nekādas represijas. Holandiešu Pretošanās kustības karavīru notvertais virsnieks saņēma medicīnisku palīdzību un pēc tam lika atbrīvots. Taču, par spīli dotajam solījumam, pret Putenas pilsētu, no kuras iedzīvotājiem neviens nebija vainīgs, versa represijas.

Holandes valdības ziņojuma 2. rindkopā, ko es tagad nolasīšu, teikts:

«Baznīcā sadzītajiem iedzīvotājiem paskaidroja, ka vīriešus izsūtīšot, bet sievietēm esot jāpamet pilsēta, ko nopostīšot. Tika nodedzinātas 105 mājas. Pilsētas centrā bija aptuveni 2000 māju. Astoņus cilvēkus, kas mēģināja glābties, to skaitā vienu sievieti, nošāva . ..

Vīriešus aizveda uz Amersfortas koncentrācijas nometni, starp viņiem bija daudz cilvēku, kas bija gadījušies tur nejauši — ieradušies aplenktajā pilsētā un vairs nebija varējuši no turienes aiziet. Amersfortā ap 50 cilvēku atlaida, 12 izlēca no vilciena braukšanas laikā; atlikušos 622 vīriešus nosūtīja uz Osvencimu. Lielākā daļa no tiem tur nomira jau pirmajos divos mēnešos. No tada veida aizvestajiem 622 vīriešiem pēc nometnes atbrīvošanas atgriezās tikai 32 Putenas iedzīvotāji un 10 iedzīvotāju no apkārtējiem ciemiem.»

Kas attiecas uz Beļģiju, tad mēs nolasīsim tikai ziņas par dažiem gadījumiem no dokumenta F-685, kas jau iesniegts Tribunālam ar numuru RF-394, dokumentu krājuma 48. Ipp. Runa ir par kāda jauna cilvēka nogalināšanu. Tas bija noslēpies kāda paslēptuvē, un vācieši viņu nogalināja, meklēdami beļģu slepenās armijas dalībniekus.

Hervē vācieši šāva uz smago automašīnu, kurā atradas jaunieši, un tos nogalināja. Vairākas civilpersonas tajā pašā dienā nospieda tanks.

Aneā bez tiesas izmeklēšanas sodīja ar nāvi slepenas armijas dalībniekus. Es citēju:

«Та ka Aneā uz vāciešiem bija vairākas reizes šauts, vācieši pārgāja pāri Māsai, nodedzināja 58 mājas un nošāva trīspadsmit cilvēku. 4. datumā vācieši pārgāja Māsu pie apdzīvotas vietas Anvuā un nodedzināja 50 mājas.

Arendonkā 5. datumā nogalināja 80 cilvēkus un nodedzināja piecas mājas.

Sentiberā 6. datumā nogalināja 3 vīriešus un nodedzināja četras mājas.

6. datumā sistemātiski iznicināja О d i ciemu: sagrāva 40 tnajas, nogalināja sešpadsmit cilvēkus.

M а г к u r ā 8. datumā nošāva desmit cilvēkus un nodedzināja 35 majas.

Neroeterenā 9. datumā nošāva deviņus cilvēkus, Osthamā

10. datumā — piecus cilvēkus un 11. datumā Balennetā —

desmit cilvēku.»

Tālāk aprakstītas vācu represijas frontes līnijas īslaicīgās stabilizācijas laikā:

«Tā kā vācieši angļu avangarda priekšā bija atkāpušies, lad Hehtelas iedzīvotāji izkāra karogus. Tomēr vācu pastiprinājumi atspieda angļu avangardu atpakaļ un sāka represijas: 3t cilvēku nošāva, 80 mājas nodedzināja un visu izlaupīja.

Līdzīgos apstākļos Helhterenā nodedzināja 34 mājas un nogalināja desmit cilvēku.»

Izvilkums up Nirtibergas Starptautiska Ķara Tribunālā sedes protokola

Kī'upa firma izlaupīja un izputināja Holandi

1944. gada rudenī Rūras apgabals gaisa uzbrukumu rezultātā bija cietis smagus zaudējumus. Tādēļ pēc Spēra ministrijas rīkojuma izstrādāja projektu par palīdzību Rūras apgabalam, lai atjaunotu tā rūpniecību. Saskaņā ar šo plānu visā Vācijā vajadzēja vervēt amatniekus un kvalificētus strādniekus atjaunošanas dar-

biem Rūras apgabalā. Atjaunošanai nepieciešamos materiālus savāca Vācijā un sūtīja uz Rūras apgabalu.

1944. gada oktobri uzlidojumos smagi cieta tēraudkausēšanas rūpnīca Esenē. Ministrs Spers ieradās Esenē aplūkot sapostīto rūpnīcu. Atrazdamies Esenē, viņš sasauca apspriedi, kurā piedalījās dažādi inženiertehniskā, personāla pārstāvji, valdes locekļi un citi Krupa firmas ierēdņi. Šajā apspriedē Spers ierosināja, lai vācu firmas Rūras apgabala rūpnīcu atjaunošanai nepieciešamās mašīnas un izejvielas konfiscētu Holandē. Sis ierosinājums, bez šaubām, pamudināja uz Holandes rūpniecības uzņēmumu nesaudzīgu un sistemātisku izlaupīšanu, kas turpinājās līdz pat pilnīgai Holandes atbrīvošanai.

Pamatojoties uz Spēra ierosinājumu tiešais apsūdzētā Udre-mona padotais — Rozenbaums uzdeva diviem Krupa firmas tehniskas nodaļas kalpotājiem, kurus sauca Kohs un Ilenigs, braukt uz Holandi un sameklēt darbgaldus un materiālus Krupa rūpnīcām Vācijā. Vairākas mašīnbūves rūpnīcas un firmas tehniskā nodaļa bija pakļauta apsūdzētajam Udremonam. Kohs un Henigs pirms aizbraukšanas saņēma tādu darbgaldu un materiālu sarakstu. Hāgā Koha un Heniga kungiem pievienojās jau minētais Rozenbaums, kā arī apsūdzētā Jansena galvenais līdzstrādnieks Johanness Srēders. Viņi visi kopā ieradās Vācijas valdības pārstāvniecībā un tur saņēma Vacijas pārstāvniecību adreses Roter-damā, Amsterdamā un Utrelitā. Roterdamā Vacijas bruņošanās un kara rūpniecības ministrijas vietēja pārstāvniecībā viņi saņēma sarakstu ar Roterdamas kuģu būvētavām un ražošanas uzņēmumiem, kuros varēja apskatīt darbgaldus un materiālus nosūtīšanai uz Vāciju. Kohs un Henigs apmeklēja Lipsā rūpnīcu, par ko mēs vel runāsim, un saskaņā ar savu sarakstu izraudzījās tur darbgaldus. No Esenes ataicināja desmit strādniekus šo darbgaldu demontēšanai un nosūtīšanai uz Eseni. Viņi apmeklēja arī rūpnīcu «De Vries Robbe &amp; Со», rūpnīcu «N. V. Niederlāndsche Seintostellen» Hilversumā, kādu Filipsa firmas filiāli Eindhovenā, Rademakera firmas rūpnīcu, Berkela svaru fabriku un dažādas kngu būvētavas, kurās darbi bija pārtraukti; katrā no šiem uzņēmumiem viņi meklēja izejvielas un iekārtu. Tā, piemēram, kādā kuģu būvētavā, kur darbi bija pārtraukti, viņi pat neaizmirsa ierosināt konfiscēt kuģu tualetes, jo viņiem šķita, ka tās varētu izmantot barakām Esenē. Viņi izraudzījās ari profilēto tēraudu un čuguna lējumus . ..

(1) Rademakera firma izstrādāja ļoti specializētu produkciju… izgatavoja zobratus. Pirms kara starp šo Firmu un Krupa firmu pastāvēja zināma konkurence Holandes tirgos, tādēļ Krupa firma zināja Rademakeram piederošās rūpnīcu iekārtas un darbgaldu tipu.

1944, gada 16. martā Valsts bruņojuma un kara rūpniecības ministrijas komisārs Holandē rakstiski paziņoja Rademakeram, ka Krupa firmai Esenc uzdots kontrolēt Rademakera firmu un ka Krupam ir tiesības sūtīt savas firmas komisāru, kas stingri kontrolētu pasūtījumus un piegādes, un Rademakera pienākums ir sniegt viņam sīku informāciju par vācu pasūtījumiem un to izpildes gaitu.

1944. gada septembrī Rademakera firmā ieradās kāds Gerozas kungs, Valsts kara rūpniecības ministrijas Roterdamas pārstāvniecības vadītājs, ar paša parakstītu konfiskācijas pavēli, kurā bija minēti konfiscējamie darbgaldi. Viņš apstaigāja rūpnīcu un izraudzījās konfiscēšanai piecus vismodernākos specializētos slīpēšanas darbgaldus. Nākošajā diena viņš atkal ieradās kopā ar divpadsmit Krupa Esenes firmas vācu strādniekiem, kas sāka demontēt šos un arī citus darbgaldus, ko pa to laiku arī bija nolemts nosūtīt uz Vāciju. Atbildību par savu pavāju pareizu izpildīšanu Geroza uzlika rūpnīcas vadībai un nepaklausības gadījumā draudēja. Sākumā atņēma tikai labākos un jaunākos darbgaldus, bet dažas nedēļas vēlāk sāka ņemt visu, ko vien varēja aizvest, ieskaitot izejvielas un darba rīkus. Pavisam Krupa firmai Esenē nosūtīja divdesmit vienu ar darbgaldiem un materiāliem piekrautu preču vagonu.

Tūlīt pēc kara Rademakera firma sāka meklēt astoņdesmit četrus konfiscētos darbgaldus un visus tos, izņemot trīs vai četrus darbgaldus, atrada kādā bumbu sagrautā Krupa firmas ražošanas telpa Esenē. Piecdesmit procenti darbgaldu bija bojāti tik stipri, ka tos nebija iespējams izremontēt.

Izvilkums no Alfrida Krupa ļoti Dolena un Halbaha prāvas

NOZIEGUMI NORVĒĢIJĀ Gestapoviešu necilvēciskā ieslodzīto spīdzināšana Norvēģijas cietumos

. . . Viņi saka izgriezt un lauzt man rokas un kājas. Manu labo roku izmežģīja. Es sajutu nežēlīgas sāpes un atkal zaudēju samaņu. Pēc tam notika tas pats, kas pirmo reizi. Mani aplēja ar ūdeni, un es atkal atjēdzos.

Tagad visi vācieši pilnīgi zaudēja prātu. Viņi auroja kā zvēri un no jauna apbēra mani jautājumiem, bet es biju tik bezspēcīgs, ka nevarēju atbildēt.

Tad viņi uzlika uz manas kreisās kājas kādu īpašu paštaisītu — kā man likās, paštaisītu koka — ierīci ar skrūvspīlēm un sāka to skrūvēt tā, ka man visa miesa atdalījās no kauliem. Sajutu briesmīgas sāpes un atkal zaudēju samaņu. Bet es atkal atjēdzos, un uz manas kreisās kājas, lūk, šeit, vēl palikušas lielas retas no skrūvspīlēm, kaut gan no tā laika jau pagājuši četri gadi.

Takā arī tas nedeva nekādus rezultātus, viņi uzlika man kaut ko uz kakla — man vēl šeit ir retas (liecinieks parada rētas) — un norāva miesu arī šajā vieta. Bet tad es saļimu un pēkšņi jutu, ka man ķermeņa labā puse ir it kā paralizēta. Kā noskaidrojās vēlāk, man bija noticis asins izplūdums smadzenes. Man viss divkāršojās. Man divkāršojās katrs gestapo aģents un viss griezās . . .

Cietums Oslo, Mellergatā 19, kur es pavadīju apmēram divdesmit piecus menešus, bija šausmu nams. Katru nakti, gandrīz katru nakti es dzirdēju cilvēku kliedzienus un viņu vaidus.

Reiz, cik atminos, tas bija 1943. gaiļa decembri, viņi ienāca manā kamerā un paziņoja, lai es apģērbjoties. Bija nakts vidus. Es uzvilku savas noskrandušās drēbes, kas man vēl bija. Kopš spīdzināšanas laika es jau praktiski biju atžirdzis. Tiesa gan, viena puse man bija paralizēta, un es nevarēju tik labi paiet, tomēr iet biju spējīgs. Es gāju pa gaiteni līdz galam, kur viņi mani, ka parasti, nostādīja pie sienas, un es gaidīju, ka viņi mani izvedīs ārā un nošaus. Bet mani nenošāva. Kopā ar citu norvēģu grupu mani aizsūtīja uz Vāciju. Vēlāk uzzināju, ka daži no ma-

niem draugiem (ar draugiem es domāju vispār visus norvēģus),— ka mēs esam bijuši tā sauktās «Tumsas un miglas» pavēlēs upuri. Mūs nogādāja nometnē, kas saucās Nacveilera, lil-zasā. Jāsaka, ka tā bija drausmīga nometne.

Mums vajadzēja strādāt akmeņlauztuvēs -ar cērtni izlauzt akmeņus kalnos. Bet es jums par to nestāstīšu, es negarlaikošu jūs, Augstais Tribunāl, ar saviem stāstiem par Nacveileru; gribu tikai teikt, ka tur atradās ari daudzu citu nāciju pārstāvji: franči, krievi, holandieši un beļģi; mūsu, norvēģu, bija ap 500 cilvēku. No tiem nomira 60- 70 procentu šajā vai citās koncentrācijas nometnes. Tur bija ari divi dāņi.

Mēs tur redzējām briesmīgas lietas, tik briesmīgas, ka mēs tās ne… Par tām zina visi. 1944. gada septembri nometni evakuēja. Pec tam mūs nosūtīja uz Dahavu, Minhenes tuvumā. Bet tur mēs nepalikām ilgi, vismaz es nebiju tur ilgi. Mani nosūtīja uz nodaļu Aurihu Austrumfrīzijā, kur mes apmēram … Tā bija Neien-gammes apakšnodaļa Hamburgas tuvumā. Tur mēs bijām ap 1500 ieslodzīto, un mums vajadzēja rakt prettanku grāvjus. Katru dienu mums nācās iet kājām apmēram trīs vai četras stundas un vienu stundu braukt pa dzelzceļu, lai nokļūtu līdz prettanku grāvim, kur mēs strādājām. Darbs bija tik, tik… tik smags un tik grūts un izturēšanās tik slikta, ka lielāka daļa ieslodzīto tur gāja bojā. Es domāju, ka apmēram puse ieslodzīto nomira no dizentērijas vai cietsirdīgās izturēšanās rezultātā piecu sešu nedēļu laika, kuras mēs tur nodzīvojām. Pat esesiešiem, kas uzraudzīja nometni, tas bija par daudz, ta ka viņi, kā es domāju, atteicās no tās, un mani nosūtīja no Neiengammes Hamburgas tuvumā uz Grosrozenas nometni Silēzijā, Breslavas tuvuma. Arī ta bija ļoti drausmīga nometne. Tur mēs bijām aptuveni četrdesmit norvēģu, un no šiem četrdesmit norvēģiem pec četrām piecām nedēļām dzīvi palika tikai desmit cilvēku.

Izvilkums no lielinieka Ķapelena liecības K'irnbergas Starptautiskajā Kara Tribunālā

«Lai atriebtu divus vācu policistus, kas bija nogalināti Televāgā 2(i. aprīlī, tika iznīcināts viss ciems»

Herentoutē …

«Vācieši izvanda visus pagrabus, liek vīriešiem iziet ārā, nostāties gar ielas malu un, pavēlot tiem skriet, šauj uz viņiem. Pa to laiku pagrabos tiek sviestas granātas un ta ievainotas sievietes un bērni.

Lommelē vācieši, negaidot atgriezdamies, atrada, ka ciema iedzīvotāji izkāruši karogus. Viens vācietis uzduras patvertnei, kura bija paslēpušies 17 cilvēku, un izsauca uz šo vietu tanku. Tanks pārbrauca patvertnei pāri un to sagrava, pie tam bojā gāja 12 cilvēku.»

Lai raksturotu vāciešu izturēšanos Norvēģijā, kā pirmo piemēru nolasīsim izvilkumu no dokumenta, kas jau iesniegts ar numuru RF-323. dokumentu krājuma 51. un 52. lappusē:

«1940. gada 13. aprīlī Ringerikē tika nošautas divas sievietes 30 gadu vecumā. 15. aprīlī Ādalē nošāva četrus civiliedzīvotājus, to skaitā divus pusaudžus 15 un 16 gadu vecumā. Viens no viņiem tika nogalināts ar šāvienu galvā un durkļa dūrieniem vēderā. 19. aprīlī Ringzakerā nošāva četrus civiliedzīvotājus, to skaitā divas sievietes un vienu trīs gadus vecu zēnu.

Lai atriebtu divus vācu policistus, kas bija nogalināti Te-levāgā 26. aprīlī, tika iznīcināts viss ciems, proti, vairāk nekā 80 saimniecību ar 334 ēkām. Tika nodarīti 4 200 000 kronu lieli zaudējumi.»

Sājā dokumentā Tribunals atradis vēl citus aprakstus par vācu briesmu darbiem, ko viņi pastrādājuši Norvēģijā bez jebkādas militāras nepieciešamības, vienīgi tikai nolūkā uzturēt teroru.

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes protokola

NOZIEGUMI DIENVIDSLĀVIJĀ

Krupa firma izlaupīja Dienvidslāvijas izejvielu krājumus

Jau no citu — vācu karaspēka agrāk ieņemto zemju piemēra redzējām, ka tūlīt pēc iebrukuma izveidojas sevišķi cieša sadarbība starp Krupu un Vācijas valdības iestādēm. Sī kopdarbība kļuva vel labāk redzama pēc iebrukuma Dienvidslāvijā. Es citēju zīmīgu paskaidrojumu, ko tiesai ar zvērestu devis kāds Krupa firmas ierēdnis Georgs Ūfers, kurš Dienvidslāvijas okupācijas laikā prata kalpot diviem kungiem — Vācijas valdībai un Kru-pam:

«Es uzsāku savu darbību kā militārās pārvaldes padomnieks… Dienvidslāvijā un kā militārās pārvaldes padomnieks biju padots pulkvedim Braumilleram, Dienvidaustrumu kara saimniecības štāba priekšniekam Belgradā. Tanī pašā laikā joprojām darbojos kā Krupa firmas pārstāvis hroma raktuvēs Dienvidslāvijas teritorijā. Krupa firmas uzdevumā darbojos no manas iecelšanas militārās pārvaldes padomnieka amatā līdz 1944. gada jūnijam, pie tam visu šo laiku valkāju uniformu . . .»

Nevar būt nekādu šaubu, ka Krupa firma bija sevišķi ieinteresēta izmantot Dienvidslāvijas hroma raktuves kā pirms okupācijas, tā ari okupācijas laikā. Tika nodibināts jauns uzņēmums — akciju sabiedrība «Jugohrom», kuru min liecinieks Ūfers un kuras 50% piederēja Krupa firmai, bet 50% — koncernam «Hermanis Gērings», un uzsākta rūdas bagātināšanas fabrikas būve. Sā pasākuma iniciators bijis Krups, kā tas redzams no Krupa firmas kalnraktuvju nodaļas vaditaja Zola liecības:

«Tādēļ, pēc manām domām, gada laika kopš «Jugohroma» praktiskās darbības sākuma mēs patiesi bijām darījuši visu, lai veiktu šo uzdevumu, ko galu galā mēs paši sev bijārn izvirzījuši, jo jāuzsver, ka no tā laika, kad mēs 1959. gada rudeni sākām r i к о ti c s šajā jautājumā, neviena cita iestādeVācijā nepūlējās palielināt Dienvidslāvijas hroma rudas ieguvi.» (Retinājumu izdarījis prokurors.)

1940. gada septembrī Zols apsūdzētajiem Krupam, Lēzeram un Jansenam ziņoja par savu sarunu ar Neiliauzena kungu, Vācijas toreizējo ģenerālkonsulu Belgradā, kuram pēc vācu iebrukuma vajadzēja tikt ieceltam par ģenerālpilnvarnieku ekonomikas jautājumos Dienvidslāvijā:

«Jautājumā par hroma rūdas ieguvi es pievērsu Neihauzena kunga uzmanību apstāklim, ka plašāku hroma rudas bāzi Vacijas vajadzībām Dienvidslāvijā varētu radīt tikai tādā gadījumā, ja vāciešiem izdotos dabūt savās rokās dažas no pastāvošajām lielajām hroma rūdas ieguves sabiedrībām. Neihauzena kungs man teica, ka arī viņš šo jautājumu jau nopietni studējot un ka viņš nekavējoties izmantošot visas iespējas vācu interešu nodrošināšanai, lai vēlāk radilu iespēju «Jugohromam» pārņemt šis sabiedrības.»

Pakārtie patriotiTūlīt pēc iebrukuma vācu okupācijas iestādes konfiscēja visus Dienvidslāvijas kalnrūpniecības uzņēmumus.

Hroma rūdas ieguves sabiedrībai «Hro-masko», dienvidslāvu akciju sabiedrībai, kuras kopējais akciju kapitāls bija 8000 akciju ar nominālvērtību 1000 dināru katra, piederēja vairāki Dienvidslāvijas kalnrūpniecības uzņēmumi. Svarīgākās rūdu atradnes bija Jezerinas tuvumā … Citas raktuves atradās apgabalos, kas bija apsolīti Albānijai, kuru toreiz bija okupējusi Itālijā 2007 «Ilrornasko» akcijas Krups nopirka no Dienvidslāvijā dzīvojošā šveicieša Rūdolfa Fegli. 1000 citu akciju, kas bija Asko ģimenes īpašums, bet atradās Bogeļa rīcībā kā ķīla par mirušā īpašmeka Mozus Asko parādiem, konfiscēja Vācijas ģenerālpilnvarnicks ekonomikas jautājumos Serbijā un arī pārdeva Krupam. Liecinieks Ufers izteicas:

«Cik man bija zināms, ģcnerālpilnvarnieks ekonomikas jautājumos Scrbijā bija konfiscējis šīs 1000 akcijas kā ebreju īpašumu, un pēc tam šo Dienvidslāvijas ebreja Mozus Asko konfiscēto īpašumu ar manu starpniecību iegādājās Krupa firma. Ka Krupa firmai, tā ari man bija zināms, ka tas ir konfiscēts ebreja Mozus Asko īpašums. Taču nekad es no Krupa firmas neesmu saņēmis nekādus norādījumus, ka šo konfiscēto ebreju īpašumu nevajadzētu iegādāties.» īstenība Krups nežēloja pfiles, lai iegūtu atlikušās 4993 «Hro-masko» akcijas.

Tajā pašā laika vācu militārās iestādes, kas bija konfiscējušas visus Dienvidslāvijas kalnrūpniecības uzņēmumus, izrentēja Jeze-rinas raktuves Krupa firmai «ar labvēlīgiem noteikumiem». Visas Jezerinas hroma rūdas atradnes nodeva pa kara laiku Krupa firmas rīcība. Jezerinas raktuves paplašināja, un iegūto nroma. rūdu sūtīja uz Vāciju. Jezerinas raktuves vadīja un uzraudzīja Krupa firma .. .

Krupa firma gribēja iegūt sava īpašumā arī 334 Ļubotenas raktuvju akcijas. Vācu iestādes tomēr nevēlējās rīkoties tūlīt, jo bija plānots Dienvidslāviju sadalīt starp Vāciju, Bulgāriju un Itāliju… …

Lai gan šajā gadījuma Krupa firmas puleni nebija sekmju, tomēr jau paši šie lakti ir ievērības cienīgi, jo tie lieku reizi liecina par Krupa firmas plašajiem ekspansionistiskajiem nodomiem, ka ari par iniciatīvu un spiedienu uz Vācijas valdības iestādēm, ar kuru palīdzību tā sos nodomus realizēja.

Visbeidzot, Krupa firma līdz 1944. gatla septembrim ieguva un izveda uz Vāciju pavisam 108 000 tonnu Dienvidslāvijas hroma rudas.

1941. gada 20. septembrī apsūdzētie Krups un I.ēzers deva rīkojumu piešķirt 957 500 marku hroma rūdas raktuvēm Skoples rajonā, ka ari lai nodibinātu Sofija Vacu-bulgāru hroma rūdas ieguves akciju sabiedrību, kurā koncerni «Hermanis Gērings» un «Akc. sab. Fridrihs Krups» piedalītos katrs ar 50% akciju.

1942. gada 11. jūlijā abi šie apsūdzētie nolēma piešķirt Vācu-bulgāru hroma rūdas ieguves akciju sabiedrībai vēl vienu miljonu marku.

…Apsūdzētais Krups šo Francijas un Dienvidslāvijas raktuvju iegūšanas laika bija tieši tas valdes loceklis, kas atbildīgs par rūdas ieguves nodaļu. Faktiski šī nodala visos jautājumos, kas attiecās uz rūdas raktuvju iegūšanu un ekspluatēšanu, cieši sadarbojās ar finansu nodaļu. Ziņojumi par Krupa firmas darbību šajā nozarē tika sniegti apsūdzētajiem Udremonam, Milleram un Jansenam. Sakot ar 1943. gada aprīli, ar kalnrūpniecību saistītos jautājumus tieši pārzināja valdes loceklis, tagad mirušais Fricis Millers; taču principiālu jautājumu izlemšana un raktuvju iegāde varēja nolikt tikai ar citu vadošo valdes locekļu, kon-

SS rīkojas Dienvidslāvijā. Dienvidslāvu partizāņu zvēriska noslepkavošana

Esesiešu slepkavas nogalina tus, kas palikuši dzīvi masu nošaušanas laika

Dienvidslāvijā

krētī — ar apsūdzēto Krupa, Udremona, Millera un Jansena piekrišanu.

Krupa firma, par kuras darbību Dienvidslāvijā es nule sniedzu pārskatu, ir acīm redzami pārkāpusi kara likumus un paražas, sevišķi Hāgas konvencijas 43. un 46. pantu. Raktuvju atsavināšana Dienvidslāvijā nebija nepieciešami vajadzīga sabiedriskās kārtības un drošības uzturēšanai vai okupācijas vajadzību nodrošināšanai. Krupa firma parādīja iniciatīvu, cenzdamās piedalīties konfiscētā īpašuma izmantošanā un pat mudinādama valdību konfiscēt īpašumu. Tā rentēja no valdības iestādēm Jezerinas raktuves, kaut gan zināja, ka to atsavinašana bijusi nelikumīga. Uz antisemitiskiem likumiem pamatotā Asko akciju konfiskācija bija nelikumīga, un Krupa firmas turpmākā darbība, tai apzinoties savas rīcības nelikumību, tāpat bija nelikumīga.

Izvilkums no Alfrida Krupa fon Bolena un Halbaha prāvas

NOZIEGUMI OKUPĒTAJĀ PADOMJU SAVIENĪBAS TERITORIJĀ «Slāviem jāstrādā mūsu labā.

Ja viņi mums nav vajadzīgi, tie var mirt»

Civiliedzīvotāju slepkavošana un mocīšana savu augstāko kāpumu sasniedza rīcība pret Padomju Savienības un Polijas pilsoņiem. Apmēram četras nedēļas pirms iebrukuma Krievija saskaņā ar Ilimlera pavēli tika izveidotas drošības policijas un SD specialvienības, ko nosauca par operatīvajām grupām un kam vajadzēja sekot vācu armijai Krievijā, lai cīnītos pret partizāniem un Pretošanās kustības dalībniekiem, iznīcinātu ebrejus un vadošos komunistus, ka arī citas iedzīvotāju grupas. Sākuma izveidoja četras šādas operatīvās grupas: viena no tām darbojās Baltijas valstīs, otra — Maskavas apkārtnē, trešā — Kijevas apkārtne, bet ceturtā — Krievijas dienvidos. Valsts galvenās drošības pārvaldes (RSIIA) III pārvaldes .kādreizējais priekšnieks Olendorīs. kas vadīja ceturto grupu, savā ar zvērestu apliecinātajā paskaidrojuma norādījis, — es citēju:

«Kad vācu armija iesoļoja Krievija, es biju operatīvās grupas D priekšnieks dienvidu sektorā, un gada laikā, kamēr es biju operatīvās grupas D vadītājs, tā iznīcināja .apmēram 90 000 vīriešu, sieviešu un bērnu. Iznīcināto vairums bija ebreji, bet viņu vidū bija ari daži komunistu partijas darbinieki.» Pavēlē, kuru apsūdzētais Keitelis izdevis 1941. gada 23. jūlijā un kuras projektu bija izstrādājis apsūdzētais Jodls, teikts:

«Ņemot vērā Austrumos okupētās teritorijas milzīgo platību, drošības uzturēšanai esošie spēki šai teritorijā būs pietiekoši tikai tādā gadījumā, j.a jebkuru pretošanos sodīs, nevis vainīgo vajājot likumā paredzētajā kārtībā, bet .ar karaspēka palīdzību attīstot tādu teroru, kas iedzīvotājos spētu iznīdēt jebkuru pretošanās tieksmi… Komandieriem jāatrod līdzekļi, lai ar drakoniskiem pasākumiem uzturētu kārtību.»

Pierādījumi liecina, ka Padomju Savienības un Polijas teritorija šo pavēli nesaudzīgi izpildīja. Par faktiski lietotajiem līdzekļiem raksturīgu liecību sniedz dokuments, kuru Austrumu teritorijas reihskomisars 1943. gada nosūtīja apsūdzētajam Rozenber-gam un kurā viņš raksta:

«Varētu izvairīties no zvērībām un nogalinātas aprakt. Man šķiet, ka vīriešu, sieviešu un bērnu ieslodzīšana šķūņos un sadedzināšana nav piemērota bandu apkarošanas metode pat tādā gadījumā, ja iedzīvotājus grib iznīcināt. Šī metode ir vācu sūtības necienīga un ļoti kaitē mūsu reputācijai.» Tiesai iesniegts ar zvērestu apliecināts paskaidrojums, ko

1945. gada 10. novembrī devis kāds Hermanis Grēbe. Tajā aprakstītas milzīgās masu slepkavības, kuru aculiecinieks viņš bijis. No 1941. gada septembra līdz 1944. gada janvārim viņš bijis Zolingenais būvfirmas «Jozcfs Jungs» Zdolbunov.as filiāles vadi tājs un galvenais inženieris Ukrainā. Vispirms viņš apraksta uzbrukumu Rovnas ebreju geto:

«… Pēc tam iededza geto apkārtnē un pašā geto iekārtotās elektriskās loka lampas. Esesiešu un policijas grupas, katrā pa četri līdz seši cilvēki, tagad ielauzās vai mēģināja Ielauzties mājās. Kur durvis un logi bija slēgti un iemītnieki pēc klauvējiena tos neatvēra, esesieši un policisti izsila logus, ar baļķiem un laužņiem uzlauza durvis un iebruka dzīvokļos. Kādi šajā brīdī iedzīvotāji bija, vai tie bija apģērbusies vai gulēja gultā . . . Pildījās vagons pec vagona, nepārtraukti skanēja sieviešu un bērnu vaimanas, pātagas pliukšēja, un sprakstēja šauteņu šāvieni.»

Grēbe tālāk apraksta, kā 1942. gada 5. oktobrī Dubnā notikušas masu slepkavības, kur viņš pats bijis klāt:

«Pēc tam aiz kāda pakalna es dzirdēju citu citam sekojošus šauteņu šāvienus. No smagajām automašīnām izkāpušajiem cilvēkiem — vīriešiem, sievietēm un dažāda vecuma bērniem vajadzēja izģērbties, kā to pavēlēja kāds esesietis, kas rokā turēja jājamo vai suņu pātagu… viņi istāvēja grupas pa ģimenēm, skūpstījās un atvadījās cits no cita un gaidīja kāda cita esesieša mājienu. Tas stāvēja pie bedres un ari turēja rokā pātagu… Tad jau pie bedres 'stāvošais esesietis kaut ko uzsauca savam biedram. Tas atdalīja apmēram 20 cilvēku un lika tiem iet .aiz pakalna … Es apgāju pakalnam apkārt un nonācu pie milzīga kapa. Tur gulēja cilvēki cits pie cita tik cieši, ka redzamas bija tikai galvas . . . Trīs ceturtdaļas bedres bija jau pilnas. Pēc mana vērtējuma, tur jau atradās apmēram tūkstoš cilvēku… Jau pienāca nākošā grupa, nokāpa bedrē, nogūlās līdzās iepriekšējiem upuriem un tika nošauti.»

Minētie noziegumi pret civiliedzīvotājiem ir šaušalīgi. Pierādījumi tomēr liecina, ka Austrumos masu .slepkavības un briesmu darbi katrā ziņā tika pastrādāti ne tikai tādēļ, lai salauztu opozīciju vai pretošanos vācu okupācijas karaspēkam. Polijā un Padomju Savienībā šie noziegumi bija daļa no plāna, kura mērķis bija izdzenot un iznīcinot likvidēt visus vietējos iedzīvotājus, lai šo teritoriju varētu kolonizēt vācieši. Par šādu

Esesieši aprok savus upurusmetodi Hitlers jau bija rakstījis savā grāmatā «Mein Kampt», un Himlers 1942. gada jūlijā skaidri izklāstīja šo plānu, rakstīdams:

«Mūsu uzdevums ir nevis pārvācot Austrumus vecajā izpratnē, tas ir, tur dzīvojošiem cilvēkiem iemācīt vācu valodu un vācu likumus, bet gan rūpēties par to, lai Austrumos dzīvotu tikai īstu, ģermāņu asiņu cilvēki.»

1942. gada augustā viens no Rozenberga līdzstrādniekiem Bormaņa izteiktās domas par Austrumu teritorijā ieturamo politiku bija formulējis šādi:

«Slāviem jāstrādā mūsu labā. Jia viņi mums nav vajadzīgi, tie var mirt. Tādē[ obligāta potēšana un veselības aizsardzība (kā vāciešiem ir lieka. Slāvu auglība ir nevēlama.»

1943. gada oktobrī Himlers atkal paskaidroja:

«Kā klājas krieviem, kā klājas čehiem, tas_ man ir pilnīgi vienalga. To, kais šajās tautās ir ar labām, mūsu tipa asinīm, mēs paņemsim sev, atņemot viņiem, ja tas vajadzīgs, bērnus un uzaudzinot tos pie mums. Vai citas tautas dzīvo labklājībā vai arī sprāgst badā, tas mani interesē tikai tiktāl, cik tās vajadzīgas mūsu kultūrai kā vergi, citādi mani tas neinteresē.»

Izvilkums no Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunālā Apsūdzības raksta

Vacijas nodrošināšana ar pārtiku, izlaupot okupēto Padomju Savienības teritoriju

Kad 1941. gada jūnijā sākās vācu uzbrukums, Rozenberg.s saviem līdzstrādniekiem izteicās:

«Vācu tautas iapgādāšana ar pārtiku sājos gados, bez saurbām, ir svarīgākā vācu prasība Austrumos, un šai ziņā Dienvidu (apgabaliem un Ziemeļkiaukāzam jākompemsē vācu tautas uztura nepilnības. Bez šaubām, būs nepieciešama ļoti plaša evakuācija, un krieviem nākotnē noteikti būs jāpiedzīvo ļoti grūti laiki.»

Trīs v.ai četras nedēļas vēlāk Hitlers -ar Rozenbergu, Gēringur Keiteli un citiem apsprieda savu plānu, kā izmantot Padomju Krievijas iedzīvotājus krievus un Padomju Krievijas teritoriju; šai plānā, starp citu, bija arī jautājums par Krimas iedzīvotāju evakuāciju un vāciešu nometināšanu Krimā.

Izvilkums no Nirtibergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes protokola

Eksekūcija Ukrainā 1941. g. 4. VII. Esesiešu kopā sadzītie ebreju vīrieši, sievietes un bērni rok sev kapu

Miljoniem nevainīgu cilvēku badā nomērdēšanas plāns102

1. Sazvērnieki plānoja izvest uz Vāciju no Padomju Savienības dienvidu un dienvidaustrumu rajoniem visu pārliku un izejvielas, loas pārsniedza iebrukušo nacistu bruņoto speķu vajadzības. Vietējiem iedzīvotājiem, kas ražoja uz Vāciju izvedamos produktus, tika atstāts mazāk par minimumu, kas nepieciešams šo apgabalu iedzīvotajiem. Agrāk šī zona apgādāja Padomju Savienības ziemeļu daļu, ko sazvērnieki apzīmēja par «meža zonu». Sī zona .aptvēra vairākus svarīgākos Padomju Savienības rūpniecības apgabalus, ieskaitot Maskavas un Ļeņingr.adas apgabalu.

2. Tīša un sistemātiska miljoniem krievu nomērdēšana badā. Nomērdēšanai badā izmantoja šādus līdzekļus:

a) Kā izriet no 1. punkta, no Padomju Savienības dienvidu un dienvidaustrumu rajoniem piespiedu kārtā vajadzēja izvest uz Vāciju pārtikas produktus, ko normālos apstākļos sūtīja uz rūpnieciskajiem ziemeļu apgabaliem. Turklāt rūpniecības apgabalos vajadzēja konfiscēt visus lopus Vācijas bruņoto spēku un vācu civiliedzīvotāju vajadzībām. Rezultātā ziemeļu apgabalu iedzīvotāji tika nolemti bada nāvei.

b) Nacisti sastādīja sarakstus, nosakot kārtību, kādā sada-lama pārtikā. Pēc šā saraksta krievu ražotie pārtikas produkti bija jāsadala šādi: vispirms tos saņēma aktīvas armijas daļas, otrkārt — pārējās ienaidnieka teritorija dislocētās armijas daļas, treškārt — karaspēks Vācijā, ceturtkārt — vācu civiliedzīvotāji un, beidzot, — okupētās teritorijas iedzīvotāji.

Tātad sistemātiska badošanas bija lemta krieviem pat pārtikas produktu pārpilnības zonā Ukrainā, ja viņus neizmantoja ražošanā vācu kara mašīnas vajadzībām.

3. Nacisti plānoja uz ilgiem laikiem sagraut visas rūpniecības nozares Padomju Savienības ziemeļu apgabalos, lai palikušos krievu iedzīvotājus patēriņa preču ziņā padarītu pilnīgi atkarīgus no Vācijas.

4. Viņi plānoja ietilpināt Vācija daļu Galicijas un visu Baltiju; pārvērst Krimu un apgabalus ziemeļos no Krimas, kā arī Pievolgu un Baku apkārtējos rajonus par vācu kolonijām.

«Nākotnē Dienvidkrievijai jāpagriežas ar seju pret Eiropu. Tomēr par tās pārtikas produktu pārpalikumiem var maksāt tikai tajā gadījumā, ja savus rūpnieciskos patēriņa priekšmetus tā ņems no Vācijas, resp. Eiropas. Tāpēc jānovērš krievu mežu zonas konkurence.

No visa tā izriet, ka vācu administrācija šajā teritorijā gan var censties mīkstināt neatvairāmā bada sekas un paātrināt naturalizācijas procesu. Var censties intensīvāk apsaimniekot šos apgabalus, paplašinot kartupeļu dēstījumus un vairāk audzējot citas patēriņam svarīgas augstražīgas kul-

Ukraina 1941. g. 5. Vil. Zēnu, kura ģimene noslepkavota viņa acu priekša, ar šāvienu pakausi nogalināja aizmugurē stāvošais fašistu virsniekstūras. Bet tā tomēr nevar aizdzīt badu. Daudzi desmiti miljoni cilvēku šajos apgabalos kļūs lieki un apmirs vai būs spiesti izceļot uz Sibīriju. Mēģinājumi glābt šo apgabalu iedzīvotājus no bada nāves, izmantojot melnzemes zonas pārpalikumus, var notikt tikai uz Eiropas apgades rēķina. Tie dragās Vācijas iespēju izturēt karu, dragās Vācijas un Eiropas stiprumu blokādē. Par to jābūt absolūtā skaidrībā . ..»

Augstais Tribunāli Mēs apgalvojam, ka šajā dokumentā acīm redzami atrodams rūpīgi izstrādāts plāns, kā nomērdēt badā miljoniem nevainīgu cilvēku. Tas atklāj programu miljoniem nevainīgu cilvēku tīšai nomērdēšanai bada. Tas atklāj programu tīšai izn cināšanai tik drausmīgos apmēros, ka cilvēka iztēle nespēj to aptvert.

No Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunāla sēdes protokola

Valsts aizsardzības nodaļa (IV/QU)

Saturs: Par izturēšanos pret

sagūstītajiem krievu politiskajiem un militārajiem darbiniekiem

Slepens pavēlniecības dokuments

Fīrera galvenā mītnē

1941. gada 12. maijā

Priekšniecības dokuments tikai ar virsnieka starpniecību (Ar roku ierakstīts:) Vēlreiz jāiesniedz fīreram.

J. 13. maijā (Jodla parafejums)

Piezīmes referātam

I. OKH [43] iesniegusi projektu:

«Direktīvas par izturēšanos pret atbildīgiem

politiskiem darbiniekiem u. c., lai panāktu vienveidību

jau 1941. g. 31. III izdotā rīkojuma izpilde (sk. 1 pielikumu).

1. pielikums.

Sājā projektā paredzēts:

1. Atbildīgie politiskie darbinieki un vadītāji (komisāri) jālikvidē.

2. Ja viņus sagūstīs karaspēks, jautājumu par to, vai attiecīgā persona likvidējama, izšķir virsnieks, kam ir tiesības uzlikt disciplināros sodus. Šeit pieliek konstatēt, ka attiecīgā persona ir atbildīgs politisks darbinieks.

3. Karaspēka daļu politiskie vadītāji par gūstekņiem netiek uzskatīti, un viņi jā likvidē, vēlākais, tranzīta nometnēs.

Uz. aizmuguri neevakuēt.

4. Saimniecisko un tehnisko uzņēmumu tehniskie vadītāji jāapcietina tikai tajā gadījuma, ja tie pretojas vācu bruņotajiem spēkiem.

5. Sie pasākumi nedrīkst traucēt operāciju realizēšanu. Plānveidīgas pārmeklēšanas un tīrīšanas akcijas nenotiek.

6. Karaspēka aizmugurē vadošie politiskie darbinieki un komisāri, izņemot karaspēka daļu politiskos vadītājus, jānodod drošības policijas operatīvajām komandām.

II. Atšķirībā no tā reihsleitera Rozenberga izsūtītajā memorandā Nr. 3 paredzēts, ka jāiznīcina tikai augstākie un visaugstākie atbildīgie darbinieki, jo valsts, komunālie un saimnieciskie darbinieki nepieciešami okupēto apgabalu pārvaldīšanai.

III. Tādēļ fīreram jāizšķir, kurš no šiem principiem piemērojams. Ierosinājums II varian-t a m:

1. Uz darbiniekiem, kas vēršas pret mūsu karaspēka vienībām, - tas no viņu radikālās daļas ir sagaidāms, — jāaittiecina «Dekrets par kara tiesu darbību Barbarosas apgabalā». Viņi jāiznīcina kā partizaņi. Tāda pati rīcība paredzēta «Direktīvās par karaspēka izturēšanos Krievijā» (2. pielikums).

2. pielikums.

2. Darbinieki, kuri nekādā naidīgā rīcībā nav vainojami, sākumā jāatstāj mierā. Karaspēka daļām nebūs iespējams atšķirt atsevišķo sektoru dažādās amata pakāpes. Tikai talak iespiežoties šajā zeme, kļūs iespējams izšķirt, v.ai palikušos darbiniekus var atstāt savās vietās vai arī viņi janodod speciālkomandām, ciktāl tās pašas nebūs spējīgas uzņemties

pārbaudi.

3. Ar karaspēka daļu politiskajiem darbiniekiem jārīkojas atbilstoši OKH ierosinājumam. Viņi jāiznīcina ne ka gūstekņi un nekādā ziņā nav nosūtāmi uz aizmuguri,

Sadalītājs: (pašr. par.) Varlimonts

Sauszemes spēku augstākās pavēlniecības

operatīvās nodaļas štāba priekšnieks

(pieraksts ar roku)

Mums jārēķinās ar atriebšanos vācu lidotajiem. Tāpēc vislabāk

visu šo akciju iztēlot kā atmaksu.

J.

(Jodla parafejums)

Esesieši noslepkavo padomju patriotus

.

Gāzes automobiļi kā masu iznīcināšanas līdzeklis

Lauka pasts Nr. 32/704 Kijeva 1942. gada 16. maijā

B. Nr. 40/42

Slepens valsts dokuments!

SS oberšturmbanfīreram Raufam Berlīnē, Prinča Albrehla ielā 8

Automobiļu remonts D un C grupā pabeigts. Pirmās sērijas automobiļus var lietot arī ne pārāk sliktos laika apstākļos, turpretim otrās sērijas (Zaurera) automobiļi lietainā laikā pilnīgi

iestieg.

Piem., ja lijis kaut tikai pusstundu, šos automobiļus vairs nevar lietot, jo tie nepārtraukti buksē. Tos var izmantot tikai pavisam sausā laikā. Tagad rodas jautājums, vai šos automobiļus varēs izmantot tikai stāvošus eksekūcijas vietā. Vispirms automobiļi šajā vietā jānogadā, bet tas iespējams tikai labos laika apstākļos. Bet eksekūcijas vieta parasti atrodas 10—15 km attālumā no satiksmes ceļiem, un jau tādēļ vien tur grūti aizbraukt, bet mitrā un slapjā laikā tur nokļūt vispār nav iespējams. Ja iznicināmos aizdzen vai aizved uz šādu vietu, viņi tūlīt mana, kas tos gaida, un kļūst nemierīgi, bet no tā pēc iespējas jāizvairās. Atliek tikai viena iespēja — iesēdināt viņus mašīna pulcēšanās viela un tad braukt prom.

D grupas automobiļus esmu licis nomaskēt par apdzīvojamiem automobiļiem, liekot mazajiem automobiļiem iekārtot katrā pusē vienus, bet lielajiem automobiļiem katrā pusē divus logu aizvērtņus, kādi zemnieku mājās uz laukiem bieži redzami. Automobiļi bija kļuvuši tik pazīstami, ka ne tikai iestādes, bet arī civiliedzīvotāji sauca tos par «nāves automobiļiem», kur vien kāds no tiem parādījās. Pēc manām domām, arī nomaskētus tos ilgi nebūs iespējams turēt slepenībā.

Zaurera automobilim, kuru es pārsūtīju no Simferopoles uz Taganrogu, ceļā sabojājās bremzes iekārta. Speciālkomandas mehāniķis Mariupolē konstatēja, ka vairākās vietās lūzis kombinētās eļlas-gaisa bremzes blīvgredzens. Ar pierunāšanu un kukuļošanu armijas autoparkā izdevās panākt, ka tur izvirpoja formu, pēc kuras atlēja divus blīvgredzenus. Kad dažas dienas vēlāk es ierados Staļino un Gorlovkā, šo automobiļu šoferi sūdzējās par tādu pašu bojājumu. Pēc pārrunām ar šo komandu priekšniekiem devos vēlreiz uz Mariupoli, lai pasūtītu vēl dažus blīvgredzenus šiem automobiļiem. Pēc vienošanās katram no šiem automobiļiem atlēja divus blīvgredzenus, seši blīvgre-dzeni palika Mariupolē kā grupas rezerve, un 6 blīvgredzeni nosūtīti uz Kijevu SS unteršturmfīreram Erastam C grupas

Kijeva 1941. gadā padomju pilsoņu nosūtīšana vergu darbos uz Vācijuautomobiļiem. В un A grupai blīvgredzenus varētu piegādāt no Berlīnes, jo to satīšana no Mariupoles uz ziemeļiem ir pārāk sarežģīta un prasītu daudz laika. Sīkākus automobiļu bojājumus izlabo komandu vai grupu mehāniķi darbnīcās. Nelīdzenā apvidus un gandrīz neaprakstāmi slikto šoseju un zemes ceļu dēļ ar laiku kļūst vaļīgas blīvējošās starplikas un kniedējumi. Man ir jautājuši, vai šādos gadījumos automobiļi janosūta remontā uz Berlīni. Sūtīšana uz Berlini butu pārak dārga un patērētu pārāk daudz degvielas. Lai izvairītos no šādiem izdevumiem, es devu rīkojumu sīkākos bojājumus blīvējošās starplikas novērst pašiem un, ja to vairs nebūtu iespējams izdarīt, tūlīt pa radio informēt Berlīni, ka policijas automobilis Nr. … izgājis no ierindas. Bez tam pavēlēju visus SS vīrus gāzēšanas laikā aizsūtīt pēc iespējas tālāk no automobiļa, lai eventuāla gāzes izplūšanas gadījumā neciestu viņu veselība. Izmantojot gadījumu, vēlētos pievērst uzmanību šādam apstāklim: dažas komandas liek saviem pašu ļaudīm pēc gāzēšanas izkraut automobiļus. Es jau noradīju attiecīgo speciāl-komandu priekšniekiem, cik milzīgu morālisku un fizisku ļaunumu šāda rīcība var nodarīt SS vīriem, ja arī ne tūlīt, tad vēlāk. Viņi man sūdzējās par galvas sāpēm, kas vienmēr uznākot pēc mašīnu izkraušanas. Tomēr no šāda rīkojuma negrib atteikties, jo baidās, ka, iesaistot šādā darbā ieslodzītos, tiem rastos izdevība bēgt. Lai SS vīrus pasargātu no šī ļaunuma, es lūdzu dot atbilstošu rīkojumu.

Gāzēšanu ļoti bieži neizdara pareizi. Lai šo akciju pabeigtu pēc iespējas drīz, šoferi vienmēr dod pilnu gāzi. Sakarā ar to iznīcināmie ļaudis tiek nosmacēti, nevis, kā tas paredzēts, iemidzināti nāvē. Ievērojot manus norādījumus, panākts, ka, pareizi nostādot sviru, nāve iestājas ātrāk un apcietinātie mierīgi iemieg. Izķēmotas sejas un vemšanu, ko nācās vērot līdz tam, vairs nevarēja konstatēt.

Šodien braukšu tālāk uz В grupu, un uz turieni man var adresēt turpmākos vēstījumus.

Dr. Bekers,

SS unteršturmfīrers

Hitlera armijai sekoja vācu koncernu pilnvarnieki

«Finansēšana būtu jāizdara vienīgi ar OĶH līdzekļiem, un kompensācijai, ko izmaksātu Ķrupa firma, vajadzētu būt «piemērotai».»

Laikā, kad 1941. gada 22. jūnijā īsākās uzbrukums Krievijai, Vācijas valdība par iekarojamo ,apgabalu pārvaldi izdeva rīkojumu, kurā, starp citu, teikts:

«Ciktāl Hāg.as konvencijas par sauszemes ‘kara normām skar jautājumu par vienas karotājas valsts okupētās teritorijas pārvaldi, tās attiecībā uz PSRS nav piemērojamas, jo tā jā-uziskata par izirušu, un tādēļ Vācijas valstij zemes iedzīvotāju interesēs jāveic visas valdības un valsts varas funkcijas. Tādēļ pieļaujami visi līdzekļi, ko vācu pārvaldes iestādes uzskata par nepieciešamiem un piemērotiem šā plašā plāna realizēšanai.» Sī politika, ka.s paredzēja Hāgais konvencij-as uz Krieviju neattiecināt, kļuva publiski zināmā, un nebija nekādu mēģinājumu to turēt slepenībā vai saskaņot ar starptautisko tiesību normām.

Izdeva dekrētu, Lai noskaidrotu strīdīgos jautājumus, kas radās sakarā ar «izejvielu un karošanai svarīgu priekšmetu atklāšanu, rekvizīciju, glabāšanu, konfiskāciju, aizvešanu un lietošanu tikko okupētajos austrumu apgabalos un ārpus tiem». Konfiscētais vai arī konfiscējamais īpašums bij.a jāuzskata par «valsts likumīgi iegūtu īpašumu».

Starptautiskā Kara Tribunāla spriedumā minēts Gēringa 19. oktobri izdotais dekrēts, kurā paredzēta dažāda okupācijas politika dažādās zemēs. Pret vienas grupas zemēm realizēja politiku, kuras mērķis bija —

«… noskaidrot visas to ražošanas iekārtas un piegādes un paredzēt pēc iespējas drīzu to iekļaušanu Lielvācijas ekonomiskajā sistēmā… Attiecībā uz otras grupas valstīm šīs politikas mērķis bija izvest uz Vāciju visas izejvielas, utilizācijas izejvielas, mašīnas utt., kas nepieciešamas to iedzīvotāju kailās dzīvības uzturēšanai!…»

Sakarā ar to Starptautiskais Militārais Tribunāls atzīmē:

«Daudzās okupētajās Austrumu un Rietumu zemēs iestādes izlikās maksājam par konfiscēto īpašumu… Lielākajā da|a okupēto Austrumu zemju šo šķietamību neievēroja; ekonomiskā ekspluatācija pārvērtās par apzinātu izlaupīšanu. Padomju Savienības okupāciju raksturoja labi pārdomāta un sistemātiska izlaupīšana, lai pēc iespējas pamatīgāk izsūktu padomju teritoriju. Vācu armiju vajadzēja uzturēt ar okupēto Padomju Savienības apgabalu pārtikas resursiem pat tad, ja «miljoniem cilvēku tādēļ nomirtu badā».»

Pēc iebrukuma Krievijā Vācijas valdība nodibināja vairākas pusoficiālas monopolistiskas sabiedrības Padomju Krievijas ekonomiskai ekspluatācijai. Viena no šim sabiedrībām bija «Austrumu raktuves un metalurģiskās rūpnīcas» («Berg- und Hiittenwerke Ost»), ko sauksim saīsināti BHO. Pēc Gēringa rīkojuma to nodibināja šādas organizācijas:

1) Valsts, ko pārstāv ekonomikas ministrs.

2) Metalurģiskās rūpniecības saimnieciskā grupa.

3) Dzelzs un tērauda ražošanas saimnieciskā grupa.

4) Vairumtirdzniecības, importa un eksporta saimnieciskā grupa.

Šīs sabiedrības valdes priekšsēdētāju, priekšsēdētāja vietnieku un valdes locekļus vajadzēja iecelt Gēringam — pilnvarniekam četru gadu plāna jautājumos. Apsūdzētais Alfrīds Krups bija valdes loceklis, Paulu Pleigeru103 iecēla par šās sabiedrības vadītāju. Jaundibinātajai sabiedrībai bija jānodrošina ogļu un dzelzs rudas raktuvju, kā ari Krievijā vēl pastāvošo metalurģisko rūpnīcu darbība un izmantošana. Sabiedrībai bija tiesības slēgt, iznomāt vai nodot citiem uzņēmumiem tās uzraudzībā esošās rūpnīcas.

Krupa firma gribēja piedalīties šaja austruinu apgabalu izlaupīšana, un šim sakarība starp Alfrīdu Krupu un BHO vadītāju Pleigeru notika sarunas, par kurām Krups raksta:

«Pēc Ukrainas okupācijas (apmēram 1942. gada pavasari) kāda valdības iestāde Berlīnē — esmu aizmirsis, kas tā bija par iestādi, — ieteica Krupa firmai paziņot, ka tā ir ar mieru piedalīties ražošanas atjaunošanas darbos Ukrainas dzelzs un tērauda rūpniecībā. Šo darbu mērķis būtu nodrošināt frontes karaspēka un aizmugures apgādi, remontēt satiksmes līdzekļus un ierīces, kā arī izpildīt Doņecas baseina ogļrūpniecības pasūtījumus.

Tā kā es Pleigeru pazinu un bija nepieciešams sadarboties ar Vācijas lērauda un ogļu apvienībām, man uzdeva Krupa firmas vārdā uzsākt sarunas ar Pleigeru. Saskaņodams atbildi ar toreizējiem Krupa firmas direktoru padomes locekļiem (Gerensu, Lēzeru, Udremonu, Frici Milleru) un ar savu tēvu, norādīju, ka Krupa firmas piekrišana atkarīga no tā, kādas rūpnīcas Krupam būs jāizmanto un kādā formā šī izmantošana notiks.

Kad kopā ar Plcigeru 1942. gada jūnijā vai jūlijā biju apskatījis vairākas rūpnīcas (Staļino, Mariupole, Kramaiorska un to apkārtnē), es ierosināju saviem līdzstrādniekiem uzņemties šefību par mašīnbūves rūpnīcu Kramatorskā, Azovas tēraudrūpnīcu un Iļjiča tērauda rupnīcu Mariupolē.»

Pēc dažām dienām Pleigers akceptēja trīs minēto rūpnīcu nodošanu Krupa šefībā un uzdeva Krupain veikt visu nepieciešamo šo uzņēmumu vadības pārņemšanai.

Krupa firmas parādīto iniciatīvu un interesi iegūt šefību par Ukrainas rūpnīcām apliecina arī konfidenciālais ziņojums, kuru kāds Krupa firmas valdes loceklis sūtījis apsūdzētajam Janscnam sakarā ar to, ka Krupa tēraudkonstrukciju rūpnīcu koncerns («Krupp Stahlbau») pārņēma Dņepropetrovskas rūpnīcu:

«Berlīne es konfidenciāli uzzināju sekojošo: kā šķiet, pārsvaru gūst uzskats, ka jārada priekšnoteikumi izejvielu ražošanas, piemēram, ogļraktuvju, spēkstaciju un metalurģisko rūpnīcu darbības atjaunošanai, un, konkrēti, jāiesaista montāžas un remonta uzņēmumi, kas šos darbus veiktu ar krievu darbaspēku vācu vadībā . . .

Mūs interesē, pirmkārt, Dņepropetrovskas rūp -и i c a, kas pec mūsu darbinieku apraksta būtu piemērota, tur esot plaši ražošanas korpusi, tā atrodoties lielas kuģojamas upes tuvumā, ražošanas jauda apmēram 5000 tonnu. Pašā Dņcpropetrovskā mums ir divi lieli būvobjekti — Austrumu un Rietumu tilts. Tur jau darbojas mūsu cilvēki, un tie devuši lielākus pasūtījumus Dņepropetrovskas rūpnīcai. īsi sakot, ir jau kaut kas uzsākts.»

No neskaitāmiem dokumentiem, kas atzīti par pierādījumu materiāliem, izriet, ka Krupa firmas galamērķis bija iegūt Krievijā fabrikas uz ilgu laiku.

Kāds no turpmākajiem pasākumiem, par kuru interesējās Krupa firma, bija tā sauktā «Ivana» programa, kas skāra jautājumu par munīcijas fabrikas būvi un ekspluatāciju karaspēka virspavēlniecības vajadzībām. Pēc Krupa iniciatīvas nolēma dibināt jaunu, no BHO pilnīgi neatkarīgu sabiedrību. Tādēļ Esenē nodibināja sabiedrību «Sartona», un OKU vienojās ar sabiedrību «Sartona». ka ta realizēs «Ivana» prognamu par munīcijas fabrikas būvi un ekspluatāciju Ukrainā. Sai būvei vajadzēja balstīties uz Mariupoles rūpnīcu «Azovstaļ», kuras šefs bijia Krupa firma. Finansēšana būtu jāizdara vienīgi ar OKH līdzekļiem, un kompensācijai, ko izmaksātu Krupa firma, vajadzētu būt «piemērotai». Kādā ziņojumā, ko iesniedzis šo sarunu dalībnieks apsūdzētais Eberharts, … šiis plāns iztirzāts sīki. Viņš pavēstīja, ka OKH vēloties sarunas tikai ar Krupa firmu un atstājot tas ziņā tālāku vienošanos ar citam firmām. Krupam vissvarīgākais punkts bija solījums par šās rūpnīcas iegūšanu nākotnē. Līgumā bija noteikts, ka OKH izmantos savu ietekmi, Lai sabiedrībai «Sartona»

«nodrošinātu līdzdalību … šo apgabalu rūpniecības objektu galīgajā sadalē».

’'Sanoņas» konsultatīvajā padomē bija divi karaspēka ieroču tehniskā dienesta virsnieki un lidzās citiem Knīpa firmas ierēdņiem ari apsūdzētie Millers un Eberharts… No drošiem pierādījumiem redzams, ka Ukrainas rūpnīcu un izejvielu pārņemšanas jautājumā pastāvējusi ārkārtīgi -asa vācu firmu savstarpējā konkurence. Viņas nenogurstoši uzmanīja cita citu un cīnījās, lai no minētajām pusoficiālajām apvienībām iegūtu šefību par uzņēmumiem.

Krupa firmas un tās atbalstīto sabiedrību direktori un ierēdņi sasprindzināti pūlējās iegūt šefu tiesības.

Kad bija pieņemts lēmums nodot dažus Krievijas uzņēmumus Krupa firmas šefībā, ši firma un tās atbalstītās sabiedrības uzsāka ārkārtīgi rosīgu darbību. Uz Krieviju nosūtīja Krupa firmas pārstāvjus, Lai tie palīdzētu vadīt šos uzņēmumus. Apsūdzētie Krups un Koršans kopā ar citiem Krupa firmas vadošajiem ierēdņiem brauca uz Krieviju apskatīt fabrikas un rūpnīcas.. .

Pārmaiņas militārajā stāvoklī 1943. gada rudenī kavēja Krupa firmu realizēt viņas pašas izstrādāto lielo prograniu. Firmas darbības apjoms Mariupole redzams no objektiem, ko bija pavēlēts evakuēt. Aizveda daudz «Ivana» programas realizēšanai paredzēto mašīnu. Dzelzs lūžņu sagādes organizācijai vajadzēja aizvest 10 000 tonnu leģēta tērauda. Firma saņēma norādījumu aizvest turbīnu un 8000 tonnu hromniķe|a tērauda. Daudz pūļu veltīja rūpnīcas sagraušanai, tādēļ ka tā svarīga krieviem.

Krupa firma rekvizēja 280 preču vagonus Kramatorskas rūpnīcas mašīnu un materiālu aizvešanai. Preču vagonu un darbaspēka trūkums neļāva pilnīgi demontēt rupnīcu, kā tas bija plānots. Simt preču vagonu Kramatorskas rūpnīcas darbgaldu un materiālu aizvešanai piešķīra kara rūpniecības štābs. Tika veikti plaši postīšanas darbi, Lai rūpnīcu un tās iekārtu padarītu pilnīgi nelietojamu.

BHO, kurā valdes loceklis bija apsūdzētais Krups, savā pirmajā darba pārskatā, runājot par darbību Krievijā, saka:

«. . . Līdz 1943. gada 30. novembrim vācu metālrūpniecības un ķīmiskās rūpniecības rīcībā nodoti šādi no krievu apgabaliem izvesti materiāli, lai tos izmantotu saskaņā ar kara ekonomikas vajadzībām:

Mangāna rūda………..417 886 t (1942. g.j

No Nirnbergas Starptautiska Kara Tribunāla sēdes protokola

KOPĒJAIS PAZIŅOJUMS PAR VĀCU MILITĀRISMA. UN FAŠISMA ATDZIMŠANU

Politiskie principi

1. Saskaņā ar Vienošanos par kontroles sistēmu Vācijā aug-, stāko varu Vācijā realizēs Padomju Sociālistisko Republiku Savienības, Amerikas Savienoto Valstu, Apvienotās Karalistes un&gt; Francijas Republikas Bruņoto Spēku Virspavēlnieki katrs sava okupācijas zonā pēc savu attiecīgo valdību norādījumiem un arī kā Kontroles Padomes locekļi jautājumos, kas skar visu Vāciju.

2. Cik tas praktiski iespējams, visā Vācijā pret vācu iedzīvotājiem jāizturas vienādi.

3. Vācijas okupācijas mērķi, kas Kontroles Padomei jāliek sava darba pamatā, ir:

I) Pilnīgi atbruņot un demilitarizēt Vāciju un likvidēt visu to Vācijas rūpniecību, ko var izmantot kara rūpniecībai, vai arī to kontrolēt, šai nolūkā:

a) visi Vācijas sauszemes, jūras un gaisa bruņotie spēki, SS, SA, SD un gestapo ar visām to organizācijām, štābiem un iestādēm, ieskaitot ģenerālštābu, virsnieku korpusu, rezervistu korpusu, kara skolas, kara veterānu savienības un visas citas militārās un pusmilitārās organizācijas līdz ar to klubiem un asociācijām, kas kalpo militāro tradīciju saglabāšanai Vācijā, tiks piln gi un galīgi likvidētas, lai uz visiem laikiem novērstu vācu militārisma un nacisma atdzimšanu vai reorganizāciju:

b) visi' m ieročiem, munīcijai un militārām ierīcēm un visiem speciāliīdzekļiem, kas vajadzīgi to ražošanai, jāatrodas Sabiedroto rīcībā vai jātiek iznīcinātiem. Nekādu lidmašīnu un nekādu ieroču, munīcijas un militāro ieroču glabāšana un ražošana netiks pieļauta.

П) Vācu tauta jāpārliecina, ka tā cietusi totālu militāru sakāvi un ka tā nevar izvairīties no atbildības par to, ko tā pati sev uzvēlusi, jo viņas pašas nežēlīgais karošanas veids un nacistu fanātiska pretošanās izpostījusi Vācijas ekonomiku un neizbēgami radījusi haosu un ciešanas.

III) Jaiznicina nacionālsociālistiskā partija ar tas filiālēm un lai pakļautās organizācijas, jālikvidē visas nacionālsociālistiskās iestādes un jāgādā, lai tās nekādā veidā nerastos no jauna; jānovērš jebkādā nacistiska un militāristiska darbība.

IV) Jāsagatavo Vācijas politiskās dzīves galīga parkartošana ,uz demokrātiskiem pamatiem un eventuāla Vācijas mierīga līdzdarbība starptautiskajā dzīvē.

Izvilkums no Potsdatnas Vienošanās 1945. gada 2. augustā

VIII SS REABILITĀCIJA UN IESAISTĪŠANA NATO IETILPSTOŠAJOS RIETUMVĀCIJAS BRUŅOTAJOS SPĒKOS

.

SS ATDZIMŠANA

Sabiedroto noslēgtajos vienošanās aktos par Vāciju skaidri un nepārprotami noteikts, ka visas SS sastāvdaļas («vispārējā SS»' un «ieroču SS»), ko Starptautiskais Kara Tribunāls pasludinājis par noziedzīgām organizācijām, jālikvidē uz visiem laikiem.

Nirnbergas Starptautiskais Kara Tribunāls, kurā ietilpa četru lielvalstu tiesneši, saskaņā ar oficiālo protokolu (XII sēj., 587. lpp.) pasludināja:

«Nav iespējams nošķirt kādu SS sastāvdaļu, kas nebūtu piedalījusies šai noziedzīgajā rīcībā. «Vispārējā SS» aktīvi piedalījās ebreju vajāšanā, un no tās komplektēja koncentrācijas nometņu apsardzi. Ieroču SS vienības tieši piedalījās kara gūstekņu nonāvēšanā un briesmu darbos okupētajās zemēs. No viņu vidus komplektēja operatīvās grupas; pēc tam kad SS «Miroņgalvas» vienības, kas pirms tam bija kontrolējušas koncentrācijas nometņu apsardzību, tika ietilpinātas ieroču SS sastāvā, tā ieguva arī varu pār koncentrācijas nometņu apsardzi. Dažādas SS policijas vienības plaši tika izmantotas briesmu darbos okupētajās zemēs un turienes ebreju iznicināšanā. Centrālajai SS organizācijai bija šo dažādo formāciju virsvadība, un tā bija atbildīga par tādiem īpašiem pasākumiem kā, piemēram, par cilvēku izlietošanu eksperimentiem un ebreju jautājuma «galīgo atrisinājumu». Tribunāls secina, ka šie briesmu darbi bija pietiekami plaši zināmi organizācijas biedriem, lai pamatotu SS izsludināšanu par noziedzīgu organizāciju tālāk norādītajā apjomā. Ir pamats domāt, ka izdarīti mēģinājumi dažus šās darbības novadus turēt slepenībā, taču noziedzīgā programa visumā bija tik plaši izplatīta un tajā ietilpa tīk milzīga mēroga slepkavības, ka SS organizācijas noziedzīgajai darbībai vajadzēja kļūt plaši pazīstamai.»

Rietumvācijas bruņošanās politikas gaitā jau vairākus gadus tiek izdarīti mēģinājumi izdzēst no tautu atmiņas SS pastrādātos noziegumus Vācijā un Eiropas zemēs, kur Vācija bija iebrukusi.

Tādēļ propaganda sākusi kalpot SS reabilitācijai. Ar nekautrīgu vēstures viltojumu palīdzību ta cenšas pierādīt, ka ieroču SS biju-šas «godājamas karaspēka daļas» un ka tajās pirmajās esot iemiesojusies «Eiropas ideja».

Tā kādreizējais Hitlera ģenerālštāba priekšnieks ģenerālpulkvedis Guderians savā priekšvārdā SS ģenerālpulkveža Hausera grāmatai «Tā rīkojās ieroču SS» rakstīja:

«Turklāt mums nav jaaizmirst, ka Eiropas ideja pirmo reizi realizējās šajās karaspēka vienībās (domātas SS vienības.— Red.) un ka starp Eiropas nācijām nodibinājās saites, ko labāk būtu bijis nesaraut.»

Pats Hausers, .apgalvodams, ka SS otrā pasaules kara laikā nekur un nekad neesot pastrādājusi noziegumus, savā grāmatā raksta:

«Tā ticēja mūsu tautas nākotnei un arvien stiprāk cerēja redzēt apvienotu Eiropu, kuras dēli brīvprātīgi cīnītos tās rindās. Viņu kapi Rietumos - sevišķi Normandijā, — Itālijā, Balkānos, Ungārijā un Rumānijā, bet visvairāk Austrumos no Kirlcenesas līdz Maskavai un Kaukāzam to apliecina.»

Kad ar Bonnas valdības palīdzību un finansiālo atbalstu savu darbību atjaunoja kareivju apvienības un militāro tradīciju ap vienības, drīz radās — sākuma maskētas ka meklēšanas uri palīdzības organizācijas — pirmās SS formācijas. Pēc žurnālā «Wiking-Ruf» (1956. gada jūnijā, 6. burtnīca) un 1957. g,ada Vācu kareivju kalendāra datiem, tagad pastāv jau 59 SS ap vienības, kas ietilpst vienotā organizācijā HIAG [44] .

SS KORPUSI

SS tanku korpuss «LAII», Lotars Dufners, Rotenburgā pie Nekāras.

11 SS tanku korpuss, Helmūts Uphofs, Oberzikte pie Bnaunšvei-gas.

III SS tanku korpuss, Vilhelms Verhans, Lahendorfa pie Celles. V SS kalnu strēlnieku korpuss, Ove Karstenss, Hamburgas Ot-inaršenā, Nēra iela 3.

SS DIVĪZIJAS

I. SS tanku divīzija «Leibstandarle SS Adolj Hiller» («Ādolfa Hitlera personīgais standarts»), Kurts Fišcrs, Trostbcrgā — Augšhavārijā, Gecinga ielā 17b.

2. SS tanku divīzija (.Das Reich» («Valsis»), Zeps Kisterss, Esenē (Rūrā).

3. SS tanku divīzija «Totcnkopj» («Miroņgaiva»), Francis Zon-nemanis, Hanoverā.

4. SS policijas tanku grenadieru divīzija, Verners Ohasaks, Disel-dorfā.

5. SS tanku divīzija «Wiking» («Vikings»), Adolfs Herberts, Gelzenkirhenā.

6. SS kalnu strēlnieku divīzija «Nord» («Ziemeli»), Ūve Kar-istenss, Hamburgas Otmaršenā.

7. SS brīvprātīgo kalnu strēlnieku divīzija «Princis Eižens», Ūve Karstenss, Hamburgas Otmaršenā, Nēr,a ielā 3.

8. SS kavalērijas divīzija «Florians Geijers», Volfgangs Reinharts, Hanoverā.

9. SS tanku divīzija «Hoenštaujeni», Fricis Ferbers, Ziplingen-burgā pie Helmštetas, Dorfštrāse 76.

10. SS tanku divīzija «Frundsberg», Valters Arve, Hanoverā.

11. SS tanku grenadieru divīzija «Nordland», Antons Stroe, Eš-veilerā pie Āhenas, Vlzenštrāse 1.

12. SS tanku divīzija «Hitlerjugend» («Hitlera jaunatne»), Hein-rihs Volfs, Bedlingenā, Nirtingenas apriņķi, Hirnholē 2.

13. SS kalnu strēlnieku divīzija «Ančars» (musulmaņu), Ūve Karstenss, Hamburgas Otmaršenā, Nēra ielā 3.

14. SS grenadieru divīzija (Galicija), Hanss Kleinis, Hāgcnā-Vestfālē.

15. SS grenadieru divīzija (Latvija), Voldemars Midziņš, Min-sterā-Vastfālē.

1,6. SS tanku grenadieru divīzija «Reichļiihrer SS» («SS reihsfi-rers»), Zigfrīds Lādemahers, Dālē pie Folmes, Kempken,a 151.

17. SS tanku grenadieru divīzija «Gotz von Berlichingen» («Gecs no Berlihingenas»), Rūdijs Millers, Stutgartē—W, Reinsbur-gas iela 131.

18. SS tanku grenadieru divīzija «Horsts Vesclis», Fricis Zolka, Hamburgas Altona I, Miera alejā 42.

19. SS grenadieru divīzija (Latvija), Hanss Sēlers, Hīinghauzenā-Vestfālē,

20. SS grenadieru divīzija (Igaunija), Verners Mitels, Brērnenes St. Magnus.

21. SS kalnu strēlnieku divīzija «Skanderbegs» (Albānija), Ūve Karstenss, Hamburgais Otmaršenā, Nēra ielā 3.

22. SS kavalērijas divīzija (Ungārija), Volfgangs Reinharts, Hanoverā.

23. SS kalnu strēlnieku divīzija «Ķama» (Horvātija), Ūve Karstenss, Hamburgā,

24. SS kalnu strēlnieku Karsta jēgeru divīzija, ūve Karstenss, Hamburgas Otmaršenā.

27. SS brīvprātīgo tanku grenadieru divīzija «Langetnarka» (flāmu), Pēteris de Vuists, Hamelnā pie Vēzeras, Fišbekerštrāse 19.

28. SS brīvprātīgo tanku grenadieru divīzija «Valonija» (valoņu), Vils Žuaijē, Fornbahā pie Innas .aiz Pasavas.

29. SS brīvprātīgo grenadieru divīzija «Itālija»,. Antons Stroe, Ešveilerā pie Ahenas, Vīzenšlrāse 1.

30. SS grenadieru divīzija «Weiliruthenien» («Baltkrievija»), Fridrihs Fertigs, Dekbergenā 82 pie Rintelnas-Vēzeras.

32. SS tanku grenadieru divīzija «30. janvāris» (tanku grenadieru skola). Horsts Vilke, Zārštetā pie Hanoveras, Leriienvegā 7.

33. SS grenadieru divīzija «Charlemagne» («Kārlis Lielais»), Bernhards Barabass, Rūhenā-Odenvaldē. Kellereištrāse 34.

34. SS grenadieru divīzija «Landstorni Nederland» (Holande), Kaspars Serno, Dortmunda, Fridriha iela 46.

36. SS divīzija «Dirlemanger» (sardzes un konvoju vienības), Fritjofs Elmo Poršs, Duisburga Reinzcmē, Vērtakerštrāse 53.

37. SS kavalērijas divīzija «Liltzow» («Licova»), Herberts Soltiss, Bādvildungenā.

38. 23. SS divīzija *Nederland» («Holande»), Kaspars Serno, Dortmunriā.

SS rezerves un mācību vienības

SS tanku grenadieru rezerves un mācību vienības, Ginters Koi-teks, Degendorfā, Cīglerštrāse 12.

SS artilērijas rezerves un mācību vienības, Valters Perške, Gros gresingenā 26 pie Ebr,alias aiz Bambergas.

SS kalnu strēlnieku rezerves un mācību vienības, Rihards Bend felds, Reinfeldā Holšteinā, Lībekas šoseja 38.

SS sakaru rezerves un mācību vienības, Huberts Rauls Kolbe, Vildbādē-Svarcvaldē, Paulines ielā 119/1.

SS sapieru rezerves un mācību vienības, Fricis Zolba, Hambur-gas Otmaršenā, Miera alejā 42.

SS tanku izlūku rezerves un mācību vienības, Kurts Gatigis, Gī-tersloē-Vestfālē, Dancigas ielā 7.

SS mīnmetēju rezerves un mācību vienības, Fleincs Leitholds,

Helmerkampā, Celles apriņķi.

SS kavalērijas rezerves un mācību vienības, Herberts Soltiss,

Bādvildungenā.

SS veterināru rezerves un mācību vienības, Herberts Soltiss,

Bādvildungenā.

SS skolas

SS artilērijas skolas, Horsts Lemke, Duisburgā, Duiserna ielā 77. SS junkuru skolas, Kārlis Heines Elerls, Tīlenā pie Vestfāles Brilonas.

SS kavalērijas skolas. Herberts Soltiss, Bādvildungenā SS sakaru skolas, Fricis Meijers, Tvistā/Valdekā, Kaseles apriņķī. SS apakšvirsnieku skolas, Kārlis Heines Meizers. Diseldoriā/Ka-selē.

SS veterināru skolas, Herberts Soltiss, Bādvildungenā.

SS sapieru skolas, Fricis Zolka, Ilamburgas Altonā 1, Miera alejā 42.

Pārejās SS vienības

SS mākslīgās miglas vienības, Valters Fāldīks, Frankfurtē pie M.ainas Nīderrādē.

SS izpletņu lēcēju vienības, Helmūts Uphofs, Oberziktē pie Br.aun-šveigas.

SS mednieku vienības, Helmūts Uphofs, Oberziktē pie Braun-

šveigas.

SS autotehniskās vienības, inženieris Kārlis Lorencs, Lejasbavā-rijas Filshofenā, pasta nod. 68.

SS Galvenās pārvaldes, Zeps Kisterss, Rūras Esenē, Vēzeras ielā 41.

No šā saraksta redzams, ka Rietumvācijas teritorijā izveidotas arī SS ārzemnieku — latviešu, igauņu, albāņu, ungāru, horvātu, flāmu, valoņu, holandiešu — formācijas. «Sakrustoto bultu»10,1 vienibu nosūtīšana no Rietumvācijas uz Ungāriju kontrrevolūcijas atbalstīšanai ir pierādījusi, ka šīm SS organizācijām paredzēta «piektās kolonas» loma. «Horvātu lauka divīzija» (instruktori un mācību brigādes), kas komplektēta no bēdīgi slavenajiem fašistiskajiem ustašiem, sarakstā minēta kā apvienība militāro tradīciju uzturēšanai ar rezidenci Augsburgā.

Nacistiskās literatūras dubļu straume

Pēdējos gados pāri Rietumvācijai gažas īsta nacistiskās literatūras dubļu straume, kuras mērķis ir reabilitēt SS un izdzēst atmiņas par SS noziegumiem. Ar Bonnas valdības iecietību un atbalstu nodibinātas daudzas izdevniecības, kas uzņēmušās šo uzdevumu.

Ievietotais pārskats par Rietumvācijā iznākušajām grāmatām ietver galvenokārt tās, kas propagandē fašistiskus un antisemi-tiskus uzskatus.

Pleses izdevniecība Getingenā (īpašnieks Valdemārs Sies, kādreizējs augstāks SS virsnieks, tagad viens no sešiem nacistiskās «Vācu valsts partijas» deputātiem landtāgā).

Pauls Hausers: «Tā rīkojās ieroču SS»;

Hanss Ulrihs Rūdelis: «Par spīti (Kara piedzīvojumu grāmata)», «Par karu un mieru», «Starp Vāciju un Argentīnu»,

Rozenberga un Hausera gramatu vakl. - - Red.

Ribentropa un Ķrečmera gramaiu vāki. — Red.Alfrēds Rozenbergs: «Pēdējās piezīmes (Nacionālsociālistiskās revolūcijas ideāli un elki)»;

E. G. Krečmers: «Ieroču SS bruņinieku krusta kavalierī».

Getingenas izdevniecība Getingenā (īpašnieks Leonhards Silvers, ko iecēla par Lejassaksijas kultu ministru, bet kam iedzīvotāju protesta dēļ nācās atkāpties no amata. Viņa politiskas ticības .apliecinājums skan: nacionālsociālisms esot «veselīgākā kustība Vācijā kopš gadsimtu mijas» (citēts pēc «Neue Ruhr-Zeitung», Pfingstenā 1955. gadā)).

Kārlis Zīgerts, prof. Dr.: «Represijas, rekvizīcijas un augstākā pavēle (Jautājumā par notiesāto kara dalībnieku attaisnošanu) »;

Rūdolfs Bergs: «Apsūdzētais vai apsūdzētājs?» (Gala vārds Klāgas prāvā.)

Drufela izdevniecība Leonijā pie Starnbergas ezera

[lze Hesa: «Anglija — Nirnberga — Spandav.a (Kāda cilvēka liktenis vēstulēs)», «Miera gūsteknis (Jaunas vēstules no Spandavas)»;

Joahims fo-n Ribentrops: «Starp Londonu un Maskavu»;

Dr. Jūliuss Liperts: «Smaidi… un slēp asaras (Kāda vācu «kara noziedznieka» piedzīvojumi un piezīmes)»;

Helmūts Zindermanis: «Senais ienaidniek, ko 11u?» (Jauna sastapšanās ar Angliju un angļiem.)

Klosterhauza izdevniecība Lipoldsbergā

Šovinistiskā dzejnieka Hansa Griīnma izdevniecība. Grimms ir viens no tiem, kas «dibināja» fašistisko teoriju par «tautu bez telpas» un līdz ar to aizstāvēja fašistisko ekspansionistisko karu.

Hanss Grimms: «Kādēļ — no kurienes — bet kurp?…»; «Pirms, pie un pēc Hitlera parādīšanas vēsturē».

Veritas izdevniecība Stutgartē Leons Degrells: «Pazudušais leģions»;

P. K. L'tighofers: «44 dienas un naktis».

Pēdējais SS tanku divīzijas «Hitlerjugend» komandieris Mei-jers (viņš sevi dēvē par Tanku Meijeru), kuram kāda Kanādas kara tiesa par kara noziegumiem piesprieda nāves sodu, publicējis grāmatu «Ieroču SS grenadieri».

Šāda veida literatūra pierāda, ka agresīvā vācu militārisma .atdzimšana neierobežojas ar bruņoto spēku atjaunošanu, bet ka nacistiem un militāristiem no jauna apbruņojoties, reizē ar to atdzīvojas visa militāristiskā un nacistiskā ideoloģija. Atkal tiek izsaukts rasisma un .antisemītisma ļaunais gars, kas radīja priekš-noteikumus neģēlībām un noziegumiem, kurus hitleriskie noziedznieki pastrādājuši pret citām tautām.

Nacistiskās un šovinistiskās ideoloģijas .atdzīvināšanai kalpo ari daudzi laikraksti. Gandrīz nav precedenta tai vēstures vilto-

«Tanku Meijera» grāmatas vāks. — Red.šanai, ar kādu nodarbojas mēnešraksts «Die Anklage» («Apsūdzība»), kas sevi sauc par «Pēckara laikā cietušo un tiesības zaudējušo personu orgānu», 1955. gada 1. janvāra izdevumā ar virsrakstu «Visnekrietnākais vēstures viltojums» izvirzīts apgalvojums, ka «vācieši nekad nav nonāvējuši, ar gāzi noindējuši, pakāruši vai nošāvuši 6 miljonus ebreju».

Tālāk apgalvots, ka nevienā koncentrācijas nometnē neesot bijušas «gāzes kameras vai citas ierīces cilvēku masveida iznīcināšanai». Visas slepkavošanas un spīdzināšanas ierīces esot «pēc tuvākas iepazīšanās izrādījušās par pēckara laikā samontētām ietaisēm, kas pat nav īstas, bet ir tikai butaforiskas». Arī dokumentālā filma «Nāves dzirnavas», ko Rietumu sabiedrotie uzņēmuši Bergenbelzenas koncentrācijas nometnē, nosaukta par «skaidru blēdību».

Arī SS apvienību oficiālais laikraksts «Wiking-Ruf» («Vikingu

Daļa no žurnālā die Anklage» lappuses ar teksta minēta raksta virsrakstu. — Red.Sauciens») kalpo kara noziedznieku slavinašanai un SS reabiii tacijai.

No Spandavas cietuma izlaisto kādreizējo lieladmirāli Dēnicu, ko Hitlers pēdējā brīdī iecēla par valsts prezidentu, šis laik raksts 1956. gada oktobra izdevumā sumina kā vīru, kas «miljoniem bēgļu un kareivju izglābis dzīvību", īstenībā Dēnics cī nījas vel «piecas minūtes pēc pusnakts» un tā iedzina bezjēdzīgā nāvē neskaitāmus vācu kareivjus, galvenokārt jauniešus.

«Wiking-Ruf» 1955. gada oktobra numurā teikts:

«…36 ieroču SS divīzijas, to skaitā pazīstamās vienības «Leibstandarte», «Reich», «Wiking» un «Totenkopf» — kā izteikušies dažādi deputāti, par spīti mēģinājumiem tās nomelnot jau sen atradušas vietu otrā pasaules kara vesture.»

Arī Bonnas valdības subsidētā avīze «Deutsche Soldaten-Zei-lung» («Vācu Kareivju Avīze») kalpo ideoloģiskai kara sagatavošanai. Savā 1956. gada oktobra izdevumā ta sakarā ar desmito gadadienu kopš nāves soda izpildīšanas galvenajiem kara noziedzniekiem glorificēja šos noziedzniekus, ko nicina visa kulturālā cilvēcē. Gērings, Keitelis, Jodls un citi iztēloti par kareivjiem, kas neesot darījuši neko citu kā tikai pildījuši savu «pienākumu pret tautu un tēviju».

Neonacistu avīzē «Nation Europa» («Eiropas Nācija»), kas labprāt ievieto dažādu zemju kvislingu rakstus, Hanss Grimms

A vizēs «Nation Europa» virsraksts un raksta «Atmiņas par melnu dienu Vācijas vēsturē» sākums. — Red.

Nirnbergas tiesas sprieduma izpildi raksturo kā «melnu dienu Vācijas vēsturē». Kaut gan pilnīgi pierādīts, ka šie noziedznieki vainojami miljoniem vīriešu, sieviešu un bērnu nave, Grimms apgalvo, ka viņi neesot pārkāpuši «nevienu kaut kur pastāvošu likumu».

Grāmatā «Ieroču SS bruņinieku krusta kavalieri» SS obergru-penflrers un ieroču SS ģenerālis Teodors Eike cildināts kā SS «Miroņgalvas» apvienības dibinātājs. Noklusēts tas, ka šis divīzijas koncentrācijas nometnēs pastrādājušas tos drausmīgos noziegumus, kas satraukuši visu cilvēci. Noklusēts arī tas, ka Eike, kura rezidence atradās Zaksenhauzenā, ietilpa vadošajā štābā, kam bija pakļautas visas koncentrācijas nometnes. Tikai nāve nelaimes gadījumā paglāba šo masu slepkavu no cilpas, kur savu dzīvi beidza viņa noziegumu līdzdalībnieks SS obergrupenfīrers Pols.

Visu šo rakstījumu noļuks ir sameistarot jaunu mītu par to, ka vācu militāristi esot «neuzvarami», safabricēt jaunu leģendu par dunča dūrienu mugurā un izdzēst atmiņas par SS formācijām, kas ar barbariskām metodēm karoja pret vīriešiem, sievietēm un bērniem. «SS militāro varoņdarbu» cildināšana ir kara ideoloģiskās sagatavošanas sastāvdaļa. Šādus centienus visādi atbalsta Federatīvās republikas valdība.

«Mēs soļosim talak…»

1915. gada 30. novembrī sabiedroto Kontroles Padome izdeva likumu Nr. 8 par «militārās apmācības izbeigšanu un aizliegšanu». 5ā likuma 3. pantā teikts:

«Visas kara veterānu savienības un apvienības un visas savienības, apvienības un grupas, kuru mērķis ir uzturēt vācu mililaras tradīcijas, ir aizliegtas un nekavējoties likvidējamas.»

Rietumvācijā šis aizliegums nekad netika pilnīgi ievērots. Gluži otrādi. Pēc Bonnas valdības iniciatīvas radītās kareivju un militāro tradīciju apvienības Rietumvācijas remilitarizācijas pro cesā pieaug satraucošos apmēros.

Kareivju un militāro tradīciju apvienību kā agresīvā vācu militārisma pallgdaju pastāvēšana nav nekas jauns. Rīkojot parādes, «cīņas biedru» sastapšanās, varoņu piemiņas svinības utt., šīs organizācijas būtiski palīdz ar patriotisku frāžu palīdzību noslēpt iedzīvotājiem vācu militārisma tautai naidīgo raksturu.

Arī SS tradīciju formācijas ar Rietumvācijas varas iestāžu ziņu jau gadiem rīko publiskus salidojumus un demonstrācijas, kurās slavina Hitlera režīmu un sludina naidu un varas darbus. Jau 1955. gadā notika piecdesmit viens SS apvienību salidojums Tradīciju apvienības «Lielvācija» 4. Vācijas salidojuma kād-

«mēs soļosim tālāk un talak, līdz drupas kritis it viss…» Viens no hitlerisko fašistu salidojuma momentiem Reklinghauzena

Kara noziedznieks Keselrings salidojuma Reklinghauzenā noliek vainagu (pieminot viņa paša «pazudinātās» vācu kareivju divīzijas)…

Iekšlietu ministrs Srūders manevros 1954. g. 16. IV Kasetes apvidū

Fotogrāfijās rada, ka NATO bruņotie spēki pārņēmuši SS tradīcijas «partizāņu apkarošanā»

reizējais kapteinis, tagad docents un valsts tiesību pasniedzējs

Tībingenas universitātē — Ginters Dīrings paziņoja:

«Kādu dienu mēs nospiedīsim pogu un izraisīsim sacelšanos, būs tad ari mocekļi, taču «Lielvācija», uzticīga gvardu likumiem, rīkosies pirmā.»

1955. gada 8. janvārī kādreizējais aviācijas ģenerālis Rēders kādā ieroču SS sanāksmē Hamburgā pieprasīja no jauna noteikt nāves sodu antifašistiskajiem Pretošanās kustības cīnītājiem. 1955. gada martā kādā SS demonstrācijā Rēders pieprasīja aizliegt strādnieku partijas, arodbiedrības un visas demokrātiskās organizācijas.

Virsraksts avīzei «Das freie Wort» un rakstam par SS demonstrāciju Ham-burgā: «Mēs atkal esam interesanti!» ar apakšvirsrakstu: «Ieroču SS jauš rīta ' vēsmu. Liela manifestācija Hamburgā. Jāiejaucas Federālajai valdībai.» — Red.

SS gājiens Rendsburga 1955. g. 11. jx. Priekšgalā kādreizējie SS ģenerāļi Gille, Višs un Steiners

Kad antisemītisms sāk rīkoties

Seši miljoni noslepkavotu ebreju sieviešu, vīriešu un bērnu gandrīz no visam Eiropas zemēm bija «ebreju jautājuma galīgā atrisinājuma» rezultāts. Antisemītisms un rasu naids, ko valdošās šķiras kultivējušas kopš gadsimtiem, Hitlera valdīšanas laikā svinēja savu asiņaino triumfu. Tas sākās ar ebreju veikalu boikotu, ar ebreju kapsētu apgānīšanu, izauga tālāk par «kristālā nakti» un beidzās ar miljonu miljonu slepkavībām Osvencimas, Maidanekas un Ļubļinas gāzes kamerās.

Antisemītisms, ko fašisti kāpināja līdz galējībai, atstājis ietekmi lielā vācu tautas daļā. Kaut gan Federatīvajā republikā likums aizliedz rasu naida kurināšanu, grāmatas un avīzes nekavēti var nodarboties ar niknu antisemītisku rīdīšanu. Tā ir Federatīvās republikas valdības vaina, ka Rietumvācijā rasu naida neprāts un antisemītisms atjaunojies satraucošos apmēros. Antisemī-tiskā rīdīšana grāmatās, žurnālos un citās publikācijās uzmundrina kādreizējos SA un SS grautiņu rīkotājus uz publiskiem antisemītiskiern izlēcieniem. Jau 1954. gada beigas avīzes «Allge-meine Wochenzeitung der Juden» («Ebreju Vispārējā Nedēļas Avīze») izdevējs atklātā vēstulē Federatīvās republikas kancleram Adenaueram pieprasīja, lai taču viņš, kā bija to solījis 1951. gada 27. septembrī bundestāgā, beidzot «kopā ar visiem Federatīvās republikas paliesi demokrātiskajiem spēkiem» uzstātos pret antiseinītiskajicm ekscesiem, kas kopš la laika atkārtojas arvien biežāk.

Federatīvajā republikā rodas arvien jaunas antisemītiskas organizācijas, un tagad to jau ir vairāk nekā 60. Arvien vairāk kļūst antisemītisko izlēcienu, tiek boikotēti ebreju veikalnieki, skolās nepieņem darbā ebreju skolotājus un neuzņem ebreju bērnus. Pēdējos gados ebreju dievnami un ebreju kapsētas apgānītas vairāk nekā trīssimt reižu, bet apbrīnojamā kārtā vainīgie nekad nav notverti. Šinī sakarībā angļu avīze «Manchester Guardian» atzīmēja: «Vietējās vācu varas iestādes izvairījās pildīt savu pienākumu un parasti konstatēja, ka apgānīšanu izdarījuši «bērni». Dažkārt šie «draiskulīgie bērni» izcēluši un cītīgi sadauzījuši smagus kapa akmeņus. Rietumvācijas policijas izdarītā izmeklēšana ir apbrīnojami nesekmīga, ja negribam teikt vairāk.» Prūšu vācu militārisms un antisemītisms ir dvīņu brāļi. Vācu militāristi un imperiālisti vienmēr centušies «pamatot» savas pretenzijas uz pasaules kundzību ar savas rases «augstvērtību». Un reizē ar militārisma atjaunošanos Rietumvācijā arī antisemītisms sācis atklāti pacelt galvu.

1957. gada aprīli Vācijas ebreju ccntrālpadomes ģenerālsekretārs van Damms paziņoja, ka Federatīvajā republikā jau vairākus gadus konstatējama gandrīz nepārtraukta ebreju kapsētu apgānī-

Sis «ziedojuma feniņš» izkalts un izplatīts 1954. gadā Reinzemes Pfalca

Sana. Avīzē «Allgemeine Wochenzeitung der Juden» van Damms rakstīja:

«Arvien šos notikumus mēģināja iztēlot par jauniešu palaidnībām vai atsevišķām akcijām, ko pastrādājuši cilvēki, kuri nevar atbildēt par savu rīcību. Pēc nozieguma Zalcgiterā šo metodi — «pūst miglu acīs» vairs nevar lielot.»

SS reabilitācija nenovēršami pastiprina šās organizācijas nelabojamo piekritēju noziedzīgo rīcību. Policija, kuras sastāvā arvien pieaug kādreizējo esesiešu skaits, sabotē šo izlēcienu apkarošanu.

1957. gada 26. martā aģentūra «United Press» ziņoja:

«Nezināmi ļaundari apgānījuši apmēram 400 gadu veco Lībekas ebreju kapsētu Meslingā. No pamatnes atlauzts un apgāzts 21 kapa piemineklis. Sevišķi stipri cietusi kapsētas jaunākā daļa, kurā apglabāti daudzi ebreji, kas gājuši bojā koncentrācijas nometnēs.»

1957. gada 21. aprīlī «Associated Press» ziņoja:

«Naktī uz lieldienu sestdienu līdz šim nenoskaidroti ļaundari Jammertāles ārzemnieku kapsētā Zalcgiterā—Lēbenštctā apgāzuši 80 ebreju kapa akmeņus un kādu astoņus metrus augstu ebreju pieminekli. Bez tam kādam mazākam piemineklim bija uzbāzta salmu lelle cilvēka lielumā, pie kuras piestiprināts vairogs ar kāškrustu un uzrakstu: «Vācijā, mosties», «Izrael, nosprāgsti». Pēc kriminālpolicijas domām, vainīgie ja meklē galēji labējās politiskajās aprindās, jo noziegums jāsaista ar Hitlera dzimšanas dienu.»

Karaliskas pensijas kara noziedzniekiem

Darba nespējīgs kara invalīds Federatīvajā republikā saņem 120 marku lielu pensiju mēnesī. Hitlera izraisītajos karos kritušo atraitnēm mēnesī jāiztiek ar 55 marku lielu pensiju.

Lielākā daļa fašistiskā terora upuru vēl tagad gaida, kad tiks apmierinātas viņu prasības atlīdzināt nodarītos zaudējumus. Daudzi pa šo laiku nomiruši, nesaņēmuši no federācijas, provinču vai pagastu kasēm ne feniņa kā atlīdzību par zaudējumiem, ko viņiem nodarījuši nacionālsociālistiskie noziedznieki. Sie fakti spieda VSDP deputātu Karlo Smidu 1956. gada 18. aprīlī bundestāgā paziņot:

«Atzīšos, ka dažreiz, diemžēl, jūtos sarūgtināts, domājot par to, ka nacionālsociālistiskie policijas prezidenti saņem lielas pensijas, turpretim viņu upuriem vēl šodien jāgaida zaudējumu atlīdzība.»

Kādreizējie hitleriskās armijas un ieroču SS ģenerāļi, kādreizējie nacistiskie valsts ierēdņi vai viņu atraitnes visi bez izņēmuma saņem vairāk nekā 1000 marku lielu pensiju mēnesi.

Kādreizējais ģenerālfeldmaršals Alberts Keselrings, kam par Itālija pastrādātajiem kara noziegumiem angļu kara tiesa 1947. gadā piesprieda nāves sodu un ko vēlāk .apžēloja, saņem katru mēnesi 1100 marku.

Tikpat daudz saņem kādreizējais ģenerālfeldmaršals fonMan-šteins, kam angļu kara ties,a par piedalīšanos kara noziegumos piesprieda 18 gadu cietuma.

Kādreizējo SS brigādefīreru, ģenerālmajoru un SS divīzijas «Hitlerjugend» komandieri Meijeru (saukts Tanku Meijers) par kanādiešu kara gūstekņu noslepkavošanu 1947. gadā notiesāja uz nāvi un vēlāk apžēloja, piespriežot 20 gadu cietumā. Pirms termiņa atbrīvots no ieslodzījuma, viņš tūlīt saņēma kompensāciju 4800 marku .apmērā par apcietinājumā pavadīto laiku, tādēļ ka viņš «veļu atgriezies dzimtenē».

Kādreizējam lieladmirālim Ķārlim Dēnicam, ko Hitlers pirms savas pašnāvības iecēlia par «trešās valsts» prezidentu, tika piešķirta pensija 1300 marku mēnesī, kad viņu pēc desmit gadu ilga ieslodzījuma izlaida no Spandavas cietuma.

Kādreizējais nacistu policijas prezidents Frankfurtē pie Maiņas, Bekerle, kura darbības laikā 30 000 ebreju pilsoņu nosūtīja uz nāves nometnēm un nodedzināja visas Frankfurtes sinagogas, saņēmis kompensāciju 6000 marku apmērā.

Kādreizējais SS oberšturmfīrers un Lībekas policijas prezidents Valters Srēders lidz šim saņēma 1000 marku lielu pensiju mēnesī. Ar to viņam nepietika, un viņš iesniedza tiesā prasību pret Lībekas pilsētu, lai ta viņam izmaksātu «kompensāciju» 65 000 marku apmērā. So kompensāciju viņš saņēma par to, ka

1945. gadā angļi bija konfiscējuši viņa luksa vasarnīcu, lai tur ievietotu slimniekus, bijušos koncentrācijas nometņu ieslodzītos.

Viens no šausmīgākajiem briesmoņiem, kādus radījis Hitlera režīms, kādreizējais SS oberšārfīrers un Būhenvaldes koncentrācijas nometnes aresta telpu priekšnieks Mārtiņš Zommers astoņus gadus netraucēti dzīvoja komfortablā slimnīcā Baircitā. Sā simt-kārteja slepkavas upuru skaitā ir .ari luterāņu mācītājs Pauls Sneiders un kādreizējais VSDP reihstāga deputāts Heilmanīs.

Starptautiskās sabiedriskās domas protestu dēļ zvērināto tiesa Baireitā beidzot bij.a spiesta sākt prāvu pret Zommeru. Taču 1958. gada jūlijā viņu tikai 25 pierādītu slepkavību dēļ notiesāja uz mūža ieslodzījumu pārmācības namā.

Kādreizējam valdības prezidentam Ķelnē, Rēderatn, ko Beļģijā notiesāja kā kara noziedznieku, pec atgriešanās Ziemeļreinas— Veistfālas provincē valdība izmaksāja 26 000 marku lielu kompensāciju p,ar to, ka viņš «vēlu atgriezies dzimtenē», tai gan viņam piešķirta 1000 marku liela pensija rrienesī.

Viens no galvenajiem kara noziedzniekiem, kādreizējais liel-admirālis Rēders pēc iznākšanas no Span.davas cietuma ik mēnesi saņem 2246 markas.

Dr. Mārtiņš Hellingers, pēc tam kad viņu izlaida no Verlas kara noziedznieku cietuma, iekasēja 10 000 marku kā «palīdzību pēc atgriešanās dzimtenē». Viņš bija SS organizācijā iestājies brīvprātīgi kā ārsts un bija specializējies ieslodzītajiem pēc to nonāvēšanas izlauzt zelta zobuis.

Dr. Ernsts Laucs105, kādreizējais tautas tiesu palātas virspro-kurors, gadiem ilgi saņēma ik mēnesi 1730 marku lielu pensiju, k,as pēc sabiedrības protesta tika samazināta uz 1342 markām. Laucs arī ir atbildīgs par daudzajiem nāves sodiem, ko tautas tiesu palāta piesprieda pēc 1044. gada 20. jūlija.

Asiņainā tiesneša Freislera atraitne, kuras virs savā laikā simtiem cilvēku notiesāja uz nāvi, saņem vairāk nekā 1000 marku lielu pensiju.

Arī 1942. gadā čehoslovaku patriotu nonāvētā Bohēmijas un Morāvijas reihsprotektora Reinharda Heidriha atraitne saņem atraitnes pensiju. Viņai pieder viesnīca Burgā, Fēmarnas salā, kas atrodas Baltijas jūrā.

Kādreizējais SS grupenfīrers vācu militārajā pārvaldē Serbijā, Dr. Haralds Turners, lika Dienvidslāvijā «nošaut visus ebrejus, ko vien var notvert». Tanī pašā laikā viņš pavēlēja nogalināt 6000 ķīlnieku. Tādēļ Dienvidslāvijā viņu kā kara noziedznieku sodīja ar nāvi. Tiesa nolēmusi izmaksāt viņa atraitnei tādu pensiju kā valdības virspadomnieka atraitnei.

«Palīdzību pec atgriešanas dzimtenē» saņēmuši: bēdīgi slavenais ma.su slepkava Dr. Ķlaubergs, kas Osvencimā ar eksperimentiem iedzinis simtiem sieviešu mokpilnā nāvē; kādreizējais Magdeburgas—Anhaltes gauleiters Jordāns; SS šārfīrers Suberts, kuru kā masu slepkavu Ziaksenhauzenas koncentrācijas nometnē pazina ar vārdu «pistoļu Suberts»; kādreizējais Zaksenhauzenas koncentrācijas nometnes virsuznaugs Gustavs Zorga, saukts «Dzelzs Gustavs»; gestapo priekšnieks Lanicers, kam par vien-padsmitkārtīgu slepkavību Austrijā 1946. gadā bija piespriests mūža ieslodzījums, un neskaitāmi citi.

Nacistu barvežu milzīgie īpašumi

1955. gada novembrī VSDP preses nodala publicēja zīmīgus materiālus par kādreizējo nacistu barvežu īpašumiem, ko pārvalda Rietumberlīnes privātās bankas. Līdz šim atrasto slepeno kontu kopvērtība saskaņā ar šīm ziņām sasniedz ne mazak kā 19 400 000 reihsmarku un 511 000 Rietumvācijas marku. Te jāpieskaita nacistu barvežu zemes īpašumi apmēram divu miljonu Rietumvācijas marku vērtībā.

VSDP preses nodaļa, starp cilu, min šādus vadošo hitlerisko fašistu kontus Rietumberlīnes bankās:

Gērings: vērtspapīri par 8 516 054 reihsmarkām, banku konti

par 280 000 Rietumvācijas miarkam un procentu noguldījumi par 40 143 Rietumvācijas markām.

«Reihsleiteris» un «valsts iekšlietu ministrs» Friks: vērtspapīri par 1 151 721 reihsmarku un bankas konts piar 7150 Rietumvācijas markām.

Gebelss: zemes gabals 113 000 Rietumvācijas marku vērtībā.

«Reihsleiters» un «Vācu darba frontes» vadītājs Dr. Lejs: divi zemes gabali viena miljona Rietumvācijas marku vērtībā. Bez tam vēl dārglietas.

«Valsts ārlietu ministrs» fon Ribentrops: trīs zemes gabali 50 000 Rietumvācijas marku vērtībā. Pie tam papildus konstatēti īpašumi 473 776 reihsmarku vērtībā.

Ķaltenbrunners (konts ar pseidonīmu Arturs Scidlers): bankas konts 2 277 625 reihsmarku apmērā.

«Tautas tiesu palātas» prezidents Freislers: divi zemes gabali 80 000 Rietumvācijas marku vērtībā.

«Valsts foto korespondents» Flofmanis: īpašumi 1142 107 reihsmarku vērtībā.

SS obergrupenfīrers Dalige: vērtspapīri par 541 147 reihsmarkām.

SS obergrupenfīrers Krīgers: konti par 112 686 reihsmarkām.

Dr. Morels. Hitlera personiskais ārsts: zemes gabals 100 000 Rietumvācijas marku vērtībā.

Dālkens, avīzes «Das schwarze Korps» galvenais redaktors: divi zemes gabali 60 000 Rietumvācijas marku vērtībā.

SA obergrupenfīrers un valsts finansu sekretārs Reinharts: zemes gabals 156 000 Rietumvācijas marku vērtībā.

Helena Behšteina, kas deva iespēju izdot Hitlera grāmatu «Mein Kampt»; banku konti par 196 400 Rietumvācijas markām un 471 725 reihsmarkām, kā arī par 38 162 dolāriem.

Kā SS tika «mazgata balta»

1948. gada pavasarī atklātībā pirmo reizi kļuva zināmi Rietumvalstu plāni radīt jaunu vācu armiju. Drīz noskaidrojās, ka šie centieni saskan ar nacistu bruņoto spēku un SS nelikvidēto komandieru kadru plāniem. Kādreizējie vācu ģenerāļi un štāba virsnieki uzskicēja jaunus uzbrukuma plānus un organizējās slepenās militārās savienībās, piemēram, «brālībās» u. c. Atskanēja pirmās balsis, ka nevajadzētu atteikties no «kareivjiem, kam ir pieredze karošanā Austrumos», un ka arī SS vajadzētu «no jauna pārvērtēt».

1950. gadā «Brīvās demokrātiskās partijas»106 deputāts Erihs Mende uzskatīja, ka pienācis laiks teikt bundestāgā aizstāvēšanas runu par labu SS. Ar to viņš panāca, ka dzīviem palikušajiem esesiešiem piešķīra pensijas.

Avīzes «Die Welt» virsraksts uti sākums ziņojumam par Meijera runu Min-henē ar virsrakstu «Ieroču SS prasa vienādas tiesības». — Red.«Vēlāk Haso fon Manteifelis plenārsēdē nikni cīnījās par panākumiem,» rakstīja SS avīze «Wiking-Ruf». Manteifelis apmeklēja arī Federatīvās republikas kancleru, kas atbildēja vārdu pa vārdam šādi:

«Es jau sen zinu, ka ieroču SS kareivji bija krietni cilvēki.» Kādreizējam ieroču SS ģenerālim Paulam Hauseram bija pārrunas ar atsevišķām bundestāga frakcijām, un, kā viņš izteicās, viņu «uzklausīja un izprata ne vien koalīcijas partijas, bet arī VSDP».

Šāda nostāja uzmundrināja kādreizējos SS barvežus arvien atklātāk izvirzīt prasību reabilitēt un atkal izmantot SS.

Tā «Brīvās demokrātiskās partijas» bundestāga deputāts Eilers 1955. gada 27. martā Bādhersfeldā SS apvienību locek|iem paziņoja:

«Nav vienmēr jāprasa ieroču SS vienībām, no kurienes tās radušās, bet gan — ko tās karā veikušas. Un šie veikumi prasa taisnīgu izturēšanos.» («Wiking-Ruf», 1955. gada maijā.)

Lai nomierinātu sabiedrisko domu, ko satrauc mēģinājumi reabilitēt noziedzīgo organizāciju, «bijušās ieroču SS vecākais kareivis» ģenerālpulkvedis P. Hausers 1955. gada decembrī nodeva bundestāga frakcijām paziņojumu par lojalitāti.

1956. gada augustā bijušais kara ministrs Teodors Blanks aicināja kādreizējos SS locekļus iestāties bundesvērā.

Drīz vien daudzi kādreizējie SS ģenerāļi, to skaitā notiesātie kara noziedznieki, tādi kā Tanku Meijers, izvirzījās pirmajā vietā un nāca ar savām prasībām.

1956. gada septembrī Hanoverā notika SS apvienību salidojums, kurā izvirzīja prasību nodrošināt kādreizējos SS locekļus pēc konstitūcijas 131. panta107. Apsveica arī uzņemšanu bundesvērā. Vācu arodbiedrību apvienības orgāns «Welt der Arbcit» («Darba pasaule») atklāja, ka šajā salidojumā ieradušies šādi oficiāli Bonnas parlamenta locekļi: atvaļinātais admirālis Helmūts Heije, «Kristīgi demokrātiskās savienības» bundestāga deputāts; Dr. Srancs, kādreizējais nacistiskais Ofenbahas virsbirģermeis-tars, tagad «Vācu partijas»108 deputāts bundestāgā; Alberts Dē-rihsveilers, kādreizējais nacionālsociālistiskais studentu vadītājs un ieroču SS oberšturmfīrers, tagad «Brīvās tautas partijas» ģenerālsekretārs; Adolfs fon Tadens, «Vācu valsts partijas» landtāga deputāts Lejassaksijā.

SS iesoļo bundesvērā

Pēc šiem daudzus gadus ilgajiem ideoloģiskajiem un organizatoriskajiem priekšdarbiem 1956. gada augustā pasaules sabiedrisko domu pārsteidza vēsts, ka bundestāga kadru komisija nolēmusi dot iespēju kādreizējiem ieroču SS komandieriem līdz pat oberšturmbanfīrera pakāpei (atbilst apakšpulkveža pakāpei) ieņemt augstāko komandieru amatus bundesvērā. Sis lēmums bija publicēts 1956. gada 1. septembri izdevumā «Ministerialbiatt des Bundesministers fūr Verteidigung» («Federālā aizsardzības ministra ministrijas biļetens»).

Dekrētā kategoriski noteikts, ka kādreizējie SS komandieri paliek tajā pašā dienesta pakāpē, kāda tiem piešķirta Hitlera režīma laikā.

Sis lēmums pilnīgi reabilitēt SS izraisījis protestus visā pasaulē. Tautas vēl nav aizmirsušas, ka par noziegumiem, kas pastrādāti Vācijā un visās zemēs, kurām Vācija uzbruka, Starptautiskais Kara Tribunāls pasludinājis SS par noziedzīgu organizāciju. Oraduras, Lidices un Varšavas drupas ir nekad neapklusināmi liecinieki pret šiem cilvēces ienaidniekiem. Dr. Adenauera paskaidrojums, ka, pieņemot dienestā kādreizējos SS locekļus, jāizdara sevišķi stingra pārbaude, pasaules sabiedriskās domas protestu nespēj vājināt. Tautas prasa atcelt šo kļūmīgo lēmumu.

Sašutums un bažas, ko radījis Federatīvās republikas valdības lēmums, izpaudās daudzos protestos.

«Federālā aizsardzības ministra ministrijas biļetens», Bonnā 1956. g. 1. septembri. Instrukcija par kārtību, kādā piešķiramas dienesta pakāpes bundesvēra kareivjiem un virsniekiem, kas agrāk dienējuši policijā, robežapsardzībā, ieroču SS u. tml. Bijušajiem esesiešiem paredzēta speciālā tabula ar atbilstošām dienesta pakāpēm. — Red.

SS vadītāji Adenauera svītā

Varas sagrābšana, ko Federatīvajā republikā bez trokšņa veic smagus noziegumus pastrādājušie militāristi un fašisti, ātri virzās uz priekšu. Šie spēki arvien vairāk iespiežas visās pārvaldes nozarēs, organizācijās un partijās. Tālāk pievienotais saraksts ir tikai izvilkums no pārbagātā materiāla par šo jautājumu.

Bijušais federālais sevišķo uzdevumu ministrs Valdemārs Krafts kādreiz bija Vācijas nacionālsociālistiskās strādnieku partijas (NSDAP) biedrs, SS hauptšturmfīrers un Valsts galvenās

drošības pārvaldes (gestapo centrāles) līdzstrādnieks. Pēc uzbrukuma Polijai nacistiskais valsts pārtikas ministrs Dare viņu iecēla par organizācijas «Valsts sabiedrība zemes apstrādāšanai» lietu pārvaldnieku.

Federālais dzīvokļu celtniecības ministrs Dr. Viktors Emanuels Preiskcrs bija NSDAP un SS biedrs. 1938. gadā Hitlers viņu iecēla par «Vīnes banku āriskošanas» komisāru, un viņš saņēma apbalvojumu par «Vācijas ekonomikas atbrīvošanu no ebreju jūga».

Federālais ministrs pārvietoto personu, bēgļu un kara invalīdu lietās Teodors Oberlenders bija NSDAP nodaļas gauleiters, SA hauptšturmfīrers un kā fašistiskā spiegošanas dienesta teroristisko formāciju vadītājs — galvenais atbildīgais par masu slepkavību Ļvovā. 1945. gada martā viņš darbojās par kādas vlaso-viešu baltgvardu organizācijas mācību nometnes vadītāju.110

Pārliecinošu piemēru par to, ka Bonnas valdības aparāts piesātināts ar kādreizējiem fašistiem, sniedz Bonnas ārlietu ministrija.

Kad tika publicēta Oto Broitigama, pašreizējā ģenerālkonsulā Honkongā, kara laika dienasgrāmata, izrādījās, ka viņš kā vadošs darbinieks piedalījies ebreju slepkavošanā. 1960. gadā viņu apbalvoja ar Federatīvās republikas Nopelnu krustu.

Bonnas diplomātiskajā dienestā starp citiem atrodas Dr. Kurts Bānke, Hitlera laikā valsts dienesta krimināltiesas galvenais prokurors; Haso fon Ecdorfs, kādreizējais SA oberšturmbanfirers; Fēlikss Gerte, kādreizējais SS hauptšturmfīrers Valsts galvenajā drošības pārvaldē, vēlāk SS rasu un kolonizācijas galvenajā pārvaldē; Gustavs Hilgcrs, viens no fašistiskās organizācijas «Komiteja Krievijas tautu atbrīvošanai» dibinātājiem; Dr. Bekers, kādreizējs augstāks SS vadītājs. Gandrīz visi augstākie Bonnas • ārlietu ministrijas ierēdņi bijuši NSDAP biedri.

Ari ministriju ierēdņu vidū, provinču valdībās, parlamentos un partijās sastopami kādreizējie vadošie SS locekļi. Tā, piemēram, Slēzvigā—Holšteinā ekonomikas ministrs ir kādreizējais SS biedrs Dr. Hermanis Andersens.

Kādreizējais SS unteršārfīrers un sakarnieks starp Riben-tropa ārlietu ministriju un gestapo pārvaldi, Dr. Zonnenhols, ieņem preses referenta amatu Maršala plāna jautājumu ministrijā.

«Dzimteni un tiesības zaudējušo savienības» (ВНЕ) bundes-tāga frakcijā ietilpst Mārtiņš Eisners, kādreizējais SS unter-šturmfīrers, Hanss Egons Engels, kādreizējais SS goda oberfīrers.

Bavārijas landtāgā «Vācu valsts partijas» frakcijā sastopams kādreizējais SS komandieris Valdemārs Sies, bet «Brīvās demokrātiskās partijas» (FDP) frakcijā — Arturs Heinrihs, kādreizējais SS hauptšturmfīrers.

Sāras apgabala demokrātiskajā partijā zināma nozīme ir kādreizējiem SS biedriem resp. SS komandieriem Rihardam Bekeram,

Rietumvācijas preses ziņojamu virsraksti («Bijušie SS virsnieki bundesvēram? Patiesība par SS: kādi secinājumi jāiedara? — Bez diskriminācijas iztikt nevar. Nobeigums ilgstošajam skandālam ap SS arvien vairāk protestu pret ieroču SS uzņem-šanu.» «Otrā hipotēka Bundesvērs atver savus vārtus SS organizācijai. — principiālas šaubas.» «Blanka lēmums nozīmē SS valsti!» «Vai reabilitēs ieroču SS?» «Jaunatne SS virsnieku vadībām «SS virsnieki — tas nav nekas jauns…» «SS bendes bundesvērā? Frankfurtes vanagi protestē.» «Vai ar Blanka palīdzību SS ceļas augšā? Vācu arodbiedrību ļederācija runā par provokāciju.» «Sašutums iekšzemē un ārzemēs.»

«Hitlera «politiskie kareivji» bundesvērā.» — Red)

Dr. Buhholcam un Peterim Engelam (kādreizējam Dahavas koncentrācijas nometnes apsardzes dalībniekam).

Dr. Valters Cirpiuss, kādreizējais SS šturmfīrers un atbildīgais par Lodzas geto, ir kriminālpolicijas referents Lejassaksijas provincē valdības virspadomnieka dienesta pakāpē.

Paraugs sevišķi spilgtam gadījumam, kur kara noziedznieks atkal ieņem valsts amatu, ir Vesterlandes birģermeistars Ziltas salā. 1939. gadā nacistu partijas vadības tieslietu padomnieku Heincu Reinefārtu iecēla par SS oberfīreru un norīkoja SS reihs-flrera štābā. Jau 1942. gadā Himlers viņu iecēla par SS brigāde-fīreru un policijas ģenerālmajoru. Pēc tam kad viņš šai dienesta pakāpē ilgāku laiku bija darbojies Vārtās novadā, viņu paaugstināja par ieroču SS ģenerālleitnantu.

Kad Varšavas iedzīvotāji 1944. gadā sāka aizstāvēties pret SS teroru, Reinefārtu iecela par «kaujas grupas komandieri sacelšanās apspiešanai Varšavā». Par noziegumiem, kas Varšavā pastrādāti Reinefārta vadībā, ir plaši pierādījumi, tādēļ viņš tika ierakstīts Apvienoto Nāciju sastādītajā kara noziedznieku sarakstā.

Kādreizējais Hitlera armijas apakšvirsnieks Villijs Fidlcrs, atrazdamies angļu gūsta, sarakstījis daudz piezīmju, kurās viņš sīki attēlo daudzus Reinefārta vadībā pastrādātus noziegumus. Viņš kādā fabrika bijis aculiecinieks eksekūcijai, kas izdarīta tādējādi, ka vīrieši, sievietes un bērni nonāvēti ar šāvienu pakausī, novietoti uz iepriekš sagatavotām malkas grēdām un tūlīt sadedzināti. Daudzi upuri nebijuši vēl beigti un sadeguši dzīvi. So izteicienu pareizumu apstiprinājis angļu nometnes komandants 1945. gada 21. augustā.

No protokola:

«Es pats redzēju, ka ievestās civilpersonas dažas pašas novietojās uz iepriekš sagatavotām malkas grēdām, bet citas pēc pavēles tika uzrautas un ar varu uzgrūstas, pēc tam kāds esesietis tās nošāva ar automātu, un, kad visu malkas grēdu jau klāja nošautie, šo grēdu līdz ar līķiem aplēja ar kādu degošu šķidrumu un sadedzināja.»

Fīrllers tālāk izteicās:

«šie ļaudis bija no Reinefārta kaujas grupas, to es zinu no kāda esesieša, kas man to pats pastāstīja.»

Poļu valdības prasību izdot Reinefārtu amerikāņi noraidījuši.

Ceļā uz SS valsti

Ieroču SS komandieru uzņemšana NATO bruņotajos spēkos un kādreizējo nacistu partijas vadošo darbinieku tālākā iespiešanās valsts aparātā apstiprina, ka Federatīvās republikas remilita-rizacija un renacifikācija arvien pastiprinās. So spēku izvirzīša-

nās politiskās un militārās varas noteicošajās pozīcijās nav izolētas parādības, bet gan sistemātiska «varas paslepenas sagrābšanas» procesa rezultāts.

SS komandierus bundesvērā uzņem saskaņā ar nodomu izveidot armiju par sevišķu ārējās agresijas instrumentu un iekšējās apspiešanas līdzekli.

Daudzas Rietumvācijas avīzes un žurnāli publicē kādreizējo SS locekļu rakstus, kuros slavināti SS «varoņdarbi kaujās» un atkārtoti meli, ka šīs vienības neesot piedalījušās nekādos noziegumos.

Kādreizējie SS locekļi jau izteikuši savu gatavību atkal būt par bendēm savā pašu zemē pret visiem progresa spēkiem. SS salidojumā Hanoverā kādam agrākajam hauptšturmfīreram, kas izteica savu sajūsmu par dienestu bundesvērā, jautāja, vai būtu iespējams, ka viņš šautu uz savu brāli Vācijas Demokrātiskajā Republikā, un viņš atbildēja:

«Man ir brālis Vācijas Demokrātiskajā Republikā, un viņš ir tautas policijas leitnants. Protams, es šaušu uz viņu.»

Par to, kādā apmērā SS uzticības personas jau nostiprinājušās Bonnas valsts aparātā, skaidru liecību dod kāda agrākā SS hauptšturmfīrera, tagadējā avīzes «Deutsche Soldaten-Zeitung» («Vācu Kareivju Avīze») galvenā redaktora Ēriha Kernmaira paziņojums. Kādā priekšlasījumā Landshūtā «Savstarpējās palīdzības apvienības» (HIAG) biedriem viņš izteicās:

«Nav neviena jauna federālās aizsardzības ministrijas lēmuma vai kaut kā cita, lai cik arī tas būtu slepens, par ko HIAG neuzzinātu vēlākais pec 24 stundām, pie tam ļoti precīzi. Par to rūpējas mūsu draugi armijā.»

«Savstarpējās palīdzības apvienības» kārtējā federālajā kongresā 1956. gada novembri Huberts Meijers, kas bija izvirzīts sakaru uzturēšanai ar Bonnas valdību, atzinās, ka SS reabilitācijas un atkalizmantošanas iniciatore esot Bonnas valdība. Meijers paziņoja:

«Ietekmīgi militāro un politisko aprindu pārstāvji uzskatīja, ka bundesvēru var izveidot tik ātri, kā tas vajadzīgs, tikai tad, ja tanī iesaista arī kādreizējos ieroču SS kareivjus, kas, sākot ar 1943. gadu, sastādīja apmēram pusi no visām vācu tanku un tanku grenadieru divīzijām.» («Der Freiwillige» («Brīvprātīgais»), Vatenšeidā 1956. gada decembrī.)

šis atbalsts SS sazvērniekiem deva jaunu stimulu, tā ka par savas darbības mērķi 1957. gadā tie pasludināja vēl stiprāku SS vienību koncentrēšanu.

1956. gada novembrī Diseldorfā «Savstarpējās palīdzības apvienības» svinīgajā sanāksmē piedalījās pilsētas virsdirektors, personālā sastāva ekspertu komitejas loceklis Dr. Henzelis.

Savā uzrunā viņš paziņoja, ka apsūdzības spriedums, ko Nirn-bergā pret visu SS organizāciju pasludinājis Starptautiskais Kara Tribunāls, personālā sastāva ekspertu komitejai neeksistējot. HIAG žurnālā «Der Freiwillige» (1956. gada decembri) rakstīts:

«Proti, Dr. Henzelis bija ar mieru nevērst pret ieroču SS nekādu kolektīvu spriedumu un pat pretēji zināmiem faktiem apgalvoja, ka šāds spriedums arī Nirnbergā nekad neesot pieņemts.»

Sazvērestība pret tautam

Rietumvācijas SS formācijas jau atkal uztur ciešus sakarus ar ārzemju fašistu organizācijām. Tā sauktās «Eiropas sociālās kustības» vadītāji cenšas Rietumeiropas zemēs, galvenokārt Itālijā, Spānijā un Francijā, radīt fašistiskas internacionāles atbalsta punktus.

Daudzo ārzemnieku SS formāciju pastāvēšana Federatīvās republikas teritorijā (sk. 612.—615. Ipp.) raksturo, kādus apmērus guvusi sazvērestība pret Eiropas tautam. So ārzemnieku SS formāciju pastāvēšana un atbalsts, ko tam sniedz Bonnas valdība, nozīmē lielas briesmas, jo runa ir par vienībām, kas visas bez izņēmuma piedalījušās kara noziegumos un kam pēc nacistu parauga jābūt «piektajai kolonai».

Sajās organizācijās salasījušies tie nodevīgie elementi, kas otrā pasaules kara laikā iestājās Hitlera armijas un ieroču SS dienestā un no aizmugures deva triecienu savām tautām, kad tām uzbruka hitleriskā Vācija. Kā zināms, šis savienības 1957. gadā gatavoja «SS Eiropas salidojumu» Rietumvācijā, šajā kara noziedznieku paradīzē. So fašistisko spēku mobilizācija apdraud Eiropas tautu drošību.

Bonnas valdības atbalsta uzmundrināta, HIAG pēdējā laikā organize kolektīvus esesiešu braucienus «uz bijušo ciņu vietām», tas ir, uz vietām, kur SS pastrādāja savas neģēlības hitleriskā kara laikā.

Starptautiskās sabiedriskās domas protests šiem «maršētajiem» pa tam licis saprast, ka tos nekur nevēlas redzet ne civil-tērpā, ne uniformā.

Tas ir žurnālā &lt;cWiking-Ruf» (1957. gada janvāra 1. n-rā) iespiestais aicinājums piedalīties «SS kolektīvajā braucienā» uz Par'tzi

Uz Parīzi!

Dārgie biedri!

Bieži izteikta vēlēšanās, lai tiktu organizēti kolektīvi braucieni uz bijušām Eiropas cīņu vietām. Mēs nevarējām ilgāk ignorēt šos lūgumus, tādēļ vispirms ņēmām vērā visbiežāk izteikto vēlēšanos. Savam jaunajam ceļojumu organizēšanas pārzinim esam uzdevuši sagatavot braucienu uz Parīzi.

Ar paroli:

ATKALREDZĒŠANĀS AR PARĪZI

kopa ar Jums 1957. gadā no 16. līdz 21. februārim apmeklēsim pasaules pilsētu pie Senas.

Esesiešu salidojums Karlburgā pie Mainas 1957. gada

Runa SS ģenerālis «Tanku Meijers», ko par kara noziegumiem notiesājis uz nāvi Kanādas kara tribunāls

Kara noziedzniekiem dzīve laba! Gandrīz visi ieradusies esesiešu salidojumā, ar personīgajiem automobiļiem

* *

*

Šajā grāmatā sniegti izvilkumi no Starptautiskā Kara Tribunāla sēžu protokoliem, pierādījumu materiāliem un sprieduma, kā arī Valsts galvenās drošības pārvaldes un citu SS pārvalžu ziņojumi un dokumenti.

Dokumenti citēti burtiski, bez labojumiem.

Redakcija atturējusies sniegt paskaidrojumus un komentārus, Izvilkumiem no prāvu materiāliem, ziņojumiem un dokumentiem pievienoti tikai virsraksti. Fotogrāfijas atrastas pie SS locekļiem vai SS dokumentos.

VDR Antifašistiskās pretošanās cīnītāju komiteja izsaka pateicību VSVP Centrālās Komitejas IVlarksisma-ļeņinisma institūtam, Komitejai Vācijas vienības jautājumos un Mūsdienu vēstures institūtam par lielo palīdzību materiālu vākšanā.

KRIEVU IZDEVUMA REDAKTORA PIEZĪMES

1 SD (Sicherheitsdienst) — SS reihsfirera drošības dienests. Plaši sazarota vācu fašisma spiegošanas un terora organizācija. — 16.

2 Marcaboto — ciemats Itālijā. 1944, gadā Marcaboto ciematu piemeklēja tāds pats liktenis kā Oradūr-sir-Glānu Francijā un Lidici Cehoslovakijā. Hitleriešu izdzimteņi ciematu pilnīgi sagrāva un 1830 iedzīvotāju nošāva. — 17.

3 Runa ir par Starptautiskā Kara Tribunāla spriedumu. So Tribunālu 1945. gada 8. augustā nodibināja P.SRS, ASV, Lielbritānijas un Francijas pārstāvji, lai tiesātu galvenos vācu kara noziedzniekus. Tribunāls Nirnbergā notiesāja Gēringu, Hesu, Ribentropu, Rozenbergu, Keiteli, Jodlu, Denicu, Kalten-brunneru, Franku, Zaukeli, Spēru un dažus citus galvenos kara noziedzniekus, kā arī ar savu spriedumu atzina par noziedzīgām šādas vācu fašisma organizācijas: nacistu partijas vadošo sastāvu, SS (apsardzes vienības), SD un gestapo. Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā Asambleja 1946. gadā 11. decembrī apstiprināja starptautisko tiesību principus, kas ar Starptautiskā Kara Tribunāla Statūtiem atzīti par obligātām normām cīņā ar noziegumiem pret mieru un cilvēcību un kas atspoguļoti Tribunāla spriedumā. — 17.

4 Domāts apsūdzības raksts, ko parakstījuši PSRS, ASV, Lielbritānijas un Francijas prokurori, ka arī prāvā teiktās prokuroru runas, kurās tika pamatota prasība atzit gestapo. SD un SS par noziedzīgām organizācijām. — 21.

5 Reinhards Heidrihs — Hitlera uzticības persona un tuvākais Himlera rokaspuisis, SS obergrupenfīrers un policijas ģenerālis; ilgu laiku vadīja SD un gestapo, bija hitleriskās aģentūras tīkla priekšgalā un izveidoja spiegu un teroristu centrus Norvēģijā, Francijā, Holandē un vairākās citās zemēs; barona Neirāta pēctecis «Bohēmijas un Morāvijas protektora» postenī, teroristiski izrēķinājās ar čehoslovaku tautu; 1942. gada 27. maijā čehu patrioti viņu nogalināja. Heidriha — šā čehu tautas bendes, simtu tūkstošu Franču, norvēģu, holandiešu un padomju sieviešu, bērnu un sirmgalvju slepkavas atraitnei Bon-nas varas iestādes izmaksāja lielu pabalstu un piešķīra ģenerāļa pensiju. — 21.

6 Hitleriskā Vācijā policija dalījās «kriminālpolicijā» (kripo), «kārtības policijā», «drošības policijā» (zipo) un «slepenajā valsts policijā» (gestapo). Visu šo plaši sazaroto policejiski teroristisko sistēmu vadīja Heinrihs Himlers, kas reizē bija arī SS reihsfīrers — visu SS organizāciju — «vispārējās SS» («all-gemeine SS»), «ieroču SS» («Waffen-SS») u. tini. barvedis. — 21.

7 Ādolfam Eihmanim bija SS štandartenfīrera (pulkveža) pakāpe, un gestapo viņš pārzināja speciālo daļu B-4, kas nodarbojās ar ebreju iznīcināšanu. Kā liecina vadošs gestapo ierēdnis Visliceni, Eihmanis viņam atzinies, ka vainīgs kādu piecu miljonu ebreju iznīcināšanā. — 23.

8 «Tumsas un miglas» dekrēts («Nacht- und Nebel-Erlass») — tā hitlerieši nosacīti apzīmēja civiliedzīvotāju masu iznīcināšanu. Ar šo nosacīto nosaukumu

1941. gada 7. septembrī tika izdota direktīva, saskaņā ar kuru visus, kas kaut kādi uzstājās pret fašistiskajiem iebrucējiem, ja vien nenogalināja uz vietas, slepeni aizveda uz Vāciju, kur tie bez pēdām pazuda. Par viņu likteni radiniekiem neko neziņoja, lai tos visu laiku turētu uztraukumā un raizēs. — 24.

9 Fricis Zaukelis — viens no hitleriešu partijas vadoņiem. Hitleriešu partijas biedrs no 1921. gada; gauleiters un valsts vietvaldis Tīringā, SS ober-grupenfīrers; no 1942. gada līdz hitleriskās Vācijas sabrukumam — ģenerāl-pilnvarnieks darbaspēka izmantošanā. Zaukeli, kas realizēja vācu fašisma plānus par vergu darba izmantošanu, pēc Starptautiskā Kara Tribunāla sprieduma pakāra Nimbergā 1946. gada oktobri. — 24.

10 «Lode» («Kugel») — nosacīts apzīmējums hitleriskās kara virspavēlniecības pavēlei, ar kuru bija noteikts, ka kara gūstekņi, kas izbēguši no nometnēm, nekavējoties nošaujami, kad viņus noķer. Sī pavēle attiecās uz visiem kara gūstekņiem, izņemot amerikāņu un angļu kara gūstekņus. — 24.

11 «Komandosi» — angļu armijas mobilās vienības, kas patstāvīgi darbojās hitleriešu karaspēka aizmugurē un izpildīja speciālus pavēlniecības uzdevumus. — 24.

12 Nacionālsociālistiskā vācu strādnieku partija (NSDAP) — tā, gribēdami apkrāpt tautas masas, vācu fašisti sauca hitlerisko partiju. — 25.

13 «Rema tīrīšana» («Rēma pučs») — Ernsts Rēms, virsnieks monarhists, 1918. gadā dienēja vācu ģenerālštābā, piedalījās Bavārijas Padomju republikas asiņainajā apspiešanā. Būdams reihsvēra pretizlūkošanas priekšnieks Minhenē, viņš 1919. gadā noorganizēja pulciņu «Dzelzs dūre» un iesaistīja tajā Hitleru, no kura uzzināja, ka pastāv Drekslera nacionālsociālistiskā organizācija, un iestājās šajā organizācijā. Neilgi pirms tam — 1919. gada 12. septembri — šajā organizācijā bija iestājies Hitlers.

Rems kļuva par SA (nacistu partijas trieciena vienību) organizētāju, un viņš šīs vienības veidoja tā, lai tās varētu kļūt par Visvācijas armijas mugurkaulu. Rēms aktīvi palīdzēja Hitleram nākt pie varas un nodibināt fašistisko diktatūru Vācijā, viņš izpildīja vistumšākos un visasiņainākos hitleriešu kliķes uzdevumus. Ap 1934. gada vasaru stipri saasinājās SA vīru nemiers ar Hitleru, aktivizējās Georga Strasera vadītā opozīcija nacistu partijā, un Hitlers nolēma izrēķināties ar neapmierinātajiem, laižot darbā versiju par Rēma sazvērestību pret nacistu partijas vadību. Ar Gēringa un Himlcra palīdzību un reihsvēra ģenerāļu atbalstu Hitlers organizēja 1934. gadā no 30. jūnija līdz 2. jūlijam Minhenē, Viszejā un Berlīnē daudzu SA vienību vadītāju, to skaitā Rēma un Gregora Strasera noslepkavošanu. Reizē ar Remu un viņa domubiedriem nogalināja simtiem cilvēku, kam nebija nekādā sakara ar nacistu partiju, bet ar kuriem Hitlers, Gērings, Gebelss un citi fašistiskie barveži tādu vai citādu iemeslu dēļ gribēja izrēķināties. — 25.

14 «Brīvkorpuss» («Freikorps») — hitleriska militāra Sudetu fašistu organizācija, kas piedalījās Čehoslovakijas sagrābšanā. Konrāds Henleins vadīja tā saukto Sudetu vācu partiju, ko pēc Hitlera norādījuma nodibināja 1933. gada beigās, pēc tam kad Cehoslovakijā aizliedza līdz tam pastāvējušo vācu nacionālsociālistisko partiju. Henleins organizēja spiegošanas un diversiju tīklu, kura ārdošās darbības mērķis bija saskaldīt Cehoslovakiju, lai to varētu sagrābt hitleriskā Vācija. — 27.

15 Vienošanos noslēdza tieslietu ministrs Tiraks ar Himleru, Bormanim jo cieši darbojoties līdzi. Sī vienošanās kā dokumentārs pierādījums figurēja Nirn-bergas prāvā. — 27.

16 Domāti Starptautiskā Kara Tribunāla Statūti, ko pieņēma 1945. gada

8. augustā Londonā, pamatojoties uz PSRS, ASV, Lielbritānijas un Francijas valdību Vienošanos par Eiropas ass valstu galveno kara noziedznieku vajāšanu un sodīšanu tiesas ceļā. So Vienošanos pēc tam pieņēma vēl 19 valstis. — 29.

17 Norādījums spriedumā uz to, ka «apsūdzētais Kaltenbrunners kā SS loceklis bija iejaukts šai darbībā», saistīts ar to, ka saskaņā ar Statūtiem (9. pantu) Tribunāls var atzīt organizāciju par noziedzīgu, ja tas izskata kada šās organizācijas biedra lietu un atzīst tādu apsūdzēto par vainīgu. Sa( gadījumā varētu nosaukt ne vien Kaltenbrunneru, bet ari daudzus citus apsūdzētos (Gēringu, Hesu, Ribentropu, Franku, Friku, Zaukeli, Zeisu-Inkvartu, Neirātu), kas bija SS ģenerāļi un dalībnieki smagajos SS pastrādātajos briesmu darbos. — 29.

18 Domāta Vācija laikā no 1919. gada līdz 1933. gadam, pēc tam kad bija pasludināta Veimāras konstitūcija — buržuāziska konstitūcija, ko 1919. gadā pieņēma Satversmes sapulce Veimārā. Sājā konstitūcijā bija fiksēta buržuāziskās republikas nodibināšana. Lai gan Veimāras konstitūcija bija šķiriski ierobežota, tomēr salīdzinājumā ar 1871. gada konstitūciju tā bija solis uz priekšu. Tā nostiprināja Vācijas vienotību, atstājot atsevišķām provincēm zināmu patstāvību vienas valsts ietvaros. — 33.

19 Barons Kurts fon Srēders — liels Ķelnes baņķieris, cieši saistīts ar angļu un amerikāņu finansu magnātiem, starp citu, ar Amerikas banku «Dillon Read and Companie», kuras lietas kārtoja juridiskā firma — «Salliven and Crom-vell» ar Džonu Fosteru Dallesu priekšgalā; Hitlera baņķieris; SS obergrupen-firers; stāvēja tuvu Himierain un finansēja viņa «speciālos pasākumus». Srē-deram bija liela loma fašistiskās diktatūras nodibināšanā Vācijā, viņš plaši finansēja nacistu partiju. Fašisma un kara laikā ārkārtīgi paplašināja «savas ietekmes sfēru». — 34.

20 1933. gada 5 martā vajadzēja notikt reihstāga un Prūsijas landtāga vēlēšanām. Hitleram un viņa saimniekiem bija vajadzīgs iegansts, lai attaisnotu neapvaldīto teroru pret strādnieku šķiru un tās organizācijām un tā samazinātu par kreisajām partijām nodoto balsu skaitu. Sai nolūkā pēc Gebelsa, Gēringa un Hitlera iepriekš izstrādāta plāna naktī uz 1933. gada 28. februāri hitlerieši aizdedzināja reihstāga ēku. Galveno vācu kara noziedznieku prāvā Nirnbergā atklajas jauni materiāli par fašistu 1933. gada provokāciju. Starp citu, hitleriešu ģenerālis Francis Haiders liecināja, ka 1942. gadā Gērings viņam stāstījis par savu personisko piedalīšanos reihstāga dedzināšanā. — 34.

21 Valsts tiesa — Vācijas augstākā tiesu instance. Zemākais tiesu sistēmas posms bija tā saucamās vietējās tiesas (iecirkņu tiesas), nākošais posms — provinču tiesas, bet augstākā instance attiecībā pret provinču - tiesām — provinču virstiesas. — 34, 35, 41.

22 Valdības padomnieks — speciāls tituls (dienesta pakāpe). — 37.

23 Kārļa Lībknehta namu — Vācijas Komunistiskās partijas centrālo ēku — ieņema hitlerieši un zaimojot pārdēvēja par «Horsta Veseļa namu». Horsts Ve-selis bija saistīts ar kriminālistiem. Pie nacistiem viņš uzkalpojās līdz SA vīru vienības vadītāja postenim. 1930. gadā viņu nogalināja Ali Heners, nekādā ziņā ne aiz politiskiem motīviem. Tas nekavēja Gebelsu izplatīt baumas, ka Veseli esot nogalinājuši komunisti. Ap šā sutenera vārdu pēc viņa nāves radīja leģendu; dziesma par godu Horstam Veselim kļuva par SA vīru un es-esiešu oficiālo himnu. — 50.

24 Grāfs Heldorfs — SA vienības vadītājs, reihstāga dedzināšanas laikā Berlīnes policijas prezidents. Kā izriet no kāda «Rēma tīrīšanas» laikā nogalināta SA vienības vadītāja Kārļa Ernsta vēstules, Heldorfs pats bijis aktīvs reihstāga dedzināšanas dalībnieks. Pēc 1934. gada 30. jūnija viņu atcēla no amata, bet 1935. gada jūlijā atkal iecēla par Berlīnes policijas prezidentu. — 51.

25 Sturmbanfīrers — SS vai SA majors. — 5i.

2S Ilgu laiku hitlerieši pūlējās safabricēt apsūdzību pret Ernstu Tēlmani, vairākkārt paziņoja, ka sastādīts apsūdzības raksts un «lietu» nodošot tiesai, tomēr pat nacistiskā režīma apstākļos viņi neiedrošinājās sākt tiesas prāvu, jo

baidījās atmaskojumu un Tēlmaņa milzīgās ietekmes vācu tauta. 1944. gada augusta beigās pēc Hitlera un Himlera pavēles Tēlmani nogādāja Bulienvaldcs koncentrācijas nometnē un tur zvēriski noslepkavoja. — 58.

27 Standartenfīrers — SS vai SA pulkvedis. — 60.

28 «Reihsbanner» («Valsts karogs») — Veimāras bloka buržuāzijas kaujas organizācija, kurā ietilpa buržuāzijas jaunatne, sociāldemokrātisko ieredņu dēliņi un prāvs skaits vienkāršo sociāldemokrātu, ko bija apmānījuši viņu līderi. So apvienību tieši kontrolēja sociāldemokrātu partija, tās politiskais līderis bija labējais sociāldemokrāts Herzings, bet militārais vadītājs — ģenerālis Stetens. Oficiāli tika teikts, ka šas apvienības mērķis esot «aizstāvēt» Veimaras republiku tiklab pret draudiem no kreisās puses, kā ari pret mēģinājumiem «nodibināt nacionālsociālistisku režīmu», bet patiesībā šo organizāciju bieži izmantoja uzbrukumiem «Sarkano frontinieku savienības» pulkiem un proletariāta revolucionārās kustības apspiešanai. — 73.

29 Vācu fašisti iedalīja Vācijas vēsturi trīs posmos. Par pirmo valsti viņi uzskatīja «Svēto Romas valsti» — Vācijas valsti, kas pastāvēja no 962. līdz 1806. gadam un kas saira Napoleona iekarojumu rezultātā; par otro valsti — Vācijas valsti, ko nodibināja Bismarks 1871. gadā pēc uzvaras pār Franciju. Sī valsts pastāvēja līdz 1918. gadam, kad Vācija cieta sakāvi pirmajā pasaules karā. Par trešās valsts sākumu nacisti uzskatīja 1933. gada 30. janvāri — dienu, kad Hitlers nāca pie varas. — 77.

30 Ortsgrupenleiters — hitleriešu fašistiskās partijas vietējās (rajona) organizācijas vadītājs. — 77.

31 Erihs Mīzāms — revolucionārs vācu dzejnieks, 1919. gadā piedalījās cīņā par padomju varas nodibināšanu Bavārijā, un par to viņam piesprieda 15 gadu katorgā. Pirms termiņa atbrīvots 1925. gadā. Hitlerieši viņu apcietināja 1933. gadā tūliņ pēc varas iegūšanas un ieslodzīja Zonnenburgas koncentrācijas nometnē («Zonnenburgas elle»), kur viņu necilvēciski spīdzināja un mocīja. 1934. g.ada nacisti viņu pakāra Orānienburgas koncentrācijas nometnē. Hitlerieši izplatīja savu parasto versiju, ka Mīzāms esot izdarījis pašnāvību. — 84.

32 Kārlis fon Oseckis — progresīvs vācu publicists un žurnālists, aktīvs antifašists un miera cīnītājs — uzstājās pret vācu imperiālisma agresīvajiem plāniem. Par savu darbību 1932. gadā tika apsūdzēts «valsts nodevībā» un notiesāts uz ieslodzījumu cietumā. Pēc tam kad fašisti nāca pie varas, Osecki nomocīja koncentrācijas nometnē 1938. gadā. — 84.

33 SS oberšturmfīrers —- SS vecākais leitnants. — 96.

34 Tā sauktajai «tautas tiesu palātai» bija visai svarīga loma nacistiskā terora režīma kopējā sistēmā; tā bija nodibināta, lai vienkāršota tiesu procesa kārtībā izskatītu lietas par «valsts noziegumiem», un tai vajadzēja padarīt šķietami likumīgu fašistu izrēķināšanos ar hitleriešu pretiniekiem. «Palātā» ietilpa speciāli izraudzīti, Hitlera paša iecelti tiesu ierēdņi un piesēdētāji, kuru spriedums nebija pārsūdzams. «Palātu» vadīja bēdīgi slavenais Rolands Freislers — tieslietu ministrijas valsts sekretārs. Pēc atentāta uz Hitleru 1944. gada 20. jūlijā par Freislera vietnieku Hitlers iecēla ģenerāli Hermani Reineki, kas kara laikā bija kara gūstekņu lietu pārvaldes priekšnieks. Par ļoti smagiem kara noziegumiem un par noziegumiem pret cilvēcību Reinekem 1945. gadā piesprieda nāves sodu, bet amerikāņi viņu apžēloja un pēc dažiem gadiem atbrīvoja pirms termiņa. Tagad Reineke dzīvo Rietumvācijā labas dienas un saņem no Bonnas varas iestādēm ģenerāļa pensiju. — 102.

35 SS oberšturmbanflrers — SS apakšpulkvedis. — 108.

36 SS oberfīrers — vecākās kategorijas standarta (pulka) komandieris. — 111.

37 Valsts galvenās drošības pārvaldes I daļa (pārvalde) parzinaja administratīvas jautājumus, — 111.

38 SS hauptšturmfīrers — SS kapteinis. — 111.

39 Operatīvā grupa — speciāla policija, SD un SS vienība, kas nodarbojās ar mierīgo iedzīvotāju masu iznicināšanu hitleriešu okupētajā teritorijā, — 117.

40 «Der Stūrmer» — tā saucās antisemītiska un pornogrāfiska grautiņu lapele, ko Nirnbergā izdeva Jūliuss Streihers, kuru pakāra pēc Starptautiskā Kara Tribunāla sprieduma. — 118.

41 «Kristallnacht» («kristālā nakts») — ar tādu nosaukumu nacistu partija un hitleriešu valdība 1938. gada novembrī organizēja vienā laikā visā Vācija ebreju masu grautiņus, lūgšanu namu, dzīvojamo māju un tirdzniecības uzņēmumu dedzināšanu un postīšanu, kā ari ebreju piekaušanu un drausmīgu zaimošanu. Publicētie gestapo, SD u. c. dokumenti pārliecinoši atspēko fašistu melus par šo akciju «stihiskumu». — 126.

42 «Das Sehwarze Korps» («Melnais Korpuss») — esesiešu oficiālā avīze, «SS reihsfīrera orgāns». — 128.

43 Brigādefirers — SA un SS ģenerāļa pakāpe (atbilda brigādes ģenerālim). — 131.

44 Ministeriāldirektors — centrālā aparāta ierēdnis (tika pielīdzināts ģenerālleitnanta pakāpei). — 132.

45 Valters Funks — Vācijas monopolu uzticības persona, Hitlera personiskais padomnieks, no 1933. gada Gebelsa vietnieks, valsts saimniecības ministrs, valsts bankas prezidents un ģenerālpilnvarnieks kara ekonomikas jautājumos no 1938: līdz 1945. gadam; Valsts aizsardzības Ministru padomes loceklis un Centrālās plānošanas komitejas loceklis no 1939. gada līdz hitleriskās Vacijas sabrukumam. Starptautiskais Kara Tribunāls Nirnbergā piesprieda viņam mūža ieslodzījumu cietumā. — 133.

46 Birkelis — nacistu gauleiters; kā valsts pilnvarnieks vadīja fašistu sazvērniekus, kas sagatavoja Austrijas pievienošanu (Anschluss) hitleriskajai Vācijai. — 135.

47 Grupenflrers — SA vai SS ģenerāla pakāpe (atbilda ģenerālmajoram) . — 137.

48 «Slepens valsis dokuments» (geheime Reichssache) — tā apzīmēja augstāko slepenības pakāpi hitleriešu lietvedībā. — 138.

49 Okupēto Padomju Baltijas teritoriju hitlerieši sauca par «Ostlandi». No

1941. gada oktobra valsts komisārs Osttandē bija Loze, agrākais nacistu partijas deputāts reihstāgā, SA grupenlīrers, Slēzvigas-Holšteinas gauleiters, Rozenberga ieliktenis. Rozenbergs bija izvirzījis viņa kandidatūru pazīstamajā apspriede pie Hitlera 1941. gada 16. jūlijā. Lietuvas, Latvijas un Igaunijas tautu bende Loze kopā ar hitleriešu karaspēku bēga no Baltijas uz rieiumiem, krita amerikāņu gūstā un tika notiesāts uz 10 gadiem cietumā, taču pēc trim gadiem tika atbrīvots. Patlaban dzīvo Vācijas Federatīvajā Republikā un saņem no Bonnas varas iestādēm pensiju kā «atvaļināts ierēdnis». — 138.

50 Oto Broitigams — hitleriešu diplomāts, Ribentropa pārstāvis bēdīgi slavenajā Okupēto austrumu apgabalu ministrijā, ko vadīja Rozenbergs. Rozenberga tuvākais līdzstrādnieks un viņa drausmīgo briesmu darbu līdzdalībnieks, Tagad ieņem atbildīgus amatus VFR Ārlietu ministrijā un tāpat kā Hitlera laikā tiek izmantots kā «Austrumu eksperts». — 138.

51 Kā tika konstatēts galveno vācu kara noziedznieku Nirnbergas prāvā,

1942. gada vasarā Himlers vienojies ar valsts bankas prezidentu Funku par to,

ka no koncentrācijas nometnēm valsts bankā ieplūdīs visas esesiešu slepkavu upuru zelta lietas un dārglietas, Sabiedroto karaspēks atrada valsts bankas plašajās krātuvēs milzu kastes, pilnas ar zelta zobu kronīšiem, zobu protēzēm, briļļu ietvariem u. tml., kā arī lielu daudzumu zelta stieņu no pārkausētiem briļļu ietvariem, zobu kronīšiem un zobu protēzēm. Bez Himlera un Funka šai operācijā piedalījās valsts bankas viceprezidents Pūls un finansu ministrs grāfs Sverins fon Krozigs. — 141.

62 Reihsamtsleiters — fašistu daļas (pārvaldes) vadītājs centrālajā valsts un partijas aparātā. Tāds tituls bija Leibbrantam, vienam no tuvākajiem Ro-zenberga līdzstrādniekiem. Okupēto Austrumu apgabalu ministrijā Leibbrants vadīja otro (politisko) pārvaldi. — 143.

53 Par ģenerālgubernatoru hitlerieši sauca okupēto Poliju, bet Hitlera viet-valdl Polijā Hansu Franku (pakārts Nirnbergā pēc Starptautiskā Kara Tribunāla sprieduma) — par ģenerālgubernatoru. Jozefs Bīlers, Franka līdzdalībnieks, no 1939, gada novembra bija pārvaldes priekšnieks un vēlāk tā dēvētās ģenerāl-gubematūras valsts sekretārs. — 143.

54 Varta — Oderas labā krasta pieteka. — 151.

65 Tota organizācija — plaša hitleriskās Vācijas militāra būvorganizācija, kas nosaukta tās vadītāja — kara inženiera Friča Tota vārdā. Pēc viņa šās organizācijas priekšgalā bija viens no galvenajiem vācu kara noziedzniekiem — ieroču un munīcijas ražošanas ministrs Alberts Spers. Tota organizācija plaši izmantoja iedzīvotāju piespiedu darbu hitleriešu okupētajos apgabalos. — 157.

56 Globočņiks bija SS un SD vadītājs Ļubjinā un viens no galvenajiem, kas pastrādāja drausmīgo ļaundarību — hitleriskajā «iznīcināšanas nometnē Maidanekā» iznīcināja ap pusotra miljona cilvēku; vēlāk viņu iecēla par SS un policijas augstāko vadītāju Adrijas piekrastes operatīvajā joslā. — 163.

57 Publicētais teksts ir izvilkums no ASV Galvenā prokurora palīga majora Vorena Fara runas. — 180.

58 Alberts Spērs — pēc aroda arhitekts, tuvs Hitlera draugs un padomdevējs, no 1942. gada ieroču un munīcijas ražošanas ministrs, bet no 1943. gada līdz fašistiskās Vācijas sabrukumam vadīja visu kara rūpniecību, viens no Centrālās plānošanas komitejas vadītājiem. No 1944. gada Špērs patiesībā bija diktators hitleriskās valsts ekonomikā. 1945. gada maijā viņš padevās gūsta amerikāņiem un nodeva tiem visslepenākos un vērtīgākos arhīvus. Starptautiskais Kara Tribunāls viņam piesprieda 20 gadu ieslodzījuma cietumā. — 180.

59 Tomass Dods — ASV Galvenā prokurora vietnieks Nirnbergas prāvā. Starp citu, viņš iesniedza pierādījumus, kas apstiprināja hitleriešu koncentrācijas nometnēs pastrādātās drausmīgās zvērības. Minētais dokuments R-124 ir Centrālās plānošanas komitejas sēdes protokols. — 180.

60 Domāta Vācijas 1918. gada novembra revolūcija, kuras rezultātā tika gāzta monarhija. — 196.

61 Sai Būhenvaldes koncentrācijas nometnes filiālē nacisti nogalināja 50 tūkstošus cilvēku. — 245.

62 Fau (V) — vārda «Vergeltungswaffe» («atmaksas ierocis») — pirmais burts. Tā hitlerieši sauca vadāmos šāviņus. — 245.

63 Runa ir par SS Galvenās administratīvi saimnieciskās pārvaldes priekšnieku SS obergrupenfīreru Osvaldu Polu. — 255.

64 GmbH — Gesellschaft mīt beschrānkter Haftung — sabiedrība ar ierobežotu atbildību. — 268.

65 Saris Dibosts — galvenā prokurora vietnieks no Francijas vācu galveno kara noziedznieku prāvā Nirnbergā. — 284.

66 Zans Frederiks Veits bija ieslodzīts Mauthauzenas koncentrācijas nometnē no 1943. g. 22. aprīļa līdz 1945. g. 22. aprīlim. Nirnbergas prāvā viņu pratināja kā liecinieku 1946. g. 28. janvārī. — 284.

67 Moriss Lamps 1941. g. novembrī tika apcietināts Francijā un 1944. g. martā ieslodzīts Mauthauzenas koncentrācijas nometnē. 1946. g. 25. janvārī viņš kā liecinieks piedalījās vācu galveno kara noziedznieku Nirnbergas prāvā. — 285.

68 1946. g. 15. aprīlī bijušais koncentrācijas nometnes komandants Hess tika nopratināts Starptautiskā Kara Tribunāla tiesas sēdē un pilnīgi apstiprināja savu rakstveida liecību. Pratināšanas gaitā atklājās vēl daudz citu ļaundarību, ko nacisti bija pastrādājuši koncentrācijas nometnēs. — 303.

69 Osvencima sastāvēja no veselas koncentrācijas nometņu grupas. Birke-nava bija viena no lielajām koncentrācijas nometnēm, kas ietilpa šajā grupā, — 304.

70 «Kapo» — Kameradschaftspolizei — policijas un nometņu administrācijā rokaspuiši, paši ieslodzītie. Par «kapo» savervēja slepkavas, bandītus, laupītājus un citus kriminālnoziedzniekus, kas bija notiesāti par sevišķi smagiem noziegumiem. — 304.

71 Mārī Kloda Vaijana-Kutirjē — ievērojama franču sabiedriska un politiska darbiniece; apbalvota ar Goda leģiona ordeni; 1942. g. 9. februārī viņu apcietināja Pctēna policija, pēc tam nodeva gestapo rokās, ieslodzīja Osven-cimas koncentrācijas nometnē un no turienes 1944. g. vidū pārsūtīja uz Rā-vensbrikas koncentrācijas nometni. 1946. g. 28. janvārī Vaijana-Kutirjē kā lieciniece piedalījās Nirnbergas prāvā. — 305.

72 «īpaša rīcība» («Sonderbehandlung») — termins, ar ko hitlerieši apzīmēja cilvēku iznīcināšanu. — 315.

73 «IG-Farbenindustrie AG» — Interesscngcmeinsehaft der Deutschen Far benindustrie, Aktiengesellschalt — liels vācu anilīna krāsu rūpniecības koncerns, kas aptvēra gandrīz visu Vācijas ķīmisko rūpniecību un bija pakļāvis savai ietekmei simtiem uzņēmumu citas zemes. Otrā pasaules kara beigās «Farber.-industrie» kontrolēja 380 vācu firmas un vairāk nekā 100 ārzemju sabiedrību, tam bija 2000 karteļvienošanos ar ārzemju koncerniem, tai skaitā 162 vienošanās ar amerikāņu monopoliem. Šā koncerna vesture jo cieši savijas ar visu Vācijas imperiālisma vēsturi, sevišķi ar vācu fašisma vēsturi. Koncerna varasvīri — Duisbergs, Smies, Abss, Sarfs, Kīne, Krauhs, Millers, Bitefišs, Jlgners, Varmbolds un Pfeifers — bija iniciatori hitleriskā režīma nodibināšanai Vācijā. Koncerns aktīvi piedalījās hitleriešu okupēto_ zemju izlaupīšanā; tā peļņa 1943. gadā sasniedza 822 milj. marku salīdzinājumā ar 48 milj. 1932. gada. Koncerns necilvēciski ekspluatēja simtiem tūkstošu fašistiskajā verdzībā aizdzītu cilvēku un koncentrācijas nometņu ieslodzīto, tā uzņēmumos ar dzīviem cilvēkiem notika nežēlīgi eksperimenti, kas prasīja tūkstošiem dzīvību. 1947. g. augustā notika prāva pret dažiem koncerna varasvīriem, taču tiesa pret tiem izturējās visai žēlīgi un amerikāņu monopoli darīja visu Iespējamo, lai koncerns «no jauna tiktu uz kājām». — 324.

74 «Dzelzs Gustavs» — Gustavs Zorge, viens no Zakscnhauzenas bendēm; viņa liecība ievietota 259. lpp. — 334.

75 «Psychological Service» («Psiholoģiskais dienests») — amerikāņu militārās izlūkošanas orgāns. — 338.

76 Reihsštathalters — valsts vietvaldis. — 360.

11 Runa ir par Birkenavu, kur slimniekus noindēja gāzes kamerās. — 368.

78 Erhards Milhs — Gēringa vietnieks un viņa daudzo noziegumu tuvākais līdzdalībnieks. Par kara noziegumiem un noziegumiem pret cilvēcību Milhs tika notiesāts uz mūža ieslodzījumu, taču amerikāņi viņu atbrīvoja un Bonnas valdītāji izmaksāja viņam solīdu kompensāciju un piešķīra ģenerāļa pensiju. 370.

79 Himlera štāba priekšnieks. — 370.

80 Barokamera — hermētiska kamera, no kuras pakāpeniski izsūknē gaisu, līdz ar to pakāpeniski pazeminot spiedienu. — 370.

81 Volframs Zīverss, esesiešu profesors ar SS štandartenfīrera pakāpi, vadīja tā saukto «Iedzimtības pētīšanas biedrību» («Ahnenerbe») — plaši sazarotu (vairāk nekā 50 filiāļu) fanātisku rasistisku organizāciju, kas bija pakļauta tieši Himleram. Bez Zīversa tur darbojās vēl ap 100 esesiešu profesoru un ārstu, kas zvēriskos eksperimentos nogalināja daudzus tūkstošus cilvēku; bez tam šie fašistiskās medicīnas «zinātnes» pārstāvji ārzemju ceļojumos pildīja «piektās kolonas» uzdevumus. — 372.

82 Finansu ministrs bija grāfs Sverins fon Krozigs. Visu Hitlera valdīšanas laiku Vācijā viņš vadīja finansu ministriju un pēc Hitlera pašnāvības kļuva par ārlietu ministru Dcnica «valdībā». — 379.

83 Embolija — vēnu aizsprostošana ar asins atnestām sīkām daļiņām. —

381.

84 Par Breslavu vācieši sauca seno poļu pilsētu Vroclavu, ko Polija atguva 1945. gadā. — 382.

85 Domāts vācu fašistisko iebrucēju un to līdzgaitnieku ļaundarību konstatēšanai un izmeklēšanai ieceltās Valsts ārkārtējās komisijas ziņojums «Par Vācijas valdības drausmīgajiem noziegumiem Osvencimā». -— 398.

86 Iespiedkļūda grāmatas vācu izdevumā: vēstule datēta nevis ar 1942. g., bet gan ar 1943. g. 21. jūniju. — 412.

37 Vācijas skolās pirmā klase ir beidzamā. — 428.

88 Roberts Lejs — viens no nacistiskās partijas dižvīriem, reihsleiters, SS ģenerālis; pēc varas sagrabšanas līdz hitleriska režīma beigām vadīja tā saucamo «Vācu darba fronti» un ārzemju strādnieku uzraudzības centrālo inspekciju. Pēc fašistiskās valsts sabrukuma viņu nodeva tiesai kā vienu no galvenajiem vācu kara noziedzniekiem. Neilgi pirms Nirnbergas prāvas sākuma, 1945. g.

25. oktobrī, Lejs cietumā izdarīja pašnāvību. — 435.

83 Publicētajā izvilkumā no protokola atreferēta Alberta Spēra runa. — 435.

90 Runa ir par apsūdzētā Bitefiša -nopratināšanu jautājumu krustugunīs, taču prāva notika pēc angļu un amerikāņu tiesāšanas kārtības noteikumiem, kur paredzēts, ka apsūdzētais sniedz paskaidrojumus kā «pirmais aizstāvības liecinieks». — 469.

91 1864., 1899., 1906., 1907. un 1929. gadā Zenēvā un Hāgā pieņemtas vairākas konvencijas par starptautisku strīdu atrisināšanu miera ceļā, par kara likumiem un paražām, par slimo un ievainoto likteņa atvieglošanu utt., tai skaitā noteikumi, kas aizliedz kara gūstekņus izmantot darbā kara rūpniecībā. Sajās konvencijās fiksēti vispāratzīti starptautisko tiesību principi. Hitlerieši, rupji mīdīdami kājām starptautiskās vienošanās, noziedzīgi pārkāpa visus galvenos šo konvenciju noteikumus. — 472.

92 Lielmonopols «Braunkohle-Benzin», kura akciju kapitāls 1940, gadā sasniedza 100 milj. marku, yiens no galvenajiem šā monopola vadītājiem bija Fricis Krānefūss, otras lielākās Vācijas bankas — Drēzdenes bankas uzraudzības padomes loceklis, SS oberfīrers un tuvs Himlera draugs. — 474.

93 Gustavu Krupu fon Bolenti un Halbahu 1945. gadā līdz ar citiem vācu galvenajiem kara noziedzniekiem nodeva Starptautiskajam Kara Tribunālam tiesāšanai, bet viņa slimības dēļ prāvu pret viņu pārtrauca. Šinī gadījumā prāvas pārtraukšana faktiski bija atbrīvošana no atbildības. — 499.

94 Hitlera 1943. gada 12. novembra dekrēts, saskaņa ar kuru «Akciju sabiedrība Fridrihs Krups» tika pārvērsta par «mantojamu ģimenes īpašumu». Dekrētā uzsvērts, ka «132 gados Krupu firmai kā ģimenes īpašumam ir sevišķi izcili nopelni vācu tautas militārās varenības nostiprināšanā». Tagadējais firmas īpašnieks ir Gustava Krupa dēls Alfrīds Krups fon Bolens un Halbahs. — 499.

85 Par finansēšanas apmēriem liecina fakts, ka Krups no firmas līdzekļiem iemaksāja 4 738 44G markas, bet 1935. gada jūnijā no saviem personīgajiem līdzekļiem papildus vēl 100 000 marku. — 499.

66 Runa ir par Alirīdu Krupu un Ēvaldu Lāzeru, kas bija Krupa firmas valdes loceklis un reize Drczdenes bankas, koncerna AEG un 16 citu lielu uzņēmumu uzraudzības padomes loceklis. — 502.

97 Likums Nr. 10 «Par kara noziegumos, noziegumos pret mieru un pret cilvēcību vainīgo personu sodīšanu» izdots 1945. gada 20. decembri. Likumu, kā tas uzsvērts pašā tekstā, izdevusi Kontroles Padome, lai izpildītu vairākas savstarpējas vienošanās, kā ari «tai Vācijā noteiktu vienveidīgus principus kara noziedznieku un citu tamlīdzīgu noziedznieku vajāšanai tiesas cejā»… — 523.

88 Tilo fon Vilmovskis — viens no lielākajiem Vācijas muižniekiem, valsts bankas «Valsts kredītbiedrība» un Vīnes zemes bankas uzraudzības padomes loceklis, piedalījās Krupa koncerna pārvaldē. — 524.

09 Hanss Heinrihs Lammerss, SS obergrupenfīrers. Sākot ar 1937. gadu, valsts ministrs un Hitlera valsts kancelejas priekšnieks. Pēc kara viņu kā kara noziedznieku notiesāja amerikāņu kara tribunāls. — 524.

100 «Prieks dod spēku» — nacistiska tūrisma un sporta biedrība, kas pilnīgi atradās hitleriešu partijas ietekmē un kontrolē. — 552.

101 Frežū — veco Marsejas ostas rajonu uzspridzināja 1943. gada februāra sākumā; Verkora — plakankalne Francijas Alpos, kur 1944. gadā lielāki hitleriešu spēki aplenca patriotu izveidotās partizāņu vienības. — 566.

102 Publicētais teksts ir izvilkums no amerikāņu prokurora S. Harrisa runas Nirnbergas prāvā 1945. gada 17. decembrī. — 596.

m Pauls Pleigers — viens no Gēringa palīgiem četrgadu plāna pārvaldē, rūpnīcu «Hermanis Gērings» ģenerāldirektors, no 1941. gada valsts oglrūpnie-cibas apvienības priekšsēdētājs. Bez tam Pleigers bija apmēram 20 lieiu koncernu un firmu uzraudzības padomju un valžu loceklis. — 604.

104 «Sakrustotās bultas» — fašistiska ungāru partija, dibināta 1934. gadā. To vadīja Himlera aģents — avantūrists Salasi. Nosaukumu «Sakrustotās bultas» partija ieguvusi no savas emblēmas, kurā sakrustotas bultas ir kāškrusta vietā. Sās partijas biedri komplektējās no sīkburžuāziskicin un arī krimināliem elementiem. 1944. gada oktobrī saskaņā ar Berlīnē izdoto rīkojumu tā apvienojās ar citu fašistisku partiju — «Ungārijas nacionālsociālistisko partiju», ko bija nodibinājis Hitlera ieliktenis grāfs Palfi. — 615.

195 Laucam, nacistu partijas biedram no 1933. gada, 1947. gadā par noziegumiem pret cilvēcību III amerikāņu kara tribunāls piesprieda 10 gadu ieslodzījuma cietumā. — 631.

106 BrīVa demokrātiskā partija (FDP) — viena no VFR lielākajām buržuāziskajām partijām, dibināta 1948. gadā. Pārstāv rūpnieku un tirgotāju aprindas. 1957. gada vēlēšanās šī partija ieguva bundestāgā 41 mandātu (mazāk nekā 1953. gadā). Partijas programa prasa pilnīgu brīvību privātajai iniciatīvai un līdz minimumam samazināt valsts iejaukšanos zemes ekonomiskajā dzīvē. Partija atrodas opozīcija pret valdošo Adenauera partiju, galvenokārt ārpolitikas jautājumos. 1956. gadā izstājās no valdības koalīcijas. — 632.

107 VFR konstitūcijas 131. pantā noteikts, ka federālais likums regulē to personu tiesisko stāvokli, kuras 1945. gada 8. maijā bijušas valsts dienesta un atstājušas to ne aiz dienesta apstākļiem un kuras netiek izmantotas vai ari tiek izmantotas neatbilstoši to agrākajam stāvoklim. Izmantojot šo konstitūcijas noteikumu, VFR valdība piešķir lielas pensijas hitleriešu ģenerāļiem un ierēdņiem, to skaitā arī fašistiskajiem bendēm. — 634.

108 Vācu partija nodibinājās 1947. gadā. Tā ir nacionālistiska partija, kas atklāti deklarē savus idejiskos sakarus ar hitleriešu partiju. — 634.

109 Interesanti atgādināt ari citus faktus no Teodora Oberlendera biogrāfijas. 1923. gada novembrī viņš aktīvi piedalījās Hitlera pučā Minhenē. Būdams vācu koncesiju firmas «Druzag» kalpotājs Ziemeļkaukāzā, bet vēlāk, 1932. un 1934. gadā, kā tūrists braukādams pa Sibīriju un Tālajiem Austrumiem, viņš izpildīja «speciālus uzdevumus», piemēram, viņš, pēc profesijas agronoms, iesniedza sīku ziņojumu par Kuzņeckas metalurģiskā kombināta būvi. 1941. gada, kara pirmajās dienās, Oberlenders, būdams politiskais vadītājs īpašu uzdevumu bataljonā «Nacbtigall», kas ietilpa divīzijā «Brandenburg», organizēja masu slepkavības un grautiņus Ļvova. Tanī pašā gadā Oberlenderam uzdeva formēt «nacionālas kaukāziešu daļas» hitleriešu armijai, bet 1942. gada vasarā viņš devās uz Mozdokas rajonu, kur vadīja īpašu uzdevumu diversiju grupu «Berg-mann». Kara pēdējos mēnešos Oberlenders darbojās pie SS Standarta «Kurts Egerss» it kā par kara korespondentu. — 636.

SATURS

Krievu izdevuma priekšvārds…………

Vācu izdevuma priekšvārds………….

I

Amerikas Savienoto Valstu, Francijas, Lielbritānijas un Padomju Sociālistisko Republiku Savienības spriedums par SS, gestapo un SD noziegumiem pret mieru, noziegumiem karā un noziegumiem pret

cilvēcību

Gestapo un SD struktūra un sastāvdaļas………

SS struktūra un sastāvdaļas…………

II

Dokumenti un ziņojumi par noziegumiem pret vācu tautu

Fašistiskais terors pret Vācijas Komunistisko partiju……

Fašistiskais terors pret Vācijas Sociāldemokrātisko partiju …. Fašistiskais terors pret arodbiedrībām un citiem demokrātiskiem spēkiem ……………. .

III

Dokumenti un ziņojumi par ebreju vajāšanu un iznīcināšanu

Ebreju vajāšana…………….

«Die Krištallnacht» («Kristālā nakts»)……….

«Ebreju jautājuma galīgais atrisinājums» — seši miljoni nogalināto .

IV

Dokumenti un ziņojumi par fašistu koncentrācijas nometnēm

Koncentrācijas nometnes vispirms tika ierīkotas Vācijā…..

Būhenvaldes koncentrācijas nometne……….

Doras koncentrācijas nometne (Būhenvaldes koncentrācijas nometnes

filiāle)………………

Kāda evakuēto transporta gals pie Gardelēgenas…….

Zaksenhauzenas koncentrācijas nometne………

Rāvensbrikas sieviešu koncentrācijas nometne……..

Dahavas koncentrācijas nometne………..

Mauthauzenes koncentrācijas nometne Flosenbirgas koncentrācijas nometne Bergenbelzenas koncentrācijas nometne Neiengammes koncentrācijas nometne Ļubjinas koncentrācijas nometne Osvencimas koncentrācijas nometne .

V

Dokumenti un ziņojumi par medicīniskiem eksperimentiem ar ieslodzītajiem un par garīgi slimo plānveidīgu iznīcināšanu

«Kas uzvilka esesieša mundieri, tas kļuva par noziedznieku» ….

Medicīniskie eksperimenti koncernu uzdevumā……..

Bioloģiskie eksperimenti ar cilvēkiem……….

SS izvirzītā sterilizācijas programa………..

SS — anatomisko eksperimentu iniciatore un izpildītāja . Nacionālsociālisma «eitanāzijas programa»………

VI

Dokumenti un ziņojumi par ieslodzīto ekspluatēšanu vācu koncernu

uzņēmumos

Strādnieku piespiedu vervēšana…………

Koncernu dāvanas SS vajadzībām………..

«IG-Farben» ……………..

' Krups……………. ,

VII

Dokumenti un ziņojumi par noziegumiem okupētajā teritorijā

Noziegumi pret cilvēcību okupētajā teritorijā……..

Austrijas izlaupīšana un izputināšana……….

Noziegumi Polijā……………

Noziegumi Čehoslovakijā………….

Noziegumi Francijā……………

Noziegumi Holandē un Beļģijā…………

Noziegumi Norvēģijā……………

Noziegumi Dienvidslāvijā………….

Noziegumi okupētajā Padomju Savienības teritorijā……

Kopējais paziņojums par vācu militārisma un fašisma atdzimšanu .

VHI

SS reabilitācija un iesaistīšana NATO ietilpstošajos Rietumvācijas bruņotajos spēkos

SS atdzimšana…………….

Nacistiskās literatūras dubju straume……….

«Mēs soļosim tālāk…»…………..

Kad antisemītisms sāk rīkoties…………

Karaliskas pensijas kara noziedzniekiem………

Nacistu barvežu milzīgie īpašumi Kā SS tika «mazgāta balta»

Esesiešu salidojums Karlburgā pie Mainas 1957. gadā Krievu izdevuma redaktora piezīmes .

TĀ rīkojas SS

Dokumenti par SS noziegumiem Tulkojuši R. Purviņa. A. Vitlins un V. Zariņš.

Redaktore R. Vīlipa. Māksl, redaktors A. Lipins. Mākslinieka M, VItoliņa noformējums.

Tehn. redaktore I. Klotiņa. Korektore B. Putniņa.

Nodota salikšanai 1962. g. 23. jūlijā. Parakstīta iespiešanai 1962. g. 19. oktobrī. Papīra formats 60 X90’/ii. 41.38 fiz. iespiedi.; 41,38 uzsk. iespiedi.; 37,93 izdevn. 1. Metiens 10 000 eks. Maksā I rbl. 4 кар. Latvijas Valsts izdevniecība Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. Nr. 15840/P-701. Iespiesta Latvijas PSR Kultūras ministrijas Poligrāfiskās rūpniecības pārvaldes 6. tipogrāfijā Rīga, Gorkija ielā 6.

Pasūt. Nr. 833.

9(A)7

[1] «Коммунистический Интернационал в документах», Лартиздат, 1933, стр. 703.

[2] citēts no grāmatas: Г. М. Беспалов, «Возрождение германского мили

таризма — угроза миру», Госполитиздат, 1953, стр. 31.

[3] v. i. Ļeņins, raksti, 28. sēj., 45. 1 рр.

[4] Ņ. s- hruščovs. par psrs tautas saimniecības attīstības kontrolskaitļiem 1959 —1965. gadam, LVI, 1959., 77. un 78. ipp.

[5] Šeit un talak ar cipariem apzīmētas krievu izdevuma redaktora piezīmes, kas ievietotas grāmatas beigās.

[6] nsho — 1928. gadā noorganizētas nacionālistiskas šūniņas uzņēmumos Tulk. piez.

[7] kriminālpolicijas ierēdņiem bija šādas dienesta pakāpes: kriminālpolicijas sekretārs, kriminālpolicijas inspektors, kriminālpolicijas padomnieks. Sīs pakāpes viņiem palika ari tad, ja viņi pārgāja uz gestapo un citiem resoriem. — Red. piez.

[8] rbg — reichsbetriebsgeineinscha't — valsts uzņēmumu apvienība. —-Red. piez.

[9] pg — parteigenosse. Та nacistu partijas biedri uzrunāja cits citu. — Tulk, piez.

[10] 1945. g. — red. piez.

[11] policijas pārvaldes pagalma. — tulk. piez.

[12] fašistu rokās. — red. piez.

[13] sk. piezīmi 135. lpp. — red. piez.

[14] hitleriskie fašisti gadījumu, ka Francija kāds ebreju students bija nošāvis nacistu diplomātu ļon Rātu, izmantoja kā izdevīgu ieganstu, lai Vācijā dzīvojošajiem ebreju pilsoņiem «uzliktu» 1 miljardu marku lielu «naudas sodu», sagrautu sinagogas un ebreju veikalus un ievadītu pasākumus ebreju pilnīgai iznicināšanai. — Piez. vācu izd.

[15] pēc tam kad 1956. gada novembrī starptautiskā preses konferencē Berlīnē tika nodota atklātībai Broitigama karalaika dienasgrāmata. Bonnas valdība bija spiesta atcelt šo ebreju slepkavu no ieņemamā amata un sākt izmeklēšanu viņa lietā. 1958. gada janvārī Broitigams atkal ieņēma savu amatu Bonnas ārlietu ministrijā. — Piez. vācu izd.

[16] gērings. — tulk. piez.

[17] ss pulks hitlera personiskajai apsardzei. — Tulk. piez.

[18] vācu teksta «bibelforscher» («bībeles pētnieki»), — Red. piez.

[19] kartotēka 1944. gada 27. nov.

Politiska nodaļa II/Schu.—

[20] e 3 О t s: 17/1

Saturs: ieslodzītais Pjers Mārī,

[21] dzim. 1914. g. 18. v bernejā iesi. nr. 55 793

Minētais ieslodzītais 1944. gada 25. novembrī ievests šinī nometnē. Uz viņu attiecināms «tumsas un miglas» dekrēts, un viņam tūdaļ aizliedzama sarakstīšanās.

Sadalījums:

[22] pasta cenzūra ieslodzīto finansu pārvalde

[23] tulkojuma kļūda protokolā, minot oberšturmfirera uzvārdu — Kolbe: īstenībā viņu sauc — oberšturrnfīrers Kolbs. — Piez. vācu izdevumā.

[24] kļūda protokola. pareizi jabūt: SS oberšturmfīrers Hakmanis. — Piez. vācu izd.

[25] kļūda protokola. pareizi jabūt: SS oberšturmfīrers Hakmanis. — Piez. vācu izd.

[26] izlaidums vācu oriģinālā. — Tulk. piez.

[27] koncentrācijas norr.etr.e pie sintētiskā kaučuka rūpnīcas. — Tulk. piez.

22 — T§ rīkojās SS

[28] identisks ar dr. sūleru 354. u. turpm. Ipp. — Vācu izd. piez.

[29] gēringu. — tulk. piez.

[30] himlera personīgā štāba. — Tulk. piez.

[31] eitanāzija — viegla nāve (no grieķu vai.). — Tulk. piez.

[32] eitanāzija — viegla nāve (no grieķu vai.). — Tulk. piez.

[33] gmbh = gesellschaft mit beschrankter haftung — sabiedrība ar ierobežotu atbildību. — Red. piez.

[34] monchberg — mūku kalns. — tulk. piez.

[35] reichspost — valsis pasts. — tulk. piez.

[36] reducēta līdz 73 051,15 markāra pēc otrreizējās nodokļu taksācijas 1944. gada augustā.

(10) Apstiprinu, ka dokumentos N1-11396, N1-11880 un N1-11881, kā ari punktā (5) citētajā prāvas protokolā minētie skaitļi pilnīgi saskan ar iepriekš minētajiem datiem.

Katru no ši ar zvērestu dotā paskaidrojuma četrām lappusēm esmu rūpīgi izlasījis, katru no šīm lappusēm esmu parakstījis ar savu vārdu, ka ari izdarījis vajadzīgos labojumus, pievienojot savus iniciāļus.

Vēlreiz ar zvērestu apliecinu, ka mans paskaidrojums ir vienīgi tīra patiesība.

pašr. par. Alfreds Cauns

Nirnbergas Starptautiskā Kara Tribunālā dokuments

[37] buna (butadiēns 4- nātrijs) — sintētiskais kaučuks. — Tulk. piez.

[38] leina fleuna) — sintētiskā degviela. — Tulk. piez.

[39] tā rakstīts vācu izdevumā. — Tulk. piez.

467

[40] prāva pret krupa firmu notika no 1947. gada 8. decembra līdz 1948. gada 31. jūlijam 111 amerikāņu kara tribunālā Nirnbergā. — Piezīme vācu izdevumā

[41] i.

pašr. par. S t г e к e n b a h s, SS grupenfīrers

[42] hitlerisko bruņoto spēku. — tulk. piez.

37 — Та rīkojās SS

[43] sauszerr.es karaspēka augstākā virspavēlniecība. — Tulk. piez.

[44] hjag = «savstarpējās palīdzības apvienība» («Hilfsgemeinschaft auf Gegenseitigkeit»), Ar šādu nevainīgu nosaukumu, kam jārada «sociālās» darbības ilūzijas, SS formācijas jau kopš vairākiem gadiem radīja savu organizāciju. 1960. gada sākumā tās atteicās r.o šā maskēšanās apzīmējuma. Viņas oficiāli nodibināja «Agrāko ieroču SS kareivju apvienību». — Piez. vucu izdev.

Content

Tā rīkojās SS

KRIEVU IZDEVUMA PRIEKŠVĀRDS

I

II

III

VĀCU IZDEVUMA PRIEKŠVĀRDS

I AMERIKAS SAVIENOTO VALSTU, FRANCIJAS, LIELBRITĀNIJAS UN PADOMJU SOCIĀLISTISKO REPUBLIKU SAVIENĪBAS SPRIEDUMS PAR SS, GESTAPO UN SD NOZIEGUMIEM PRET MIERU, NOZIEGUMIEM KARA UN NOZIEGUMIEM PRET CILVĒCĪBU

GESTAPO UN SD STRUKTŪRA UN SASTĀVDAĻAS

SS STRUKTŪRA UN SASTĀVDAĻAS

Noziedzīgā darbība

II DOKUMENTI UN ZIŅOJUMI PAR NOZIEGUMIEM PRET VĀCU TAUTU

FAŠISTISKAIS TERORS PRET VĀCIJAS KOMUNISTISKO PARTIJU

Policija izklīdināja iedzīvotāju demonstrācijas pret antifašistu apcietināšanu

Ievešanas dienā «atrasts» pakāries

Gestapo baidījās no demonstrācijām sakara ar strādnieku vadoņa Edgara Andrā nogalināšanu

FAŠISTISKAIS TERORS PRET VĀCIJAS SOCIĀLDEMOKRĀTISKO PARTIJU

Pavēle par Vācijas Sociāldemokrātiskās partijas aizliegšanu

FAŠISTISKAIS TERORS PRET ARODBIEDRĪBĀM UN CITIEM DEMOKRĀTISKIEM SPĒKIEM

«Kā ķīlnieks» drošības aresta nometnē Zaksenburgā

SLEPENĀ VALSTS POLICIJA

Kapelāns Johans Flintrops «miris» 1942. gada 18. augustā Dahavas koncentrācijas nometnē

«Es devu pavēli nošaut nāves kandidātus»

III DOKUMENTI UN ZIŅOJUMI PAR EBREJU VAJĀŠANU UN IZNICINĀŠANU

EBREJU VAJĀŠANA

4. §

Gestapo norādījumi par sinagogu postīšanu

Postījumu apmērus nevar izteikt skaitļos

EBREJU JAUTĀJUMA GALĪGAIS ATRISINĀJUMS» -SEŠI MILJONI NOGALINĀTO

«Ebreju jautājumā pa šo laiku itin ka butu radusies skaidrība…»

1000 slimu ebreju un ebreju ārstu un kopēju personāls «paliek Bergenbelzenā iznīcināšanai

SS reihsfīrers vēlas, «lai neviena vieta netikta runāts par īpašu rīcību pret ebrejiem …»

Himlers: «Vai citas tautas sprāgst badā, tas mani interese tikai tiktāl, cik mums tās vajadzīgas kā vergi mūsu kultūrai…»

«Vecu tekstiliju izmantošana no ebreju izsūtīšanas vietām»

Slepens pavēlniecības dokuments» par 94 000 vīriešu pulksteņu un 33 000 sieviešu pulksteņu izlietošanu

Zvēriska neaizsargātu cilvēku aplaupīšanas un slepkavošanas akcija deva pāri par 100 miljonu marku

Eihmanis, RSHA IV pārvaldes nodaļas vadītājs, «piegādāja ebrejus iznīcināšanas iestādēm»

IV DOKUMENTI UN ZIŅOJUMI PAR FAŠISTU KONCENTRĀCIJAS NOMETNĒM

«SS uzskatīja koncentrācijas nometnēs ieslodzītos par savu personisko īpašumu .. .»57

«Koncentrācijas nometnes kļuva par organizētu un sistemātisku slepkavību vietām, kur gāja bojā miljoniem cilvēku…»

Pavēle par antifašista Kārļa Šlaga drošības arestu

Rīkojums, kas aizliedz satiksmi ar gūstekņiem un drošības arestā ieslodzītajiem

«No 136 000 pienākušo apmēram 70000 miruši»

BŪHENVALDES KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

Kā komplektējās ieslodzītie Būhenvaldes koncentrācijas nometnē?

«Keiteļa dekrēts» jeb «tumsas un miglas dekrēts»

Izvilkums no «tumsas un miglas dekrēta» dienesta vajadzībām koncentrācijas nometnēs

Sodīšanas metodes

«Miris no bēgšanas mēģinājuma iegūtas šāviena brūces sekām»

Par «līķu novākšanu» speciālā spirta dzērienu deva

Darbojas 10 zilskābes cirkulācijas gazes kameras

Krematorija strādā bez kļūmēm

KĀDA EVAKUĒTO TRANSPORTA GALS PIE GARDELĒGEMAS

ZAKSENHAUZENAS KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

«Visus kopa rēķinot, uz manu atbildību iznīcināti ap 42 000 cilvēku …»

«Es pastāvīgi sūtīju ieslodzītos uz krematoriju…»

45 000 cilvēku vajadzēja nogremdēt atklatā jura

RĀVENSBRIKAS SIEVIEŠU KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

Ravensbrikas sieviešu koncentrācijas nometne nodibināta

«…no galvaskausa traumas sekām šejienes slimnīcā mirusi»

DAHAVAS KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

MAUTHAUZENAS KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

«Nav аrī nekāda nelaime, ja kremācija notiks nepārtraukti dienu un nakti»

Hartheimas «atveseļošanas nometnē» gaja boja ap 5000 cilvēku

FLOSENBIRGAS KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

«Mūsu atpūtas namā vēl ir vieta, jo laiku pa laikam taču daži aiziet aplūkot kartupeļus no apakšas»

BERGENBELZENAS KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

«No 13 000 franču atgriezās tikai 600»

ĻUBĻINAS KONCENTRĀCIJAS NOMETNE

Komandanta liecība ar zvērestu

«Simtiem un tūkstošiem» padomju kara gūstekņu līķu

Divos mēnešos nomira 15 000 līdz 20 000…

«24 darba laika stundās — 4756 līķi»

Viena krāsns maksaja 25 148 markas!

«Augstie viesi no Berlīnes ārkārtīgi apmierināti»

«Katrai komandai sekoja cilvēki, kas nesa liķus»

«… aizveda uz grantsbedri un nošava»

«Asins peļķes apkaisīja smiltīm un vietu sagatavoja nakamai nošaušanai»

Drausmīgā saspiestībā

Masu transporti no Ungārijas

Drošības pasākumi «gadījumam A»

Birkenavā vien no 1942. gada aprīļa 1 715 000 ebreju noindēti

«KAS UZVILKA ESESIESA MUNDIERI, TAS KĻUVA PAR NOZIEDZNIEKU»

MEDICĪNISKIE EKSPERIMENTI KONCERNU UZDEVUMĀ

Visus eksperimentus izdarīja piespiedu karta

Sie eksperimenti tika izdarīti ar nepārprotamu noļuku izmēģināt «IG-Farben» produkciju»

«IG-Farben» direktori zinaja, ka tiek izdarīti eksperimenti ar cilvēkiem

«Apmēram 50 personu vienreizēja izmeklēšana»

Osvencimas koncentrācijas nometne tiek ieteikta jauniem eksperimentiem

īstos izsitumu tīfa slimniekus «atkarībā no SS ārsta garastavokļa nosūtīja uz gāzes kamerām»

BIOLOĢISKIE EKSPERIMENTI AR CILVĒKIEM

«Osvencima šādai eksperimentu sērijai visādā ziņa ir labāk piemērota nekā Dahava»

«Katrs eksperiments tātad pielīdzināms slepkavībai, par kuru atbild SS kopumā»

Ziņojums par eksperimentu sērijām Buhenvaldes koncentrācijas nometnē

Inficētu brūču kodināšana ar koncentrētu karbolskabi

Tūkstoš sterilizāciju vienā dienā

SS — ANATOMISKO EKSPERIMENTU INICIATORE UN IZPILDĪTĀJA

Grāmatu vāki no cilvēku ādas

«Runa ir par diviem galvaskausiem, ko SS galvenais ārsts lietoja kā rakstāmgalda presi»

«Skeletu kolekcijas izveidošanai» tika apstrādāti pavisam 115 ieslodzītie

«Laikam atmaksātos līķu transportēšanai ņemt dzelzceļa vagonu»

NACIONĀLSOCIĀLISMA «EITANĀZIJAS programa Ādolfs hitlers uzdod iznīcināt psihiski slimos

SS plānveidīgi iznīcināja psihiski slimos

Iestādes ārsts atlasīja upurus un pats tos noindēja ar gāzi

«Dr. Ēberles SS speciālnodaļas» briesmu darbi

Spers prasa, lai uzņēmumos iejaucas SS un policija un lai strādniekus nosūta uz koncentrācijas nometnēm

«1941. un 1942. gadā firmas TESTA tīra peļņa spēji pieauga»

Fliks «dāvināja» Himleram 100 000 marku gadā

Koncerna «IG-Farben» «ziedojumi» SS organizācijām

«IG-FARBEN» Piespiedu darbi un koncentrācijas nometnes

Divdesmit četri «ĪG-Farbenindustrie» vadošie darbinieki tiek apsīidzēti,

Verdzināšana un masveida slepkavošana

«Osvencimas apkārtējās teritorijas parvacošana»

Vēstule direktoriem ter Mēram un Štrusam «IG» Frankfurtē

Gērings pavēlēja «IG-Farben» uzņēmuma celtniecībai Osvencima izmantot 8000 ieslodzīto

«SS reihsfīrers pats bija sākotnēji plānojis tur ierīkot sintētisko taukvielu ieguves rūpnīcu SS vadība»

«Ieslodzīto izmantošana bruņošanās pasākumiem»

Bijušie koncentrācijas nometnes ieslodzītie stāsta par ekspluatāciju «IG-Farben» uzņēmumā

«IG-Farben» vadība bija atbildīga par to, ka ieslodzītie pēc darba spēju zaudēšanas tika noindēti ar gāzi

KRUPS «Gustavs Krups bija Hitlera personīgs draugs»

Koncentrācijas nometņu ieslodzītajiem vajadzēja ražot Krupam ieročus

VII DOKUMENTI UN ZIŅOJUMI PAR NOZIEGUMIEM OKUPĒTAJĀ TERITORIJĀ

NOZIEGUMI PRET CILVĒCĪBU OKUPĒTAJĀ TERITORIJA

Kopīgais plāns jeb sazvērestība

Visās okupētajās teritorijās vācu fašisti masveidīgi nogalināja iedzīvotājus

Okupēto teritoriju «pārvācošana

AUSTRIJAS IZLAUPĪŠANA UN IZPUTINĀŠANA

NOZIEGUMI POLIJĀ Polijas «pārvācošanas» un izlaupīšanas plāns

«Polijas inteliģences iznīcināšana bija paredzēta jau 1939. gada septembrī»

Mūsu viedoklis jautājumā par poļiem Vācijas valstī

II

«Ebrejiete tika nonāvēta ar diviem šāvieniem»

Augsti apbalvojumi masu slepkavam

Poļu patriotu un viņu ģimeņu masveida iznīcināšana

NOZIEGUMI CEHOSLOVAKIJĀ «Bohēmijas un Moravijas okupācija jāuzskata par militāru okupāciju»

Nošaušana pēc ārkārtējo tiesu sprieduma Brno un Prāgā

NOZIEGUMI FRANCIJĀ «Francijā nāves sodu un postījumu bija ļoti daudz»

Mierīgo franču pilsoņu necilvēcīga aizdzīšana uz Vāciju

Oradur-sir-Glāna

«Krupa firma uzskatīja okupēto Franciju par rezervātu papildu iekārtas iegūšanai»

NOZIEGUMI NORVĒĢIJĀ Gestapoviešu necilvēciskā ieslodzīto spīdzināšana Norvēģijas cietumos

«Lai atriebtu divus vācu policistus, kas bija nogalināti Televāgā 2(i. aprīlī, tika iznīcināts viss ciems»

NOZIEGUMI OKUPĒTAJĀ PADOMJU SAVIENĪBAS TERITORIJĀ «Slāviem jāstrādā mūsu labā.

Vacijas nodrošināšana ar pārtiku, izlaupot okupēto Padomju Savienības teritoriju

Miljoniem nevainīgu cilvēku badā nomērdēšanas plāns102

Gāzes automobiļi kā masu iznīcināšanas līdzeklis

Hitlera armijai sekoja vācu koncernu pilnvarnieki

KOPĒJAIS PAZIŅOJUMS PAR VĀCU MILITĀRISMA. UN FAŠISMA ATDZIMŠANU

VIII SS REABILITĀCIJA UN IESAISTĪŠANA NATO IETILPSTOŠAJOS RIETUMVĀCIJAS BRUŅOTAJOS SPĒKOS

SS ATDZIMŠANA

SS KORPUSI

Kad antisemītisms sāk rīkoties

Nacistu barvežu milzīgie īpašumi

SS iesoļo bundesvērā

SS vadītāji Adenauera svītā

Ceļā uz SS valsti

KRIEVU IZDEVUMA REDAKTORA PIEZĪMES

SATURS