Ruks Māris

25 gadi sektā

Māris Ruks

25 gadi sektā

Esam apolitiskas, respektablas, akadēmiskas organizācijas. Ar politiku nenodarbojamies, dziedam vien dziesmas," tā viņi saka, un tas ir gluži tāpat, kā mafija apgalvotu, ka nodarbojas tikai ar reģionālas olīveļļas tirdzniecību vien.

Tās nav "studentu korporācijas" vārda tradicionālā nozīmē - to nosaukumi viņiem ir vien izkārtne un studentu tur ir vien 3 līdz 8 procenti.

Latvijas "studentu korporācijas" nozīmē pavisam ko citu, nekā "studentu korporācijas" citās valstīs. Gan Eiropā, gan ASV tās nav Baltijas piekrastes dzimtbūtniecības laika atliekas. Latvijā "studentu korporācija" pārtapusi par sociāli politisku sektu uz mūžu - ar aizklātu, necaurredzamu darbību, slepeniem lēmumiem, mistiskā un viņuprāt "visas zemes valdnieka", visvarenā "buršu gara" pielūgšanu. Tam korporanti regulāros rituālos solās visu savu turpmāko mūžu. Izklausās savādi, bet pamēģiniet pajokot ar kādu no viņiem par diženo "buršu garu", tad arī redzēsiet, cik viņiem tas ir svēts un nozīmīgs…

Kā bieži mums reklamē un skaisti servētu pasniedz veselībai kaitīgu pārtiku, tā arī korporācijas plaši izplata savu toksisko domāšanas veidu, iesaiņotu dažādos labskanīgos mītos un izpušķotās tradīcijās. Viņi tam notic paši un apstulbina arī citus. Arī es noticēju, arī es apstulbinājos.

Viņi ir vieni no labākajiem meistariem acu aizmālēšanā. Trenējušies ilgus gadus, līdz perfektumam noslīpējuši savu komunikāciju ar sabiedrību.

Kas slēpjas dziļāk zem viņu rituāliem, zem ceremoniāliem, zem viņu publiski noslīpētajām runām?

Kam viņi īsti kalpo, kam ir pakļauti un kas viņus virza, kas rosina uz ekstrakciju un sabiedrības šķirošanu?

Kāpēc Latvija ir šo sektu ķīlniece?

Tās ir ļoti bīstamas organizācijas. Vispārīgai labklājībai un demokrātijai. Tās ir politiskās sektas. Tās prot maskēties, tām ir ietekme valdībā. Saeimā, Latvijas bankā…

Necaurspīdīgas, slepenas "mūža brālības", kurām Latvija ir ka eksperiments ar cilvēku pacietību un izdzīvošanas ilgumu. Kā es tiku no šīm sektām prom? Tas bija ļoti grūti. "Lettonias" sektā un tajā vidē dažādos amatos biju 21 ar pusi gadu. Tomēr tam vēl klāt nāk kāds laiks, jo:

"Ilgi jāatveseļojas man bija no tās slimības, kas saucas "Lettonia"…"

"Tikai tie, ko audzinājusi kāda korporācija, zina viņas patieso būtību, viņas spēku un uzdevumu," sludina viņu "globālā jumtorganizācija".

Arī man lika zvērēt, ka par to visu klusēšu. Bet patiesība jau nevar būt drauds. Tāpat kā vēsturiskā atmiņa, tāpat kā atklātība. Tiem, kam tā nepatīk, tie iestājas pret cilvēktiesībām un atbalsta ļaunumu.

Tāpēc mans kā cilvēka pienākums un atbildība ir pastāstīt jums būtisko patiesību par šīm sektām.

Šī grāmata nav kāds stāsts par mistiskām vai slepenām sazvērestības teorijām un tīkliem. Šī ir grāmata par to, kāpēc pašreizējās Latvijas valsts iedzīvotāju labklājības līmenis ir kā spokains pretstats agrākajai pirmskara Latvijai.

Šī grāmata ir atbildība par mūsu valsti. Latvijas simtgadē.

KĀ TUR VAR IEKĻŪT?

"Vai jums ir radi Lettoniā?" klausules otrā galā lietišķi un vēsi noprasīja veca vīra balss.

"Nav," atbildēju.

"Vai ir kāds paziņa Lettoniā?"

"Nav gan diemžēl."

"He," vecais it kā atsmēja. "Pie mums var iestāties tikai pārbaudīti cilvēki un uz stingras pazīšanās pamata, ir jābūt kādam, kas jūs iesaka. Kuru katru neuzņemam."

Pēc īsas klusuma pauzes viņš vēl pajautāja: "Kāpēc tad gribat iestāties Lettoniā?"

"Man ļoti svarīgs ir Kronvalda Atis un viņa dibinātā organizācija," teicu.

Vecais apklusa. Klusums ieilga. Šķita, ka Kronvalda vārds viņu pārsteidzis un mulsinājis.

Tad viņam teicu, ka mani interesē senās tradīcijas un jo īpaši - šīs organizācijas vēsture.

"Lettonias vēsture?" vecais pārjautāja. Un kļuva pavisam salts. Pat naidīgs.

"Nav ko tur daudz interesēties! Nevajag! Nevaru palīdzēt!" Un viņš nolika klausuli.

Tas nudien nebija viegli - iekļūt šajā sektā.

Jau pirmajā studiju gadā sāku klaušināties, vai kāds ko zina par tādu studentu korporāciju "Lettonia", varbūt pazīst kādu no viņiem. Neviens nezināja un nepazina, ne mani kursabiedri, ne draugi, ne pasniedzēji. Taču LU galvenās ēkas informācijas birojā man atsaucīgi iedeva "Lettonias" priekšnieka Aleksandra Kļaviņa telefona numuru. Pie LU sludinājuma dēļa korporācijas sāka reklamēties vēlāk, sākumā tās bija ļoti piesardzīgas.

Pēc zvana Kļaviņam jutos vīlies. Nesapratu, kāpēc "Kronvalda vakaru organizācija", kā par to lasīju žurnālu Zvaigzne un Liesma reklāmās, vienkārši pasūta mani trīs mājas tālāk. Biju pārliecināts, ka jābūt vēl kādam veidam, kā iestāties "Lettoniā". Neba nu Kļaviņš tur vienīgais. Varbūt vecim todien slikts noskaņojums, nodomāju.

Pēc kāda pusgada iepazinos ar Ingmāru Bisenieku, tulkotāja Valda Bisenieka dēlu, kas nesen iestājies "Lettoniā". Mēs satikāmies kādā krodziņā Ingmāra gaumē. Man iepretī sēdēja puisis palsas krāsas džemperī, kas turējās uz plecu galiem kā pakaramā. Nekādu korporācijas lentu pār plecu viņam neredzēju. Krāsu cepures vietā kupls sprogainu matu mežs.

"Jā, protams, es esmu Lettoniā," viņš teica.

"Vai tev vēl Lettonias krāsas nav?" man paspruka jautājums par korporeļu atšķirības zīmēm.

"Man ir krāsas, bet…" un viņš jau klusāk noteica: "ikdienā mēs tās nenēsājam. Uzliekam konventā. Patiesībā jau vajadzētu varbūt nēsāt arī ikdienā, lai visi skatās, bet tā vēl nav pierasts… Rīgā ir bijuši gadījumi, kad par krāsu cepurīti galvā vari dabūt pa muti…"

Pateicu, ka arī gribu iestāties "Lettoniā" Ata Kronvalda dēļ.

"Nu, Kronvalds, tu saki," Ingmārs novīpsnāja, "tas jau baigi sen, tas ir kaut kas cits."

"Kaut kas cits?" nesapratu.

"Bet pats svarīgākais," viņš turpināja, kā nedzirdot jautājumu, "korporācijas ir īpašas. Ja tu kļūsi par letoni, tu iegūsi daudz vairāk."

"Ko vairāk?"

"Tikai iestājoties to redzēsi," pametot skatienu sāņus, viņš noteica.

Vēlāk Ingmārs kļuva par "Lettonias" priekšnieku, vēlāk kā "audzinātājs" dresēja jaunos biedrus sektas likumos. Pats bija duāls, no vienas puses īsts, cinisks korporants, no otras, tāds kā naivi godīgs, pat intelektuāls meklētājs. Ar šo pretrunu korporāciju vidē viņš lēni, bet neatvairāmi slīga alkohola atkarībā, sapinās ar "zaļo pūķi". Un savu laiku gandrīz mērķtiecīgi nosita kā ar āmuru. Uzdienēja gan augsta ierēdņa amatā Ārlietu ministrijā, tad darbu zaudēja. Brīdi pirms izstāšanās no "Lettonias", es viņu satiku kāda pavecāka letoņa bērēs skumjā paskatā, pārlādētu ar promilēm… Bet toreiz, 1990. gados, krodziņa pustumsā viņš bija enerģijas pilns students.

"Viesu vakarus tu jau esi nokavējis, tie bija februāra vidū, bet atnāc uz nākamajiem, rudenī. Redzēsi, kas notiek. Ja iepatiksies, iestāsies…" viņš mani draudzīgi mudināja.

Kā viņš nokļuva "Lettoniā"? LU studēja vēsturi un kopā ar vairākiem kursabiedriem uzķērās uz reklāmrakstiem presē. Tolaik jaunie vēsturnieki "Lettoniai" un šī paveida korporācijām bija ārkārtīgi vajadzīgi, tie varēja palīdzēt naski noslēpt vai glumi pārgrozīt organizācijas baiso noziedznieku "slavu", kas agri vai vēlu atklātos. Jo vairāk vēsturnieku, kas iegrimuši sektā, jo drošāk.

Korporāciju laime bija tā, ka PSRS gados II pasaules kara traģiskos notikumus bieži izkropļoja: vai nu ārkārtīgi pārspīlēja milzu skaitļos vai ciniski saduļķoja. Ulmaniešus bieži sameta vienā maisā ar mierīgo ļaužu killeriem korporantiem, uzspiežot vienādu zīmogu: "pretpadomju hitlerieši". Bet nogalinātie klusēja masu kapos, un informācijas vakuums par studentu korporāciju sektām bija milzīgs, vairāk atklājies vien alkoholisms, parādot korporeļus gan filmās, gan literatūrā (jo spilgti "Pie bagātās kundzes") kā bravurīgus iemetējus. Atmodas laikā daudziem viss agrāk padomju aizliegtais šķita kā saldens auglis, un tā, pa kaktiem nolīdušie, korporeļu vecbiedri uzsāka atklātāk pulcēties un cildināties pašreklāmās, un vervēja jaunos studentus. Jo no aizjūras "mūža brāļiem" ieplūda nauda dzīrēm, krāsu cepurītēm, lentām, telpu īrēm, rituāla vīnam, alus kastēm, uzkožamajiem…

* * *

Zilgani piedūmota telpa. Tolaik vēl nebija elektrisko cigarešu. Blāvas lampas. Balsu murdoņa, kausu, glāžu un pudeļu šķinda. Rīgas centrs. Valdemāra iela 55. Deviņdesmitie gadi.

21. gadsimtā telpas jau būs lielākas, griesti zemāki. Piepīpēts, bet griežas ventilācija. Stiklotas durvis ar kodatslēgām. "Lettonia" pārcēlusies uz Rūpniecības ielu 4a. Balsu murdoņa, pudeļu šķinda tā pati. Tradīcijas un domāšana - tā pati. Pamainās vien sejas. Pat sarunas līdzīgas.

"Viņi visi ir mēsli mežoņi! Plebeji, niecības, nīkuļi. Stulbeņi! Tikai mēs atšķiramies," cienījamam letonim ir sasār- tusi seja, pie deniņiem sirmot sākuši mati zem zaļi zili zeltītās cepurītes. Nevar īsti saprast, vai viņš ir pikts, vai ņirdzīgs.

"Visi?" pārjautāju.

"Jā, pilnīgi visi. Tie, kas nav korporācijās! Ne jau kaut kādās korporācijās, bet tādās kā mūsējā - īpašās!"

"Tad jau miljoniem mežoņu mums apkārt?" tiešām brīnījos, jo "Lettoniā" tik tikko biju iestājies.

"Jā, mežoņu ir daudz!" cienījamais aplaida plašu loku gaisā. "Tie visi, kas nav korporācijās, tie visi ir mežoņi!"

"Tad jau arī Raimonds Pauls ir mežonis?" iejautājās jauniņš medicīnas students.

"Pauls? Totāls mežonis," kā žagas noskanēja atbilde. "Nu, mākslinieki, klaviernieki… Nav jēgas tak mums par viņiem runāt. Naudīgus mežoņus var un vajag izmantot, bet ne jau tādus…"

"Pag, pag! Piemēram tas Račevskis, kas diriģē mūsu atjaunoto PēKāVēKā kori, esam jau veseli vienpadsmit koristi. Cerams, ka kāda korporācija diriģentu beidzot uzņems par goda filistru, tad viņš vairs nebūs mežonis," lietišķi piebilda cits cienījams "mūža brālis".

Račevski arī uzņēma. Pirms tam gan korporāciju jumta organizācijā apsprieda, vai viņš būs gana korporantisks. Nesen gandrīz šedevrs bija Račevska publiskais pieprasījums, atļaut Latvijas himnu dziedāt tikai "profesionāļiem", it kā viņam piederētu Baumaņu Kārļa autortiesības. Korporelisms pielīp ātri, un nu diriģents jūtīgākos ļaudīs it kā dzina mazvērtības kompleksu, bet "mazvērtības komplekss ir liels ļaunums", tik bieži atgādināja kristiešu domātājs Normens Vinsents Pīls.

It kā maza epizode, bet korporācijām tas ir ļoti raksturīgi: sabiedrībai nemanot uzspiest mazvērtības kompleksus, dažādos veidos tos bāzt cilvēku apziņā.

Korporācijās pastāv īsti sektantiska dalīšana: korporeļi - nekorporeļi jeb "mežoņi", "izredzētie" un pārējā masa. Viņu mistiskā, visas zemes tumšā valdnieka "buršu gara" cilvēki un tie, kas neko nejēdz par to, "iesvaidītie" rituālos un "plebeji".

"Mežoņi - tie ir "vilderi". Vāciski labāk tas skan. Arī plašāk," daudz pieredzējis vecs letonis mums, jaunajiem, paskaidro. "Tie ir neaptēsti, pastulbi ļautiņi, tādu ir viss lielais vairums. Visur. Ārpus korporācijām." Tad vecais it kā padomā un piebilst: "Viņi visi ir zemākas kārtas jeb citu ļaužu šķira, ja gribam pieklājīgāk to pateikt."

"Tā nu tas ir," apstiprina citi, un piekrītoši māj pat sirms korporants, kas esot mācītājs…

Tolaik tas man bija milzīgs pārsteigums: nevis vienkārša studentu organizācija, bet "brālība" ar uzsvērtu slepenību un vēl šis striktais dalījums. Ilgu laiku nespēju to sagremot. Tātad ari mana vecmāmiņa, mans tēvs, visi mani radi ir mežoņi? Ari kaimiņiene Ārija ir mežone? Patiesībā - visi kaimiņi - visā garenajā piecstāvenē Ķengaragā? Un blakus mājās? Bet viņi taču ir tik dažādi: inženieri, grāmatvedes, pārdevēji, šoferi, Leļļu teātra aktrise, rakstnieks-tulkotājs, māsiņas, ķīmijas profesors, ugunsdzēsējs… Es tolaik pārdomāju, rokās grozīdams savu korporāciju jauniņā biedra cepurīti.

Laikam jau cilvēki tikai šķita tik dažādi? "Mežoņi" paliek "mežoņi". Tos lieki nešķiro. Kā korporācijā noslēpumainā smaidā saka: "Tā ir vien plebeju masa". Tikai izredzētiem ļaudīm ir savas īpašas pakāpes - mums korporeļiem, korporan- tiem, "mūža brāļiem" un "māsām".

Brīdi vēries uz pudeļu baterijām galda vidū, pēkšņi viens jauniņais vēsturnieks, kas man sēdēja blakus, bažīgi iejautājās: "Vai par alu mums būs jāmaksā?"

"Nē, to jums uzsauc globālais prezidijs!" atlidoja atbilde. Izklausījās iespaidīgi - globālais prezidijs, gluži kā no kāda pasaules pārvaldītāju mistiskā centra.

Tikai vēlāk sapratu, ka visa šī noslēpumainība, šis it kā vintidža stils, patiesībā ir kā baseins vecā spoku viesnīcā - sekls, bet ļoti glumjš.

Pamazām sāku apgūt šo korporāciju bauslību un pasaules uzskatu ar virmojošo, it kā mistisko piegaršu. Un skatījos ar interesi Māra Slokenberga un dažu citu "mūža brāļu" baltajās šallēs ap frakotajiem pleciem, kas simbolizēja šo korporāciju brāļu piederību arī vēl slepenajai brīvmūrnieku ložai. Tas laikam labi apvienojams ar korporāciju, nodomāju, visvarenajam "buršu garam" laikam nav iebildumu.

"Mēs, korporanti, burši, ļoti atšķiramies no tiem visādiem mežoņiem lektoriņiem, profesoriņiem: vai pareizi.

Arno?" bravurīgs jauneklis, trīskrāsu cepuri atgrūdis pakausī, vērsās pie kāda cita.

"Nu jāā, tā tas izskatāāās," Arno novilka tādā kā pusņaudienā. To es neskaitāmas reizes vēl dzirdēšu nākamos gadus, kad sektas "veiklie prāti kalkulētāji" šo cilvēku man piemontēs par "draugu", "labāko draugu", "īpašo brāli". Tā tur notiek. Gandrīz vai kā pirmajās klasītēs sasēdina tevi ar kādu kopā, aizsūta kopā divatā, piemēram, uz Tartu pie igauņu korporeļu "brāļiem" uz kādām dīvainām svinībām. Un skatās, vai jauniņie ir iedraudzējušies, vai tomēr ne.

Sākotnēji Arno bija diezgan cilvēciskas iezīmes, tāds kā patiess draudzīgums. Vismaz man tā šķita. Viņa senčos nebija korporeļi, bet, gadiem ritot, viņš taisni vai centās to kompensēt ar divkāršu jaudu. Citi korporācijas "brāļi’ viņu turēja distancē, jo cilvēkam nebija pietiekami liels kapitāls, lai viņš būtu tiem interesants. Tad nu līdz ausīm viņš iedziļinājās korporeļu biogrāfijās, cītīgi rituālos solījās "buršu garam", sāka aktīvi staigāt uz kapiem un fanātiski meklēt "savējos" starp mirušajiem.

Pirms "Lettonia" sāka vervēt jaunos studentus, Arno studēja LU fizmatos, tad turpināja doktorantūrā. Kad viņu iesūca "Lettonia", viņš vēl kaut ko mēģinājās, tomēr mācībspēkiem pacietība beidzās un Arno no doktorantūras atskaitīja. Viņš sūkstījās, ka darba vadītājs esot pārskaities uz viņu. Šķiet, Arno esot viņu piekrāpis, pievīlis… Tādā gadījumā korporācijas vakari ir īstā vieta, kur iet un klāstīt savu bēdu stāstu. Dažādas "mūža brāļu" likstas alus vakaros regulāri varēja appļāpāt: slinkumu, neizdevušos karjeru, nelaimīgu ģimenes dzīvi, riebīgo līgavu, nelietīgo kaimiņu, kolēģi - tur tas ir modē, tur ir atbalsts it visam "škrobīgajam", negatīvajam, tur tēlo, ka iejūtīgi uzklausa. Daži jau arī pavirši klausās, ja vien alus ir pietiekamā daudzumā, lai pēc tam, bēdu brālim vairs klāt neesot, to izsmietu un aprunātu. Un ilgi, un ar baudu.

Tur virmo dzīves negatīvās, tumšās puses. Viņiem patīk dažādas ķibeles, neveiksmes, viņi par tām pat priecājas. Un aizdomīgi skatās uz panākumiem, kas nav sektas interesēs. Tikai vēlāk sapratu, ka korporelismā toni nosaka destrukcijas virziens. Tas nav tikai simboliski, ka viņu abi, dziesmās un rituālos piesauktie un cildinātie, dievi - uzdzīves Trimpus un elles Pīkols - pārstāv virzienu uz leju, uz tumsas pasauli. Tāpat kā viņu visvarenais "buršu gars".

* * *

Jauniņos studentus, kas vervējami, korporācijās dēvē par "fukšu materiālu".

Fukši ir vajadzīgi. Par "izredzētiem" pašpasludinātie korporanti nejūtas pietiekami "Ipaši", ja citi tos neapkalpo, neatkorķē pudeles, nepiepilda kausus, nepadod uguni cigaretei, neklausās pamācībās, netiek sodīti, piedzirdīti, pamācīti un pārmācīti. Jo vairāk jauniņos dresēs, jo vairāk tie vēlāk izkalpinās nākošos.

Jauniņie vajadzīgi arī, lai nepārtrūktu mistiskā "buršu gara" rituālo zināšanu ķēde. Kā atgādināja viena korporante savā literārā vakara runā - kad burvestību spēku jeb, kā viņa teica: "slepenās mākslas" īpašnieks mana, ka tuvojas nāve, tam buršanās "receptes" obligāti jānodod citiem saviem pēctečiem, lai tie var turpināt ļaunuma ķēdi. Citādi tam jāmirstot briesmīgās mokās. Un vēl klusēšanas zvērests vajadzīgs, lai "ārpusnieki" neuzzina, kas īstenībā notiek, tad zūdot riebēja spēks, jo nu viņa patiesie nodomi atklāti. Izgaismoti.

Korporeļi īsti nevar darboties bez necaurspīdīgās slepenības, un, ja nav neviena, ko ievilkt sektās, sākas apjukumus un tāda kā mēnessērdzība. Pieredzēju arī tādas reizes, kad jaunie studenti neuzķērās uz reklāmāķiem un "Lettoniā" neiestājās neviens.

Kad es tur stājos, jauniņie bijām padaudz. Tur klātienē satiku ari Aleksandru Kļaviņu, telefoniski tik noraidošo "Lettonias" priekšnieku. Negribīgi mani atcerējies, sirmais vīrs tomēr pēc pāris saietu vakariem kļuva runātīgāks.

"Kādreiz mums bija konkurss: divi, trīs, pat četri uz vienu vietu. Uzņēma tikai pašus labākos, jā, tos izredzētos, kas var uzticīgi kalpot Lettoniai," viņš man stāstīja. Tobrīd es nezināju, ka 1930. gados viņš iestājies kopā tieši ar Viktoru Arāju. Es pat nezināju, ka Arājs bijis "Lettoniā", kur nu vēl to, ka "Lettonia" ir pašu nežēlīgāko Latvijas masu slepkavu organizācija. Tā nu piepīpētā zāles gaisā laipni klausījos Arāja drauga, studiju biedra un "mūža brāļa" Aleksandra Kļaviņa tērzēšanā. "Es pats nācu stāties Lettoniā trīs semestrus pēc kārtas, līdz mani uzņēma," viņš stāstīja, bet nepateica, ka Viktoru Arāju uzņēma jau pašā pirmajā reizē, kā īpaši piemērotu "Lettoniai". Arājam nebija jānāk vairākkārt. Nebija kā Kļaviņām tik ilgi jāpieslīpējas, jāpieluncinās, līdz neatgriezeniski nodot sevi sektai.

* * *

Korporāciju sektās uzskata, ka cilvēks vērtību iegūst tikai tad, kad iestājas kādā no korporācijām un rituālos solās "buršu garam". Tikai tad viņš kļūst "īpašs", "izredzēts", "iesvaidīts" rēgainajās "zināšanās" un tāpēc pārāks par citiem. Tas ir liels pašapmāns. Un ļoti bīstams, ja cilvēki no korporācijām savāc politisko varu valstī.

Atceros, kā pāris manāmi iereibušu letoņu apstrādāja vienu jauniņo, pieklājīgu pirmkursnieku, kas, atnācis uz korporācijas viesu vakaru, bijīgi vērās apkārt. Viņi pārcentās, nosaucot jauniņo par "stulbu mežoni". Vienkārši - aiz gara laika un pārliecības. Pieklājīgais puisis uzsprāga dusmās. Un sasarcis aizgāja uz neatgriešanos. Bet ja valsti vada ministri no korporācijām un neskaitāmiem iedzīvotājiem nav kur aiziet uz neatgriešanos?

1991. gadā es satikos ar daudz slīpētākiem večiem. Viņi neteica: ej, otrkursniek, tā ir prātīga izvēle - no stulba mežoņa kļūt par cilvēku! Ja iestāsies sektā un pieņemsi mūsu domāšanu, tad būsi "Ipašs". Man viņi centās iegalvot, ka gandrīz vai karmiski esmu "Lettoniā" nokļuvis, ka tas ir liktenis, ka nu tur jāpaliek vienmēr, ka nav vairs citas izvēles. Nu galu galā, tie veči "Lettoniā" bija jau no 1930. gadiem, daudz pieredzējuši Viktora Arāja laikabiedri.

* * *

"Panāc šurp, piesēdi te pie mums," pēdējā korporācijas viesu vakarā mani pasauca tāds kā alus strēbēju konsīlijs, vairums sirmiem matiem.

"Par kādu vēsturi tu īsti interesējies?" skanēja jautājums.

"Par Kronvalda Ati un literārajiem vakariem," teicu.

"Un vēl?"

"Nu, par to pārējo jaunlatviešu kustību, tās ideāliem, ietekmēm…" stāstīju.

"Ak tāāā…" daži apmierināti novilka.

"Mums jau ir daudz jauno vēsturnieku," viens sacīja," dīvaini, ka tu ari interesējies par vēsturi, lai gan studē citā fakultātē. Tu taču esi filologs, vai ne?"

"Jā, bet man interesē arī sabiedrisko norišu vēsture. Nevis akadēmiskā, bet dzīvā vēsture, kā cilvēki dzīvoja, ko domāja, juta, kā rīkojās," dedzīgi skaidroju, un mana naivā atklātība rūdītos večus atslābināja.

"Un ko esi uzzinājis par Lettoniu?"

"To, ka Lettonia ir atmodas ideālu nesēja, mūža brālība," korporantu reklāmas tekstos lasīto biju pieņēmis par patiesību.

"Nu, labi," veči piekrita.

"Tad jau tu mums būsi kā tāds Endzelīns," viens pasmējās, "filologu mums bija tikai daži."

Valodnieka Endzelīna vārds, izskanējis šajā brangi pieelpotajā telpā, nolieca manu galvu vēl dziļākā bijībā. Endzelīns arī letonis? Re kā! Toreiz man nebija ne jausmas par viņa dzīves lielo traģiku - "Lettonias" ietekmi uz talantīgā valodnieka mūžu…

Veči gan nezin kāpēc nepieminēja, ka letonis ir arī Jēkabs Grīns. Varbūt tāpēc, ka viņš bija Ulmanim pārāk draudzīgs. Par Aleksandra Grīna vēsturiskajiem romāniem skolas laikā biju sajūsmā! Kad atklāju, ka viņš bijis arī "Lettoniā", sāku interesēties vairāk par viņu kā cilvēku, palasīju, ko par viņu raksta citi "mūža brāļi".

Grīna radošums no "Lettonias" vairījās, kā rakstnieks viņš nomainīja savu vārdu uz Aleksandrs, ieslēdzās vēsturiskā laikā un spēja just līdzi varoņiem. Dzīvē gan esot bijis citāds. Vēstures aprakstītājs "brālis" Aleksandrs Plensners Grīnu sauc par Ješku, kura "dabā bija vairāk ēverģēlības un arī ņirdzīgas intrigas… droši vien ir nobirdinājis kādu asaru, līdzi ciešot paša izdomātiem tēliem. "Izdomu asarām aplaistījis," kā saka par sevi Puškins. Līdzjūtīgs tā sauktiem dzīves pabērniem un "vienkāršiem" cilvēkiem, dabiski labprāt tuvodamies "prastiem kareivjiem," dzīvē Grīns bijis cietsirdīgs. "Kopā ejot gar Esplanādes laukumu, mums piestājās kāda pusmūža sieviete, kas centās nopelnīt dienišķu maizi ar to, ko daba tai devusi un kas varbūt kādam vajadzīgs. No savas puses atvairījos ar joku, bet, kad viņa piestājās manam draugam, tad tas to atgrūda tik nikni, ka viņa pakrita uz ielas. Uz manu pārmetumu, viņš tikai zobus sakodis atrūca: "Ek, m… .a!" Tā par rakstnieku A. Grīnu atceras viņa "mūža brālis" A. Plensners.

KĀ KĻŪT PAR "ĪPAŠO"

Un tad tev priekšā noliek iestāšanās anketu ar sīkām iedaļām. Visi jautājumi obligāti, visas iedaļas ir jāaizpilda. Papildus iztaujāšana seko visu laiku: par ticību, tautību, politiskiem uzskatiem, iztaujā par vecāku attiecībām, tavām attiecībām ar ģimeni, ar māsām, brāļiem, par viņu nodarbošanos, interesēm, par organizācijām, kurās darbojas, kurās vispār jebkad bijuši. Topošajiem "brāļiem" vai "māsām" par tevi vēlākai manipulācijai jau sākumā jāizzina pēc iespējas vairāk, arī par tavu vecāku ietekmīgumu vai arī - neietekmīgumu.

Neviens uz jautājumiem atbildēt nespiež ar pistoli pie galvas. Ja esi izturējis trīs, četras viesošanās reizes, dzēris alu, par ko viesiem, tobrīd izņēmuma kārtā, nav jāmaksā, tad cilvēks pats vēlīgi visu stāsta. Tur ir ļaudis, kas iepraktizējušies apstrādāt jauniņos un "izvilkt" visu nepieciešamo informāciju.

Vēl jāiesniedz arī sīks CV ar fotogrāfiju, vēl jāraksta eseja, kāpēc tu gribi stāties šajā varenajā un dižajā "brālībā". To izmantos soctīklu aģitācijā, ievilinot nākamos.

To, ka jaunie studenti korporācijā iestājas galvenokārt tāpēc, ka ir šim lēmumam iepriekš sagatavoti, spilgti parāda arī atbildes uz iestāšanās anketas jautājumu: "Kāpēc vēlaties tikt uzņemts Lettoniā?"

Jau kopš bērnības esmu klausījies visādus interesantus stāstus no Raimonda, un jau kopš tā laika zināju, ka arī to vēlos."

"Es vēlētos tikt uzņemts Lettoniā, jo uzskatu, ka tā ir lieliska iespēja iegūt zināšanas, draugus, iemācīties jaunas lietas."

"Esmu atradis, manuprāt, vienādi domājošu cilvēku grupu ar bagātu vēsturi un patriotiskiem uzskatiem, kas man simpatizē."

Tie ir tikai daži piemēri, kāpēc jaunie "Lettonias" biedru kandidāti vēlas kļūt par korporeļiem.

Kā redzams, "draudzības", "patriotisma", "bagātīgās vēstures" u.c. mīti par studentu korporācijām ir jau kārtīgi iesakņojušies jauniešu smadzenēs. Viņi nu ir korporāciju aktīvās un mērķtiecīgās pašslavēšanās kampaņas rezultāts. Un ja vēl smadzenes paskalotas jau no bērnības, šaubos, vai cilvēks vairs spēs paskatīties uz korporācijām kritiski.

Vēlāk korporāciju "brāļiem" (vīriešu korporācijās) un "māsām" (sieviešu korporācijās) regulāri jāziņo ne vien par dzīvesvietas maiņu, bet arī par jebkādām izmaiņām privātajā un darba dzīvē. Korporācija savu ganāmpulku kontrolē un pārskaita rūpīgi.

Diskrētums, cilvēka tiesības uz privātu dzīvi? Te ir pilnīgi citi likumi. No "mūža brāļiem" nekas vairs nav slēpjams. Kopš tu iestājies, viss, ko dari, tiek pakārtots korporācijas interesēm. Ar to rēķinies.

Mēs sajutāmies novērtēti - par mums taču tā interesējas! Jaunajiem mirdzēja acis, sevišķi tiem, kas nejutās novērtēti paši savās ģimenēs.

Bieži tieši tādi arī nāca uz korporāciju, meklējot kādus draugus, tēvišķīgus vai mātišķus padomdevējus, kādu "statusu", un re, tev piepeši piedāvā pat īpašu "izredzētību" pret pārējo "mežoņu", plebeju pasauli.

* * *

Elektriskais apgaismojums izslēgts, parafīna sveču plandošā pustumsā, cieši aizvērtiem logiem viņi bubina slepenā zvēresta vārdus, regulāri, gadu no gada. Zālē ieved jaunus studentiņus, liek atkārtot korporācijas zvērestu, kājās stāvot un padevīgi noliecot galvu. Un arvien no jauna to nomurmina pilnīgi visi tur esošie, piecēlušies kājās sveču mijkrēslī. Rimšēvičs, Gerhards, pašreizējais Latvijas Muitas priekšnieks Raimonds Zukuls, virkne maksātnespējas administratoru,

virkne ierēdņu, TV ekrānu žurnālistu un vēsturnieku un vēl daudzi citi ir saistīti "buršu gara" kopībā.

Kad skan bargs jautājums jauniņajam: Vai tu apņemies visu savu turpmāko mūžu "turēt" šo "zvērestu svētu"? - jauniņais apsolās to darīt.

Tad ar šarfu jeb garenu trīskrāsu palagu apkāries cilvēks starp sveču liesmām viņam paziņo:

"Lettonias konventa vārdā es tevi uzņemu par Lettonias tautieti."

"Tautietis" - nevis vienkārši tautietis, kā to saprot ļaudis ārpus korporācijām, bet jau īpašs, īpašajai "buršu tautai" piederīgais - tā mums mācīja.

Patiesībā korporācija katram liek sajusties kā dzīves bārenim, piedāvājot savādo korporeļu ģimeni. Katram jauniņajam korporācijas sekta oficiāli piešķir arī "tēvu" un "māti" - abus gan viena dzimuma (viņi oficiāli saucas: "krāsu tēvs" un "krāsu māte"). Man par "krāsu tēvu" piešķīra to pašu Viktora Arāja tuvdraugu Aleksandru Kļaviņu. Pretēji korporāciju tradīcijai par "papu" vai "tēvu" es viņu nekad tā arī nesaucu, jo man taču bija mans paša tēvs. Par laimi, ārpus sektas.

* * *

"Ar tādiem, kas nav korporācijā, nav vērts vairāk draudzēties. Tukša laika šķiešana. Tagad tavi draugi ir te," Aleksandrs Kļaviņš man tēvišķi paziņoja.

"Cik no tava kursa ir korporācijās? Neviens? Tad ar tiem vispār nav vērts saieties," savilcis lūpas kā trubiņā, jauniņo dresētājs jeb oldermanis iesūca pamatīgu alus malku, pat neizņēmis cigareti no mutes. Kā pielipusi tā drebēja viņa lūpu kaktiņā. Vēl neaizdegta.

"Fuks! Uguni!" viņš uzsauca, tūlīt piesteidzās iztapīgs jauneklis un cigareti viņam rūpīgi aizdedzināja.

"Kur tavas šķiltavas vai sērkociņi?" oldermanis pikti skatījās manī. "Nesmēķē? Nu un tad!? Jānēsā līdzi. Lai var aizdedzināt, kad krāsnesis prasa! Citādi iekāršu soda kausu. Un ja es pats aizdedzinu, tad tev jāpietur mana roka. Tradīciju komāna 36. pants!" viņš noskaldīja.

Dedzīgi piekritu.

"Bet tev uzslavas kauss! Iekaru bravo glāzi!" viņš uzsauca iztapīgajam uguns piešķīlējam, kurš nostiepās taisns viņa priekšā, padevīgi saņēma pilnu alus kausu, to vienā piegājienā izdzēra un izlaida klusu atraugu.

"Es zinu, ka tu dzer tikai ūdeni," oldermanis nu jau atslābinājies man teica draudzīgāk, "bet, ja iedzersi kaut vienu malku alus, tad dzersi turpmāk bez žēlastības. Atteikties nekad vairs nevarēsi. Skaidrs?!"

"Sapratu," atteicu. Tādus zeķu uzstādījumus jau biju dzirdējis, dzīvojot netālu no Šķirotavas kolonijas rajona. Nu pats jauno letoņu audzinātājs jeb oldermanis, kā viņus te dēvēja, tā runāja. Oldermani sauca Gvido. Pirms iestājās korporācijā, viņš bija čakls vēstures students, tagad īstens korporants. Tomēr aiz viņa korporeliskās bravūras vīdēja tāds kā cilvēcīgums. Pēc dažiem gadiem viņš nošausies. Nelieli sarežģījumi darba un attiecību lietās, tā pļāpāja vecie "Lettoniā". Labi ieredzētā jaunā "mūža brāļa" nāve korporeļiem šķita vienaldzīga. Nevis tā, kā "ģimenē" ierasts. Tas man lika šo to pārdomāt.

Gvido bija viens no aktīvākajiem, kas pats cītīgi iekala korporāciju paradumus un likumus, mums jaunajiem viņš nenogurstoši stāstīja, ka korporācija ir kā ģimene - rūpīga, līdzjūtīga, draudzīga. Ka uz to vienmēr var paļauties. Ka tā ir "īstā ģimene" uz visu mūžu un ar daudziem mīļiem "mūža brāļiem". Viņš "Lettoniā" bija iestājies ļoti agri, palīdzot vecajiem atjaunot to.

* * *

Viņiem izdodas diezgan ātri. Cilvēks vēl nupat iestājies, bet jau pēc kāda mēneša sāk domāt kā pārējie.

Hitleram savulaik bija saldenais sauklis, paredzēts miljoniem vāciešu un katram no tiem atsevišķi: Tu esi īpaši izredzēts! Iepretī pārējai Eiropai un pasaulei. Tikai tāpēc, ka esi vācietis. Bet izredzēts būsi arī turpmāk, vien ar stingriem noteikumiem: ja akli pakļausies diktatūrai, ziņosi par "nepaklausīgajiem", ienīdīsi tos, ko ienīst tev norādīs. Un ar pārliecību, ka "man par to vēlāk nekas nedraud".

Nacisms neradās tukšā vietā. Hitlera ideoloģiskie "cīņu biedri" bija korporanti, arī reihskomisārs Alfrēds Rozenbergs no Rīgas studentu korporācijas "Rubonia". "Rubonia" ir tāda kā dvīņumāsa mūsdienu Latvijas korporācijām. Atšķirība sarunu valodā: Rubonijā tā bija vācu. Rozenbergu par noziegumiem pakāra Nirnbergā. Mūsdienās Vācijā vairs tāda "Rubonia" nepastāv, bet Rubonijas "buršu gara" māsas - Latvijas korporācijas gan, jo plašāk sabiedrība par tām gandrīz neko nezina.

Nacistu laikā korporanti varēja justies pat globāli. Pats Hitlers sava Mein Kampf pirmo daļu "Atmaksa" veltījis arī vienam no Rīgas korporāciju "mūža brāļiem": Maksim fon Šeibneram-Rihteram, nacistu partijas pirmsācējam. Viltīgi mānās tie vēsturnieki, kas apgalvo, ka Hitlers pilnībā aizliedzis studentu korporācijas. Nē, šī paveida korporācijas viņš neaizliedza. Vācu jaunatni vairāk novirzīja uz nacionālsociālistu partiju, bet korporācijas turpināja darboties kā vecbiedru organizācijas un piekopa "buršu gara" rituālus bez ierobežojumiem.

Reklamēties un jauniņos saaģitēt korporācijas māk. Kā nopulētas pērles skaistas devīzes bārstās: "Par draudzību, tēviju, godaprātu" dažādām gaumēm. Kurš nezina baiso patiesību par tām, viegli noticēs, ka Talavija: "Roku rokā!", Fraternitas Livonica: "Lūzti, bet neliecies!" Phylironia:

"Darbs, griba, pienākums", Lettgallia: "Caur ērkšķiem uz zvaigznēm". Un Lettonia, kā visu šī "buršu gara" pielūdzēju karognesēja, sauks akadēmiskā svešmēlē: "Acti labores iucundi!" Masu slepkavu organizācijas baigo devīzi, kas latviski nozīmē: "Padarīti darbi patīkami!" Viktors Arājs &amp; Co.

Kristovska, Dzintara, Kastēna mūža brālība "Vendia" skandēs: "Tēvija, gods, pienākums." Vēsturiski pazīstamākais viņiem ir masu slepkava Fēlikss Dībietis, "labā roka" Viktoram Arājam. "Vendias" mērķis: biedrus "izaudzināt par cienīgiem latviešu tautas darbiniekiem un krietniem buršiem". Starp "krietnu bursi" un "cienīgu latviešu tautas darbinieku" ir milzīga pretruna. Kā Jaunsudrabiņš teiktu: "Neķer nu zemniekus!" Bet cilvēki dažreiz uzķeras un notic. Tik skaisti vārdi taču uzrakstīti…

Devīzi: "Spēka kodols - viens otra cienībā!" korporācija "Ventonia" man atsūtīja ar kļūdu: "Speķa kodols - viens otra cienībā", tāpēc atceros arī to.

* * *

Lai uzturētu "izcilību un izredzētību" vajag fonu pat arī viņu iekšējā vidē. Ja korporācija "Lettonia" ir pati izcilākā, tad pārējie korporeļi Latvijā ir vien piedēkļi, kā jau viņu savādie nosaukumi liecinot. Piemēram: kaut kāda "Beveronija", kaut kāda "Vendia", "Ventonia" un citi latinizēti vietvārdi, kas izcelti no Latvijas kartes. Tad jau varētu būt arī Raiskumenia, Siguldia, Ogrenia, Fraternitas Salaspiliensis vai Bolderaiensis, ne tikai "Talavija", "Selonija" vai citas jau esošās korporācijas.

Korporācijām nosaukumi raibi un maldinoši, no baronu atvasēm pārņemta tradīcija pēc pārvaldāmiem novadiem saukties. Arī "Lettonia", kad dibinājās, nebūt nenozīmēja Latviju, apzīmēja vien Vidzemes dienviddaļu kā "Lettonias novadu".

Studentu korporāciju nosaukumi dažādi, iespējas plašas jauno vervēšanai. Arī sieviešu korporācijas: "Daugaviete", "Gaujmaliete", "Spīdola"… Šie nosaukumi strādā kā viltīgi āķi, it kā sentimentālu nacionālo romantismu pauž. Laiks gan rit, daudzi kļūst arvien komiskāki. Sieviešu korporācijas "Selga" un "Staburadze" nu jau pietuvinājušās konditorejas valstībai. Vai "Varavīksne" - tāda, kurai tikai trīs krāsas viņu lentiņās pār pleciem: vēss zilganums, tumsnējs zelts un vēl violets. Tikai dzērumā var redzēt varavīksni tādās krāsās: mēs "Lettoniā" jokojām. Par sevi gan mēs nekad nejokojām. Lai gan iemeslu netrūka.

* * *

1990. gados kā jauns fuksis vairākas reizes dežurēju "Lettonias" vēsturiskajā, spokainajā divstāvu namā Valdemāra ielā 55. Kādā pēcpusdienā pie smagajām metāla durvīm kāds zvanīja. Atvēru, man pretī vērās divu jaunu, glītu sieviešu sejas korporeleņu segnēs (tās ir tumšas, maišeļiem līdzīgas cepures ar trīskrāsu taisnstūriem pieres daļā).

"Kā jums klājas, nākam skatīties," viņas jautri smaidīja.

"Diemžēl dāmas, nevaru jūs ielaist, man tas ir stingri aizliegts. Pilnīgi visiem jāpiesakās iepriekš," noziņoju kā zubrītis-sausiņš.

"Vai ta jums tur iekšā kas tik baigi vērtīgs? Bail, ka nenozog?" viena iespurdzās.

"Vai kāds tur iekšā vēl ir? Nē? Tu viens?" otra atspieda bālu dūrīti pret brūnajiem nama dēļiem. "Labi, iedzersim tepat," un viņa izvilka no savas melnās somiņas pusdzertu vīna pudeli.

Papurināju galvu.

"Pareizais," viņa nicīgi nosmēja. "Bet varbūt ar mums, sievietēm, nedzer? Esi zilais?"

"Nē. Vienkārši nedzeru," atteicu.

"A, ko tad tu dari korporācijā? Sargā māju? Sargs, kalps un vēl sulainis?"

"Esmu Lettonias fuksis," noņēmu savu melno šķīvīšveida cepuri un parādīju viņām metāla burtu savijumu tās sānā, ko korporeļi sauc par cirķeli. Tas nošpikots no brīvmūrniekiem.

Viņas tam uzmeta pagalam paviršus skatienus: "Vai tādēļ iestājies?"

"Un kāpēc tad jūs pašas iestājāties korporācijā?" atjautāju.

Viņas nedaudz apmulsušas saskatījās. "Ha, pašas nezinām!" nolija smiekli. "Kaut kā tā sanāca. Mums tās korporācijas ir pie vienas vietas! Gribējām taču iepazīties ar džekiem!"

"Vai tev draudzene ir?" viena pēkšņi man pajautāja.

"Jā, ir."

"No kuras korporācijas?"

"Viņa nav no korporācijām."

"Tagad mums viss skaidrs… Okei, paliec tad te un sargā vien savu dārgo namu, bet mēs dosimies tālāk. Meklēt atsaucīgākus puišus," viņas dzirdi nosmēja rudenīgajā pagalmā.

Kad meitenes bija aizgājušas, atgriezos krēslainajās "Lettonias" telpās un piepeši sapratu, ka esmu iekūlies ķezā. Man tika pavēlēts pierakstīt pilnīgi visu, kas noticis dežūras laikā. Bija jāziņo par katru, kas pieklauvē vai piezvana. Viss jāapraksta precīzi speciālā dežūras žurnālā visos sīkumos: kam ir interese par "Lettoniu", kāpēc kāds nācis, ko gribējis, ko teicis…

Nebeidzamā sūdzēšanās korporācijās bija kā sērga - apsūdzības, pašsūdzības… Sado - mazohistiskā noskaņā iesniedz sevis vai cita "brāļa" šaustīšanas rakstu "mūža brāļu" izspriešanai un soda piemērošanai. Bieži jaunie korporelīši-juristi iesniedza pašapsūdzību par sevi, lai iegāztu un iepītu korporeļu tiesās tīšām kādu citu savu "mūža brāli". "Sūdzu sevi, jo laikus neziņoju, ka "brālis" ļoti necienīgi izteicās par konventa vadības stilu utt." Nu "brālis", kurš norādīts ziņojumā,

ir sprukās. Liecinieku nav, bet pašsūdzētājs tā apgalvo. Ar to pietiek, nostučīto uz korporāciju iekšējo tiesu prom!

Tur sodīt var gandrīz par jebko, kas nav paticis "mūža brāļiem": "Lettonias" stingri slepenotā likumkrājuma 234. pants sludina:

"Ja Internajā Komānā nav paredzēta nodarījumam atbilstoša fiksācija un soda mērs, tos var radīt katram gadījumam atsevišķi," un "par vienu nodarījumu ir atļauts piemērot ne vairāk kā divu veidu sodus."

Korporāciju slepenotie likumkrājumi ir sodiem pārpilni: Kas izpaudis K!ta (t.i., korporācijas konventa) lietas, sodāms ar izstumšanu." ("Brāļi" jau sen parūpējušies, lai ārpus korporācijām tev būtu ļoti maz vai vispār neviena drauga. Lai ārpus korporācijām cilvēks justos kā no laivas izmests.)

Kas nepakļaujas K!ta lēmumiem, K!T! (konventa tiesas) vai G!T! (goda tiesas) spriedumiem un stūrgalvīgi neizpilda tos…, sodāms ar izstumšanu, kamēr pakļaujas, un bez tam vēl ne mazāk kā uz 2 nedēļām."

Kas neizpilda K!ta viņam speciāli doto uzdevumu, sodāms ar rājieniem, izslēgšanu, izstumšanu un/vai naudas sodu."

Kas sagājies ar izstumto, sodāms ar izstumšanu."

Kas nav paziņojis K!tam par savu vai cita Lettonias biedra sodāmu nodarījumu, sodāms ar… izslēgšanu vai izstumšanu."

Un viņi to tiešām uztver nopietni, kā savas dzīves priekšrakstu, kā svētos rakstus.

Tas bija savāds domāšanas veids. Arī es to uztvēru nopietni. Un redzēju, kā "brāļiem" trīcēja rokas, kad varenajā korporeļu tīklā tika tiesāti pēc korporāciju likumiem. Liels psiholoģisks terors un mazohisms tur valda.

Kā man atstāstīja kāds no korporācijas izstumtais: respektablas ministrijas gaiteņos "mūža brāļi" - agrāk draudzīgi

laipnie darbabiedri, ierēdņi - nu griež galvu uz otru pusi, pat nesveicinās. Esot dīvaina pamestības un atstumtības sajūta. Tas spēcīgi iedarbojas uz tiem, kas atkarīgi no šīm sektām. Un turpmāk pēc "izstumšanas" soda termiņa beigām tie ievēro sektu noteikumus bez iebildēm. Viņiem sāk šķist, ka nav cita ceļa, nav citas dzīves bez korporācijām.

Ja kādam piespriež "izstumšanu", korporācija to izziņo visām tā paveida korporācijām. Neviens korporants ar tādu vairs nedrīkst kontaktēties. Varētu jau to uzskatīt par bērnišķīgumu vai īpatnu aptaurētību, ja vien es nezinātu, ka, korporāciju sektu ietekmei mūsdienu Latvijā arvien pieaugot, daudziem tā tiek sabojātas dzīves. Jo tik daudzi ir atkarīgi no šīm korporācijām. Arī tie, kas tajās nav, bet ir ar tām kādā veidā saistīti.

Ja es toreiz pierakstītu studentes, kas manas dežūras laikā apciemoja "Lettonias" pagalmu, tūlīt tiktu informēta viņu korporācijas vadība, mani tincinātu par šo meiteņu izskatu, lai noskaidrotu "vainīgās". Man būtu jāpiemin arī pustukšā vīna pudele un meiteņu "nepietiekamā" cieņa pret korporācijām. Ja nepieminētu es, bet vēlāk to uzzinātu no viņām pašām, tad es dabūtu trūkties par noklusēšanu.

Obligāta prasība iz "svētajiem likumkrājumiem": ja dzirdi no kāda kaut pušplēstu vārdu, kas vērsts pret korporācijām, nekavējoties ziņo sektas vadībai!

Pēc tāda mana ziņojuma, korporāciju "māsas" aizvilks šīs meitenes uz konventa tiesu. Izsviedīs viņas uz kādiem mēnešiem, lai apdomā labi un pazemībā nolūdzas. Un ja nu ne? Ja nu nelūdzas? Ja vēl izrunājas pretī? Tad viņas iegūst sev ienaidniekus uz mūžu…

Kāpēc gan tās meitenes tramdīt? - nodomāju toreiz. Riskēju. Nolēmu, ka būšu izklaidīgi paviršs. Ja arī mani "izstumj" uz kādām nedēļām par neziņošanu, tad jau tāpat nav ko zaudēt - būs vairāk laika studijām. Bet viss tā arī noklusa.

Laikam arī meitenes bija atradušas kādus citus, atsaucīgākus ļaudis un par "Lettonias" namu aizmirsušas…

Vēlākos gados es vairs ko tādu nepiedzīvoju. Gandrīz visas korporāciju "mūža māsas" nu bija tādas kā iebaidītas, kā tramdītas, savas bailes viņas bieži slēpa aiz korporeliskā augstprātības smiņķa.

"Kā tev klājas? Ko dara tavs jaunais vīrs," pirms dažiem gadiem pajautāju vienai no savām agrākajām paziņām, rūdītai korporelenei.

"Tu nemaz te nedomā, ka viņš ir kaut kāds šāds tāds un nav elitārs!" viņa atbildēja puspiktā lepnumā. Augstprātība kā tikums - tā nu man bija jāsaprot. "Viņš nesaietas ar kuru katru, tāpat kā tu, arī ļoti šķiro cilvēkus," viņa teica. Pat apmulsu: vai es šķiroju cilvēkus? Vai tiešām?

Nūja, kā gan citādi? Biju taču jau ilgus gadus par "vecāko" un "lielāko" sauktajā "Lettoniā". Bet nu satiktās sievietes vīrs ir kādā no "mazajām korporācijām". Sacensības augstprātībā - tas nav kāds īslaicīgs privāts hobijs, bet korporeļu dzīvesveids.

Latvijas ierēdniecības spicē, ministrijās, Saeimā, valsts pārvaldē, LU rektorātā - visur, kur vien iestiepjas korporeļu tīkli, šīs sacensības augstprātībā ir ikdiena.

* * *

Mana studiju laika dienasgrāmata vēsta: jau dažus mēnešus pēc iestāšanās "Lettoniā", attiecībās ar savu draudzeni kļuvu piepeši jo augstprātīgs un vēss. Viņa ir studente, bet nav korporante un sevišķi pienācīgi neapjūsmo arī manu jauno sektu un stāstus par to.

Arī mans tēvs nu jau bieži man atgādina: "Kronvalds nebija nekāds pļēgurs un uzpūtīgs āksts!" Tēvs zināja, ka tikai Kronvalda autoritātes dēļ biju nonācis "Lettoniā".

"Mēs bieži domājam svešas domas, cerot, ka tās ir mūsējās. Tik bieži svešas domas cilvēki pieņem par savām, un

tas ir bīstami," ētikas lekcijās universitātē uzsvēra Skaidrīte Lasmane.

"Ir ļoti jāuzmanās, kam un ko tu zvēri! Kā tu zini, zvērot vai svinīgi soloties, kam tu solies - kas tas īsti tāds ir, kas par veidojumu? Un ar ko viņi patiesībā nodarbojas?" vairākkārt atkārtoja reliģijas vēstures pasniedzējs Gunārs Jansons.

Bet bija jau par vēlu… Biju korporācijā devis slepeno solījumu un pamatīgi un uz ilgu laiku iestidzis "Lettonias" sektā. Tāpat kā simtiem, vēsturiski pat tūkstošiem citu.

* * *

Un vēl korporeļiem ir sava īpaša leksika un sintakse. No ārpuses tā šķiet dīvaini kodēta vai komiska.

Iedomājieties, esat piepeši nonākuši vidē, kur visi ikdienā lieto vārdus, ko saīsina un klāt liek izsaukuma zīmes. Piemēram, vecāki tiek saukti par Old!, vecvecāki par OldlOld!, visas meitenes par m!m!, bet "tualete" pārtop par T!, "apvienotā tualete" par A!T!, un tādā garā. Dažādi salikumi: B!T!K!, L!K!A!, U!T!, A!B!T!&gt; P!K!T! - pēdējie trīs ir Uzticības tiesa, Augstākā buršu tiesa. Prezidiju konventa tiesa, tādas kā pārmācīšanas un strostēšanas institūcijas. Tad com! jeb taut!, comlcom! jeb tautltaut! - komilitonis ("korporeļu tautas" tautietis) jeb komilitoņi, fb! - fehtbodists (ieildzis jauniņais, bet jau māk vicināt rapieriesmu), z! - zēns, fil! - filistrs, filistri - fillfil!, un tā var turpināt ilgi…

Kāpēc viņi vienmēr liek izsaukuma zimes pēc saīsinājumiem? Ar izsaukuma zīmēm taču var justies varenāki!

Tā nav mārketinga stilošana, kā O! karte, Siguldas tūrisma "S!" vai "P!nk" mūzikā ar stilizēto izsaukuma zīmi "i" vietā.

Salikumiem ir atšifrējumi, korporanti tos zina no galvas, pēc tiem orientējas savā sektu pasaulē, bet pats galvenais - zina, ka "mežoņi" to nesapratīs. Jo kodētāka un saputrotāka valoda, jo labāk un "īpašāk" viņi jūtas.

Bet, kad korporanti ietiek valdībā un atbildīgās komisijās, savu uztveri viņi nu grūž iekšā valsts likumos, padara tos samudžinātus, nesaprotamus, absurdus, interpretējamus pēc "savējo" vajadzībām. Un iedzīvotāji vien brīnās par Latvijas samudžinātajiem normatīviem.

Un tad jau arī manas dienasgrāmatas lappusēs, lekciju kladēs, kalendāros sāk parādīties ar roku rūpīgi vilkta korporāciju atribūtika: četru burtu VCFL savijumi, tā saucamie, no brīvmūrniekiem pārņemtie, cirķeļi - dažādos ķeburos. "Ja pamodina, to jāprot kaligrāfiski uzvilkt pat nakts vidū," vecie mums piekodināja. "Lettonias" sekta sāka pamazām pārmākt visu manu dzīvi, nemanot un spēcīgi.

* * *

"Re kā, žaketītes kļuvušas mazliet labākas," tuvu pieliecies, man ausī nīgri iečukst trimdas letonis, Jānis Bērziņš no Kanādas. Viņš vēro Latvijas jaunos "mūža brāļus", kas rosās konventa zālē. "Iepriekšējo reizi, kad biju Rīgā, bija pagalam paplukuši", viņš atceras.

Kopš esmu korporāciju izdevuma Universitas redaktors, viņš, laikam, mani uztver par īstu aizjūras korporeli. Esmu kļuvis jau it kā "viņējais". Satiekos ar tiem regulāri. Viņus interesē īpašumi, politiskā ietekme Latvijā. Korporelenēm vairāk patīk tenkošana: "Vai tu, Māri, ari to pamanīji toreiz: kad tā atmoda bija, mēs atbraucām paciemoties un visi te Latvijā bija tik pelēkām ādām, nu baigi zilgani! Vitamīnu trūkums laikam? Tik pelēkas sejas nebijām nekur redzējuši!"

Kad viņai nepiekritu, pat atjokoju par iespējamu daltonismu, korporāciju lielmātes acīs iedegās gražīgs piktums. Viņa bija pieradusi Latvijā izbaudīt korporāciju "māsu" un "brāļu" pazemību un pieglaimību - sajūtot ko naudīgāku, lišķīgumā tie parasti nezina mēru.

* * *

Kad 1995. gadā rakstīju savu pirmo grāmatu par Zīgeristu, biju jau gandrīz veiksmīgi attālinājies no "Lettonias" sektas, bet tieši pēc grāmatas lielajiem panākumiem letoņi bija klāt ar divkāršu enerģiju.

Prezentācijā starp simtiem ļaužu, TV, radio, presi zibspuldžu gaismās es neievēroju viņus.

Kad ļaudis sāka izklīst, no kāda kakta lēnām iznira un pieslidēja klāt "Lettonias" lielie kombinatori ar sirmo Oļģertu Kiršentālu priekšgalā un klusinātā uzstājīgumā atgādināja, ka esmu viņiem "mūža brālis".

"Kas tas tāds par švali?" viņi norādīja uz manas grāmatas izdevēju, kurš pats gan labi maketēja, gan bija sarakstījis darbu par mecenātu Augustu Dombrovski un viņa "Ziemeļblāzmu".

"Viņa vārds ir Ivars Bērziņš," teicu.

"Mums pašiem ir savs Ivars Bērziņš," viņi šķita neapmierināti. "Tev noteikti jāpiezīstas ar mūsu Ivaru! Nevis ar šo te mežoni!" un vecie nīgri noraudzījās uz izdevēju.

Tikai vēlāk sapratu, ka letoņi uz manas grāmatas prezentāciju neatnāca tāpat vien. Biju kļuvis populārs, tāpēc viņiem vēl izdevīgāks, nu mani varēja sākt izmantot arī korporāciju mantojuma biznesam.

Viņi gribēja, lai uzrakstu un izdodu plašā tirgū laižamu grāmatu par "Lettonias" mājvietām: slavinošu reklāmalbūmu. Piekritu. Bet, kad sāku vākt materiālus, piepeši ieraudzīju "Lettoniu" visā tās baigumā. Un arī pārējās studentu korporācijas Latvijā.

Kad vēlāk labticīgā naivumā piedāvāju saviem korporācijas "mūža brāļiem" nolasīt iekšējā literārā vakarā referātu par studentu korporāciju ēnas pusēm, kas sniedz vēsturisku mācību un raisa pārdomas, saņēmu strupi piktu noraidījumu. "Lettonias" literārā vakara priekšnieks Aldis Austers, kas Latvijas medijos tēloja superliberālu demokrātu kā Ārpolitikas institūta pētnieks, norādīja, ka "Lettonia" necietīs

nekādu kritiskumu un nekas nav jāpārvērtē. Holokausts? Aizveries! Korupcija? Turi muti! Pat neiedrošinies! Nemēģini kaitēt buršu garam, sēt jel mazākās šaubas! Korporācijās viss ir skaisti, glīti un priekšzīmīgi. Korporāciju sektas ir svētas!

Tomēr mierā nelikos.

"Labi," daži mierināja, "ja nespēj uzrakstīt par mūsdienām un jaunāko vēsturi, to uzrakstīs kāds cits. Raksti tad par Kronvaldu un tautisko atmodu…" Nu ja, raksti par to, kā dēļ pats uzķēries uz "Lettonias" āķa pirms 20 gadiem…

"Bet nacionālās atmodas ideāli un "Lettonias" mērķi - tie vispār neiet kopā," teicu, un gaiss sakarsa. Aizsvilās pat tie, kas parasti bija klusāki par aizsalušu ezeru.

Tad viņi sajauca kokteilīti: solīja man lielāku naudu par reklāmdarbu un vienlaikus draudēja fiziski izrēķināties. Sajutos kā mazohistu ballītē, kā ar Stokholmas sindromu sirgstošais "mežonis".

No "Lettonias" izstājos 2013. gadā. Pēc tam viņi mani vēl izstūma in perpetuum.

Biju ļoti pārsteigts, kad brīdi pirms manas grāmatas Arāja komandas Lettonia iznākšanas viņi man zvanīja un medainā balsī atgādināja, ka varu iestāties atpakaļ ar speciālu lūgumrakstu. Jau dibinātāji esot ielikuši kaut kādu 217. pantu "Lettonias" slepenajos likumos - izstumšana in perpetuum (uz mūžīgiem laikiem) viņu izpratnē nozīmējot vien uz pieciem gadiem… Savāda "mūžība", nodomāju. Sektantisma cietums vienmēr atvērts. No ārpuses.

"LETTONIAS ALTĀRGLEZNA" JEB TRIMPUS BILDE

"Vai varam nofotografēties pie tās?" man bikli lūdz viens jauneklis ar dzeltenīgu cepurīti galvā. "Cālis". Tā mēs dēvējam šīs korporācijas - "Fraternitas Metropolitana" - biedrus.

Viņiem mēs, letoņi, neatļāvām atzīt to sākotnējo dibināšanas gadu - 1896, jo uzskatījām, ka solīties "buršu garam" viņi iemācījušies tikai no 1924. Bet šodien bija svētki un tika kopā bīdīti mielasta galdi.

"Jā, varam, kāpēc ne," atteicu viesim un pabļāvu: "Fuksi! Šurp mudīgi!"

Piesteidzās viens sabozies jauniņais. "Kāpēc neesi priecīgs?" pusbargi jautāju. "Taču svētki. Paej te tālāk un nobildē mūs abus pie…" un cieņpilnā pazemībā norādīju: "Lielās Trimpus bildes."

Jauniņais bijīgi paņēma mūsu telefonus. Daži klikšķi, iemūžinājāmies. "Paldies! Neskumsti. Vēl viss vakars priekšā," teicu jauniņajam. Viņš zināja, ka pie šīs lielās bildes pats vēl nedrīkst fotografēties, varēs tikai pēc "svētā zvēresta" nodošanas, kad būs pilntiesīgs "mūža brālis".

"Lettoniai", kā Latvijas korporeļu ciltsmātei, ir tāda kā vairākdaļīga "ikona" - lielizmēra "Trimpus bilde". Tā ir pāragri mirušā mākslinieka Artura Baumaņa gleznota pāris gadus pēc sektas dibināšanas. Galvenais pasūtītājs: "Bībeles naidnieks", sātaniskais prāvests Jānis Sanders.

Tērpta zaļi-zili-zeltītā trikolorā stāv padrukna sieva: "Lettonia", kas savus sekotājus vedīs pie diženā "buršu gara". Tās priekšā ceļos nometušies sektas priekšnieks un jauno dresētājs jeb oldermanis. Pārējie sanākuši apkārt ar kausiem un rapieriem, plātās, lej alu, it kā dzied, it kā bļaustās.

Padruknajai sievai ap galvu tāda kā migla, kā liesmas paviz, šķiet, Baumanis mēģinājis iemūžināt pašu mistisko "buršu garu". Līdzās, gaišākos toņos iegleznots, kā likteņrakst- vedi pietēlojot, sēž vecais pekles dievs Pīkols.

Gandrīz gleznas centrā otrs, dzīru dievs Trimpus: mežonīgs, puspliks, ar faunisku bārdu, uz lielas mucas. Tam līdzās: korporeļu rituāls ar svēto solīšanos "buršu garam", cik nu mākslinieks, kas nekad tādā nav piedalījies, sapratis. Ar

sudraba biķeriem rokās, pusparodējot Svēto vakarēdienu, viņi ceļos nekrīt, bet iespringuši stāv un no sudraba biķera pazemīgi nomalko visvarenā "buršu gara" asinsvīnu: "buršu gars" tajā mirklī "ienāk viņos", aplaimo tos.

Lai būtu nepārprotama saikne ar baltvācu muižniecību, divos gleznas stūros iezīmēti Kurlandes un Liflandes guberņu baroniskie simboli. "Lettonias" Trimpus bildē neatrast Ata Kronvalda vakarnieku jātnieku ar vairogu, ko grezno sens kristiešu krusts (līdzīgi kā mūsdienu Lietuvas valsts ģerbonī).

Lielajā gleznā ir arī vēl daži ikdienišķi skati: pistoļu divkauja, pastaiga, izbraukums, kur kādi pārējie cilvēki - "mežoņi" korporeļus apbrīno gandrīz pavērtām mutēm, tad karceris (tukšs), universitātes fasāde, kaušanās ar rapieriem un sīkā lodziņā pie gleznas malas - pāris fakultāšu simboli.

Mākslinieks centies izdabāt pasūtītājiem, Pēterburgas aukstajās ziemās honorārs bija ļoti vajadzīgs. Un letoņiem tapa iespaidīga savas sektas "ikona".

Lai gan daži vecie kritiski sodījās, ka gleznotājam, kā jau "mežonim", "Trimpus bildē" neesot izdevies līdz galam attēlot īsto "buršu garu", tomēr "bilde" ir iespaidīga. Baumanis uzgleznojis arī divas piķmelnas radības, kas daļēji līdzinās kaķiem, daļēji elles iemītniekiem, jeb tautas mēlē - nešķīsteņiem ar spožām actiņām. "Lettonias altārgleznas" apakšdaļā tās saimnieko arī mūsdienās.

Lielā bilde kā korporācijas altārglezna piestiprināta pie sienas letoņu pulcēšanās namā. Savulaik bija pat tādi mācītāji - korporanti, kas laulāja "mūža brāļus" ar to sievām nevis baznīcā, bet "Lettonias" konventa namā pie Trimpus bildes un lielā beigtā putna "ģerboņa" jeb, kā viņi saka: korporācijas "vapeņa".

KRĀSU NOZĪME. VISS OTRĀDI

"Un ko īsti nozīmē "Lettonias" krāsas?" vēl pavisam "jauniņais" jautāju, rādīdams uz veco sūnzaļi-zili-zeltīto karogu zāles kaktā.

Kāds vecbiedrs gandrīz vai uzdaiņoja par nozīmi: "zaļa tēvu zeme, zila debestiņa, zelta saule pāri spīd." Nedaudz senili jau, bet jauki izklausījās. Pat dzejiski, simboliski.

"Bet kāpēc tad viss iznāk otrādi, zelts taču apakšā?" nesaprašanā jautāju.

"Nebrūķē muti pirms laika, fuksi, gan uzzināsi īsto nozīmi!" dainotājs puspikti, pussmīnot atcirta. Viņš nezināja, ka folkloristikas kursā biju mācījies par tīšo "otrādošanu" maģiskajā pasaulē. Nevis "zeltītā saulīte", bet gan zelts, ko ziedo pazemes valdniekam, tumšajiem spēkiem. Rauš burvis zeltu, lai barotu ļaunumu. Zeme augšā, saule apakšā, viss otrādi. Pretēji ritumam, dievišķai kārtībai. Vai destrukcijas smārds? Mazliet noskurinājos, bet neko vairāk neteicu, jo korporācija tak nav folkloristu kopa…

Protams, ja ieskatās arī ārējā atribūtikā ciešāk, piemēram, centrālajā simbolikā uz cepures, ieraudzīsiet ko savādu.

Var pļāpāt gari un plaši par "Lietuvēnu krustiem", par "vecās drukas burtu vijumiem", bet, ieskatoties uzmanīgāk, uz letoņu cepuru virsmas jūs skaidri pamanīsiet dubultu kāškrustu pašā vidū. Tas apvilkts ar lauzītu līniju deviņstūru zobrata izskatā. No "Lettonias" atvasinātajai korporācijai "Fraternitas Lettica" zobrata nav, vien uz leju vērsta pentagramma, tāpat "Talavijai" - septiņstūru zvaigzne, uz leju vērsta, protams.

Pēc daudziem gadiem un lielās pieredzes "Lettoniā" gan atklāti viņiem pateicu par, manuprāt, patieso šīs sektas krāsu nozīmi:

Zaļais ir skaudība pret apkārtējo pasauli, jā, arī bieži vienam pret otru;

Zilais - gan deguns, gan tas pārējais "zilais";

Un zelts - atņemtais, iznīcinot cilvēkus…

Lūk, tā ir īstā "Lettonias" krāsu nozīme.

TĀS IR SEKTAS

"Latvijas studentu korporācijas" nav vienkāršas studentu biedrības, absolventu savienības, mācībspēku vai "veterānu" klubiņi. Akadēmiski izsakoties, Latvijas "studentu korporācijas" var saukt par sociālām sektām ar reliģiski ezotērisku un vienlaikus izteiktu sabiedriski politisku ievirzi. Tām ir pat ļoti plašs tradicionālo sektas raksturojošu pazīmju komplekts.

Kaut arī daudzi "Lettonias" dibinātāji bija teoloģijas studenti - "Lettonias" simbolikā krusta zīme neparādās. "Tas Kungs ir mans gans, man netrūks nenieka" - tāds Bībeles vēstījums par Dievu "Lettonias" "svētajam ciltstēvam" un sektantiskā paveida studentu korporāciju ideologam Jānim Sanderam nebija pieņemams, viņš uzstāja, lai no Bībeles tiktu izņemta Vecā Derība.

Toties korporācijās īpaši svarīga ir "buršu gara" pielūgsme.

"Buršu gars" latviski skan nepierasti un neparasti. Tāpat kā "buršs" - "buršu gara" sektants. Tas ir korporants jeb korporelis, kas visu savu dzīvi, tik dažādos vecumos, regulāri rituālos solās "buršu garam". Jo "buršu gars" esot visas zemes mistiskais valdnieks.

Vēl "buršu gars" esot "ass, ap kuru griežas burša dzīve un liktenis," raksta mūsdienu korporantu ideologs Intars Sondars savā bakalaura darbā LU.

Bet korporācijās reizēm mēdz būt sportiski pasākumi (bieži zolīšu turnīri), arī teātra dienas, deju stundas

jauniņajiem, jauniņajiem sākumā arī alus par brīvu, izbraucieni svinēt Valpurģu nakti, gājieni pa Rīgas ielām - nevis kā krišnaīdiem, bet ejot rindās Latvijas valsts svētkiem pielāgotā datumā. Ģērbušies pieklājīgā PR stilā, no malas raugoties, viņi šķiet ieturēti, izglītoti ļaudis.

Tādu tēlu uzturēt palīdz viņu cilvēki, kas strādā kādā no TV, laikrakstiem vai portāliem, korporācijas atspoguļojot cildinoši un cēli.

Un korporācijas naski uzņem par saviem goda biedriem Māru Zālīti (stud. korporācijā "Dzintra"), Ojāru Kalniņu (stud. korporācijā "Dzintra"), Imantu Lancmani (stud. korporācijā "Gundega") un vēl daudzus citus, kurus pēc tam šīs sektas izmanto kā dzīvos reklāmas stabus. Es nezinu, cik, piemēram, Māra Zālīte iegrimusi korporelismā, cik bieži tur piestaigā, uz cik saietiem viņu uzaicina, vai laiž viņu tuvumā "buršu gara" rituāliem, tiem "ceremoniāliem", kad, aplaimojot savus uzticīgos bērnus, mistiskais "gars" sniedz īpašo izredzētību? Bez tā sektantiskās korporācijas Latvijā nebūtu iespējamas.

Arī šo organizāciju speciālie kopienas likumi, tiesas un sodi atšķiras no demokrātiskas izpratnes par cilvēktiesībām. Korporācijas ir kā valsts valstī, ar tendenci noteikt visas Latvijas likumdošanu, politiskos un ekonomiskos procesus savtīgu mērķu dēļ un šauras kliķes interesēs.

Akadēmiķa Jāņa Stradiņa rosinājums korporācijām pārtapt par "personāliju klubiem" Lettoniā tika uzņemts kā šī vecā korporāciju "brāļa" senīlisma pazīme.

Kad biju šo korporāciju biedrs, neizlaidu nevienu Aristoteli vai gājienu uz Brāļu kapiem, jo kļūdaini iedomājos, ka tā demonstrēju patriotismu un mūžīgo studentiskumu. Bet gājiena iekšienē ir citādi.

"Lai dzīvo studenti," draudzīgi mums no ietves sauc kāds šī agrīnā gājiena vērotājs 18. novembra dzestrumā.

"Ej d**st!" viņam pretī atcērtas sauciens no korporeļu ierindas - zvērināti advokāti, maksātnespējas administratori-korporanti aiz "Lettonias" zaļi-zili-zeltītā karoga smaidot dodas tālāk gājienā uz Rīgas brāļu kapiem.

* * *

Uzņemšana korporācijās notiek divreiz gadā, uzsverot to kā īpašu notikumu.

Uzņemšanā iededz sveces un jaunajiem prasa svinīgo klusēšanas solījumu. Pēc tā došanas jaunais biedrs vēl nav līdztiesīgs, viņš ir "zemākajā pakāpē" - bez balsstiesībām kopsapulcē jeb konventā.

Korporāciju "fuksis" jeb "zēns, jeb "krustdēls" ir kalpa, sulaiņa, izsūtāmā zēna, padevīgā mācekļa, paipuisīša un psiholoģiskā kājslauķa apvienojums.

Obligātās "audzināšanas stundās" viņos pilina korporelisko domāšanu, paradumus, paralēli notiek dresūra, dzirdīšana, trenkāšana, psiholoģiskā pakļaušana un pārveidošana. Lielā vairumā viņi ir jauni, nepieredzējuši, viegli pakļaujas ietekmēm. Intensīvā ietekmēšana iedarbojas. Un tas ir ļoti nopietni.

Apmeklējums, protams, obligāts. Sodu sistēma - plaša un daudzveidīga.

"Buršu gara" rituālos obligāti jāpiedalās ir arī pašiem jaunākajiem biedriem. Kas to nevar izturēt, tas izstājas un - cieš klusu. Nu, nebija piemērots… Nāks nākamie, jauniņo studentu netrūkst.

Viņus korporācijas pamazām iedresē tādās ieražās, ko cilvēks ar veselo saprātu normālos mūsdienu demokrātijas apstākļos nepieņemtu. Ir gan nianse: korporāciju sektantiskie likumi un noteikumi tiek atklāti pamazām, kad cilvēks tiek pakāpeniski ievilkts dziļāk.

Protams, šādus tādus labumus arī var saņemt, ir dažas stipendijas jaunajiem biedriem, bet ar nosacījumu, ka jābūt aktīvam korporācijā, studiju sekmes šādai stipendijai var būt arī 7 baļļu līmenī.

Jauniņajiem, vēl nepilntiesīgajiem biedriem, jārīko arī pašiem savi "Melnie konventi" un jācenšas atdarināt pilntiesīgo "mūža brāļu" paradumus.

Turklāt "buršu gara" rituālos piedalās tikai vīrieši, sieviešu korporāciju rituālos tikai sievietes. Dalījums ir strikts.

Vārds "obligāti" korporācijās skan ļoti bieži, bet "sociālās važas"* viņi sākumā uzliek ar uzticēšanās radīšanu: sola labumus, izredzētību, iekļaušanos īpašu cilvēku kategorijā, iesaista dažādos organizācijas amatos, no kuriem jaunie biedri bez ļoti nopietna iemesla nedrīkst atteikties.

Iekšienē ir hierarhijas pakāpieni, savādas sīkšūnas: "krāsu tēvs" un "krāsu māte", viņu "krāsu dēls". Tās nav mentoru vai protažē attiecības, bet savādi, ģimeniski surogāti. Speciāls zvērests pieprasa "turēt svētu" tieši šo korporāciju un padevību "buršu garam", regulāros rituālos solīties "buršu garam" visu turpmāko cilvēka mūžu.

Korporācijas veido tīklus, iesaista arī "mūža brāļa" vai "māsas" ģimenes locekļus, ja tie sektai šķiet izdevīgi. Dara daudz, lai tavi "draugi" ir vairs tikai korporeļu vidē. Tomēr solītā ģimeniskuma vietā (un vērīgs cilvēks to diezgan ātri pieredz) korporācijās ir tikai aprēķins.

Ja korporācijas "brālim" vai "māsai" ārpuskorporācijas partnerattiecībās (saprotot ģimeni tradicionālā izpratnē) gadās demokrātisks, pret uzspiestām dogmām noraidošs cilvēks, ar tādu korporelis vai korporante ilgstoši nevar sadzīvot.

Viņi vai nu izšķiras, vai attālinās no korporācijas. Citādi vīrs vai sieva kļūst par korporāciju sektas piedēkli. Korporāciju negatīvā ietekme jūtama arī attiecībās ar vecākiem, draugiem, kolēģiem…

CAURDURTIE PRĀTI

Korporācijām ir savi svētuma priekšmeti - kas tiek pasludināti gluži vai par sakrāliem: speciāli rituāla kausi, trīskrāsu simbolika. Cepurītes, lentes, piespraudes to nēsātājam ir tveramākais ikdienas apstiprinājums viņu piederībai sektantiskajai "brālībai" vai "māsībai". Un pārākumam pār citiem, jo šādu krāsu salikumu un atribūtiku viņi stingri aizliedz valkāt - publiski izmantot - jebkuram citam, kas nav šī paveida korporācijās.

"Buršu gara" pielūgsmes rituālam ir daudzi elementi.

Iedomājieties, ka stāvat divu korporeļu "priesteru" ieskauti: viens liek roku uz galvas, otrs sniedz nomalkot "burša gara" asinsvīnu. Ko darīsiet, ja esat tur? Tas jādzer obligāti. Nekad neesmu redzējis, ka kāds no tā atteiktos. Protams, ka tur jau nedzer asinis, rituāla biķeros parasti ir kāds lētāks vīns.

Cepures tiek durtas uz rapieriesmiem. Katrā rituālā korporeļu cepurē uzrodas viens jauns caurums. Kam vairāk caurumu, tas cienījamāks. Kad cepure kā siets neturas vairs kopā, to nomaina un novieto īpašā goda vietā kā dārgumu. Var arī ierāmēt un turēt pie sienas kā sektantu relikviju - kas diemžēl simbolizē paša sakapātās domas un caurdurto prātu.

Tā ir kā atkarība - iekausējies sektā, cilvēks visu pielāgo tai, pasauli uztver korporeliskajā domāšanas veidā: ja vēsturnieks, tad vispirms korporelis, ja politiķis, baņķieris, ierēdnis, tad vispirms korporants.

Latvijā korporeļu regulārie un "svētie" "buršu gara" rituāli nav pieejami nepiederošajiem. Valodnieks Endzelīns gribēja ieviest tiem jaunu latviskotu nosaukumu: "solabas", bet viņi palika pie "Zemestēva ceremoniāla". Tur tiešām nav jāparakstās ar pilošām asinīm, slēdzot derību ar tumsas spēkiem, vai jārāpo uz ceļiem kā agrākos gadsimtos. Mūsdienās korporantu "Zemestēva ceremoniāls" ir kā rafinēta parodija par Svēto Vakarēdienu ar "buršu gara" asinīm jeb palētu sarkanvīnu korporāciju rituālu sudraba biķeros.

VIENA VĀRDA BRĪNUMS

Ir ari dažas īpašas dziesmas, pie kurām korporelim pirmo reizi uzliktas krāsu lentas jeb, sakot Kronvalda vārdiem: " smalkās važas".

Turpmāk vienmēr "mūža brālim" jālec kājās pie šīs dziesmas panta, kad citi korporeļi to dzied.

To dara arī Rimšēvics, Gerhards, Grava, to darīja Arājs, Niedra, Ritenis. Visi korporeļi. To darīju arī es. Viktora Arāja tuvdraugs un mans "Lettonias krāsu tētis" Aleksandrs Kļaviņš man bija izraudzījies studentu dziesmas Gaudemus Igitur korporeļu piekarināto pēdējo pantu: "Pareat tristitia…" (Pirms korporāciju sektas izvērsa intensīvu darbību Latvijā, šo pantu universitāšu kori nedziedāja).

"Izredzētība", ko sniedz mistiskais "buršu gars", nav pašpietiekama. Tā ir ļoti agresīva - vienmēr pieprasa kādus ienaidniekus, kā korporeļu pēdējā pantā, ko viņi 19. gadsimtā piekarināja senajai studentu dziesmai "Gaudeamus": Guivis antibursius! (Nost ar antiburšiem!), nost ar visiem, kas nav korporeļi, nost visus tos, kas korporeļiem nekalpo un nepakļaujas, nost ar visiem naidniekiem! Šo dziesmu ar liem svarīgo un gandrīz katarsē dziedāto pēdējo pantu viņi

jau kopš 19. gadsimta ielikuši sava rituāla paplašinātājā formulā. Tur viss norit strikti pēc priekšrakstiem. Ne vārdu, ne zilbi nedrīkst mainīt.

Bet gadījās kāda dīvainība. Es pārteicos vienā vārdā. Bravūrā uzlādētā daudzbalsu korī nodziedāju panta svarīgo rindu Guivis antibursius (nost ar antiburšiem) kā: Vivat antibursius! Tas ir: lai dzīvo visi, kas ir pret šīm korporācijām, pret buršiem! (Latīniski vārda "nost" vietā nodziedāju "lai dzīvo!".)

Kā pārteikties tā skaļi drīksti? Dabūsi ar dūri pa seju, pa muguru ar rīksti! - gluži poētiski baiļu sviedri man norasināja pieri.

Tomēr pārējie "brāļi" pārteikšanos nešķita dzirdējuši, varbūt domāja, ka pārklausījušies: cilvēks jau dzird to, ko vēlas dzirdēt, un kur nu vēl tādā katarses brīdī, kad rīkojas kā ieprogrammēts. Nodziedāju līdz galam, bet pārteikšanās mani gandrīz vai paralizēja tobrīd. Apmēram tā, kā nacistu saietā, kad visi auro slavu dižajam fīreram un tev pasprūk kāds pilnīgi pretējs sauklis.

Lēni atslābu. Kā aizrautīgā transā visu skatieni bija vērsti uz lielā beigtā putna ģerboni ar izplestajiem "Lettonias" sūn- zaļi-zil-dzeltenīgajiem karoga spārniem, kā gaidot, kad no tā parādīsies pats varenais "buršu gars".

Atceros, kā reiz skolā viens vienīgs apmainīts vārdiņš man - toreiz pirmklasniekam - ietekmēja "politisko karjeru" oktobrēnu pasaulē.

Biju ierindas skates komandieris. Iesoļojām zālē, nostājāmies. Un man bija lepni jāziņo: "1. klases oktobrēni ceļam pa Oktobra zemi nostādīti un gatavi! Mūsu devīze: "Vienmēr čakli darbā steigsim, dzimtenei mēs paldies teiksim!"

Bet vārda "devīze" vietā es - pirmklasnieks - skaļi un skaidri noskandēju: "jūgs" - "Mūsu jūgs".

"Kas!? Ko?! Kāpēc?! Kā tā sanāca, kā?!" izmisusi bija klases audzinātāja, pārbijušās citas skolotājas, kas mūs,

pirmklasniekus, toreiz atrādīja speciālai bargu komunistu delegācijai no rajona komitejas.

Sekas gan bija niecīgas: man turpmāk deva nest karogu. Un piekodināja uzvesties klusu.

Bet Gaudeamus pēdējais pants gan pie manis atgriezās vairākkārt - gan korporāciju saietos, gan augstskolu pasākumos. Nu es kā ietiepīgs dīvainis, kaut paklusāk, turpmāk vienmēr dziedāju: Vivat antibursius! (lai dzīvo antiburši). Un kaut kā izbailes no visvarenā, visuspēcīgā, visaptverošā "buršu gara" bija pazudušas.

Varbūt tāpēc, ka tik svarīgi svētsvinīgajā sektas krāsu "uzlikšanas" rituālā jau sākumā biju nolaidis būtisku "lažu" jeb "fēleri"?

Pēc pārteikšanās "buršu gars" no manis it kā atkāpās, jo nopietno reizēm sāku uztvert no jautrākas puses. Tā saucamais "Zemestēvs", jeb "buršu gara" rituāls man sāka atgādināt kebabnīcu. Ne tāpēc, ka vēlāk pie galdiem varēja saēsties lētus un pasmagus ēdienus, piedzerot litriem alkoholu, bet rituālā rēgojās kebabnīcai līdzīgi vertikāli iesmi, uz kuriem dūra korporeļu cepurīšu plāceņus. Iesmi kļuva arvien smagāki, plāceņu arvien vairāk. Letoņiem tādi zaļganas gaļas plāceņi iznāca.

Plāceņveida cepuri uz iesma katram pašam jāuzdur. Atpakaļ to galvā pēc "buršu gara" vīna malkošanas uzmauca viens no rituāla "priesteriem". Bija gadījumi, kad kādiem sparīgākiem dūrējiem cepures aizgāja pa gaisu. Gandrīz vai sirdstriekā viņi metās rāpus tām pakaļ.

Bet tad vienu brīdi tu skaudri saproti, ka šajā pašā rituālā, šie paši cilvēki (un neba tikai vecīši ar sirmām galvām) pāri gadiem, laikiem un telpai vienojas ar visu iepriekšējo "buršu saimi", saplūst dīvainā monstrozā vienotībā, atkārto vārds vārdā, kustību kustībā, saucienu saucienā, tieši to pašu, ko senāk, kad cildinošā daudzbalsībā pēc masu slepkavībām

skandēja: "Lai dzīvo mūsu Viktors sveiks!", "Lettonia lai zeļ!", "Buršu gars lai dzīvo!" Saucieni, vārdi kā transā, kā bravūrā bļauti, bira kā automāta lodes. Vienreiz, otrreiz, vēl un vēl, līdz tie beidzot nošāva arī manu it kā labsirdīgo vienaldzību pret korporelisko sektantismu.

MŪŽAM DZEROŠS

Leģendārajā filmā "Pie bagātās kundzes" nav sevišķu pārspīlējumu, rāpus nometušies korporanti arī mūsdienās nav retums, tagad gan pārsvarā iekštelpās.

Noteikumi dzeršanai jeb tautas valodā: pļēgurošanai korporācijās izstrādāti apjomīgā kodeksā, kas saucas "Alus komāns". To uztver ar pietāti un seko tā likumiem jeb pļēgurošanas tradīcijām, kas samiksētas ar dažiem sīkākiem destruktīviem rituāliņiem.

"Pie sienas!" nobļaujas jauniņo audzinātājs (oldermanis) un visi jauniņie jau pēc brītiņa stāv rindā, vienā rokā padevīgi noņemtā cepurīte, otrā pilns aluskauss. Pēc komandas visi sāk alkaini dzert, ka gāmuri vien kust. "Alus komāns" jauniņajiem jāiekaļ diezgan ātri un pavēles jāpilda obligāti.

Kamēr jauniņie pie sienas ierindā pumpē alu, pieredzējušāki korporanti velk parupju dziesmu no "Lettonias" tradīciju likumkrājuma par "sūdu ratiem", kas apgāzušies.

"Sārtā vīna kausu sniedziet, sniedziet man!" - vēlāk kāds piecēlies no galda un žestikulē himniska marša ritmā ar dūrē sažņaugtu trīskrāsu mici.

Korporāciju vakaru repertuārs parasti ir dzērāj dziesmas jeb, kā viņi saka: korporantu "tradīciju dziesmas".

Es arī dziedāju pilnā mutē, līdz vienubrīd kā filologs paskatījos uz tām no valodiskā "kodējuma" puses, ko tās

pludina zemapziņā. Neskaitāmas reizes korī piesauc alkoholu un agresiju, neskaitāmas reizes atkārtojas vārdi; iedzer, dzert, pumpē, vīns, šņabis, alus, mucas, glāzes, kausi, cirtiens, arī Trimpus, Pīkols…

Korporācijām ir speciālas dziesmu grāmatas, tās ir ļoti līdzīgas. Daudz esmu pieredzējis, kā "Buršu dziesmas" iegulst zemapziņā jaunajiem studentiem, kam obligāti tās jākaļ no galvas. "Vīnu man!" - kliedz veči, māla kausus augsti celdami. Vienā īsā korporantu dziesmā vīns ir pieminēts 14 reižu. Citās arī alkohols pludo, "Alus straumi plūstošo es dzeru, dzeru, dzeru"… Tā arī piedzeras jaunie "brāļi", plecu pie pleca ar "apsūnojušām būdām" (viņu pašu oficiāls apzīmējums katram, kas korporācijā pavadījis vismaz četrus gadus). Bieži turpat salecas, sūdz viens otru "tiesā"… Garlaicīgi nav. Arī ikdienā pēc darba ministrijās.

Jauniņos tur bieži un ātri piedzirdīja, jo nepieredzējuši studentiņi, kas tādos daudzumos alu vēl nebija dzēruši, strauji reiba.

Tomēr jauniņos uzreiz pilnīgi piedzirdīt nav izdevīgi, jo kurš tad aptekalēs pašus dzirdītājus? Kad vakars jau ievilcies un jauniņais korporants vēl nav "vīra dūšā", tad gan sākas…

Ja pēkšņi atsakies dzert? Tad ir 14. pants: "Alus negods". Un "likums" vēsta: "Ja kāds no brāļiem vai večiem atsakās izdzert iekārtu kausu, tad iekārējs griežas pie oldermaņa ar lūgumu izsludināt iekārto alus negodā. Oldermanis uzaicina minēto biedru iekārto kausu izdzert. Ja tas to nedara, tad oldermanis to izsludina alus negodā ar vārdiem: "Paziņoju, ka brālis (vecis) NN kritis alus negodā", un pieliek rakstisku paziņojumu pie melnā dēļa. Ar alus negodā kritušu nedrīkst sadzert."

Tāds ir "likums". No šāda "negoda" var izpirkties tikai publiski, visu priekšā ātri iztukšojot pārpildītu kausu.

Bieži bija sacensības: kurš iztemps ātrāk un vairāk. Kāds, piemēram, skatās, raug, tas tur "brālis" pie galda tālāk tāds kā apcerīgs, dzer tā lēnīgi. Un tad šo ierauj "alus menzūrā": divi sacenšas, kurš ātrāk iztemps kausus. Katram savs sekundants, tie "slīpē ieročus" - nodzer kausus tā, lai būtu līmeņi vienādi. Pēc šādām alus divkaujām pārmāvuši jēgu bija gan abi cīnītāji, gan viņu sekundanti un knapi, vairāku jauniņo balstīti, turējās uz krēsliem.

Ja es būtu gleznotājs vai skiču meistars, noteikti sēdētu tur ar bloku un zīmuli rokā - pēc šādiem alus dueļiem sanāktu virkne karikatūru vai baisu pretalkohola reklāmskiču.

Sejas viņiem uzblīda, vaibsti it kā nokarājās, ķermeņi bruka pār galdu, atkal rāvās atpakaļ, un galvas bija tik ļenganas, it kā kakls pārvērties vaļīgā atsperē.

"Fukši, nogādājiet filistru uz tualeti, lai nepiečurā zāli! Veicīgāk, citādi paši slaucīsiet!"

Kad biju vēl pavisam jauniņš korporelītis, blenzu šajās izdarībās gluži pavērtu muti. Biju gana daudz redzējis Maskavas forštatē pakritušos dzērājus, bet "akadēmiskajā" korporācijā skati bija patiesi neaizmirstami.

"Ko nu brīnies? Tas jau nav nekāds alkohols, tikai alus. Ar alu jau nevar piedzerties," man skaidroja kāds no "brāļiem". Iespējams, ka viņš tā arī domāja.

Korporāciju "brāļi" necieš, ja tos dēvē par dzērājiem. Ir taču 11. paragrāfs, tik bieži bildēs uzkrāsots uz alusmucas un latīniski vēsta par korporanta un alkohola attiecībām. Simper bibendum burtiskā tulkojumā: "mūžīgi jādzer!" jeb "vienmēr dzerošs", "allaž pumpējošs". Dzert vienmēr, bet nepiedzerties tā, ka vairs nevar iedzert. Kulturāli, viņi saka.

Reiz iedomājos, ka tad jau varētu kāda narkomānu kopiena deklarēt, ka viņi dzīvo pēc 12. paragrāfa, tas ir, lieto, bet neapdullinās - tā, lai visu laiku var turpināt durt, šņaukt vai ostīt…

* * *

Saulaina vasaras pēcpusdiena. Mēs, korporantu bariņš ciemojamies pie viena vecbiedra Babītē. Cilvēks pakluss, lādzīgs, atceros viņu vēl no 2000. gadu sākuma ASV. Nu viņš pārcēlies uz Latviju.

Kaimiņos viņam mitinās vēl viens no citas korporācijas, viņš arī uzaicināts un pievienojies kopā ar sievu, jo mūsu nama tēvam ari ir sieva, Latvijā nolūkota. Viss ir mierīgi un jauki. Māja plaša, galdi klāti, ļaudis iestiprinās, lēnīgi tērzē. Uzdziedam pa kādai dziesmai. Parunājos ar nama tēvu un viņa kundzi, atceramies Virdžīnijas Zilos kalnus, platās šosejas kā dzeltenmelnas mēles - viņš tur nu vairs nedošoties, esot Latvijā nosēdies uz palikšanu, Amerikas pensija liela. Rīgas korporācijas "brāļiem" nu vēlīgi atvēlējis namu pulcēšanās priekam, uzsaucis ēdienus, dzērienus, vēl divas metāla alus mučeles no tuvējā veikala. Arī paši pāris kastes esot atveduši… Fotoalbumus šķirstot, piepeši skatos, māja patukšojusies, gandrīz visi kaut kur nozuduši. Laikam izgājuši ārā, svaigu gaisu paelpot? Es arī izeju. Tur viens "brālis" krāmējas pa sava auto bagāžnieku.

"Kur tad visi pārējie?" prasu viņam.

"Tur," viņš norāda uz tādu kā garāžu, kā šķūni. "Vienam nodziedāšana," viņš valšķīgi pasmaida.

Zinu, ko tas nozīmē. Tas ir kārtējais dzirdīšanas rituāliņš pārejai jaunā sektanta pakāpē.

Tā ir kolektīva apdullināšanās, no kuras visvairāk cieš "nodziedāmie".

Ja pēc šī "iniciācijas rīta" "nodziedāto" kāds nosauc par "zēnu", tad likums pavēl tam "iekārt" pilnu kausu ar vārdiem: "Mūsu brālim (vecim), sūdu rati apgāzāsi (2x), cel, brāli (veci), cel!"

Turklāt, ja, šo dzērājpantiņu skaitot, "tiek pieļauta kļūda, viņam kauss ir jāizdzer pašam," saka korporāciju likums.

Pēc brīža jau stāvu un skatos, kā šis "nodziedāmais" - iztapīgais, kaut nedaudz bremzētais, taču korporelismā jau pamatīgi iedresētais jaunais students, uzkāpis uz plata ķebļa, dzer alu, kausu pēc kausa.

Reiz "Lettonias" nama pagalmā sastapu kādu apmulsušu padzīvojušu cilvēku pāri. Viņu rokās bija sainīši un viņi skatījās nama augšstāvu logos, šķita nokaunējušies, kā nezinot, ko darīt tālāk. "Vai jūs ko meklējat?" pajautāju.

" Jā," un viņi paklusā laipnībā nosauca šī te paša, uz ķebļa stāvošā jaunekļa vārdu, - esot viņam šo to atnesuši. Tik gādīgi ļaudis, toreiz nodomāju. Sazvanīt nevarot, bet viņi pagaidīšot. .. Tie bija laipni cilvēki, iespējams, ka viņa vecāki, kas ļoti atšķīrās no korporantu vides ļaudīm.

Tagad viņu atvase stāvēja uz ķebļa. Trīs tukši, putām nolipuši aluskausi bija viņa kreisajā rokā, viņš tukšoja ceturto. Nu viņa dzeršanas temps mazinājās, bet "mūža brāļi" uzmundrinoši atbalstīja, un - kā ceturtais kauss tukšs, atkal "iekāra", t.i., spieda dzert nākamo. Piepeši atskārtu, ka laikam pasen neesmu bijis korporantu dzīrēs. Stāvēju durvīs un skatījos. Ja nu viņš krīt, kurš šo noķers? Grīdas vietā klājās smiltis - vismaz nebūs tik traumējoši, nodomāju.

Nu jau viņš dzēra ļoti lēni un arvien lēnāk, tad stikla kausā no viņa lūpām un deguna atplūda biezas dzeltenīgas putas. Viņam uzgavilēja un uzmundrināja. Viņš saņēmās, iesūca dzeltenās putas un dzēra, seja viņam rasoja sviedros…

Tālāk neskatījos, devos prom.

Saimnieka kundze ar kaimiņieni, uzgumušas galdam, našķējās, vēlīgais "Lettonias" vecbiedrs knosījās pa virtuvi.

"Kur ta visi pārējie, vai šķūnī?" viņš ziņkāri pajautāja.

"Jā," es atteicu, "tur vienam jaunajam "nodziedāšana"".

"Na ja, na ja," viņš plati pasmaidīja. "Tur jau aiziet dikti daudz alus…"

" Aiziet gan, dikti daudz aiziet," atkārtoju kā tāla atbalss…

Par alkohola patērēšanas vērienu norāda arī litri, kas tiek izdzerti korporāciju svinībās. Ja uz kopīgo Latvijas viskorporāciju "buršu gara" rituālu un kopdzīrošanu (ko viņi sauc par "Latvijas Tautu komeršu") - ar 150 dalībniekiem 2003. gadā pasūta 500 litrus alus, tad 2010. gadā līdzīgam dalībnieku skaitam jau 1500 litri. Un tās "150 kastes alus uz komerša norises vietu, kas atrodas 2. stāvā" pavēl uzstiept jauniņajiem korporāciju biedriem.

Visi jau tur nenodzeras, bet tik daudzu dzīves, attiecības un karjera tur tomēr tiek pamatīgi sabojāta. Kā biju izkļuvis no korporāciju sektām, uz alu nudien pat paskatīties vairs nespēju ilgu laiku.

PĪKOLA NAGOS

Tad nu visvarenajams "buršu garam" solījumu kalpot savā "brālībā" atjaunoji, dzēri, ēdi, ziņģoji mielastā un tagad gatavojies doties mājās? Tiešām? Pat jāsteidzas? Nekā nebija. Aši tiek noorganizēts cits speciāls rituāls "aizgājējam", kas oficiāli nosaukts pagāniskā nāves un elles dieva vārdā: Pīkols.

Kad esi saposies aiziet, tev apkārt sastājas kādi seši septiņi sektas "mūža brāļi" ar speciāli tam paredzētu izdobtu ragu un nu monotoni dzied:

"Vecais bargais Pīkols ar tevi rēķins noslēdza,

Un savās svētās, bargās dusmās… pilnu kausu ielēja."

Un viens sniedz tev āža ragu.

Ja gribi tikt mājās, tev padevīgi jāņem šis rags un obligāti jānodzied:

"Šo ņemu es par ceļa kāju, un dodos prom uz mūža māju."

Tad, kamēr tu, lēni griezdamies ap savu asi (un tas arī ir obligāti tajā rituālā), tukšosi šo ragu, tevi ielenkušie monotoni

dzied: "uz mūža māj’, uz mūža māj’, uz mūū-ū-ža māj’, uz mūža māj’..Ilgi, kamēr tu izdzer. Visu.

Tas ir ari kā piedeva, kā atvadu sveiciens "buršu gara" lielajam rituālam un dzīrēm pēc tā: biji ar mums, piesauci tumšo garu, nu gribi doties prom? Kā zeķi teiktu: "Načal igraķ, igraj do kanča!" ("Uzsāki spēlēt, spēlē līdz galam!") Nerausties, tas tak tev pagodinājums, īpaša uzmanība!

Cik nu iespējams, centos izvairīties no šī nekrofīliskā rituāla. No dzīrēm aizgāju ļoti agri, sakot, ka atgriezīšos pēc brīža, bet devos raitā solī mājup. Un tā katru reizi. Man nešķita, ka ārpus korporācijas pārējā pasaule būtu pamirusi, sastingusi, beigta. Tādai programmēšanai pretojos, man tas rituāls nešķita kāds nevainīgs jociņš, jo studēju filoloģiju un vārda spēkam uz apziņu un zemapziņu pievērsu uzmanību. Turklāt viņu nopietnās sejas visapkārt un ledainās acis, dziedot šo "Pīkolu", bija tik salti biedējošas, ka varēja šermuļi izskriet caur kauliem…

Pavisam jaunie korporanti pirmajās reizēs bija izbiedēti, vēlāk pierada. Arī es sākumā brīnījos, redzot, kā vecais mācītājs, prāvests Georgs Zālītis, ņem šo ragu abām trīcošām rokām - tas pats, kas, dogmatisku kristieti tēlojot, sludināja no kanceles mūžīgo dzīvošanu, pats nu strēba nāves "dievam" Pīkolam par godu…

NO KURIENES IZNIRA "BURŠU GARS"?

Ļaunumam ir dažādas sejas, daudzveidīga izpausme.

Jā, 18. gadsimta beigās Vācijā garlaicības mākto aristokrātu prāti pievērsās garu saukšanai, modē nāca viss aizklātais, slepenais, un uzradās arī jau tipiskas mūsdienu paveida korporācijas, bet tumšā "buršu gara" piesaukšana mūsdienu Latvijā un solīšanās tam nāk jau no viduslaikiem, no "bursām"

(korporeļi sevi sektās sauc par "buršiem"), t.i., no pirmatnējām kopmītnēm, cellēm, nišām, pagrabiem, tumšu rituālu veikšanas vietām, orģiju centriem.

Vācu patvaldnieks Fridrihs Barbarosa (itāliski: Sarkanā bārda: Barbarossa) bija 12. gadsimta iekarotājs. Itālijas pakļaušanā viņam īsti neveicās un viņš tur uzsāka iepludināt savus ietekmes aģentus. Barbarosam sevišķi interesēja Vatikāna jeb Svētā Krēsla pakļaušana. Viņš pārpirka juristus no tolaik demokrātiskās Boloņas universitātes un uzsāka tajā ievirzīt "savus studentus" no Vāczemes, lai ar to palīdzību vēlāk varētu vieglāk intrigot pāvestu lietās un Eiropas galmos.

Saviem ietekmes aģentiem - vācu studentiem Sarkanbārdis piešķīra īpašas privilēģijas, jo tie tak esot "mazvērtīgu cilvēku varmācību apdraudēti". Ar bargiem sodiem piedraudēja par šo "īpašo studentu" apvainošanu, savukārt "neaizskaramos" par viņu pašu noziegumiem mēreni sodīt varēja tikai no Barbarosas jau atkarīgā universitāte. "īpašie studenti" izveidoja savas kopienas, slēgtas ordeņveida korporācijas, sauca tās "nationes" jeb "nācijas" un jutās kā kungi un noteicēji.

Līdz Parīzei teitonisko korporāciju rokas gan neaizsniedzās, arī Itālijā svešinieku uzspiestie noteikumi pēc Barbarosas nāves izplēnēja, taču "īpaši priviliģēto studentu" sērga nu pārsviedās atpakaļ uz pašu Vāciju. Tur veidojās dažādas korporeliskas grupas, klusēšanas zvērestu apzīmogotas savās "bursās" - cellēs, nišās, pagrabos, pakļāvās varenajam, nu jau mistiski ezotēriskajam "visas zemes valdniekam" - "Buršu garam", ko savās asinīm slacītajās iekarošanas gaitās bija aktivizējis Sarkanbārdis jeb Barbarosa.

Mūsdienu Latvijas korporants Intars Sondars raksta: "Tumšo rituālu romantika vilināja daudzus Eiropas prātus, arī studentus. Veidojās cieši noslēgtas un slepenas studentu brālības. .. Uzņemamos biedrus rūpīgi atlasīja." Tas bija pašreizējo

Latvijas studentu korporāciju aizsākums, tām ir dziļas sektantiskas saknes.

Pēc daudziem gadsimtiem par Barbarosu hitlerieši nosauca plānu, kas iznīcināja lielu daļu Latvijas iedzīvotāju - tolaik stindzinošas asinsdzīres rīkoja arī Latvijas korporanti ar Viktoru Arāju priekšgalā.

KĀ VEIDOJĀS KORPORANTU DOMĀŠANA?

Vācu valodā izdots daudz tekstu ar aculiecinieku vēstījumiem par šī sektantiskā paveida korporāciju dzīvi agrākos gadsimtos.

" Ja jaunais students nevēlas pievienoties "slēgtajai korporeļu brālībai", tad sekoja lēmums to pārmācīt." Korporeļi "ieradās pie viņa mājokļa, sāka kliegt un nozaimot ne tikai viņu, bet arī tā vecākus, kas izaudzinājuši tādu nelieti. Atskanēja saucieni nākt laukā. Ja tas nenotika, izsita logus un apskādēja māju. Nepaklausīgo noķēra otrā dienā… fiziski iespaidoja," ar saviem vēsturiskiem faktiem dalās arī paši korporanti.

Ja jaunais students "brāļiem" tomēr pievienojies, "dzīres ievilkās un jauniņais šķīrās no visiem ietaupījumiem… Ja nauda izbeidzās, tie lika aizņemties. Ja to nedarīja, sekoja represijas. Izspiešana pieņēmās, prasības rīkot dzīres un cienastus kļuva kategoriskas… Visus jaunā studenta ietaupījumus atņēma."

"Ja jauniņais sarunājās ar kādu meiteni, tad, vecākam "mūža brālim" pienākot, "bija jādod tam vieta pie viņas sāniem… Viņam vajadzēja būt apkalpotājam, ziņnesim un parādu iekasētājam, kā arī uzticīgi kalpot." Jānokalpo gads, "vēl sešas nedēļas, sešas dienas, sešas stundas."

Tad jāizlūdzas "grēku piedošana", jo sekta pārņēmusi baznīcas funkcijas. Kas tie par grēkiem, korporāciju vēsturnieks

neraksta. Tad nu pēc "grēksūdzes" "to pagrūda zem galda, kur no visām pusēm viņš tika grūstīts, stumts un spārdīts." Tad pieprasīja svinīgi zvērēt, ka nu jaunais arī savus pēcnācējus nomāks ar varmācību un pazemos. Bija jāzvēr, ka "buršu gara" ļaunuma ķēde nebeigsies. "Pēc matu apgriešanas vai nosvilināšanas viņam apjoza zobenu un svētīja trīsvienības vārdā."

Tā nav kristiešu Svētā Trīsvienība, bet cita: ezotēriskā trijotne no tumšās pasaules: "Buršu gars", nāves dievs un uzdzīves dievs. Tā ir arī mūsdienu Latvijas korporāciju "trīsvienība", kas tiek aktivizēta regulāros rituālos.

"Jau no pirmās dienas" jaunais students bija korporeļu uzraudzībā, kuri tam iedzina bijību… pazemoja., ik uz soļa." Jaunos apsaukāja par fukšiem, jo latīņu valodā "vārds feix nozīmē nogulsnes, padibenes, kāju pameslus, visu zemāko", atgādina korporāciju vēsturnieks.

Viņš spriež, ka "būtībā arī "jauniņie" no šī jūga negribēja atbrīvoties, jo viņos dega atspēlēšanās kāre vēlāk izmantot tos, kas nāks viņu vietā." Autors pats ir korporācijā, tāpēc tā domā.

"Korporācijās Tērbatā un Rīgā valdīja uzskats: Der Fuchs ist ein rohes Stūck, Fleisch ohne Sinn und Verstand. Korporeļiem saprotamo autors netulko. "Fuksis ir jēlmateriāls, miesa bez jēgas un saprāta".

Kad mūsdienu valsts varu ieguvušie korporanti tā domā arī par pārējo sabiedrību, tautu un vēlētājiem, valsts attīstība tiešām piedzīvo dažādas nenormālības.

Diemžēl manipulācijas, kuras korporanti mūsdienu Latvijā ievieš visas valsts pārvaldē, sevišķi smagi izjūt pensionāri, vientuļās mātes, invalīdi, vienkāršas daudzbērnu ģimenes.

Mūsdienās par fizisku sakropļošanu un slepkavībām draud kriminālsods. Nav vairs Barbarosas privilēģiju, arī Hitlera Barabarosas plāns līdz galam neīstenojās. Bet mūsdienās šis sadisms un varmācība Latvijas korporācijās bieži ir psiholoģiskas dabas - tādos ūdeņos viņi arī saviem jauniņajiem skalo smadzenes, līdz tas jau liekas norma.

Korporelisko varmācību Jēnas un Rostokas universitātēs aizliedza jau tālajā 1610. gadā un pieteikšanās īpašajā korporantu "nācijā" jeb "buršu gara" korporācijā studentiem bija liegta, par to draudēja izslēgšana no augstskolas. Korporācijas iemācījās dažādi maskēties un netraucēti darboties.

MANTOJUMU BIZNESS

Mūsdienu korporāciju būtisks mērķis ir šaurai personu grupai, sektas kodolam jeb "īpaši izredzēto" lokam piesaistīt naudu. Pelnīt uz citu, ne tikai uz mūsu valsts un sabiedrības kopumā, bet arī uz lētticīgo sektas brāļu iekrājumiem un obligātajām nodevām. Korporācijās katram "mūža brālim" un "māsai" ir visu mūžu jāinvestē, jāmaksā, jādalās ar ienākumiem.

Ārēji tas viss tiek darīts it kā ar mērķi - "buršu gara" pastāvēšanai, "Lettonias interesēs", "Selonijas uzplaukšanai", "Talavijas materiālai nostiprināšanai", "Fraternitas Lettica nākotnei", "Daugavietes konventa dzīvoklim" utt. - tā korporāciju biedri tiek uzrunāti, mudinot ziedot prāvas naudas summas vai atdot pēc nāves savu īpašumus, piemēram, norakstot tos sektai.

Un tā nav kaut kāda simboliska biedrību dalības maksa, tā ir branga un visu laiku tai ir papildus piemaksas un iemaksas ne jau tikai "nelegālās alkohola aprites uzturēšanai". Jāmaksā ir obligāti, tas tiek visu laiku atgādināts, ja netiec izslēgts "līdz parādu nomaksai", "līdz saistību nokārtošanai", kā nu kuro reizi to tur formulē. Samaksā parādu un atkal esi "atjaunots". Tu nevari tur būt, ja viņiem nemaksā. Nevari arī

nepiedalīties, it kā distancēties un vienlaikus nemaksāt. Tev visu tavu mūžu tiek pieprasīts financēt korporāciju rituālu vīnu un citas darbības.

Bet izmaksas gadu no gada palielinās.

Ja nu tur uzturies reti un lieki nevirini to namu durvis, "buršu gara" rituālā piedalies ne biežāk kā divreiz gadā, minimālās gada izmaksas "Lettoniā" bija ap 300 eiro. Ja ej tur biežāk, tad daudz lielākas. Izmaksas arī atkarīgas no cenām, par kādām viņi tur uz vietas tirgo alkoholu, cigaretes un citas lietas. Korporācijām ir savas "melnās kases", parādu jeb "krītu" sistēma, procenti aug, turklāt vēl papildus viņu iekšējā tiesu sistēmā iecienītas ir "soda naudas".

Izmaksas daudzkāršosies, ja vēl pabraukāsi uz kādiem korporeļu kopsarīkojumiem kopā ar šiem "brāļiem" un "māsām", piemēram, uz Valpurģnakti Tartu vai paķēmosies Getingenas ielās korporeļu gājienā un uzdzīvē pēc tam.

* * *

Viņš bija cilvēks ar platu seju, kurā dažreiz pastiepās apcerīgs smaids. Tāds kā sērīgs, kā kaut ko gaidošs. Liekas, ka viņš kaut ko gaidīja visu savu mūžu. Viņa vārds bija Guntis Bruniņš.

Ar viņu es iepazinos Vašingtonā, "Lettonias" jubilejas sarīkojumu pieklājīgākajā daļā - literārajā vakarā. Guntim iepatikās mana svētku runa par Ata Kronvalda ideāliem.

Viņš bija sirmot sācis vīrs ap 60, kas visu mūžu darbojās radaru sistēmu uzlabošanā, patentēja savus atklājumus un tā nodrošināja turību. Dzimis Latvijā, Jelgavas pienotavas vadītāja dēls, nu t.s. "trimdas tautietis". "Lettoniā" viņš iestājās, domādams, ka tā ir "latviska organizācija", un patiešām, saziņas valoda tur pārsvarā ir latviešu.

Ar emigrācijas latvieti Marutu viņš apprecējās vēl pirms iestājās "Lettoniā". Viņiem piedzima dēls Eduards, veidojās saskanīga, perspektīva dzīve.

Kad satiku Gunti pirmo reizi, viņš jau bija korporācijas vecbiedrs, atsvešinājies gan no savas sievas, gan vienīgā dēla.

Mēs nedaudz iedraudzējāmies, un iepazinu viņu kā pretrunīgu cilvēku - no vienas puses atsaucīgu, sirsnīgu, pat uz kristīgām vērtībām tendētu, bet no otras: "Lettonias" iedīdītu augstprātīgā korporelismā.

Mūs vienoja ideālistiska doma par nacionālās atmodas laika vērtību atdzīvināšanu… Laikam arī viņš bija mazliet sentimentāls ideālists.

Neko nejautājot, viņš piepeši pasūtīja man divu gadu abonentu žurnālam par ASV militāro floti, jo pats savulaik piedalījās ASV militārās tehnikas izstrādē. Tas mani pārsteidza, jo es zināju, ka Guntim Brūninām nav sevišķi labas attiecības ar Latvijas letoņiem. Un es taču biju no Latvijas.

Ar prieku redzot, ka mums izveidojies draudzīgs kontakts, un zinot Gunta Brūnina tādu kā "tautisko ideālismu", Lettonias "mantojuma biznesmeņi" uzstāja, lai es rosinu viņu financēt pētījumu par t.s. "Lettonias sākumiem" jeb par jaunlatviešu ideju skaistumu un nepieciešamību mūsdienās. Un lai daru to ātri, jo viņi zināja, ka Bruniņš jau ilgāku laiku bija sācis nopietni šaubīties par "Lettoniu" vispār, par tās darbību Rīgā, par tās jēgu un mērķiem. "Trimdīšu" sentimentālo un izkliedēto saiešanu vietā, "Lettoniā" bija jau Rīgā un pilnās burās darbojās kā korporācija. Nu tā vairs neatbilda Gunta ideālistiskajiem priekšstatiem par mūža organizācijas būtību, jo savstarpējā saskarsmē viņš bija gana jūtīgs, "mūža brāļi" Rīgā viņam rādījās patruli un strupi. Guntis tak laikam bija cerējis, ka, atjaunojoties "Lettonias" darbībai Rīgā, šī organizācija pārvērtīsies kaut kādā plaukstošā, latvju dainām pieskandētā tautiskā ozolā…

Tāpēc letoņi nu mani centās izmantot kā glābšanas riņķi, jo Guntim bija nauda, daudz naudas. Bet letoņi zināja vēl arī to, ko nezināju es: ka Guntim Brūninām diagnosticēts ļaundabīgs audzējs, bet uzkrāts liels kapitāls, toties paša ģimenes dzīve izpostīta un attiecības ar dēlu pat nav. Jā, to es nezināju, mēs ar Gunti pārsvarā sarunājāmies abstrakti, par mistiskiem ideāliem.

Biju ļoti pārsteigts saņemot traģisku vēsti: Guntis Bruniņš nošāvies 67 gadu vecumā.

Par ļaundabīgo audzēju gan rūdītie "mūža brāļi" man bija jau pateikuši neilgu brīdi pirms Gunta nāves un ar vieglu, bet stingru norādi: pasteidzini viņu, paprasi kādu atbalstu, mudīgāk aizsūti kādas bildes no Tartu arhīva, lai šis tak redz, ka kaut ko dari "tautas nākotnei", "latviskuma labā" - ar tādiem vārdiem "trimdīši" bija pieraduši svaidīties. Tas Guntim došot atbalstu un gandarījumu, tas viņam patikšot, man mācīja.

Mans uzdevums, ko es toreiz pat neapzinājos, bija radīt šim cilvēkam priekšstatu, ka Latvijā ir kāds vai kādi, kam svarīgas Ata Kronvalda idejas un kas tās vēlas iedzīvināt. Tā jau bija patiesība - es tiešām to vēlējos. No manas puses tur viss bija dabiski. Mēs sarakstījāmies, sazvanījāmies, viņš palūdza, lai aizbraucu uz Tartu arhīvu, un es iedziļinājos materiālos par 19. gadsimtu. Tiešām priecājos par vienu no retajiem "mūža brāļiem", kas izrādīja kādas ideālismā tērptas noskaņas.

Un tajā pašā laikā - un arī to es uzzināju tikai pēc Gunta Brūnina nāves - viņu pamatīgi klātienē presēja korporācijas "brāļi" no ASV - apstrādāja, maļot vienu un to pašu, lai viņš tak novēl savu uzkrāto kapitālu tieši "Lettoniai", tieši "Lettonias" gaišajai nākotnei, jo tieši tā viņš parūpēšoties par "latvju tautu", par saviem ideāliem utt. Protams, testamenta izpildītājiem dodot jo brangus t.s. privātos jeb starpniecības procentus. "Lettonias medījums", nu jau pasmagi slimais "mūža brālis", bija viegli lencams, jo viņa attiecības joprojām

ar paša radiem - nekorporeļiem - bija ļoti sliktas, smagi slimā "mūža brāļa" vientulības sajūta jo liela, bet uzkrātais kapitāls, kas riņķoja ap miljons dolāru summu, pēc letoņu ieskatiem, brangs un " ņemams ciet".

Viņiem izdevās spīdoši. Brūnina testaments ar kapitāla novēlējumu letoņiem bija rokā. Tomēr testamenta būtiskā atruna Bruniņu raksturoja nevis kā fanātisku "buršu gara" pielūdzēju, bet gan kā tādu kā - "īpatna aprēķina kristieti".

Mantojuma izpildītājs pēc viņa nāves plaši pavēstīja, ka testamentā Bruniņš iekļāvis noteikumu: savu lielo naudu viņš novēl "Lettonias" jauniekārtotā nama tālākai uzlabošanai, bet, ja Latvijas letoņi Brūnina testamenta izpildītājam nevar pierādīt, ka "Lettonia" trīs gadus pēc kārtas uzrāda finansiālu izaugsmi, tad atstātā nauda tiek nodota baznīcai. Jebkuras luterāņu baznīcas uzlabošanai, atjaunošanai Latvijā.

Man ir grūti izskaidrot, ko Bruniņš ar dīvainajiem nosacījumiem gribēja pateikt.

Vai kristīgo baznīcu testamentā viņam lika iekļaut paša iekšējās bailes un izmisums nāves priekšā? Un izmisums viņā tobrīd bija ļoti liels, tādi cilvēki parasti nenošaujas aiz gara laika.

"Lettonia" barojās no dotācijām, oficiāli tur gadiem uzrādījās vien zaudējumi.

Šķiet, saprotot, ka "Lettonia" tādus oficiālās "financiālās izaugsmes" noteikumus nespēs izpildīt, jau pavisam drīz pēc Brūnina nāves nauda tika veikli ieskaitīta "Lettonias", tēlaini runājot, oficiālajā "ofšorā" jeb ASV reģistrētā: "Lettonia Inc.", ko vadīja Roberts Rūsis, Ivars Bērziņš u.c. profesionālie juristi - dažādu mantojuma lietu un nianšu pārzinātāji.

"Ja reiz trīs gadus pēc kārtas "Lettonia" neuzrāda pozitīvu bilanci, vai tai naudai likumīgi nav jānonāk Latvijas luteriskās baznīcas vajadzībām?" es jautāju "brāļiem" pēc testamenta notecējušā termiņa.

"Bet kas par to zina, un kam par to vispār jāzina?" nāca lādzīga atbilde.

Tiešām, vispārīgā, nekonkretizētā baznīca jau laikam neko par to nezina. Testaments ir angļu valodā un tajā nav pieminēta kāda konkrēta celtne vai Latvijas draudze, bet, runājot vispārīgi - baznīcas vajadzībām (restaurācijai, atjaunošanai, celtniecībai) Latvijā, tad, kas par to?

Un kurš gan pārbaudīs testamenta nosacījumu izpildi, ja testamenta pārraudzītāji un izpildītāji ir tie paši slīpētie sektas "mūža brāļi", ko pats aizgājējs ar savu gribu iecēlis par testamenta izpildītājiem?

Testamenta galveno izpildītāju es pazinu labi.

"Tai Brūnina naudai taču jāaiziet baznīcai. Tā Guntis gribēja!" viņam teicu.

Šis man atbildēja, jā, viņš vērsīšoties ASV tiesā, jo "Lettonia Inc." naudu jau veikli pārsūtījusi uz citu kontu. "Bez manas atļaujas! Aizmuguriski!" viņš ir pikts.

Es saku: "Protams, vērsies! Tā to nevajadzētu atstāt!"

Bet laiks iestiepjas, un Brūnina testamenta izpildītājam zūd vēlme vērsties pret "Lettoniu", savu "mūža brāļu" organizāciju. Turklāt to viņš nemaz nedrīkst - korporācijas iekšējā bauslība nepieļauj vēršanos valsts tiesā pret "brāļiem", lai arī kādas cūcības tie strādātu. Pārkāpsi iekšējos likumus, izmetīs no korporācijas. Un cilvēkam tak paša dēli viņa paša aģitēšanas dēļ savulaik iestājušies "Lettoniā". Un viens no tiem tur jo aktīvs ASV. Tiešām jauks cilvēks, izpalīdzīgs, bet iemainījis savu dzīvi pret pārpratumu: korporāciju, kas viņam nudien nenodrošina ne veiksmīgu paša ģimenes dzīvi, ne patiesu draudzību "brāļu" saimē.

Protams, ASV tiesā neviens nevēršas. Prasu, bet kā tad Gunta piemiņa, pēdējā griba, tava atbildība viņa priekšā?…

Bet "Lettonia" tobrīd jau, Gunta Brūnina mantojuma prāvās summas iespaidā, ķērusies klāt "Lettonias" mājas trešā stāva piebūvēšanai…

"Klau, Gaujienas draudze vāc līdzekļus dievnama atjaunošanai," vēlreiz vērsos pie mantojuma izpildītāja, "arī vairāki letoņi bijuši tur mācītāji, tur noderētu tas kapitāls. Eiropas fondi tieši šobrīd sakrālajām celtnēm tik atsaucīgi un kopā ar to naudu, ko letoņi paredz viena stāva piebūvei, varētu uzcelt jaunu baznīcu nopostītās vietā. Arī Latvijas vides atdzimšanā ieguldīts būtu."

To izstāstu arī bijušajam admirālim Gaidim Zeibotam, kas skaitās Gaujienas draudzes un baznīcas atjaunošanas "patrons".

"Es to tā neatstāšu," Zeibots apņēmīgi saka, un viņa apņēmību pavēstu saviem "mūža brāļiem".

Tie laipni pieņem to zināšanai: labi, tas ir jauki, ka bijušais admirālis tā. Pareizi. Baznīcas vajag atjaunot. Un atsūta man aploksni ar rīkojumu to ātri nodot Gaidim Zeibotam. Zeibotu viņi pazīstot. Aploksne tāda garena. Vai iekšā kāds ielūgums? Tur esot tūkstoš dolāri, paredzēti Zeibotam. Ziedojums baznīcai? Viņš zinot, man atbild letoņi. Nododu aploksni tālāk Zeibotam, saku, ka tur laikam ir iekšā tūkstoš dolāri. "Dolāri? Kāpēc?" ar izbrīnu viņš jautā. "Nezinu," tikpat izbrīnīti atbildu, "palūdza nodot šo aploksni jums, teica, ka jūs jau zināšot, par ko. Vēl teica jums pateikt, ka drīzumā jums piezvanīs." Zeibots pateicas, un viss kā uz burvju mājienu noklust. No Zeibota ne pušplēsta vārda par baznīcas lietām korporāciju kontekstā pār lūpām neizveļas, vien gadu no gada viņš kļūst jo aktīvs korporeļu "Kalpaka balles" viesis un runasvīrs.

Daudz skaidras naudas staigā korporeļu apritē. Tā nekur nav iegrāmatota, tā uzrodas, nozūd, tad atkal uzrodas. Tūkstoš dolāri viņiem ir vien simboliska summa.

Tikai pēc kāda mēneša sapratu, ka konkrētais "sūtījums" bijušajam admirālim saistīts ar "baznīcas un Brūnina testamenta lietu". Pat nezinot biju rīkojies kā pilnīgi klasisks korporants, veikli ieāķēts tādās kā korupcijas ķēdēs, izmantots kā naudas kurjers.

Viss bija klusu nokārtots, aizgājēja Gunta Brūnina gadiem krātā nauda samalta "Lettonias" dzirnavās. "Lettonias" namam klāt piecelts vēl viens stāvs. Tam gan letoņi vēl uztaisīja kārtējo ziedošanas akciju, jo vajagot vēl un vēl.

Tika arī izveidots Brūnina "stipendiju" fondiņš: nevis kā stipendijas, bet vien aizdevumi studijām, kas jāatmaksā. Un būtisks nosacījums: stipendijas pretendenta aktivitāte un lietderīgums "Lettonias" interesēs.

Vēlāk vienā no istabām lielajā korporācijas namā ar ilgu vilcināšanos un ļoti gariem zobiem tika uzkarināts tāds kā vairogs ar Brūnina bildi: vēl pavisam jauniņš, tolaik vienīgais jaunuzņemamais "Lettoniā" bikli stāv līdzās sēdošam augstprātim - savam korporāciju tradīciju skolotājam. Turpat pie bildes uz āķa karājas arī nomelnējusi cepurīte un garš iesmveidīgs asmenis - Gunta Brūnina rapieris.

Par Gunta Brūnina naudu platiem ādas zviļņiem un ozolkoka mēbelēm iekārtotajai istabai turpinājums ir būceņveida tualete. Cik atceros, vienmēr plaši atvērtām durvīm un skābi garojoša.

Kad pēc gadiem un stīvēšanās beidzot Guntim Brūninām pielika pie sienas piemiņas zīmi, viltīgākie un apķērīgākie letoņi atviegloti uzelpoja, - beidzot bija labs paraugs, lai arī nākamie mantojumu atstājēji, turīgie letoņi, prastos!

VIEDIE VĀRDI

Lielisks bija laiks, kad reliģijas vēsturi LU mums mācīja filozofijas doktors Gunārs Jansons. Viņu varētu saukt par kristīgo mistiķi. Rožkroņa meditācijas, saullēkta sagaidīšana ar pateicību Dievam par dāvāto dzīvi, Bībeles tekstu lasīšana agrīno kristiešu noskaņās - tās lietas viņam bija tuvas.

Universitātē viņš lasīja iespaidīgu kursu pasaules reliģiju vēsturē - radoši, izvērsti un cilvēcīgi.

Pēc iestāšanās "Lettoniā", ar lepnumu viņam ieminējos, ka nu esmu studentu korporācijas biedrs. Man par lielu pārsteigumu erudītais lektors redzami noskuma.

"Ir ļoti jāuzmanās, ar kādiem zvērestiem vai solījumiem mēs saistāmies. Ko mēs sev pielipinām," viņš teica, "ir ļoti jāuzmanās."

Kļuvu domīgs. Atcerējos, kā lekcijās viņš stāstīja par it kā "nevainīgajiem" trikiem, kas saistīti ar dažādām enerģijām, piemēram, savulaik populāro "šķīvīša dancināšanu", lai saņemtu kādas atbildes uz kādiem jautājumiem no t.s. "viņpasaules".

"Tie nav mirušie, no kuriem var dabūt kādas atbildes. Šo rituālu veicējiem atbild nevis mirušie, bet pavisam kas cits… Kad cilvēks kaut vienreiz, kaut vai tikai joka pēc vai aiz gara laika ar savu enerģiju sācis iesildīt tādu šķīvi, viņš sāk aktivizēt zemo astrālu tumšās enerģijas, destruktīvos spēkus, viņš ar to aplīp uz visu savu tālāko mūžu. Tas viņam velkas līdzi, piesaista nelaimes, sastindzina, ietekmē citus," Jansons teica.

"Un ko tad man tagad darīt?" pagalam nobijusies skaļi jautāja mana kursabiedrene, aktīva folkloriste.

"Lai attīrītos, vajag ļoti daudz spēka, arī baznīcas palīdzību, bet - patiesi kristīgas baznīcas atbalstu, dziļas un patiesas lūgšanas," Jansons atbildēja.

Tā nebija ne psiholoģijas, ne parapsiholoģijas, ne ticības mācības stunda, pasniedzējs runāja ne tikai par neirastēniskiem trokšņiem stresa apstākļos, bet par dažādām enerģijām, kas tādus rada.

Lektors bija atklāts cilvēks, tāds, kurš runā to, ko domā, un ir nesavtīgs. Ar to viņš ieguva lielu cieņu.

Kādu laiku man nedeva mieru viņa skepse un skumjas par studentu korporāciju, kurā biju iestājies. Piegāju viņam

vēlreiz un apjautājos, kāpēc viņš ir tik negatīvi noskaņots pret korporācijām, jo tās nu atjaunojušās Latvijā.

"Kādi tām ir mērķi, vai jūs zināt?" viņš atjautāja. "Draudzība, patriotisms, pilnveidošanās…" teicu.

"Tā jau tikai vārdiskā virspuse," viņš atbildēja, "bet kādi ir patiesie mērķi?"

"Tie jau arī ir patiesie mērķi," samulsu. Piepeši sajutos panaivs. Steidzīgi piebildu, ka korporācijās tak ir bijuši un joprojām ir vairāki kristiešu mācītāji.

"Mācītājs ir karmiski ļoti bīstama profesija," viņš teica, "uzņemoties šādu amatu, cilvēks uzņemas ļoti lielu atbildību, jo it kā valda pār cilvēku dzīvēm, virza citu cilvēku uzskatus, veido attieksmi cilvēkam pašam pret sevi un pret augtākiem spēkiem, pret Radītāju. Mācītājs var ar cilvēku dzīvēm rotaļāties, nodarot dažreiz pat lielu ļaunumu. Piemēram, pērkams mācītājs vai tāds, kas vienkārši tikai prestiža vai varaskāres dēļ tēlo, ka ir mācītājs, lai arī izcili labi tēlo, savāra lielas problēmas. Vēlāk par to viņam būs nopietni jāatbild. Bet citu dzīves viņš jau būs paguvis sabojāt."

Tie ir viedi vārdi, bet toreiz man, jaunam korporelītim, vairs nepatika doktora Jansona kritiskais noskaņojums par "Lettoniu" un korporācijām. Par to ar viņu vairs nerunāju. Un "Lettonias" sekta mani arvien vairāk ievilka savā "buršu gara" muklājā.

MĀCĪTĀJI VAI SEKTANTIMĀCĪTĀJS CELMS UN CITI

2000. gadā "Lettonias" vadība izlēma, ka man jāsaka svētku akadēmiskā runa, apmēram pusstundu garš referāts. Viņi zināja, ka atkal runāšu par jaunlatviešiem un arī to, ka zālē būs arī pavairāk ļaužu no ārzemēm, un šo sirmgalvju mantojumiem daudz vieglāk piekļūt, ja notēlo korporāciju kā kādu patriotisku kopienu. Es tolaik par mantojumu biznesu gandrīz neko nezināju, organizatoriem gan bija laba pieredze, tāpēc viņi laipni skatījās uz mani kā "Kronvalda piesaucēju" un aicināja runāt. Tad nu arī runāju par Kronvaldu Ata censonības laikiem, pirms tāda korporācija vispār bija uzradusies.

Pēc runas pie manis pienāca kāds gara auguma, kalsnējs cilvēks. "Jums tik labi izdevās attainot latviešu tautas centienus 19. gadsimta otrajā pusē. Es daudzas lietas nezināju..

Jauki teikts, tomēr tik vaļsirdīga valoda pārsteidza. Ir neparasti, ja kāds korporācijā saka, ka viņš kaut ko nav zinājis. Turklāt viņš mani uzrunāja uz "jūs", bet te taču visi bija "mūža brāļi", kam sen bija pavēlēts, ka visi visus uzrunā uz "tu". Kā ģimenē.

"Un tu esi?…" jautāju viņam.

"Arveds Celms, mācītājs no Kanādas, no Toronto," viņš draudzīgi sniedza roku. "Priecājos, ka atnācu te uz svētkiem, jūsu runa rosina šo to pārdomāt."

Man kā korporelim bija vēsi jāpasmaida par "necilo komplimentu" un distancēti jāattālinās no šī te savādā "mūža brāļa". Ja viņš būtu īstens korporants, tad tak "tik plebejiski" neuzvestos.

"Esmu filistrs Arveds Celms, tūkstoš deviņi simti sešdesmit trīs - divi, (1963.11), theol., sava laika kantmaģistrs," tā viņam bija jāsaka iepazistoties, kā raportējot pašam sev. Tad jāpaspiež man roka, strupi jānoskalda: "Sveiks, svētkos!", jāizgriež krūtis vai vēders, kas nu kuram tur vieglāk, un augstprātīgu skatienu jāuzlūko pārējie "brāļi", tad nedaudz garlaikoti jādodas ieņemt vieta pie pudelēm un uzkodām nokrautā galda. Tas, lūk, būtu "Lettonias" stilā. Tas būtu korporantiski, īstena "burša gara" pielūdzēja cienīgi. Bet viņš rīkojās citādi, pārāk dabiski, pārāk atvērti. Likās, ka nevienu no daudzajiem svētku svinētājiem pat nepazīst. Vēl brīdi parunājām, un burzma mūs aizvirzīja katru uz savu pusi.

Tovakar Arvedu Celmu es pamanīju vēlreiz, jo sākās skandāls. Viņš apsēdās garā dzīru galda otrā pusē, man netālu iepretī.

Gaiss iesila, balsu murdoņa sabiezēja, arvien skaļāka kļuva dzīrotāju sasaukšanās. "Buršu gars" pludināja pār mums savu iedresēto līksmību: nervozi smiekli, ņirdzieni un uzbļāvieni jauniņajiem, kas padevīgi tekalēja apkārt: "Fuks alu!", "Fuks, vīnu!", "Fuks, pie sienas!" "Sveiks! Vesels! Stīva vārpa!", kaut kādas lekšanās gados jaunākajiem: viens otru apvaino, apsaukā, tad lec kājās, dodas prom, meklē speciālu atkalsavedēju, tad salīgst… Vecie kaut ko bubina, vienmuļi tenko, prātuļo, dzer un uzkož… Dzīres bez dabiskuma, dzērāji bez atklātiem smaidiem… Mans jaunais paziņa Arveds Celms, laikam no garlaicības izrauties gribēdams, piepeši sarosījās

un visiem, kas bija no viņa apmēram piecu metru attālumā, jautāja:

"Vai gribat lai izstāstu anekdoti?" un, atbildi nesaņēmis, piebilda: "Lettoniā daudz mācītāju, anekdote būs par mācītājiem."

"Stāsti, ja ir, kāpēc ne," kādi atsaucās.

Celmam blakus sēdēja viņa amata brālis, prāvests Georgs Zālītis, kas "Lettoniā" iestājās sen - pirms kara, ieauga korporācijā, bet ārpus tās bija ilggadīgs cienīgtēvs Rīgas Mārtiņa baznīcā. Izskatījās lādzīgs un šķita, ka pauž klusu smaidu.

"Pie Paradīzes vārtiem nonāk divi cilvēki," Celms omulīgi uzsāka, "viens no viņiem visu mūžu nostrādājis par autobusa šoferi, bet otrs ir cienījams mācītājs - visu laiku sprediķojis draudzēs. Svētais Pēteris šoferim saka: "Lūdzu, lūdzu, ejiet iekšā, jums Paradīzes vārti vaļā!" Šoferis šviks un iekšā. "Bet jūs gan ne, jūs nedrīkstat," Svētais Pēteris saka mācītājam.

"Kāpēc!?" mūsu mācītājs sašutis, "to tur nupat ielaidāt! Viņš taču bija parasts autobusa šoferis, bet es - mācītājs!"

Un Svētais Pēteris viņam saka: "Redziet, kad jūs sprediķojāt, draudze gulēja, kad viņš ar autobusu brauca, pasažieri Dievu lūdza!"

Beidzis stāstīt. Celms pats pasmējās. Es arī - tāda anekdote no mācītāja mutes, - tas šķita jautri. Vēl nolija kādi smiekli, stīvinātā gaisotne nedaudz atdzīvojās.

"Cūcība! Tā ir ķecerība! Es tevi izaicinu! Par baznīcas zaimošanu!" Arveda Celma sirmais amata brālis, sakniebis pelēkas lūpas, pietraucās kājās, uzmeta mums niknu skatienu un pārsēdās citur - tālāk projām. Vārds "izaicināt" šī paveida korporācijās nenozīmē pozitīvas sacensības, bet gan agresīva kašķa pieteikumu. Anekdotes stāstītāja, arī sirmā mācītāja, izbrīns bija neviltots.

"Kas gan tur slikts? Paškritika mums visiem vajadzīga," viņš teica.

Nu ja, domās piekritu, kurš gan nav dzirdējis gurdeni nomācošus sprediķus, tādus, ka jābrīnās, kāpēc runātājs vispār kāpis kancelē. Pirmoreiz ar mācītāju no "Lettonias" sastapos, kad stājos Zemessardzē Studentu bataljonā. Osvalds Ābelītis bija drukns un omulīgs vīrs ar sarkaniem vaigiem, bet viņa balss smilkstēja kā spalgas eņģes, likās, mācītājs niķojoties raud kā ietiepīga meitenīte, tad gurdi pīkst kā večiņa. Raudulība no tik omulīga vīra svētbrīdi pārvērta farsā. Viņš labi varētu tēlot padomju filmās, kas parodēja mācītājus.

Bet nu Celmam par anekdoti draudēja korporācijas tiesa. Neviens ar Arvedu Celmu tovakar pie galda vairs nerunāja, visi kā uz burvju mājienu pret viņu bija kļuvuši atturīgi. Viņš neiederējās šajā pārspīlēti pareizajā, samākslotajā, korporeliskajā vidē. Turklāt arī neatbilda korporācijas mantojuma biznesmeņu medījuma parametriem - viņam nebija pietiekami prāva turība, ko letoņi varētu pievākt pēc viņa nāves, turklāt vēl pārāk daudz radu nekorporeļu.

Viņš bija viens no tiem, kas ārzemēs iestājās studentu korporācijā, cerot, ka tā ir patriotiska latviešu organizācija, it kā mūža brālība, kurā tolaik, kad viņš stājās, bija padaudz mācītāju, pat tā saucamās "trimdas" arhibīskaps.

Gadiem Arveds Celms bija maksājis obligātās nodevas, pats korporācijas darbībā nepiedaloties, apmeklējot vien kādas mazskaitlīgas saiešanas. Sanāca pāris cilvēku kādos svētkos, nobubināja šo to, kāds nolasīja kādu referātiņu, vēlāk sadzēra, uzkoda kliņģeri, ko sarūpējušas pašu kundzes, un izklīda. Rīgā viss bija citādāk. Pa īstam.

Un tagad cilvēks, atbraucis uz svētkiem, beidzot saskārās ar "Lettonias" īstenajiem "mūža brāļiem" klātienē.

Pretēji priekšrakstiem, man tas cilvēks iepatikās, bet tomēr nobrīnījos, kad pēc vairākiem gadiem viņš man piezvanīja.

"Gribēju tev palūgt padomu," viņa balsī bija nedrošums. "Vienam manam radiniekam šodien universitātē izlaidums. Vai vari, lūdzu, pateikt, kā jāliek regālijas? Vai var likt krāsu lenti, ja esi bez cepures? To cepuri es negribētu likt…"

Bija jau pagājuši gadi, un korporāciju bauslību es jau nopūlējos no sevis izvēdināt - tajā laikā ļoti daudz strādāju radoši un no korporantu rituāliem izvairījos.

"Dari, kā vēlies, vari likt, vari nelikt. Ir taču tomēr demokrātija, vai ne?" atbildēju.

"Vai tā lente bija jāliek pār labo, vai kreiso plecu?" viņš vēl pavaicāja.

"Vai tā vispār ir jāliek?" atjautāju. "Ja nu ļoti vēlies, tad pār labo."

Viņš kā atviegloti pasmējās un pateicās. Varbūt nojauta, ka nav viens tāds, kas savas pašvērtības apziņu nevēlas iemainīt pret sektantisku pašapmānu, lai arī kādu "izredzēta pārcilvēka" statusu tā solītu.

Laikam bija iegrozījies kāds savāds zvaigžņu stāvoklis, jo nedaudz vēlāk man piezvanīja arī viena no sieviešu korporācijas "Daugaviete "un pārsteidza ar jautājumu: "Saki, vai es drīkstu no Daugavietes izstāties?"

"Kāpēc tu man to jautā?" brīnījos.

"Es tāpat bieži neesmu Latvijā, nesanāk man ar viņām tik bieži komunicēt un negribētos vispār vairāk…" viņa steidza stāstīt.

"Protams, ka drīksti! Tas ir gudrs un veselīgs lēmums!" atsaucos tik priecīgi, ka viņa pat samulsa.

"Bet… Bet - vai tā var?"

"Kāpēc lai nevarētu?! Uzraksti izstāšanās rakstu! Ja netiec vaļā - nemaksā viņām vairāk un neliecies ne zinis. Izslēgs. Būs miers. Un, ja vēl neesi Latvijā, ko tad vispār raizēties?"

Un viņa tiešām arī izstājās.

Bet nu biju pagalam pārsteigts un apmulsis pats par sevi. Pirmo reizi aizdomājos, vai tad tiešām esmu bijis kaut kāds korporeļa etalons, ja man prasa tādus padomus un pat atļauju? Vai tad es pats tik stipri savulaik sasūcos korporāciju vīraku, lai kādiem ļaudīm būtu kā paraugs ceļā uz šo destruktīvo sektantismu?

Par mācītājiem "buršu gara" korporācijās es aizdomājos tikai pēc vairākiem gadiem. Viņi taču jau pirms ordinācijas dod stingro korporācijas sektas zvērestu, un tajā nevienā vārdā nav pat pieminēts kristiešu Dievs. Viņu pašu korporāciju sektu rituāli, slepenotie likumi un domāšana ir tiešā pretrunā ar kristietību. Tie kultivē naidu, atriebību, agresivitāti. Lai to nomaskētu, dažkārt piedāvā ārēju svētulību un klīrīgumu.

Vai ordinācija, kā varētu domāt, atceļ šo korporācijai doto zvērestu? Varbūt aizskalo jau uzņemto sektantismu? Fakti rāda, ka diemžēl ne. Viņi, kas nu ietikuši mācītāju amatos, savā "studentu korporācijas" sektā gadu gadiem regulāri sveču gaismā kopā ar tikko jaunuzņemtajiem turpina murmināt savādo zvērestu, lai pēc tam speciālā rituālā solītos tumšajam buršu garam. Regulāri, vismaz vairākas reizes gadā, viņi piedalās arī nāves dieva Pīkola godināšanas rituālā. Tas nav tā ar smiekliem, pa jokam. Tas ir nopietni. Nekad un nevienu šajos rituālos smejot vai smaidot es neesmu redzējis.

"Lettoniā" un dažās citās par "studentu korporācijām" sauktajās sektās galvenokārt tie bija luterāņu mācītāji.

Latvijas katolicismā tādu bija mazāk, bet korporelisms arī tur savulaik iepilināja rūgto darvas lāsi: neģēlīgos uzbrukumus Francim Trasunam. Publiski pazīstamākais, kas intrigās un naidā pret Trasunu nospēlēja neģēlīgu lomu, bija daudz slavinātais, viesību un mielastu kārīgais, izrādās, arī apmelotājs - bīskaps Jāzeps Rancāns, īsteni korporelisks cilvēks, "Lacuanias" sektas biedrs.

Ja Trasuns būtu zinājis, ar ko tam darīšana, iespējams, tā nebūtu raizējies par dažiem nekrietniem ļaudīm priestera talāros. Bīstami, ja labticīgs cilvēks, korporeļa sejā veroties, redz vien viņa masku. Trasuns varbūt domāja, ka sastapies ar kristīgiem priesteriem, nevis specifiska gara pārņemtiem sektantiem?

* * *

"Lettoniā" bija vesela plejāde mācītāju, kas dažādi ietekmējuši luterisko baznīcu Latvijā: Irbe, Voits, Grīnbergs, Niedra, divi Sanderi, Pārstrauts - izskatās, ka tīri vai cenzdamies cits citu pārspēt amorālumā, sākot ar prasībām izmest Veco Derību no Bībeles, turpinot ar publisku pateicību Hitleram un iesvētot masu slepkavas, un beidzot ar publisku citu cilvēku apsmiešanu, tenkošanu un triviālumu.

Nav grūti iedomāties šos dažādu laiku mācītājus vienkopus piepīpētajās korporāciju zālēs, pumpējot vīnu no gareniem metāla kausiem, aktivizējot tumšo "buršu garu", pārtopot rituālu sastāvdaļās: visādu "zemestēvu" un "zemesmāšu" priesteru lomās, vēlāk līksmojot Valpurģu nakts izdarībās, tad nākamā dienā uzkarot kaklā kristietības simbolus, lai pārtiktu no draudzes labumiem jeb nodevām "svētajam tēvam".

Latvijā kristīgās ticības izplatība pēc hernhūtiešu kustības apslāpēšanas ilgu laiku bija atkarīga tieši no korporāciju sektās iestigušiem mācītājiem. Demokrātiskās Latvijas valsts dibinātāju atmiņas vēsta: neviena baznīca 1918. gada 18. novembra vakarā neaizlūdza pārjauno Latvijas valsti. Likumsakarīgi, jo luteriskās baznīcas vadība bija korporeļu un baltvācu rokās. Viens no valsts dibinātājiem Bruno Kalniņš atceras, ka "toreiz baznīca saistījās ar Latvijas valsts nodevējiem."

Korporeļi latviešu luterāņu baznīcā sevišķi ieviesās 20. gadsimta sākumā.

Kāpēc brīnīties par Veidenbauma, Raiņa un daudzu citu skepsi pret tādu "kristīgo baznīcu"? Vai sociālā taisnīguma un demokrātisko brīvību prasītāju: Piektā gada cīnītāju necieņa pret "melnsvārčiem" (pat tāda palama ieviesās).

Arī Kārlis Ulmanis par tā laika Latviju savās atmiņās raksta: "Kad… pieskāros tautas ienākumu taisnīgākas sadalīšanas jautājumiem… mani norādījumi… atdūrās pret morāli, kas izriet no privātīpašuma tiesībām, papildus tai vēl bija baznīcas mācība (es tīšām nesaku vārdu "kristīgā")." Jo "kristīguma" jēdziens sektu mācītājiem ir vien izkārtne.

Daudz esmu pieredzējis, ka svētulīgums no mācītāja-korporeļa ir pieejams plaši, patiesas kristīgas vērtības nudien tur ir liels retums. Korporelisms un kristietība pašos pamatos ir pilnīgi atšķirīgi un pretēji jēdzieni.

MĀCĪTĀJI - KORPORANTI UN VDK

Letoņi Bilzens un Sanders bija čekas gaidīti viesi Padomju Latvijā stagnācijas gados. Viņiem ļāva sprediķot Rīgas baznīcās, runāt pat radiofonā, jo viņi lieliski lēja ūdeni uz t.s. "komunistiskajām dzirnavām".

Anšlava Eglīša romānā "Piecas dienas" šie "trimdas svētie tēvi" apvienoti vienā personā: "aklā un nejūtīgā" mācītāja Kocēna tēlā.

"Dieva vārda mums šeit netrūkst pašiem… Tēvareizi prot noskaitīt katrs. Bet mums trūkst daudz kā cita… Mēs ilgojamies redzēt sasliešanos pret meliem… Jums vajadzēja vismaz pieminēt taisnību, nosodīt varmācību un aizlūgt par brīvību" - pēc kārtējā tukšā sprediķa skarbi mācītājam saka kāds Gulagu pārdzīvojušais.

Latvijas PSR VDK profesionāļi "darbam ar tautiešiem ārzemēs" labi zināja, ka tieši korporeļus var izmantot savās

interesēs, tāpēc ka tie ir ārkārtīgi godkārīgi un vienlaikus ļoti bailīgi, tādus tik viegli pievilināt un izmantot. Tādi palīdz PSRS reklamēties pasaulē kā valstij ar "lielo brīvību reliģijas lietās".

Pārzinot korporāciju ietekmi uz agrāko baznīcu, VDK viņus salika pa pāriem: kad ārzemēs par arhibīskapu kļuva kāds no konkrētas korporācijas, Padomju Latvijā pretī uzradās "arhibīskaps" no tās pašas "mūža brālības".

Lettonias "brālis" Teodors Grīnbergs trimdā, pretī viņam čekai iztapīgais - Tūrss, kurš paliek amatā vēl tad, kad trimdīšiem jau cits: nekorporelis Kārlis Kundziņš. Jo tomēr esot saistīts ar "Lettoniu" - korporācijā uzņemts 1903. gadā. Pēc pāris gadiem gan Kundziņš no "Lettonias" izstājās un vēl pirms ordinācijas. Viņš bija viens no retajiem, kurš korporelisko sektantismu nomainīja pret patiesu kristietību. Bet "politiskajā" pārī tomēr bija ieticis.

Tad ārzemēs Kundziņu nomainīja Arnolds Lūsis no korporācijas "Latvia", tam pretī VDK ievirzīja no tās pašas "Latvias" Matuli, jo PSRS drošības iestādēm vienmēr vajadzīgas regulāras un ticamas ziņas gan par draudzes locekļiem, gan par citiem mācītājiem. Par luterāņu baznīcas sirdsapziņu dēvētais teologs un pretkorporelis Haralds Biezais bija ļoti tiešs: "Priekš dažiem gadiem teicu okupētās Latvijas arhibīskapam, savam skolniekam: "Es zinu, kāds ir tavs uzdevums. Tavs uzdevums ir palīdzēt pēc iespējas klusu nomirt Latvijas baznīcai".

MASU SLEPKAVA DIEVNAMA VELVĒS

Pa grubuļainu grants ceļu kā garu veļas rīvi, kas kūpēja putekļos, aizbraucu uz Zaubi. Mūsdienās diezgan nomaļajā miestā kādreiz rosījusies plaša sabiedriskā dzīve. Tur letonis Viktors Arājs bijis policists un sievu nolūkojis. Es tobrīd rakstīju grāmatu Arāja komandas Lettonia un vācu materiālus gan par noziedzniekiem, gan par tūkstošiem iznīcinātu ģimeņu un nervus stindzinošām zvērībām.

Milzīgs bija mans pārsteigums Zaubes baznīcas velvēs ieraugot Arāja seju. Goda vietā pie sienas ierāmētā lielā fotogrāfijā. Kāpēc kopā ar citiem Zaubes agrākiem novadniekiem dievnama apmeklētājus sagaida masu slepkava?

Izrādās, ka prāvests Jānis Liepiņš, kas sprediķojis arī Zaubē, vēlējies baznīcā tieši šādu speciālu eksponējošu piemiņas vietu, man pastāsta baznīcas uzraugs. Un tieši tās bildes Liepiņš tur licis. Tur ir arī "Latvias" ģerbonis. Nevis Latvijas valsts ģerbonis, bet gan korporācijas "Latvia", bez "j" nosaukumā, kurai pašai savas karoga krāsas: sarkans-zils-zelts.

Tur ir vēl dažas citas, mazākas bildes: prāvestam pasniedz izcilības rakstu no Aizsardzības ministrijas, klāt ministrs - korporelis Kristovskis. Vēl arī izklāts papīrs no 1943. gada, kad Grīnbergs un citi Lettonias "mūža brāļi" iecēluši Liepiņu kā "derīgu garīgajam darbam" par Zaubes mācītāju.

Padomju gados prāvests - korporelis Jānis Liepiņš bija "rūdīts un pārbaudīts okupētās Latvijas varas nesējs" - atklāti raksta teologs un vēsturnieks Haralds Biezais. Prāvests rosījās Rīgā, tad viegli izlaists caur dzelzs priekškaru, braukāja uz ārzemēm, piedalījās pasaules luterāņu konferencēs, pārstāvēja padomju režīmu.

Pēcatmodas Latvijā tieši šis prāvests runāja pirmajā korporeļu salidojumā Rīgā. Arī citos saietos. Svētīja sektantu simboliku: karogus, ģerboņus.

Savu korporeļu sektu prāvests Liepiņš, novilcis mācītāja talāru, atjaunoja Sv. Jāņa baznīcas pagrabā.

Tagad Sv. Jāņa vārdā sauktajā baznīcā Vecrīgā korporeļi joprojām rīko savas parādes, ja vēlaties, tur varat viņus apskatīt. Šis Liepiņš izkārtoja, ka korporācijas parasti staigā tieši uz

Jāņa baznīcu. Kā sektu vēstkopās šad tad atgādina korporanti: ne jau aiz reliģisldem apsvērumiem jāiet uz baznīcu, bet gan - kā izskatīsimies uz ārpusi. Lai paskatās visi citi uz krāsainajām korporeļu lentiņām un karogiem.

Bet ko šis teoloģijas students, korporelis Jānis Liepiņš darīja 1941. gadā, kad tik tuvs un svarīgs viņam ir Viktors Arājs? Vai klīda ar korporeļu bandām pa Rīgas dzīvokļiem laupot? Nezinu, jo nekad ar šo prāvestu neesmu runājis, vien dažreiz dzirdējis viņa sausos sprediķus korporeļu svētku formālajos dievkalpojumos Rīgā.

Zaubei sena vēsture, fotogrāfiju daudz, bet prāvests tikai vienai devis poētisku nosaukumu: "Zaubēniešu zieds". Bez pēdiņām. Ar izvērstu paskaidrojumu, ja kāds vēl šaubās par sejām bildē: "pirmā rindā Viktors Arājs, aiz viņa - Zelma Zeibote…" Nu jā, tur viņš ir - korporāciju izlolotais - kā dzīvs. Bildei gadu klāt "mūža brālis" prāvesta talārā nav pielicis, lai iznāk gandrīz kā pārlaicīgs, mūžos ielāgojams "zaubēniešu zieds" - nāciet, dievlūdzēji, skatieties kā svētbildē.

Arī es ieskatījos tik pazīstamā "mūža brāļa" vaibstos. Arāja sejā gulēja cietsirdīgs gandarījums. Fotografēts varētu būt jau pēc masu slepkavībām vai to starplaikā.

Grūti iedomāties, ka mūsdienās Hitlera, Himlera vai Eihmaņa sejas būtu izliktas kristīgā dievnamā pēc kāda prāvesta vēlmēm, ja arī prāvests būtu nosaucis tos par "vēstures ziedu". Draudze šādam lūdzējam vispirms, šķiet, lūgtu aiziet uz psihiatrijas pārbaudi. Bet Latvijā ir citādi. Korporeļu mācītāji psihiskās pārbaudes neveic.

Prāvestu Liepiņu kā korporantu var saprast - ja arī Arājs nogalinājis daudzus tūkstošus neaizsargātu cilvēku, mazus bērnus šāvis, neko taču nav nogrēkojies pret korporācijām, saviem "mūža brāļiem" un "māsām". Nekad neko sliktu par korporācijām nav pateicis. Vienīgi ļāva sevi notver Rietumvācijas policijai, lai gan pats pirmais korporāciju

nopietnais uzdevums saviem jaunajiem biedriem ir pierādīt spēju aizbēgt tā, lai neviens tos nevar atrast un pamanīt. Ari mūsdienās tas ir obligāti, tas ierakstīts viņu likumkodeksā, to "manevru" sauc par "fukšu bēgšanu" - tā jaunajiem sektas brāļiem tiek trenēta viltība, izmanība, citu apmuļķošana, spēja maskēties un slēpties.

Bet, kam negadās? Tiesā Arājs lieki nepļāpāja. "Lettoniu" viņš pieminēja ar sevišķu sirsnību.

LETTONIAS "SVĒTIE TĒVI"

Mācītājs Imants ir "Lettoniā", viņa sieva Maija - sieviešu korporācijā "Daugaviete". Cilvēki gados, dzīvo Vācijā. Lādzīgs pāris, kas regulāri mani savulaik aicināja uz dzimšanas dienām, ko svinēja Rīgā.

"Māri, tā rakstīt nedrīkst! Nekad! Vienmēr ir jāraksta "dāmu korporācijas"! Nevis "sieviešu", bet "dāmu"!" Maija mani reiz draudzīgi norāja par kādu rakstu.

"Labi," teicu viņai, "turpmāk zināšu, ka "dāma" nozīmē to, kura pār plecu uzlikusi kādu trīskrāsu lentīti."

Mums bija labas attiecības, Imants man gadiem rakstīja garas vēstules rokrakstā: "Mīļais Māri!", "Mīļais draugs!". Arī es viņam tāpat pretī.

Atceros Imanta dzimšanas dienu Krasta ielas "Dzirnavu" pagrabiņā, kad jubilārs - mācītājs, cienīgi lēnīgs cēlās no galda un uzrunāja klātesošos: "Gadi skrien ātri, lai nu cik mums gadiņu palicis, to ir palicis maz. Atceros, kā izvadījām manu māti. Tā kā lija lietus, urnu ātri iebāzām zemē un pieminām…" Tas izklausījās savādi, bet laikam jau mācītājam nav bijis daudz vaļas, toreiz nodomāju. Un Imants lēni turpināja: "Un tad man bija jālido atkal. Un lidostā es eju un redzu, ka cilvēki sastājušies ap tiem ekrāniem, kur rāda kādas filmas vai ziņas.

Veseli bari stāv un skatās. Vientiesīgais pūlis laikam kādu seriālu skatās, es nodomāju… Ko nu var tā blenzt? Tad tikai vēlāk es uzzināju, ka Ņujorkā tajos torņos ieskrējušas lidmašīnas. Re kā. Un tas jau arī bija sen…" Un viņš pabeidza savu galda runu, augsti paceļot glāzīti.

9/11 traģēdija man palikusi spilgtā atmiņā, jo kādus mēnešus pirms Dvīņu torņu sagraušanas pats stāvēju uz Pasaules tirdzniecības centra jumta, meditatīvi vērojot, kā Ņujorka saplūst ar pasaules ūdeņu tālumu un Brīvības statuja lejā izskatās kā zaļgans suvenīrs starp baltiem rotaļu kuģīšiem. Torņu sagraušana bija baiga un traģiska ziņa. Jubilāra galda runa palika gaisā kā bezformīgi dūmi. Es jutu, kā tie man aptinas ap galvu un sāk elektrizēt.

2001. gada 11. septembris. Eiropas ziemeļu lidosta, cilvēki kā sastinguši vēro notiekošo, bet mācītājs jeb paša Dieva pazemīgais kalps un sludinātājs, nē, tomēr daudz pareizāk būtu teikt: korporants - garlaikodamies staigā viņiem garām, tādu kā vīpsnu iemetis lūpās par pūļa stulbumu. Par cilvēciņu smieklīgumu. Par "mežoņu" pilno lidostu. Iespējams, sabāzis rokas bikšu kabatās, iespējams, malkodams alu (tāds bija viņa paradums).

"Imant, vai tev toreiz, tajā Stokholmas lidostā tomēr nebija vairāk jāinteresējas par cilvēkiem?" vēlāk viņam pajautāju.

"Kāpēc?" viņš brīnījās.

"Tu taču esi mācītājs, tāpēc. Palasi Normena Vinsenta Pīla "Pozitīvās domāšanas spēku". Pīls arī bija mācītājs ASV un vēl rakstnieks. Tulkots arī latviski," teicu.

"Amerikānis? Ko tie vispār saprot?" atteica mans draugs - "sektas brālis". Korporelis līdz kaulam, jau kopš 1965. gada rudens "Lettoniā". Un sieva taču arī korporācijā. Abpusēji papildinoši. Tomēr kā korporeļus līdz tam es viņus neuztvēru. Daudz privātāk. Varbūt viņi mani arī.

Bet korporācijām ir savi likumi, draudzībai tur ir cita nozīme.

"Mīļais Māri, ko nu tagad lai dara? Ko lai dara?!" kādā pusdienlaikā man piezvanīja Imanta sieva Maija. Tik satrauktu balsi es viņai vēl nebiju dzirdējis.

Pirms dažām dienām biju izstājies no "Lettonias". Sapratu, ka tāpēc viņa arī zvana.

"Tā nedrīkst! Nedrīkst! Nestājies ārā!" viņa steidzīgi bēra.

"Jau izstājos. Ar iesniegumu. Tur vairs neko nevar darīt," laipni paskaidroju.

"Bet tu mums biji tik tuvs, tik tuvs… Viens no retajiem," nu viņas balsī saklausīju pat tādu kā izmisumu.

"Paldies, Maija! Jūs abi man arī! Bet kāpēc tu runā pagātnes formā?"

"Bet ja nu tevi ņem un tagad vēl "izstumj"? Tad jau mēs vairāk nevarēsim satikties. Pat sazvanīties. Vispār nevarēsim."

"Izstumj?" es brīnījos, "kāpēc lai "izstumtu", ja esmu jau izstājies?"

"Visi ir pārskaitušies, ļoti nikni par to! Viņi var! Visu var! Konvents var lemt "izstumt"" Maija runāja arvien straujāk.

"Lai taču "stumj". Kāda gan tam nozīme?" centos viņu mierināt.

"Ja tevi "izstumj", tad tak komāns mums noliedz jebkā komunicēt, sazināties!"

"Komāns?" es iesmējos un aprāvos, jo sapratu, ka Maija to visu uztver ļoti nopietni.

"Vienalga, tev vajadzētu to izstāšanos pārdomāt!" viņa turpināja jau žēlīgā tonī.

"Nu diez vai pārdomāšu. Sen jau gribēju izstāties. Tur ir ļoti ļauni, blēdīgi ļaudis. Tu pati taču to zini, pati man stāstīji…"

"Zinu, zinu, bet to tak var pārdzīvot… Nestājies ārā! Mēs tak vairs vispār tad nevarēsim sarunāties! Un mums tak bija vissirsnīgākā, viscilvēciskākā draudzība tik ilgus gadus…"

viņa dedzīgi, bet žēli turpināja. "Pārdomā savu izstāšanos vēlreiz, lūdzu, lūdzu!"

Kļuva jocīgi. Gandrīz vai pēc mazas šantāžas izklausījās, ja vien Maija nebūtu tik patiesi nobēdājusies. Sapratu, ka šos komānus - korporeļu sektu pretdabiskos likumkrājumus - viņa taču tiešām vēl savā tik cienījamā vecumā uztver ļoti nopietni. Izskatījās, ka visu pārējo pasauli viņa vairs neredzēja un negribēja saskatīt.

Viņas vīrs, mans "mīļais draugs", mācītājs no agrākās mūsu kopīgās "Lettonias" ar mani toreiz vairs nerunāja. Šķiet, ka jau tobrīd es viņa acīs biju nokrities ļoti zemu, apmēram līdz to "mežoņu" līmenim, kas reiz Zviedrijas lidostā skatījās pārraidi no 11. septembra Ņujorkas.

Atcerējos "Lettonias" publisko vēstkopu ar Rīgas "mūža brāļu" ņirdzīgajām replikām par šo ASV traģēdiju. Toreiz uzrakstīju publiski, pieprasot izbeigt ņirgāties par citu cilvēku nelaimi. Vienīgais no visas lielās korporācijas. Neviens no aizokeāna, no ASV "mūža brāļiem" man nepievienojās. Kāpēc? Šķiet, līdz viņu namdurvīm sagruvušo torņu atlūzu un putekļu mākonis neaizslīdēja.

Vēl ilgi man ausīs skanēja Maijas, šķiet, patiesās skumjās teiktais par mūsu draudzību. Par cilvēciskāko. Vissirsnīgāko. Bet nu izrādījās, ka piederība korporācijai visu padara ļoti trauslu.

NEVAIRĪSIMIES DIENAS GAISMAS

"Par to, saki, talantīgo? Nekādā gadījumā! Ko brīnies? Tev varbūt fakultātē stāsta citādi, ka progresīvs, bet mums viņš ir ļoti kaitīgs!" Viņi runāja par Raini.

Neapdomīgi biju piedāvājis "mūža brāļiem" nolasīt referātu par "Jauno strāvu".

Bez iedresēšanās korporeļu paradumos un dzērāj dziesmu iekalšanas nevar izsprukt neviens jauniņais. Bet vēl jānolasa arī kāds referāts, lai būtu kas no "akadēmiskuma". Kad es tur iestājos, vēl varējām izvēlēties tematu paši.

"Mēs, visas Latvijas korporācijas, Raiņa bēres nolēmām oficiāli boikotēt," galanti nobubināja viens it kā pavisam pakluss sirmais letonis.

"Ar visādiem strādniekiem un žīdiem viņš pinās. Bija pret mums un pret vāciešiem."

"Pret vāciešiem? Viņš taču tulkoja Gēti, Šilleru," galīgā nesaprašanā teicu un tad ierosināju, ka varu noreferēt arī par Fausta tulkojumu.

"Gēte ir nīkulīgs masonu pakalpiņš, Rainim izdevīgs," man iecietīgi paskaidroja. Apmulsis klausījos sirmo brāļu "plašajās zināšanās".

Tad mainīju tematu un nolasīju viņiem par tiltiem latviešu folklorā - vienu no saviem daudzajiem studiju kursa referātiem.

"Tik plašs materiāls apskatīts, jā, ļoti interesanti," veči atzinīgi secināja, "varējām taču uztaisīt eksterņu literāro vakaru, lai ari citas korporācijas dzird, kā mūsu jaunie referē!"

"Vai daudz avotus izmantoji?" kāds pajautāja, un es tūlīt tos vaļsirdīgi nosaucu. Sāku ar Haralda Biezā darbiem…

Tad pavēros zālē - pirms brīža atsaucīgie klausītāji piepeši šķita kā uzmetuši lūpu un pat pikti.

Man piešķirtais "krāsu tēvs", Viktora Arājs "tuvbrālis", dīdījās pavisam nervozi, kā nožēlodams, ka nebija iepriekš pārbaudījis referātu un laikus nenovērsis tādu kaunpilnu "izgāšanos".

"Priekš kam tev tur bija jāskata Biezais?" viņš turpat zālē jo skaļi noprasīja, ar bargu neuzticību skatīdamies manī.

"Mums par viņu māca universitātē, mitoloģijas izpētē viņa ieguldījums ir nozīmīgs, tam paiet garām nav iespējams. Vai referātā bija kaut kas apšaubāms?"

"Ne jau par to te runa, pats Biezais neder! Letoņi un citi korporanti viņu nepiemin un viss," sekoja ledaina atbilde.

"Tu tak varēji izmantot Biezā pētījumu, bet neatsaukties uz viņu. Būtu mierīgi," Literāro vakaru priekšnieks deva īsti korporelisku padomu.

"Bet plaģiēt negribu", iebildu.

"Johaidī, necitē vairāk nekad Biezo!" "krāsu tēvs" nudien piktojās. "Biezo nedrīkst pieminēt! Biezais ir aizliegts! Tāds

ir pat konventa lēmums. Labi, tu varēji nezināt, bet tagad to

• • |» zini!

Skaidrs: pieminēt var, bet tikai - negatīvi. Bet ja neko negatīvu nevar pateikt pat pie labākās gribas? Nu tad vispār neminēt. Izlaist! Tā bija pavēle, kurai jāpakļaujas visiem korporantiem: vēsturniekiem, folkloristiem, filologiem, teologiem, būvinženieriem - jebkuram "buršu gara" pielūdzējam. "Lettonias" ienaidnieks ir katra korporeļa ienaidnieks. Nost ienaidniekus! Quivis antibursius!

"SAKI, KĀ TAS IR!"

Haralds Biezais, ilggadīgs teoloģijas doktors Upsalas un Bonnas universitātēs, luterāņu mācītājs un vēsturnieks. Rihards Zariņš - luterāņu mācītājs, korporāciju aktīvists, "godprātīgais", "dievbijīgais" "Lettonias paraugcilvēks".

Kad 1980. gados Rietumos iznāca Haralda Biezā atmiņu grāmata ar korporācijām neērtu nosaukumu un saturu: Saki, kā tas ir, mācītājs Rihards Zariņš ievietoja "recenziju" korporāciju izdevumā Universitas. Haralds Biezais viņam atbildēja žurnālā Treji Vārti. Šī lielapjoma polemika starp mācītājiem

rāda, kā korporanti melo, kā sagroza faktus, tenko un ņirgājas, un to, kā no korporācijām brīvs cilvēks tiem atbild.

Mācītājs - korporants Rihards Zariņš "recenziju" sāk un beidz līdzīgi. "H. Biezais bijis nabags, spējīgs, ticis uz augšu un - ir slavens. Jāņem gan vērā, ka nabadzības glorificēšana iet no modes ārā.. Biezais bijis pastalās un ar tarbu, Latvijas brīvvalsts laikā mācījies pie kūpošas un smirdošas mazas lampiņas… Dievs nemīl, ka nabags trako," Zariņš sarkastiski piebilst.

Haralds Biezais paskaidro: "Latvijas rītausmā bija tūkstoši un atkal tūkstoši, kas burtot sāka mācīties ne tikai pie mazas, smirdošas lampiņas, bet gan skalu gaismā… Zariņš ņem palīgā Bībeli, lai bargos vārdos apliecinātu Dieva dusmas uz nabagiem. /../ Varbūt kādā brīvākā brīdī arī Zariņš varētu uzšķirt /../ Lūkas ev. 6. nod. 20. pantu. Tad tur viņš lasītu: "Svētīgi esat jūs, nabagie, jo Dieva valsts ir jūsu." Šie vārdi nav domāti tikai nolasīšanai svētdienās no kanceles."

Kad Zariņš piktojas par autora kritisko pieeju norisēm LU, Haralds Biezais paskaidro, ka "Zinātniskās darbības pamatprasība ir brīva kritika", un diemžēl Zariņam akadēmiska dzīve "tēlojas apmēram kā kāda dzīve svētlaimīgo salā vai kā kāds alus vakars Letonijā, kad izdala vakantas mācītājmuižas." Haralds Biezais savā grāmatā Saki, kā tas ir izgaismojis arī studentu korporāciju "Lettonia".

Zariņš: "Biezais ir principiāls korporāciju pretinieks. Kā universitātes mācībspēks var būt ar tādiem aizspriedumiem? Sevišķi pret tik lielu studentu nogrupējumu ar garu vēsturi un stingru organizāciju."

Haralds Biezais: "Zariņš savā rakstā centrālu vietu ierādījis maniem sakariem ar Letonijas korporāciju. Esmu savā grāmatā pateicis, ka man ir principiāli iemesli pret to… LU students bija brīvs akadēmisks pilsonis; tas saturā nozīmē dzīvot saskaņā ar citiem kultūras pasaulē atzītiem morāles

principiem. LU bija gan radusies jauna situācija, bet īsā brīvības laika dēļ latviešu students diemžēl nepaspēja pilnīgi atbrīvoties no aizgūtajām barbariskajām tradīcijām."

"Pie tām," paskaidro Biezais, "pieder kāds savdabīgs vilciens - slēgtas sabiedrības slepenība. Katra slēgta organizācija, kuras darbībā sabiedrībai trūkst ieskata, agri vai vēlu noved pie korupcijas. Cik tālu tas var noiet, esmu notēlojis savā grāmatā."

Pat "ārsta morāles vietā bija stājusies mafijas morāle," viņš atgādina no savas paša pieredzes un turpina: "Vai šo morāli var saukt par mafijas morāli, vai tas nav par daudz teikts? Tā varētu jautāt, ja mēs nezinātu, ka tas ir tas pats koks, no kura izauga slēgtās Himlera SS un Staļina čekas organizācijas."

* * *

Par Haraldu Biezo es dzirdēju vairākkārt, sevišķi no vecajiem sirmgalvjiem, kas viņu pat nebija satikuši.

"Biezais ir ķēms," man pastāstīja laipnīgs sirmgalvis Pēteris Paukulis. "Biezo neuzņēma Lettoniā, jo viņam bija triperis, tāpēc viņš apvainojās," un vecis smiekliņā nokrekšķināja.

"Vai tiešām?" neticēju.

"Varbūt arī nebija. Kāda starpība? Mūsu filistrs, ārsts Mālmanis, konventā sacīja, ka ir triperis," viņš atmeta.

1929. gadā kā jauns teoloģijas students Haralds Biezais vēlējās iestāties "Lettoniā", jo korporācijas tolaik bija "modē". Haralda Biezā atbildē Zariņam pieminētais "mafiozās morāles" ārsts Mālmeisters ir Kārlis Mālmanis (viņa sieva ir studenšu korporācijas "Daugaviete" dibinātāja) - dermovenerologs, kas lielījies, ka viņam pieejama studentu slimības vēsturu kartotēka. Viņš gan nedaudz saputrojies un Haralda Biezā veselības kartīti sajaucis ar kādu citu. Kas tur nu liels? Tenkošana korporeļu aprindās jau vienmēr ir modē. Datus neizpaust? Ko jūs?!

"Lai ari uzvārds cilvēkam Biezais, viņš nāk no trūcīgas jaunsaimnieka ģimenes - kāpēc lai tāds pusplikais mums būtu baigi vajadzīgs?" tā letoņi man klārēja. "Un tagad šis atriebjas."

Atriebjas? Par ko gan? Slavens profesors vairākās nozīmīgās Rietumu pasaules augstskolās, starptautiski augstu novērtēts, kāpēc viņam būtu jāatriebjas?

Atriebība gan ir īpaši svarīga pašiem korporantiem. To viņos ieaudzina korporācijās.

Stipri piepīpētajā "Lettonias" konventa zālē ari man tika dresēts šablons: korporācijas nelabvēļi un tie, kas tām nepakļaujas, ir tavi ienaidnieki. Ir jāzina viņu vārdi! Jāiegaumē, jāiekaļ! Jācīnās pret tiem! Arī ar tenkām un intrigām, ja citādi nevar. Jātur mūžīgs naids! Jābūt modram!

Ja vēl vakar tu, būdams pie pilna prāta, kādu cienīji, tad šodien izrādās, ka viņš ir nīstams nelietis, jo kaut kad negatīvi izteicies par korporācijām. Paķer alus kausu un skaļi uzsaucis: "Stīva vārpa!", lej rīklē. Stiprinies naidam.

Haraldu Biezo ienīst netaisījos. Jau pirms nokļuvu "Lettoniā", viņš man bija zinātniska autoritāte. Domās paspēru liberālu sānsolīti - skaisti, nodomāju, ka ir ari tādi izcili akadēmiski cilvēki, kas apvainojas, ja nav uzņemti korporācijā. Pozitīvs pašapmāns to sektu vidi man darīja ciešamāku.

* * *

Kā jauns students Haralds Biezais gribēja iestāties "studentu korporācijā", jo neko daudz par to nezināja. Atnāca uz "Lettoniu". Viņu nopētīja, tad kalsni enerģiskajam jauneklim pasniedza iestāšanās anketu.

Uz svarīgo jautājumu: "Kāpēc vēlas iestāties?" ar rakstāmspalvu jauneklis sparīgās līnijās vilka burtus: "Vēlos būt sabiedrībai derīgs loceklis."

Labi. Kādai sabiedrībai? Vai "izredzētajai" buršu kopienai?

Izrādās, nē - topošais teologs Haralds Biezais, kā jau "prastais students" jeb "mežonis", "sabiedrību" domājis visplašākajā nozīmē. Tāds korporāciju "izredzētajiem" nav vajadzīgs.

Redz, kā Viktors Arājs jauki un patiesi uz jautājumu, kāpēc vēlas iestāties "Lettoniā", uzrakstīja: "Vēlos iegūt draugus un pilnveidot savu personību." Tādu cilvēku varēja droši uzņemt un pārtaisīt īstenā korporāciju lietaskokā.

Bet ne jau Biezo, kam plašās sabiedrības intereses tik galvā. Un tad, lai lustīgāk, kāds letoņu ārsts vēl palaiž baumas par "triperi"…

Haraldu Biezo "Lettoniā" neuzņēma, līdz ar to pasaule ieguva par vienu spēcīgu, godīgu publicistu, erudītu teologu un zinātnieku vairāk. Ieguva nevis glūnīgu korporeli Biezo, bet asredzīgu autoru, kurš ražīgi darbojās Eiropas mērogā.

Un kāda gan nozīme, vai Haraldu Biezo kāds savulaik tā aizvainojis, lai viņš vēlāk dusmotos? Daudz svarīgāki ir fakti, ko viņš izgaismo savās grāmatās un rakstos. Un tie ir bagātīgi.

Ir daudz korporāciju iekšējo apkārtrakstu, kur korporanti vēršas pret Haraldu Biezo, instruē, kad celt neslavu, kad klusēt un tēlot izbrīnu. Viņi vēršas arī pret citiem cilvēkiem, pat pret dziedātāju Larisu Mondrusu un viņas vīru, kas, izkļuvuši no PSRS, ar panākumiem uzstājas Vācijā, priecē arī latviešu klausītājus visā pasaulē. Bet korporanti ir pikti - Mondrusa tak esot "žīdiete un Švarcs - žīds"! Vajagot sākt nopietni ierobežot viņu koncertus! Lielizmēra skaudība arī ir viena no "buršu gara" dāvanām saviem pielūdzējiem.

* * *

Korporelis Rihards Zariņš ilgi dzīvoja latviešu luterāņu draudzes namā Bruklinā. Tas bija Ņujorkas latviešu kopīgi iegādāts nams, ilgus gadu desmitus par vairāku paaudžu ziedojumiem uzturēts. Tik daudziem mīļš un dārgs. Un kļuva

arvien dārgāks, līdz hop! - tika pārdots. Vērtīgo gleznu kolekcija no nama pagaisa. Nauda tika sadalīta. Varat trīsreiz minēt - kam?

BĪSKAPA DELĪRIJA

Kārlis Irbe bija cilvēks ar Latvijas ev. luterāņu "bīskapa" titulu un vienlaikus "buršu gara" pielūdzējs. Viens no "Lettonias" dibinātājiem un korporelisma iedresētājiem vēlākiem "brāļiem". Starpkaru posmā viņš ietika augstā baznīcas amatā, tad asi vērsās pret Jēkaba baznīcas atdošanu Latvijas katoļiem, arī pret Doma baznīcas nodošanu latviešu draudzei. "Lettoņiem" neatkarību ieguvušajā valstī tas neizdevās: demokrātiskajā presē vien parādījās karikatūras, kurās Irbe un citi korporāciju "brāļi" raudot velkas līdzi garam zārkam ar uzrakstu "baronu privilēģijas".

Nejauši uzgāju leģendu par svētulīgo bīskapu. Sākumā nodomāju, ka to Dzērbenes skolai sarakstījis kāds skolnieks, bet nē, autors ir pieaudzis cilvēks, kāds J. Saidiņš, kas vietējam muzejam jau 1965. gadā atsūtījis kaut kur saklausītu tekstu:

"Vēlāk kļuva zināms, ka mācītājs sastāvējis latviešu korporācijā Letonija… Irbe aizrautīgi un centīgi trenējies paukošanā pie labākiem Tērbatas meistariem… arī šaušanā ar pistolēm… vācu studentu korporācijas svinējušas Domkalnā 1. maija sagaidīšanu un iekūrušas ugunskuru, ap kuru tad sēdējuši dzerdami un dziedādami. Irbe, labi alus sadzēries, tīšām piegājis pie šī ugunskura un ar personīgo sprici sācis to apdzēst. Nu vācu studenti brukuši Irbēm virsū, lai to pārmācītu par bezkaunību un pārdrošību… Izcēlies kautiņš un dažos mirkļos ap ugunskuru vārtījušies kunkstēdami un vaidēdami Irbes stiprās dūres notriektie vācu korporāciju studenti… otrā

dienā Irbi izaicinājuši visi pie ugunskura cietušie vācu korporeļi un sākušās divkaujas uz dzīvību un nāvi."

Irbe esot divus "divkaujā nošāvis un desmit sakapājis ar savu rapieri, padarīdams kroplus uz mūžu… pārējie viņa izaicinātāji lielās bailēs atteikušies no divkaujas kā gļēvuļi. Pēc šīs uzvaras visi no Irbes baidījušies un bēguši pa gabalu vai kļuvuši laipni padevīgi."

"Pats Irbe pēc šī briesmīgā slaktiņa… nodevies cītīgi studijām, lai ātrāk beigtu augstskolu un kļūtu par mācītāju." Īstenībā Tērbatā bija vien brāļošanās un žūpošana kopā ar baltvācu korporeļiem, arī rapieriesmu bieža krustošana vien sīku kašķu dēļ, nositot laiku un priecējot agresīvo "buršu garu".

Bet ar to šī korporanta "spēkavīra" leģenda nebeidzas: Varbūt nākamais stāsts ir tuvāk īstenībai?

Mācītājs Irbe it kā neticējis spokiem, bet pats, lūk, "redzējis un dzirdējis spokus… viņš vasaras dienvidū iegājis visvecajā kapsētā, kur guļ dzimtļaudis savos siles zārkos un dzimtkungi zem marmora krustiem un pieminekļiem. Pie mācītāja Keislera kapa ar muguru pret Irbi stāvēja cilvēks melnās drēbēs. Irbe teicis: "Ja tu esi cilvēks, tad runā, bet, ja gars, tad Dievs ar tevi un Dievs ar mani!" Tikko šos vārdus pateicis, acis samirkšķinājušās un, kad atvērušās, stāvētāja vairs nebijis." Citreiz Irbe "dzird, kapos dzied, it kā apglabājot līķi. Toreiz bez mācītāja klātbūtnes vai atļaujas līķus apglabāt nedrīkstēja, tamdēļ Irbe gājis kapos skatīties, kas tur notiek. Dziesma skanējusi no kapos esošā "kaulu kambara"… Irbe tuvojies šim "kaulu kambarim"… Dziedājuši dziesmu "Dievs, kungs ir mūsu stiprā pils" vācu valodā. Vēl vairāk tuvojoties "kaulu kambarim" dziesma sākusi apklust, it kā iegrimt pazemē un, kad Irbe piegājis gluži klāt, tad apklususi pavisam.

Par šiem gadījumiem viņš vēlāk stāstījis arī iesvētāmiem bērniem: "… tas parādījās tamdēļ, ka es neticēju spokiem.

Stāvētājs laikam bija vecais mācītājs un dziedātāji "kaulu kambarī" - apglabātie. Tagad es jums saku, jo es pats to piedzīvoju gaišā dienas laikā un skaidrā prātā."

Daži to sauktu par dīvainību, daži par cienījamā "bīskapa" diagnozi, man gan tomēr šķiet, ka daļa taisnības tajā ir - "buršu gars" tā dedzīgajiem pielūdzējiem var atklāties pašos neiedomājamākajos un pārsteidzošākajos veidos.

Arī "Lettonias" cienīgtēvus pavada, akadēmiski sakot, nedaudz īpatna sociālā atmiņa.

VAI GARĪGĀ NEKROFILIJA?

Bez jokiem - uz kapiem vajagot šad tad aiziet, arī tāpat vien, arī svešās vietās. Tas noderot pret stresu, tā raksta pasaulslavenais kristietis Normens Vinsents Pīls. Nervozie ļaudis, pastaigājoties pa kapiem, varot iegūt mieru - jo, lai kā kurš skrietu un uztrauktos, galā visi nonāk tur, kur vairs nav ne steigas, ne histērijas, vien mūžīgs miers.

Bet ar Arno Liepiņu, man piemontēto "Lettonias" "mūža brāli", bija citādi. Ikdienā mierīgs, pat it kā gaisīgs, viņš lauztin lauzās uz kapiem. Ja tikai kāds pieminēja, ka tuvumā ir kāda ciemata vai pilsētas kapi, viņā piepeši parādījās histēriska, nevaldāma tieksme turp doties, lai tur klīstu savādā kaifā. Ja miestā bija vēl kāda kapsēta, viņš nevarēja nomierināties, kamēr nebija arī to izstaigājis.

Kapi viņu pievilka kā magnēts, nekāda sevišķa atslābināšanās viņam tā vis nebija. Viņš pat reiz apvainojās, kad pajautāju par mieru kapos. "Kāds vēl miers?! Kas vēl ne?!" viņš bija sašutis. To nu varēja nosaukt gandrīz par apsēstību vai īpašu kaislību uz kapsētām.

Bet, kad es Latvijas presē uzsāku publiski vērsties pret korporāciju sektām, manu uzvārdu, ieskautu svastikā, kādi, diemžēl nenoskaidroti ļaudis lieliem burtiem uzkrāsoja Rīgas Meža kapos uz Latvijas valsts pirmā prezidenta Jāņa Čakstes memoriāla - nakts aizsegā, paužot draudus nekrofiliskā vēstījumā. Jānis Čakste korporeļiem ir netīkams - viņš atklāti runāja par korporāciju neiederību jaunajā Latvijas valstī. Nu arī es viņiem biju kļuvis ļoti neērts.

Salīdzinot ar pieminekļu ķēpātājiem, Arno Liepiņš ir nekaitīgāks, viņš var doties uz kapiem un tur, ja neposta, neapraksta piemiņas vietas, var pavadīt kaut vai visu diennakti. Ja vien atļauj kapu sargi un ja viņš nebiedē kapu kopējus, klīstot un vērojot tos.

Ir tāds jēdziens "garīgā nekrofīlija". Vai to var vispārināt uz visām korporāciju sektām, es nezinu, bet uz "Lettoniu" noteikti. Viena no garīgās nekrofīlijas pazīmēm ir zaimot mirušo piemiņu, ar baudu ņirgājoties, sadistiski izbaudot aizgājēju nespēju pretoties, kamēr viņu idejas, dzīves gaitas un darbus kāds sakropļo līdz nepazīšanai. Tā "Lettonia" dara ar Ati Kronvaldu.

MĪTI UN PATIESĪBAATBRĪVOJIET ATI KRONVALDU NO "LETTONIAS" LĀSTA

Vai zināt, ka cilvēku var izmantot pēc viņa nāves un pilnīgi citiem mērķiem, izmantot tam, pret ko šis cilvēks dzīves laikā tik aktīvi darbojies?

Ne jau tikai Ati Kronvaldu, arī Veidenbaumu, Raini un Ulmani viņi pasludinātu par "savējiem", ja tikai plaši nebūtu zināma šo cilvēku pretkorporāciju nostāja. Ja Krišjānis Valdemārs tik demonstratīvi nebūtu atsūtījis atpakaļ viņam piesūtīto "Lettonias" krāsu cepuri un lentu, arī Valdemāru varētu pasludināt ne vien par goda biedru, bet par korporācijas dibinātāju. Valdemārs, par laimi, nodzīvoja ilgāk par Kronvaldu Ati, un korporeļi, baidoties no skandāla, saistīt viņu ar savām sektām neatļāvās. Viņi zināja, ka Valdemārs nav tas cilvēks, kas padevīgi klusēs.

Kad Krišjānis Valdemārs jau bija iemantojis lielu sabiedrisku autoritāti, "Lettonias brāļi" viņam nosūtīja savas korporācijas krāsu lentu un cepuri, pieglaimīgā vēstulē aicinot viņu "Lettoniā" - uzreiz jau augstākajā korporācijas hierarhijā - par pilntiesīgu "izredzēto" filistru. Krišjānis Valdemārs

atvēra sūtījumu, tad noziedoja cara rubli pastmarkai un aizsūtīja korporelisko atribūtiku "Lettoniai" atpakaļ.

Jau kopš studiju laika Valdemārs korporelismu labi pazina. Kāpēc lai viņš piepeši ļautu izmantot savu vārdu jauno studentu muļķošanai? Arī ar pretkorporeli Ati Kornvaldu savulaik viņam bija cieši sakari līdz pat Kronvalda mūža beigām.

Letoņiem laikam šķita, ka "buršu gara" pielūgsmē Krišjānis Valdemārs būs atsaucīgs, ja jau reiz pats uz to pusi devies, bet viņi pārrēķinājās. Tērbatas korporācija "Fraternitas Academica Dorpatensis", kurā Valdemārs uz brīdi bija iestājies, bija brīvdomīgu studentu biedrība. Drīz pēc nodibināšanas to slēdza, jo tā netaisījās ne solīties "buršu garam", ne ievērot pārējos korporāciju sektantiskos paradumus.

Kronvaldu Atim gan nepaveicās. Viņš pāragri nomira un nespēja protestēt, kad "Lettonias" sekta šo izteikti pretkorporelisko cilvēku vēlāk pasludināja gandrīz vai par savu dibinātāju.

Kad "Lettoniā" krasi samazinājās jaunuzņemto skaits un studentu interese par šo korporāciju noplaka, tika nolemts aizbraukt uz Vecpiebalgas kapiem un pielikt pie Kronvalda kapa plāksni: "Pateicībā Lettonia".

Pielikt šādu plāksni pie Kronvalda kapa ir apmēram tāpat, kā piepeši kāda staļiniska neokumunistu biedrība uzliktu piemiņas plāksni pie Kārļa Ulmaņa pieminekļa: "K. Ulmanim par Latvijas valsts dibināšanu - pateicībā Viskrievijas Komunistiskā partija."

Vēl ari "Lettonia" varētu pielikt nākamo plāksni pie savu biedru nodedzinātās Rīgas Horālās sinagogas piemiņas kompleksa ar uzrakstu: "Sinagogas arhitektam, pateicībā Arāja komandas Lettonia."

* * *

Kronvalda Atis man bija liela autoritāte kopš vidusskolas. Dzīvojot padomiskajā Rīgā, mācījos latviešu skolā, bet latviešu valodu Ķengaragā daudz vis nedzirdēja. Gan veikalos, gan sabiedriskajā transportā, pat poliklīnikās latviski runāt kautrējās arī liela daļa latviešu. Bija savādi.

Kādā starptautiskā konferencē Rīgā agrākais PSRS disidents, brīvības cīnītāja Gunāra Astras cietuma biedrs, rabīns Josefs Mendelevičs no Izraēlas skaudri atgādināja par laiku, kad latviešu valoda tika lamāta par "suņu valodu". Par laiku pirms atmodas Rīgā. Skolā un pagalmā mēs runājām latviski, bet veikalos mums vīzdegunīgi un strupi atcirta: "Ņe paņimaju!" (Nesaprotu!).

Tad nu man sevišķi iepatikās Atis Kronvalds un viņa idejas. 1987. gads Latvijā bija izsludināts par Kronvalda gadu, uz žurnāla Karogs vāka parādījās, Miervalža Poļa gleznots, pravietisks Kronvalda portrets.

Dedzīgums, ar kādu šis cilvēks iestājās par latviešu valodu, man kā tīnim imponēja. Kronvalds iedvesmoja ar devīzi: "Man nav mīļākas valodas par latviešu valodu!" Un tas viņam nebija lēts sauklītis. Ar ievērojamām sekmēm viņš darbojās, lai latviešu valoda spēcīgi bagātinātos, tobrīd vēl pilna preilenēm, gaspažām andelēm, strāpēt, skādēm, maktīgiem nāburgiem, Kronvalda ietekmē valoda spēcīgi bagātinājās: apvārsnis, burtnīca, būtība, cēlonis, cietoksnis, daile, dzeja, dzejnieks, glezna, izglītība, izloksne, kauja, kundze, luga, māksla, nākotne, padome, pilsonis, priekšmets. Bez Kronvalda nebūtu šādu vārdu. Un vēl daudzu citu, ikdienā jau tik pierasto.

Es viņu apbrīnoju. Biju sajūsmā. Pats taču grasījos studēt filoloģiju.

Un tad viss savērpās kā murskulī, jo noticēju meliem, ka no Kronvalda rakstniecības vakariem radusies studentu

korporācija "Lettonia". Tika pat teikts, ka Kronvalds esot dibinājis "Lettoniu". Cik vareni! Uz mani šie meli iedarbojās spēcīgi. Tikai vēlāk uzzināju patiesību.

* * *

Atis Kronvalds veicināja latviešu studentu jēgpilnu biedrošanos, stingri un atklāti uzstājās pret studentu korporācijām, bija īstens antiburšs jeb tāds, kas tām pat kaitēja - atvilka studentus no korporeļu sektām, aicinot laiku piepildīt lietderīgi un "visai tautai par labu". Jaunajos studentos viņš centās attīstīt kritiskās domāšanas spēku, atraisīt viņos mērķtiecību un demokrātisku pašapziņu, brīdināja no šaursirdības, no korporeliskās "šmurgulības", "bramanošanās" un bezdievīgas pārdevības" dzimtkungu domāšanai. Paša Kronvalda uzskati un darbība bija vistiešākā pretrunā ar korporantu pašpasludināto pārākumu pār "mežoņu" masu, viņš necieta studentu korporācijās kultivēto pašlabumu un cinismu.

Studējis Berlīnē, viņš iepazīstināja latviešu studentus ar saviem novērojumiem un uzskatiem par korporelismu. Tāpat kā Berlīnē, arī Tērbatā Atis Kronvalds "stāvēja korporāciju pretinieku pusē", atklāti raksta Artūrs Baumanis, ilggadīgs Kronvalda biogrāfs.

Kronvalds skaidri un gaiši pasaka: "Mūsu vakari nav nekāda studentu biedrība ar vidējo laiku (viduslaiku) iestādījumiem", resp., "buršu gara" studentu korporācija, "nav nekāda netiklības bedre, kur būtum to latviešu panīkšanai izrakuši, kas citur vēl nav postā un bojā gājuši. Mūsu vakari turpretī nav cits nekas, kā tīri darba un strādāšanas brīži. Tādēļ nu saprotama lieta, ka tiem, kuri it nekā laba negrib vai nevīžo strādāt, mūsu vakari nebūt nevar patikt."

Kronvalda vakarus tobrīd apmeklēja arī "viens otrs korporāciju cienītājs", pat mēģināja tur ievest "korporeļu paradumus", tāpēc Kronvaldu Atis brīdina latviešu studentus no

taustīšanās uz korporāciju pusi, lai tie nekļūst sasieti "ar tām smalkām ķēdēm, kuras nemanot neviļus ap viņa kaklu sakrājušās" - "Jo, tas tak tiešām tiesa, ka šī jaunāko laiku verdzināšana gan smalkāka, bet arī jo nāvīgāka."

No Tērbatas rakstniecības vakariem daži gan gadus septiņus pēc Kronvalda nāves pārsviedās dibināt "Lettoniu" un 1882. gadā kļuva par "buršu gara" sektantiem, jeb Kronvalda vārdiem, paši uzkrāva sev "smalkās ķēdes".

"Kas tās par "ķēdēm", no kurām Kronvalds liek sargāties?" jautā Kronvaldu Ata biogrāfs Baumanis un atbild, ka tās ir tās "važas", ko daļa latviešu studentu pēc Kronvalda Ata nāves sev uzkraus, 1882. gadā pa agrāko dzimtkungu pēdām nodibinot "buršu gara" zemisko tradīciju sektu - korporāciju "Lettonia" un vēlāk citus tās satelītus.

* * *

Medicīnas vēsturnieks Arnis Vīksna šad tad par korporācijām rakstīja kritiski, tāpēc korporeļi šo cilvēku neieredzēja. Tomēr vēsturnieks virspusīgi atkārtoja arī korporantu izplatītus melus, ka Kronvalds bijis korporāciju ideologs. Iespējams, Vīksnām informāciju par korporācijām deva akadēmiķis, diemžēl arī korporelis Jānis Stradiņš, kas pats uz vēsturi tik bieži skatās gluži kā caur korporantu aizsvīdušām brillēm.

Trimdas apstākļos Ata Kronvalda piesaukšana "Lettoniai" nodrošināja jaunu biedru pieplūdumu, jo cilvēkiem šķita, ka tie stājas kādā nacionālpatriotiskā biedrībā. Savukārt Latvijā visām "buržuāziskā laika organizācijām" pusgadsimtu bija uzspiests vienāds kompartijas aizlieguma zīmogs. Tās visas bija sabāztas vienā cenzūras maisā. "Nepieminēt vispār!" tā pavēlēja universitāšu avīžu žurnālistiem. Atmodas gados kā kārtējais aizliegtais auglis, tās viegli atjaunojās, lai arī tās pamatoti daži sauca par noziedznieku organizācijām, vēl citi - par žūpošanas brālībām. Mēs sevi dēvējām par izcilākajām

organizācijām, kurās iestājoties kļūst par "sevišķi akadēmisku patriotu". Un vēl melsām, ka esam izcīnījuši Latvijas neatkarību. Un pilnu muti melojām par Ati Kronvaldu.

"Atbrīvojiet Kronvaldu no Lettonias lāsta", pirms izstāšanās no šīs sektas paspēju vēl uzrakstīt atklātu rakstu tolaik paša rediģētajam korporeļu kopizdevumam Universitas - par to, ka "Lettonia" jau parādījusi sevi kā lielāko Latvijas slepkavu "brālību" un "saistīt Ati Kronvaldu ar šo noziedznieku organizāciju ir ne tikai absurdi, bet arī morālo saprātu aizskaroši."

Svelošas dusmu raķetes korporācijās sprāga pēc šī raksta. Protams, viņi zināja, ka tā ir patiesība, bet cerēja, ka jau aprakta uz visiem laikiem.

"Lettonias" sekta var nosaukt 1777., vai pat 77. gadu par savu rašanās laiku, vienīgi Kronvalda Atim ar "Lettonias" dibināšanu nav nekāda sakara.

JAUNVĀRDI UN LAMAS

Visražīgāk pēc Ata Kronvalda latviešu valodu bagātina korporeļu vidē netīkamais Rainis. Ne jau tikai ar "mīlu", "kaisli", "vēlmi", "degsmi", "brīvi", "daili", "atspulgu" savos darbos Rainis papildina mūsu valodu, viņš arī tulko Eiropas klasiķus dažādos, pirms tam latviski nelasītos skanējumos.

Pēc Fausta izdošanas abiem tulkotājiem, Rainim un Aspazijai, uzklūp Kārlis Mīlenbahs no "Lettonias". Mīlenbahs ir rosīgs valodnieks, bet ik pa laikam viņā uzvārās korporelisms tā, ka anonomīmi liek publicēt ķengas par Aspaziju un Raini. Viņš nerimstas, kopā ar dažiem indes pludinātājiem.

No korporācijām brīvais kultūras darbinieks Pēteris Zālītis, kas filozofijas doktora grādu ieguvis Jēnas universitātē, tulkotājus aizstāv.

"Cien. valodnieks" parāda savu cienīgo izturēšanos, apmētādams rakstnieci [Aspaziju] ar tādiem lamuvārdiem kā: neprātīga nelga, stumpfe Toepel, āksts, un savu valodas zināšanu, dodams pazīstamai rakstniecei pārāk nosebojušos padomu mācīties ābeci, kuru pats laikam nule būs atradis par lietderīgu, bet grūtu." Zālītis arī norāda, ka "M. kga garu garajos rakstos nav iemaldījies itin neviens atzinīgs vārds par "Fausta tulkojumu", bet Mīlenbaham esot veltīgs darbs censties tautu izmācīt "pēc viņa "ābeces" runāt: klausītājies, vēlējumies", ja [tauta] runā: "klausītājs", "vēlējums".

Rainis tobrīd jau izsūtīts Slobodskas trimdā. Nu viņš ar Aspaziju ņem pārāk pie sirds korporeliskos nievājumus, pat saslimst - nervi neiztur.

"Kurā izglītotā sabiedrībā, kurā attīstītā tautā tik prasta un zema izturēšanās gadiem cauri tiek turpināta… pret rakstniekiem?" tā Rainis 1898. gadā.

Kas Mīlenbahs ir vairāk: Latviešu filologs vai korporelis no "Lettonias"? Viņš it kā sludina pareizrakstību, bet pats visiem spiež savu uzvārdu drukāt kārkluvāciski: Muelenbachs vai Mūlenbachs - lietojot "u" ar umlautu, latviešu "ī" vietā. Jo viņš pats ir izņēmums - "īpašais" taču.

Līdzīgi ir ar Mīlenbaha kolēģi - valodnieku Jāni Endzelīnu.

Daudzi brīnās par viņu darbiem: kāpēc Mīlenbaha un Endzelīna "Latviešu valodas vārdnīca" ir vācu, nevis latviešu valodā, arī Endzelīna sarakstītā Latviešu gramatika ir vācu valodā? Būtu dīvaini, ja akadēmisko lietuviešu gramatiku izdotu tikai poliski.

Tā ir korporācijas "Lettonia" ietekme. Abu valodnieku "mūža brālība" ir baltvāciskās muižniecības augstprātības atvase, tiem pārējie tuvredzīgi šķiet, kā "bauri un mežoņi" - paši vainīgi, ja nemācēs izlasīt vāciski. Tikai padomju gados

Endzelīna gramatiku, papildinātu un uzlabotu, izdeva latviešu valodā. Mīlenbaha un Endzelīna Latviešu valodas vārdnīca cilvēkiem bez pastiprinātām vācu valodas zināšanām pilnvērtīgi nav lietojama joprojām.

"IZAUDZINĀŠANA NO PRASTUMA" jeb ENDZELĪNA DZĪVES LIELĀKĀ KĻŪDA

Vēl students būdams, Jānis Endzelīns smagi kļūdījās, jo iestājās "Lettoniā".

1905. gada rudenī Tērbatas students Ernests Felsbergs (vēlākais LU rektors) arī no tās pašas "Lettonias" uzstājās ar savu studiju darbu. Endzelīns sēž auditorijas pēdējā solā, uzmanīgi klausās, tad pajautā par dažām nepilnībām darbā. Felsbergs tās izskaidro, Endzelīns pateicas. Viss bija labi.

Taču pēc mēneša savu maģistra darbu aizstāv Endzelīns. Oficiālie oponenti ir ļoti labvēlīgi. Bet tad notiek negaidītais: lēni pieceļas profesors Krašeņiņņikovs un saka: Endzelīns "parādījis savā darbā nepiedodamu paviršību. No latvju dainām ņemtie piemēri, sevišķi deminutīvi, tulkoti nepareizi!" Bet šis profesors taču latviski neprot gandrīz ne vārda! Ar Ernestu Felsbergu (Endzelīna korporācijas "mūža brāli") gan viņš ir draudzīgās attiecībās. Un Ernests nav aizmirsis Jāņa mazliet kritiski ietonēto jautājumu pirms mēneša. Pēc korporeļu atmiņām "vienmēr izmeklēti laipnais pret visiem, smalkjūtīgais, izpalīdzīgais" Ernests nu sēž priekšpēdējā solā un gandarīti vēro jaunā zinātnieka apjukumu. Endzelīns bijis tik apmulsis, ka nav pat mēģinājis aizstāvēties. Kad attapsies, būs jau par vēlu. No sava "mūža brāļa" nu viņš saņem rūpīgi plānotu, iznīcinošu sitienu.

Nu un tad, ka vēl pirms brīža Ernests ar Jāni tik draudzīgi runājās universitātes gaiteņos un Jānis pat palīdzēja Ernesta

studiju darbam izdomāt sakarīgu nosaukumu, turklāt pārējo "brāļu" pulkā viņi abi kopā regulāri solījās savu dzīvju valdniekam - mistiskajam "buršu garam".

Toreiz maģistra grāds gan Endzelīnam piešķirts, bet Krašņiņņikovs pikti palika pie "osoboje mņenije" - sevišķa viedokļa un Pēterburgā vēl nopublicēja Endzelīna darba noniecinājuma rakstu.

Un tā septiņus nākamos gadus Jānis knapinājās ar niecīgu privātdocenta aldziņu. Tērbatas universitātē bija vakances, bet Endzelīnu nepieņēma. Ernests smaidīja apmierināts, jo "brālis" Jānis nu it kā "karājās gaisā", kamēr viņš pats, ērti iekārtojies, vadīja Universitātes muzeju. Vien pēc gariem gadiem Endzelīns dabūs akadēmisku darbu tālajā Harkovā.

Endzelīna un Felsberga konfliktu ar saldsērīgu labpatiku apraksta Edgars Krieviņš - vēl viens no "Lettonias". Felsbergu Krieviņš cildina: "gara aristokrāts, stila cilvēks", Endzelīnu turpretī raksturo: "noslēgts sevī, sarunās īss, bieži pat strups", par kuru "cirkulē neskaitāmi anekdoti".

Kad Endzelīnu Krieviņš saticis vēlāk pēc notikumiem Tartu, "Endzelīns šinīs astoņos gados bija pārvērties. Sarūgtinājums par neveiksmi ar maģistra disertāciju, kurā viņš vainoja Felsbergu, bija dziļi viņā iesakņojies, viņš bija kļuvis pesimists, sīkumains, lai neteiktu pedants, savādu aizdomu pilns pret visiem un visu."

* * *

Tas notika drīz pēc manas iestāšanās "Lettoniā".

Braucām ar vilcienu uz Tartu. Uz Igauniju tobrīd devās arī kāda latviešu basketbolistu skolnieču komanda, un pāris draudzīgi runātīgās meitenes ietrāpījās arī mūsu kupejā.

Arno piepeši no savas somas izvilka šokolādes konfekšu kasti, novietoja sev priekšā, brīdi skatījās uz to, tad cēli atvēra un paņēma vienu, un tikpat cēli iebāza sev mutē. Tad nākamo.

Un vēl vienu. Tad viņš tā negribīgi piedāvāja arī man. Paņēmu, pateicos. Tad viņš žigli aizvēra kārbu un bāza atpakaļ somā.

"Piedāvā, lūdzu, taču arī meitenēm," teicu, paliecies uz viņa pusi.

"Ē, ū, kāpēc?" viņš patiešām un skaļi brīnījās.

"Kā kāpēc? Pieklājības pēc," nedaudz apjucis atteicu.

Brīdi vilcinājies, viņš pagriezās pret meitenēm un diezgan pikti uzsauca: "Konfektes gribiet?"

Kupejā sastinga pārsteigums. Arī es nobītos no tāda svešinieka, kas atgādina kaut ko starp misteru Bīnu un nīgru, no cirka izmestu klaunu, kurš nu pēkšņi piedāvā konfektes.

"Droši ņemiet! Nav saindētas, zinu," centos pārvērst to par joku. Savādi šķita, ka "Lettonia" šo Arno man piemontēja par t.s. korporantu "labo manieru" mācītāju. Par paraugu.

Tā bija pirmā reize, kad sāku nopietni šaubīties par korporācijām kā elitārām un īpašām organizācijām.

* * *

Savā mājaslapā letoņi ievietojuši pirms daudziem gadiem manu publicētu sarunu ar LU avīzes žurnālisti par korporācijām. Tajā "toreizējais es" - tipisks korporeļu sektants: uzblīdis sarkanvaidzis, apkarināts ar visādiem tituliem: "fil! Māris Ruks, Lett! s/1 litlvak! priekšn!, U! red!, V!N! galvlred!", atreferēju teicienu, ko korporeļi bieži izplata: "Endzelīnu Lettonia esot izglābusi no prastuma!"

Vai tad tiešām ģimnāziju beigušais, mājskolotājs un klasisko filoloģiju studēt sākušais saimniekdēls Jānis skaļi cirta sakaltušu voblu pret zābaku, rupji lamājās un šņauca degunu plaukstā? Grūstīja jaunkundzes, nekad nepadeva labdienu, viens pats norija visu cienastu viesībās, neteica paldies un neatvadījās? Stipri šaubos.

"Izglābts no prastuma" studentu korporācijā nozīmē ko citu: par "prastumu" Lettoniā uzskata sirsnīgas, draudzīgi

patiesas sarunas ar jebkuru cilvēku, ko korporeļi sauc par "mežoņiem", "prastums" ir arī atsaucība pret kolēģiem, kursabiedriem, labestīgs humors. Tas viss ir "mežoņu prastums". Nav "burša" cienīgi tā zemnieciski uzvesties. Tik "prasti".

Lettonia "no tā visa ārā" izaudzināja arī Endzelīnu. Metodes ir dažādas. Ja nevar ātri un tieši izskaust no cilvēka demokrātiski "plebejisko" atvērtību, tad ar laiku viņš pieredzēs savu "mūža brāļu" cita veida palīdzību: viņu pievils, pazemos, izsmies un nodos - tautas valodā: veikli "iegrūdīs dunci mugurā" un "īstajā brīdī".

Jā, protams, tā Lettonia "izaudzina no prastuma".

Kaut neuzticīgs pret letoņiem, Endzelīns tomēr palika šajā sektā, jo bija tak devis "svēto zvērestu" un pats arī pamatīgi inficējās ar korporelismu. Ar to viņš taranēja citus valodniekus LU un vēlāk LVU un… neko vairs nepanāca. Agrāk tik ietekmīgā korporeliskā uzpūtība padomju apstākļos ļaudīm vairs neimponēja. Tā arī nespēdams rast diplomātiju pat latviešu valodas interesēs, viņš kā zaudētājs uzrakstīja "atlūgumu".

* * *

Felsbergs apglabāts Rīgas Meža kapos savu "mūža brāļu" kapu nodalījumā. Endzelīns gan ne.

Ne reizi 25 gadu laikā, kopš "Lettonias" atjaunošanas Latvijā, neatceros, ka "brāļi" būtu devušies nolikt kādu ziedu vai sveci pie Endzelīna kapa. Nu ja, viņš tak Raiņa kapos, un Rainis taču - lielais "mežonis".

Pat ne 18. novembra formālā kapu apstaigāšanā, kad, pīpējošā vienaldzībā tērzēdami, kā tukšai vietai korporanti aizslāj garām Baltajiem krustiem (jo sanāk tiem iet garām), lai apmeklētu vairāku augsta ranga nacistu kolaborantu un čekas ziņotāju kapavietas - tur dus "īstenie" Lettonias "mūža brāļi" - buršu garam uzticīgie.

Vēlāk mūsu valodniecība nonāca otrā grāvī - komunisma apmātās Ainas Blinkenas ietekmē. Viņu Mārtiņš Zelmenis savulaik nosauca par "neitrona bumbu latviešu valodniecībā". Viņa ar Vīķes - Freibergas gādību iestājās vāķīt "buršu garu" korporācijā "Spīdola" (Rainis nebija savlaicīgi nodrošinājis autortiesības uz šo vārdu). Šķiet, ka Blinkenas padomju valodniecības grāvis savulaik tika precīzi nomērīts un izrakts paralēli Mīlenbaha un Endzelīna korporeliskajam. Bet tauta un valoda iet uz priekšu pa savu ceļu - starp šiem abiem grāvjiem." ATDOD GADUS!" JEB STĀSTS PAR IZMISUŠO

Kad iestājos "Lettoniā", tur bija daudzi sirmgalvji, kas savas dzīves novakari aizvadīja laiski tērzējot un strebjot alu. Es, tolaik jauniņais, biju viņu sulainis un apkalpotājs, man bija obligāti jāklausās viņu pļāpāšanā. Viens stāsts tika atkārtots daudzas reizes.

- Tais senajos laikos Tērbatas teiksmainajā pagātnē, kad "Lettoniā" plauka un ziedēja, dziļā godbijīgā un zemā pazemībā tai klanījās tuvi un tāli, ne tikai "mežoņi", "plebeji", "knubuļi", bet arī citi korporeļi: seloņi - "zaļie ziloņi", tālavi - "baltās pelītes" un citas korporācijas (kā nu par viņiem to cepuru krāsas dēļ smīkņāja sūnainā zaļganuma klātie letoņi).

Tad nu tai teiksmainajā pagātnē bija svētki un "Lettoniā" kopā ar baronu atvašu korporācijām virzījās svinīgā gājienā.

Un pēkšņi kā lingas sviests akmens korporeļu rindās ielido sauciens: "Lettoniā! Atdod manus gadus! Atdodiet atpakaļ man manus gadus! Atdodiet! Atdodiet!" ielas malā skaļi sauc kāds cilvēks.

"Tīri izmisis, tā kā nodzēries, paplucis. Smieklīgi bija, he, khe," sirmie stāstītāji parasti labpatikā nokrekšķinājās. "Atdod gadus! Lettoniā, atdod - gadus!" viņi mēdījās.

"Un tālāk, kas notika tālāk?" es jautāju.

Vecie atmeta ar roku: "Laikam tak "buršu gars" viņu bija atstājis. Tā blamēt visus!"

"Un ko mūsējie ar viņu izdarīja?" turpināju iztaujāt - nebija īsti normāli, ka kāds varētu tā publiski bļaut uz "Lettoniu". īpaši jau teiksmainajā pagātnē Tērbatā.

"Aizvāktu jau viņu, protams. Ko tāds spokojas uz ielām!" vecie noburkšķēja. "Bet tas bija laiks, kad gordovoji uzmanīja to gājienu. Neko tajā brīdī nevarēja. Pēc tam gan viņu tā pamatīgi. .. pavisam…" un stāstījums aprāvās.

"Kā viņu sauca?" es jautāju.

"Kāda starpība! Sen pagalam!" laipnie leģendas stāstītāji palika strupi.VEIDENBAUMS: "AR TĀDIEM VĪRIEM MAN NETĪKAS IETIKT DARĪŠANĀS!"

Arī es diemžēl kļūdījos, jo neievēroju šo Veidenbauma viedo padomu. Viņš jau tolaik lieliski pazina drēbi. Bija taču pats uzturējies korporeļu namā.

"Lettoniā" man piekodināja - par Veidenbaumu visiem esot jāstāsta, ka viņš smagi dzēris, "Lettoniā" atteikusies šo uzņemt un tāpēc arī Veidenbaums vēlāk pilnīgi nodzēries, viens un bez draugiem. Viņi zināja, ka tie ir meli. Veidenbaums nebija ne dzērājs, ne korporelis. Viņš nomira ļoti jauns, jo saslima ar tuberkulozi, tolaik neārstējamu slimību. Tāpat vēlāk arī viņa brālis Kārlis, turīgo Kalāču saimniecības īpašnieks. Draugu Veidenbaumam bija daudz. Un tie bija īsti draugi. Tie nebija korporeļi.

Dzejoļus par alkoholu, arī "Iedzer brāli, nodzer prātu" viņš veltīja tieši korporantiem, aprakstot savus iespaidus. Viņš pats brīdi padzīvoja "Lettonias" namā, ar domu saistīties ar korporāciju, tomēr drīz vien atmeta šo ideju.

* * *

"Literāri zinātnisko latviešu studentu biedrību" Tērbatā nodibina latviešu studenti - nekorporeļi 1888. gadā. Bez viņiem mēs neiepazītu Veidenbauma dzeju.

Šī biedrība, nevis "Lettonias" sekta, bija Kronvalda iedibināto Rakstniecības vakaru atdzimšana jaunā pakāpē.

Veidenbaums kļuva par dzejnieku tāpēc, ka laimīgi neiestājās "Lettoniā" un neļāva "pāraudzināt" savu personību. Tieši viņa biedri no pretkorporantiskās biedrības vēlāk apkopoja un izdeva Veidenbauma darbus, kas citādi būtu nogūluši aizmirstībā. Viņa Tērbatas draugi parūpējās arī par Veidenbauma Kopoto rakstu izdošanu. Viņi bija pretkorporeļi - antiburši. Radoši cilvēki, ko letoņi lamāja par "Pīpkaloniju" (jo teoloģijas students Pēteris Pīpkalējs bija viens no biedriem) un šis nosaukums kā īsāks biedrības apzīmējums, iegājis vēsturē. Biedrības izdotais žurnāls Pūrs spēcīgi ietekmēja latviešu sabiedrisko domu. Tas bija aizmetnis "Jaunajai strāvai", kas pārsviedās uz Rīgu un kopā ar Raiņa vadīto Dienas lapu izplatījās daudz plašāk.

* * *

1887. gada 2. oktobrī Eduards Veidenbaums raksta vēstuli brālim Kārlim no Tērbatas: "Es gribēju iestāties "Letonijā" vai, taisnību sakot, jau uz kādām pāra nedēļām iestājos, bet drīz vien ieredzēju, ka tur nav mana palikšana. Tu varbūt atminēsies, ko Aluskausa Jēkabs bija rakstījis, ka Tērbatā nez cik lietu varot mācīties, un visas šīs lietas bija dzeršana un atkal dzeršana. Tā tas akurāt ir "Letonijā"… Tiek žūpots uz nebēdu, īpaši, ko izturēt ir tiem, kas iestājas. Pirmos divi semestros viņam ir katru dienu mazākais divas reizes jāaiziet uz korporācijas korteli un tur jāsaņem no oldermaņa jeb korporācijas priekšnieka dažnedažādus uzdevumus un pavēles… Jāiznēsā veciem studentiem vēstules, jāpaziņo viņus uz dzeršanu vai uz

dueļiem jeb, kā tos te sauc, uz "menzūrām" u.t.pr. Un tad, ja kādu lietu lāgā neizdara (vai ja kādreiz liedzas paklausīt vecajam studentam), tad ir sestdienā jādzer "vanci"… "Vance" ir tāds īpašs dzēriens, no ruma, alus, zeltera un citām samazgām sabrūvēts, ar to nolūku, lai tas, kas viņu izdzer, dabū labi krietni izvemties un lai otrreiz sargās grēkot pret korporācijas nemaldīgo bauslību.

Tā tur iet. Tīri smiekli nāk, kad šos vīreļus uzskata, kas sevi par briesmīgi godājamām personām tura… pie tam viņi tura savus degunus pa daudz augstu, tā, ka tikko neduras mākoņos, un ar tādiem vīriem man netīkas ietikt darīšanās. Zināms, izņēmumi, kā katrā lietā, tā arī te ir, bet viņu ir gluži maz, lielākā daļa ir tādi, kā es teicu."

Un vēl pēc gada Eduards Veidenbaums raksta par "Lettonias" atšķirību no "Literāri zinātniskās biedrības": "Letoņi liek lielo svaru uz smalku ārpusi; kaunas saieties ar latviešu zemniekiem; kaunas runāt latviski; paved jaunos studentus uz žūpošanu, ieslavēdami to kā attīstības zīmi; ienīd.. katru, kas teic viņiem patiesību acīs, - pie mūsu biedriem tas viss ir otrādi."

No dzejnieka paša pieredzes "Lettoniā" top arī vairāki dzejoļi:

"Ej un dzenies tik pēc naudas Krāp un blēdī, tik cik jaudas Rauj no citiem, rauj kur dabū Skaties tik uz savu labu…"

Atsakoties pielūgt tumsnējo "buršu garu", Veidenbaums sauc pretējo:

"Mosties, mosties, reiz, svabadais gars,

Celies un salauzi kalpības spaidus,

Atpestī cietējus, klusini vaidus - Mosties, brīvības cēlājais gars!"

Vēstulēs Veidenbaums vēsta, ka literāri - zinātniskā biedrība palīdz jaunajiem studentiem izvairīties no korporācijām. Diemžēl šo biedrību, kā pārāk demokrātisku, cara patvaldība 19. gadsimta nogalē aizliedza.

Ja pretkorporelisko, nedaudz gadus pastāvējušo "Pīpkaloniju" salīdzina ar "Lettoniu" Latvijas simtgadē, no nelielā "pīpkaloņu" pulciņa Latvijas valsti 1918. gada 18. novembrī proklamē Kārlis Kasparsons, arī Pauls Kalniņš, turklāt kopā ar savu ģimeni: sievu Klāru un dēlu Bruno, bet no daudzskaitlīgās, "tautiskās" "Lettonias" - neviens. Gluži pretēji - Arveds Bergs un Voldemārs Zāmuels tīši boikotē valsts nodibināšanu, kamēr citi Lettonias "mūža brāļi" ar Andrievu Niedru priekšgalā nopūlas, lai iznīcinātu jauno Latviju, - demokrātiskas republikas vietā pieprasot no Vācijas monarha atkarīgu koloniju savas kliķes pārvaldībā.

TOKSISKĀS SPALVAS

Vēsturnieks Leo Dribins norāda uz kādu pazīmi, pēc kuras latviešu literatūras agrīnajā vēsturē var atšķirt nedaudzos rakstniekus korporeļus no pārējiem rakstniekiem.

"Dalījās latviešu literātu domas [par ebreju minoritāti], Ādolfs Alunāns (Iciks Mozus), Augusts Deglavs (Žīdu meitiņa), Rūdolfs Blaumanis (Skroderdienas Silmačos u.c.) rāda simpātisku, sirsnīgu ebreja tēlu. Savukārt Andrievs Niedra (Kad mēness dilst) un Jānis Poruks (Mūžīgais žīds) saskata ebrejos ļaunus un likteņa nolādētus tipus. Sadūrās tolerance un ksenofobija pret citādo, ne vienmēr saprasto cilvēku."

* * *

ANDRIEVS NIEDRA ir ne vien talantīgs, bet arī gana viltīgs rakstnieks, kurš nesagatavotu lasītāju vedīs pa saviem ceļiem, dēku un piedzīvojuma magnētu priekšā turot, vēstīs

par baiso pasauli un ļaunajiem ļaudīm apkārt. Un Niedra, pateiks, kas ir tie ļaunie maniaki, kuri nomaļās vietās izliek lamatas jaukajiem bāliņiem. "Tie ir žīdi" korporeļu iemīļotajā romānā Kad mēness dilst. Niedra to sarakstīja, kad "Lettonia" jauno talantīgo dzejnieku jau bija pāraudzinājusi. Šajā darbā ir rafinēti naidīgākais teksts par ebrejiem, kāds latviski publicēts. Ja nekritisks lasītājs to izlasa, šaubos, ka Holokausta laikā viņš glābtu jel vienu neaizsargātu un nāvei nolemtu cilvēku.

Pirms "Lettonias" sektas dibināšanas antisemītismu latviešu publicistika un rakstniecība nepazina. Pirmā antisemītiskā publikācija ir 1882. gadā žurnālā Pagalms, uzreiz pēc "Lettonias" nodibināšanas. Gan izdevuma redaktors, gan raksta autors - abi no "Lettonias". Sektas ciltstēvi Lautenbahs un Sanders. Korporeļiem obligāti vajag ienaidniekus, tādus, kas tobrīd šķiet neaizsargāti un vājāki.

Dzejoli "Dažu skaistu ziedu" Niedra sarakstīja pirms vēl bija sapinies ar "Lettoniu".

* * *

Viņi bija obligātā literatūras sarakstā. Bālie zēni un JĀNIS PORUKS.

Savulaik Rūdolfs Blaumanis Poruku izcēlis no grafomānu pulka, pielaboja neveiklības, sāka publicēt, deva padomus. Pēc kāda laiciņa Poruks, sapiktojies par Blaumaņa lugu panākumiem, apvainoja Rūdolfu literārā zādzībā. Esot nozadzis šim Skroderdienas Silmačos. Manuskriptu? Nē. Ideju. Porukam pirmajam iešāvies prātā līdzīgus lauku vides notikumus aprakstīt lugā. Nu kā to drīkst darīt " neizglītotais" Blaumanis?!

Kādas gan būtu Skroderdienas Silmačos, ja tās sarakstītu Poruks? Pēc viņa paša daiļrades spriežot, vecais Ābrams kā maniakāls visas cilvēces ļaundaris bailēs drebinātos Kristus

bildes priekšā, Joske būtu pārtapis par "žīdiskā ļaunuma moderno izplatītāju": krāptu un blēdītos, līdz tīši uzspridzinātu visu saimniecību, kamēr latvju lauku sētas ļaudis kā bālgani nīkuļi lēnīgi postos uz Jāņu svinībām. Šajā ziņā Poruks bija korporeliski globāls domātājs.

Kā Poruks pats saka, viņam visintīmākais tēlojums esot Mūžīgais žīds. Rokrakstā bijis ļoti garš, bet lielu daļu toreizējā cenzūra nosvītrojusi. Pat cara cenzūra, ko uzskata par melnsimtniecisku? Tad nu tiešām atsevišķas tautas nīšanā Poruka naids pludojis jo liels: pret ..mūžīgiem klaidoņiem", kuru dēļ "visa cilvēce" nelaimīga. "Buršu gars" liek visā vainot citus: naudas maz? - riebīgie "mežoņi", "žīdi" izkonkurē…

Ne jau tikai žīdi vai Blaumaņa radošie panākumi Porukam nedeva mieru. Pats piedzīvojis savas vienīgās lugas Hernhūtieši izgāšanos, viņš nu uzēdās Aspazijai. Par viņas lugu lielajiem panākumiem nerimās pat gadiem, lugu Zaudētas tiesības taisni vai ienīda, publicēja nikni uzbrūkošus rakstus.

Aizstāvot Aspaziju, Rainis sašutis polemizē ar Poruku - ar korporeļu domāšanas veidu, kas izpilējis no Poruka spalvas. Kā varot ,.Aspaziju nožēlot un nicināt, tādēļ, ka viņa ir moderno ideju izplatītāja, ļauno dzīves apstākļu tēlotāja… [Poruks] redz, ka ,.Zaudētām tiesībām" nevar nekā padarīt, nevar tām noliegt lielisko dzīvības spēju, [ka] atkal un atkal tās sajūsmina publiku, kur vien parādās, un tādēļ viņš gribētu ķerties pie vienīgā līdzekļa… un šo lugu, vienkārši - aizliegt. Ka rakstnieks ar tādiem līdzekļiem strādā pret otru rakstnieku, tas gan vēl nebija piedzīvots," sašutis ir Rainis.

Literāts Vilnis Eihvalds savulaik stāstīja epizodi par Poruku-korporeli, kurš nopērk veikalā cimdus un pavēl iesaiņot. Pats sainīti nest mājās lielūsainais džentelmenis netaisās, tāpēc trīs soļus aiz muguras viņam seko veikala zēns ar pirkumu. Nest pašam tikko nopirktus cimdus ir plebejiski, tas

ir zem Poruka goda. Bet gods - tas ir galvenais. Tā mācīja Porukam korporācijā "Selonija".

Varbūt agrākais komerczinību students, tā vietā, lai nīktu "Selonijas" alus pagrabā, varētu pats savu biznesu - preču piegādes servisu - noorganizēt? Bet tad jau viņam būtu jāsadarbojas ar visādiem "mežoņiem", "žīdiem"… "Tas nu tik ļoti godu un cieņu aizskaroši, ka pamirst sirds," šķiet, atteiktu Poruks-korporelis.

Nesaudzīgais korporelisms jūtīgo un radošo cilvēku Poruku pamazām izdedzināja. Radošais gars nevarēja sadzīvot ar "buršu garu". Radās psihiski īssavienojumi. Arvien biežāk. Paralēli "Selonijas" tumšajiem rituāliem Poruks centās šo to uzrakstīt, tomēr periodiski un nopietni ārstējās dažādās nervu klīnikās, t.s. “psihenēs" - gan Strenčos, gan Sarkandaugavā, pat Tērbatā. Viņa dzīve beidzās pāragri: vēl pirms 40 gadu sliekšņa.

VALPURĢU NAKTS TARTU

Tartu vecpilsēta pat vasarās šķiet apņemta ar ziemeļniecisku mieru. Līdzās tai pēdējos gadu desmitos jaunas stikla celtnes zibina spožas reklāmas, no daudzstāvu viesnīcu logiem paveras skats pāri Emajegi upei, ko vācieši kādreiz dēvēja par Embahu.

Pilsētas augstākajā vietā paceļas milzīgas drupas - agrākās Livonijas galvenās katedrāles sienas. Cik reizes nobrīnījos, ka nekur nemana piemiņas zīmi - iesvētītu krustu vai norādi, ka tur nav bijusi gotiska viduslaiku pils, bet kristiešu katedrāle - viena no lielākajām Austrumeiropā, celta divus gadu simtus, vēlāk pamazām nopostīta.

Saulrietā katedrāles drupas uzzaigo zeltītas, mulsina tūristus, kas tur ieklīst un fotografē seno meistaru vareno

darinājumu - visas Eiropas mēroga pieminekli. Vēl tagad iespaidīgu un spēcīgu.

Kad mācību gads tuvojas beigām, dažādas studentu organizācijas dodas svētku gājienā no Tartu universitātes ēkas uz parku, piedalās ari korporeļi no Latvijas.

Gājiens nav tāls - līdz 19. gadsimta profesora fon Bēra piemiņas vietai parkā. Daži studenti atver tādus kā kapu nodalījuma režģotus vārtiņus, tad uzkāpj uz Bēra pieminekļa un aplaista profesora metāla galvu ar alkoholu. Stulbi, bet varbūt palīdz pret koroziju…

Tad gājiena dalībnieki izklīst. Un tad, īsi pirms pusnakts, korporāciju nami ver savas durvis citiem korporeļiem. Tur nav tā jauki, akadēmiski un pavisam miermīlīgi. Gadās, ka korporanti savā starpā mēdz smagi izkauties. Arī latvieši ar igauņiem. Vai otrādi. Barā un individuāli.

* * *

Pēdējās aprīļa dienas saule tikko norietējusi, pār Domkalna kokiem un akmeņiem klājas viegla, samtaina krēsla. Klāt Valpurģu nakts. Tie gluži nav tie Valpurģu svētki, ko Skandināvijā studenti svin kā pavasara atnākšanu. Korporeļi šajos svētkos izvirza vairāk destruktīvo elementu. Arī Hitlera svītai bija tuva Valpurģu nakts, kad kristiešu Svēto Valpurģi mēģina pārvērst tās pretmetā un "raganu naktī".

Katru gadu pavasarī devāmies uz Tartu, lai tajā naktī klīstu no viena korporāciju nama uz citu. Arī pa parkiem, arī pa Domkalnu. Uz katedrāles drupām man parasti gribējās aiziet vienam, kaut arī pameditēt tajā naktī tur nebija iespē jams: plīstoši pudeļu stikli, dzēruma smiekli un lamas pildīja šo nakti pārāk uzmācīgi…

Valpurģu naktī var izstaigāt korporāciju telpas, tās, kas atvērtas, papētīt dažādos ģerboņos, nopirkt uzkodas, kafiju, alkoholu, paskatīties arī fotogrāfijās un dzīvajā klusajā dabā:

gan jau atlūzušos korporeļos, gan sasārtušās, bet korporelismā iestīvinātās meitenēs, mūzika ari šur tur skan, no igauņu šlāgeriem līdz dobju basu zvēlieniem.

Gandrīz vienmēr: "bārs un bufete visām gaumēm. Nogurušie varēs atpūsties salonā." Arī "non-stop alus galds", citur pat "divos stāvos bāri ar ēdieniem un dzērieniem", "ar stiprākiem un slābākiem", "saullēktā kūka un dzirkstošais vīns" tiem, kas vēl var iedzert.

Lai tik pulcējas un maksā. Galvenais, jāierodas solīdā apģērbā, krāsu lentā, žaketītē un cepurītē.

"Eesti Naisūliopilaste Selts" visus korporantus ielūdz uz "mitoloģijas pasākumu" un sola: "Varēs noskaidrot savu šausmu stāstu izskaidrojumu, … uzlabot zināšanas… viņpasaules maģijā. Mācīsim gatavot… citu ietekmēšanas lelles un citas interesantas lietas…"

Tad vēl "Regeja dziesmu dziedāšana" un "Priekšnesums par Igaunijas nāves kultu". Viss saldi samiksēts.

Igauņu sieviešu korporācijas "Filiae Patriae" nams ir iepretī Tartu universitātes bibliotēkai, tik daudz studentu nekorporantu tur ik dienu staigā. Nu viņas atgādina un korporantus savā stilā brīdina: "Ja dārzā būs silts, atvērsim svētkiem arī verandu…. Atgādinām, ka apkārt staigā, kā jau parasti, visādi ļaundari, bomži, lupatlaši, pļēguri, anarhisti un fanātiski korporāciju pretinieki."

Nu baigi… Bet patiesībā cilvēkiem (viņuprāt - "mežoņiem") vienkārši nepatīk korporantu ālēšanās naktīs. Vienkārši krīt uz nerviem.

"Un kas tev nepatīk? Spēlēšanās ar melno maģiju? Ko tu, mīlīt, pati tava korporācija ir melnā maģija," tik saldi un draudzīgi man pačukstēja viena no korporeleņu viedajām. Balss viņai bija skaista.

Atceros, kā Rīgā, izmantojot savu piepeši, kā no gaisa 11&lt; "kritušo augsto Latvijas valsts amatu, sausās lūpas kodīdama,

korporeļus svinībās sveica Vīķe-Freiberga: "Lai atkal jaunu apliecinājumu gūst korporāciju senās svētības!" Svētības? Jā, tā viņa publiski cildināja "buršu garu" un tumšos rituālus. Nu jau izmantojot demokrātiskas valsts prezidentes amatu.

* * *

Kad mēs - divi "mūža brāļi" no "Lettonias", viesojoties Tartu pirmo reizi, nokļuvām tieši pie korporeļiem no "Fraternitas Estica", igauņu "brāļi" pret mums izturējās laipni, pat koķetīgi. Korporācijās tas ir normāli. Sieviešu tur nebija. Viņiem, tāpat kā Latvijā, arī ir stingra segregācija - vienā tāda paveida korporācijā var būt tikai viena dzimuma biedri. Valpurģī gan viss samiksējas.

Vēlāk, kopā ar "estiķu brāļiem" braucot kuģītī pa Emajegi upi, cik vien pieklājīgi spēju, centos atbrīvoties no viena sevišķi uzmācīga korporanta, kas nopūlējās pārdot "pret-AIDS" plastmasas piespraudes. Piepeši daži "mūža brāļi" tāpat vien, uzvalkos tērpti, no borta ielēca upē, ka noplunkšķēja. Vienam viļņos novilkās bikses, atsedzot pelnu pelēcīgu pēcpusi. Skats bija tik savāds, ka daži sajūsmā sāka ūjināt, kamēr iztrūcinātais kuģīša kapteinis drāzās lejā no savas kaites, svieda ūdenī glābšanas riņķus, tad no borta atāķēja garus mietus, lai "brāļus" ķeksētu atpakaļ uz klāja. Tikmēr pārējie "brāļi" dzēra un smējās.

Pirms tam man igauņu studentu korporācijas šķita tādas ziemeļnieciski atturīgas, jo es par tām neko daudz nezināju, nebiju to biedrs - "mūža brālis", kāds ir, piemēram, LR Saeimas deputāts Veiko Spolītis. Uzvalkā tērpies viņš, laikam, upē nelec, pie auto stūres gan dzērumā sēžas. Tiek pieķerts, bet deputātu mandātu nenoliek. Viņš, šķiet, ir "īpašs", korporelis taču. Viņiem ir savi likumi.ĪSTĀS ZILĀS ASINIS: BARONS FON TĪZENHAUZENS

Kādā saulainā vasaras dienā mēs, bariņš dažāda vecuma korporantu, mikrobusiņā devāmies uz Tartu, kur "korporeļu tauta" saplūdīs no malu malām, lai kopā solītos varenajam "buršu garam" un piedalītos dažādās korporeliskās izdarībās ar milzīgu alkohola apjomu.

Todien Tartu sabrauca "buršu gara" apņemtie arī no Vācijas. Kādreiz viņi bija svinējušies Heidelbergā, taču ar laiku pret korporeļiem izvērtās arvien lielāka nepatika, skanēja aktīvu akdēmisku cilvēku protesti: "Nav vietas vēstures meļiem!", pat rāva no galvas nost cepures, meta atkritumu urnās… Bija arī skatītāji, kas no malas vien raustīja plecus par savādajām cepurītēm un tērpiem, tūristi fotografēja. Nekādas cieņas vairs nebija, un korporeļi, publiski svinoties, Vācijā vairs nejutās komfortabli.

Vācijā sabiedrība zina vairāk gan par korporāciju tumšo pagātni, gan domāšanas veidu. Tur korporeļu svinībās politiķi nepiedalās, kancleri un prezidenti pat ne tuvu nerādās.

Pēc PSRS sabrukuma korporeļiem atvērās tādas kā no jauna apgūstamās teritorijas. Latvijā sabiedrība par korporācijām neko daudz nezināja, viegli pakļāvās korporantu meliem un maldīgiem mītiem, turklāt komunistu varnešiem tās kļuva pat izdevīgas, jo domāšanā tuvas.

Un tā nu korporeļi arī no Vācijas regulāri savas "buršu gara" orģijas svin gan Rīgā, gan Tartu. Ne jau visi, tikai tie, kas līdzīgi Latvijas korporācijām ar visu dzimtbūšanas laiku privilēģiju domāšanu un tradīcijām.

Tā nu ceļā uz Tartu starp mums, septiņiem "buršu gara" ļaudīm, sēdēja kalsns, plecos sakņupis vīrs, kurš latviski runāja bez akcenta un galvā bija uzlicis pagalam noskrandušu korporeļu micīti oranžīgās krāsās. Viņš esot barons

fon Tīzenhauzens no Vācijas, kas izmanto izdevību aizlaist uz svinībām kopā ar mums.

Viņa deguns no grumbainās sejas izcēlās kā asi izliekts ērgļa knābis, sažuvušo roku plaukstas zem īsajām, sniegbalta krekla piedurknēm vagoja violeti asinsvadi, šķita, ka viņa dzīslās rit nevis zilās asinis, bet īsta tinte.

Man tolaik, jaunizceptam korporelītim, bija īpaša pietāte pret šo svešādo kungu. Viņš vēlīgi sarunājās par dažādām tēmām. Atceros viņa pārmetumu pāris sirmajiem: "Jūs jau mums vienu laiku pat neļāvāt Rīgā krāsās staigāt." To viņš pateica vēlīgā ironijā, šķībi samiedzot iekritušās, bet šaudīgās acis.

"Ulmanis bija vainīgs," kāds viņam atteica.

Jā, tur večiem sapasēja. Par Kārli Ulmani arī barons pikti šņaukājās.

"Vai jūsu dzimtai bija lieli īpašumi?" pajautāju viņam.

"Mums piederēja visa Vidzemes jūrmala līdz Pērnavai. Apmēram no Saulkrastiem," viņš atcerējās "senos labos laikus": dzimtbūšanu un klaušu periodu. Jā, esot tīrasinīgākais Baltijas aristokrāts, kura ciltsraksti sniedzoties Liflandes ordeņvalstī, viens no Livonias ordeņa mestriem bijis viņa tiešais sencis. Pats - korporācijā "Neo-Baltia". Viņu dzimtas nams ar visām korporācijas krāsām esot Pukveža Brieža un Elizabetes ielas stūrī, pāri krustojumam iepretī Somijas vēstniecībai. Korporāciju krāsu tur vairs nav. Nobalsinātas. Vien blāvi vairogi palikuši.

Sasniedzām Tartu vecpilsētu. Tad barons pa logu ieraudzīja bariņu jauniešu tumšās žaketēs.

"Stop!" viņš nikni uzsauca, "tas mans dēls!" un metās ārā no mikrobusiņa, pilnīgi aizmirsis par saviem tā paša "buršu gara" pielūdzējiem - bauriem, kas bija ar viņu tērzējuši pāris brauciena stundas.

Tīzenhauzens juniors izskatījās pēc priekšzīmīga pirmo kursu studenta: glīti sasukāts tumšmatis apaļīgu vaigu. Ar jauku dežūrsmaidu viņš tēva vietā uzsauca paviršu "Danke!", un mikrobusiņš ripoja tālāk - uz mūsu apmešanās vietu - modernizētu kopmītņu tipa viesnīcu.

Mums ierādīja telpu ar divstāvu gultām. Izgājām izlocīt kājas pēc garā brauciena. Kad atgriezāmies, istabas grīda bija pārvērtusies dzeltenīgā baseinā, tās vidū gulēja kails puisis, zem galvas palicis savu korporanta cepurīti. Šķita neiespējami, ka to būtu paveicis viņš viens.

"Varēja jau pagaidīt vakaru," sirmie korporeļi klusi guģināja.

"Kāterfrīštikā atjēgsies!" kāds tēvišķi teica.

"Kāterfrīštiks", tulkots no vācu valodas, nozīmē "paģiru brokastis". Tā sauc oficiālo korporantu svētku sastāvdaļu.

Svētku programmu nobeigumā pēdējā rindiņā vienmēr lasāms: "Kāterfrīštiks", dažreiz latviskots: "Paģiru brokastis" vai "Restaurācijas brokastis". Toreiz iešāvās doma: varbūt arī visas atskurbtuves varētu nosaukt tik akadēmiski glīti par "sabiedriskām restaurācijas iestādēm"?

"Kāterfrīštika laikā tiek pasniegts alus, zupa un uzkodas," vēsta "Lettonias" tradīciju kodekss, "notiek āzēšanās, raušanās un veiktas citas darbības", t.i., kašķi, lekšanās turpinās arī "lāpoties". Un garastāvoklis daudziem no rīta ir kašķīgs.

"Kāterfrīštiks" ir publisks. Dažkārt tur piedalās arī līdzbraucējas dāmas, kā par spīti spēcīgajam smārdam, kas garo no svinētājiem. Tad tāpēc vācu romantiskajās filmās Heidelbergas korporeļi paģiru brokastis rīko brīvā dabā, toreiz nodomāju, skatoties, kā "burša garu" uzņēmušie, greizi lūrot viens otrā, lien ārā no viesnīciņas istabām pēc dzīrēm otrā rītā kā puspikti spoki, vienalga zilām, vai ne tik zilām asinīm dzīslās ritot.KORPORĀCIJU ROMĀNS JEB IEMIESOŠANĀS MIRONĪ

1990. gados TV ekrānos rādīja iestudējumu Heidelbergas naktis. Aktierim Jānim Skanim fonā pie dzīru galda sēdēja īstenie Latvijas korporeļi, ja nemaldos, no "Lettgallias".

Uzvedums tapa pēc Gunāra Janovska romāna Ēnu menuets. Kā rakstnieks pats man teica, tas esot viņa vismazāk pirktais darbs, daudziem šķitis tāds vecišķs.

Vecišķums nenozīmē gadu skaitu. Vecišķums ir kā korporelisms - kūtrums domāšanā, dogmatisks sadugums, īgņošanās, ka jādzīvo tādā pasaulē, kurā tak ir tik daudz veiksmīgu "mežoņu". Tas ienist jauneklīgi brīvu, dzirkstošu vitalitāti, arī dumpīgumu, arī to "naivumu", kas liek ziņkāres pilnām acīm arvien no jauna skatīties pasaulē.

Romāns izrādi pārspēj.

Heidelberga, 1960. gadu beigas. Students Mārcis Umurs naktīs iemiesojas kādā mirušā korporelī un piestaigā pie citiem tādiem (lielākā daļa no viņiem arī ir mirušie).

Dienās Mārcis ir kā nedaudz ar bomi pa galvu dabūjis, bet naktīs, kad iemiesojies mirušajā, sasparojas. Viņš it kā mīl savu kaimiņieni itālieti, studenti Kārlu, bet viņam nepatīk tās īsie svārciņi, viņš ik pa laikam "dziļi un smagi" nopūšas. Kad studente Karla uz mirkli apstājas pie rotaslietu veikala, šis saka: "Beidz nu mielot acis, ejam." Tad Karla aptver viņa elkoni un rosina: "Uzkāpsim augšā uz Filozofu ceļu."

"Vai tiešām man jākāpj tāds gabals?"

"Es tev palīdzēšu…"

"Nē, dārgā, Golgātā katram ir jāuzkāpj pašam." Un tādā garā. Mārcis ir tāds pats students kā Karla, nav ne invalīds, ne vecis, bet nu jau pilnīgi nokļuvis mirušā korporeļa iespaidā, kā apmāts tēlo iestīvinātu vārguli.

Būdams vienatnē, viņš bieži sarunājas ar mirušo. Skatās spogulī, skaita grumbas, vēro, kā uz leju nošļūk lūpu kakti, kādas nāsīs aug spalvas, kā viņš noveco…

"Neej. Ko es iesākšu viens. Paliec," viņš runā ar savu dubultnieku - korporeli Mārtiņu.

Attiecības Mārcim ar Kārlu it kā platoniskas, jo naktīs viņš satiekas tikai ar bravurīgiem "buršiem", kas esot viņam īsti draugi, jo viens, lūk, ir gatavs atnākt par sekundantu uz dueli. Izrādās, ka Mārcim piepeši paredzēts šauties ar kaut kādu Baltijas vācieti fon Vitingu, kas reiz kādā krodziņā pie alusglāzes sakacinājis Mārča dubultnieku Mārtiņu. Un nu - jāšaujas! Kā sapnis, kā murgs, Mārcis vairs nejēdz, kas tas par laiku, vai pilnīgi iemiesojas mironī, vai mirušais viņā. Tad viņš pamatīgi piedzeras, un pa to starpu fon Vitings nošauj Mārtiņu. Nu Mārcim vairs nav dubultnieka un sāk izgaist korporāciju murgi, kas viņu vadāja pa ielām naktīs un stindzināja dienās. Un sentimentālais romāns strauji tuvojas beigām.

Vēl pēdējās lappusēs Mārcis, pamatīgi piedzēries, aizmirst pavadīt mīļoto Kārlu uz vilcienu, tad atjēdzas un dodas uz kapiem, kur meklējas gar krustiem, vai neatradīs savu dubultnieku - kapā apglabātu. Lielais laika skaitītājs esot "sajaucis visus rēķinus".

Janovskis tiešām iejutās korporeļu domāšanā, tēloja arī iekšējo naidu. Naidu autors mēģina ievirzīt it kā loģiski - pret ienaidniekiem, kas atņēmuši dzimteni, tomēr tas ir akli apstulbots naids. Nevis pret padomju varu vai čeku, bet pret "krieviem" visas tautas nozīmē. Vēl vairāk: naids "pret visu krievisko". Iejuties korporeļa tēlā, galvenais varonis iesaka pat nodarboties ar "nepārtraukta naida uzturēšanu sevī". Ar naida kultivēšanu jeb, kā dziednieki teiktu: ar zemās frekvences vibrācijām, kas noēd radošumu, iztukšo un sastindzina. Tas ir ļoti raksturīgi arī mūsdienu korporācijām.

Oskaroto filmu Doktors Živago korporeļu apsēstais Mārcis nicina un apsmej tās skatītājus. Lappusēs pludinās liela nepatika arī pret amerikāņiem, jo tiem trūkstot pietātes pret agrākiem dižmaņiem - buršiem, kas, ierāvušies kroga kaktā, streb alu.

Kā "Lettonias" sektants es klāstīju, ka romānā atklāta kultūras un civilizācijas sadursme. Īstenībā tā ir nekrofīlijas un gaiša dzīvesprieka sadursme. Pārlasot savu toreizējo studiju darbu, šķiet, ka esmu mācījies nevis Filoloģijas, bet Ezotērikas fakultātē, jo neviens recenzents neuzdeva svarīgu jautājumu: Kas no akadēmiskā viedokļa ir tik bieži lietotais jēdziens "buršu gars"? Vai "buršanās gars"? Bet labi vien, ka nejautāja, es būtu atbildējis ar lepnumu: "To var saprast tikai tie, kas ir korporācijā."

* * *

Protams, ka no "Lettonias" un citām korporāciju sektām man vajadzēja doties prom jau sen. Bet es pat vēl sarakstīju studiju darbu par Deglava Rīgu korporeļu stilā: nodarbojos ar garlaicīgu uzskaitījumu, kādas organizācijas Deglavs minējis populārajā romānā, pareizi vai kļūdaini aprakstījis to atribūtiku.

Un piktojos par mazu piebildi docentes Čakarēs recenzijā: "Nav pamanījis Deglava ironiju par korporācijām". Kāda vēl ironija?! Par tik "svētām" lietām nejoko!

Ja reiz rakstnieks, kura vārdā nosauktā iela stiepjas cauri vai pus Rīgai, atļāvies ironizēt par korporācijām, tad nudien viņš ir tomēr īsts "mežonis" - es pat sašutu.

Nesen pārlasīju Deglava Rīgu vēlreiz. Kā no sektas ārā, tā gandrīz kā migla no acīm nokritusi. Romānā par korporācijām ir vairāk, nekā tikai ironija: kā cilvēks spēj nepakļauties svešām dogmām un pēc nomaldīšanās "sadzīves mežā, kur tik daudz

melu teku", spēj atrast pats savu ceļu kā brīva personība. Ja esi korporācijā, to ieraudzīt grūti. Pat allaž kritiskais Andrejs Upīts teicis, ka vienu darbu latviešu literatūrā viņš no tiesas apbrīnojot kā augstāko līmeni - Deglava Rīgu.

* * *

Korporācijās ir divu veidu teksti - vieni rakstīti vairāk par prieku pašiem korporeļiem - pašapziņas celšanai un uzturēšanai, otri - tiem tur "mežoņiem" ārpus korporācijām, lai lasa ar apbrīnu par "prestižajām", varenajām organizācijām.

Gandrīz noslīku korporeļu publikācijās par vēsturi - tas bija saduļķotāko ūdensgabalu laiks manā mūžā. Neskaitāmas lappuses piedrukāju izdevumā Universitas, ko man servēja korporanti. Simtiem sīrupaini pašslavinošu rakstu. Tas veicināja sektu iekšējo mantojuma biznesu. "Dodi, novēli savu naudu, mantu, īpašumu mums - un mēs tevi pievienosim savai slavenajai "vēsturei". Izklausās nozīmīgi, vilinoši.

CENTUM ZĪME

Kad pats korporācijas biedrs jau būs kļuvis šīm sektām gandrīz kā "vēsture", viņam svētsvinīgi piešķirs maziņu "centum zīmi" - par 100 korporācijā pavadītiem semestriem. Tā ir miniatūra piespraudīte, apmēram pus grams zelta vairodziņa formā, kuras cena tirgū ir apmēram 30 līdz 40 eiro.

Korporācijai tas ir bizness. Šķiet, pagalam bērnišķīgs, bet ļoti ienesīgs. Cilvēks regulāri sektai maksājis garus gadus, tūkstošiem reižu pārsniedzot piespraudītes izmaksas, bet sīki uzmanības apliecinājumi ļoti glaimo, un sirmajam "mūža brālim" ar mazo nozīmīti pie žaketes atloka nu šķiet, ka viņš ir novērtēts. Viņa dzīve nav bijusi velta - tagad ir piesprausts grams zelta.

Viņš taču nedomā, ka ir nositis savu dzīvi sektā. Cilvēks kā aizgrābtā mulsumā stāv, saņemot nozīmīti. Parasti tas notiek kādā no kopsapulcēm (konventiem) pie dienas kārtības apakšpunkta: "Centum zīmes piešķiršana."

Varētu jau vairāk nepasūtīt tādas nozīmītes, bet jaunākie "brāļi" cer, ka šāds " zeltā nocenotais" sirmais "brālis" būs vieglāk pielaužams testamentā atstāt krietnu naudas zuteni tieši korporācijas mantojuma biznesmeņiem. Sirmais korporelis jutīsies iegājis "tautas" vēsturē. Pašapmāns nostrādās.

Kā tas notiek no praktiskās puses?

Kāds no "Lettonias" vadības raksta uz ASV: "Sveiki! Nu tā, šodien mēs ar fil! Zigurtu Kapeli, arch., 53. II, apstiprinājām centum zīmes paraugu. Tas būs pamatā no 14 karātu zelta, bet vapenīts no 18 karātu zelta, jo uz tā efektīvāk klājās glazūra ar mūsu krāsām. Oriģinālā mums viss ir 14 karātu zelts. Kā jau minēju, ir zināmas precīzas izmaksas: 82.60 LVL - Preses matricas izgatavošana - vienreizējs maksājums; 22.42 LVL katra centumzīme… varētu pasūtīt sākotnēji 20 gabalus. Mazāku apjomu meistars neuzņemas. Vienīgi jautājums, vai būtu iespējams šīs centum zīmes apmaksāt no Konventa ārpus Latvijas budžeta? Šogad būtu piešķiramas 8 centumzīmes. Nākamgad jāpiešķir 12 centumzīmes. Gaidu kādu ziņu. Priekā! fil! Mārtiņš Galiņš, oec., 96.1."

Atbilde no aizokeānijas: "K!ts piekrīt pasūtīt 20 centumzīmes un atvēl tam līdzekļus. Kad tās gatavas, atsūtīt mums desmit."

Mans uzdevums bija nodrukāt iekšējā izdevumā korporelisku sīrupu par šo procesu. Piemēram, letonis Aleksandrs Gārša: "Prieks bija gan milzīgs, kad šā gada augustā, manā mīļajā dzimtenē, sirmajā Rīgā, man tur pasniedza centum zīmi." Tad viņš uzskaita, ka klāt bijis arī "studiju laika draugs un laikabiedrs fil! Jānis Ritenis, 1957. II", arī "fil! Roberts Rūsis, 1954. II". Viens ir ministrs, ko sauca par "pensionāru

slepkavu", otrs - tāda kā korporāciju "mirkrosorosa" tēlotājs Latvijā.

"Lettoņi auguši un pulcējušies dažādās zemēs," viņš raksta, "dažādos kontinentos, bet nekad neaizmirsīsim, ka ir tikai viena vienīga Lettonia." Un esot pienākums korporācijai "dot labāko, ko spējam…"

Parasti, sirmais brālis, īsi pēc centum zīmes saņemšanas noziedo kādu summu. Tiešām izcils bizness: 30 lati pret, piemēram, 3000 dolāriem, plus "brāļa" desmitiem tūkstošu tēriņi garajos gados un vēl - pēcnāves novēlējumi kā prognozējamais guvums. Korporeļu džekpots.

NO KURIENES BALTIJĀ UZRADĀS BURŠU GARS

Tērbatā pirmo augstskolu esot dibinājis Zviedrijas karalis. Vēlāk to atjaunoja kā Tērbatas (tagad Tartu) universitāti Krievijas cara valdība 1802. gadā, un studentiem sākotnēji bija pašiem sava, kopīga pašpārvalde. Studentus nešķiroja ne pēc naudīguma, ne izcelsmes, ne novada. Universitāte kļuva populāra.

Ap 1806. gadu uz Tērbatu (tagad - Tartu) pārcēlās tās Baltijas muižnieku atvases, kuras bija izmestas vai aizbēgušas no Vācijas augstskolām par dažādiem noziegumiem (kā vēstīja paši korporeļi: par smagu krāpšanos, agresīvu uzdzīvi, arī par slepkavībām).

Tolaik nebija ne Interpola, ne tālruņu, ne faksa, pat ne fotoaparāta. Šie turīgie aristokrātu dēliņi - kriminālisti ērti patvērās Krievijas impērijas eiropeiskajā nomalē.

Samaksāja Tērbatā studiju naudu, atsāka "studēt", drīz vien provocēja nesaskaņas studentu dzīvē, un diezgan īsā laikā vienoto pašpārvaldi sagrāva. Tie nebija kādi vienkāršie studenti", bet varenā "buršu gara" apdvestie, agrāk Vācijas

korporācijas "Curonia Goetingensis" "brāļi". Nu Tērbatā tie izveido atsevišķu "buršu gara" kopu, ko nosauc par "Curonia" (Kuronija).

Universitātes vadība šo organizāciju jeb bandu neatzīst, bet "Kuroniju" tas nesatrauc un viņi pasludina savu oficiālo dibināšanu, kad tiem liekas skaistāks skaitlis - 1808. - un vēl 8. septembri, kam lepnais apliecinājums ir tās dienas sevišķi asiņains kautiņš ar rapieriesmiem.

Tērbatas universitātes priekšraksts nosaka, ka "stingri aizliegtas korporācijas, ordeņa biedrības un slepenas brālības", jo "no tām sagaidīja tikai negatīvu ietekmi uz studentu centību un dzīvesveidu", raksta Roderiks fon Endelhards. Lai gan "katram studentam ar rektora rokas spiedienu bija jāapliecina nevēlēšanās piebiedroties jebkādai korporācijai, "mēs… sevi apzīmējām ar nevainīgo nosaukumu: "sabiedrība" (Allgemeinheit)," vēsta tā laika liecinieks Aleksandrs Heršelmans: "Šai biedrībā nebija nekādu pārstāvju, nekāda redzama vadība, bet tomēr tā veidoja komiteju, kas pati sevi atjaunoja un kā ar neredzamiem grožiem vadīja studentu kopienu."

"Kuronijā" jaunos biedrus uzņem ar stingru zvērestu "ciest klusu" par jebkādām norisēm korporācijas iekšienē. Viņu zemes valdnieks un pavēlnieks ir mistiskais "buršu gars". Tas iemiesojas viņos, atbalsta viņus kaujoties, šaujoties un pavada visos viņu dzīves ceļos.

Tomēr ar vienu Kuroniju bija par maz. Viena banda ir vāja, lai izvērstos, viena sekta īsti nevar savu ideoloģiju pludināt lielos apmēros un iegūt ietekmi, "viena pagale pat ellē nedeg". Vairākas, tas jau ir nopietnāk. Un ja vēl apvienojas vienotā jumta organizācijā, tad iznāk kā mafija ar savu pārvaldi. Tad var sākt diktēt noteikumus arī universitātei, pakļaut pārējos studentus un visu pilsētiņu. Tā nu savācās vēl citas

korporantu bandas - "Livonia" un vēl viena, kuras nosaukums kā bēdīgi slavenajam prāmim - "Estonia", uzkrāsoja savu ģerboņus, pieņēma teitonisku atribūtiku. Vēlāk klāt nāca "Fraternitas Rigensis". Pēc iekšējo kašķu sērijām un savstarpējas lekšanās, tās sāka aktīvi izplesties.

1832. gadā viņi izveidoja savu klanu un visu citu studentu dzīves ietekmēšanas un pārraudzības institūciju: "Šaržēto Konventu" - tādu kā jumta organizāciju. Mūsdienās Latvijā to sauc par "Prezidiju konventu" (viņi raksta ar izsaukuma zīmēm - P!K!).

KRIMINĀLAIS ZELTA LAIKMETS

Korporāciju darbību ik pa laikam stingri aizliedza Tērbatas universitātes vadība.

Bet, ja vajag, korporeļi māk pieglaimoties: "Sapulcējās pie kāds profesora mājas un dziedāja Gaudeamus pantu "Viavat academia, vivant profesores!"

"Taču gadījās arī tā, ka pat universitātes rektoram, kuram bija sarīkotas studentu ovācijas, dažas nedēļas vēlāk izbira logu stikli." Arī Ata Kronvalda vakarnieku mājoklim izbira stikli, kad tie no sava vidus palūdza aiziet pāris korporeliski noskaņotiem bāliņiem.

Daudzi "buršu gara" ļaudis dzēra, tramdīja pilsētniekus, demolēja dzīvokļus, kāvās ar amatniekiem un kareivjiem, tiešā un pārnestā nozīmē spļāva virsū arī pašas universitātes nolīgtajiem kārtības sargiem.

Pat pilsētas policija nekādi nespēja savaldīt četrus simtus korporantus, kuri "ballēs aizskāruši dāmas un pilsētā… grūduši nost godīgus pilsoņus no trotuāriem. Bez tam katram korporelim bijis ierocis," stāsta vēstures liecības.

Aurojošs dzīru troksnis bieži plīst naktīs, līdz pilsētas rāte namsaimniekiem aizliedz izīrēt korporantiem veselas mājas - neatkarīgi pat no cenas, ko tie piedāvā. Tomēr pati pilsēta ekonomiski bija ļoti atkarīga no universitātes studentu tēriņiem.

Notriekt naudu - jā, tas bija korporeļu dabā. Nauda nākusi daudz un viegli no "bauriem" - no dzimtcilvēku gauži lētā, pat bezmaksas darbaspēka. Viegli nākusi - viegli izšķiežama.

Līdz 19. gadsimta vidū rektora Moiera pacietības vadzis bija pilns un viņš pieprasīja visām korporācijām "steidzīgi izbeigt savu darbību un iznīcināt arhīvu… Universitāte visiem studentiem lika zvērēt nekādā studentu korporācijā neiesaistīties. Korporācijas "gan pakļāvās ārišķīgi, bet… pastāvēja slepenībā. Turklāt pieņēma principu, ka rektoram dotais goda vārds nav būtisks."

Liberālais rektors Mojers vēl naivi ierosina, ka korporācijām tak vajadzētu pārveidoties par citām - noderīgām organizācijām, kur studenti varētu sevi pilnveidot. Rektors "ierosināja tādu savienību veidošanu, kas veicinātu literāras un sabiedriskas nodarbības". Korporeļi tam viltīgi piekrīt, un "jau drīz nodibinājās savienības, aiz kurām slēpās atsevišķas korporācijas. Tā Curonia pārtapa par Sodalitas, Estonia par "Muzikālo savienību"… un korporācijas savu sadzīvi varēja turpināt, tikai ievērojot vislielāko piesardzību."

Baltijas korporeļi atmiņās stāsta, ka iemācījās būt vēl viltīgāki, vēl vairāk uzdziedāt dziesmiņas, vēl biežāk paglaimot universitātes mācībspēkiem un vadībai.

Un viss turpinājās kā iepriekš - korporeļi maksāja studiju naudu, bet pilsētā ieviesa tādu kā reketa sistēmu. Ja kāds krodzinieks atteicās dod grādīgo uz parāda, viņam izsludināja boikotu, naktī apķēpāja durvis, izdauzīja logus.

Grūta dzīve un bizness, kad darīšanas ar kriminālistiem, kas sevi sauc par īpašajiem studentiem. Pazemīgi lūdzot

korporeļu atriebības novēršanu, "dažs labs krodzinieks rektora priekšā pat stāvējis uz ceļiem…"

Toties stiklinieku bizness gan plauka un zēla.

Korporeļi bieži sakropļoja un nogalināja arī viens otru, par to spilgtas ir barona fon Šulca atmiņas. Viņš raksta, ka universitāte un apgabaltiesa izmeklējusi tikai pašus nopietnākos gadījumus, "bet laikam ar nodomu tik pavirši, ka nekādi slēdzieni netika pieņemti. Smagi ievainotos slepus aizvāca uz laukiem…" Fon Šulcs vēl piebilst, ka pēc dueļiem slepkavas parasti uz kādu laiciņu aizlaidās uz ārzemēm. Ja nebēga, draudēja sods. Apmēram pusgads cietumā - gluži kā maigā un pūkainā liberālisma paradīzē.

Turklāt bija laiks, kad pilnīgi visiem studentiem lika pakļauties korporeļu jeb "zeku" tiesai.

Jaunam studentam šādā korporeļu pārraudzītajā pilsētiņā gandrīz vai labāk bija stāties iekšā kādā no korporācijām, cerībā, ka šādi vieglāk varēs pārlaist studiju gadus. Un vēl, nu jau korporācijas ar Baltijas muižniecības protekciju izkārtoja, ka korporeļus nedrīkstēja tiesāt civilās tiesas un aizturēt valsts policija. Situācija Tērbatā bija gandrīz kā senā Barbarosas laikos. Tikai no 1893. gada visi studenti tika pakļauti pilsoniskai tiesai un valsts policijai. Tas daudziem "mūža brāļiem" radīja sarežģījumus, korporācijas sāka panīkt, vien dažas aktīvi pieslīpējās jaunajiem apstākļiem.

Tartu "buršu gara" pielūdzēji, kas muižniecības aizsegā bija baudījuši milzīgas priekšrocības, pamazām pierāvās. Klaušu laiki aizslīdēja pagātnē, uzkrājumi izsīka, ienākumi muižām samazinājās, tāpat arī baltvācu baronu ietekme cariskās Krievija galmā.

Nenormālā visu studentu pakļaušana korporeļu "tiesām" tiek atcelta. Kopš 1894. gada rudens agrāk visvareno korporeļu jumta organizāciju veido vairs tikai piecas baltvācu korporācijas kopā ar sesto: latviešu jeb kārkluvāciešu "Lettoniu".

Tartu tolaik pieplūda arī daudz krievu studentu, kam mistiskais "buršu gars" neimponēja, tikai sīka saujiņa mēģināja tam solīties. Rīgā ir korporācija "Fraternitas Arctica". Vēl šodien.

* * *

Kad Eiropā korporelisms jau skalojās pagātnē, Johaness Pārstrauts ar kompāniju, Ata Kronvalda vārdiem runājot: sāka "māžoties līdzi" muižkungu pavirtušo atvašu izdarībām un 1882. gadā izveidoja "buršu gara" sektu - korporāciju "Lettonia". Tā tomēr nebija tikai māžošanās.

Bagātību ieguve, verdzinot dzimtļaudis, uzpūtīgas varmācības gaisotne pret "bauriem" un "mežoņiem" no vienas puses, lišķīga pielaizīšanās cara galmam no otras - tā veidojās Baltijas korporelisms. Šo "dzimtkungu un vergu" pasaules redzējumu un uzpūtīgi agresīvo domāšanu nu pārņēma baronu bijušo kalpu, "bauru" pēcteči, pēc dzimtskungu parauga izveidojot savas korporācijas, vēlāk arī stiprinot korporāciju tīklu cīņai par politisko varu Latvijā.

* * *

Tagad ļaudis kurn par Latvijas politiķiem, ierēdņiem, ministriem, kas nerēķinās ar tautu, neieklausās iedzīvotājos, neņem vērā viņu vajadzības, vien savtīgās interesēs darbojas valsts pārvaldē un nosaka valsts politiku. Daži vaino abstraktas "pasaules valdnieku" sazvērestības, daži "komunisma mantojumu", vēl citi pāris "oligarhus", tad kaimiņvalsti Krieviju vai kapitālistu ASV. Bet viss jau ir tepat acu priekšā. Tas pats vecais korporelisms vai korporantisms, maskējies, skaistiem saukļiem nokarinājies. Jo lielāku varu korporāciju "brāļi" un "māsas" iegūst, jo lielāks cinisms un nabadzība veļas pār Latviju.

Nav jau tik atklāta kriminālā uzdzīve kā 19. gadsimtā vai nacistu laikā, jo spēkā starptautiskas cilvēktiesības, arī Latvijas Satversme, tāpat ES regulas un likumi.

Tagad korporelisms Latvijā darbojas daudz slēptāk un rafinētāk, pieņemot dažādas politiskas un sabiedriskas maskas. Pirmā Sorosa fonda Latvijā direktore (no 1992. gada) bija Vita Matīsa. Biogrāfijā viņa to neraksta, bet ir no šīm pašām sektantiskajām korporācijām. Arī daudzi citi.

Un nav pašlaik politiskā vara Latvijā vairs baltvācu dzimtkungiem, bet to garīgajiem pēctečiem - no korporācijām gan. Tie valsti pārvērš par eksperimentālu koloniju, inficē mūsdienu Latvijas politiku ar korporeliski dzimtbūtniecisko domāšanu, pret ko tā cīnījās neatkarīgās Latvijas dibinātāji.

"LETTONIAS" PRIEKŠNIEKI: SMAGSVARI CĪŅĀ PRET LATVIJAS VALSTI

Korporāciju ieguldījums Latvijas dibināšanā ir mīts. Bija gluži pretēji.

Korporāciju dziesmu grāmatās ir tikai viens īpašs veltījums kādai vēsturiskai personai: bermontiešu štāba cilvēkam, kara ministram Vankinam. Kā simbolam cīņai par korporeļu pārvaldītu anklāvu demokrātiskas valsts vietā.

KAREIVJI, "BLĒŽI" UN PĀRĒJIE NIEDRISTU KUSTĪBA

Atmodas laika rosīgā rītā Rīgas 25. vidusskolā izcēlās kņada. Direktors izmisis, kodīja bālās lūpas - uz viņa kabineta durvīm pletās plakāts: "Latvijas nodevēji" ar divām sejām: vienu sevišķi garbārdainu, otru tumīgi ūsainu - Andrievu Niedru un Pēteri Stučku. Direktors plakātu mēģināja plēst nost, un viņam trīcēja rokas. Viņš riskēja zaudēt pēdējo autoritāti skolēnu acīs, bet ļoti baidījās arī no Partijas komitejas. Viņš taču pats mācīja vēsturi pēc stingriem padomju priekšrakstiem un neko lieki skaidrot negrasījās. Pat ne to, ka Niedra un Stučka nav kā vientuļas statujas tukšā parkā. Varbūt viņš nezināja, ka Andrieva Niedras un Bermontiešu afērā ļoti nozīmīgi ir arī citi Latvijas nodevēji no "Lettonias". Piemēram, mīkstvaidzis Teodors Vankins, arī tāds Luijs Žanno - cilvēks bez ūsām un bārdas, kas bija vēl viltīgāks par Niedru, ļoti ietekmīgs paša Bermonta štābā, turklāt vēlāk Latvijā izspruka pilnīgi bez soda, tika cauri vien ar īslaicīgu arestiņu. Skatoties,

kā nokaitēti nervozais direktors noņemto plakātu ienes savā kabinetā, man ne sapņos nenāca, ka pats nonākšu Andrieva Niedras "mūža brālībā", kas tēlojās "latviski patriotiska", bet patiesībā ir īsta sekta. Turklāt tā pati "Lettonia", kuras "mūža brāļi" tik nopietni apdraudēja tikko tapušo demokrātisko Latvijas valsti - īstie korporācijas smagsvari, jauniņo audzinātāji un priekšnieki.

LUIJS ŽANNO

Edgara Andersona grāmatā Latvijas vēsture 1914 - 1920, pieminēts, ka "Niedru kā labu ministru" pret Latvijas neatkarību bruņotajiem baltvāciešu muižniekiem ieteica "kāds latvietis Alberts".

Vēlāk "kāds latvietis Alberts" piedalījies apspriedēs ar Bermontu par tālākiem uzbrukuma plāniem Rīgai. Turklāt parakstījies reizēm kā A. Arājs, tādu kā segvārdu izraudzījies.

Kas viņš tāds ir? Zemnieku Viļa un Trīnes dēls no Vecauces, ar vārdu, kas piederētos kādam tolaik populāra "blēžu romāna" varonim - Fridrihs Fricis Luijs Žanno Alberts (1869-1941).

Tieslietu students, kuru no 22 gadu vecuma iesūc "Lettonia", kur ieņem virkni svarīgāko amatu. Vēlāk viņam rodas iespēja kandidēt Latvijas Senāta senatora amatam, bet viņu tobrīd vis neinteresē demokrātiskā valsts, daudzsološāk šķiet darboties pret to.

Viņš plaši pazīst korporantiskās aprindas un fon der Golcam iesaka Andrievu Niedru, piesola Niedram gubernatora vietu topošajā "hercogistē", valstī-kolonijā, kas paredzēta Latvijas vietā.

Un viņi rīkojas. Jaunajai Latvijas valstij tas ir ļoti bīstams laiks.

1919. gada 1. oktobra apspriedē Bermonts - Avalovs, Andrievs Niedra, Teodors Vankins, fon der Golcs un citi nolemj iekarot Rīgu, sakaut vāji apbruņoto Latvijas armiju. Luijs Žanno tobrīd ir Bermonta armijas padomes loceklis, štāba cilvēks, arī feodāla tipa zemju pārvaldnieks. Tāds kā Zemkopības, ekonomikas un sabiedrisko lietu ministrs vienlaikus. Viņu kara ministrs ir letonis Vankins.

Kopā ar Niedru, Vankinu, Ansbergu un citiem, Luijs Žanno aizlaižas uz Vāciju un Latvijā uzdrošinās atgriezties tikai pēc prezidenta Čakstes nāves. Viņu apcietina un apsūdz par valsts nodevību. Tomēr par sabiedrībā tolaik gandrīz jau aizmirsto Luiju Žanno prese sevišķi neinteresējas. Veikli manipulējot, jau pēc pusgada lieta tiek izbeigta. Aktīvs korporeļu vidē, viņš Rīgā nodzīvo līdz 1941. gada februārim, tad dodas uz Trešo Reihu un mirst 1941. gadā tagadējās Polijas teritorijā.

* * *

Latviešu muitnieki valsts sākumos pārtvēra barona fon Štrika sainīti ar dokumentiem: plānus par Livonijas konfederāciju Latvijas un Igaunijas vietā ar īpašām privilēģijām baltvāciešiem, vēlēšanu aizliegumu lielākajai daļai latviešu un igauņu. "Valstsvīru" sarakstā arī Arveds Bergs no "Lettonias". Arvedam Bergam Bermonta štāba cilvēks Luijs Žanno ir gan "mūža brālis", gan arī svainis, māsas vīrs. Tā nudien nav nejaušība, ka Bergs kopā ar otru Lettonias "brāli" Zāmuēli 18. novembrī apzināti kavēja, pat boikotēja Latvijas valsts proklamēšanu.

"Latvieti, iegaumē šo datumu un iekal viņu neizdzēšamā atmiņā!", "Sveika jaunā Latvija!", kad vispārējā sajūsma par jaundibināto valsti ir liela, tad nu arī Bergs nopublicē abstraktu rakstu par parlamentārisma jaukumu. Kad viņu aicina iekļauties jaunās valsts pārvadē, Bergs atbild: aizvāciet no valdības Miķeli Valteru (nozīmīgu Latvijas dibinātāju), tad es

varbūt piekritīšu. Bet Ulmanis korporantisko intrigošanu jau pašos valsts sākumos negrib pieļaut.

"Lettonias" Bergs nogaida. Ja baroniem izdosies apvērsums, būs daudz siltāka vietiņa jaunās hercogistes galmā kopā ar batvācu "foniem". Cita garša, uz ko jau "Lettonia" mūžam tiekusies. Tad tik sāktos īstā mežoņu masas pārvaldīšana ar neierobežotu varu savā kolonijā: korporeliskajā valstī.

Viņiem tomēr neizdevās.

ĪPAŠĀ DZIESMA - "MŪŽA BRĀLIM" PRET LATVIJU

Ir tikai viena dziesma studentu korporācijām Latvijā, kas veltīta kādam cilvēkam. Ļoti populāra tajā vidē, ievietota pie īpašām tradīciju dziesmām korporāciju Dziesmu grāmatās. Šo dziesmu viņi dzied bieži. Klāt vienmēr ir: "Veltījums Teodoram Vankinam, Lett!"

Es, jauniņais, večiem pajautāju: "Kas ir Teodors Vankins?"

"Kaunies nezināt!" mani nostrostēja, "ievērojams letonis!"

Ar "pārlaicīgiem" veltījumiem korporeļi nemētājas. "Mūža brāļi" labi zina, ko Vankina vārds simbolizē. Viņš bija Bermonta, fon der Golca, Niedras Kara ministrs cīņā pret Latvijas valsti. Vēlāk kalpoja nacistiem.

Kas ir šī "kara ministra" bermontieši?

Tie, kas nodedzināja Jelgavas pili, iepludināja vācu kolonistus Kurzemē, gribēja iznīcināt demokrātisko Latvijas valsti. - "Mēs medījām latviešus kā zaķus, dedzinājām viņu mājas, iznīcinājām visus tiltus un salauzām katru telefona stabu. Mēs metām iedzīvotājus akās un viņiem pakaļ ieripinājām rokas granātas. Mēs iznīcinājām un nogalinājām katru, kas nokļuva mūsu rokās, dedzinājām visu, kas dega… Kur mēs gājām,

zeme vaidēja postā," dalās atmiņās bermontiešu, ari Lettonias "labāko dēlu" algotņu armijas barons Ernsts fon Solomons.

Vankins ir īsts korporants, kurš vēlējās valsti - koloniju ar "īpašā slāņa" privilēģijām, muižnieku priekšrocībām, kur "bauru", "mežoņu" masa uzturētu "izredzētos" kungus - pārvaldniekus. Vankins šo sapni iemieso, ir tās simbols. Jebkuri līdzekļi viņam šķita labi, lai to sasniegtu.

Arī visjaunākajā "Lettonias" Dziesmu grāmatā veltījums Vankinam izcelts pie īpašajām "Buršu dziesmām", pie dziesmu "esences" ar nosaukumu "Sirmā brāļa maija dziesma".

Kas sakomponēja korporantu veltījumu Vankinam?

Arī letonis: Marģers Zariņš. Vēlāk viņš ieguva PSRS prēmiju par nākamo veltījumu: Odu Staļinam. Tomēr veltījums Vankinam ir jo sentimentāls.

Vārdi izplūduši, bez tiešas politikas. Citādi jau Sabiedrisko lietu ministrija būtu grāmatiņas konfiscējusi uzreiz, kad dziesma tur uzradās. Ir gan divdomīgā rinda: "maijvakars senais prātā man stāv" - vakars, kad Vankins "mūža brāļiem" noziņoja, ka kļuvis Kara ministrs, lai sakautu Latvijas armiju un, kas zina, vēlāk vēl kļūtu par muižnieku hercogistes kancleru.

"Dzirkstī vīna kauss, puto alutiņ, šodien ja dzīvo, nedzīvos rīt," tādā toņkārtā ir teksts… Vēl pantiņš par meitenīti, kurai esot jāskūpsta šis kārīgais sirmgalvis Vankins…

TĀ TOP VAROŅMĪTI

Bieži studentu korporācijas par savu "patriotiskās ievirzes" pīāru izvēlas Studentu rotu, sakot, ka viņi, korporeļi, "izcīnījuši Latvijas neatkarību". Vēl Oskaru Kalpaku pasludina gandrīz par korporeli. Bet kā tad ir patiesibā?

Korporācijas ieviesušas "Kalpaka balli", lai vāktu naudu ziedojumu veidā jeb, kā pieredzējis kara veterāns man reiz teica veco ļaužu mītnē Anglijā: "Kalpaku korporeļi no varoņa pataisīja par ballīšu ģenerāli."

Tikai visa Oskara Kalpaka dzīve un uzskati bija pilnīgi pretēji korporantu izpratnei par pasauli.

Nu ar Kalpaku korporanti apietas gluži kā ar Kronvadu Ati. Tas korporācijām ir izdevīgi.

"Studentu rota" mūsdienās noder patriotisma veicināšanai. Arī es saņēmu Zemessardzes medaļu par 10 gadu izdienu t.s. "Studentu bataljonā". Tomēr vēsturiskā nozīme tiek nežēlīgi pārspīlēta. Ja tādas "Studentu rotas" vispār nebūtu, Latvijas Brīvības cīņu rezultātā nemainītos nekas. Domāju, ka Oskars Kalpaks paliktu dzīvs. Vismaz 6. martā - landesvēristiem nebūtu cerību, ka Kalpaka nāve ko mainīs viņa pretrunīgā bataljona noskaņojumā. Studentu rota bija dažāda. Kas notiktu, ja tur savāktos tikai korporeļi?

Viņu uzskatus pauž 1966. gadā Latvijas dibinātājam Bruno Kalniņam rakstīta veterāna vēstule, "kas ļoti raksturīga studentu rotas korporeļu politiskajam noskaņojumam". "Aprīlī vācu puča laikā neviens no mums nedomāja skriet uz Liepāju, lai glābtu Ulmani!" apgalvo korporelis-veterāns. Viņi gribēja aizsargāt no lieliniekiem savu mantu, bet ne jau Latvijas valsti - tās toreizējo valdību.

Bruno Kalniņš komentē: "Šī nostāja 1919. g. sākumā izolēja viņus politiski no latviešu tautas vairākuma - strādniekiem un bezzemniekiem. Tie baronos pamatoti saskatīja tautas un valsts ienaidniekus. Tāpēc arī pirmās mobilizācijas neizdevās… Latviešu tautas vairākums toreiz nevēlējās cīnīties kopā ar baronu un vācu okupantu karaspēku. Tauta toreiz neticēja, ka vācu mērķis ir cīnīties par demokrātiskās Latvijas radīšanu. Notikumu gaita drīz pierādīja šī ieskata pareizību."

Cīnoties par demokrātisko Latviju, Oskaram Kalpakam situācija bija smaga. No vienas puses ienaidnieki: sarkanie, no otras, arī ienaidnieki kā piespiesti "sabiedrotie": muižnieku vadītā armija un vēl paša bataljonā starp citiem karavīriem: korporeļi. Grūti ir tādus "pārcilvēkus" vadīt un komandēt. Ar tādiem ir grūti arī citiem cīņu biedriem.

Studentu nedisciplinētā un patvaļīgā skriešana kaujas laukā sakaitinājusi Kalpaku, kas uzsaucis Grundmanim, ka tie skrien kā aitu bars. Kalpaks "gribējis vest savus karavīru frontālā uzbrukumā, bet tie pajukuši - Grundmanis aizskarts gājis sakārtot savus karavīrus, bet tie spēcīgas ložmetēju uguns iebaidīti, tam nav paklausījuši."

Tā maigos vārdos ietērpts "Studentu rotas" gļēvums, izvairīšanās no komandiera pavēlēm, pārbilis no ienaidnieka. Vairāk nekā puse toreizējās "Studentu rotas" bija korporeļi. (Bermontiādes "Studentu bataljons" ir kas pilnīgi cits.)

Toreiz nošāva arī Kalpaka adjutantu Pēteri Krievu, kam Kalpaks, atšķirībā no korporeļiem, uzticējās un kurš "veica nozīmīgu politisku darbu, uzrunājot iedzīvotājus piefrontes daudzās tautas sapulcēs."

Nošāva arī par savas korporeļu rotas gļēvumu "apbēdināto" Nikolaju Grundmani. Kad Grundmanim piešķīra Lāčplēša kara ordeni, korporācija "Selonija" sāka teikt, ka Grundmanis esot viņu "mūža brālis". Par Selonijas "mūža brāli" Grundmani viņi pataisīja tikai pēc viņa nāves. "Selonijā" ir strikta hierarhija. Neviens, kas nav teicis sektas svēto zvērestu, neskaitās "selonis". Tāds vēl ir pamatīgi pāraudzināms un korporelismā skolojams jauniņais.

* * *

Korporantu uzpūstie mīti par viņu nozīmību Latvijas izcīnīšanā ir liels māns. No Latvijas brīvības cīņu dalībniekiem korporeļu bija mazāk nekā 0,2 procenti. Korporanti (sevišķi

no "Lettonias") bija Latvijas tiešo ienaidnieku pusē, Bermonta štābā, padomē un baronu t.s. Niedras valdībā.

Vēlāk, pēc kara, vairāki Brīvības cīņu dalībnieki uzķērās uz korporāciju reklāmām un iestājās šajās organizācijās.

Tas ir cits bēdīgs stāsts, kā no Brīvības cīnītājiem korporācijās cilvēki pārtapa tās pašas valsts iedzīvotāju nīdējos, tās pašas valsts grāvējos, par kuru bija cīnījušies. Piemēram, agrākais Lāčplēša ordeņa kavalieris, korporācijas "Selonija" pāraudzinātais Gustavs Celmiņš. Un daudzi citi.

NIEDRA ATGRIEŽAS

Bermontieši sakauti, viņu sabiedrotie Lettonias "mūža brāļi" aizlaidušies tiem līdzi uz Vāciju. Bet kam tie tur vajadzīgi? Vācijā monarhija grūst, laiki mainās. Latvijā Brīvības cīņas beidzas, kara lauki pārtop aramzemē, atdzimst pilsētas, muižnieki nu kļuvuši vairs tikai par "bijušajiem muižniekiem".

* * *

Kādā jaukā 1924. gada maija dienā Rīgas centrālajā dzelzceļa stacijā no tālsatiksmes vilciena izkāpj plecīgs vīrs ar koferi un rekordgaru bārdu - Andrievs Niedra. Pēc pāris soļiem uz perona viņu arestē Latvijas politpārvaldes darbinieki.

Niedra ir pārsteigts un sašutis - pēc drošām ziņām no viņa "mūža brāļiem", nekas tāds nebija paredzēts! Nekāds arests, bet pavisam cits plāns un cerība, ka nu jau pagājuši gadi un asiņainā Bermonta dēka visiem aizmirsusies. Latvija taču tagad ir jauna demokrātiska valsts, kurā var viegli ietikt Saeimā tas, kam runas dāvanas un nauda! Tas, kas prot daiļrunīgi solīt, tiekot pie varas. To Niedram "mūža brāļi" teica, tāpēc arī viņu aicināja uz Latviju atpakaļ.

Arveds Bergs un vairāki citi korporanti Saeimā jau tikuši, bet vara tikai daļēja, periodiska, ar viņu balsīm vien nepietiek. Visādi ulmanieši un sociāldemokrāti bojā dzīvi īsteniem ļaudīm… Kāpēc, Andriev, nepamēģināt vēlreiz? Šoreiz ar citādām metodēm. Bez ieročiem, tā maigi, skaisti un viltīgi.

Atceros, kā rūdītie letoņi, dodot padomus mums, jaunajiem, bieži atkārtoja: "Paiet laiks, viss aizmirstas, vajag tikai nogaidīt." Vari čakarēt citus, blēdīties, melot, bet, ja nāk gaismā, klusu nolien un nogaidi, un tad jau - visiem viss aizmirsīsies.

Tā nu - asiņainā un postošā Bermonta dēka, korporeļprāt, aizmirsusies, jo prese par to vairs neraksta, Saeima aizņemta ar saviem kašķiem, partijas viena otru tik nikni apkaro, ka nu ir laiks arī Niedram - "pravietim" kopā ar saviem "mūža brāļiem" veidot nākamo partiju un šturmēt Saeimu. Ar visu veco platformu. Neviens nešaubās, ka "brālis Andrievs" ir īstais - tik labs orators, nolies ļaudis kā ar sīrupu un kā ar vīraku nokvēpinās. Rakstītājs arī spīdošs, tādas programmas un solījums sarakstīs, ka vēlētāji nespēs pretoties.

Bet nu Niedra piepeši arestēts. Apcietināts. Ieslodzīts.

Ātri vien Doma baznīcā sapulcējas vairāki tūkstoši niedristu, "Lettonias" sektas ciltstēvs Jānis Sanders no kanceles kokainā balsī sludina - tā tauta, kura nepazīst pateicību, aizies bojā. Par ko vecais korporelis tur runā, par kādu "pateicību"? "Pateicību" par valsts nodevību, par teroru, par baronu armijas asinsdzīrēm, kad tie apšāva cilvēkus, kas vien gadījās tēmēklī, "pateicību" par bermontiešu noziegumiem, par Jelgavas pils nodedzināšanu? Viņa paša dēls, letonis Tālivaldis Sanders bija Niedras kara ministra Vankina adjutants, kad atgriezās Latvijā, no soda izspruka. Kāpēc Niedru aiztiek?

Un niedristi uzsāk parakstu vākšanu garbārdainā arestanta atbrīvošanai, bet tā galīgi nesekmējas, un aktivitātes vien pievērš demokrātiskās preses uzmanību: "Baronu

draugi darbā", "Jūdasa cildināšana", "Bīstami dīgļi" - vēsta ziņu virsraksti.

Tad sākas tiesa, kas vēsturē iegājusi kā "Niedras, Vankina un Ansberga" prāva. Savu Lettonias "mūža brāļu" ieskauts, Niedra dusmīgi klāsta, ka neesot atgriezies Latvijā, lai viņu tiesātu, bet gan - lai viņš tiesātu. "Brālis Andrievs" skaisti runā "par politiskajiem putekļiem, kas aizsedz patiesības sauli", tiešām orators talantīgs.

Niedras advokāts ir Konstantīns Vanags no "Lettonias", kurš jau valsts sākumos kūdīja uz studentu grautiņiem universitātē. Vankina aizstāvis ir Indriķis Rūsis arī no "Lettonias".

Tiesas lemj apsūdzētos notiesāt uz sešiem gadiem, amnestijas dēļ sodu uz pusi samazināt. Sabiedrība pikta: vienkāršam zirgu zaglim jāsēž 5 gadi, Niedram tikai trīs!

Publika tiek mierināta, ka tas jau Niedram tikai par Liepājas baronu puču, priekšā vēl otra prāva - par līdzdalību Bermonta uzbrukumā.

Paklusām notiek savādības. Mēnesi pēc Niedras maigās notiesāšanas un īsi pirms nākamās tiesas par piedalīšanos Bermonta uzbrukumā Tiesu palāta īpatni nolemj: ja par Niedru tiks iemaksāta galvojuma nauda 20 000 latu, viņš var doties brīvībā.

Lai arī nākamajā procesā tiesnesis bargi jautā, kāpēc Niedra tik ļoti kārojis no jauna izliet latviešu asinis, un "brālis Andrievs" vien pavirši atbild, ka neesot ticējis tādai Latvijai, beigās notiek "brīnums": Niedru attaisno, notiesā tikai Kara ministru Teodoru Vankinu.

Tiesu palātā ātri ierodas Niedras advokāts letonis Kosķa Vanags, iesniedz kvīti par drošības naudas iemaksu, un Niedra ir brīvs. Spīdoša korporeliskā kombinācija. "Brālis" Andrievs nu atkal var šturmēt Saeimu. Ne velti letoņi pielikuši pūles un iekļuvuši tik būtiskā jaunās valsts organismā - tiesu sistēmā. 1918. gadā par Tiesu palātas priekšsēdētāju ietiekletonis

Arveds Bergs, no 1920. gada - letonis Alberts Kviesis, Tiesu palātā arī citi letoņi: Teodors Zvejnieks, Jēkabs Grots utt. Latvijas demokrātiskā tiesa vai unikāla korporantu mafijas teritorija?

Bet tad notiek viņiem negaidītais, Rīgu pēkšņi pāršalc sašutuma vētra, sākas spontāni un plaši tautas protesti.

Cilvēks, kas ne tikai nodevis Latviju, bet aktīvi cīnījies pret to, palīdzējis postīt, laupīt, slepkavot, tagad attaisnots? Un uz brīvām kājām?! Tas bija kā spļāviens brīvības cīnītājiem, kā kritušo apgānīšana.

"Protesta sapulce saviļņoja visu Rīgu… Lielā Ģilde pārpildīta… Grūti saskaitīt ļaužu tūkstošus… Tik kupli apmeklētu masu sapulci Rīga nav pieredzējusi kopš ilgiem gadiem… Ļaužu jūra piepildīja tuvējos skvērus, ielas un vārtu rūmes…" vēsta tā laika prese.

Sapulcē runā arī Aspazija: "Andrievs Niedra jau 1905. gadā, kad tika pacelta doma par brīvo, neatkarīgo Latviju, uzstājās pret tiem, kas gribēja atbrīvot tautu no krievu monarhistiem un vācu muižniekiem. Par to viņš tika izraidīts no skolotāju kongresa. Jau tad viņš, paceltiem kulakiem, draudēja šīs brīvās Latvijas idejas kalējiem. Arī tagad Niedra nav mainījies. Viņš ir tas pats vecais latvju tautas naidnieks…"

Tautas sapulce pieprasa Niedras izraidīšanu un zvērināto tiesu ieviešanu Latvijā.

Ko!? Zvērināto tiesas? No tā nu korporantu "brāļi" pamatīgi iztrūkās - viss sāka izvērsties gaužām nelāgi. Vecā Niedras dēļ tiek prasīta tāda demokrātiska institūcija kā zvērināto tiesas!

Saeimas vairākums lemj arestēt Andrievu Niedru kā personu, kas apdraud valsti. Un nu "brālim Andrievam" jāatgriežas un jāatsēž trīs gadi. Nekādas drošības naudas vairs!

Bet korporeļi neliekas mierā. Vai tad viņu mēģinājums aiz "brāļa Andrieva" platās muguras vēlēšanās šturmēt Saeimu

tiešām izgāzies? Bet ja nu "Brāli Andrievu" dabūtu ārā no cietuma, varētu uzburt viņam pat mocekļa tēlu?

Tiek iedarbināti "Lettonias" lēnīgie ezotēriķi: "buršu gara" pielūdzēji kristiešu mācītāju talāros. Pats "Lettonias" tēvs-dibinātājs, bīskaps Kārlis Irbe lūdz Valsts prezidentam Čakstēm Andrieva Niedras apžēlošanu. Lai prezidents prototies būt žēlsirdīgs un bijušo mācītāju Andrievu Niedru tūlīt izlaižot no cietuma, citādi - un "svētā tēva" vēstules tonis pauž: uzmanieties! Bet Niedru tomēr neizlaiž.

"Brālim Andrievam" cietums nepatīk, viņš kļūst nepacietīgs. Trīs gadi aiz restēm šķiet ļoti ilgs laiks. Redzot, ka citi viņa čomi no korporācijām, lai cik augstos valsts amatos ietikuši, tomēr viņa lietā neko jēdzīgu panākt nespēj, viņš nu pats raksta Čakstēm, lūdz apžēlot. Prezidenta atbilde ir pozitīva. Ar vienu noteikumu - Niedram nekavējoties jāpamet Latvija "līdz turpmākam". Niedra piekrīt. Viņa atbalstītāji arī saka: kad Latvijā pamainīsies valdība (un tā tik bieži mainās), tu mierīgi atgriezīsies īstajā brīdī. Un "brālis Andrievs", izkļuvis no cietuma, dodas uz Vāciju.

Bet jau pēc laiciņa sāk žēloties, ka viņam beidzoties uzturlīdzekļi. Un Latvijas vēstniecībā Berlīnē savam kārtējam Lettonias "mūža brālim" vēstnieka amatā Voitam iesniedz pieprasījumu atgriezties Latvijā. Vecais Voits lāga saost nevar, kāda būs atbilde no Rīgas. Izrādās, Niedram atļauju nedod. Nākamreiz prasa - atkal nedod. 1928. gadā pat neielaiž uz meitas bērēm. 1930. gadā Niedra vēl vēršas pie prezidenta Gustava Zemgaļa (Čakste jau miris), un atkal saņem noraidījumu.

Un tad viņš atsakās no Latvijas pilsonības. Brīdi par ātru - jau pēc pusgada par Latvijas prezidentu Saeimas karsto kašķu laikā ievēl it kā neitrālo "kompromisa figūru" Albertu Kviesi.

Beidzot ir īstais! Tas pats agrākais Tiesu palātas priekšsēdis no "Lettonias". Pilsonības gan Niedram vairs nav, bet tas nekas, šķiet "brālim Andrievam". Un 1932. gadā viņš

iesniedz oficiālu lūgumu ļaut viņam ierasties Latvijā uz veselības kūrēm.

Milzīgs ir viņa pārsteigums, kad seko noraidījums.

Andrieva Niedras "mūža brāļi" nepazīst sentimentu. Tiem galvenais ir aprēķins, un tas ir pavisam vienkāršs: korporantu vara sāk palielināties, pat valsts prezidents jau no korporācijām, ko nu tāds Andrievs Niedra vairs panāks, turklāt pats tik pārsteidzīgi atteicies no pilsonības.

Andrieva Niedras kārts korporeļiem ir nospēlēta un neinteresanta. Kāpēc lai viņi turpinātu draudzēties? Laiks iet uz priekšu.

Kamēr "brālis Andrievs" beidzot saprot, ka korporācijām vairs nav vajadzīgs, Latvijā tiek aktīvi izstrādāta jau cita varas sagrābšanas stratēģija. Visaptveroša. Nopietna. Tālredzīga. Tam laikam, korporeļuprāt, ļoti iederīga. Tiek dibināta un izvērsta cīņas organizācija varas sagrābšanai visā valstī - Pērkoņkrusts.

Latvijā Niedra atgriežas vien 1942. gadā, nacistu okupācijas laikā, kad viņa dzīvei rit pēdējais, 71. gads.

* * *

Letoņi šad tad uz ārpusi melsa, ka Niedra esot no korporācijas izstājies. Viņiem bija ērtāk teikt, ka šis zaudētājs vairs nav korporācijā. Kad notiesāja Viktoru Arāju, "Lettonia" pēkšņi "aizmirsa" par tādu, teica, ka šis pats esot izstājies. Palika gan daudzi citi, kas piedalījās masu slaktiņos, bet, ja arī tie "izstātos", tad jau nekas daudz tur vairs nepaliktu, gandrīz būtu jāslēdz korporācija…

Korporāciju taktika ir sagrozīt faktus: vajadzīgos un noderīgos cilvēkus ar pozitīvu nozīmi (piem., Ati Kronvaldu) pievākt un izcelt kā savējos, bet politiskos zaudētājus vai "neērtos", bet īstenos "mūža brāļus" izsvītrot. Parasti gan pēc viņu nāves.

Ja pie varas būtu neonacisti, Viktors Arājs karātos greznā bildē "Lettonias" zālē pie sienas, ja Bermonts pēkšņi izrāptos no kapa un sāktu Latvijā valdīt, "Lettonias" konventa zāli rotātu milzīga, ozollapām apvīta bārdainā Andrieva Niedras bilde. Kad vajag pūst miglu demokrātiskā valstī, pie sienas pieliek pretkorporeļa Kronvaldu Ata nelielu ierāmējumu un visiem stāsta, ka viņš stāvējis kūmās šai sektai.

* * *

Kad "Lettoniā" jauno biedru pieplūdums mazinājās, tika izprātots, ka laiks sākt aģitēt par korporācijām jau skolās. Ja "Lettonia" izmantotu patriotisku žestu: nopirktu fimas Bermontiāde DVD, aplīmētu ar korporācijas reklāmu un laistu uz skolām, kam tad vēl būtu šaubas par tik jauku patriotisku organizāciju? Kurš gan iedomāsies, ka tieši Lettonias "mūža brāļi" visnopietnāk cīnījās Bermonta pusē, ka gribēja pārvērst Latviju par korumpētu hercogisti? Un apdraudēja mūsu valsti tik nopietni, ka pietrūka vien mazliet, lai tā vairs nepastāvētu.

Tā nu "Lettonias" sektas priekšnieks, par sevišķi smagiem noziegumiem apsūdzētā maksātnespējas administratora Aigara Lūša, kā viņš izteicās: "sevišķi talantīgais palīgs" Armants Tomelis sagatavoja speciālas lielas reklāmuzlīmes filmas Bermontiāde diskiem.

Ar labdarību der nodarboties, bet kāpēc tik sarkastiski? Vai "Lettoniai" jau ar Kronvalda piešmugulēšanu nepietiek? Pievilināt maz informētus jauniešus masu slepkavu organizācijai ar baiso pēctecību, palielināt "fukšu masu" un pāraudzināt jaunos studentus korporelismā?

"Kāpēc tā jāmaldina jaunieši un skolotāji, kas par Latvijas vēsturi nav tik labi informēti?" toreiz protestēju. "Dāvini, bet nelīmē iekšā tur Lettonias reklāmu!"

Tomelis paskatījās manī aukstām acīm: "Vai uzdrošinies vērsties pret Lettonias interesēm?"

KORPORĀCIJU RADĪTAIS PĒRKONKRUSTS

"Ej, fuksi, nāksi man līdzi, tev vajadzēs palīdzēt nest televizoru! Nav liels. Tiksi viens galā," man teica sirms vīrs. Viņš runāja pavirši, tomēr nepaklausīt nedrīkstēja. Es arī nedomāju iebilst. Kāpēc neizpalīdzēt? Stop! Neizpalīdzēt? Tāda vārda vairs nav. Viņš pavēl, tu izpildi. Pavēle nenozīmē bļaušanu vai rēkšanu, bet jo bieži - gandrīz vai netiešu norādi, bezierunu ieteikumu. Neizpildīsi, būs sekas. Kādas nu kurā gadījumā… Nē, ne par kādām sekām es toreiz nedomāju. "Kad iesim?" pajautāju.

Vecais pārlaida skatienu zālei, kā novērtēdams, vai uz galdiem nav palikušas novācamas pudeles, pelnutrauki, glāzes… Savus fukša pienākumus, šķiet, biju izpildījis labi, jo viņš noteica: "Varam iet tūlīt!"

Mēs gājām. Es un ilggadīgais letonis Pēteris Grots.

Nebija tālu. Uzkāpām kādā dzīvoklī, kur mūs sagaidīja pagalam sakņupis vīrs. Viņš esot korporācijā "Selonija", mūs iepazīstināja Pēteris.

"Fuksis televizoru aiznesīs," viņš teica saimniekam.

"Būs patālu jāiet," saimnieks nosmīkņāja un norādīja man uz mazu televizoru istabas kaktā.

"Nekas, mūsu jaunie ir stipri," Pēteris teica.

"Mēs arī bijām. Un kādi vēl!" vecais no "Selonijas" atcerējās.

Tad Pēteris man teica, ka sirmais selonis bijis "Pērkonkrustā".

"Vai izsūtīja pēc kara?" jautāju. Nē, esot ticis sveikā. "Daudzi tika sveikā, nebija problēmu," viņš pastāstīja. "Celmiņam sanāca ķēpa un vēl dažiem," vecais piebilda.

Pacilāju pelēko televizoru, nebija smags, rokturis virspusē gan izļurkājies.

"To labāk nest abām rokām kā kasti," saimnieks pamācīja.

"Tas televizors vairs nerāda, nu ir beigts pavisam," viņš teica Pēterim.

"Jā, zinu," Pēteris pavirši atbildēja.

"Tad būs jānones uz miskasti?" pajautāju.

"Nekādā gadījumā! Man uz māju jānes!" Pēteris uzrūca.

"Kā tev mājai ar remontiem?" vecais selonis painteresējās.

"Vēstniecība uzlika jaunas notekas. Par brīvu! Paši piedāvāja, es tūlīt piekritu!"

Izrādījās, ka Pētera Grota vairākstāvu sētas nams ir kaimiņos Krievijas vēstniecībai.

"Laikam tā vēstniecība tur bija arī Latvijas laikā?" jautāju.

"Jā, protams," abi vecie gandrīz reizē iesaucās.

"Višinskis no tā balkona toreiz runāja. 1940. gadā," Pēteris teica, "mēs jau arī klausījāmies."

Apķēris televizora kasti, ar grūtībām paspiedu mājastēvam roku un sacīju: "Latviešiem darbu un maizi!" Vai tā teica "Pērkonkrusts"?"

"Jā," vecais apmierināti piekrita.

"Kārlis Ulmanis jau teica to pašu," sacīju.

"Ko to Ulmani cilā?!" pēkšņi vecais aizsvilās, "Visa tā tur viņa varza… Divi ministri gan bija mūsējie. Tā pa pusei. Ja mēs pirmie būtu varu paņēmuši, tad tik visi dabūtu trūkties! Atceros, kā mūsējie gribēja Ulmani nolikvidēt toreiz. Šis jau braukāja un staigāja tā brīvi," vecais turpināja un valšķīgi samirkšķinājās, "bet operāciju pārnesām uz viņa paša pils dārzu. Divus ģimnāzistus aizsūtījām ar bumbu. Noķēra. Izpļāpājās! Toreiz daudzus mūsējos savāca…"

"Kāpēc sūtījāt vidusskolniekus, bet paši negājāt?" man bija mēles galā, bet noklusēju - kā labi audzināts jauniņais, tikai atnācis līdzi pēc beigta televizora. Tas, ko saka cienijami, kaut arī sakņupuši vecbiedri, man bija goddevībā jāuztver un jāielāgo. Bez ierunām. Ari to, ka "īstam korporantam" visādus netīrus darbiņus nav jādara pašam, jo var aizsūtīt citus, piemēram, naivus vidusskolniekus. Kā brivprātīgos.

Vai nu pašiem jāriskē, ja par to draud bargs sods, galu galā, atentāts pret prezidentu. Ja nekāds sods un pretestība nedraudētu, tad būtu Arāja komandas stāsts… Šīs sakarības es sapratu daudz vēlāk, ar daudz lielāku pieredzi korporācijās.

* * *

Kā korporācijas jauniņajam, Pēteris Grots man šķita simpātisks. Viņš bija viens no tiem, kas domāja, ka jaunie letoņi jāaudzina nevis ar bargām pavēlēm, bet stāstot dažādas epizodes no pagātnes notikumiem.

Varēja redzēt, ka viņš ir duālas dabas cilvēks. No vienas puses - varētu būt lādzīgs vectēvs saviem mazbērniem, bet no otras, jo biežāk parādījās korporācijā, jo arvien vairāk piesātinājās ar tādu kā uzpūtību.

Pirms iestājos korporācijā, biju saticis daudz pieredzējušus sirmus cilvēkus savā plašajā radu saimē, gan tādus, kas izturējuši Sibīrijas izsūtījumu, gan kara gaitas, gan citādus dzīves pārbaudījumus.

Bet korporāciju sirmgalvji ievērojami kontrastēja ar manu iepriekšējo pieredzi. Korporāciju pensionāros nejuta brīvo atraisītību un vienkāršo laipnību. Ja ari viņi bija laipni, tad tādi kā samāksloti un ar ņirgu, ja pikti, tad piepūtās despotiskā bravūrā, šķita tādi ļaudis, kam visu laiku kaut kas slēpjams un vienlaikus sausi pļāpātāji.

Pēteris Grots it kā atšķīrās no viņiem. Man šķita, ka viņš ir daudz vienkāršāks, laipnāks un cilvēcīgāks nekā citi korporanti.

Tomēr kāds gadījums man lika arī to pārdomāt.

Padomju gados "Lettonias" nams bija sadalīts darbaļaužu dzīvokļos, lielā konventa zāle piešķirta Rīgas taksometru parkam. Parasti tur notika darbinieku sapulces. 1990. gadu sākumā korporācija savu veco zāli īrēja no Taksometru parka.

Reiz parka darbinieku sapulce bija ievilkusies, kad bijām jau atnākuši, viņi tikai vēl posās prom.

Burzmā grozoties, izdzirdēju līksmu, prieka pilnu saucienu:

"Pēteronkul! Sveiks! Ko tad tu te dari? Nu kā tad tev iet?" pie Pētera Grota piesteidzās jauns cilvēks tumšiem, glīti sasukātiem matiem un sirsnīgi spieda viņam roku.

"Sveiks, jā, sveiks," Pēteris pavirši atteica, samulsis uz mums atskatīdamies.

"Priecājos tevi satikt! Kā tad tev iet?" man nepazīstamais staroja priekā.

"Labi, jā, labi iet," Pēteris atteica nu jau pavisam vēsi, "nav svarīgi."

Tumšmatim sejā iekrita iztrūcināts pārsteigums. Viņš bija viens no tiem, kam vaibsti pauda visas emocijas - gan sirsnīgu prieku, gan iztrūcinātu apmulsumu, gan nākamajā mirklī jau ļoti skumju vilšanos.

"Es jau gribēju tikai apsveicināties…" un viņš ātri atvadījās, iejuka savu darbabiedru pulkā un pameta zāli.

"Kas viņš tāds bija?" jautāju Pēterim.

"Tas? Kopā agrāk strādājām," Pēteris negribīgi atteica.

"Bija tik ļoti priecīgs tevi redzot!"

"Jā… darbabiedrs nebija slikts," Grots it kā mirkli aizdomājās.

"Sirsnīgs cilvēks," teicu.

"Nu un tad? Nekas sevišķs… kaut kāds tur… kas viņš ir, nekas… nav tā vērts… priekš kam tādi?" pavirši atteica Pēteris, kā runājot pats ar sevi.

Nav tā vērts, lai pieklājīgi atņemtu sveicienu? Lai mirkli parunātu?

"Visādi reizēm uzrodas," Pēteris vēl noteica.

Nu ja, pirms pāris gadiem tāda "Lettonia" Latvijā vēl nebija uzradusies un Pēteris vēl laipni runājās ar saviem darbabiedriem. Tagad viss bija citādi. Kādreizējais jaukais Pēteronkulis, kas nešķiroja ļaudis ne pēc vecuma, ne kārtas, nu bija atdzimis korporelī.

Vēl tagad man acu priekšā ir tā jaunā vīrieša neviltoti priecīgā, pēc brīža naivi pārsteigtā un tad jau tik skumjā seja. Nu viņš bija saskāries ar korporantiem. Nevis ar agrāk laipni izpalīdzīgo Pēteronkuli, bet jau ar korporeli.

Pēteris Grots "Lettoniā" iekļāvās 1939. gadā, tad padomju gados to it kā "piemirsa" bet nu atkal atgriezās atjaunotajā sektā kā īstens "buršu gara" dēls. Un kāda gan viņam vairs daļa gar visādiem iepriekšējā, viņa "bezkorporācijas" laika plebejiem?

Vēlākos gados tādu attieksmi pret cilvēkiem ārpus korporācijām es pieredzēju tik daudzas reizes, ka sen par to vairs nebrīnījos. Un arī pats šo attieksmi uzsūcu. Kā gan citādi tajā vidē varētu uzturēties? Mēs - "izredzētie korporanti", pārējie - stulbā masa. Baigi un aroganti, bet tik raksturīgi. Ir drausmīgi, ka ar šo vīrusu korporeļi inficē arī Latvijas politisko vidi, ierēdniecību un pat valsts augstskolu vadību.

* * *

"Tā nebija tautā radusies kustība, bet šaura interešu grupa" - par to skaidri liecina arhīvu materiāli. Korporāciju atbalsts Pērkoņkrustam ir milzīgs, šajā organizācijā "ap 2000 biedru, un proti, galvenā kārtā Rīgā… Vienības vadonim [Celmiņam]

esot lielākā cieņa un simpātijas pret Vācijas valsts kancleru," uzsvērts vēstures dokumentos.

Lai kā mūsdienās korporācijas to censtos slēpt, Pērkonkrusts bija tieši korporāciju radīta un vadīta kustība varas pārņemšanai Latvijā. Tādā veidā Latvijas laikā viņi varu tomēr neieguva. Daudzi pasēdēja cietumā. Vēlāk, tikai pēc nacistu ienākšanas, pērkonrustieši "strādāja SD, SS un citos amatos, aktīvi piedalīdamies komunistu un nacionālo latviešu vajāšanā. Pērkonkrustieši uzskatīja, ka līdz ar vāciešu okupāciju ir pienācis viņu laiks," raksta notikumu aculiecinieks H. Biezais.

Kad Trešais Reihs sagruva, korporantu Pērkonkrusts (.Donnerkreutz) nonīka. Pēc kara viņi slēpa noziegumus, steidzīgi pārmetās uz nacionālu saukļu skandēšanu un drudžaini tiecās pārņemt trimdas galvenās organizācijas. Citādi korporācijām draudēja izmiršana jaunu biedru trūkuma dēļ.

Pērkonkrusts atspoguļo vienu no t.s. "Latvijas studentu korporāciju" taktikas veidiem varas pārņemšanai Latvijā, lai ieviestu nacismam līdzīgu diktatūru un ierakstītu "tumšāko lapaspusi brīvās Latvijas 30. gadu vēsturē, prasīdami Hitleram naudu un ieročus apvērsuma izdarīšanai."

Rakstot grāmatu Arāja komandas Lettonia, "iepazinos" ar korporācijas "Selonija" lolotā un izvirzītā "mūža brāļa", ķīmijas docenta Fēliksa Rikarda "grupu". Viņa speciālā "cīņas grupa" no Pērkonkrusta strādāja nacistu spiegošanā. Okupācijas laikā tā dedzīgi sastādīja sev nevēlamo Latvijas pilsoņu sarakstus, ko iesniedza iznīcināšanas iestādēm. Šie saraksti tika veidoti pēc senas nepatikas un korporeliskās atriebības principiem. Tie nacistiem bija ļoti noderīgi - kurš gan labāk pārzināja vietējo vidi un apstākļus, kurš vēl labāk bija trenēts nodot un nostučīt, ja ne korporāciju audzināšanu izgājušie "mūža brāļi"? Vēlāk viņi melsa, ka esot jau

tikai komunistu sarakstus taisījuši, bet saraksti bija gari un nežēlīgi - tur bija gan "komunisti", gan "ulmanieši", gan citi cilvēki, kas nepatika korporantiem. Paralēli tika nodots arī katrs, kas "žīdam ābolu iedevis".

Viktors Arājs nebija Pērkonkrustā. Viņu vienojošais elements gan bija tā pati Pērkonkrustā radītāja un bāze - Latvijas studentu korporāciju saime. Arājs tobrīd bija vien korporeļu vīru kora dziedātājs, kas studēja LU juristos. Arāja komanda jau pārstāv nākamo pakāpi korporeļu varas un mantas iegūšanas taktikā - tiešās masu slepkavības.

NO PATRIOTA PAR NODEVĒJU JEB GUSTAVA CELMIŅA STĀSTS

Gustavs Celmiņš iestājās korporācijā "Selonija" laikā, kad tās vecbiedri vēl tikai kalkulēja, vērts atbalstīt jauno Latvijas valsti vai tomēr ne. Celmiņš pats, toreiz vēl aktīvs jauneklis, jau bija piedalījies Brīvības cīņās, saņēmis Lāčplēša ordeni. Taču pēc kara viņa domāšana pamazām, bet spēcīgi ieslīga korporelismā, pielāgojās uzpūtīgajiem "brāļiem", kas jaunekli mērķtiecīgi pārveidoja. No Brīvības cīņu dalībnieka un ideālista Celmiņš pārvērtās īstā korporantā - Gustavu "Selonija" tik nopietni pāraudzināja, ka bez liekām bažām uzticēja Pērkonkrustā vadību.

1933. gadā notiek Pērkonkrustā lielsapulce, ko vada tā galvenie ideologi, korporanti Plāķis, Šilde, Švēde un virkne citu. "Kad mēs iegūsim varu, tad nebūs vairs nekādu minoritāšu," Celmiņš saka programmatisko runu.

Celmiņa runa "rāda, ka viņa cīņa ir vērsta principā pret visām minoritātēm, latviskās Latvijas iedomātiem ienaidniekiem, neizslēdzot latviešus," norāda vēsturnieks H. Biezais.

Latvijā ieviest varmācīgu diktatūru viņiem tomēr neizdevās: aktīvākos korporantus Ulmaņa valdība iebāza aiz restēm. Celmiņu izraidīja no Latvijas.

1942. gada sākumā viņš atkal ir Rīgā un tinti nežēlo "pret jūdaismu, marksismu, parlamentārismu, Tautu Savienību, pacifismu" ar galamērķi - "nacionālsociālistu plānoto Eiropu".

Viņš gan pažēlojas, ka Ulmaņa laikā Latvijā "nebija saimnieciska sabrukuma un arī pat ne pagrimšanas un viegli pieejamu proletariāta masu", tāpēc, rau, korporeļi ar Pērkonkrustu tā arī nespējuši sagrābt varu valstī. 1936. gadā velti lūguši Vācijas nacistiem "Pērkonkrusta triecienvienību apbruņošanu, lai gāztu Anglijai paklausīgo Ulmaņa - Muntera valdību."

Celmiņš gan nebija kāds varonīgs vadonis, vien klasisks korporants.

Kad nacistu laikā citi korporanti ieņem ienesīgus amatus, bet Gustavu nobīdījuši malā, nu viņš ar vienkāršās tautas palīdzību izplata nacismam kritisku avīzīti. Viņu arestē un Celmiņš nodod visus, ko iesaistījis drukāšanā, atklāj arī izplatītāju vārdus un adreses. Un pretnacistiski noskaņoti cilvēki,,,patiesi latviešu cīņu biedri, tika ne tikai pievilti, bet arī nodoti".

Pēc Celmiņa apcietināšanas korporantiem gan lielu raižu nebija. "Tie, kas jau agrāk bija iesaistīti SD un kas piedalījās Celmiņa [paša] atklāšanā," iekļāvās Himlera īpašā vienībā, aktīvi darbojās "nacionāli noskaņoto latviešu un kureliešu vajāšanā".

MASOŅA DĒLS ŠVĒDE

Lai arī "Selonijas" Celmiņš kļuva par tādu kā "Pērkonkrusta" simbolu, ir vēl citi ļoti nozīmīgi šīs organizācijas biedri no citām korporācijām. Kalsns jauneklis, allaž

kā uzmetis lūpu trīsstūrveida sejā. Viņa palsos matus klāj "Lettonias" cepure - tas ir Andrejs Edgars Švēde.

Lai ari korporācijās ir ietekmju kliķes, kas savstarpēji rīvējas, destrukcijā viņi ir vienoti. Un pat senā kašķēšanās piem., starp "Seloniju" un "Lettoniu" par cienīguma statusu, Pērkonkrustā nespēlēja būtisku lomu. Celmiņa vietnieki bija letoņi, savukārt letoņu vietnieki seloņi utt. Tiecoties pēc valsts varas, iekšējie kašķi aizslīdēja uz alus vakariem.

Korporācijās viņi veido tādas kā viendzimumu ģimenes - tur ir "krāsu tēvi" un "krāsu mātes", tiem "krāsu dēli", "mazdēli". Savādi ciltskoki būvējas.

Andreja Edgara Švēdes tēvs ir banku ierēdnis un brīvmūrnieku ložas biedrs. Pa Lettonias "krāsu tēva" līniju viņam "rados" Latvijas vēstnieks Vācijā Krieviņš, pa "krāsu mātes" līniju: Arveds Bergs. Andreju korporācijas viedie izvirza, lai mērķē uz visas valsts varu Pērkonkrustā.

Pēc Celmiņa apcietināšanas Švēde kļūst Pērkonkrusta vadītājs pagrīdē. Kad policija viņu arestē, atņem cīņas instrukcijas, vieglu roku viņš samaksā 2000 latu soda naudu un turpina "cīņu" pret toreizējo Latviju. Tad viņu atkal apcietina un piespriež jau gadiņus. Pret darbību, kas vērsta uz terorismu, valsts infrastruktūras iznīcināšanu, piemēram, plāniem uzspridzināt Rīgas spēkstaciju, Ulmaņa režīms kļūst bargāks.

No Švēdes Pērkonkrusta pagrīdes vadību pārņēma Ādolfs Šilde no "Lettonias" satelīta: korporācijas "Fraternitas Lataviensis". Korporants ar maigu vaidziņu un apaļām brillītēm uz strupā deguna, korporeļu laikraksta Universitas redaktors, vēlāk "slepkava pie rakstāmgalda", vēl vēlāk, vēsturisku ūdensgabalu autors.

KORPORĀCIJU TAKTIKA TĀM BĪSTAMĀ BRĪDĪ

1934. gadā aizsākas pirmie plašie pērkonkrustiešu aresti, un korporācijas ir par mata tiesu ir no slēgšanas. Uz Ulmaņa rakstāmgalda guļ Sabiedrisko lietu ministra Alfrēda Bērziņa sagatavotais likumprojekts par korporāciju aizliegšanu.

Starp arestētajiem daudzi valsts ierēdņi: "Nav atļaujams, ka valsts iestādēs darbojas un tiek atalgotas personas, kas pret valsti cīnās ne tikai sprediķodami, bet arī aktīvi," vēsta tā laika ziņojumi.

Tad nu korporācijas ātri steidz paziņot, ka tās no arestētajiem norobežojas. "Organizācijas, kurām tie ir piederējuši, negrib tos vairs redzēt savā starpā," brīnās politpārvaldē.

Diversantus pēc notveršanas to "mātes" izliekas nepazīstam. Tā ir profesionāla taktika. Visā pasaulē spiegi un provokatori rēķinās, ka būs gadījumi, kad valsts vai organizācija, kuriem tie kalpo, tos neatzīs. Novērsīsies. Par to likteni neliksies ne zinis. Lai demonstrētu neitralitāti, glābtu "reputāciju". Korporācijas tūlīt nobļausies par "apolitiskumu" un tēlos lojālos iepretī tam, kas tobrīd stiprāks.

Reiz pajautāju erudītam cilvēkam no "Selonijas": "Vai tad Celmiņu tiešām izslēdzāt?"

"Ko tu?! Ulmanim tikai acis aizmālējām," viņš atsmēja.

Skaidrs, Celmiņš darbojās pret Latvijas valsti, ne jau pret korporācijām. Kad korporanti tiek pie varas, vispārēja destrukcija garantēta - to rāda gan vēsture, gan mūsdienas.

Toreiz viņiem neizdevās un Latvija par nacistisku zemi ar bezierunu paklausību, visaptverošu ziņotāju tīklu un apjomīgām slepkavībām pirmskara neatkarības gados nekļuva.

KAPI, BERGI UN KARLSONI

Zem lielo kapu kokiem gaiss bija kā piemircis, rudenīgs vējš kaisīja brūnganas lapas. Todien biju uzvilcis brūnganu mēteli, uzlicis sūnzaļgano "Lettonias" mici un gausi gāju cauri Lielajiem kapiem. Man šķita, ka korporelismā ir kaut kas kapiem tuvs… "Vecā būda", "apsūnojusī būda", tā viņi saukā viens otru. Nekas apvainojošs, tā ir šo korporāciju tradīcija - jo lielāks sektā pavadīto gadu skaits, jo "apsūnojušāks" skaities. Ar studiju sekmēm tam nav nekāda sakara. Ja esi korporelis kādus trīs gadus, tad jau esi "vecā būda", ja ilgāk - tad "apsūnojusī".

Piestāju uz brīdi pie kādreizējā latviešu lieltirgotāja Kristapa Berga kapavietas melnajiem, glīti slīpētajiem akmeņiem, kas veidoja tādu kā obeliska ansambli. Ar biezu trūdošu lapu segu pārklāts, kaps šķita vientuļš un aizmirsts. Kristaps Bergs - savulaik viens no visveiksmīgākajiem latviešu uzņēmējiem. Viņš pats nebija korporelis, izsitās gandrīz no nulles. Diemžēl viņa dēli Arveds un Edgars iestiga "Lettoniā". Un mazdēli arī.

Tie mani toreiz sevišķi neinteresēja. Es stāvēju un domāju par Kristapa Berga paša cīņām, kā viņš vācu tirgotāju un baronu pārvaldītajā Rīgā, spēja izsisties līdz nopietnam namsaimniekam un uzņēmējam. Un vienlaikus saglabāt savu "nacionālo noskaņu", nevis ērti pārvācoties.

Daudz kapitāla viņš zaudēja I pasaules kara laikā, bet daudz arī saglabāja: Berga bazāru un daudzstāvu namus Rīgas centrā.

"Kāds kauns jums un jūsu ģimenei! Kauns! Kauns!" no pārdomām mani izrāva lietišķa, bet paskaļa balss.

Pienākusi piecu soļu attālumā ar tādu kā nicīgu nožēlu uz mani skatījās kāda pavecāka sieviete.

"Kā jums nav kauna! Visu mantojumu paņēmāt, bet kapu sakopt nevīžojat! Atvilkāties paskatīties! Vai tad godaprāta nemaz nav? Kā jūs tā varat?" runīgā sieviete piktojās. "Redzat pats tak, kaps tik aizlaists! Kāpēc radinieki negodā šī cilvēka piemiņu?" viņa jau lēnīgāk turpināja.

"Es neesmu Kristapa Berga radinieks," vien atteicu.

"Ja?" viņa neticīgi brīnījās. "No tās pašas šlakas esat, es tak redzu!" un ar pirkstu parādīja uz manu "Lettonias" cepuri.

"Jā, laikam jau zinu gan, kas ir mantinieki…" teicu it kā vairāk pats sev.

"Vecā Berga mantinieki ir nelieši! Man būtu tāds kauns viņu vietā. Kā tas tur no Amerikas, tas Karlsons, apčakarēja visus tos pārējos naivos te Latvijā un savācās visus Bergu īpašumus: īsts maita! Kā viņš rupji izmeta latviešu ģimenes ar bērniem… pretīgi!" svešā sieviete turpināja.

Es nezināju, vai kundze stāsta patiesību, bet bija nepatīkami to klausīties.

Justu Karlsonu tuvāk nepazinu, kaut abi bijām vienā korporācijā. Nebiju arī interesējies par viņa mantojuma lietām. Latvijas miljonāru sarakstā viņš bija, it kā no ārzemēm uzradies un kļuvis bagāts. Zināju, ka viņš ir veikls advokāts un vēl to, ka viņa tēvs bija letonis, nacistu zonderfīrers un esesietis.

Reiz "Lettoniā" kādā "buršu gara" pielūgsmes rituālā patrāpījos viņam blakus.

"Kā tevi sauc?" draudzīgi jautāju.

"Ko?! Nezini?!" viņa pašaurā seja bīstami piepūtās, vaigi nosarka. Justs!" viņš noskaldīja man kā āmurgalvai, kas nepazīst svarīgākos cilvēkus sektā.

Tomēr vēl pēc gadiem atceros savādo satikšanos Lielajos kapos pie kādreiz tik varenā un finansiāli ietekmīgā Kristapa Berga, slavenā Deglava romāna Rīga Krauklīšu Pētera prototipa, vientuļā kapa.

ARVEDS

Politikā par tirgotāju Kristapu daudz ietekmīgāks bija viņa dēls Arveds Bergs.

1894. gadā kā bagātnieka dēliņš viņš Tērbatas universitātē studēja tieslietas, veiksmīgi studijas beidzis, īrējot pats savu mitekli atsevišķi no korporācijas, pēc četriem gadiem viņš jau darbojas Pēterburgā apgabaltiesas praksē.

1905. gada revolūcijas laikā bija Demokrātu partijas priekšnieks, tad "melnās sotņas" laikā aizlaidās uz Franciju. Vēlāk, kad reakcija pierima, atgriezās Latvijā, kļuva par Rīgas liberāļu kluba priekšnieku, dabūja Iekšlietu ministra portfeli un viņa laikā ministrija iegādājās vēlāk tik bēdīgi slaveno "Stūra māju" Stabu ielā.

Bergs domāja, ka "Lettoniā" tiek cienīts, ir ietekmīgs, bet ietekmējās pats. Kādreiz it kā liberāli orientētais censonis Arveds neatgriezeniski pārtapa uzpūtīgā melnsimtnieciskā politiķī.

Arveda Berga dienasgrāmata gan liecina, ka "Lettonia" viņu 1930. gadu beigās vairs sevišķi necienīja, pat mēdza izjokot. Var saprast, jo viņš tak paspēlēja varu Ulmanim un "mūža brāļu" acīs viņa prestižs plaka kā pērnais sniegs. Turklāt Arveds bija ietiepīgs svarīgā lietā: uzņemts "Lettoniā" jau 19. gadsimtā, viņš labi zināja, ka Kronvalda Atis nav bijis kādas korporācijas iedvesmotājs vai dibinātājs, un par to arī publiski runāja. Tas nu bija pret "Lettonias" interesēm.

Latvijas brīvvalsts pēdējos gados Bergs kļuva par politiski marginālu, sapīkušu īdētāju. Arī viņu, tāpat kā daudzus citus, samala Staļina represiju dzirnavas.

Arveda Berga dēls Jānis arī bija "Lettoniā". Brīvvalsts laikā aktīvs korporeļu kaujas organizācijā "Pērkonkrusts", laiciņu arī "Lettonias" priekšnieks.

1940. gada jūlijā viņu apcietina padomju vara, notiesā uz 8 gadiem Vorkutas nometnēs, atbrīvo jau 1947. gadā. Vēlāk, kad daudzi izsūtītie latvieši atgriežas Latvijā, Jānis Bergs strādā par grāmatvedi Vorkutā, tad pārceļas uz Krasnodaras apgabalu. Agrākie Pērkonkrusta saukļi skarbajā dzīves ceļā laikam izkūpēja kā mahorkas dūmi. Laikā, kad Latvijā sākās lielā privatizācija, viņš jau bija pašā dzīves nogalē.

TREŠĀ REIZE: IENAIDNIEKA RĪCĪBALEONĪDA BREIKŠA PĀRVĒRTĪBAS

Kad 1988. gadā Ieva Akurātere Mežaparka pārpildītajā estrādē dziedāja Lūgšanu: "Kungs, kas zāles čukstus dzirdi…", daudzi nepazina padomju gados aizliegtā dzejnieka Leonīdu Breikša vārdu, vēl mazāk zināja par viņa neilgo, bet kontrastiem pilno dzīves stāstu.

Leonīds Breikšs bija viens no retajiem, kam pietika spēka atbrīvoties no savas "mūža brālības" tā, lai atsvešinātos arī no "buršu gara", kaut arī korporāciju dūksnājā viņš reiz bija iegrimis līdz ausīm.

* * *

Vecrīgā starp Saeimas frakciju un komisiju ēku ir īsa ieliņa (Atgriežu iela), kuras galā strupceļš: tur slejas korporantu nams. Kādreiz tajā saimniekoja baltvācu korporeļi, tad viņi repatriējās uz Hitlera Reihu un namu vēlīgi "nodeva" latviešu studentu korporācijai "Fraternitas Lataviensis". Kad

viņiem pajautāju, cik šie samaksāja par namu, "latavu brāļi" nosmīnēja - oficiāli: vienu latu. Nodokļus neatkarīgajai Latvijai neparedz viņu iekšējie likumi, jo korporācijas pašas ir kā "valsts valstī" - ar saviem likumiem un tradīcijām.

Kādu vakaru kavējos tajā namā un ar interesi aplūkoju bildes kāpņu telpā. Piepeši vienā korporācijas jauno fukšu kopbildē ieraudzīju Leonīdu Breikšu.

Ar savu lielo augumu starp citiem smīnīgajiem "mūža brāļiem" viņš šķita sērīgi vientuļš. Parasti visi tur izskatās gandrīz vienādi: vienādas cepurītes, vienāds sastingums vai smaidiņš sejās.

Skatījos arī citās grupas bildēs (korporeļu leksikā: "coetus bildēs"), kur nofotografēti jauniņie, tikko korporācijā uzņemtie studenti, ar savu "dresētāju" - oldermani - vidū. Tas, parasti izmeties vestē ar pudeļu kasti pie kājām, rokā bargs rapieriesms. Klāt vēl alus pudeles vai muca, kā nu kurā jauniņo studentu "jaunās izredzētās dzīves" kopbildē, korporeļu gaitas uzsākot. Alkohola un agresijas simboli tur rēgojas vienmēr. Tas ir likums. Vismaz šajā ziņā korporācijas ir atklātas.

Te nu viņš bija, jaunais fuksis Breikšs, lai sāktu kalpot korporāciju "ideāliem" un "buršu garam"…

Bērnībā ar ģimeni izmalies pa pilsoņkara Krieviju, nu pārcēlies uz Rīgu, jauneklis ir spara pilns, grib kaut ko darīt jaunās valsts labā, ziedoties patriotiskiem mērķiem - tā arī māca Latvijas skolās.

Iesvētībās vecāki dēlam uzdāvina Bībeli un Dziesmu grāmatu, puisis jūtas pateicīgs. Pasaulei atvērtais ideālists sāk studēt LU.

1929. gads. Breikšs tikko ir iestājies korporācijā "Fraternitas Lataviensis", īpatnajos "latavu brāļos", kas jo plātīgi, kāpdami pat uz galda, uzstājās par vienīgajiem pareizākajiem "tautas" dēliem, bet jauniem studentiem, kas tur nokļuva, lika sveču gaismā zvērēt mūža uzticību "buršu garam".

Tolaik šai "Lettonias" filiālei tikai kādi gadi pieci un viņi aktīvi stāsta, ka esot par atturību un mērenu dzeršanu - ne tā kā citas korporācijas, kas streb kā lopi, kam jauno piedzirdīšana obligāta. Dzērumā tak nevarot īsti sasniegt korporāciju mērķus. Nu tak loģiski, kā gan var pievākt varu valstī ar regulāru skurbuli?

Tā arī ir: alus mazāk, gan tikai sākuma gados, viss cits - kā īstā korporāciju sektā. Tie paši solīšanās rituāli mistiskajam "buršu garam", tās pašas amorālās tiesas saviem ..brāļiem", tā pati slēgtā slepenība, klāt vēl atkarība no mātes jeb cilmes organizācijas, viņu gadījumā no "Lettonias" un korporeļu jumtorganizācijas - divburtu P!K!.

Gan jau, ka uz Leonīdu Breikšu iespaidu atstāja arī "Fraternitas Lataviensis" tik jaukā devīze: "Par tēvzemi, taisnību un godu!" (Pro patria, justitia, honore). Viņš taču studēja juristos.

Bez smadzeņu skalošanas, ..ienaidnieku" meklēšanas, naida un augstprātības lipīgās kaites, korporācijas piedāvā arī īpašu paziņu loku. Leonīds sapinas ar rūdītiem večiem, pieredzējušiem un ietekmīgiem ..brāļiem": ar Arvedu Bergu, Fēliksu Krusu, Gustavu Celmiņu un citiem. Par sevišķiem draugiem viņam piemetas paša "sektas brālis" Šilde un Plensners no "Lettonias". Veikli kūdītāji.

Breikšs korporeļiem ir tieši laikā: publicists ar dzejnieka talantu. Ja pareizi iegroza, tāds var rakstīt korporāciju interesēs. Piemēram, jo nikni pret demokrātiju, ja tā traucē mums, ..izredzētajiem, īstajiem tautas dēliem", paņemt pilnīgu varu. Paskat tik, Arvedu Bergu vairs vispār Saeimā neievēl! Virkni citus arī ne. Kaut procentu barjeras vispār nav, tāpat neievēl. Kā tad tā? Korporāciju cīņas organizācijai Pērkonkrustam pilnīgas valsts varas pārņemšanai ,.pretīgais parlamentārisms" traucē. Turpmāk Latvijā jābūt vadonim! Celmiņam kā Musolīni, Šildem kā drošības dienestu komisāram! Korporelis

Kviesis - prezidents jau ir. Bergs būs prezidents pēc Kvieša, Andrievs Niedra - ārlietu ministrs. Niedra valsts nodevējs? Nekā tāda - īsts patriots! Ulmanis ir valsts nodevējs, jo draudzējas ar žīdiem.

Jā, žīdi ir tie vainīgie - tā ir viena no korporeļu ērtajām platformām tam laikam. "Sitiet žīdus, glābiet Latviju!" bļaustās korporeļi, un dažus pievāc policija. "Bej židof, spasaj Rossiju" savulaik bija Krievijas melnsimtnieku sauklis, nu "buršu gara" pārņemtie to pārtulkojuši un lieto Latvijā.

Smadzeņu skalotāju korporācijās Leonīdam Breikšam un citiem jaunajiem censoņiem netrūkst.

Jaunais brāli Leonīd! Uzraksti korporāciju žurnālam rakstu! Iedvesmo citus!" - korporeļiem ir viltīgs triks: atzinības piesolīšana.

Jaunajā Leonīdā Breikšā kūsā žurnālista enerģija, nu korporācijas prasa to ievirzīt ļauniem mērķiem.

Un Breikšs sparīgi raksta, to naski drukā korporeļu izdevums Universitas, izplata Latvijas Universitātē, valsts ministrijās, skolās: "Žīdi izsūc mūsu laukus", "Žīdu inteliģence ir viens no vislielākajiem draudiem Latvijas labklājībai" un tā tālāk… Te nu "žīdu" vietā varēja droši likt "korporeļi" jeb "korporanti" - būtu trāpīts pareizi.

It kā "žīdi" būtu vainīgi, ka Latvijā korporācijās iesūktos studentiņus padara par maziskiem skauģiem, citu nīdējiem vai pagļēvi vārgajiem, kas pagurst, alkohola sisti.

Pie korporeļu pļēgurošanas "vainīgi žīdi", pie garīgā paguruma, pie glūnīgās intrigošanas atkal "vainīgi žīdi". Un, ja korporanti nevar iegūt pilnīgu varu valstī, lai beidzot visus pārvaldītu ar cinisku smīnu, nu protams - "vainīgi žīdi". Pie visa vainīgi. Vainīgais atrasts! Un tie riebekļi vēl, kas nav "pret žīdiem".

Korporāciju izdevums Universitas naski sludina: "Vai vērts studēt medicīnu?" - vesels raksts ar žēlošanos, ka neesot

jau vērts pūlēties, jo sliktie žīdi tāpat esot talantīgāki zobu dakteri, izkonkurējot korporelenes. Laiks nepieļaut tiem strādāt, jo konkurence korporeļus biedē. Žurnāls pat izsludina korporāciju "saimniecisko boikotu žīdiem".

Cinisks smīniņš guļ Šildes mīkstajā sejiņā, un Breikšs turpina korporeliskā manierē: "Mūsu pirmdzimtību ar bībelisku viltu piesavinās sprogaino galvu tauta, cīņā pret kuru pamazām mēģina saslieties visa Eiropa… Mums, jaunajiem ir jāatrod ceļš šīs zemes lāsta iznīdēšanai, ko tauta jau sen gaida, nevarēdama vēl sajemt un pacelt kaujas zobenu. Ne tamdēļ mēs esam nākuši uz ūniversitāti, lai joprojām mierīgi noskatītos, kā mūsu zemē dienu no dienas ciešāk nostiprinās Mazāzijas izdzimuma modernie pēcnācēji."

Tautas jēdziens atkal šķobīts un kropļots, valkāts korporantu manierē. Kāda "tauta"? Ko sen gaida? Breikšs šeit runā par pašpasludināto korporantu "īpašo tautu". Arī Hitlers savā "Pēdējā testamentā", tupēdams bunkurā zem kūpošajām Berlīnes drupām, tik bieži lietoja vārdu "tauta"…

Bet tolaik - 1932. gada sākumā, kad vietējie korporanti uzdarbojas Latvijā, Hitlers pat vēl nebija nācis pie varas.

Laiku, kad Latvijā korporantu "brāļi" aukstasinīgi slepkavoja cilvēkus, kad korporelis Ādolfs Šilde, skaudīgas atriebības un naida pilns presē ņirgājās par cilvēku ciešanām, Breikšs nepiedzīvoja. Viņa dzīve beidzās Gulagā, vien nedaudz vēlāk par Latvijas žīdu jeb ebreju iznīcināšanu Rumbulā.

TĀ TURPINĀT NEVAR

Šķiet, Breikšam tas apriebās varbūt tāpēc, ka viņš korporācijā meklēja draudzību un cilvēcību, bet saindējās ar naidu. Korporācijas kļuva pretīgas, jo sensiblais dzejnieks

gribēja radīt ko jēdzīgu, nevis tikai gānīties? Varbūt uz to norādīja viņa vecāki, konservatīvi kristieši? Varbūt to saskatīt palīdzēja Latvijas valsts rosīgā, daudzveidīgā un labklājīgā dzīve?

Bet to nu gan es zinu ļoti labi, ka jābūt ir lielam iekšējam spēkam un ilgstošam atbalstam no ģimenes vai patiesiem draugiem, kas palikuši ārpus korporācijām, lai cilvēks atbrīvotos no šīm sektām un iztīrītos no sārņiem, ko tās iebaro. Jo korporācijas turpina uzmākties arī tad, kad esi jau no tām attālinājies. Pūlas kontrolēt, uzmana, vēro. "Sirsnīgi aicina" atpakaļ, ja tas tām izdevīgi.

"Kādēļ gan es esmu tik ļoti noguris? Tas izklausās pēc vāja joka, ka cilvēks, kam tikko divdesmit seši gadi, jau staigā ar līku muguru, un ir tik skumīgs, ka viņa deguns gandrīz velkas pa zemi," 1933. gadā raksta Breikšs, noguris no sava aktīvā korporanta perioda. Tikai četrus gadus viņš pavadījis korporāciju vidē un jau tik ļoti saguris?

Tai laikā sarakstījis vien pāris lieliskus dzejoļus, kur patriotisms mijas ar dabas liriku, bet pārsvarā tomēr baisus un groteskus pret Latvijas pilsoņiem un Satversmi vērstus tekstus. Tos naski drukāja šo rakstu pasūtītāji: Ādolfs Šilde un Aleksandrs Plensners korporeļu izdevumā Universitas.

"Visas šīs lietas manī nevar sadzīvot," Breikšs atzīst savā autobiogrāfiskajā darbā Maldugunis.

"Man ir tā, it kā visi šie gadi pēkšņi būtu kļuvuši par neko, un tagad vajadzētu visu sākt no gala. Ceļa atpakaļ nav. Un es viņa nemeklēju," Viņš ir apņēmības pilns mainīt savu dzīvi.

Muižnieku zeme sadalīta jaunās valsts pilsoņiem, Breikša ģimenei Latvijas valdība piešķīrusi saimniecību ar plašu augļu dārzu Kurzemē. Un nu Leonīds steidz tur patverties no "mūža brāļiem", no agresijas, zākāšanās, no naida un intrigām, ar ko pats bija tik nopietni aplipinājies…

Un Leonīds "atsvešinājās no korporāciju dzīves", "aizejot savu ceļu - dzejnieka un rakstnieka ceļu", raksta viņa māsa Tamāra Čaure. Būdama korporante, viņa "zina drēbi", bet tomēr savu atmiņu patiesumu vērtē augstāk par iespējamām sankcijām no "mūža māsām" un "brāļiem" par tādu atklātību. Mums paveicās, Universitas cenzūra to nepamanīja, lai izsvītrotu.

Attālinājies no Plensnera, Šildes, no Universitas, no korporācijām, "Leonīds jutās atkal brīvs un nodevās rakstniecībai", rezumē viņa māte.

Vēlāk Breikšs strādā Kārļa Ulmaņa Sabiedrisko lietu ministrijā. Tur ir cita noskaņa - nekad Breikša rakstos vairs neparādās agresija, ksenofobija vai citas korporeliskas domas.

Atkratījies no korporeļiem, Breikšs pārtop nacionālā pozitīvistā un spēcīgā dzejniekā. Korporāciju saukļus nomaina daudz dziļākas noskaņas, kas pēc daudziem gadu desmitiem uzrunā, aizrauj un iedvesmo simtiem un tūkstošiem cilvēku Atmodas laika Latvijā (kad tādas korporācijas vēl nav atjaunotas, kad korporāciju vecbiedri nolīduši pa kaktiem darbosies padomju varas aparātā vai ārzemēs balamutēsies trimdas organizācijās).

Ne vien Ievas Akurāteres dziedājumā, bet simtiem tūkstošu metienā dažādu laikrakstu pirmajās lappusēs atdzimst Breikša Lūgšana, kas tapusi, dzejniekam attālinoties no korporācijām:

"Šodien kungs mēs tevi lūdzam, neļauj latvjiem mirt un zust

Liec mums vienmēr savu sauli brīviem pāri galvām just /../

Un ar savu Dēlu sūti jaunu garu tautai šai

Lai tā drošiem soļiem spētu doties pretī mūžībai /../

Jo vai tiešām tikai jūgā brālis brāli pazīt spēs?

Un vai tiešām tikai kalpu gaitām izredzēti mēs?…"

Pabeidzis rakstīt nodaļu par Leonīdu Breikšu, nākamā dienā gluži nejauši Ropažu novada piemiņas vietā represētajiem uzgāju granīta laukakmenī iekaltus Breikša vārdus:

"Un mums ir jāpārnāk bez naida un bez nievu Lai apklusdama sirds vēl izlīgtu ar Dievu."

Rindas no dzejoļa Kapsētā, arī rakstītas atsvešinoties no korporācijām, pretrunu pilnā dzīves ceļa beigu posmā, spēcinot un iedvesmojot citus jeb, kā mēdz teikt, kļūstot par nemirstīgu dzejnieku.

RAINIS UN NOBELA PRĒMIJA - VĒSTURISKĀ PATIESĪBA

Pat Raiņa pētnieki līdz pat 1980. gadam nezināja, ka Nobela prēmijai Raini neviens nav pieteicis. Par to viņus informēja vien Zviedru akadēmija…

Raiņa dzīvi īpaši nepētīju, tomēr zināju patiesību par "Nobela lietu". Par to neko publiski nedrīkstēju teikt, jo vēl biju sektā un tas nozīmētu atklāt korporācijas "iekšējās lietas".

Tomēr vēsturiskā patiesība nevar būt vien kādu sektantu "iekšējā lieta".

Latvijas sūtnis Stokholmā tolaik bija Raiņa talanta cienītājs Kārlis Zariņš, kurš konsultējās ar Zviedru akadēmiju, kā labāk Raini ieteikt Nobela prēmijai. Viņš saprata, ka vislabāk būtu, ja Latvijas dzejniekam to varētu izkārtot valsts universitāte ar tās mācībspēku ieteikumiem. Zariņš par to informēja izdevēju Ansi Gulbi, arī Raini un citus. Neviens neiebilda. Latvijas Universitāte nu arī sevi pieteica kā vienīgo, kas vislabāk varētu sazināties ar ārvalstu akadēmiskām institūcijām un izkārtot Nobela prēmijas pieteikumu Rainim.

Tolaik nedomāja, ka prestižajai Nobela prēmijai varētu pieteikties pats autors vai kāda privātpersona, kaut vai Aspazija, aizsūtot pieteikumu.

Tagad Arno Jundze spriež, ka tas esot bijis "latvisks provinciālisms", "nespēja paņemt papīra lapu un pildspalvu". Kurš tad nespēja rokā paņemt rakstāmspalvu? Ne jau nu Aspazija, bet gan tie, kuriem negribējās, lai Rainis iegūst kādu apbalvojumu. Tāpēc tas bija vistīrākais korporelisms, nevis "latviskais provinciālisms".

Mūsdienās jau var, uzsitot pāris klikšķus pa tastatūru, uzzināt Nobela prēmijas nolikumu nianses. Nu nebija Rainim dators, kur aplūkot Zviedru akadēmijas datu bāzes, nebija arī e-pasta sarakstes, nezvanījās pa tālruni viņš uz Zviedrijas karalisko akadēmiju. Tā vienkārši nebija pieņemts tā laika Eiropā, ne tikai Latvijā.

Visa šī Raiņa Nobela prēmijas lieta bija vienkārši labticīgu cilvēku pārāk naiva uzticēšanās nepareizajiem ļaudīm. Tādiem, kam uzticēties vienkārši nedrīkst. Izdevēja Anša Gulbja, arī vēstnieka Kārļa Zariņa un citu Raiņa atbalstītāju lētticīgo paļaušanos LU "akadēmiskajam prestižam" var saprast, jo LU tolaik bija vienīgā jaunās valsts augstskola. Ne jau nu visi LU mācībspēki bija korporeļi, bet tie, kas bija, tieši tie arī veikli uzņēmās pieteikt Raini Nobela prēmijai.

* * *

Universitātes padome Raiņa nominēšanas dokumentu sagatavošanu Nobela prēmijai uztic trim Filoloģijas un Filozofijas fakultātes mācībspēkiem: Ludim Bērziņam, Jēkabam Vēlmēm un Jēkabam Lautenbaham - Jūsmiņam.

Bet - kāda sakritība! Tieši šie trīs ir no tās pašas korporācijas "Lettonia" - vecās "buršu gara" sektas, kam Rainis ir netīkams brīvdomātājs. Pat ļoti netīkams.

Un pieteikums Zviedru akadēmijai tā ari netiek uzrakstīts. Solījumi rakstīt gan seko viens otram, un laiks tiek novilcināts, lai neviens cits nepiesakās to izdarīt. Ja kāds sāka vairāk interesēties, tam laipni paskaidroja, ka ir jau uzrakstījuši, jau aizsūtījuši, jau to visu izdarījuši, jau sazinājušies, bet, lūk, "uzpūtīgie" zviedri esot tik atturīgi…

Tā man to atstāstīja vecie letoņi, ar to viņi pat lielījās - tā bijusi tik smalka atmaksa Rainim! Labi atceros šo viņu taisni vai izgaršoto vārdu salikumu: " smalka atmaksa". Metodes tak esot dažādas, kā pret "tādiem" rīkoties. Tādiem? Jā, arī Rainis bija vien "kaitīgs mežonis" korporeļu pasaules uztverē.

Kas bija šie trīs korporeļi - letoņi, kas noskauda Rainim Nobela prēmiju?

* * *

1993. gadā, kopā ar pāris citiem "mūža brāļiem", sagaidīju Rīgas lidostā LU agrākā profesora Luda Bērziņa mazdēlu Kristapu Keggi, kurš atveda savu vecvecāku urnu, iesaiņotu brūnganā kartona kastē. Pēc pāris dienām mēs, "mūža brāļi", preses fotogrāfu pavadīti, urnu svinīgi iznesām no Doma baznīcas. Man bija uzticēts gods nest urnu, jo iepriekš es Ludi Bērziņu publiski slavināju kā daudzveidi - mācītāju, dzejnieku, folkloristu, literāturzinātnieku…

Diez vai es tā priecātos par šo sektas pagodinošo uzdevumu nest urnu, ja tomēr zinātu, ka šis cilvēks bija zemiski skaudīgs pret Raini un šo īpašību apguvis "Lettoniā". Bet galu galā, tie jau bija tikai pelni, ko todien nesu. Man sveša cilvēka piemiņas brīdis, kurā cieņpilni piedalījos.

Un drīz vien pēc tam vecie letoņi arī korporeliski atzinīgi man izstāstīja par Raiņa Nobela prēmijas lietas izgāšanu.

Abi Jēkabi: Velme un Lautenbahs - Jūsmiņš bija duālas dabas cilvēki, no vienas puses viņi it kā apjūsmoja jaunlatviešu idejas, no otras, kopā ar Lettonias "brāli dibinātāju" Johannesu Pārstrautu apbrīnoja tos dzimtkungus, kas pielūdz "buršu garu". Abu gadījumā uzvarēja "buršu gars" un "Lettonia" kļuva par Vēlmēs un Lautenbaha "īsto māti".

Kamēr Lautenbahs kļuva par naidīgā un antisemītiskā žurnāla Pagalms redaktoru un studentu atmiņās iegāja kā pilnīgi bezjēdzīgs lektors, dzejnieks - diletants, par kuru Veidenbaums dzejoja: "miegu mums uzdzen saldu", Velme savukārt Maskavā strādāja par vācu valodas skolotāju, bija redaktors pat literāram žurnālam Austrums.

* * *

Vēl šad tad "endzelīnistu" kulta ļaudīs izskan, ka valodnieks Jānis Endzelīns apņēmies uzrakstīt iesniegumu Raiņa izvirzīšanai Nobela prēmijai. Kāpēc lai "Lettonias" Endzelīns to rakstītu? Vai mirkli iejutās Raiņa situācijā, jo arī pašam savulaik "Lettonia" bija sabojājusi dzīvi un agrīno karjeru?

Bet šādi atbalstot Raini, Endzelīns nopietni riskētu iemantot pret viņu vēl kaut cik labvēlīgi noskaņoto "mūža brāļu" naidu. Endzelīns, protams, nerakstīja, tā bija tikai tukša pasolīšana.

Raiņa darbu izdevējs Ansis Gulbis nerimstas, mudina arī tolaik slaveno kritiķi nekorporeli Teodoru Zeifertu uzrakstīt nākamo ieteikuma vēstuli (jo vairāk vēstuļu no LU, jo labāk, viņš domā). Bet LU vadība Zeifertam iesniegumu rakstīt aizliedz. Arī Voldemārs Maldonis saka, Zviedrijas akadēmijai viņam to rakstīt aizliegusi LU. Kurš tieši no LU, viņš nenosauc.

Zeiferts ir cilvēks "no tautas", lai arī populārs kritiķis, bet no LU algas atkarīgs. Profesors Maldonis, kāda sagadīšanās,

atkal tieši no tās pašas "Lettonias". Viņš tā arī pasaka: it kā jau gribētu uzrakstīt, bet lūk, citi "mūža brāļi" neļauj.

Arī LU rektors, par tolaik ,.trulāko izglītības ministru Latvijas vēsturē" sauktais, Augusts Tentelis no tās pašas "Lettonias", vēl arī uzņemts par sieviešu korporācijas Dzintra "goda biedru", viņa vietnieks - prorektors - radošo cilvēku pazīstamais "čakarētājs", korporants Juris Plāķis, vēlākais Pērkonkrusta vecišķais patrons, ar kuru Rainis jau salecās 1920. gadu sākumā, jo Plāķis kā ministrs nogrieza pensiju Krišjānim Baronam.

Tenteli gan LU rektora amatā vienu mirkli, kad Rainis arī varētu saņemt Nobela prēmiju, nomaina cits, bet - atkal tieši no "Lettonias" - Mārtiņš Zīle. 1929. gadā Zīli atpakaļ nomaina tas pats Tentelis, tādā kā randomā.

Mārtiņš Zīle bija Pirmo Dziesmusvētku virsdiriģenta Indriķa Zīles jaunākais brālis. Indriķis Zīle gan diriģēja latviešu kopkori, bet pats uzskatīja, ka visiem izglītotiem latviešiem jākļūst par baltvāciešiem, tā viņš audzināja arī savu jaunāko brāli. Tāpat kā Indriķa, arī Mārtiņa ceļi aizveda uz "Lettonias" sektu, kur tie piesātinājās ar korporelismu.

Vai Rainis būtu saņēmis Nobela prēmiju? To vairs neuzzināt, jo tāda iesnieguma nebija. Korporanti to Rainim un visai Latvijai nošķauda. Palika vien mācība - saskarē ar korporantiem naivums un labticīga uzticēšanās nudien ir bīstama.

Korporāciju naids pret izcilo pasaules mēroga dzejnieku un dramaturgu bija tik liels, ka viņi, visas korporāciju sektas, vienoti pat nolēma oficiāli boikotēt Raiņa bēres 1929. gada rudenī.

Raiņa bēres bija gluži kā tautas manifestācija - ļaužu straume, pavadītāju tūkstoši ar valsts prezidentu Gustavu Zemgaļu, Saeimas priekšsēdi Paulu Kalniņu, daudzām sabiedriskām un politiskām organizācijām, kam Rainis bija tāds kā demokrātijas, iedvesmas un radoša spēka simbols.

Gandrīz vai šķiet, ka korporanti būtu uzurpējuši vai visu universitāti, tā laika luterisko baznīcu, tieslietu sistēmu un valsti. Tā gan nebija. Vien paradoksāli - kā uz burvju mājienu viņi vienmēr patrāpījās tieši tad un tur, ja kaut ko kādam vajadzēja noskaust, ieriebt, sabotēt… Nejauša sakritība vai jau likumsakarība?

Nāk prātā slavenais Džeimsa Bonda teiciens: "The first time its cionsidence, the second time its happenstance, the third time its enemy action." - "Pirmā reize: nejaušība, otrā: sakritība, trešā - ienaidnieka rīcība".

Kad biju vēl cieši saistīts ar korporācijām, labi redzēju to, kā viņi veido tīklus. Tie ir tik vareni vien tāpēc, ka sabiedrība gandrīz neko par viņiem nezina, par to korporelisko "sektantismu" un varaskāri pat nenojauš, lai gan tas viss notiek viņu acu priekšā. Cilvēki redz tikai sekas: ministru aroganci, ierēdņu cinismu, nodokļu politiku, vēsturiskās traģēdijas…

UN VĒL…

Vietā, kur Rainis pavadīja savus trimdas gadus, Šveicē, Lugano bija iecerēts 50 metrus augsts piemineklis Rainim. Jau izstrādāti meti, un pilsētas valde Raiņa piemiņas iemūžināšanai piedāvāja "trimdas latviešu kopienai" izvēlēties no divām sevišķi prestižām vietām pašā Lugano centrā. Ja Rainis būtu ieguvis Nobela prēmiju, tad pieminekli būtu uzstādījuši šveicieši paši.

Nu darbā iesaistījās divi latviešu fondi: viens Zviedrijā, otrs ASV. Sākotnēji labā sadarbība piepeši izjuka, kad ASV Raiņa lietu kūrētājs projektam piesaistīja korporeļus. Un kā par spīti, atkal no "Lettonias". Jo naski tie sāka rosīties uz ziedojumu vākšanu ar Uldi Gravu priekšgalā.

Tolaik bija vēl dzīvi Raiņa laikabiedri: Bruno Kalniņš un citi. Tās nebija tikai principiālas iebildes, ka tagad ziedojumus Raiņa piemineklim vāc un darbina "korporeļi"- garīgie sekotāji tiem, kas savulaik gānīja Raini un boikotēja viņa bēres. Zviedrijas latviešiem rodas arī nopietnas aizdomas par naudas godīgu izlietojumu.

Un tā arī piemineklis Rainim Lugano centrā neparādās…

Vien 1972. gadā beidzot par trimdas tautiešu līdzekļiem atklāj nelielu, bet skaistu pieminekli Rainim un Aspazijai nomaļākā vietā Kastaņolā.

* * *

Kāpēc korporantiem bija tik milzīga, gluži vai ārprātīga nepatika pret šo "garīgo oligarhu" Raini?

Vai tāpēc, ka Raiņa iedvesmojošā poēma Daugava, kā rakstīja laikabiedri Bermontiādē, esot atsvērusi veselu Latvijas armijas pulku, kamēr "Lettonias" smagsvari kopā ar Bermontu plānoja Rīgas ieņemšanu?

Vai arī tāpēc, ka Rainis nopietni oponēja mūsdienās mitoloģizētajam, tolaik lunkani frakotajam korporelim Zigfrīdam Meierovicam, kura devums ārpolitikā ir maldinoši pārspīlēts, un piemirsti cilvēki, kas tiešām panāca Latvijas starptautisku atzīšanu.

Saeimā Meierovics ar citiem korporeļiem ļoti nopūlējās, lai Latvijas iedzīvotāji baltvācu muižniecībai maksātu naudu par to milzīgajiem īpašumiem, lai gan muižnieki gadsimtiem iedzīvojušies uz "bauru" rēķina un šo muižnieku karaspēks ļoti izpostījis arī jauno valsti.

Bet Rainis Saeimā oponēja lunkani frakotajiem korporeļu deputātiem, kas lobēja gan muižnieku, gan to, no kuriem tie aizņēmušies milzu kredītus, intereses: "Vai tiešām mums dzīvs tas gars, kas mums ieaudzināts gadu simteņos, - kalpības gars? Mēs nedrīkstam aizskart baronus, jo tas esot "spēks", par

kuru stāvot visa Eiropa. Šis uzskats izskaidrojams vienīgi tā, ka mēs kā pele skaitām par vislielāko zvēru kaķi. Eiropā muižnieku vara grimst ar katru dienu. Eiropas valstīm pašām savi aprēķini, kuri ir tām tuvāki, nekā visu muižnieku raizes…"

Bet - ne jau aprēķina un savtīgā labuma korporeļus Rainis atturētu no valsts naudas aizpumpēšanas. Tomēr svārstīgos deputātus Rainis un viņam līdzīgi domājošie iedvesmoja. Un muižu zeme tika sadalīta Latvijas pilsoņiem, lielās pilis piešķirtas galvenokārt skolām.

Korporeļu naidam pret Raini bija vēl arī citi daudzi iemesli. Raiņa radošums tik skaidri un redzami strāvoja iepretī korporeļu sektantiskajam stingumam un ciniskumam. "Tādi kundziski pārcilvēki man ir sveši," Rainis rakstīja jau polemikā ar Niedru. Korporeļiem bija izdevīgi visplašāko sabiedrību turēt "kalpu domāšanā", lai viegli ar to manipulētu, ērti izmantotu savtīgās interesēs. Raiņa dzīve un darbi liecina, ka viņš dzīvoja un rīkojās pilnīgi citādi.

PIECI BAISI VIRZIENI

Iedomājaties, ka varat darīt, ko vēlaties un par to nekas nedraud, ir pilnīga visatļautība. Ko jūs darītu?

Vai slepkavotu neaizsargātus cilvēkus, lai tiktu pie viņu mantas? Vai šautu mazus bērnus, vai atriebtos katram, kas kaut kad nav iepaticies, vai slepkavotu vienkārši izklaidei? Vai atbalstītu citus slepkavas un brāļotos ar tiem, attaisnotu un slavinātu viņus un būtu ar tiem vienā gluži intīmā "mūža brālībā"? Ja nē, tad neesat īsti korporantu sektanti.

Tikko viņiem pavērās iespēja rīkoties brīvi, korporanti rīkojās. Iedomājās, ka var darīt, ko vēlas un par to nekas nedraud, ir pilnīga visatļautība. Nu korporācijas uzplauka kā indīgs zieds, kaisot varmācību un nāvi, noziegumus pret cilvēci.

Kā uz leju vērsta pentagramma jeb sātanistu zvaigzne ir "Lettonias" un citu šī paveida korporāciju ietekme un nozīme nacistu laika noziegumos, kur katrs stars ir korporantu īstenotie iznīcības virzieni:

- masu slepkavības Arāja, Dībieša, Vagulāna un citu vadībā;

- medicīniskie noziegumi slimnīcās;

- korporantiskā žurnālistika, "pētniecība" jeb "slepkavas pie rakstāmgalda", vēlāk noziedznieku advokāti, piesedzēji, attaisnotāji;

- garīdznieki - slepkavu iesvētītāji, Hitleram pateicības rakstītāji baznīcu velvēs;

- dažādie funkcionāri, augsta līmeņa kolaboranti.

Par korporāciju, sevišķi "Lettonias" baiso iesaisti masu noziegumos Latvijas jaunāko laiku vēsturē un Holokausta īstenošanā Latvijā (un ne tikai) - to visu jau plaši aprakstīju savā grāmatā Arāja komandas Lettonia. Atklāju arī to, kāpēc tās pašas Latvijas Universitātes studenti nu saskaņoti un aukstasinīgi iznīcina cilvēkus, kas vēl tik nesen studēja tajā pašā universitātē, sēdēja vienā auditorijā, deva norakstīt, sveicinājās, samājās, runājās, uzticējās… Tik daudz pazīstamu slepkavu ierauga upuri. Tik daudz bruņotu vietējo, vien pāris vāciešu dažreiz klāt. Laiki pamainījās, un korporantiem radās iespēja. Un Biķenieku mežā dienām, nedēļām plīst šāvieni.

SEKTAS IETEKME

Kad zeltīti vasaras stari laužas starp priedēm, jurisprudences students Viktors Arājs ar saviem "mūža brāļiem" korporantiem meta gaisā un šāva raudošus zīdaiņus, uz svaigi rakta grāvja malu trieca izmisušas mātes, bezspēcīgus pusaudžus, vecīšus; vīriešus un sievietes. Un iznīcināja. Brīvprātīgi. Ne tikai ebrejus, arī latviešus un citus. Pēc tam devās uz savu korporāciju namu to nosvinēt, solīties visvarenajam "buršu garam" arī "turpmāk palikt krietns tautietis" - korporants.

Ieročus un munīciju pārzināja Lettonias "brālis", agrākais Latvijas virsnieks Nikolajs Balodis. Ar kādām šautenēm labāk nošaut lieki netērējot munīciju, vai vērts lodēs ievīlēt rievas, lai kādam bēgošajam (visādi tak var gadīties) brūcēs

sadzītu drēbju driskās. Kur tad nu vairs patversies? Slimnīcā pie letoņu ārstiem! Un atpakaļ uz bedri.

Korporācijai "Lettonia" jau pirms kara bija speciāli izbūvēta šautuve treniņiem.

Arāja komandas slepkavas aprūpēja pieredzējis ārsts, arī Lettonias "mūža brālis", agrāk visu jauniņo barvedis (oldermanis) Valters Jaunzems. Uzņēmās lielās rūpes - ja kādam no kileriem iesāpas vēders pēc šaušanām, ja kādam izmežģījusies roka, raujot ļaudis no kravas mašīnām, ja kādam galva jau nedēļu dulla, saelpojies dūmus no nodedzinātiem namiem un sinagogām, un ja nu kādam vēl nervi netur, Valters Jaunzems parūpēsies par nomierinošiem pilieniem, apsaitēs roku vai kāju - nu, mīļais, tagad esi atkal ierindā - lai veicas! Jaunzemam sieva korporācijā "Daugaviete" - "Lettonias" sievišķajā atspulgā.

* * *

Korporanti varēja justies pat globāli: Trešais reihs pletās strauji, no Āfrikas līdz Piemaskavai. Vienotības sajūta bija liela: ari Arāja tiešie SD priekšnieki: Štālekers, vēlāk Lange bija īsteni vācu korporeļi. Un taču pats III Reiha "Austrumu lietu ministrs" Alfrēds Rozenbergs bija no Rīgas baltvācu korporācijas "Rubonia".

Pat pēdējais nacistu vadības tulks, kad Berlīne kapitulēja Sarkanarmijai, bija letonis, Viktora Arāja pirmais adjutants Jānis Artūrs Baltiņš - Neilands. Nebija daudzi, kam tādu uzticību veltītu pēdējie Hitlera bunkura ļaudis. No gūsta Polijā viņš izšmauks un pēc pirmās iespējas laidīsies uz Austrāliju. Kopā ar Būmani, Ozolu, Vagulānu un citiem Arāja komandas sākuma vīriem - rūdītajiem korporeļiem.

Kad bija apšauti daudzi tūkstoši Latvijā, viņi devās iznīcināt uz Lietuvu, Krieviju, Baltkrieviju un, kā atceras lielāmies letonis "Ļoņčiks", arī uz Ukrainu, Poliju. Tādus kā "nāves

tūrisma" izbraucienus rīkoja ar piknikiem korporeļu stilā. Bet "Ļoņčiks" - ārēji tik mierīgs, smaidīgs, no skata nepateiksi.

Cinisks sadisms, nekrofīlija un asinskāre ir dāvanas, ko "buršu gars" vēlīgi izdala saviem "bērniem" - korporeļiem, un, ja rodas iespēja atriebties iedomātajiem "ienaidniekiem", sekas ir baigas.

Klusēšanu un noziegumu slēpšanu korporācijās māca jau no pirmajām dienām, kad esi tur iestājies. Arī daiļrunību. Viņi vēlāk iekļuva ASV, Lielbritānijā, Austrālijā, Kanādā - pārkrāsojušies par cietējiem, bēgļiem, par "tautiskajiem patriotiem", ko nu vajā komunisti. Vēlāk vervēja savās sektās arvien jaunus, mērķtiecīgi pārņēma Brīvās pasaules latviešu organizācijas, izvērsa savu tīklu laikrakstu redakcijās. Pēc PSRS sabrukuma uzradās Latvijā un atsāka pulcēties Rīgā.

SLEPKAVU ATTAISNOTĀJI

Masu slepkavu attaisnotāji ir centīgi. Tieši jau neattaisno, bet meklē "attaisnojošus motīvus", maskē noziegumu smagumu un vērienu. Un joprojām šauj - uz sabiedrības morāli.

Atceros kādu sarunu "Lettoniā" ar vienu tādu ļoti liberālu, no skata labsirdīgu cilvēku.

"Arājs jau patiesībā bija jauks cilvēks," viņš teica.

"Jauks? Brīvprātīgais masu slepkava?"

"Jā, Ivars Bērziņš (Lettonias "pelēkais kardināls", Lettonia Inc. priekšnieks, masu slepkavībās apsūdzēto aizstāvis ASV tiesās) stāstīja, ka Arājs bija izveicīgs policists, komunistu noķēris ar sarkano karogu pie radiotorņa."

"Vai tas attaisno masu slepkavības?" jautāju.

"Kuram tad negadās," lādzīgais cilvēks no "Lettonias" atteica.

EZERGAIĻA PĀRVĒRTĪBAS JEB KORPORELISKAIS VĒSTURNIEKS

Daudzi Latvijā Ezergaili uztver par autoritāti holokausta pētniecībā. Tā tas ir, bet… To viņš izmanto dažādi, ari lai noklusētu un sagrozītu būtiskas detaļas - korporāciju interesēs.

Par pētnieku iespējām attaisnot masu slepkavas Andrievs Ezergailis runā jau 1980. gados.

"Diplomātija," viņš saka laikam arī pats par savu vēstures pētīšanas stilu, "ir varēšana pārvērst pat negatīvu notikumu, ja ne gluži pozitīvā, tad vismaz divkosīgā situācijā". Jo, "lai arī cik nepatīkami tas nebūtu," viņš turpina, "mēs dzīvojam atklātā telpā… Pasaules arhīvi ir pilni ar dokumentiem… Arhīvus nodedzināt mēs nevaram." Un viņš pamāca: labāk esot pašiem papētīt, tā varēšot ievirzīt pētījumus sev vēlamā gultnē, t.i. - korporeļiem vēlamā.

Un tomēr - drīz pēc tam, kad korporācija "Talavija" atjaunojas Latvijā, viņi izmanto drastisko līdzekli, kas tā sit pa "brāļa" Andrieva pašapziņu: Rīgā viņu izmet no korporācijas ar bargāko sodu, kādu "Talavija" tobrīd var piespriest: "izstumj uz 99 gadiem".

Ezergailis viņiem ir "nodevējs", jo pats joprojām korporācijā, savulaik solījies "buršu garam", zvērējis tam uzticību, bet nu atklāti publicē dažus masu slepkavu - korporeļu vārdus.

Lēmumu par izstumšanu uz 99 gadiem "brāļi" viņam paziņoja oficiāli un pieprasīja atsūtīt atpakaļ korporācijas krāsu lentu un cepuri. To Ezergailis nedarīja. "Izstumšana" uz mūžu viņam bija nopietns trieciens.

Pēc nežēlīgās "izstumšanas", iztrūcināts par šādu necieņu pret viņa "labajiem nodomiem", Ezergailis sacer rakstu brīvprātīgo "Policijas bataljonu" aizstāvībai - tiem, kas siroja,

dedzinādami sādžas, terorizēja civiliedzīvotājus un apkaroja bruņoto pretestību nacistu okupācijai.

Kāpēc? Vai tam ir kāds aizmetnis jau agrākos Ezergaiļa pētījumos, kad viņš vēl bija korporelis?

Jā - rakstot par Holokaustu, Ezergailis nopūlas mazināt korporāciju atbildību, to slēpj un notušē. Tieši jau tomēr neattaisno, lieto dažādus vārdus: "liekas", "varbūt", "iespējams"…

Sevišķi viņš aizstāv masu slepkavu organizāciju, bāzi un platformu - "Lettoniu".

Esmu bijis "Lettoniā" garus gadus, Ezergailis - ne dienu, tāpēc domāju, ka labāk izprotu, kā Arājs varēja tik viegli "Lettonias" bāzes vietā izveidot nežēlīgu slepkavu komandu.

Tomēr Ezergailis ļoti labi zina, ko patiesībā nozīmē korporeļi - korporelisma pārņemti cilvēki, kam tieši viņu mūža organizācija un pielūdzamais "buršu gars", kā viņi paši saka, ir "liktenis".

Tikai skumji saprast, ka Ezergailim savulaik pietrūka drosmes tikt pašam pa īstam prom no sava pētnieka lāsta - korporācijas "Talavija". Un pārējām tādām. Tad viņam nebūtu pienākuma rakstīt naidpilnu "recenziju" par manu grāmatu Arāja komandas Lettonia, un vēl nosaukt to (kā viņš atzinās) par "mīlestības rakstiņu Lettoniai" - tas ir, Arāja komandas piemiņai.

* * *

Ar korporelismu sirgstošs vēsturnieks amorālumā var aiziet tālu.

Ir tāds Konrāds Kalējs, kuru izmeta no ASV, jo 1980. gados konstatēja, ka viņš sniedzis nepatiesas ziņas par savu darbību kara laikā un uzturēšanās atļauju ieguvis ar viltu.

Kad šo Kalēju pamatoti apsūdzēja masu slepkavībās (un tām nav noilguma), Andrievs Ezergailis intervijā Austrālijas radio Kalēju atbalstīja.

Nu Ezergailis teic, ka Kalējs "esot vien piedalījies soda akcijās Krievijas ziemeļrietumu apgabalos" un tad jau "nevar tiesāt", jo - kas tad nu tur, kaut kāda krievu sādža, kaut kādi iedzīvotāji, kaut kādi bērni, sievietes, vecīši (spēka gadu vīri ir frontē)? Vai sīkums, ja nav vairs tieši Elolokausts? Varbūt arī neviens starp tiem nošautajiem un pakārtajiem nebija ebrejs, kam uzbruka Kalējs ar saviem līdz zobiem bruņotajiem vīriem, tomēr tajā vietā tagad neklusē vien piemiņas akmens 385 mierīgiem iedzīvotājiem, kurā iekalti arī divi vietvārdi: Maļinovka un Saņņiki, piebildi: "šeit apglabātie bija zvērīgi nomocīti un sadedzināti." Viena no cilvēku slepkavību sērijām, kam nav noilguma. Ezergaiļa aizstāvības runas masu slepkavām ir ciniskas. It kā nezinot, ka Arāja korporeļi mierīgi nošautu (un nošāva arī) ne jau "tikai žīdus, čigānus un komunistus", arī "bezpartejiskos" latviešus, krievus, poļus, baltkrievus, jebkuru, kas neaizsargāts patrāpītos pa rokai, ja viņiem tas šķistu ērti un izdevīgi.

Tāpat arī Ezergailis savos pētījumos vispār nepieskaras šaušalīgajiem medicīnas noziegumiem nacistu laikā Latvijā. Tā ir būtiska Holokausta sastāvdaļa. Joprojām ir tā laika liecinieki, arī arhīvos snauž dokumenti, kas norāda konkrētus uzvārdus, tos ārstus, kas veikuši šos noziegumus. "Lettonia" arī tur ir vadībā.

EZERGAILIS BEZ MASKAS

Ezergailis centās "akadēmiski" palīdzēt, lai "buršu gara" sektas var ērti atjaunoties Latvijā - viņš ne tikai tās pūlējās atbrīvot no Holokausta noziegumu smaguma, bet arī palīdzēja izplatīt dažādus mītus par tām. Ar Ezergaili sarakstījos 2013. gada nogalē:

"Labdien, god. Ezergaiļa kungs!

Laikā, kad sabruka PSRS režīms un atjaunojās Latvija, Jums vietējie cilvēki Latvijā uzdeva jautājumu: kāpēc būtu jāatjauno masu slepkavu biedrības, resp.. Holokausta noziedznieku mūža organizācijas - studentu korporācijas? Un Jūs atbildējāt, ka studentu korporācijām esot bijusi liela (nozīmīga) loma Latvijas valsts izveidē.

Esmu arī daudz pētījis Latvijas valsts izveidošanos, un ļoti lūdzu Jūs kaut aptuveni pateikt, kāda ir latviešu studentu korporāciju (nozīmīgā) loma Latvijas valsts izveidē. Kā Jūs to toreiz domājāt?"

Un erudītais vēsturnieks Ezergailis atbild:

"Specifisko jautājumu neesmu pētījis, bet to sakot varbūt esmu sekojis kaut kādai klišejai. Cik zinu kalpakiešos bija daudz korporeļu. Un korporācijas katru gadu svin Kalpaka balles. Vai tai svinēšanai ir reāls pamats, nezinu teikt."

FUNDAMENTĀLI MELI

Savā lielapjoma grāmatas Holokausts… sākumā Ezergailis izvieto tā laika noziedzniekus un kolaborantus 10 dažādās grupās, piešķirot korporantiem dažādus segvārdus: "intelektuāļi", "repatrianti", "kalpakieši", "ulmanieši" utt. Patiesībā visas šīs grupas ar dažādajiem Ezergaiļa apzīmējumiem ir saucamas vienā vārdā: "korporeļi". Vai korporanti. Bet Ezergailis par "korporeļiem" apzīmē tikai vienu nelielu grupu no desmit, tā maldina lasītājus un uz pārējās tā laika Latvijas sabiedrības rēķina samazina korporāciju atbildību 10 reizes.

Kā pirmo segvārdu korporeļiem Ezergailis nosauc: "Ulmanieši". Tas ir nejauki pret agrāko neatkarīgās Latvijas valsti, jo Ulmanis un "ulmanieši" nesimpatizēja nacistiem un antisemītiem. Fakti liecina gluži pretējo: Ulmanis un

"ulmanieši" izgādāja vajātajiem ebrejiem iebraukšanas atļaujas Latvijā, tobrīd paglābjot tos no nacistiem laikā, kad daudzas Eiropas valstis liedza vajātajiem ebrejiem patvērumu. Turklāt Ulmaņa atbilde korporeļu birokrātiem: "To es jums saku, kungi, pie mums nekādu pretžīdu likumu nebūs", jau folklorizējusies.

Kādus ļaudis tad "brālis" Andrievs Ezergailis piedāvā kā "ulmaniešus"?

Pirmkārt, pats savas korporācijas "Talavija" dižbiedru Alfrēdu Valdmani - tipisku korporeli un aktīvu nacistu kolaborantu. Arhīvi liecina, ka Valdmanis, īsu laiciņu pasēdēdāms Ulmaņa kabineta krēslā, piedāvāja nacistiem pakalpojumu: Ulmani novākt, ieviest Latvijā nacistisku diktatūru. Hitlerieši Valdmani nevērtēja pārāk augstu, bet Ulmanis viņu no ministru kabineta izslēdza.

Tad, kā jokus dzenot, Ezergailis, izdala nākamo atsevišķo grupu: "valdmanieši". Bez paskaidrojuma, kas tie tādi? Vai tie, kas palīdzētu Valdmanim novākt Ulmani ar nacistu atbalstu? Vai Ezergailis domājis visus savas korporācijas Talavija "brāļus"?

Vēl "ulmaniešiem" Ezergailis pieskaita arī citus korporeļus, pat Visvaldi Sanderu, fanātisku letoni, bēdīgi slavenā niedrista Jāņa Sandera dēlu. Varbūt pētnieks šo sajaucis ar viņa brāli Tālivaldi Sanderu? Bet tas arī ir korporelis. To tikpat labi var iekļaut arī pētnieka nākamajā sameistarotajā kategorijā - "repatrianti".

Pēc tādas loģikas katru Latvijas iedzīvotāju bez izšķirības var iekļaut "ulmaniešos". Arī bijušos baronus, arī komunistus. Visus, kas dzīvoja Latvijā pirms kara.

Ezergailis atsevišķi izdala arī "kalpakiešus". Un atkal te parādās tieši korporeļu uzvārdi: pat Mālmanis no "Lettonias", kam ar Oskaru Kalpaku, cik zinu, nekāda sakara dzīvē nav bijis.

Nākamā grupa "aizsargi" bet te uzvārdus Ezergailis atkal jau nemin. Būtu gan interesanti, ko viņš domā ar "aizsargiem".

"Virsnieki" - atkal pētnieks uzvārdus nemin. Vien saka: "Daži virsnieki iestājās Arāja komandā un piedalījās briesmu darbos." Tie, kas iestājās Arāja komandā - bija korporeļi no "Lettonias", "Vendias" un citām korporācijām. Arī tie, kas ārpus Arāja komandas, piemēram, pulkvedis Krīpens - iztapīgs nacistu palīgpolicijas priekšnieks. Virsnieks vai korporelis? Par virsnieku šo nosaukt laikam būtu apvainojums citiem, kas ar okupantiem nesadarbojās. Turklāt Krīpens, Plensners, Dībietis bija virsnieki tikai uz dienesta laiku, bet korporanti - uz mūžu.

Vēl Ezergailis atsevišķi izdala "pērkonkrustiešus". Tie, protams, arī ir aktīvi korporeļi: Gustavs Celmiņš, Teodors Zeltiņš, Mārtiņš Vagulāns, Ādolfs Šilde. Korporantu krējums.

Citā grāmatas nodaļā Ezergailis bargi raksta:

"Tagad, kad Latvijas bibliotēkas ir brīvas no VDK kontroles, ["slepkavas pie rakstāmgalda"] žurnālisti un kolaboranti stāv bez maskas. Rakstītāji, redaktori un izdevēji - gandrīz visi nāca no Pērkonkrusta. Un, ja nenāca no Pērkonkrusta, viņi nāca no korporācijām vai Arveda Berga aprindām."

Bet Pērkonkrusts un Arveda Berga aprindas - tās jau ir tieši tās pašas korporācijas! Ezergailis vien pietēlo, it kā to nezinātu…

Vēl viņš izdala grupas: "intelektuāļi", "deportēto radinieki", "repatrianti", - kuru "ietekme Latvijā bija postoša". Par tām viņš nepasaka vispār neko.

Bet "repatrianti" kuplā skaitā ir tie paši korporeļi, sākot ar Nikolaju Karlsonu, tagadējā Rīgas nekustamo īpašumu miljonāra Justa Karlsona tēvu, beidzot ar Armīnu Rūsi, tagadējā korporeļu mikrosorosa tēlotāja Roberta Rūša tēvu. Tāpat arī "akadēmiskie intelektuāļi - korporanti" un "deportēto radinieki", nudien tik plaši stiepjami jēdzieni…

Pētnieks sakonstruējis tik savādu sadrumstalotu shēmu, šķiet, lai neatklātos skarbā patiesība: masu slepkavību, nacistu melnās varas aktīvākie īstenotāji galvenokārt ir tieši korporeļi, ar vēl pāris dažām mazākām apakšgrupām. Nevajag kautrēties saukt lietas īstajos vārdos.

Nacisms un korporelisms ir ļoti radniecīgi.

Ezergailis ir pētījis arī citas jomas. Kad pretpadomju aktīvists, vēsturnieks Uldis Ģermānis, kopā ar Agni Balodi, Lidiju Švābi un Jāni Zalcmani iesūta korporeļu izdevumam Universitas protesta vēstuli pret Ezergaiļa metodēm faktu materiāla organizēšanā, uzsverot, ka "A. Ezergaiļa rīcība degradē nopietnu vēstures pētniecību, maldina mazāk informētus lasītājus", protestētājus noklusina. Korporāciju vidē Ģērmanis bija kā "baltais zvirbulis", turklāt sevišķi pikts pret Edgaru Andersonu, korporelisko mītu būvētāju no "Talavijas", arī vēsturnieku. Ģērmaņa sarakste ar izdevuma Universitas cenzoriem ir ļoti asa.

STRANGA UN PROTESTS

Vēsturnieks Aivars Stranga reiz uzdrošinājās atklāti norādīt Latvijas studentu korporāciju drūmo lomu jaunāko laiku vēsturē. Nosauca arī konkrētus vārdus no "Lettonias", "Daugavietes" un citām korporācijām. Tad korporeļi Dienā ievietoja paziņojumu, ka "vēsturnieka Aivara Strangas raksts satur nekorektus, neobjektīvus un demagoģiskus apgalvojumus par studentu korporāciju sakaru ar Pērkonkrusta organizāciju…" Korporāciju ļaudis, ja vajadzēs sacerēs arī, ka savulaik piedalījušies kuģošanā uz Mēnesi vai bijuši vien mīlīgi putnu vērotāji. Tikai varbūt kādi atsevišķi vārdi iemaldījušies Pērkonkrustā, vai arī varaskārāki cilvēki izmantojuši korporācijas par platformām? Lai nemēģinot apvainot mūsdienu

korporācijas, kas ir tiešs turpinājums agrākajām - norāda korporeļi.

Patiesība ir skaudra: korporācijas nav kāds abstraktas, sastingušas mūmijas, korporācijas veido dzīvi cilvēki. Tie rīkojās, slepkavoja, un nu - korporācijas lepojas ar savu pēctecību. Baisi, bet loģiski. Varens "egregors", ko pārmantot.

ŽĪDI VALDA PASAULI UN ROZENBERGA KAPITĀLS

2000. gada rudenī Latvijai iedur starptautisks skandāls.

Latvijas biznesa žurnāla Kapitāls pirmo vāku grezno nacistu stila "šaržs": zilgani pelēcīgs ortodoksāls ebrejs tīksmē aizvērtām acīm, pie vaiga piespiedis, gariem pirkstiem tura zemeslodi. Kā spēļmantiņu, kā savu rotaļlietu. Klāt lielburtu virsraksts: "Žīdi valda pasauli".

Pat Ādolfs Šilde, Plensners, Sanders, Vagulāns un neskaitāmi citi korporeļu publicisti kapos no prieka uzrautos sēdus - tik manierīgi "žīdu tēmu" pat viņi nebija spējuši nodrukāt. Nu Rīgas galvenajā biznesa žurnālā, kas ietekmē plašu sabiedrību - viena bilde tūkstoš vārdu vērta, viens tāds vāks atsver veselu grāmatu… Raksts arī apjomīgs, stāsta, ka Holokaustā "žīdi izzuda", ka zemapziņā "ikvienam" sēžot "žīda augļotāja tēls" u.tml. Atceros "Lettoniā" pausto tīksmi par šo "brāļa" Rozenberga kūrēto žurnālu Kapitāls.

Žurnāla galvenais redaktors tobrīd bija Guntis Rozenbergs no "Talavijas" - dedzīgs korporāciju ideologs, nasks aģitators un sektu reklamētājs pašos to atjaunošanas sākumos. Agrākais komjauniešu aktīvists, kurš atmodas vēsmās nerimis pūta sektantu stabulē.

Seko starptautiska rezonanse. Neviens jau nevaino korporāciju "Talaviju" vai korporeļu jumta organizāciju "Prezidiju konventu" vai to vecbiedru kopīgo "Filistru

biedrību savienību". Starptautiskie "mežoņi" pat nezina, ka tāds Rozenbergs ir šajās vēsturiski antisemītiskajās organizācijās. Vaino Latviju kopumā.

Kad ārvalstu vēstniecības uz to reaģēja ļoti pikti, Rozenbergam no galvenā redaktora amata bija jāaiziet, bet korporāciju klasisko ietekmi viņš bija parādījis plaši.

Ko Rozenbergs dara tagad? Sēž korporeļa Indriķa Muižnieka pārvaldītajā LU, vada Komunikāciju un Inovāciju departamantu kopā ar citu korporeli Rolandu Tjarvi.

No vienas puses LU darbojas Judaistikas centrs, no otras - Viktora Arāja garīgo pēcteču kliķe.

LĪDAKS, KRISTOVSKIS UN DROŠĪBAS POLICIJA

"Mana seja ir pastiepta," viņš man rādīja Universitas lappusi ar kādu kopbildi, kas bija izraibināta mazām sejiņām.

"Ja?" brīnījos un paskatījos bildē, tad viņa ar melnu bārdiņu rotātajā sejā, "vai tiešām pastiepta?"

"Jā ir," viņš kļuva pikts, "par pus milimetru apmēram!"

"Grūti tā redzēt, bet pajautāšu maketētājam. Vai tad pārējie arī bildē izstiepti?"

"Pārējie nav, bet es esmu… Mana seja ir apaļāka," viņš nerimās.

Vēlreiz pavēros bildē, tad viņā. Varbūt bārdas skuvums mainījies? Un cilvēks jau aizmirsis, ka nesen pie bārddziņa bijis? Tomēr atvainojos viņam par tik savādu lietu, teicu, ka ievietošu nākamajā žurnāla numurā speciāli vēl citas viņa bildes un sekošu līdz, lai tās tiek kvalitatīvi apstrādātas. Ko citu vēl es varēju teikt?

Neuzticīgi manī skatoties, viņš pamazām nomierinājās. Laikam juta, ka tur nav bijusi nekāda sazvērestība pret viņu.

Kārlis Līdaks ir viens no Latvijas studentu korporāciju mūsdienu smagsvariem. 1990. gados, kad studēja pedagoģijas fakultātē, 20 gadu vecumā viņš iestājās "Lettonias" satelītā "Fraternitas Academica", un vēlāk par viņa oficiālo un pagodinošo iesaukvārdu korporācijās kļuva: "Ideologs".

2011. gadā Līdaks kandidēja Saeimas vēlēšanās "Vienotības" sarakstā. Daudzus gadus korporāciju vidē viņš ieņēma svarīgākos amatus: vadīja korporeļu komisijas, izstrādāja jauniņo studentu dresūras vadlīnijas, vēl uzstājās kā bargais "buršu tiesu tiesnesis".

Līdaks bija aktīvi iedresējies korporantu manierēs, domāšanā, izpausmēs un plašākā sabiedrībā pazīstams kā rafinēts cilvēks, tomēr korporāciju iekšienē viņš pauda tādu kā vienkāršvārdu godīgumu: "Kā domāju, tā izpaužos".

Kad korporelis Ģirts Valdis Kristovskis vadīja Aizsardzības ministriju, Kārlis Līdaks kļuva par Latvijas militārā atašeja palīgu ASV un Kanādā.

* * *

Mazai atkāpei par korporeli Kristovski, kurš ministru amatus mainījis kā zeķes, bijis arī viens no "Latvijas ceļa" dibinātājiem, ministrs abās: Birkava un Gaiļa korporeliskajās valdībās, vēlāk arī "Vienotības" priekšnieks, tad amatu laipni nodeva Solvitai Āboltiņai. Viena no Kristovska kā korporeļa izpausmēm ir atbalsts un piekrišana "trimdas aktīvista" Aivara Sluča "redzējumam": "Kā ārsts es nevarētu ārstēt krievus vienlīdzīgi latviešiem Latvijā, un tas nav atļauts, tādēļ es gaidu." Domu gaita toksiska. Tad jau arī citus nevarētu ārstēt vienlīdzīgi latviešiem. Un kuriem latviešiem? Tiem, kas ir sevišķi "īpaši"? Varbūt tā domā arī citi no Kristovska korporācijas "Vendia". Šī korporācija lepojas ar savu pēctecību.

"Vendiā" pirms gadiem bija Viktora Arāja "labā roka" un masu slepkava Fēlikss Dībietis, bet mūsdienās tur ir gan Ģirts

Valdis Kristovskis, gan Raivis Dzintars, gan Oskars Kastēns, gan daudzi citi.

Kad 2008. gadā Kristovskim tika piešķirts Eiropas gada cilvēka Latvijā tituls, to viņam sagādāja "Eiropas kustības Latvijā" prezidents - korporants Andris Gobiņš, mazdēls Pērkonkrusta līderim, nacistu laika "slepkavam pie rakstāmgalda" Ādolfam Šildem.

* * *

Reiz Līdaku satiku ASV, vienā no Vašingtonas letoņu saietiem.

"Vai tev ir īstais kantikums*1?" viņš man jautāja.

"Nav, to jau visi izķēra kā traki," teicu.

"Jā," viņš apmierināti pavīpsnāja, "bija jātaisa papildus metieni."

Tad viņš aizstaigāja līdz savam Latvijas militārā atašeja palīga portfelim un izvilka melnu grāmatu.

"Šai dziesmu grāmatai jābūt mājās goda vietā," viņš pamācīja, "katram īstam korporantam."

"Laba poligrāfija," sacīju, šķirstot krītpapīra lappuses, kur rindojās visu Latvijas korporāciju trīskrāsu vairogi.

"Samainām, tu man pretī iedot to savējo par Astru," viņš piedāvāja.

Tā bija savāda apmaiņa: stāsts par cilvēktiesību cīnītāju pret antisemītisku dziesmu grāmatu.

Kad jau nopietni pētīju korporāciju vēsturi, kad acu priekšā iznira arvien baisāki fakti ar sakropļotu cilvēku sejām, izmisušu bērnu un sieviešu bezspēcību, ausīs jo skarbi griezās "Lettonias" zēnu vakarā dziedātais: "un tā bij žīdu smaka…"

Dziesmu grāmatas priekšvārdā Līdaks raksta, ka "saglabājis tās dziesmas, kas izturējušas laika pārbaudi".

Tur ir dziesmiņas par līgaviņu, "Rikšiem bērīti es palaidu" utt., viegli iebarojamas jaunajiem. Un tūlīt līdzās citas: "Reiz dzīvoja trīs žīdi… to pirmo sauca Ābrams…to otro sauca Jēkabs: jēē-ēē-kaps, kaps, kaps, to trešo sauca Jēpis, jēe-ēē- pis-pis… un tad tie žīdi nomira: no-mi-ra-ra-ra.. .Un tad tur nāce smaka; smaa-aa-ka-ka-ka.. .un tā bij žīdu smaka: smaa- āā-ka-ka-ka, un tā bij’ žīdu smaka."

Korporācijās šīs rindas dziedot atkārto un atkārto… Vai tikai dziesma, vai tomēr jau kodēšana? Korporantiskā nekrofīlija? Antisemītisms? Nacistu laikā tā būtu pašā laikā. Bet tagad, mūsdienās?

Tur ir arī citas: "Tas bij’pie vecem Jērikem, ko zīde sturmēje, ar trumulēm un kastrolēm tie mūrus sagāze… Pie Zīnai kalna tuksnesē bij ūdens trūkume, Un vise zīde, icike gandrīz vai noslāpē". Un tādā garā… Apsmiets jūdaisms, Bībeles sižeti, Mozus, speciāli kropļota latviešu valoda, radot ņirdzīgu "jautrību". Tas ir gana viltīgs veids, kā iebarot jaunajiem studentiem korporeliskās domāšanas sastāvdaļas: antisemītismu, ksenofobiju (tur ir arī nicīgas dziesmiņas par čigāniem), neiecietību un varmācīgu naidu. Zinot korporāciju baiso lomu Holokaustā, tie nav tikai abstrakti vārdi.

Dziesmu grāmata paredzēta gan vakaru pieskandēšani, gan, lai audzinātu jaunos "dziesmu garā", tomēr mums tika visstingrāk uzsvērts jau pašos iestāšanās sākumos: nekādām valsts institūcijām neko pat nemēģināt rādīt!

Vai kaut viens no tiem daudzajiem sorosiešiem, ar kuriem pilnas korporācijas, iebilda pret šādu korporantu izdevumu? Nē, nekad. Dziedāja, izmantoja, baroja jaunajiem.

Grāmata ir kā oficiāls visu korporāciju kopizdevums, to grezno visu Latvijas korporāciju vairogi, nosaukumi un dibināšanas gadi - gan sieviešu, gan vīriešu.

Pēc izstāšanās no "Lettonias" un atbrīvojies no viņu iekšējās likumdošanas, rakstīju lūgumu Drošības policijai

(DP) novērst antisemītiskas literatūras lietošanu "studentu korporācijās".

DP atbildēja, ka tās dziesmas jau tiekot dziedātas vien korporāciju "slēgtā vidē". "Pats par sevi apstāklis, ka dziesmās minētie tautu pārstāvji parādīti viņiem neglaimojošās situācijās", vēl neliecinot par nolūku "vērsties pret šo tautu pārstāvjiem, šādu dziesmu dziedāšana slēgtā korporāciju vidē nav uzskatāma par noziedzīgu nodarījumu," tāda bija DP oficiālā atbilde.

īstena korporeļu leksika: "Neglaimojošās situācijas", un "slēgtā korporāciju vide". Bet tā vide jau nav kādu inertu veču klubs. Viņi regulāri vervē savās rindās jaunus studentus, tos dresē, "audzina", piesātina jeb inficē ar agresīvo korporelismu. Dziesmu grāmatiņas ir tur visiem priekšā. Un dziesmas ir jādzied. Obligāti!

Jā, izrādās, ka Latvijas Krimināllikuma 78. pants tomēr paredz atbildību par nacionālā, etniskā, rasu vai reliģiskā naida vai nesaticības izraisīšanu un provocēšanu, bet uz korporācijām tas laikam neattiecas…

Korporāciju alus vakaros šad tad kādi "brāļi" izteicās, ka piestrādā DP. Daudzus tur iestūma "Latvijas ceļa" korporeļi jau 1990. gadu sākumā, nodrošinot korporāciju ietekmi arī šajā spēka struktūrā. Nu izskatās, ka "mūža brālība" viņiem ir būtiskāka par kādām varas struktūrām, arī tām dotie konfidencialitātes solījumi "brāļu vidē" izgaist.

GAUJAS TILTS

2013. gada februāris. Ziemas pēcpusdienā jūt pavasari.

Viss! Vairāk ar viņiem runāt man nevajadzēja. Nemaz nebija tik viegli rādīt draudzīgu seju un uzklausīt patiesību, kas kodīgi putēja cinismā. Šis nu bija mans pēdējais nointervētais letonis.

Kad rakstīju grāmatu Arāja komandas Lettonia, jutos līdzvainīgs Holokaustā, kaut nebiju taču toreiz pat vēl vispār dzimis. Tik daudzus gadus biju "Lettoniā" piederējis šai "buršu tautai" un masu slepkavu organizācijai.

Arājs vienā dienā varēja nogalināt vairāk, nekā Lipke izglāba trijos gados. Vēlāk Arājs runāja "latviešu tautas" vārdā, par ko ciniski sajūsminās Ezergailis, tāpat kā citi korporeļi, kas kolektīvās atbildības nastu veikli noveļ uz visas latviešu tautas pleciem.

"Lettonias" vecbiedri bieži atcerējās tos laikus un kārtējo reizi apstiprināja, ka "Lettonia" ļoti aktīvi darbojās arī nacistu okupācijas laikā. īstie pļaujas svētki korporantiem sākās Hitlera varas sākumposmā Latvijā. 1941. gada rudenī lielās dzīrēs "Lettonias" namā Latvijas korporanti rituālā vienojušies, apkampušies, draudzīgi sadzēruši ar saviem mīļajiem "mūža brāļiem": Arāju, Kinstleru, Jansonu, Kaķi, Lreimūtu, Dībieti, Dikmani, Būmani, Puksi un daudziem jo daudziem citiem slepkavām, kad viņiem vēl svaigas neaizsargātu nogalināto cilvēku asinis pilēja no rokām…

"Kurš tad nebija Arāja komandā, visi mūsējie bija. Tie, kas tolaik bija Rīgā," triviālā jautrībā klāstīja letonis Arvīds Vanags, kurš pats lielījās ar piedalīšanos Horālās sinagogas nodedzināšanā, viņš bija arī "Lettonias" vecbiedru organizācijas, naudas stumdītājas - "Filistru palīdzības biedrības" - priekšnieks, kad šī korporācija atjaunojās Latvijā. Un tā Arvīds lielījās gadiem, kamēr pa kluso nepievāca pārdesmit tūkstošus no kāda mantojuma, kas bija domāts korporācijai. Tad Arvīdu strostēja, bet no korporācijas "neizstūma". Palūdza viņam pašam izstāties, tā apliecinot korporelisko cieņu šim Arāja komandas veterānam.

Korporeļi reizēm "uz āru" mēdz mānīties, ka tie bijuši vien atsevišķi cilvēki, kas pastrādājuši kādus "varas darbus" vai nonākuši "kompromitējošās situācijās". Nē, tie bija

korporācijas kodols jeb "zieds" - Viktoru Arāju, Konstantīnu Kaķi un citus slepkavas korporāciju kopbildēs jūs bieži redzēsiet pašā centrā.

Turklāt korporācija nav abstrakts papīra pūķis, to veido tās biedri. Masu slepkavas arī pēc kara "Lettoniā" guva atbalstu un cieņu.

ASV satiku Lettonias "brāļus", cilvēkus vēl samērā jaunus - viņi nacistu gados bijuši mazi bērni, citi dzimuši pēc kara, nu it kā bija gādīgi tēvi saviem bērniem. Pēc pāris aluskausiem, ja runa iegrozījās par kara laiku, manu sektas brāļu cienījamās fizionomijas atplauka neķītros smaidiņos: "Jā, tās smukās žīdu meitenes," viņi ņirdza, "solīja jau mūsējie, ka nenošaus, paliks dzīvas, ja labprātīgi atdosies. Tāpat visas novāca…"

Sirreālas izjūtas mani pārņēma, skatoties šajos ļaudīs, kas mani tik vēlīgi aicināja teikt dažādas runas "Lettonias" jubilejās, lai es stāstītu par latviskām vērtībām, jaunlatviešu mantojumu, godaprātu un tādā garā, lai pēc tam viņi varētu plaši aplasīt ziedojumus sektas un pašu vajadzībām.

* * *

Kā bēgot no baisās apziņas, ka tik daudzus gadus esmu pavadījis šajā sektā, pār Valmieras Gaujas tiltu toreiz gandrīz skrēju. Pa labi palika sadistiskā varmākas Konstantīna Kaķa un visas viņa "Lettoniā" iegrimušās dzimtas mājvieta, pa kreisi pakalnā Sīmaņa baznīca un nedaudz tālāk gleznainā Ķelderleja, Gaujas krāces, kur korporanti apšāva neaizsargātos valmieriešus… Aleksandrs Kaķis, Salaspils konslāgera "ārsts", mūsdienu korporāciju vēsturnieku cinismā nopulēts: Salaspilī jau tikai darba nometnīte, gandrīz pikniks, tur neesot nogalināti septiņi tūkstoši bērnu, vien kādi seši simti atrakti pēc kara, apmēram puse tādu, kas jaunāki par pieciem gadiem… Vēl jau bija milzīga, pelniem pilna kapu bedre, ko noklusē, tāpat speciālas bērnu barakas "asins ņemšanai". "Jauka darba

paraugnometnīte"… Tā korporāciju vēsturnieki kropļo pagātnes traģiskos notikumus.

Dziļi elpoju upes plašuma gaisu. Vai tiešām viss? Materiāli savākti. Un grāmatu par Arāja komandas "Lettoniu" es uzrakstīšu jau brīvs no sektām? Pat grūti tam noticēt.

Strauji velku pavasarīgo gaisu vēl dziļāk. Gribas vēl vairāk sevi iztīrīt, vēl brīvāk. Un piepeši jūtu - kaut kas žņaudz, savelkot iegriežas krūtīs. Tā ir zaļi-zili-zeltītā "Lettonias" krāsu lenta, ko uzliku, kad devos pie vēl pēdējā intervējamā letoņa. Ātri atpogāju mēteli, sataustu pussintētiskā auduma strēmeli, ass rāviens, un tā pārplīst. Tik viegli kā vecs papīrs, kā satrunējis striķis.

Ielingot no tilta Gaujā vai tomēr nosūtīt viņiem pa pastu? Mirkli pārdomāju.

"Lettoniā" ir likums - tie, kas izstājas, atdod korporācijai atpakaļ regālijas. Bet vēl tak neesmu izstājies. Vēl viņiem esmu cienījamais "Lettonias" filistrs, visu korporāciju kopizdevuma Universitas galvenais redaktors. Uz mani pilnībā attiecas visi viņu likumi (precīzāk, valsts likumu parodijas) un bauslība. Oficiāli vēl esmu tur iekšā. Saņurcīju pārrauto lentu un iebāzu kabatā.

Nākamā dienā kopā ar izstāšanās rakstu nosūtīju to viņiem pa pastu.

Tikt no turienes ārā ir ļoti grūti. Gandrīz neiespējami. Bet nu, laiki mainās.

No biedrības izstāties var katrs, vienkārši uzrakstot iesniegumu - tā paredzēts Latvijas likumos. Bet "Buršu gara" korporācijām ir pašām savi likumi. Gribi izstāties? Nekā nebūs! Korporācijas būs tās, kas izlems, drīksti vai ne no tām izstāties!

Un tas viņi pēc tam sasauc speciālu konventu (kopsapulci) un nolemj, ka Ruks, lūk, tiek "izstumts no Lettonias in perpetuum" - "uz mūžīgiem laikiem".

Tas ir augstākais soda mērs korporācijās: gandrīz nāvessods. Nu biju kā "spitālīgais" korporeļu acīs, kas savu īpašo statusu nomainījis pret "mežonību", no korporanta kļuvis par parastu "plebeju".

Lai arī bargi piespriests, tas man bija kā kompliments. Apliecinājums manas rīcības pareizībai. Tas nozīmēja, ka beidzot tiešām esmu uz gaišāka ceļa, beidzot pa īstam atbrīvojies no sektas, jo taču neiederos tur vairs in perpetuum. Uz mūžīgiem laikiem ticis prom no Arāja komandas Lettonias!

Publiskā telpā gan korporantu naids pret mani pludos vēl ļoti ilgi, bet tas ir nieks salīdzinājumā ar to pašiznīcinošo ļaunumu, ko cilvēki uzsūc, uzturoties šajās sektās.

VĒSTUĻU RAKSTĪTĀJS

Kā pārsteigums, bet arī atgādinājums, ka korporeļi paradumus nemaina, bija vēstule, ko saņēmu no viena aktīva letoņa. Bija pagājis jau labs laiks, kopš attālinājos no "Lettonias" kad pastkastītē gulēja bijušā "mūža brāļa" pikta un gara vēstule par manu atļaušanos uzrakstīt grāmatu: Arāja komandas Lettonia.

"Tu atklāj karoga zvēresta vietas, tās ir internas un nav paredzētas publiskošanai. Vienu vietu tu gan apzināti vai neapzināti izlaidi. "Es nekaitēšu Lettonias labai slavai arī tad, ja tiktu izstumts, izslēgts vai izstājies"… Mans vectēvs nekad pat ģimenei neatklāja par Lettonias iekšējām lietām neko!" - viņš man vēstulē pārmeta.

Korporāciju slepenais karoga zvērests ir garš un vienmuļš, lasītājus ar to apgrūtināt nebija jēgas. Bet vēstulē pieminētā "Lettonias labā slava" un "ģimeniskums" gan raisīja pārdomas.

Nekaitēt "Lettonias labajai slavai"? Kā var solīt jeb zvērēt nekaitēt tam, kā nav. Nav jau nacistu laiks, un es neesmu

slepkavību atbalstītājs. Kā gan masu slepkavu organizācijai mūsdienu pasaulē var būt "labā slava"? To es nesaprotu. Laikam tiešām esmu neglābjams "mežonis"…

Tas, ka korporācija ir kas vairāk, nekā "vienkārša ģimene", to gan biju sapratis.

Atceros, kā vēstules rakstītāja tēvs "Lettonias" kopsapulcē reiz klāstīja, ka viņa dēls esot nejauks un neesot vērts tādu ņemt pa pilnu. Man gan viņa dēls šķita izpalīdzīgs cilvēks, nesapratu, kāpēc viņa tēvs tā runā. Neba kāds zaglis vai krāpnieks, no kā būtu jāuzmanās… Viņa dzimtā bija letoņi vairākās paaudzēs. Varbūt viņiem tā bija pierasts: savas nesaskaņas klāstīt "lielajā ģimenē" - "akadēmiskajā sektā"? Nevis pie aluskastēm, bet oficiāli paziņot kopsapulcē. Turklāt dēls tajā reizē pat nebija klāt. Varbūt nākamajā konventā nāks dēls un teiks, ka viņa tēvs ir krāmīgs cilvēks? Kad tēvs nebūs klāt. Bija savādi to redzēt.

Arī sinagogas lielīgais dedzinātājs Arvīds Vanags uzstājās kopsapulcē: gribot visiem pateikt, ka viņa dēls alkoholiķis pārāk dzerot, maita… Veči tvīksmīgi uzklausīja un piekrītoši māja.

Mana agrākā sektas "brāļa" vēstule bija pretrunīga un ļoti manipulējoša. Psiholoģiski smalki izstrādāta. Tur uzvirmoja piktums pret žīdiem, kas norima čukstošā sentimentā, tad iedegās naids pret radošumu - visiem saviem "mūža brāļiem" viņi programmē, ka bez sektas tie nolemti iznīkšanai. Tad rakstītājs citēja Jauno Derību, vēl iemeta svarīgāko brīdinājumu: lai es nemaz nemēģinu turpmāk kaut ko publicēt par "Lettonias lietām". Vēstules beigās viņš svētulīgi man iesaka nožēlot grēkus un raksta it kā kristīgu teikumu: "Saved mūs atkal kopā, ja ne kā brāļus letoņus, tad kā brāļus Jēzū Kristu’. Ja vien es nezinātu, ka to raksta cilvēks - nacisma fans, rūdīts korporelis. Pilnīgi pretējas vērtības korporeļi mēdz miksēt kopā. Un tēlot, ka nesaskata atšķirību starp labo un ļauno.

Ja no kristietības raugās: kā gan es drīkstētu tik ilgi būt tautas, valsti un sabiedrību postošā sektā, un vēlāk, ar lielām pūlēm no tās attālinājies, nebrīdināt citus, kas tur, paldies Dievam, vēl nav iekūlušies? Kāpēc korporeliskā cinismā vēsi noraudzīties uz postu, ko Latvijā sēj šīs organizācijas un par to nerakstīt?

Varbūt, ka šis cilvēks kādreiz patiesāk pietuvināsies kristīgām vērtībām, un kas zina, varbūt ar laiku spēs pārraut to korporelisko sektu lāstu, ko šī cilvēka ģimenei uzkrāva jau viņa vecvectēvs? Ja vēl māsa vai sieva ir kādā studenšu korporācijā, to izdarīt nav viegli…

* * *

Es viņu nesaukšu vārdā, bet viņš ir paraugletonis. Diezgan atklāts. Mīl nacismu un Hitleru. Arī es, kad biju vēl "Lettoniā", regulāri saņēmu no viņa kartiņas ar dažādiem nacistu saukļiem.

Un tad viens cits no Lettonias "mūža brāļiem" piepeši kļuva tāds kā brīvdomīgāks, nepaklausīgs, kā iekšējo klimatu traucējošs, uzdeva neērtus jautājumus par korporācijas saimnieciskām lietām… Tāds kā jocīgs, pat nenovaldāms. Strādā taču par diplomātu Eiropā, ko bāž vēl savu degunu, kur nevajag? - letoņi bija pikti.

Un tad nu "mūža brāļi" šim sāk veidot smalkas problēmas. Nosūta arī kaut ko pa pastu. Ārēji vizuāli neonacistiski noformētu vēstuli. Vēstules sūtītājam tiešām patīk Hitlers, un nu viņš, saziņā ar pārējiem, izkalkulējis, ka tā varbūt var iegāzt šo dumpīgo "mūža brāli". Varbūt izdodas šim "brālim" pat pabojāt diplomātisko karjeru? Vēstules ārpusē viņš nacisma atribūtiku agrāk nemēdza likt, bet tagad to īpaši izdaiļo. Un sūta uz valsti, kur nacisma propaganda tiek ļoti bargi sodīta. Diplomātu pastu jau neaizskar, tomēr drošībnieki apskata. Un ko tagad darīs diplomāts? "Mūža brāli" - vēstules sūtītāju

- valsts instancēm taču nedrīkst nosūdzēt! Tātad, žēloties neies, letoņi un arī pats vēstules rakstītājs tā cer.

Vēstules sūtītājs "Lettoniā" tiek lolots, neizlaiž gandrīz nevienu pašu "buršu gara" rituālu, turklāt viņa paša asinsradinieki jau kurā paaudzē letoņi, pat uz kapa pieminekļa viņiem krusta vietā "Lettonias" atribūtika. Arī sieva un māsa viņam korporācijās. īstenie korporanti!

Bet pagalam nobiedētais diplomāts pēc šīs vēstules saņemšanas par korporācijas saimnieciskajām lietām vairs neinteresējās.

KORPORĀCIJU OKŠĶERI

Drīz pēc izstāšanās no "Lettonias" referēju starptautiskā Holokausta konferencē. Zinātņu akadēmijas lielā zāle pulcēja dalībniekus no visas pasaules. Daudzus arī no Latvijas.

Korporācijas atsūtīja arī savus "aģentus", ar uzdevumu novērot situāciju un ierakstīt, ko saku. Starp daudzajiem klausītājiem no "Lettonias" pamanīju tikai vienu, viņš nervozā sadugumā pasēdēja brīdi "žīdisko akadēmiķu ielenkumā", tad, piesarcis kā biete, nozuda, pirms vēl biju noreferējis.

Divas sievietes bija izturīgākas: Lelde Neimane, Okupācijas muzeja darbiniece un korporāciju aktīviste ar nicīgu lūpu svītru zem palielām brillēm, un vēl otra, man nezināma korporante. Kamēr cilvēki referēja par traģiskiem likteņiem, Neimane garlaicībā knibinājās, šķiet, adīja kaut ko košās krāsās. Otra, tikko sastapa manu skatienu, tramīgi novērsās, stīvu roku turēdama diktofonu. Dzīvodamas korporācijās, viņas laikam nezināja, ka viss konferencē paustais jau nākamā dienā būs brīvi pieejams Youtube. Te noslēpumu nav.

Skatoties abās korporantēs, domāju, kā man un daudziem citiem laimējies, ka nav 1941. gads. Kā viņas okšķerētu, kur

paslēpušies kādi "noziedzīgi" cilvēki, un uzodušas tūlīt noziņotu Arāja puišiem. Kamēr korporeļi Biķernieku mežā šāva mierīgos iedzīvotājus, korporelenes svinējās Arāja "Lettonias" namā, tas lasāms pat viņu albūmos. "Lettonias" baisais nams 1941. gadā "korporeļu tautai" bija viesmīlīgi atvērts.

* * *

Varbūt ir bijušas reizes, kad kāds cilvēks jums saka, ka ir jūsu labākais draugs, bet jūsu intuīcija brīdina, ka tā nav. Apkārtējie piekrītoši un atzinīgi māj ar galvām: jūs taču esat tik labi draugi. Cik jauki! Bet tu viņam kaut kā tomēr neuzticies. Tīri intuitīvi. Tā man bija draudzībā ar Arno. Mēs bijām pazīstami divdesmit gadus. Mūs burtiski "salika kopā" korporācijas sekta. Šķita, ka tā tam jābūt, ka viss notiek dabiski.

Visur viņš pieteicās līdzi, pat pie maniem senajiem klasesbiedriem, arī pie radiem, pat pie attālām lauku tantēm viņš gribēja man braukt līdzi. Ļoti sabiedrisks, tolaik domāju, bet tomēr nesapratu, kas īsti notiek, jo draugus, kā zināju, ja nu tie ir tik bieži kopā, tad saista arī tomēr diezgan līdzīgi uzskati, bet mums, izņemot piederību vienai sektai - "Letttoniai", ārpus tās nebija nekā kopīga. Viņš cildināja Andrievu Niedru, es - Kārli Ulmani, ko viņš neieredzēja. Viņš zākājās par 1905. gada cīnītājiem, es lasīju Raini, viņš apjūsmoja baltvācu baronus, es - latviešu tautsaimniekus. Viņš neiebilda pret Arāja "varoņdarbiem", man tas likās nenormāli. Kas bija pilnīgi normāli letonim, kā cilvēkam man nebija pieņemams.

Nesapratu, kā Arno var ceļot viens, dzīvot viens, caurām dienām nīkt arhīvā, pētot sen mirušu un viņam svešu cilvēku lietas, tajā pat laikā savā dzīvoklī atlupušās tapetes viņš pielīmēja ar medicīniskajiem plāksteriem, nevis ar tapešu līmi, un lūdza, lai es viņam palīdzot nomainīt virtuves lampā izdegušo spuldzi. Bija tāda sirreāli dīvaina mums tā draudzība. Kaut neuzskatīju sevi par īpaši saimniecisku, tomēr savādi man likās, ka Arno - pieaugušam vīrietim - veļu mazgāja un gludināja mamma (brauca pie dēla speciāli no Talsiem), ari apģērbu pirka mamma Talsos. Un tā līdz pat brīdim, kad vēl pēdo reizi ar Arno pārmiju kādu vārdu. Viņš - kā letonis, es jau - mirkli pirms izstāšanās no šīs sektas.

Biju tikko atgriezies no valsts arhīva, kur pētīju "Lettonias" pirmskara dokumentus, gribēju arī saprast, kā tas varēja notikt, ka tik daudzus gadus pats biju tādā organizācijā, kas bijusi mājvieta un atbalsts Holokausta lielākajiem slepkavām Latvijas vēsturē. Todien saņēmu zvanu no Arno - mana kādreizējā "Lettonias" drauga.

Dzirdēju smaidu viņa balsī: "Nu nezinu, nezinu, paraksts nav mans!" "Kāds paraksts?" brīnījos. "Par ko tu runā?" "Par parakstu uz biedrības statūtu maiņas dokumenta…" "Nu?" "Es vairāk tev nevaru stāstīt. Bet zinu, ka tagad," un viņš sastomījās. Tad nervozi turpināja: "Tu redzēsi, būs lielas tev problēmas. Tikai sāksies vēl!"

Vai tas tiešām bija Arno, kura balsi dzirdēju telefonā? Kas ar viņu bija noticis? Vai tam bija kāds sakars ar to, ka stājos tagad ārā no "Lettonias" - no mūsu abu kādreiz kopīgās sektantiskās organizācijas? Ka grasos pamest Arno tur vienu?

Viņš nu bija mainījies kā diena pret nakti. Tomēr sapratu, ka tam visam bija vistiešākais sakaras ar to, ka tobrīd jau rakstīju grāmatu par korporāciju noziegumiem Holokaustā.

Un vēl pēc kāda laiciņa es saņēmu zvanu no "aizokeānijas". Zvanīja vēl viens it kā "draugs" un pavisam tēvišķi ar amerikānisku akcentu ieteica: "Mārīt, es tikai ļoti ceru, ka tu saproti, ja turpmāk vēlreiz līdīsi ārā un kaut ko sacīsi par korporācijām, mēs mierā neliksimies. Tevi noēdīs, garantēju!" Kas gan ir problēmas, ko viņi var man radīt, salīdzinot ar to noziegumu, šausmu, iznīcības smagumu, ko viņi jau uzkrāvuši visai valstij un turpina to darīt joprojām?

Es zināju, ka mans pienākums ir par to neklusēt. Nevis pienākums pret sektu, bet pret sabiedrību visplašākajā nozīmē.

VARAS PLĀNI

Manhetenas 34. ielas austrumu galā ir pašaurs mūra nams, kas pieder Ņujorkas igauņiem. Pie fasādes Igaunijas karogs, bet nama telpas uz pāris stundām reizēm izīrē latviski runājoši korporeļi savas jumtorganizācijas konventam. Man tur jādodas, jo rediģēju viņu izdevumu Universitas. Pavisam drīz Ņujorkas dzīvīgais gaiss nomainīsies ar stīvu puskrēslu pie gara galda. Noskaņa tur nedaudz līdzinās mafioza klana sanāksmei. Šie "mūža brāļi buršu garā" neuzticīgi uzlūko viens otru, bet daži man šķiet tēvišķi atbalstoši - visi jau vecāka gadagājuma ļaudis. Tagad korporāciju spices veči Ņujorkā vairs nesanāk. LKA sēdeklis pārcelts uz Toronto.

Kas ir LKA? Viņi raksta ar izsaukuma zīmēm: L!K!A!. Tie ir korporanti, kas kara beigās aizbēga no Latvijas un vēlāk pēc nogaidīšanas atjaunoja savu jumta organizāciju, bet bēdīgi slavenā "Prezidiju konventa" vietā nosaucās skanīgāk: "Latvijas korporāciju apvienība" (L!K!A!) Tie paši vēži ierāpās it kā patriotiskā kulītē.

Tik intensīvi kā Latvijā "buršu gara" kopīgus rituālus viņiem veikt gan kļuva grūtāk, jo ģeogrāfiskie attālumi starp "mūža brāļiem" nu lieli. Tāpēc viņi veidoja atsevišķu šūniņu

sistēmu: "kopas", kas izkaisītas kontinentos, bet pakļautas L!K!AL

Korporeļi atjaunoja arī savu kopīgo izdevumu JJniversitas. Par redaktoru ielika to pašu veco "slepkavu pie rakstāmgalda" - Ādolfu Šildi, un viņa vadītais izdevums 1956. gadā atgādina: "Apšaubīt buršu gara esību, nozīmē noniecināt pašam sevi," un skaļi sludina: "Nav jākautrējas jaunajiem dot gluži tos pašus buršu audzināšanas paveidus, kādus mēs baudījām konventos pirms 25 un vairāk gadiem."

Atceros, kā man ar īpatnu prieku stāstīja emigrācijas korporeļi - cik ļoti viņi sākumā dresējušies "buršu gara" tradīcijās, jo tā gribējuši līdzināties rūdītajiem, jau vecā gadagājuma nacistu laika letoņiem… Man tas šķita savāds mazohisms, tomēr kaut kā sektantiski Universitas redaktora amatu pārņēmu.

"Bet pasaki man lūdzu, kā L!K!A! novērsīs, ja kāds Bronksas dienviddaļā parādīsies "Salgalias" krāsu lentē?" jautāju nopietnam cilvēkam, vienam no L!K!A! vadības.

Agrākos L!K!A! protokolos biju pamanījis dažādas īpatnības. Pirmskara korporācijas Rietumzemju vidē nīkuļoja, dažas iesniedza jumta organizācijai lūgumu atļaut turpmāk nemaksāt lielās nodevas, bet atbilde bija skarba un dīvaina: ja nemaksā kopīgā katlā, tad savas korporācijas krāsu atribūtikā vairs nerādies - ne piespraudīti, ne lentiņu vairs nedrīksti likt. Kad korporācija "Salgalia" dibinājās 1920. gados, viņi gribēja sarkani-zaļi-baltu trikoloru, bet toreizējā jumta organizācija zaļās vietā šiem pavēlēja likt melno.

"Un ja nu tāda lenta nonāk kur citur, kāds to sarkani-mel- ni-balto notur par Jemenas karogu, nedaudz sajauktā krāsu secībā, un apsien ap pieri? Ko tad?" jautāju pilnīgi nopietni.

"Viņiem jārūpējas, lai lentas nepiederošiem nenonāktu," man paskaidroja sirmais no vadības.

"Man gan tas šķistu sīkums," teicu, jo biju taču Ņujorkā.

"Ej, nenovērtē "sīkumus" par zemu! Tas ir daudz nopietnāk nekā tu domā! Kad pieņēmām lēmumu par "sociķiem", daži smīnēja, tikai sīkums esot, pat skata pēc it kā vēl parunāja pretī. Bet tas "sīkums" izrādījās tik svarīgs! Milzīgi efektīgs!"

Es zināju, par ko viņš runā.

"Mūsu partija uzvarēja," viņš gandarīti noteica, "jo tas "sīkums", redz, bija spīdoši pārdomāts."

"KLUSĀ LIELĀ PARTIJA"

Emigrācijas latviešu vidū strāvoja viedoklis, ka izveidojusies tikai viena liela "uzurpatoru partija" trimdā. Un tā ar laiku pārmāca pēckara gados Rietumos nokļuvušos dažādus agrākās Latvijas demokrātiskos ļaudis, mērķtiecīgi pārņēma trimdas "smadzenes": PBLA, ALA un citu organizāciju galveno vadību, iefiltrējās laikrakstu redakcijās, arī nekorporeļa Helmāra Rudzīša avīzē Laiks.

Kad pienāca gaidītais brīdis, lielā "uzurpatoru" jeb "korporāciju partija" ātri sabrāļojās ar kompartijas funkcionāriem un Latvijā drīz pēc atmodas ieguva varu un ministru portfeļus.

Kā tas varēja notikt? Aizsākumi tam ir 1980. gadu sākumā jeb korporeļu jumtorganizācijas L!K!A! politiskājā lēmumā, ko L!K!A! respektablais "mūža brālis" smaidot nodēvēja par "sīkumu" ar "milzīgu efektu".

Tam pat viņi iekšienē piešķīra tādu kā ezotērisku devīzi: "Modrībā par Buršu garu".

SIGNĀLS PADOMJU RĪGAI

Padomju Rīgas radiofons sevišķi nikni lamā vienu no Latvijas valsts dibinātājiem: Bruno Kalniņu. PSRS grib sadarboties ar valdībām Skandināvijā, Kalniņš maisās pa vidu,

prasa demokrātiskas Latvijas atjaunošanu. Eiropas sociāldemokrātijas veterānam aplaudē, atreferē viņu ārzemju prese. Kalniņš, sadarbojas ar visiem, kuri vien "stāv par demokrātisku Latviju".

Un tad nāk L!K! A! stingrs un pārdomāts lēmums: tādus, kas simpatizē Bruno Kaliņam un viņa domubiedriem, no korporācijām ārā! Un 1980. gadu pirmajā pusē sākas t.s. "tīrīšanas korporācijās": atbrīvošanās no demokrātiskāk noskaņotiem biedriem. "Lettonia" jau izslēgusi "četrus savus locekļus… Lettonias rīcība saskan ar visu korporāciju pieņemtu lēmumu", 1983. gadā raksta Brīvība.

Lēmums skaļš. Kā to pasniegt citiem demokrātiskajiem "trimdīšiem", kas ar maksājumiem uztur korporeļu apsēsto PBLA? Pavēstot, ka izmestie darbojas pret "latviešu interesēm"? Kādām? Abstraktām. Vai korporācijas neizprotot demokrātiskās sabiedrības normas? - daži pārsteigumā sašutuši. Kā tad PBLA vadība runāšot ar Eiropas valstu sociāldemokrātu valdībām, ja izmetusi no savām rindām sociāldemokrātus?

Bet ne jau kādas Eiropas sociāldemokrātiskās valstis interesē "vadību", bet gan tas, vai šo lēmumu - signālu uztvers un sapratīs Rīgas padomju iestādes.

Tīrīšanas korporācijās nav nepieciešamas, demokrātiskāk noskaņotos "brāļus" tajās prot ļoti labi pāraudzināt - aizmirsīsies gan demokrātija, gan sociālais taisnīgums. Tas pašos pamatos ir pilnīgi pretējs korporelismam. "Mūža brālis" kor- porants uz pasauli neskatās ar demokrāta, bet gan ar pašpa- sludināta dzimtkunga acīm.

Lēmums par "tīrīšanām" korporācijās ir rūpīgi pārdomāts, tas ir draudzīgs signāls Rīgas kompartijai un vērīgajiem Stūra mājas darbiniekiem, sevišķi tiem, kas VDK (KGB) 2. un 5. daļā "darbam ar tautiešiem ārzemēs". Demokrātiskāk noskaņotos biedrus ārā, nekādas brīvdomības! Signāls skaidrs: mēs, korporācijas, domājam līdzīgi ar jums, kas varenie vīri

viņpus stingri apsargātajai robežai padomijā. Kad pienāks laiks, varam apvienoties?

VDK gudrākie ļaudis ari šo signālu uztver un lieliski saprot. PSRS tobrīd valda saimnieciska stagnācija, pat zeķes un alus jau vienkāršam strādniekam deficīts… Cik ilgi tā izturēs? Briest pārmaiņas. Precīzu dienu un stundu neviens neparedz, bet, bruņošanās sacensībās iekavējot, daudz vairs nebūs jāgaida - to VDK un kompartijas gudrākie prāti saprot. Un zina skaidri, ka nu var lieliski sadarboties ar aizjūras korporāciju "mūža brāļiem". Kašķi paliek pagātnē, pārmaiņas tuvojas, jāraugās uz priekšu. Kad ieplūdīs Rietumu demokrātijas vēji, kad uzbangos nacionālā atmoda, kad Dzelzs priekškars sabruks, tā būs vieglāk noturēt varu.

Tad nu būs tik noderīgi šie līdzīgi domājošie "brāļi", kas trimdas organizāciju galvenos amatos skaisti māk runāt "visas tautas" vārdā, bet demokrātiju pamatos necieš.

Bija bļaurīgi pretkomunisti "brāļos"? Var arī saprast, tā jau viņiem nāca nauda no citiem emigrantiem.

Tieši šādi cilvēki no labklājības Rietumiem būs ļoti izdevīgi, kad tauta tik izslāpusi cerēs uz pārmaiņām, alks pēc patiesas demokrātijas un labklājības. Neviens Latvijā pat nenojautīs, kas īstenībā būs ļaudis, "brāļi", "tautieši" no Rietumiem, kas nu uzradīsies ar skaisti šūtiem uzvalciņiem un lozungiem.

Pēc korporāciju kopīgā lēmuma un signāla, nu viss ritēja kā pa sviestu. VDK kļuva jo rūpīga pret korporāciju "brāļiem".

LETOŅA VIZīTE PADOMJU RĪGĀ JEB VISI BRĀĻI

Trimdas korporeļu kūrētā prese publicē "Lettonias" aktīvā "brāļa" Ģirta Zeidenberga piezīmes par ceļojumu uz padomju Rīgu, kur viņš iepazinies ar gluži svešiem cilvēkiem: "Man vajadzēja tikai pieminēt, ka vēlos no Latvijas paņemt līdzi dažas skaņu plates, kad jau drīz tiku aizvest uz vislielāko plašu veikalu Vecrīgā un ne par vienu plati man neļāva pašam maksāt. Tāpat, kad es ieminējos, ka varbūt mēģināšu apmeklēt Jāzepa Vītola piemiņas koncertu, kuram biļetes jau sen izpārdotas, tautietis, ar kuru es pirmo reizi biju ticies, jau nākošā rītā zvana un priecīgi informē, ka caur paziņām no kāda tur privāta tirgoņa biļete izkaulēta. Samaksu, protams, atkal nepieņem.

Vienas teātra izrādes apmeklēšanai līdzīgs stāvoklis, bet atkal rodas cits tautietis, kas ne tikai izgādā biļeti man, bet arī sev, lai varētu latviešiem domāto zemtekstu man pilnībā izskaidrot…

Atstājot Latviju, izjutu arī viņos lielu cerību prieku. Tas galvenokārt izteicās lūgumos jaundibinātos kontaktus un draudzības neaizmirst. Daudz skubinājumu saņēmu ziņu sūtīšanai nākotnē. Netrūka arī aicinājumu braukt atkal ciemos pēc iespējas drīz, bet katrā ziņā ne vēlāk kā uz Krišjāņa Barona dziesmu svētkiem…

Tikko atgriezies mājās, es saņēmu vēstuli no Latvijas, kurā es lasu, ka tautietis, kuru satiku pirmo reizi savā dzīvē, un ar kuru man trīs stundas staigājot pa Rīgas lietainajām ielām izdevās nodibināt pietiekami tuvas attiecības, mani uzrunā par BRĀLI šī vārda īstā nozīmē. Man ir līdzīga sajūta. Vai tas nav skaists brīnums?…"

Un demokrātiskais laikraksts Brīvība post factum vien pakomentē: "Bet ko šīs nejaušās satikšanās un sagadīšanās nozīmē - pirmo reizi satiktais tautietis, kas sagādā koncerta biļeti, otrs pirmo reizi satiktais tautietis, kas ne tikai sagādā teātra biļeti, bet sēž blakus krēslā un "tulko zemtekstus", trešais tautietis, kas pirmo reizi satikts, staigājot pa lietainām ielām izkrata sirdi… No šī tautas brāļa vēstule jau ir priekšā, kad Zeidenbergs atgriezies mājās, vedinot uz brāļu sadarbību… visi kopā kā brāļi!…"

Kamēr Brīvība vien informē par čekas metodēm atsevišķa "brāļa" letoņa aprūpēšanā, korporeļu un komunistu sadraudzēšanās process jau rit pilnā sparā.

* * *

Korporelis Gunārs Meierovics esot bijis ASV CIP aģents. Ja tiešām tā ir, tad Meierovics un citi ,.korporeļi - aģenti" CIP gan būtu kauna traips.

Gundars Valdmanis ir viens no retajiem, kas atklāti raksta par savas paša korporācijas Talavija "mūža brāļiem". Nav iemesla tam neticēt.

,,1986. gadā," viņš liecina, "kādu dienu man piezvanīja mans Talavijas korporācijas filistrs Valdis Bērziņš un paziņoja, ka ar mani grib tikties citi Talavijas filistri: vēsturnieks Edgars Andersons, PBLA vadītājs Gunārs Meierovics un man līdz tam maz pazīstamais Gunārs Šubiņš, kas pašlaik ir ļoti aktīvs arī Latvijā /../ izteica vēlmi, lai mūsu tikšanās būtu bez lieciniekiem. Es, protams, piekritu.

Sarunu iesāka Gunārs Šubiņš. Viņš man bija atnesis 140 gadus veca skotu viskija pudeli, kas maksāja ap 280 dolāriem, un lika saprast, ja mēs atradīsim kopēju valodu, tad es tādu dzērienu varēšu lietot ik dienas, t.i., būšu tik bagāts. Valdis Bērziņš bija samērā kluss, Gunārs Meierovics smaidīgi glaimojošs, bet Edgars Andersons vairākas reizes ierunājās par dubultaģentiem - šķita, ka viņš jutās visai neērti. (Nāk prātā viņa pāragrā nāve šaubīgos apstākļos un mūsu vēstures sašķobīšana… Kārlis Ulmanis esot ņēmis kukuļus no krieviem utt…) /../ viesi man piedāvāja iestāties viņu organizācijā, proti, ASV CIP." Un it kā CIP uzdevumā korporācijas "brāļi" Valdmanim uzdevuši divus "pārbaudes uzdevumus". "Vispirms man jānomelno Kanādas trimdas darbinieks un "Montreālas Ziņotāja" redaktors Mārtiņš Štauers. Viņi man mācīja, kā tas labāk darāms. Nevajagot radīt tiešu konfrontāciju, bet jācenšas viņš

izstumt ar nepārtrauktiem, netiešiem kodieniem, apšaubot viņa spējas un nolūkus. Otrais uzdevums - vākt informāciju un radīt latviešiem pieejamu bibliotēku vai datu bāzi par žīdu sliktajiem darbiem, no kuriem cietuši latvieši. Es šādus priekšlikumus kategoriski noraidīju. Negribēju nomelnot cilvēku, kas man neko sliktu nav darījis un kuru es maz pazīstu, un es neredzu, kā mēs savu laimi varētu celt uz žīdu nelaimes rēķina. Vervētāji pēc tā atvadījās, bet vēlreiz apstiprināja, ka viņu piedāvājums paliek spēkā.

Dārgo skotu viskija pudeli es izdzēru, vēlāk es bieži grezno pudeli piepildīju ar lētu viskiju un cienāju savus draugus…"

Gundars Valdmanis vēlāk tika Latvijas Saeimā, un prese kā saskaņota centās viņu pamatīgi izsmiet: atradies brīvdomātājs, pat uz Saeimas sēdēm nāk šortos!

Valdmanis raksta arī par kādu citu korporeļu darbību - Pasaules Stratēģiskās darba grupas organizēšanu un tās izgāšanu.

"PBLA mērogā Aristīds Lambergs, Gunāra Meierovica pilnvarots, pulcināja latviešu miljonārus no visām pasaules malām. Lai iekļūtu šajā grupā, bija jāmaksā 20 000 dolāru biedra nauda gadā. Šīs grupas sanāksmes notika galvenokārt Vašingtonā. Arī es vienreiz ierados, jo Lambergs bija mani šai grupā ierakstījis. Teicu savu uzrunu, kas izpelnījās skaļus aplausus, bet nekāda rīcība nesekoja. Man radās iespaids, ka Meierovics un Lambergs šos latviešu miljonārus, kas ar savām spējām, sakariem un līdzekļiem varēja daudz palīdzēt Latvijai, vienkārši nogurdināja ar otršķirīgiem jautājumiem, līdz tās locekļi nogāja malā un grupa pakāpeniski izklīda. Tā ir tāda taktika - neitralizēt iespējamos politiskos pretiniekus. Cik man zināms, no šās grupas nenāca neviens konkrēts projekts."

Vēl Valdmanis atceras, ka daudzi Kanādas latvieši gribējuši piedalīties Latvijas atjaunošanā. "Sasaucu draugu grupu un nolēmām veidot Latvijas - Kanādas Biznesa padomi, kuras

ietvaros organizētu konsultāciju spējīgu sakarnieku un speciālistu grupas. Lai gan 80 % Latviešu Nacionālās Apvienības Kanādā (LNAK) valdes sastāva bija manas korporācijas Talavija biedri, kuras princips ir "Roku rokā darbs ceļ vīru", nekādu palīdzīgu roku nemanīju."

Valdmanis ir patiess. Korporāciju vēsture rāda: ja nepieciešams palīdzēt visas Latvijas valsts iedzīvotāju labklājībai, ja labums tiek plašākai sabiedrībai, tādā gadījumā korporantu darbība būs tukšu salmu kulšana. Saukļi un solījumi bez jēdzīga rezultāta. Gluži pretēji - tiek darīts daudz, lai veiksmīgas iniciatīvas bremzētu, sašķobītu, nomāktu. Aktīvi viņi rosās tad, ja skaidri zināms, ka ienākumi paredzami vien šaurai interešu grupai: korporeļu saujiņai jeb tautas valodā - kliķei.

ATMODA UN REKLĀMAS

Mēs uzrāvāmies uz viņiem. Liela daļa no tiem, kas korporācijās iestājās jau 90. gadu pirmajā pusē.

Tolaik daudzi apjūsmoja "ārzemju latviešus" bez izšķirības. "Viņi" tak bija no "tās puses", no tām demokrātijas un labklājības zemēm, baudījuši brīvību, kas vietējiem ierindas padomju pilsoņiem bija stingri liegta. Daudzi arī cerēja, ka viņu dolāri nu ieplūdīs jaunajā Latvijas ekonomikā. Ieplūda jau gan, bet gaužām maz. Viņi vienkārši "pievāca" atgūtos īpašumus Latvijā, piedalījās lielajā privatizācijā, sažņaudza rokās ministru portfeļus. Un tad tik sākās…

* * *

1989. gadā Latvijas kompartijas pārraudzītā avīze Padomju Jaunatne maksā 3 kapeikas (abonējot vēl lētāk), tās galvenais uzdevums, kā jau laikrakstiem PSRS, ir propaganda, nevis peļņa. Avīze lielizmēra, tās atvērumu var izmantot

gandrīz vai par galdautu, metiens ap ceturtdaļmiljona eksemplāru. Un nu tā sāk aktīvi reklamēt korporācijas, zvejot jaunos studentus tām.

Šķiet, ka tā ir izsvērta centrālkomitejas norāde: no izirt sākušās komjaunatnes jaunos novirzīt tieši uz korporācijām, lai tie nepievienotos kādu demokrātisku iniciatīvu grupām, nedibinātu jaunas un brīvdomīgas kustības. Arī vairāki kompartijas nopietnie biedri jau iestājas tik radniecīgās domāšanas "mūža brālībās".

Korporeļu reklāmraksti ir savādi. "Klātesošos uzrunā Kronvadu Atis: "Cienījamie kungi un biedri…" - rakstā par "Lettoniu" vēsta žurnālists Guntis Rozenbergs. Laikam sajaucis Kronvaldu ar savu komjaunatnes sekretāru, jo Kronvalda vakarnieki viens otru uzrunāja par "draugiem", ja oficiālāk, tad: "Mīļie latvieši, cienītie līdzstrādātāji!" Ja Kronvalds teiktu: "Cienījamie kungi un biedri! Žīdi valda pasauli!" - tas tiešām būtu īsteni korporeliski un Rozenberga stilā.

Padomju Jaunatnes 1989. gada 24. jūnija numurā milzu raksts, ka atjaunojusies studentu korporācija "Talavija". Raksta autors atkal tas pats Guntis Rozenbergs. Nu tiek piesolītas stipendijas, studiju aizdevumi, braucieni uz tolaik padomju cilvēkam tik teiksmainajām ārzemēm, pat studijas Rietumos. Korporāciju slazdā dāsni izlikti dažādi solījumi dažādām gaumēm.

Izskan arī apokaliptiski draudi: vai nu visi kopā ar korporācijām celsimies, vai kritīsim. "Cita ceļa nav!" drukā lieltirāžas avīze.

"Negribu nevienu īpaši skubināt stāties korporācijās, jo domāju, ka katram pašam jāizlemj," viņi zīmējas demokrāti. Tikai viens gan esot skaidrs: "tajās vajadzētu pulcēties labākajiem tautas dēliem un meitām. Bet tādu taču starp mums netrūkst, vai ne?!"

Kā uz burvju mājienu korporācijas sāka reklamēt arī citi populāri kompartijas pārraudzīti izdevumi: Liesma un Zvaigzne.

No viena puse norādījumi "no augšas" popularizēt korporācijas un jau tajās ievilktie žurnālisti, no otras - dažu žurnālistu nezināšana un lētticība.

Arī Universitātes Avīze, kas pirms piecām minūtēm vēl bija Padomju Students, piebalso un papildina slavinājumus korporeļiem. Avīzei var piekļūt viegli: viena cigarešu paciņa un kafijas turza - nupat vēl deficīta prece, bet tagad - no pašas Amerikas! Un pieci glīti ASV dolāri klāt. Par tādiem vēl pirms pāris gadiem Rīgā varēja iepirkties tikai speciālā deficīta preču veikalā, tur arī jau nemaz kuru katru nelaida iekšā.

Un žurnālisti cep reklāmrakstus. Nākamreiz, ja rakstiņi patiks, iedos desmit dolārus. Un divas cigarešu paciņas. Iepriekš dotā kafijas turza vēl puspilna, bet tik svarīga mērķauditorija jau rokā!

Milzīgas reklāmiespējas par sviestmaizi - korporeļi Latvijā jūtas kā leiputrijā. Izrādās, ka padomju gadu cenzūra un drastiskie aizliegumi tām nākuši tikai par labu, jo tik baisā patiesība par korporācijām ari noklusēta.

Nesen parunāju ar dažiem Universitātes Avīzes tā laika darbiniekiem - "korporeļu slavinātājiem". "Mēs taču par tām tur korporācijām pilnīgi neko nezinājām, un bija tāds pārmaiņu laiks," saņēmu tiešām raižpilnu atbildi. Atlika vien mierināt, ka arī pats vēl daudz vairāk esmu slavinājis korporācijas un daudz ilgāk…

Jā, tas bija dinamisks laiks, elektrizēts, kā sprādziens, pārplīstot leduskārtai pavasara ūdeņos.

Brīvības cīnītāja Gunāra Astras kapu tauta aizber ar rokām. Atmoda pulcē daudzskaitlīgas manifestācijas, mītiņus, gājienus. 1990. gada 15. maijs, Augstāko padomi, kas pieņēmusi neatkarības deklarāciju, šturmē padomju karaskolu kursanti,

ciešās rindās, ar muskuļu spēku un plakātiem: "Aizstāvēsim PSRS konstitūciju!" Ceļu viņiem aizšķērso Latvijas studenti, nekorporeļi. Toreiz daudzi nēsāja trīskrāsu augstskolu cepurītes bez korporeļu zvaigznes. Pēc to krāsām padomju laikos varēja atšķirt mācību iestāžu studentus, pelēkās bija LU, sarkanās - Medicīnas Akadēmijai, zaļās - Tehniskajai Universitātei, dzeltenās - Lauksaimniecības Akadēmijai.

Vienā pusē - Padomju Latvijas karogi, pretī sarkanbalti sarkanie.

Tad cilvēku cerības aizslaucīs komunistu un korporantu valdība. Paņirgāsies par viņiem visiem.

* * *

Kamēr tauta ar dziesmoto revolūciju prasa demokrātisku brīvību, labklājību un neatkarību, 1990. gadā notiek īpatnējais "Lugano forums". Vieta izraudzīta kā tīšā smīnā par Raini. A. Gorbunovs ar G. Meierovicu rada "Latvijas ceļa" pirmos aizmetņus. Bagātīgi klāti galdi, greznas telpas, Šveices kalnu gaiss, tur piedalās arī Vaira Vīķe - Freiberga. Un liek pirmo parakstu zem petīcijas vienā teikumā: "Te ir tas laiks proklamēt neatkarīgo Latviju!" Viņi nesaka: "Atjaunot Latviju", kas proklamēta jau 1918. gadā kā demokrātiska valsts. Tad kādu Latviju viņi gatavojas proklamēt tagad? Kas ir šī korporeļu un komunistu sanākšanas lolotā valsts? Privātlaboratorija? Dzimtmuiža? Kolonija? Eksperiments?

Mūsdienās folklorizējušies Gunārs Meierovica korporeliskie vārdi: "Tādu kā Astras laiks ir beidzies". Baisa vēsts godīgumam, nesavtībai, cerībai.

Tagad Latviju jau pametuši simtiem tūkstoši cilvēku, kamēr šie "proklamētāji" joprojām grezni un izšķērdīgi dzīvo uz naivo "mežoņu", t.i., mūsu visu, Latvijas nodokļu maksātāju rēķina.

PUPURS

Labi pazinu Konstantīnu Pupuru. 1988. gada 14. jūnijā cauri Rīgai viņš iznesa Latvijas karogu. Tolaik par to draudēja smaga kriminālatbildība. Drosmīgo, enerģisko jaunekli padomju iestādes izraidīja uz Rietumvāciju.

Tur viņu laipnīgi satika arī vecais Ādolfs Šilde un ievilka jaunekli savā korporācijā "Fraternitas Lataviensis". Nerazdams iekšēju mieru, Konstantīns izceļoja uz Savienotajām Valstīm, dienēja ASV armijā, tad atgriezās Latvijā, kur atkal iemaisījās korporeļu vidē un "Nacionālās apvienības" politiskajās spēlītēs. Daudz sāka lietot alkoholu un spēka gados nomira, īstu draudzību un ideālus korporācijā meklējot, var smagi pievilties.

SILARAUPS

"Ja tādi ir latvieši!" Rolands saucis izmisis un vīlies. "Pēdējā brīdī viņu atturēju! Viņš gribēja mesties ārā pa logu, pašnāvību veikt," man atstāstīja bijušais PSRS politieslodzītais Jānis Rožkalns. Neizleca, bet pameta latviešu sabiedrību.

Kalsnais jauneklis gaišajā žaketītē Silaraups bija pirmais, kas ar vairākiem domubiedriem atklāti nolika vainagu "Upuru piemiņai" pie Brīvības pieminekļa 1987. gada 14. jūnijā. Toreiz PSRS tik atklāta rīcība vēl nebija piedzīvota. Viņu no PSRS izraidīja.

Un tad viņš nokļuva pie korporeļiem ASV, pie tiem, kas darbojās PBLA.

Kompartijas veči zināja, ka tādus kā Rolands Silaraups, dedzīgus nacionālus un demokrātiskus ideālistus, labāk ir nevis nogalināt vai iespundēt, bet gan aizsūtīt pie rūdītajiem

trimdas korporeļiem - tie vislabāk pratīs šādus jaunos patriotus apstrādāt un ievirzīt "pareizās sliedēs".

Silaraups veica lielu darbu, "gan ārzemju publikai, gan tautiešiem visā pasaulē plaši stāstīja par atmodu, perestroiku, par šejienes notikumiem, vienlaicīgi savos referātos vākdams līdzekļus jaunajai Latvijas demokrātijai. Tā viņš savāca lielu summu, un šī artava nonāca kontā zem PBLA pārraudzības," Jānis Rožkalns stāsta intervijā Egilam Līcītim.

Ārzemēs Silaraupa dedzīgais ideālisms piesaistīja, neskaitāmi cilvēki atvēra makus, ziedoja dāsni. Urnas savāca PBLA ļaudis. Ko nu stiepsi to naudu līdzi, dod mums, paglabāsim drošā vietā… Kāpēc gan puisim, kurš gandrīz neko nezināja par tādām korporācijām, neuzticēties jaukajiem "viņpuses latviešu" priekšstāvjiem?

Kad Atmodai uzbangojot Latvijas demokrātijas saucēji lūdza naudu kopētājiem, foto un videotehnikai "Rolands zvanīja Meierovicam un citiem, bet PBLA atbildēja, ka nauda netiks dota. To dzirdot, Rolands bija tik šokēts, ka gandrīz vēlējās sev darīt galu." Jo nauda, ko Silaraups prasīja, bija viņa paša priekšrunās ASV tūrē savākta. "PBLA jau tolaik kontaktēja ar Gorbunova aprindām," secina Rožkalns. Jā, un Silaraupu izmantoja vien naudas savākšanai.

"Beigās PBLA sāka mūs izsmiet un uzdot par čekas aģentiem. Diemžēl Grantiņš tur arī savu lomu nospēlēja… Silaraups par to visu pateica - nu ja tādi ir latvieši, tad es aizeju."

Arī Rolands Silaraups uzķērās uz korporāciju indīgā āķa un nu nervozi visus latviešus pielīdzināja "korporeļu tautai". Viņš jau nebija lasījis Veidenbauma viedo padomu: ar tādiem ļaudīm neietikt darīšanās!

Atceros īsu sarunu ar savu toreizējo "mūža brāli", bijušo PBLA darboni Uldi Gravu. Piegāju pie viņa "Lettonias" korporācijas namā brīdī, kad viņš laiski izplūdis ādas dīvānā garlaikoti urbināja degunu. Viņš piesarcis salecās, kad pajautāju

tieši: "Vai gadījumā jūs nepievācāt Rolanda Silaraupa savākto ziedojumu naudu?"

Grava iestenējās un slīpi pasmīnēja: "Viņš gribēja braukt ar limuzīnu."

"Bija taču jābrauc lieli attālumi pa visu Ameriku, slodze nav maza," centos Silaraupu aizstāvēt un tad Gravas acis nievājoši samiedzās: "Kas viņš vispār tāds ir, ka jāpiemin?!"

Ar to mūsu saruna todien beidzās. Vēlāk gan, redzēdams, cik ciniski arī TV viņš izsakās par Silaraupu, neilgi pēc izstāšanās no "Lettonias", taču tobrīd vēl īsteni korporeliskā manierē aizsūtīju Grāvām uz e pastu jautājumu: vai viņš neiebilstu, ja turpmāk viņu dēvētu par pašu resnāko politisko līķi Latvijā? Viņš nereaģēja, jo tobrīd biju jau no "Lettonias" prom.

* * *

1988. gada 18. novembrī Rīgas centrā, Strēlnieku laukumā, Anatolijs Gorbunovs rīkoja plašu mītiņu Rīgas skolu jaunatnei un mikrofonā bargi vērsās pret karstgalvjiem, kas tās dienas vakarā gribot pulcēties pie Brīvības pieminekļa. Tramvaja pieturu iepretī piemineklim todien slēdza, laukumu apjoza drošībnieku patruļas.

Gorbunovs skaļi protestēja pret ASV valdības raidstaciju musināšanu, pret ASV tīkojumiem sagraut padomju iekārtu. Protestēja pret iejaukšanos suverēnās Latvijas Padomju Sociālistiskās republikas iekšējās lietās. Mēs paši tiksim galā, viņš sauca. Svinēsim, ko gribēsim, nevis buržuāziskās Latvijas svētkus… Tad viņš ķengājās par tiem tur ārzemēs, kas tādu "veco Latviju" cildina, musina un kūda Padomju Latvijas iedzīvotājus.

Nedaudz vēlāk korporeļu apsēstā Amerikas Latviešu apvienība jeb ALA Gorbunovam piešķīra savu augstāko apbalvojumu: ALAs nozīmi zeltā un vēl mūža goda biedra nosaukumu. Jau pēc nedaudziem gadiem Gorbunovs bija Latvijas

Republikas 5. Saeimas priekšsēdētājs, kuru ievēlēja ar t.s. "ārzemju latviešu" organizāciju priekšnieku tiešu atbalstu.

Tik daudzi cilvēki bija kā izbrīna sisti. Pārsteigumā sastinguši. Apstulbuši. Kā tad tā? Trimdas, it kā "brīvo latviešu" vadoņi, bet nu apkampjas un sabučojas ar komunistu funkcionāriem, un apstulbo Latvijas vēlētājus? Tik skaidri redzējām gaismu tuneļa galā, bet tā izrādījās lokomotīve, kas brauc mums pāri…

* * *

Savu sektu reklamēšanai korporeļi izmantoja ari starptautiski akadēmiskas izkārtnes, piemēram: "Vispasaules latviešu zinātnieku kongress". Uz atmodas pacēluma LU aulā runā Jānis Aperāns no "Lettonias", kas 1944. gadā aizlaidās no Latvijas, nu večuks bārsta saukļus par godaprātu, tēvzemes mīlestību. Runā vēl viens no korporācijām - Jānis Gaigulis, ziņģē par apolitiskumu un gandrīz kā vājprātīgs melo, ka korporeļi Latvijas laikā esot sekmējuši "tobrīd laikam visā pasaulē vishumanitārākās, visliberālākās minoritāšu politikas izveidošanu." Viņš noklusē korporeļu grautiņus LU pret citādi domājošajiem un minoritātēm, viņš nestāsta, ka pat vēl 1939. gadā visas t.s. "Latvijas studentu korporācijas" savā jumta organizācijā vienbalsīgi pieņēma niknu lēmumu: aizliegt ebrejiem studēt LU (Kārļa Ulmaņa laikā tas neizdevās, jo korporācijām, lai cik plātīgas tās tēlotos, toreiz nebija noteikšana).

Bet nu šo veču melos klausās Rihards Kondratovičs, klausās Juris Zaķis un citi LU vadības cilvēki. Padomju gados Latvijas vēsturi nemācīja, var viegli noticēt šiem pļāpātājiem. PSRS jau visus novienādoja: tie, kas Rietumu pusē, tie "visi vienādi": gan ulmanieši, gan sociāldemokrāti, gan korporeļi, lai gan atšķirība starp tiem ļoti liela. Nu visi "vienādi" šķita tur no Rietumiem, kā mirāža no teiksmainā Latvijas laika, kā daudzsološas iespējas nākotnei.

Tagad korporeļi Latvijā piedāvājās kā speciālisti, kas labi pārzina Rietumu pasaules norises, biznesa modeļus utt.

Turklāt demokrātijas vietā viņi uz Latviju līdzi atved savu korporelisma vīrusu un aplipina ar to citus. Tik līdzīgs tas komunistu birokrātu kaitei jeb, kā teica Orvels: "Visas cūkas ir vienlīdzīgas, bet dažas cūkas ir vienlīdzīgākas par citām."

GODMANIS

Ivara Godmaņa parādīšanās Latvijas Tautas frontē daudzus Atmodas aktīvistus izbrīnīja. Kas viņš tāds ir un no kurienes? To, ka Godmanis ir aktīva korporeļa miesīgs dēls, nezināja daudzi.

Atceros viņa tēvu, neliela auguma vecīti, t.s. "padomju zinātnieku", bet arī diezgan fanātisku korporantu zaļbaltmelnā trīskrāsu micītē. Pajautāju vecajam Godmanim par Ivaru. Ivars neesot korporācijā vien tāpēc, ka tajā laikā tā Latvijā bijusi aizliegta. Tagad, kad atjaunojusies, Ivaram pilnas rokas darāmā, "bet viņš ir savējais", teica vecais korporelis.

Pēc Godmaņa rīcības spriežot, korporelisko domāšanu no tēva viņš aizguvis pamatīgi, uzņēmis arī plašus sakarus ar citiem korporeļiem.

Tieši Ivara Godmaņa valdības laikā noteica līdz tam Latvijas vēsturē nebijušu procentu barjeru iekļūšanai Saeimā tāpēc, lai parlamentā neiekļūtu liela daļa no tolaik demokrātiski aktīvākajām pilsoņu grupām, kuru reklāmkampaņas ne tuvu nevarēja sacensties ar trimdas korporeļu atbalstīto "Latvijas ceļu" (LC). Kopā ar Laventu, Karginu un citiem arī "ieturēti neitrālais" korporants, miljonārs Vilis Vītols bija LC "vēlētāju muļķošanas kampaņas" finansētājs.

5. Saeimas laikā un abās pirmajās valdībās Latvijā viss notika pēc LC stabules. Jo īpaši cinisks pēc vēlēšanām uzplauka "ceļinieku" ņirdzīgais sauklis: "Kāda tauta - tāda valdība".

Tas bija baigs laiks. īsts sitiens par Latvijas iespējām nākotnē kļūt labklājīgai valstij…

"Tas ir "Latvijas ceļš", kurš diemžēl… pārvēršas par latviešu tautas Golgātas ceļu," 1994. gadā norāda deputāts Jānis Lucāns un atgādina arī par bērnudārzu slēgšanu, bērnu mirstības palielināšanos, dzīves līmeņa straujo pazemināšanos… kad mēs runājam par "latviešu nācijas izdzīvošanas interesēm".

LABKLĀJĪBAS IZNĪCĪBAS RITENIS

Viņu dēvēja par "pensionāru slepkavu". Viņa atkāpšanos pieprasīja daudzi tūkstoši cilvēku visā Latvijā, arī Saeimas opozīcija. Riteni bezspēcīgi lādēja neskaitāmi trūkumā un izmisumā iedzīti cilvēki, kuri bija baroti ar solījumiem, kas īpaši izaicinošā cinismā netika pildīti. Bet Jānis Ritenis tāpat palika Labklājības ministra krēslā.

"Lettoniā" un citās korporācijās es satiku dažādus cilvēkus, grūti visus uzskaitīt, bet ir tādi, kuru ietekme uz Latvijas iedzīvotājiem izvērtās spēcīga, jo viņi ieguva varu valstī.

Jānis Ritenis bija it kā mierīgs, bet kustīgas dabas. Viņa mati šķita kā sirmas putas, un "brāļi" zināja teikt, ka viņš lidojot regulāri uz Dāniju pakaļ speciālam šampūnam. Es pabrīnījos, bet nepajautāju viņam. Toreiz dažādas kaprīzes nebija retums, un ja vēl valsts to visu apmaksā… Lettonias "jaukais brālis", tā viņu te dēvēja. Viņš uzdevās par viszini, un man likās, ka pat mazākos, kritiski ietonētus jautājumus uzskatītu par privātu apvainojumu. Mūsu korporācijā arī neviens

netaisījās viņu kritizēt. Gluži pretēji, ministru Riteni naski atbalstīja, un manīju, ka viņš "Lettoniā" uzlādējas. Vēl tagad pārlasu savas agrākās sektas apkārtrakstu: "Jānis Ritenis ir mūsu ministrs!" Loģiski un baisi vārdi.

Viņa dēli arī šad tad parādījās "Lettonias" vakaros, bet viņš pats daudz biežāk.

STREIPS UN RADIO

Tolaik vairums galvenie preses izdevumi pret ministru Riteni ir bijīgi. Sabiedriskajos saziņas līdzekļos Riteņa aroganto komunikāciju ar cilvēkiem paspilgtina un turpina Streips.

Atmodas laika demokrātijas platforma bija "Latvijas radio". Cilvēki to klausījās mītiņos, uz ielām, pieturvietās, vilcienos, gandrīz visur un bieži.

Latvijas radio runāja par nebūšanām, norādīja uz nebūšanām, pievērsa uzmanību nebūšanām, mudināja rīkoties, censties tās novērst. Tas viss pamazām noklusa un piepeši tā vietā sāka skanēt neiecietīga augstprātība.

It kā bija "brīvais mikrofons", bet tas pārvērtās zvanītāju apsmiešanā, strostēšanā, un rupjā pārtraukšanā. Un neba nu dārgā ētera laika dēļ. Radio piepeši darbojās kā papildinājums Riteņa uzsāktajam cinismam.

Latvijā caur Jāņa Jurkāna Ārlietu ministriju Rīgā bija ieradies agrākais GayLife (homoseksuāļu žurnāla) redaktors un korporelis Kārlis Streips.

Viņš iekļuva Latvijas medijos, kur uzsāka aktīvu darbību un ietekmēja ļaudis - vienkāršos radioklausītājus, tos pilsoniski aktīvos, kuri zvanīja uz ēteru. Streips izraudzījis īpaši velnišķu veidu, kā parādīt citiem savu pārākumu: vadīja

sabiedrību ietekmējošu raidījumu, it kā demokrātisku, plurālisku notikuma apskatu.

Cilvēki uzticējās šķietami tik liberālajam un enerģiskajam, "Amerikā skolotajam" raidījuma vadītājam Kārlim Streipam, bet patiesībā ironijas, piktuma un ņirgu devu saņēma katrs, kura domas nesaskanēja ar Streipa priekšstatiem. Šķita, ka Streips pat izbauda, ka radioklausītāji tolaik vēl ir paaudze, kam tāds "trimdas latvietis" nozīmēja kādu "labieti - kungu". Streips mācēja pozicionēties kā viszinātājs, tāds kā "guru" iepretī "bauriem nezinīšiem", padomju "mucā augušajiem, pa spundi barotajiem". Korporelisms pludoja viņa raidījumos. Var jau saprast, šim cilvēkam tāda vide bija jau no bērnības: ne tikai māte un tēvs, bet arī citi radi korporeļi.

Daudzi brīnījās, kā tik ilgstoši Streips "turas radio", vai tiešām radiomājas vadība nedzird viņa ņirdzīgo attieksmi pret cilvēkiem? Bet Kārlis Streips lieliski īstenoja toreizējo politiku: izsmiet aktīvāku pretestību, likt cilvēkiem sajusties kā īsteniem "mežoņiem" un "turēties pie ratiem", kad kundziņi brauc.

Viņa priekšrocība bija labā latviešu valodas prasme un ekspresīvā dinamika. Agrākais padomju gadu vienmuļais, tad barikāžu tautas demokrātiski atvērtais radio Streipa laikā pavēra jaunas iespējas korporelisma karognešiem mēdijos.

Tomēr no visiem 1990. gados atšķiras brīvdomīgi satīriskais žurnāls Dadzis. Uz 1994. gada pavasara numura vāka Ritenis stumj ķerru ar uzrakstu "Labklājības ministrija", ķerrai kropli izļurkāts, salauzīts ritenis. Un stūmējs sten: "Tā ķerra neiet!" Kāds viņam piepalīdz no aizmugures un sauc: "Jāmaina ritenis!"

Žurnālā parādās arī citi ikdienas tēlojumi. Kulturāls pensionāru pāris vandās pa izgāztuvi, meklējot ēdamo; melno Ērika Oša vārnu aplidotas, stiepjas bezgalīgas sociālo pabalstu

lūdzēju rindas, tad ubags no savas cepures vēlīgi sniedz grasi domīgam, noplukušam garāmgājējam: "Lūdzu ņemiet, es jūs pazīstu, jūs esat zinātnieks!" Divas večiņas pie aptiekas skatloga sarunājas: "Ārsts man sitās zāles parakstīja trīs reizes.. .Nu nāku uz tām skatīties trīs reiz dienā…" Tā laika karikatūristi ir drosmīgi un trāpīgi. "Lats pirmo, lats otro, lats trešo reizi. Rūpnīca nosolīta!" Dadzis dokumentē arī skarbo privatizācijas jeb visas valsts iedzīvotāju naudas saraušanu nedaudzās kabatās.

1994. gada aprīlī Dadzis intervē arī aktieri Ēvaldu Valteru simtgadu jubilejā.

Valters saka: "Es nesaprotu valdošos vīrus…Tas tak ir apzināts posta darbs, kas tiek darīts!…"

Dadzis: "Interesants laiks?"

Valters: "Laiks ir interesants, bet, kad tu redzi, ka tauta mokās, ka veci cilvēki ir neapgādāti, tad ir grūti. Tad smiekli nenāk. (Tajā brīdī ienāk jubilāra dzīvesbiedre aktrise Vera Gribača un priecīgi paziņo, ka atnesta pensija. Tev 26 lati, man - 25 lati, tu esi tikai vienu latu vērtīgāks par mani!")

Ritenis ar savu svītu, protams, saņem daudz, daudz vairāk, turklāt nopūlas, lai Latvijā ievazātu aksiomu: "Trūkums kā norma".

Tikmēr korporeļiem pietuvinātais Māris Gailis apbraukā pus pasauli ar jahtu "Milda" un savos memuāros atceras: "Ritenis izpelnījās visu Saeimas deputātu ievērību ar to, ka uzkāpis tribīnē, mēdza norādīt, ka zālē nav gandrīz neviena, kas būtu spējīgs saprast, par ko vispār ir runa. Dabiski, ka viņam bija gandrīz simtprocentīga taisnība…"

Ne velti pat pēc garajām Saeimas debatēm par Riteņa demisiju, rezultāts vēstīja, ka Jānis Ritenis paliks ministra amatā.

Neatkarīgāki žurnālisti vien pabrīnās: "Grūti saprast, kāpēc V. Birkava valdībai bija vajadzīgs šis gandrīz

septiņdesmitgadīgais sirmgalvis ar neelastīgo domāšanu, nevēlēšanos uzklausīt ierosmes un pāri visam - dziļi nievājošo attieksmi pret šejieniešiem."

* * *

Jānis Ritenis - "mūža brālis" no ārzemēm bija pirmais, kas pēc atmodas ieguva visnopietnāko politisko ietekmi. 1990. gadu sākumā viņa rokās iekrita sensibla un milzīga vara - Labklājības ministra portfelis. Tolaik Labklājības ministrija bija sevišķi svarīga cilvēku dzīvēs, Latvijas iedzīvotāju sociālā drošībā, pensijās, pabalstos, darba aizsardzībā, tautas veselībā (tolaik atsevišķas Veselības ministrijas nebija).

Cilvēku ienākumi drastiski samazinājās.

Pat augstskolas pasniedzēji šausminājās, ka nu pienākuši laiki, kad studenti par visu mēneša stipendiju var nopirkt tikai vienu lētā gala kurpi, otru - nākamajā mēnesī. Un ar nosacījumu, ka gavēnis ilgst 60 dienas un jānakšņo parkā uz soliņa.

Pensionāru, invalīdu, vientuļo māmiņu situācija bija vēl smagāka.

Pēc pabalstiem veidojas garas rindas, pensijas ir ārkārtīgi mazas, to palielināšanas vietā tiek piedāvāti ņirdzīgi un sīki pabalsti, cilvēki tiek iedzīti nabadzībā, pazemoti.

Paši tak vēlējāt - značit , paši vainīgi. Ritenis gan teiktu: “I mean, paši vainīgi,you know ".

Kamēr tauta Ritenim nedauza logus un neapmētā auto, viņš jūtas spēcīgs - viņu aizsargā valsts policija un ministrijas apsardze, viņš ir liels un varens.

Un arī tiem, kuri Atmodas gados stāvēja uz barikādēm, nu ir jāraksta pazemīgi lūgumi pēc palīdzības, nu arī tiem, kuri ievēlēja tādu Riteni Saeimā. Turklāt runa jau nav par trūkumu, bet par izdzīvošanu.

Atmodas laikā izdīgušajām cerībām uz Latviju kā labklājīgu valsti, uz valdību, kas rēķinās ar iedzīvotājiem, nodrošina tiem cilvēku cienīgu dzīvi, nu pāri lēni un neatvairāmi kā verdoša un iznīcinoša lavīna pārgāzās korporeļa - labklājības ministra Jāņa Riteņa "darbs". Sekas mēs jūtam vēl šodien.

Tieši Jānis Ritenis piekļuva cilvēku un valsts attiecību visjūtīgākajam punktam - smalkajai psiholoģiskajai saistībai, tādam kā nervam starp cilvēku un valsti, to izmocīja un centās nomērdēt. To nervu, kas nozīmē plašas sabiedrības uzticību valstij, valdībai, Saeimai, ierēdņiem un sadarbību ar tiem pārliecībā, ka valsts ir visu kopīga, ka viņi to nodrošina, ceļ un attīsta, pretī iedzīvotājiem saņemot valsts atbalstu, uzmundrinājumu, rūpes.

Daudzie vēlētāji jau nevarēja paredzēt, ka t.s. korporeliskajiem "trimdīšiem" Rietumu vērtības nebija pielipušas, ne par matu tuvākas kļuvušas. Līdzīgi kā epizodē Mario Pjūzo Krusttēvā: kardināls no Vatikāna strūklakas izceļ slapju oli, pārlauž to, un akmens vidū sauss. "Tāpat ir ar daudziem cilvēkiem," saka kardināls, "lai gan visu laiku tos apskalojusi kristietība, ne lāses no tās nav viņiem iekšā." Tāpat arī ar demokrātiju, visu laiku apkārt, bet viņi, korporanti - "ārzemju latvieši" - tik imūni pret to, piesātinājušies vien ar korporelismu, kā sektu skafandrā dzīvojuši. Un nu tikuši Saeimā un Ministru kabinetā. Un nu no viņiem ir atkarīgi Latvijas iedzīvotāji.

* * *

1994. gada 3. martā Saeimas sēdē opozīcijas deputātu balsis ir skaļas: viņi pieprasa Riteņa demisiju, jo Latvijā izveidojusies nepieredzēta un nenormāla situācija: simtiem tūkstošu pensionāru pensijas kļuvušas mikroskopiskas, lai gan daudzu darba stāžs ir pat 40 gadi un vairāk. Tas ietekmē lielāko daļu visas Latvijas iedzīvotāju, jo dauzi pensionāri ir saistīti ar savām ģimenēm un bieži plāno kopīgu budžetu.

Lūk, Labklājības ministra Jāņa Riteņa idejas, ar kurām tas "pilnīgi nevajadzīgi tracināja cilvēkus", norāda opozīcija.

- "Samazināt pensijas laulātiem pensionāru pāriem. Tātad: ja ir divi cilvēki, kuriem ir abiem mazas pensijas, tad viņiem tomēr vajadzētu saņemt katram atsevišķi [vēl] mazāku pensiju nekā tad, ja cilvēks dzīvo viens."

- "Likt maksāt vēl strādājošajiem 18 procentus papildus, lai veidotu /../ pensiju fondu, kas kopumā radītu ar visiem nodokļiem 56 procentu nodokļu likmi no darba algas, kas, protams, būtu arī tieši tas pats, ka visi strādājošie paliktu praktiski bez jebkādiem līdzekļiem."

- "Samazināt pensiju tiem, kuriem ir kaut kādi īpašumi, vai izmaksāt pensiju atkarībā no īpašuma lieluma… tur, kur cilvēki knapi var savilkt galus…, viņiem daudz neko nedod īpašums, par kuru viņi nespēj ne nomaksāt."

Toreizējais opozīcijas deputāts Kiršteins norāda uz Riteņa izteicieniem, "kurus ministra kungs ir atļāvies, tiekoties ar Pensionāru federācijas organizēto sanāksmju klausītājiem: jums ari nekādas lielās pensijas neesot vajadzīgas, jo jūs neviens neko neesot sastrādājuši, jūs esat strādājuši komunistiskajā sistēmā un nekāda lielā jēga tam jūsu darbam nav bijusi."

Kāpēc lai korporantam ministra krēslā Ritenim no "trimdas" interesētu cilvēki, kas savulaik strādāja un nodrošināja arī pensijas pirmskara ļaudīm, kuru Latvijas laika sociālos uzkrājumus pievāca PSRS?

Deputāte Ilga Grava [Kreituse] iebilst pret Riteņa un "ceļinieku" valdības vēlmi strauji palielināt pensionēšanās vecumu un atklāti pastāsta: "Bet es šeit nācu runāt tribīnē - kā Riteņa kungs mani ne vienreiz vien ir nosaucis - kā sociālisma upuris… Tad, kad Vācijā nometnēs jūs drukājāt grāmatas latviešu valodā, mana māte zaga kolhozā no lauka cukurbietes un uz Ziemassvētkiem vārīja sīrupu, lai bērniem būtu piparkūkas,

kamēr tēvs gulēja smagi slims slimnīcā pēc Sibīrijas… Aizejiet uz slimnīcām un apskatieties, kas tur notiek," viņa turpina, "neviena humānā palīdzība slimnīcā nenonāk. Un, lai tā nonāktu slimnīcā, Riteņa kungs, jūsu ministrijā ir speciāls dienests, kas nodarbojas ar humānās palīdzības sadalīšanu. Kāpēc vienreizējās lietošanas šprices nav akūtās ķirurģijas nodaļā, bet ir lejā slimnīcas aptiekā par 16 santīmiem gabalā? /../ Man gribas jums. Riteņa kungs, novēlēt - nonāciet slimnīcā! Un šie sociālisma upuri jūs izārstēs, izoperēs, apkops un pēc tam noliks… Jūs lietojāt vācu vārdus un citus šeit svešvārdus, bet es jums pateikšu vienkāršā valodā… dzīvojiet mēnesi tur un tad, iznācis ārā, pastāstiet mums vēl par gaišo nākotni." "Mēs gribam brīvu Latviju, un tāpēc mēs nevaram pieļaut tādu stāvokli, … [ka] cilvēki …ir badā", opozīcija nerimstas un atgādina par Riteņa nepildītajiem solījumiem, par 660 000 tūkstošiem Latvijas iedzīvotāju - pensionāriem, bērniem, invalīdiem - maznodrošinātām grupām un vēl vismaz tikpat viņu piederīgiem.

Riteņa ministrēšanās laikā piepeši 85 procentiem iedzīvotāju jāraksta pabalstu lūgumi. "Tas ir jāraksta latviešu tautas vairākumam šajās pazemojošajās deklarācijās," skan Saeimas zālē. Arī deputātam Kidem nācies saskarties ar korporeļu leksiku, attieksmē pret sabiedrību.

"Ja es līdz vakar vakaram vēl mazliet šaubījos par Riteņa kunga centieniem, tad tagad, kad viņš televīzijā pateica: "Es daru visu ļoti daudz, bet viņi nekā nesaprot", tad es domāju, ka gan Vislatvijas pašvaldību sapulce, gan arodbiedrību sanāksme, gan organizācija "Glābiet bērnus!" - visas šīs akcijas nav Austrālijas aitu ganāmpulks, kas nekā nesaprot, bet tā ir latviešu tautas daļa, /../ kas tomēr kaut ko saprot," deputāts Kide norāda.

Un tad Andris Saulītis uzzīmē precīzu korporeļu apsēsto Latvijas valsts pārvaldi: "Balsošu pret Riteņa kungu… Es

negribētu teikt, ka tie cilvēki ir pūlis: Pensionāru federācija, visdažādākās organizācijas. Es neesmu runājis ne ar vienu cilvēku, kas atbalstītu Riteņa kungu, izņemot varbūt valdību un "brāļu" komandu. Ne ar vienu! Un man tagad rodas tāda sajūta, ka ir kādi simts vai simts divdesmit cilvēku un ka viņi runā, ko viņi grib, un viņiem vienmēr ir patiesība. Un visi pārējie ir muļķi, es ari to skaitā esmu muļķis. Nu tad es izmantošu savas muļķa deputāta tiesības un balsošu "pret", kaut gan es nesaprotu, ko grib valdība, ko grib Ritenis un ko viņš sola. Es tikai gribētu teikt, kas parasti tādiem sludinātājiem, kas vienmēr stāsta par saulainām tālēm un kā ir jādzīvo, un ka būs… /../ [pozitīva] rezultāta nav."

Pēc daudzu deputātu kritikas noklausīšanās, tribīnē kāpj arī pats Jānis Ritenis, Labklājības ministrs, un pieklājīgā vēsumā it kā no pjedestāla noraugās uz Saeimas zāli, tad viņš korporeliskā manierē nedaudz paņirgājas gan par opozīciju, gan par cilvēkiem vispār.

"Nevar apstrīdēt," viņš saka, "ka mūsu grūtdieņiem vēl nebūt nav iestājušās labas dienas. Nevar apstrīdēt to, ka tālāk ļoti intensīvi ir jānodarbojas ar šo problēmu risināšanu." Bet līdzekļus atbilstīgām pensijām un pabalstiem, viņš saka, "nevarēsim valsts kasē atrast tik ilgi, kamēr nebūs iestājusies zināma atlabšana visas Latvijas saimnieciskajā situācijā. Starplaikā mēs, saprotams, varam darīt kaut ko citu… - mēģināt uzlabot mūsu valstī esošo sociālā nodrošinājuma sistēmu…" Un Ritenis kā sludinātājs monotoni sauc pēc "ierēdņu armijas" palielināšanas. "Mēs domājam, ka reformai ir vienlaicīgi jāpalīdz tādēļ radīt fondus, kuros uzkrātais kapitāls būs lietojams ne tikai pensiju izmaksai, bet arī valsts attīstībai," kā ar sētas mietu Ritenis pamāj uz ierēdņu "barošanu" pat no tās naudas daļas, kas paredzēta pensijām. Un norāda, ka pensiju kapitālu var mierīgi, ja ir vēlme, izmantot citiem mērķiem,

nevis pensijām. "Lai to izdarītu, ir vajadzīgs ne tikai viens likums," saka "Lettonias brālis", "bet ir vajadzīga vesela sērija likumu…, kas sastāv no atsevišķiem likumprojektiem." Ritenis ir pieradis, ka viņa "mūža mātē" Lettoniā virknējas slepenoti likumkodeksi ar neskaitāmiem apakšpunktiem, kas paredzēti citam cita čakarēšanai. Valsts līmenī ievazāta, šāda samudžināta likumdošana ir ļoti bīstama.

Latvijas valsts vēsturē ir kontrasts: Ulmaņa laiks izceļas ar ļoti īsiem, kodolīgiem, visiem labi saprotamiem likumiem.

Arī mūsdienu Labklājības ministrijas mājaslapā var atrast vēsti par pirmskara Latvijas lielo kontrastu ar pašreizējo Riteņa ievazājumu, kas joprojām Latvijas pensionārus spiež nabadzībā: "Latvijas brīvvalsts laikā izveidotā sociālās apgādības un darba aizsardzības likumdošana bija viena no modernākajām un progresīvākajām Eiropā." Jeb, kā apraksta aculiecinieki: "Ulmaņlaikā" pēc zemē nokritušas metāla sīknaudas pakaļ liekties nevīžoja gandrīz neviens - tik pārtikuši bija cilvēki Latvijā tolaik.

1993. gadā Latvijā vēl saglabājušies lēto izejvielu krājumi, iespaidīgas materiālas vērtības no PSRS un pirmskara laikiem, jaudīga infrastruktūra un mežu masīvi, turklāt Latvija atguva ASV, Liebritānijā, Francijā un Šveicē pirms kara noguldīto zeltu un saņēma arī plašu palīdzību no Rietumvalstīm. Bet "sevišķo" kompartijnieku un korporantu koalīcija turpmāko Latvijas attīstību ieprogrammēja tā, lai 2018. gadā Latvijas iedzīvotāji attaptos ar vairāk nekā 10 miljardu ārējo parādu, drastisku nodokļu režīmu, mikroskopiskiem pabalstiem un pensijām lielākajai daļai valsts iedzīvotāju. Milzīgiem visas valsts naudas izšķērdīgiem tēriņiem un cietsirdīgu attieksmi pret iedzīvotājiem. Daudzos aspektos, īpaši jau sociālajos, pašreizējo valsti pārvēršot parodijā par pirmskara Latviju.

Ja vien mūsdienu Saeimas deputāti nekorporeļi vēlētos atcerēties Kārļa Ulmaņa viedo rosinājumu:

"Jāsāk (tas ari tika darīts) ar to, ka no ietekmes uz valsts lietām bija jāatbīda galvenie korporāciju aizbildņi un aizstāvji."

Korporanti jeb "korporeļi", viņš raksta, "gribēja vienīgi pārvaldīt un atrasties uzņēmumu vadībā…" Veicot pasākumus "ar mērķi palielināt fabriku strādnieku tiesības un uzlabot viņu darba un dzīves apstākļus… es nevarēju piekrist viņu [korporeļu] uzskatiem un rīcībai. Uz vienlīdzīgiem pamatiem bija jāceļas visas tautas labklājībai un dzīves līmenim. Visas tautas ienākumiem bija jāaug visos valsts apvidos. Kultūrai un izglītībai bija jāpaver ceļš dzīvē pēc iespējas lielākam skaitam cilvēku, gādājot, lai šis skaits nemitīgi pieaugtu, jāiesaista visa tauta, valsts bagātības avots, tās ģeogrāfiskā un ģeopolitiskā stāvokļa izmantošanā, nerezervējot to visu šauram cilvēku lokam, kaut arī tiem būtu universitātes izglītība… Kad es reiz fabriku strādnieku svētkos vairāk nekā 100 000 cilvēku klātbūtnē sacīju, ka Latvija nepiederēs ne atsevišķām grupām, ne organizācijām un ka visiem būs viens likums un viena taisnība, tad šie vārdi tika uztverti kā vērsti pret korporācijām."

RITENIS PIE GAIĻA

Kad Birkava valdība krīt, premjera krēslā iesēžas Gailis, Ritenis atkal ir ministrs. Kā paņirgājoties par Latvijas iedzīvotājiem un vēlētājiem.

Cieši sadarbojoties ar korporantiem, cilvēks nemanot uzsūc viņu domāšana veidu. Spilgts piemērs ir ne vien Solvita Āboltiņa mūsdienās, bet arī Māris Gailis, kurš tolaik aktīvi steidza aizstāvēt Riteni un viņa iznīcinošo labklājības politiku.

"Man ne tuvu nav radies priekšstats, ka Riteņa kungs netiktu galā ar saviem pienākumiem," un Gailis citē Leonardo da Vinči: "Taisnība ir viena un šāda: nepacietība ir muļķības

māte, kas laiž pasaulē aprobežotību." Un valdošās koalīcijas deputāti tīksmi nosmejas, krēslos atgāzušies.

Nepacietība cilvēku posta un izmisuma brīdī? Invalīdi, bērnu vecāki, pensionāri un citi " aprobežotie" lai pagaida?

Gaiļa memuāri vēsta, ka viņš dzīvē vadās pēc moto: nevajag sanīsties un nokaitināt "ietekmīgus cilvēkus".

Māra Gaiļa valdība ir vienīgā, kur papildus ieviesti vēl divi speciāli un abstrakti "valsts ministru" posteņi: diviem "brāļiem" no "Lettonias": Jānim Ritenim un Oļģertam Pavlovskim.

Riteņa uzsāktā bezcerības, fatālisma, trūkuma, pazemojuma noskaņa iegūlās lielā daļā Latvijas iedzīvotāju un attīstījās tālāk līdz mūsdienām. Korporanti par to allaž parūpējās.

* * *

"Lettonias" Jāni Riteni dēvēja arī par "ministru - nāvi", ne tikai par "pensionāru slepkavu". Un "Latvijas ceļa" valdību, par "ļaunu kliķi", lietojot pašu komunistu agrāko terminoloģiju.

Demogrāfiskie rādītāji ir baisi.

Tieši Riteņa ministrēšanās laikā Latvijā ir vislielākais mirušo skaits, salīdzinot ar pilnīgi visiem "atjaunotās Latvijas" gadiem. Un nopietni samazinājusies dzimstība.

* * *

Bet 1990. gadu sākumā pie varas tikušie - tieši korporantu un komunistu apvienotā elite - diezgan skarbi un drastiski pārbaudīja tautas, iedzīvotāju pacietības slieksni. Tas izrādījās pārsteidzoši augsts.

Padomju sistēmas nogurdinātajiem pat nepārkāpjams.

1994. gada pavasarī ministrs - korporelis Ritenis dudina: "Būs jāsamierinās ar jau ieviesto ārstniecisko pakalpojumu apmaksas sistēmu," un pastāsta, ka "Pasaules banka arī no savas puses nupat ir nodrošinājusi Labklājības ministrijai 500 000 dolāru piešķīrumu… reformu veikšanai, /../ PHARE

savukārt ir solījusies piešķirt Labklājības ministrijai… apmēram 3 miljonus dolāru, pēcreformu informācijas tīkla radīšanai un sociālās palīdzības darbinieku apmācībai…"

Kur, Riteni, ir palikusi šī nauda? To viņam nez kāpēc neviens tā arī nepajautāja, arī prokuratūra ne… Daudzi bija tik laimīgi, ka Ritenis vairs nav ministrs, jo viņa laiks asociējās ar nepieredzēti klaju nicinājumu un cinismu pret Latvijas iedzīvotājiem.

"Prozit," Ritenis pavirši pacēla glāzi: "tiem tas pacietības slieksnis ir augsts, pacietīs… tiem jāciešas, lai ciešas, saldas dzīves nebūs," un viņa seju rotāja izlutināta bērna smaids zem putainajiem matiem.

Diez vai kāds toreiz pamanīja vistiešāko sakarību starp Jāni Riteni un Viktoru Arāju. Abi no vienas un tās pašas "mūža brālības" ar kopīgu vērtību sistēmu, ar kopīgu korporantisko domāšanu, kaut arī viņu darbības laiks un metodes atšķirīgas, tomēr vēriens tik līdzīgs.

Korporeliskā domāšana nozīmē, ka nav jāinteresējas par visādu "mežoņu", "plebeju" lietām.

Tik daudzus jaunos studentus, kas varētu veidot šīs valsts nākotni, viņi iesūc un pārvērš līdz nepazīšanai. Un arī studentes, protams. Un ārā no turienes jau savos darba gados nāk, tautas valodā sakot, riteņveidīgie, Rimšēvicveidīgie, melbārdeņveidīgās utt.

"Lettoniā" Ritenis uzsūca tādas īpašības, ko uz savas ādas dabūja just visi Latvijas iedzīvotāji, tikko šim cilvēkam bija iespēja valdīt pār viņu dzīvēm.

Kā īsts korporelis. Ritenis kļuva par paraugu bijušajiem komunistiem, PSRS sistēmas pastarīšiem. Latvijā šķita, ka arī iejūtīgajiem tēlotājiem, tam pašam Gorbunovam, apkampjoties ar korporeļiem, "tautas masu" pamatvajadzības izgaisa no prāta. Par mecenātu sauktais Vilis Vītols vēl nesen lielījās,

ka toreiz financējis "Latvijas Ceļa" vēlēšanu kampaņu. Un cik daudz kociņu viņa "Likteņdārzā" sastādīja cilvēki to piemiņai, kas nomira "Latvijas ceļa" politikas rezultātā? Un tad vairs cilvēki pat neredz, ka Likteņdārzs korporeļa Vītola aprēķinos ir tīrs biznesa projekts ar maksas stādījumiem, maksas stāvvietām, maksas atmiņu.

PĒKŠŅĀS PĀRMAIŅAS

"No saviem priekštečiem Šķēles valdība mantoja ļoti smagu finansiālo stāvokli" atzīst pat Šķēles opozīcija. Toreiz gandrīz trešā daļa no visas valsts gada ieņēmumiem aizgāja apkalpojot iepriekšējos parādus, korporeļu un kompartijnieku ievārīto deficītu. Kokteiļpārtiju svinētājs Māris Gailis ar savu korporelisko valdību Latviju noveda līdz bankrotam - valsti līdz kliņķim.

Atceros, kā korporāciju vecbiedri nīgrojās par Šķēles atklāto valodu sabiedrībai, stāstot par Latvijas patieso situāciju, kā nu tā varot teikt un graut valsts prestižu. Bet Starptautiskais Valūtas fonds tolaik bija pat pārtraucis sakarus ar Latvijas valdību. Tas gan grāva Latvijas prestižu, atbaidīja investīcijas un starptautiski ekonomiskajā arēnā lika nopietni šaubīties par Latvijas dzīvotspēju. Māris Gailis ar savu liekēžu kompāniju bija spiests demisionēt.

Nu Andris Šķēle mēģināja pārgriezt to virvi, ko Latvijai ap kaklu bija apmetuši "ceļinieku" dažādie "mūža brāļi". "Latvijas ceļā" bija dažādi cilvēki, vislielākā problēma: korporeļi un kompartijnieku funkcionāri tajā.

Korporeliskā valdiba naudu šķērdēja uz nebēdu, turpināja tik aizņemties uz iedzīvotāju rēķina. Nu Šķēle arī nevairījās publiski atklāt, ka "baņķieriem tika maksāti pat 40 procenti par to, ka viņi aizdeva valdībai naudu, savukārt mazo un

vidēju uzņēmēju tas noveda izmisumā, jo viņš bija bezspēcīgs pret šo tuvredzīgo politiku."

Pilnīgi pretēji korporantu ievazātajai izpratnei, Šķēle kā premjers paziņoja, ka nu "tiek darīts viss, lai krasi samazinātu ierēdņu skaitu", nolēma arī likvidēt trīs ministra amatus, lai ietaupītu valsts naudu, jo katram šādam ministram - liekēdim jeb izkārtnei, kādus bija saražojusi Gaiļa valdība, "ir palīgs, dienesta automašīna un vēl vesela virkne attiecīgo ministru apkalpojošo ierēdņu."

Tas nepavisam nebija viegli, jo ministrus stutēja viņu partijas un Šķēlēm sava politiskā spēka tolaik nebija. Latvijas parlamentārajā vēsturē viņš bija pirmais bezpartejiskais Ministru prezidents. Kārlis Ulmanis tāds kļuva, kad atlaida Saeimu un partijas aizliedza.

"Šķēle rīkojas kā biznesmenis, miglainu valdības prioritāšu vietā viņš skaidri uzsver konkrētus soļus. Saeimas deputātiem nav atlicis ne mazāko šaubu, ko grib premjers," raksta prese.

Un Šķēle bez augstprātīgas pozēšanas regulāri atgādina deputātiem par viņu atbildību pret vēlētājiem un mudina iet uz bezdeficīta, bezparādu valsts budžetu:

"Mūsu valsts šobrīd neatgādina plaukstošu uzņēmumu… tālu atpaliek no plaukstoša uzņēmuma rādītājiem. Pārāk daudz ierēdņu, pārāk neefektīvs viņu darbs," premjers atkārto atkal un atkal.

"Uzņēmuma labklājību mēra pēc tā, cik lielas pensijas saņem no uzņēmuma aizgājušie un cik pārticīgi dzīvo uzņēmumā strādājošie. Ar valsti ir līdzīgi," un viņš aicina deputātiem pārdomāt katru lēmumu, "vai tas tuvina visu Latviju pārticībai, vai tikai šaura cilvēku loka interesēm".

"Nezin no kurienes tas "mežonis" izlīdis?" pēc kārtējā "buršu gara" rituāla "Lettonias" dzīrēs noņurdēja netālu man sēdošais vecais Gunārs Meierovics no "Talavijas". Viņš

regulāri un naski dūra savu balto korporantu mices plāceni uz "Lettonias" rapieriesma, "buršu gara" rituāli veco Meierovicu uzlādēja.

"Lai pārāk neiedomājas!" nu "Lettonias" telpu puskrēslā Šķēles vārds tika pieminēts arvien biežāk.

"Re kā, pats savu partiju sācis vīkšķīt, jāņem ciet," pļāpāja veči jau arvien agresīvāk.

Ritenis, kas ērti iekārtojies valsts diplomātiskajā oāzē, apmēram tāpat kā tagad Solvita Āboltiņa, malkoja kokteilīšus dažādās pārtijās un pieņemšanās, bet par politiku tomēr izrādīja pat "pelēkā kardināla" interesi.

"Pēc iespējas vairāk jāsavāc un tur jāiedabū mūsu cilvēki," par "Tautas partiju" Ritenis teica.

Viņam piebalsoja arī citi un vēl viens korporāciju "pelēkais kardināls" ar visplašākajiem sakariem: Oļģerts Kiršentāls, jauno korporantu pārraugs. "Ingmār," un viņš vērsās pie Ingmāra Bisenieka no Ārlietu ministrijas, "tev jāuzņemas Tautas partijas jaunatnes organizācijas vadība. Vai varēsi? Mēģini. To ļoti vajag. Ir jākontrolē situācija."

Un tad jau 1998. gadā "Tautas partijas" dibināšanā visi atsmaidīja korporeleņu smagsvaram, Vīķes - Freibergas "mūža māsai" Vairai Paeglei. Vīķe - Freiberga Šķēlēm pieglaimīgi uzdāvina viņa dzimšanas dienā oranžīgu rožu pušķi…

"Māri, tev kā priekšvēlēšanu profesionālim būs viens svarīgs uzdevums," Kiršentāls vērsās arī pie manis, "vienam spēkam jāpalīdz dabūt daudz balsu." Un dziļdomīgi apklusa.

"Kuram?" jautāju.

"Viņš oficiāli skaitās miris, bet viņam jāpalīdz tikt Saeimā. Rīt tevi iepazīstināšu."

Izrādījās, ka tas ir Armands Stendzenieks, kurš Krievijas datubāzēs iegrāmatojies kā mirušais, lai izvairītos no kriminālatbildības banku afērā.

Stendzenieks pārstāvēja tumšas aprindas, tāpēc saminstinājos. Krimināli mafiozi klani mani nebaidīja, bet nudien arī nesaistīja. Piepeši skaidri atskārtu, ka korporeļu tīkli ietiecas arī Latvijas agrīnās kriminālās mafijas struktūrās un arī kriminālpolicijas augšās.

"Tev noteikti Armandam jāpalīdz tikt Saeimā, jo tas mums būs ļoti izdevīgi," vēlīgā prasīgumā un laipnā uzstājīgumā Kiršentāls mani mudināja. Viņš bija viens no tiem, kas sektas vadības pulti turēja ērti pa rokai. "Tu izcili vadīji Zīgerista kampaņu! Armands ļoti labi samaksās."

Nu man bija jāpilda šis "Lettonias" uzdevums: programma "korporeļiem jābūt visur", kas jo īpaši drudžaini tika aktivizēta parasti pirms Saeimas vēlēšanām un noteikti, kad radās kāda jauna perspektīva politiska partija.

Sarunājām ar Armandu, ka mans oficiālais amats pie viņa būs "latviešu valodas konsultants". Armands gan pats latviski runāja spīdoši un bija ļoti talantīgs vārdiskā akrobātikā.

Pēc laiciņa uzzināju, ka kampaņa paredzēta, lai Šķēlēm atņemtu vēlētāju balsis un jau izvēlēts jaunās partijas nosaukums "Tautas labklājības partija".

"Skan daudz varenāk par "Tautas partiju"," Armands priecājās.

"Šķēle cilvēkus ļoti iedvesmo," teicu viņam.

"Tur jau ir tā problēma!" viņš atbildēja.

"Kā tu pazīsti Kiršentālu?" pajautāju.

"Tas no vecajiem laikiem, leģionāru saieti visādi bija!" viņš gauži dīvaini atteica. Oļģerts "vecais leģionārs"? Nekādā ziņā! Nacistu armijas izlūkdienesta cilvēks un vēlāk VDK aģents gan.

Vairāk neko tā arī daudz neparunājām, jo jau pēc dažām nedēļām Stendzenieku apcietināja par lielizmēra krāpšanu.

Tāpat kā tagad Rimšēvičam, toreiz arī Stendzeniekam advokāts bija Saulvedis Vārpiņš.

Jau senāk Stendzenieku Latvijā aizturēja, bet tad ātri atbrīvoja. Par to notikumu viņam atgādinot, teicu: "Tev jau ir lielisks advokāts!"

Armands pat salecās savā vaļīgajā bravūrā: "Es pats to visu atbrīvošanu sakārtoju, ne jau nu viņš! Pats brīnās, ka šim klienti vairs netrūkstot. Agrāk bija tikai kaktu advokāts. Visi nu domā: baigi spējīgais. Saulvedim man ir jābūt pateicīgam, ne jau nu man viņam!"

Situācija gan vēlāk rādīja, ka Stendzenieks vairs nespēj neko "sakārtot" un arī viņa advokāts Vārpiņš ne tik. Tā arī Armands uz Saeimas vēlēšanām no aizrestotās pasaules izkļuva tikai pēc pieciem gadiem un viņa projekts par "Tautas labklājības partiju" izčabēja.

Tolaik Šķēles "Tautas partija" bija vēlētāju cerība. Neraugoties uz aso kritiku, tieši Šķēles valdības laikā tika samazināts budžeta deficīts, Latvijas valstij iepriekšējo valdību uzkrautie parādi dzēsti, izaugsme nodrošināta.

Šķēles kā premjera nopelns bija tiešām unikāls, gada laikā viņš spēja valsti izvest no mīnus 120 miljonu budžeta deficīta līdz nullei. Tajā laikā tie ir milzīgi skaitļi, atbilst vairākiem miljardiem uz mūsdienu fona. Tagad Latvijai jau ir 10 miljardu parāds un atkal jau korporeļu apsēsta valdība, kas parādu tikai audzē. Apmēram kā toreizējais "Latvijas ceļš", tikai daudz klusāk un rafinētāk… Un uz mūsu visu rēķina, protams.

"Tautas partijā" iebrauktie "Trojas zirgi", tādi kā Vaira Paegle, mācēja daiļi runāt par "tautas interesēm", par tiltiem, kas vieno "latviešus abos krastos", solīt skaisto nākotni viņa prata. Viņai "Tautas partija" piedāvāja lielas, pat milzīgas iespējas kaut ko darīt Latvijas labā. Diemžēl sanāca pilnīgi pretēji solījumiem, kā jau īstenai korporantei.

Valsts varu piedzīvoja Kalvīša un Vīķes - Freibergas īpatnais tandēms, Slaktera, Godmaņa, Gerharda, Kastēna, Parex kraha, Rimšēviča mikslis valsti iegrūda pamatīgā dūksnājā.

Ari Einars Repše, skaļi ienācis politikā, bija jau ļoti aplipis ar korporelismu, tāpat kā "Jaunais laiks" un vēlākā "Vienotība".

Jo dziļāk valsts tika grūsta ekonomiskā nabadzībā un ārējos parādos, jo niknāk un skaļāk piepeši sāka vainot "oligarhus", ļoti ērti maskējot savu politiku: iedzīvotāju algu nežēlīgo apcirpšanu, slimnīcu un skolu slēgšanu… Daudzi līdz tam tādu neitrālu akadēmisku svešvārdu "oligarhs" pat nepazina.

Bet tik svarīgi tā brīža varnešiem bija sabiedrībai novērst uzmanību no savām politiskajām neģēlībām un iedarbināt skaudību un citus, vien pāris konkrētu cilvēku vainošanas instinktus. Cik vienkāršs modelis!

* * *

Korporācijas ātri un nikni savos "brāļos" un "māsās" iznīcina patiesas sociālās atbildības asnus, pārvērš tos vien tukšās PR kampaņu ārišķībās.

Atceros tos laikus, kad arī manī "Lettonia" bija iedzinusi milzu uzpūtību…

Kad pats biju studentu korporāciju "mūža brālis", tādas vispārējas - valsts un sabiedrības - problēmas mums, korporantiem, neinteresēja.

Tikai tad, kad biju jau attālinājies no "Lettonias" sektas, kaut kā pavisam dabiski viss mainījās. Arī manā attieksmē pret cilvēkiem. Pat nemanīju, kurā brīdī pēkšņi sāku runāties ar tiem, ko agrāk korporeliski nebiju pat ievērojis…

Pavisam nesen parunājos ar veikala pārdevēju Rīgā. Viņa izplūda emocijās: nākot tantiņas, kas pērk vienu kartupeli, mātes ar maziem bērniem, pērk tikai nocenotu preci, kam tajā dienā beidzas derīguma termiņš… Nē, šie cilvēki nav savādnieki vai skopuļi, viņiem vienkārši nav pelnītā valsts atbalsta, nav naudas. Viņi ir pakļauti mikroskopiskiem pabalstiem un t.s. Latvijas korporelismam, kamēr varas elite un saujiņa tai

pietuvināto peldas naudā. Tas nav taisnīgi. Ir 2018. gads. Un it kā esam Eiropas Savienības valsts.

Ja es joprojām būtu saindējies ar korporelismu, joprojām kavētos "Lettonias" sektā, iespējams, man tas viss būtu diezgan vienaldzīgi. Kad beidzot izbeigsies netaisnība? Sengrieķu teiciens vēsta: Tad, kad nebūs vienaldzīgo, kas uz to noskatās. Kad nebūs vairs tādu korporeliski politisko sektu un to radītās attieksmes pret sabiedrību.

VAIRA VĪĶE - FREIBERGA. KORPORELISKAIS NARCISMS

Vaira Vīķe - Freiberga (VVF) daudzējādā ziņā ir kā sievišķais simbols visam Latvijas korporelismam un tā cīņai par valsts varu.

Vienkārši demokrātiskā kleitiņā tērpto korporeleni Vairu Saeimas sēžu zālē ieveda agrākais VDK darbinieks, kas nu tēloja sociāldemokrātu. Viņš gan vēlāk skandēja, ka "politikā attaisnojoties vien vēss aprēķins".

VVF Latvijā no gaisa nenokrita un neiznira, arī no kādas folkloras kopas neizkāpa. Savulaik piedalījusies korporeļu un komunistu oficiālajā "tubrālību" dzeršanā jau 1990. gadā, viņa ilgi novēroja iespējas Latvijā, labi redzēja savu "mūža brāļu" un "māsu": Riteņa, Meierovica, Pavlovska, Levita, Karīnas Pētersones, Vairas Paegle u.c. ieguvumus un kļūdas, līdz, ietikusi valsts prezidenta krēslā, uzsāka veidot pati savu - baltās māmuliņas, saulītē cēlēj iņas kultu.

Latvijas sabiedrisko mediju portālā (LSM) VVF ir izveidota speciāla, viņu cildinoša, kulta sadaļa. Fonam tajā arī nolikti citi Latvijas prezidenti, bet izcelta tieši viņa. Kā VVF galvenie sasniegumi minēti: Latvija ES un NATO. Tam Vīķe - Freiberga nebija vajadzīga. Valsts prezidents varēja būt jebkurš no toreizējiem prezidenta amata kandidātiem, Latvija, kopā ar pārējām Baltijas valstīm tāpat iestātos gan NATO, gan ES. Vīķe - Freiberga vienkārši ietrāpījās nenovēršamajā brīdī.

Un sieviešu korporācijas Latvijā nu izmanto VVF vārdu, lai vervētu jaunās studentes iestāties šajās sektās. "Izcilā" VVF tiešām ir paraugs, kā sieviete - korporante spējusi izcili manipulēt ar sabiedrību, izmantot to savtīgām interesēm.

Viņa pati jau arī reiz atzinās, ka korporācija "ir palīdzējusi kļūt tādai, lai es varētu kļūt par prezidenti."

Korporācijās aplipina gan ar "svaidītā pārcilvēka" augstprātīgo vīziju, gan ar narcismu. To iedīda "audzinot". Un VVF ir tipiskākais korporeliskā narcisma paraugs Latvijā. Turklāt viņas personībā ar korporanti un rozenkreicerieti vēl apvienojas arī klīniskā psiholoģe.

Kopš VVF parādījās Latvijā, bieži var redzēt, cik alkaini viņa vēlas būt uzmanības centrā, ir augstprātīgi viszinoša pret "tautu", bet, kad sajūt "pūļa" apbrīnas trūkumu, var kļūt arī pieglaimīgi "mātišķa". Ikvienā situācijā viņai ir viedoklis, vienalga, par ko runā apkārtējie.

Mani neizbrīnīja, ka korporāciju baiso vēsturi un eksaltēto ļaunumu viņa publiski nosauc par "svētībām".

VISS PAR BRĪVU

Vai esat pamanījuši, kā izmainās Vīķes - Freibergas seja, kad Latvijas Valsts prezidentei uzdots neērts jautājums? Viņas skatiens it kā nedaudz ieiet uz iekšu un tad šaujas atpakaļ. Lai

strādātu par klīnisko psiholoģi, saskarsmes lietas ir jāapgūst un jāpārzina perfekti. Daudzi psihologi apbrīno ne vien klīnisko suģestiju, bet arī tādu kā parapsiholoģisko maģiju. VVF ar maģiju rotājusies vienmēr - gan lekcijās, gan publikācijās, gan praksē. Arī korporācijās ar to nodarbojas.

Kas tad ir maģija? Centieni ietekmēt citu cilvēku apziņu pēc saviem untumiem un vēlmēm, upuriem to pat neapzinoties.

Nesen, atbalstot savas "mūža māsas", korporelenes Daces Melbārdes rīcību valsts naudas šķērdēšanā 100-gades svinību pārmērībās, VVF teica: "Latviešiem tā ir slimība, padomju laikā viņiem iestāstīja, ka viss nāk par velti, bet nav tādas lietas kā brīvas pusdienas. Visam ir sava cena," vēl vīzdegunīgi piebilstot, ka "nevajag sākt strīdēties un ņaudēt par santīmiem".

"Ņaudēt?" Un "par santīmiem?", ja tie ir miljoni eiro, kas tiek izšķērdēti… Tā ir valsts - visas tautas un sabiedrības nauda!

Bet VVF uzskata, ka tieši viņai kā "īpašajai" un "izredzētajai" viss pienākas par brīvu. Uz visas Latvijas iedzīvotāju rēķina. Par to liecina VVF prezidentūras laiks un turpmākie gadi. Gan greznais dzīvoklis, gan limuzīns, gan privārsekretāre, vēl "blata kaps" beigās. Demokrātiskās valsts prezidenta institūcija VVF laikā pārvērtās tādā kā viduslaiku hercogistes galmā.

Ne jau katram gadās uzsākt savu prezidentūru, nobraucot govi un nesamaksājot ne centa saimniecei, kurai govs bija vienīgais papildus iztikas līdzeklis. Un pabeigt prezidentūru ar milzīgu iztrūkumu no valsts budžeta, kad, nododot stafetes kociņu Zatleram, VVF iedod arī klāt vēl vairāk nekā miljonu eiro iztrūkumu. Vai sākās kāda izmeklēšana, kur palikusi nauda? Nē. Zatlers paprasīja papildus naudu no Valsts kases.

Arī tagad VVF kā eksprezidente ik pa laikam iznāk uz skatuves, lai augstmanīgi pasmietos par publiku. To viņa sauc

pēc noskaņojuma: reizēm par "tautu", reizēm par "masu", reizēm par "latviešiem", kuri nekādi "nevar iedabūt sev galvā", ka darāmais prasot "pūles vai naudu, visbiežāk - abus kopā". Kāda žilbinoša gudrība no lielmātes mutes!

DZĪVOKLIS PAR DZĪVĪBU CENU

No laipnīgas pļāpātājas VVF var kļūt arī rupja un strupa. Pret katru, kas interesējās, cik tad no valsts, no mūsu visu naudas, viņa nosūkusi, lai iekārtotu sev sevišķi greznu un plašu dzīvokli Rīgas centrā - iepretī vietai, kur agrāk slējās Ļeņina piemineklis.

Pirmā viļņa komunistu un korporantu prezidenta amatā ieliktais Guntis Ulmanis mitinās viņai kaimiņos. Sava dzīvokļa remontam viņš iztērēja mazliet zem 100 000 eiro, un tika bargi toreiz kritizēts.

VVF dzīvokļa iekārtojumam - ap 650 000 eiro no mūsu nodokļiem un neskaitot citas ekstras: no limuzīniem, privārsekretārēm, labākajām ceļojumu un izklaides biļetēm līdz "blata kapa" malai.

VVF dzīvokļa tualetes papīra turētāji izmaksāja trīsreiz vairāk, nekā tolaik Latvijas pensionāri saņēma mēnesī, lai izdzīvotu. Ja VVF gribēja pārspēt Rortšilda Parīzes apartamentus, tad aizmirsa, ka Rotšilds bagātību nopelnīja akcijās, nevis rupji pievācot parīziešu nodokļu naudu.

Trim tualetes podiem VVF pieprasa ap divi tūkstoši eiro. Summa tobrīd lielāka, nekā vienkāršai Latvijas daudzbērnu ģimenei divu mēnešu izdzīvošanai, jeb nauda, par kuru II grupas invalīds tolaik varētu dzīvot vismaz pus gadu.

Kad daudziem trūkst zāļu vēža ārstēšanai, kad badojas pensionāri, knapinās vientuļās mātes, tā ir iespaidīga

eksprezidentes alkatība un nejūtīgums pret tiem, kas jau agrāk apmaksāja viņas prezidentes algu un dzīvi. Nu cilvēki par viņu turpina maksāt un maksāt…

Vēl daži skaitļi no VVF dzīvokļa: ūdens krāns - 452 eiro, dvieļu žāvētājs - 1015 eiro, kaut kāda interjera lieta - 945 eiro. 2007. gadā bērna pabalsts ir 8 lati (ap 10 eiro) mēnesī. Tātad - apmēram 84 bērnu mēneša pabalsti tiek upurēti Vīķes - Freibergas dvieļu žāvētājam, no valsts naudas. Vai vesela gada pabalsts 8 bērniem…

Atkal nāk prātā VVF "mūža brālis" Ritenis un viņa politika, nu arī Vīķes - Freibergas prezidentūras beigās Latvijā cilvēkiem jau atkal viszemākā pensija Baltijas valstīs.

Te pieminēju vien mazākās summas Vīķes Freibergas dzīvokļa tēriņos. Ir neskaitāmas citas, kas mūsu eksprezidentei bijušas tik nepieciešamas. Piemēram, durvis, līdz pat 4000 eiro gabalā, "cēlkoka mēbeles daža bērnu nama gada budžeta vērtē" (Lato Lapsas grāmatā Va(i)ras virtuve arī publicēta pilna VVF dzīvokļa tā laika tāme ar autora pārskatu).

Pilns ir šīs kundzes dzīvoklis ar lietām, kas pirktas par Latvijas cilvēku naudu, tik daudziem - pat izdzīvošanas cenu.

Bet VVF tas, šķiet, nesatrauc, viņa pat jūtas ērti. Kā cilvēks, kuru apstulbinājis "buršu gara" un narcisma kokteilis.

Reiz kāda iztapīga žurnāliste viņai taujāja: ko nu tagad darīt, jo sākusies ekonomiskā krīze? Un VVF vien pavirši atbildēja: "Bija septiņi treknie gadi, tagad būs septiņi liesie." Jums tur, pārējiem.

Tik savādi redzēt, ka daudzi joprojām kavējas šīs kundzes kulta iespaidā. Man šķiet, ka tā ir korporāciju tik cītīgi veicinātā "800 gadu verdzības laika" palieka kopā ar VVF pašas šamaniskajās iniciācijās gūtajām iemaņām, kas apvienojas ar klīniskās psiholoģes praksi.

KAPI. IEŽĒLINĀŠANA UN LĀSTI

Kaut likums to nudien neparedz, bijusī Valsts prezidente "vienlīdzīgāka" par citiem vēlas būt arī pēc nāves. Viņa, lūk, piepeši vēloties septiņvietīgu kapavietu Rīgas Meža kapu centrā, netālu no Alberta Kvieša kapa. Kviesis bija vienīgais prezidents - korporelis pirmskara Latvijā un vēlāk augsta līmeņa nacistu kolaborants. Bet izrādās, ka netālu no Kvieša vieta bijusi jau "aizņemta".

"Tad nu ..sameklēta vēl viena - septiņvietīgā kapavieta netālu no J. Čakstes kapa. To atkal ieradusies aplūkot V. Vīķe - Freiberga, un jaunais piedāvājums viņu apmierinājis," vēsta ziņu portāli.

Pie Čakstes svecīšu vakarā nāk neskaitāmi cilvēki, daudz vairāk nekā pie Kvieša, kāpēc ..nenogulties" pa ceļam?

Te nav runa tik daudz par kapiem, bet gan par to, ka VVF īsti korporeliskā manierē ļoti pieradusi visu ņemt par brīvu un uzskata, ka viņai nav jāmaksā pat simboliska summa, ko viņa var viegli atļauties no savas milzu pensijas un visām citām greznajām un izšķērdīgajām ekstrām, ko Latvijas iedzīvotāji viņai joprojām nodrošina.

Kāpēc gan VVF domā, ka var būt ..īpašāka" par pensionāriem, kas joprojām viņas astoņus gadus kūrētajā valstī dzīvo nabadzībā?

Naivais pretkorporelis Kārlis Ulmanis ar savu teicienu: "Viens likums, viena taisnība visiem" korporeļu izpratnē ir ..mežonis". Tāpat kā lielākā sabiedrības daļa.

Tik daudzi cilvēki Latvijā joprojām satraucas, vai vispār varēs sakrāt naudu pēdējai atdusas vietai. Jebkuros kapos. Šie cilvēki neko par brīvu dabūt necer, kaut visu savu dzīvi ir godīgi strādājuši un maksājuši nodokļus, ko tagad naski izšķērdē korporanti un to kompanjoni. Un to jau var saukt par valsts traģēdiju.

Narcisa sapnis ir atrasties nedomājoša, pakļauta pūļa vidū, bet sabiedrība jau kļuvusi kritiskāka, un VVF plašajai apjūsmošanai jau iezīmējas robežas, kas sašaurinās. Kad Vīķe - Freiberga saņem nopēlumu par to, ka paslepeni vēlas iegūt prestižu kapavietu un tikai "par brīvu", viņa uzmet lūpu un manierīgi izpaužas sociālajā tīklā Facebook.

Vēl nesen izšķērdējusi milzu naudu sava greznā mitekļa iekārtošanai, un tagad saprotot, ka to "bagātību" kapā līdzi nepaņems, nu viņa pūlas kā mantojumu savai "mežoņu tautai" atstāt vainas apziņu par viņas - "tik īpašās" - nenovērtēšanu. Un visus tos, kas vēlas atklātu, godīgu attieksmi pret valsts likumiem, tos VVF nu saukā gandrīz vai par "burvjiem", "skauģiem", ..pesteļiem" " ienaidniekiem"…

Manipulēt ar sabiedrību VVF prot. Kad viņa ir sprukās, tūlīt uzsāk iežēlināšanu, tēlojot mazu, apvainotu meitenīti. Pārmet cilvēkiem, ka tie viņu it kā netaisnīgi apvainojuši, apbēdinājuši, viņai kaut ko atņēmuši vai grib atņemt. Tā ir ļoti spēcīga manipulācijas metode.

Dažas VVF metodes sava "blata kapa" lietā sabiedrības iežēlināšanai un vienlaikus vainas apziņas sēšanai ir gauži amorālas: 1938. gadā viņas tēva līķis esot ietīts Latvijas karogā un ielaists Atlantijas okeāna dzelmē…. "ne bēres, ne kapa vietas, kur ziedu nolikt". Vēl viņa uzskaita kādus radus, kas sašauti no lidmašīnām 1941. gadā, un tad, kā pie pēdējā salmiņa ķeras pie pašas bērna, kas miris drīz pēc piedzimšanas.

Jā, tie pat ir ļoti traģiski likteņi, bet līdzīgus ir piedzīvojuši simtiem un pat tūkstošiem Latvijas cilvēku. Miljoni visā pasaulē.

Bet ar savu agri mirušo bērnu VVF spiež uz sabiedrību ar dziļu zemtekstu: tātad noskaudīsiet mazajam bērniņam kapavietu?!

Varētu jau atjautāt, kāpēc tad uzreiz pirmajos gados, kad VVF ieradās un sāka dzīvot Latvijā, viņa neparūpējās par

mazā kapavietu, bet tikai tagad? Ja jau tik svarīgs viņai bija šis pašas bērniņš un viņa piemiņa…

Ar ko jebkura cita, Sibīrijā bērnu zaudējusi māte ir sliktāka vai mazvērtīgāka par Vīķi - Freibergu? Ar to, ka nav bijusi izšķērdīga valsts prezidente?

LĪDZJŪTĪBU TE NEMEKLĒJIET

Vīķe - Freiberga sagaida bezierunu izpratni un līdzjūtību no visiem Latvijas iedzīvotājiem, bet pati izrāda vien aprēķinu un nejūtību gan pret savas, gan citu tautu ciešanām.

Kaut arī pīāra kampaņu ietvaros VVF daudz viesojās ebreju kopienā, teica runas Holokaustā bojā gājušo piemiņas vietās, savu "mūža brāļu un "mūža māsu" vidē, korporācijās, viņa izpaudās brīvāk. Šo organizāciju necaurspīdīguma un slepenības dēļ tur viņi visi ir patiesāki.

Kad vienā no konferencēm parādījās konkrēti vēstījumi par Holokausta noziegumiem Latvijā, toreizējais ALA priekšnieks, korporelis Aristīds Lambergs Vīķei Freibergai lūdz tos komentēt.

Un Vīķe - Freiberga "mūža brālim" 1986. g. 7. oktobrī atbild: "Žīdu organizāciju propaganda ir bieži tendencioza un totāli nejūtīga pret latviešu un citu austrumu Eiropas tautu pārdzīvojumiem un viedokļiem, par to nav šaubu." Kā viņa to domā? "Mūža brālim" no "Lettonias" Gunāram Cimbulim tai pat dienā viņa paskaidro, ka latvieši nu esot "viela propagandai", jo "tie, kas tiešām tos žīdus apšāva", jau esot vainīgi, jo redz, "otrā pasaules kara laikā muļķīgi… pat ļāvās sevi filmēt un fotografēt kompromitējošās situācijās."

Slepkavības, sieviešu, bērnu un citu neaizsargātu cilvēku apšaušanas, izvarošanas, sadedzināšanas, izrādās vien "kompromitējošas situācijas"? Un arī tikai tad, ja nāk gaismā?

VVF runā par "žīdu organizāciju totālo nejūtību", bet pati masu slepkavības nosauc par kompromitējošām situācijām". Vīķe - Freiberga ir korporante, un "buršu gars" līdzjūtības nepazīst. Jeb kā filmā īsākais ceļš uz laimi teica sātans lietišķas sievietes kostīmā: "Līdzjūtība? Tas nav pie manis, tas ir citā departamentā."

IMANTS. NE TIKAI KORPORELISKS PIEDĒKLIS

Lai arī bieži viņš izskatās kā blāvs piedēklis uz VVF fona, Imantu Freibergu nevajag novērtēt par zemu. Viņš ir kā klusa zemledus līdaka. Un ne jau tikai Freibergu ģimenes manipulācijās Jūrmalā ar miljonu eiro vērtu zemi kāpu joslā vai Vecrīgas dzīvokļu darījumos, viņš arī ikdienā VVF papildina korporelismā. Freibergi ir īstens korporeļu pāris, vienīgais, kas ietika valsts "pirmā pāra" privilēģijās.

GERHARDS

Mūs uzņēma "Lettoniā" vienā un tajā pašā dienā. Piešķīra vienu un to pašu sektas ganāmpulka numuru. Vēl kādam ducim, Ilmāru Rimšēviču ieskaitot.

Kaspars bija par mani vismaz trīs gadus vecāks, atsaucīgs un ziņkārs, kāri uzsūca "Lettonias" principus. Mūs "audzināja" vienādi - studentu korporāciju stilā, ar to pašu drastisko dalījumu - mēs, kas korporācijās: kaut kādi "izredzētie", pārējā pasaule: "mežoņi" un visādi plebeji, "masa" - tie citi.

Viņš gan sektas stingros likumus un "bauslību" jau sākumā iekala daudz veiksmīgāk par mani. Kaspars Gerhards bija priekšzīmīgs korporants. Korporāciju iekšējo likumu krājumu eksāmenu, cik atceros, nolika pirmajā piegājienā. Es tikai otrajā, jo tobrīd nesapratu, kā kaut ko tik dīvaini anahronisku var tā vienkārši un jauki apgūt. Un kāda tam vispār jēga?

Gerhards jau arī daudz vairāk zināja par "Lettoniu", pazina virkni Lettonias "brāļu", tur bija uzreiz kā savējais.

"Skolas gados mans klasesbiedrs Kaspars Gerhards, būdams klases komjaunatnes sekretārs, pa dienu slavēja Ļeņinu, bet klases vakarā, mazliet iedzēris, bļāva: "Heil, Hitler!"" (Gerharda klasesbiedra vēstule man, 2014).

"Lettonia" viņam tiešām bija īstā vieta. Kā spējīgs komjaunatnes sekretārs, Kaspars Gerhards bīdījās uz lielo politiku. Pēc kopīgi izietās "Lettonias" jaunbiedru dresūras, viņš pieslēdzās par Ojāra Kehra palīgu "Latvijas Ceļa" elitē. Pie varas nokļuvušie korporanti skaitījās "sabiedrības krējumā", kas sakūlās uz citu cilvēku nelaimēm.

Gerharda dzīve diezgan labi parāda vienu no korporeliskajiem varas ieguves veidiem. Sākotnēji viņš peldēja Kehra ēnā it kā klusi un ieturēti. Kehris - bēdīgi slavenā "Kluba 21" biedrs, "Latvijas ceļa" Ekonomikas ministrs, kurš saistās ar vienu no pirmajiem korupcijas skandāliem Latvijā, ar noziedzīgo aprindu Tovancevu un G-24 kredītiem. Tolaik "Latvijas Ceļš" bija visvarens, LR ģenerālprokuratūra Skrastiņa vadībā - nožēlojama.

Gerhards darbojās, vēroja, un kļuva profesionālis - kā izveicīga zemledus līdaka. Tagad viņš noder "Nacionālajai apvienībai", un iederas tajā maksātnespējas administratoru kompānijā.

AR AUTO PRET DIEVLŪDZĒJIEM

2015. gada 7. jūnija svētdienas rīts.

Vairāki simti dievlūdzēju katoļu tradīcijās todien pulcējās uz kopīgu dievkalpojumu Vecrīgas Pils laukumā pie baznīcas. Pasākums saskaņots, tuvumā klīst arī policisti.

Tad parādās Gerharda vadītais glancētais "Volvo". Ir svētdiena, un ministrs Gerhards vizinās ar mūsu nodokļu apmaksāto darba limuzīnu. Dievlūdzēji Gerharda auto neredz, jo stāv ar mugurām pret to, un viņu domas jau pievērstas Svētā Sakramenta pieņemšanai.

Automašīna neapstājas, nepagaida, bet turpina braukt virsū dievlūdzējiem. 300 cilvēkiem. Un uzbrauc. Tā mazliet,

tā nedaudz. Tikai vienai sievietei nopietni uz kājas. Ne jau ātrumā kā terorists ministrs - korporelis nesas pūlī, bet lēni kā vienaldzīgas sejas piktumā, kā aukstasinīgā spītā. Sieviete iekliedzas sāpēs, un ļaudis jau apstāj Gerharda mašīnu.

Ministrs izrādījis neiecietību, nevēlēšanos iedziļināties, kas laukumā norisinās un ko šīs sakrālās darbības ticīgajiem nozīmē - komentē ziņu portāli, kad sieviete jau nogādāta slimnīcā.

Vairums autovadītāju parasti izrādot cieņu cilvēku reliģiskajai pārliecībai, kad tie piedalās dievkalpojumā. Arī šajā reizē autovadītāji, kas iebraukuši Vecrīgā pa Poļu gāti, pa to pašu ceļu, kur Gerhards, redzot, ka ļaudis pulcējas dievakalpojumā, aprunājušies ar tā dalībniekiem un izvēlējušās citu ceļu. Bet ne jau Latvijas ministra portfeļa saimnieks Gerhards. Mūsu agrīnajās dienās "Lettoniā" daudz reižu viņš atkārtoja vārdu "mežoņi", runājot par cilvēkiem ārpus korporācijām. Kāpēc lai viņa attieksme būtu mainījusies, ja viņš joprojām "Lettonias" sektā solās "buršu garam"?

Arī alkoholu ministra izelpā konstatēja. Mazliet zem "aizliegtās normas", tā policisti ierakstīja papīros. Ka vispār alkohola nav, tā ierakstīt laikam tomēr neriskēja. Gerhards pasmīnēja žurnālistiem, alkohols jau bijis vien pretsaaukstēšanās zālēs. Tiem meliem bija īsas kājas: jo zāļu ražotājs tūlīt paziņoja: šajās zālēs alkohola nav!

Valsts likuma varai būtu jāaizsargā cietušie, būtu jāsauc pie atbildības ministrs Gerhards par uzbraukšanu, kā Ceļu policijā mēdz klāstīt: pašiem neaizsargātākajiem ceļu satiksmes dalībniekiem.

"Pag, parastam mirstīgajam AUTOMAATISKI (ja ir cietušais, nerunājot par - nogādāja slimnīcā) būtu uzsākts kriminālprocess un būtu uzrādīta apsūdzība," komentē cilvēki ziņu portālos. "Ja cietušās personas pirkstiņš būtu lauzts, tad jau būtu vidēji smagi miesas bojājumi, un sodāmība garantēta.

Kāpēc Gerhards ir vienlīdzīgāks?" Vienlīdzīgāks par citiem Latvijas iedzīvotājiem viņš ir tāpēc, ka šajā valstī, kas dēvējas par demokrātisku, patiesībā valda korporelisms, ievazāts te jau 1990. gadu sākumā un līdz mūsdienām pamatīgi uzblīdis.

Korporeļu komentāros ir cinisms: večiņa jau neesot sadragāta lupatu lēveros, bet tikai zem riepas saspiesti pirksti. .. ņirdzīgajiem komentētājiem jau Gerhards pār pirkstiem nav pārbraucis ar tonnīgu spēkratu.

Komentāros iznirst arī citi, man pazīstami, "Lettoniā" bieži dzirdēti teksti, salīdzinot lūgšanas brīdī ceļos nometušos kristieti ar pārdzērušos alkoholiķi. "Re, kur mūsu dievlūdzēji!" korporantu vidē teica par saviem "mūža brāļiem", kam pirmajiem dzērumā saļima ceļi.

Arī šajā incidentā sadūrās nesavienojamais: kristīgā ticība un korporeļu visvarenais "buršu gars".

Vai ministrs demisionē? Vai kāds pieprasa viņa demisiju? Vai "Nacionāla apvienība" ar korporeli Raivi Dzintaru priekšgalā atsauc savu ministru no valdības? Nē. Ministrs samaksā vien 7 eiro soda naudu. Un turpina sēdēt ērtajā ministra krēslā, it kā nekas nebūtu noticis.

Kad Gerhards kandidēja uz Saeimu, vēlētāji no saraksta to izsvītroja, Saeimā viņš neiekļuva. Bet "Nacionālā apvienība" viņu tāpat ielika par ministru pašvaldību lauciņā - kā pasmejoties par saviem vēlētājiem.

Kāds nu nosaukumu šī cilvēka amatam, cik pozitīvs, gluži kā sauklis: Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrs! Vai Gerhards būtu ministrs, kas "aizsargā un attīsta"? Gluži kā karātavu jokā.

* * *

Ilgus gadus esot sektā uzzināju, ko tipisks korporants saprot un domā situācijā, kādā nokļuva Kaspars Gerhards. Tas nav vienkārši nejaušs negadījums. Starp piktumu un naidu ir

smalka robeža. Ja kāds traucē īpaši izredzēto ceļam, ja kāds "maisās pa kājām", ja "pūlis", "masa" "nelasās nost", kad brauc visuma centrs, tas uzdzen niknumu.

Redzēju korporāciju alus vakaros, pat arī sieviešu korporeleņu kafijošanas reizēs, kā šiem cilvēkiem (pat lēnīgākajiem) iedegās naids, tikko sarunā uzvirmoja kāds notikums, kur viņiem - korporantiem - nav galvenā teikšana par šķēršļiem, kavēkļiem, konkurentiem, par tiem, kas "maisās pa kājām", par "ienaidniekiem". Starp omulīgu atslābināšanos un zvērīgu naidu tur ir tikai sekunde. Pirms mirkļa vīri it kā atslābinoties dzēruši, laiduši kausus pa riņķi, uzdziedājuši, piepeši viss mainās līdz nepazīšanai: acis kā tēmēkļi, sejas spīvā naidā.

Tas man bija viens no vislielākajiem pārsteigumiem korporāciju vidē. Ilgus gadus kopš bērnības dzīvoju Rīgas Ķengaragā, kur tik dažādi cilvēki, arī nikni bravurīgi - ar lamuvārdiem un dūrēm, bet tādu korporelisko naidu nemanīju nekur. To ir pat grūti aprakstīt, tas jāredz klātienē.

Kļūt iejūtīgākam? To korporelis var arī patēlot, ja draud publiska "prestiža" zudums, bet cilvēkam, diemžēl, nav iespējams mainīt uztveri un domāšanu, kamēr viņš ir korporācijā. Būt Arāja komandas "Lettoniā", pati par sevi ir amorāluma diagnoze. To es arī pats sev pateicu pirms gadiem.

* * *

Vides aizsardzības un reģionālās attīstības ministrs Kaspars Gerhards dzīvojot Vecrīgā. Pēc incidenta pie baznīcas, paskatījos internētā, kur viņš īsti Vecrīgā mitinās, jo ciemos pie viņa nemēdzu iet.

"Gerharda ģimene apkrāpusi valsti, iegādājoties dzīvokli Vecrīgā," vēsta portāls Pietiek.com. Nopirkuši lielu dzīvokli par smieklīgu cenu, desmit reizes zemāku, nekā tā vērtība, tā apejot nodokļu nomaksu. Bet visu Gerharda algu gadiem taču

maksājam mēs ar nodokļiem. Valstij atpakaļ daļu nodokļu no paša ministra darījumiem - tas neiederas korporantiskā spēlē.

"Prihvatizēšanas meistarību" Gerhards pārzina jau no 1990. gadiem. Ja dzīvokļa darījumā viņš atklāti uzrādītu atbilstošu summu (apmēram 300 000 eiro), valsts vismaz atgūtu daļu šī ministra un viņam pietuvināto algās iztērēto. Kaut nelielu daļiņu.

Un vēl viena, pavisam svaiga epizode no ministra Gerharda dzīves

Šobrīd gandrīz vai gaisā paliek karājamies jautājums: kurš samaksās Salaspils iedzīvotājiem naudu par Gerharda prettiesisku pavēli, aizliedzot domei veidot deputātu darba grupas - komisijas un tā nopietni traucējot pašvaldības normālu darbību? Kāpēc viņš aizliedza? Gerhards tā vienkārši gribēja un izdarīja. Un viss. Jā, varbūt sarunāja ar savu "mūža brāli" partijas spicē? Varbūt kādas intereses pabīdīja, kaut ko varbūt pašantažēt gribēja? Nu Salaspils dome Gerhardam prasa vismaz atvainoties. Un tā kā vajadzētu atmaksāt arī zaudējumus iedzīvotājiem par ilgo darba kavēšanu, viņi piebilst. Arī Satversmes tiesa lēma, ka ministra Gerharda rīcība ir prettiesiska.

Par to, ka Gerhards pārkāpis likumu, izmantojot savu ministra amatu, paredzēta nopietna kriminālatbildība, bet viss kaut kā pačab. Vai korporelisms ir tik ļoti dziļi jau iezīdies arī Valsts policijā, prokuratūrā, tiesu sistēmā?

MELBĀDES SMĪNS PĀR LATVIJU

"Kā tad tā, šajos Dziesmu svētkos nav pat svētku nozīmītes, visos bija, šajos nav!" sašutis man teica kāds valmierietis.

"Un kas ir Kultūras ministre, kas noteica toni," pajautāju un teicu: "Melbārdei ir pašai savas nozīmītes, ar viņiem sakrālu burtu savijumu. Viņa dzīvo savā pasaulē…"

"Un viņai pašai ir sava - "izredzēto buršu tauta"," vēl piebildu.

* * *

Sektu pasauli mēs sākām apgūt apmēram vienā laikā. Melbārde no jaunas studentes pārdzima korporantē jau 1990. gadu sākumā, kad viņai bija vien kādi 20 gadi. Korporācija "Daugaviete" bija "Lettonias" tuvākais sieviešu satelīts, kā vecie letoņi uzreiz pēc sektas atjaunošanas stāstīja. Tieši "Lettonia" uzkūrējusi pirmo sieviešu korporāciju Latvijā: ..Daugavieti", lai sabiedriskākas dāmas ievirzītu korporelismam vēlamā virzienā. Tolaik sieviešu demokrātiskās aktivitātes bīstami pieaugušas, vecie letoņi teica.

1990. gadu sākumā "draudzības" un "iepazīšanās" vakarā letoņiem un daugavietēm Luda Bērziņa Jūrmalas vasarnīcā - muzejā satiku arī Daci Melbārdi. Iespējams, ka tieši tur Melbārde iepazinās ar savu nākamo vīru, aktīvu letoni, tolaik vēl vēstures studentu Uldi Neiburgu. Vēlāk gan izšķīrās, taču nemirstīgais "buršu gars" viņus vieno joprojām.

Toreiz Dace Melbārde man būtu jau izkūpējusi no prāta, taču pēc dažām nedēļām, atkal apciemojot šo pašu muzeju (jo letoņi mani "ielika" Muzeja fonda padomē, paskaidrojot, ka "korporantiem jābūt visur"), muzeja darbinieces metās satrauktas stāstīt: nupat esot bijis vēl nepieredzēts, skaļš un nikns strīds.

"Nu kā viņa tā varēja? Tā Dace Melbārde! Jums nu gan tajās korporācijās viss ir baigi dīvaini…"

Kāda sirma kundze, šķiet, no korporācijas "Gundega", esot aizrādījusi Melbārdei par kādu neprecizitāti kādā rakstā, tādas kā domstarpības radušās. Un Melbārde skarbi uzbrēkusi: "Jūs neko nezināt! Man ir taisnība. Es saku - jūs paklusējiet!"

"Kāpēc?" kundze jautājusi pārsteigta.

"Jo es tā teicu! Es esmu daugaviete! Un "Daugaviete" ir pati vecākā korporācija Latvijā! Vecāka par jūsējo! Tāpēc klusējiet! Man ir taisnība!" Melbārde atcirtusi.

Nē, nekāds joks tas neesot bijis, gājis augstos toņos. "Tik jauna meitene, it kā mierīga likās, bet nu tik nikna," muzejnieces komentēja, "uzpūtīga… vai tad jums tur korporācijās tā ir - nav svarīga taisnība, bet kaut kāds tur korporācijas vecākums?"

Samulsu. Pat nejautāju, par ko īsti izvirda strīds. Ar mani tik traki vēl nebija, lai es apgalvotu, ka kartupelis ir ķirbis un otrādi, uzsverot, ka man ir taisnība, jo , lūk, esmu "mūža brālis" organizācijai, kas dibināta 19. gadsimtā. Pret mani gan Melbārde bija izturējusies īpaši laipni. Saprotams, es taču tolaik biju vecākajā korporācijā Latvijā. Un toreiz jau pats

arī, saindējies ar korporelisko domāšanu, klusībā atzinīgi nospriedu: "Paskat tik, Dace Melbārde, pavisam jauna studente un jau zina, ko nozīmē īstena korporanta stāja!"

Kopš tā laika viņa man palikusi prātā kā viena no korporāciju dogmu simboliem. īsta "daugaviete" - korporelene. Pat fanātiska.

Ar šo korporelisko pašapziņu Dace Melbārde arī kāpa pa ierēdniecības pakāpieniem. Kopš Latvijas neatkarības atjaunošanas korporanti pumpēja ierēdņu armiju. Kad vēl nesen Ministru kabinetā tika rosināts samazināt ierēdņu skaitu par nieka trīs procentiem, Melbārde nikni iebilda pat pret tiem.

Šobrīd mēs viņu pazīstam kā Kultūras ministri, kura ar putām uz lūpām pieprasījusi un no valsts budžeta izrāvusi 60 miljonus Latvijas lOOgades svētku sarīkošanai. Kamēr lielākais skaits Latvijas iedzīvotāju slīgst nabadzībā un izmisumā, kamēr ārējais parāds ir lielākais mūsu valsts vēsturē…

Kas īsti vada LR Kultūras ministriju? Kam īsti Melbārde kalpo? Kādu domāšanas veidu pārstāv? Skandēt patriotiskus sauklīšus iemācīties ir viegli…

MILJONOS UZPŪSTĀ SIMTGADE

Tautas valodā sakot, viņi "kapā otrādi apgrieztos", ja zinātu, kas tieši rīko Latvijas lOOgades svētkus.

Viņi, kas 1918. gada 18. novembrī dibināja demokrātisku Latvijas valsti. Gandrīz nevienam no valsts dibinātājiem nebija nekā kopēja ar korporelismu. Gluži pretēji, valsti dibināja sevišķi aktīvi pretkorporeļi - agrākie Tērbatas studenti Pauls Kalniņš (visu četru Latvijas laika Saeimu nemainīgs priekšsēdis), Kārlis Kasparsons (Latvijas pirmais izglītības ministrs), agrākais Nebraskas students Kārlis Ulmanis, rakstnieks Jānis Akuraters un daudzi citi dažādu novirzienu un

politisko uzskatu cilvēki ar un bez augstskolu izglītības. Laiks bija saspringts un varonīgs. Prasīja daudz drosmes, neatlaidības un upuru. Latvija nedzima korporeļu ballītēs un glāžu šķindā, tā neradās korporantiskās intrigās, lai saraustu labumu uz citu rēķina. Latviju nedibināja, lai izplatītu dzimtbūtnieciski - korporelisko domāšanu, bet lai to aizslaucītu uz visiem laikiem.

Divi korporeļu smagsvari no "Lettonias" (Bergs un Zāmuēlis), kas piedalījās sarunās par demokrātiskas Latvijas valsts dibināšanu, to centās kavēt un boikotēja, kamēr citi viņu "brāļi" (Niedra, Vankins, Luijs Žanno Alberts, Sanders u.c.) kopā ar fon der Golcu un Bermontu - Avalovu aktīvi plānoja uzbrukumus jaunajai valstij.

Kad Nacionālajā teātrī proklamēja demokrātisku republiku, korporeliskie baltvācu baroni to smīnīgi nodēvēja par "izrādi" bez jēgas. Korporantu sapnis bija korumpēta, muižniecības privilēģiju pārmākta vasaļvalsts, tāda kā hercogiste, no Vācijas ķeizara atkarīga. Ar vietējās "kliķes" pārvaldību.

Ja Tautas padomes drosmīgie un apņēmīgie cilvēki zinātu, kas šobrīd notiek Latvijā, kas pēc 100 gadiem organizē valsts svētkus, parādos iedzītās valsts naudu šķērdējot uz nebēdu, ja zinātu, ka valdībā un bankas vadībā iekļuvuši ļaudis tieši no Niedras, Vankina, Viktora Arāja "mūža brālības", tad tiešām, tautas valodā runājot, "viņi kapā otrādi apgrieztos".

Veroties Latvijas l00 gades uzpumpētajās tāmēs, varētu likties, ka Latvija ir trīs reizes bagātāka par Somiju (Somija savas valsts l00 gades svinībām tērēja vien 19 miljonus un ļoti plašai un vērtīgai programmai). Kultūras ministrija paziņo "par Latvijas simtgades svinību pasākumu plānu 2017. - 2021. gadam": svinību pasākumu finansējums būšot gandrīz 60 miljoni eiro: 2017. gadā: 12 696 847 eiro, 2018. - 25 254 818, pēc tam vēl vismaz 20 miljoni svinībām.

Vai kādam var iestāstīt, ka šādu izšķērdējošu svinību dēļ Latvijā "integrēsies sabiedrība", kāds maznodrošināts invalīds, pensionārs, vientuļā māmiņa jutīsies drošāka par rītdienu?

Dace Melbārde regulāri piedalās valdības sēdēs, labi zina, cik katastrofāla situācija ir veselības aprūpē, pensijās, valsts iedzīvotāju nodrošinājumā, cik daudzi aizbrauc no valsts, cik baigs aug valsts parāds, cik milzīgs ir cilvēku izmisums… Nu un tad? Ministre sieviete, vai tas nozīmē lielāku līdzjūtību? Ministre - korporelene spītīgi un pat nikni pieprasa šķērdēt valsts naudu lOOgades svinībām pēc viņas "īpašās" programmas. Korporelisms nešķiro pēc dzimuma - tas cilvēku iebalzamē cinismā. Un Melbārde tēriņus nosauc par "ieguldījumiem". Korporeļu privātajā kapitālā?

Kāpēc Latvijai 100 gadu jubileja mākslīgi izstiepta piecus gadus, šķērdējot tik milzīgas summas situācijā, kad valsts ārējais parādās ir miljardi? Kad ir sabrukuši ceļi un iedzīvotāju sociālais nodrošinājums mikroskopisks. Izskatās, ka Latvijas l00 gades svinības pamatos ir tikai Melbārdes, VVF un citu korporeļu dzīres.

Pavisam īsi pirms l00 gades svinību sākšanas, Latvija starptautiskajos finanšu tirgos jau atkal aizņēmās 1,3 miljardus eiro. Lai rīkotu dzīres uz parāda? Korporantu līksmošana uz mūsu rēķina? Kad valsts parāds jau pieaudzis visas Latvijas vesela gada budžets apmērā.

Nepatīkami pārsteigta par kādu ļaužu iedrošināšanos "bāzt degunu" un pat apšaubīt lOOgades svinībām plānotās milzu summas lietderību, Melbārdes ministrija fiksi sadala lielo miljonu ciparu.

"Tikai" 32 miljoni būšot no valsts budžeta, saka Melbārde.

Un pārējie 27 miljoni publiski tiek ātri apaļoti uz leju… Tie jau "ministriju un valsts iestāžu jau esošajos budžetos atrastie līdzekļi, pašvaldību finansējums, Eiropas fondu līdzekļi, nauda no mecenātiem un citiem avotiem".

It kā "ministriju un valsts iestāžu budžetos atrastie līdzekļi" nebūtu valsts nauda. Vai tā ir nauda, kas "kaut kur mētājas", ko Melbārde tāpat vien var pagrābt kā ar sniega lāpstu?

Un nauda vēl klāt pienākšot no pašvaldībām. Kas tad tā par naudu? Vai nav tā pati nodokļu maksātāju nauda?

Vēl viņa stāsta: "Mēs iegūstam jaunu pakalpojumu visiem Latvijas bērniem un jauniešiem, kas ir saistīts ar Latvijas vērtību pieredzēšanu. Mēs iegūstam iespēju cilvēkiem pievest svētku sajūtu pēc iespējas tuvāk. Mēs plānojam reģionālos pasākumus…"

Cik tad reģioniem tiek "atmests" no daudzajiem miljoniem? Vien papīrīši no Melbārdes pašas pietuvinātā loka konfekšu kastes?

Korporeliskā ēdienkarte svētkiem visiem apskatāma:

2,3 milj. kultūras norisēm reģionos, 1,5 milj. programmai "Lauki ienāk pilsētā", bet ierēdņu braukāšanai pa pasauli un pārējais tam līdzīgais - 8,38 miljoni.

Un, re, arī diasporas iesaiste Latvijas simtgadē, tam paredzēti 0,35 miljoni. Un Melbārde veikli aizbrauc uz Īriju līdzi koristiem, padzied, pasmaida, nofotografējās ar Īrijas latviešiem. Sākas taču priekšvēlēšanu laiks.

PA STARPU ARĪ TUKŠĀS LOZES

Izmantojot svētku sajūtu cilvēkos, Kultūras ministrija klāsta, ka vēl būšot speciāla pastmarka un arī loterija.

"Lettonias" ietekmīgais "brālis" Edgars Lediņš gadiem rosās Latloto valdē. Ar Daci Melbārdi viņš iepazinās tajā pašā Jūrmalas vasarnīcā 1990. gadu sākumā: jau tolaik mēs trijatā tik jauki tērzējām par azartspēļu lielo ienesīgumu.

Edgars Lediņš 5. Saeimā bija letoņa A. Grota palīgs, vēlāk jau Finanšu Ministrijas Izložu un azartspēļu uzraudzības inspekcijas padomes loceklis. Parasti, kad tikāmies Vecrīgā, viņš laipni man "uzsauca" pa kādai biļetei savā kantorī. Tās gan, viņam tik neviltoti brīnoties, vienmēr izrādījās tukšas.

"Neiebilsti? Vienu biļeti. Es maksāju!" Edgars atkal piedāvāja.

"Jā, paldies, man patīk loterija," atsaucos.

"Lieliski!" viņš sāniski uzsmaidīja: "Man prieks par tevi!"

"Jā, es esmu arī vinnējis."

"Cik?"

"Apmēram trīstūkstoš eiro."

"Ko?! Kad?" un viņš neticīgi paskatījās manī. "Ar kuru loteriju?"

"Ar visām, ko tu piedāvā. Tik apmēram var ietaupīt, biļetes nepērkot," paskaidroju.

Šaubos, vai viņš pats sev pirka loterijas biļetes. Edgars gan ārēji šķita tāds diezgan azartisks. Mūsu kopīgo "Lettoniu" jau savā ziņā arī varēja uztvert kā spēli, ja vien tik daudzi tajā nebūtu nospēlējuši savu dzīvi.

* * *

Kad portālā manabalss.lv aizsākās iniciatīva: lOOgades svinību milzīgās naudas daļu novirzīt Latvijas vēža slimnieku zālēm, jo Latvijā šie cilvēki bieži paliek bez zālēm naudas trūkuma dēļ, Melbārde it kā uzmeta lūpu un tūlīt noraidīja šo iniciatīvu kā "nekorektu" veselības pretstatīšanu "kultūrai".

It kā kultūru neveidotu cilvēki. Un cilvēki mēdz arī slimot…

Dzejniece Liāna Langa nesen retoriski jautāja: "Vai mūsu valsts mērķis ir cilvēks?" Miljonu tērēšanu simtgadei Langa nosauca par noziegumu pret nabagiem. Bet Melbārde vien parunā Zīgerista stilā par mistiskām aptaujām ar "pozitīviem

rezultātiem", "ļoti pozitīvu sabiedrības viedokli"… Korporeļus aizrunāt ir grūti ari īsteni radošiem māksliniekiem, mūziķiem, literātiem, to korporācijās tikpat kā nav.

Latvijā cilvēki ir redzīgi, tikai daudzi joprojām valsts krīzē vaino jau pārdzivoto padomismu. Mūsdienu Latvijā padomju sociālisma vietā jau sen stājies korporelisms, tas jau 1990. gadu sākumā pārņēma komunistu stafeti: griezās kā labi ieeļļots galvenais zobrats vienotā koruptīvajā mehānismā.

IEKŠĒJIE SLEPENIE LIKUMI

Daudzajās biogrāfijās, kas priekšvēlēšanu laikā ieburzās pastkastītēs, Melbārde allaž noklusē par savu "mūža organizāciju" - korporāciju "Daugaviete", kam viņa jau kopš agras jaunības solījusies kalpot, kam zvērējusi uzticību.

Bet tas ir svarīgi, to der zināt. Viņu iekšējie likumi nav tikai "tāpat vien", kāda "tradīcija" vai "formālisms". Tos korporeļi uztver gandrīz kā svētus.

Šī paveida sektām ir vairāki iekšējie likumu krājumi, kas papildina viens otru. Galvenais ir "Internais komāns", kas iegroza un korporeliski noregulē cilvēku skatu uz pārējo pasauli. Ir ari "tradīciju komāns", kas regulē speciālus paradumus. Cilvēkiem ārpus korporācijām tie nav pieejami. Tie nav nevienā publiskā bilbliotēkā. LR uzņēmumu reģistrā šīm "biedrībām" ir formāli statūti, bet tas ir pavisam kas cits. Izsniedzot korporāciju biedriem sektu iekšējos likumus, klāt ir stingrais piekodinājums, ka tie ir slepeni.

Šo zvērestu, likumu un domāšanas paveida ietekme ir ļoti spēcīga, cilvēki, kas nav šajās organizācijās, var tikai brīnīties, kā, piemēram, kultūra Melbārdes vadībā tiek pamazām pārvērsta par tādu kā sektantisku vai "mafiozu" sistēmu. Jeb, kā komponists Jānis Lūsēns teica: "Ir sajūta, ka Latvijā

valda mafija, kas piesavinājusies valsts tēlu, karogu, himnu un šiverē. Fakti liecina, ka latviešu nācija tiek mistiskā veidā iznīcināta."

"Svētais" Daugavietes slepenotais likumkrājums jeb komāns vēsta ne vien par to, ka uz viņu saietiem jāģērbjas melnās drānās, bet ari daudz ko citu - no brīža, kad cilvēks tur iestājas, viņa dzīve tiek pakārtota korporāciju likumiem. Ar dažādiem sodu veidiem, arī morāliem un psiholoģiskiem, kas "palīdz" sektu likumus ielāgot pamatīgi.

* * *

Viņu galvenā likumkodeksa jeb "Internā komāna" 22. pants daugavietēm, arī Melbārdei, ir ļoti svarīgs. Tas vēsta "par pārkāpumiem pret godprātību", kas, izrādās, ir, denunciācija (slepena ziņošana valsts varas iestādēm, ar mērķi nodot, atmaskot Daugavieti un/vai tās biedrenes)". Sods bargs: līdz pat izslēgšanai uz 99 gadiem (šķiet, atkarīgs no informācijas nopietnības un atmaskošanas pakāpes).

Strikti uzsvērts, ka "Komānam pakļautas visas "Daugavietes" biedrenes." Gan esošās, gan bijušās, gan aktīvās, gan pasīvās, gan Latvijā, gan - jebkur citur, gan ministres, gan sekretāres amatā, gan studentes, gan mājsaimnieces… It visas.

"Internais komāns" regulē korporantes attiecības ar pasauli. Komāna sākumā nolīst frāžains lietutiņš par valsti, patriotismu, izglītību, "Par taisnību, daiļumu un visu cēlu!", - nudien atbruņojoša devīze. Sākumā, pavirši uzmetot aci, virknējas teikumi: "Katras biedrenes pienākums ir sargāt organizācijas godu, rūpēties par korporācijas labo slavu, aizstāvēt citai citu vienmēr un visur, neizpaust organizācijas internās lietas, tomēr nepārkāpjot valstī spēkā esošo likumdošanu, kā arī to, ka "DAUGAVIETES biedrenes nedrīkst būt pretvalstis- kās un pretnacionālās organizācijās." Tomēr, iedziļinoties šajos likumos, veidojas īpatna un pretrunīga aina.

Lielu vietu aizņem dažādi soda veidi t.s. nepaklausīgajām". Nav jau nemaz jābūt sevišķi emancipētai un neatkarību mīlošai sievietei, lai pamanītu savādības.

Tiek draudēts ar bargiem sodiem "par pārkāpumiem pret komānu", pret korporācijā uzsūkto pasaules redzējumu.

Bet pats galvenais - no sektas, mīlīt, tā vienkārši neaiziesi! Piederība korporācijai tev būs kā tetovējums, bet tajā tava ķermeņa daļā, ko izvēlējušās "mūža māsas" - uz pieres un pie labā pleca.

No ārpuses tas viss liekas jocīgi, bet korporāciju vidē bango vairāk nekā nopietni. Līdz traģiskam fanātismam viņas to visu tur uztver. Un pārdzīvo. Un baidās.

Un cilvēks tiek pat nemanot ievilkts un psiholoģiski piesaistīts korporācijas vadībai un sektantiskajai "ģimenei".

Pat par saderināšanos viņām jāpaziņo sektai rakstveidā. "Paziņojumā jāmin līgavaiņa vārds, nodarbošanās… organizācija, ja līgavainis ir kādas loceklis." Un, piedaloties kāzās, viņu likums paredz pat baznīcās uzsvērt, ka "mūža māsas" ir "pārākas un īpašākas" par citiem jaunlaulāto radiniekiem un sveicējiem. 8. likumpants vēsta: uz ceremoniju atnākusī sektas pārstāve baznīcā "sēž vienā no pirmajiem krēsliem. Ja paredzēts, ka mācītājs izvada jaunlaulātos no baznīcas," tad "lūdz viņus galvenajā ejā apstāties, lai Daugavietes pārstāve varētu īsi apsveikt jauno pāri." Tātad, apsveikt vēl pirms līgavas radiem un citiem viesiem.

"Likumus" pilnībā jaunuzņemtajām biedrenēm tā uzreiz nerāda - lai neaizbaidītu. Tos iebaro pamazām…

Visi "likumi" korporāciju "brāļiem" un "māsām" tiek atklāti tikai pēc klusēšanas zvēresta nodošanas, speciāliem rituāliem un padevīguma pārbaudes.

Kādam tas varbūt liksies bērnišķīgi, bet, redzot, kā viņi tur rotaļājas ar cilvēku veselo saprātu un kā izmainās šo sieviešu un vīriešu personības, arī jums kļūtu nedaudz savādi.

"Meitenes nedrīkst aiziet no "Daugavietes" sarīkojumiem bez audzinātājas atļaujas. Ja audzinātāja nav klāt, tad atļauja jāprasa kādai citai filistrei vai tautietei…"

"Meitenes?" - runa ir par pieaugušām studentēm demokrātiskā valstī.

Ja ilgojaties pēc pakļaušanās un smagām dogmām, korporācijās jūs saņems atplestām rokām.

Rezultātā cilvēkiem, kas tur pavada ilgus gadus, sāk šķist, ka visai pasaulei jādarbojas tikai pēc viņu sektu likumiem. Ka pārējie ir vien tāpēc, lai apmierinātu tikai viņu vajadzības.

* * *

"Visādas valstis tik nāk un iet," gandarīti atgāzušies pie aluskausiem, allaž klāstīja vecie "Lettoniā", tik bieži to dzirdēju arī citās korporācijās.

Jaunuzņemtiem studentiem tur māca, ka viņu korporācija ir līdzvērtīga valstij, ka sektas likumdošana svarīgāka par valsts un viņi daudz "īpašāki" par cilvēkiem, kas nav korporācijās.

Tas ir kaitīgi gan cilvēciskumam, gan brīvas personības izaugsmei.

"LĪGA", KAS PĀRTAPA "LIGĀ"

Kad 2012. gada pavasari publiski uzsāku kritizēt Latvijas studentu korporāciju sektantismu un amorālo mantojumu biznesu, vērsos arī pret tajās valdošo cenzūru, un nu, kā korporāciju Universitas galvenais redaktors kļuvu viņiem nudien ļoti neērts.

Un tad jau pavisam nikni: "Vai tev dzīvot apnicis? Vai esi galīgi jucis? Kas ar tevi noticis? Tev taču vairs nebūs dzīves! Uz ko tu uzprasies?! Tev vakars!" - tādas vēstules saņēmu, tādi bira draudīgi jautājumi un norādes. Parasti no vīriešu korporeļiem. Sievietes rosījās aplinkus, viņas nedraudēja tik tieši. Tomēr Latvijas unikālais piemērs rāda, ka "buršu gars" nešķiro dzimumus - tam tīk savā varā iegūt kā vīriešus, tā sievietes. Tāpēc man bija palicis vēl viens līdz galam neatbildēts jautājums.

Ilgajā laikā sektās redzēju, kā smaidīgās un draudzīgās meitenes korporācijās pārtop par ciniskas uzpūtības pārņemtām sievietēm, tāpat kā jaunekļi, kas iestājas vīriešu korporācijās.

Vai tiešām mistiskais "buršu gars" spēj pakļaut un nomākt arī sievietes radošumu? Un padara atkarīgas gandrīz visas bez izšķirības? To tomēr vēl nespēju pieņemt. Atcerējos par studenšu korporāciju "Līga", kas pašlikvidējās 2003. gadā. "Līgas" prezidijs visu sieviešu korporāciju jumt organizācijai izsūtīja vēstuli, kurā žēlojās, cik ļauni izrīkojušās citu korporāciju dāmas, sevišķi korporācija "Daugaviete". Stāstīja, ka esot vīlušās "korporāciju sludinātajā godaprātā" un nolēmušas pašlikvidēties.

Kopš tā brīža bija pagājuši jau gandrīz desmit gadi, un nodomāju, lai arī patiess, brīvs radošums ir tiešā pretrunā korporelismam, "Līgas" it kā pārstāvēja Mūzikas akadēmiju

- tātad, taču tomēr it kā "radošās korporantes".

Un tad man dzima cerība, ka, atjaunojot pirms gadiem likvidēto korporāciju "Līga", varētu atšķaidīt visas tās vides sektantismu, mazināt to un pat mēģināt pamazām nomainīt uz kaut ko tiešām radošu, brīvu, pavisam citās vērtībās balstītu

- bez tik kaitīgā dalījuma: "mēs, pašpasludinātie "pārcilvēki" un visi pārējie - stulbā masa, "mežoņi"" Bez sektantiskajām izdarībām, bez anahroniskajiem, no dzimtkungiem nokopētajiem likumiem.

Varbūt viena tāda organizācija, kas atjaunotos uz pilnīgi citiem, demokrātiskiem, cilvēktiesību un radošās brīvības pamatiem, pozitīvi ietekmētu arī pārējās korporācijas?

* * *

Atcerējos korporāciju "Līga" vēl no 1990. gadiem: vairākas pianistes, čellistes, dziedātājas. Viņas reizēm uzstājās ar priekšnesumiem arī korporāciju sarīkojumos, skāņi nodziedāja šo to, atskaņoja kādus skaņdarbus un kaut uz brīdi izkliedēja korporāciju saietu garlaicīgi smagnējo, sen nodilušo saukļu dūmaku.

Toreiz "Līgas" priekšnesumos rādīja harmonisku meistarību, klavieres skanēja ar improvizācijas šarmu un mūziķes likās daudz brīvākas un laipnākas par klausītājiem. Atceros, reiz LU Lielajā aulā viņu priekšnesuma laikā atviegloti atslābinājos un priecīgi pametu skatienu apkārt. Un aprāvos. No citu "akadēmisko" studenšu korporāciju dāmu sejām zibsnīja piktums. īsu mirkli tas nicīgi iešņāpa arī man: "Par ko priecājies, stulbeni!? Domā, šīs te baigi labi spēlē, dzied? Nu un tad?"

"Par ko gan lieki līksmot vai skumt, ja spēlē, paklausīties var, bet, lai pārāk neiedomājas tās tur spēlmanes!" - tik skaidri to varēja izlasīt citu korporeleņu sejās. Varbūt gadiem ritot, viņas skaudību iemācījušās labāk notušēt, apklāt acu ēnām, ievilkt platākus smaidus ar lūpu krāsām? Bet toreiz asi atvairošs, nenovīdības pilns gaiss virmoja ap viņām. Gan jau, ka pašas "Līgas" to arī juta.

Toreiz ierāvu savu prieku atpakaļ un pārklāju seju ar korporelim raksturīgo viszinošo laiskumu. Nu es atkal biju tāds kā pārējie mani trīskrāsu "mūža brāļi" un "māsas".

* * *

2012. gadā uzrunāju agrāko "Līgu" priekšnieci, ko pazinu vēl no 1990. gadiem, kas pati savulaik izstājās no "Līgas", lai turpinātu radoši strādāt, un arī guva lieliskus starptautiskus panākumus, mācot bērniem mūziku. Uzaicināju arī vēl trīs citas dāmas: vienu, kas nesen bija izstājusies no korporācijas "Gaujamaliete" (īsi pēc iestāšanās tajā), nespēdama izturēt ārprātīgo dogmatismu un cilvēktiesību aizskarošos likumus, kas tur valdīja; un vēl divas it kā radošas sievietes - viena beigusi Mākslas akadēmiju, otra mēģinājās kā dziedātāja.

Oficiāli "Līga" bija viegli atjaunojama, jo pagājuši gari gadi, kopš korporācija pašlikvidējusies. Pēc valsts likuma biedrība ar tādu nosaukumu nu bija jādibina no jauna.

Uzrunāju un satiku arī vairākas "iepriekšējās Līgas" - šīs korporācijas oficiālās likvidētājas, arī Ivetu Zvirbuli, viņu pēdējo priekšnieci, cerībā, ka varbūt arī viņām mana iecere patiks.

Tā nu četras dāmas nodibināja biedrību ar nosaukumu "Studenšu korporācija Līga", kurai nebija paredzēti kādi iekšēji slepenoti likumi un "buršu gara" pielūgsmes rituāli.

Un tad tikai sākās…

Kādreizējās, t.i., iepriekšējās "Līgas" biedrenes uzvirmoja gandrīz histērijā. Kurš uzdrošinājies dibināt no jauna šo organizāciju, nesaņemot viņu atļauju?!

Ak, Latvijas likums norāda, ka drīkst? Nekā nebija: mēs esam īstās "buršu gara" meitas un mēs norādīsim, ko drīkst vai nedrīkst! - īpaši nikna bija Iveta Zvirbule. Viņai bija unikāli mitra dikcija: kad pirms kāda laika laipnīgi parunājām par viņas agrāko "māsību", no garā auguma dāmas šķīda pamatīgs siekalu lietus, labi, ka tagad runājam pa telefonu, atviegloti nodomāju.

"Bet jūs taču oficiāli nolikvidējāt savu korporāciju," teicu.

"Tas neskaitās! Neviens, lai pat neuzdrošinās!" Zvirbule nervozi klāstīja it kā visu bijušo "līgu" viedokli.

"Vai jūs vārdu "Līga" esat privatizējušas?" velti jautāju, jo viņu histērija bija sakāpināta.

Kaut pašlikvidējušās, bet "buršu gars" viņas vaļā nelaida. Vai tas tiešām ir uz mūžu? Sapratu, ka tomēr jā.

"Līgas" agrākā pašlikvidētāja Iveta Zvirbule gandrīz vai šausmās iebetonējās, ieraugot fotogrāfiju, kur viena no četrām dāmām, kas tagad nodibinājusi demokrātisko studentu korporāciju "Līga", nu ar trīskrāsu lentiņu pār plecu saņem savu ar izcilību beigušo maģistratūras diplomu LU. Kā drīkst likt to lentu, ja nav solījusies "buršu garam", ja nav zvērējusi tam mūžīgu uzticību, ja nav iesvaidīta pēc tumšajiem rituāliem? Kā!? - sašutusi bija Zvirbule un citas "Līgas" likvidētājas.

Šajā stresa situācijā arī jaunās - demokrātiskās "Līgas" dibinātājām iekšienē veidojās domstarpības. Organizācija it kā sadalījās uz pusēm. Kamēr divas gribēja turpināt ieturēt brīvi radošo, mūsdienīgu organizācijas stilu, abas pārējās piepeši sāka alkt pēc "buršu gara" mistikas, vēlējās pakļauties šī "gara" sektantiskajiem noteikumiem.

Un viss tālāk notika pavisam ātri un korporācijām tik pierasti. Divas demokrātiskās dibinātājas vienkārši izstājās, bet otras divas "buršu gara" pielūdzējas palika un apvienojās ar bijušajām t.s. "vecajām līgām". Un šī labi domātā biedrība nu atkal iegrima "buršu gara" tumšajā gravitācijā. Mistiskais un "visvarenais gars" vēlreiz pievāca savu reiz jau mirušo bērnu.

īsu brīdi pirms izstājos no "Lettonias", saņēmu vēstuli, kur viņu sākotnēji skanīgais nosaukums "Līga" nu bija pārtapis "Ligā". Kā apliecinājums tam, ka tiešām korporelisms jeb korporantisms mūsdienu Latvijā ir "liga" - kaite, nelaime, likstas… Un diemžēl, nešķirojot dzimumus.

* * *

Savulaik, vadot vairākus korporeļu izdevumus, aptaujāju jaunās meitenes, kāpēc viņas iestājušās korporācijās. 90 procentu gadījumos viņas meklējušas: skaistas balles, vēl skaistākas greznas kleitas, pavisam skaistus un galantus kavalierus.

Jā, samaksājot viņas varēja ietikt gan ballēs, gan tērpties kleitās, gan arī satikt dažādus vīriešus, arī galantus. Tikai ar noteikumu: viss nāk komplektā ar īstena korporeļa cinismu, aroganci un liekulību… un ar sektantisko ligu kā karmu.

KASTĒNS UN "BURŠU GARS"

Tā bija ļoti liela kļūda ar tālejošām sekām un pamatīgs klupšanas akmens ielikt par Saeimas frakcijas vadītāju korporeli un vēl iedot viņam sabiedrības Integrācijas ministra portfeli.

Partijai, kuras ideoloģija ir ģimenes un kristīgās vērtības, "buršu gara" dēls ar korporantisko izpratni par " ģimeni" un "vērtībām" ir ļoti bīstams sabiedrotais. Viņš nav vienkāršs Oskars. Viņš ir Oskars Kastēns - korporelis, no tās pašas sektantiskās organizācijas, kur "buršu garam" solās arī Raivis Dzintars, Ģirts Valdis Kristovskis, vēsturiski arī dažādi tumši personāži.

Tas nu bija ļoti traumējoši partijai LC/LPP, kad 2008. gadā žurnāliste Aleksandra Jolkina veica pavisam vienkāršu, sadzīvisku izpētes darbu.

Latvijas politiķiem ļoti reti tiek prasīts, lai viņi atbild par saviem darbiem un lozungiem, ko skandē un kā māna vēlētājus. Bet ministrs un frakcijas vadītājs jau nav kāds kārtējais korporeļu alus strēbējs, bet jau pārstāv valsti un sabiedrību. Un sabiedrībai ir tiesības zināt, kas viņi tādi īsti ir, kas tik skaisti skandē par ģimenes vērtībām un godaprātu.

Kastēns izrādījās vien liekulis, kas krāpj sievu, un arī gļēvulis, kurš nevēlas uzņemties atbildību par savu rīcību.

"Ministrs, kurš ir precējies, divu bērnu tēvs, kopā ar mani apmeklēja publiskas vietas, izteica seksuāla satura piezīmes, kā arī pieskārās intīmām zonām un pirmajā tikšanās noslēgumā rosināja pat dzert tēju manā dzīvoklī," raksta žurnāliste Jolkina.

"Lai arī Oskars Kastēns publiski apgalvo, ka iepriekš zinājis, ka tiekas ar Dienas žurnālisti un apzināti iesaistījies "spēlē", vēl pirms pāris nedēļām par to nekas neliecināja. Stādījos

priekšā kā starptautisko attiecību studente vārdā Helēna, kura meklē darbu," žurnāliste atceras.

Uz ministra numuru viņa aizsūtīja šķietami kļūdainu īsziņu: "Hehe, mīļumiņ, Tu jau mani apber ar komplimentiem. .. Šodien bija ļoti jauki kā jau vnm? gribu Tevi pēc iespējas ātrāk satikt, ceru, ka neviens neko nenojauš ;) saulainas bučiņas:*"

Atbilde nesekoja uzreiz - ministrs atsaucies vien nākamās dienas pēcpusdienā.

"Hmm, izlasīju sms vakar vakarā un visu dienu domāju, vai biju pareizais adresāts :PPPP" Kastēns raksta Jolkinai.

Žurnāliste turpina: "Atvainojos par kļūdu un apvaicājos, vai neesmu iztraucējusi. Viņš atjokoja - nē, neesot vis - un stādījās priekšā kā Oskars, jurists ar plašu sakaru loku, un ierosināja palīdzēt darba meklējumos.

Pirmā tikšanās notika nākamās nedēļas sestdienā, kad O. Kastēns pārradies no Stambulas, kur piedalījies kādā konferencē. "Kā integrējamies?" apvaicājos, iekāpdama sudrabkrāsas Audi un izrādījusi pārsteigumu, ka otrajā klausules galā izrādījusies augsta amatpersona. "Labi integrējamies!" viņš iesmējās un piebilda, ka mana īsziņa bijusi labākā, ko viņš saņēmis pēdējo gadu laikā. Viņš ieminējās, ka sieva ar abām atvasēm patlaban atrodas laukos, tāpēc viņam viss vakars brīvs…

Vakaru baudīt izlēmām Alberta viesnīcas bārā. O. Kastēns pasūtīja alkoholiskos kokteiļus. Sarunājāmies par politiskajām tēmām - uz jautājumu, vai viņš netaisās piedalīties gaidāmajā praidā, viņš smiedamies atteica: "Ko tad man pārģērbties zeķubiksēs?"

Ministrs arī apstiprināja, ka garīdzniekiem ir liela ietekme uz valstī svarīgu dokumentu pieņemšanu - baznīcas vīru viedokli nevar ignorēt." (Šķiet, ka tērzējot žurnāliste noskaidrojusi, ka Kastēns vien mācītāju spiediena dēļ vērsies pret praidu?).

"Sarunai ievizoties ceļojumu gultnē, ministrs man rādīja mobilajā telefonā saglabātos foto no Gruzijas, kuru apmeklējis… Kādā no tiem bija redzama sieviete gaišiem matiem - uz manu jautājumu, vai tā ir sieva, O. Kastēns noteica: "Nē, nav svarīgi. Aizšķīri par tālu."

Savukārt LPP/LC sludināto ģimenes vērtību kontekstā, apvaicājoties par laulāto draudzeni, sekoja smiekli un atbilde: "Sievām karma tāda"," atceras eksperimentu veikusī žurnāliste Jolkina.

Par to, ka korporeļa sievai būt ir karma, Kastēnam taisnība - īstenam korporelim patiesā "ģimene" ir korporācija un "buršu gara" rituālu vienotība.

Domāju, ka nekad Kastēns neizteiktos par savas "mūža organizācijas" mistiskā "gara" valstības mājvietu - korporāciju "Vendiu" ar tādu nicīgumu, kā par savu divu bērnu māti un sievu. To viņš neuzdrošinātos. No "buršu gara" viņiem ir daudz lielākas bailes nekā no piekrāptas sievas.

REILIJAS STĀSTS JEB STRIPTĪZS KORPORĀCIJĀS

Nudien liels niknums izstrāvoja cauri korporācijām, kad 2007. gadā kāda žurnāliste ar segvārdu Reilija atklāti uzdrošinājās publicēt savus trāpīgos vērojumus ar intriģējošu nosaukumu Striptīzs korporācijā.

Reilija kontrastēja ar sastīvināto korporāciju vidi, kļuva izaicinoša, meta atklāti korporantiem sejā daudzus novērojumus, kurus "mežoņi" no ārpuses nedrīkst pat pieminēt. Žurnāliste, šķiet, bija nokaitināta par kādām privātām attiecībām ar vienu no korporantiem un kļuva jo izaicinoši patiesa. Viņai nu nebija vairs iemesla pieslīpēties, pieklust, samierināties…

"Brālības tikai vīriešiem. ‘Sektas’ uz mūžu. Starp korporāciju un sievieti viņi izvēlas korporāciju. Sievietes viņiem ir otršķirīgas. Sekss viņus neinteresē un mīlestībai viņi netic. Viņu pašu radītais brends ‘vislabākie vīrieši ir tie, no korporācijām’ ir kā krāsaini koša konfekte, ko var iekārt Jaungada eglītē. Ar to var rotāties, bet no tās nevar paēst, jo konfektes vidus ir tukšs. Tukšs ar augstprātību. Tukšs ar nejūtību. Tukšs ar snobismu. "Tajā brīdī, kad sievietēm kaut kas sāk nepatikt, viņas ir brīvas…" - šis ir tikai fragments no viņas pagarā - korporācijām veltītā raksta. Bet tajā ir tik daudz patiesības un arī man kā bijušam korporelim nepatīkamas atziņas.

Par tik atklātu runāšanu Reilija būtu izsperta no jebkuras sieviešu korporācijas kā korķis no pārrūguša šampanieša. Bet viņa jau neiestiga tajās, vien brīdi pakavējās to sabiedrībā.

Studentu korporācijas Reilija sauca par sektantisku klanu.

"Katram, kurš tajā tiek ievilināts, ir jādod Klusēšanas Zvērests, tādēļ visos rakstos, kas par korporācijām ir tapuši līdz šim, ir izlasāmas vien iepriekš iestudētas frāzes un slavinājumi. Cilvēku, kas ir korporācijās, sacītais tiek kontrolēts. Raksti, kas tiek veidoti par korporācijām, pirms to publicēšanas tiek cenzēti." Žurnāliste ir laba vērotāja, pat īsā laikā tajā vidē grozoties, pamanījusi bīstamās, korporācijām tik raksturīgās pazīmes.

"Ja kļūsi par sektas locekli, tu nebūsi spējīgs uzturēt draudzību ar cilvēkiem ārpus sektas, samazināsies tavas spējas patstāvīgi domāt un pieņemt lēmumus, ar tevi manipulēs, mēģinot izraisīt tevī vainas izjūtu," Reilija citē "Ievadu sektoloģijā". Žurnāliste ir kā snaipere, ar patiesības lodi trāpījusi desmitniekā.

Kur palika Reilija? Šķiet, ka viņu pēc publikācijas kāds ļoti nobiedēja.

VAI VIEGLI BŪT REKTORAM - KORPORELIM?

Sarunas telpā burzguļo. Sanākuši ir vairāki desmiti ļaužu. Kāds pusducis sirmgalvju, citi - vēl jauni studenti ar šķīvīšveida cepurēm. Tās pašas zaļizil dzeltenās krāsas. Māla alus kausi, skaļi strēbieni, uzsaucieni. Atraugas, žagas, bet noskaņa ir tāda kā iestlvināta, skatieni vairāk tādi kā sāniski pētoši un glūnīgi, nevis tieši un atsaucīgi.

Durvis skaļi virinās. Kāds ienāk, kāds iziet un atkal atgriežas.

Vēlāk ļodzīgās koka durvis nomainīs stikla vērtne un veco koka namu jauns, modernāks un tuvāk klusajam centram. Sektas "melnā kase" ir ietilpīga, un mantojumu bizness tur plaukst un zeļ…

Pilnvērtīgas demokrātijas un pārtikušas sabiedrības apstākļos šādas korporāciju sektas nīkuļo, tām nav ne sevišķas nozīmes, ne vispārīgas ietekmes - kā tagad Vācijā. Jā, korporeļi arī tur reklamējas, vervē jaunus biedrus ar dažādiem trikiem, izīrē telpas jauniem nekorporeļu studentiem, bet universitāšu vadība pret tām tur izturas noraidoši.

Latvija no Vācijas radikāli atšķiras daudzos radītājos, valsts dotēto LU vada korporelis ar savu kliķi…

* * *

Korporelisko sektantismu jaunatnē izplatīt var dažādi.

Pēc manis korporeļu izdevuma Universitas redaktora pienākumus uzņēmās Kaiva Krastiņa, rūdīta korporante, kopš Kristovska laikiem strādā Aizsardzības ministrijā, kur šobrīd kūrē Jaunsardzes padomi.

Tagad, pāršķirstot 2015. gada krāsaino korporeļu izdevumu, ko par velti izplata Latvijas augstskolās, nudien nevar nepamanīt tur sludināto korporelisko pārākumu pār pārējo sabiedrību.

Kad Universitas uzdod tendenciozu jautājumu LU rektoram: "Kā ikdienā auditorijā, strādājot ar studentiem, jūtat atšķirības studentos, kas ir korporanti, un tajos, kas nav iesaistījušies ārpusstudiju aktivitātēs?" (it kā korporācijas būtu vienīgās ārpusstudiju aktivitātes).

Muižnieks koķetējot atbild: "Ja godīgi, tad es to vairāk jūtu pie meitenēm… bet tās meitenes," viņš tupina, "kas ir korporācijās, tās gan izceļas ar tādu akadēmiski korektu stāju un atbildības sajūtu, tas ir pie viņām daudz labāk novērojams. Par puišiem grūti teikt, nu, varbūt neesmu tā iedziļinājies, vairāk uzmanības pievērsu meitenēm (smejas)".

Rodas pavisam vienkāršs jautājums: kā gan Muižnieks auditorijā zina, kura studente ir korporācijā un kura nav? Ar korporāciju lenti pār plecu uz lekcijām neviens īpaši nedodas. Skaidri redzams, ka rektors, pats būdams īstens korporelis, turpina korporāciju tradīcijas sabiedrības segmentēšanā: dalīšanā "mežoņos" un "īpašajos".

Tas var būt viņa viedoklis kā privātpersonai, bet ne intervijā, kurā viņš uzstājas kā LU rektors un izmanto savu augsto amatu, lai skaidrā zemtekstā paziņotu: ja gribat būt "īpašas", stājieties korporācijā, tad patiksiet rektoram Muižniekam, viņš valšķīgi pasmīnēs…

Vai tā var teikt valsts dotētas augstskolas rektors, aizvainojoši un pazemojoši izsakoties par 95 procentiem to studenšu, kas nav korporācijā? Vai tas nav pilnīgā pretrunā mūsdienu demokrātijai un 21. gadsimta izpratnei par sabiedrības līdz- vērtīgumu? Varbūt arī tas ir viens no iemesliem, kāpēc studenti labprātāk dodas studēt citur un kāpēc arī LU reitings parasti ir zemāks nekā atbilstīgām universitātēm kaimiņvalstīs?

Bet iespējams, ka rektors - korporelis citādi nemaz runāt nevar, jo ir nonācis ne vien pats savas korporācijas grožos, bet ir arī pakļauts visa korporāciju tīkla spiedienam. Un tas tā ir izveidojies jau vēsturiski.

Atceros gadījumu, kad arī LLU rektors Juris Skujāns dabūja "brāzienu" no korporācijām, kad savā uzrunā Brāļu kapos visiem tur sanākušajiem 18. novembra gājiena dalībniekiem - visplašākajam Latvijas studentu organizāciju lokam - runāja tiešām, kas sakrājies uz sirds, un savā svētku uzrunā pagalam nodrāzto saukļu vietā veltīja īsi nopietnu un pieklājīgi konstruktīvu runu par Izglītības ministrijas īpatnībām Ķīļa vadībā.

Kā gan Skujāns atļaujas kritizēt tolaik Lettonias "brāļu" lobētā Ķīļa darbības? Un "Lettonia" pasūdzējās korporeļu jumta organizācijai. Tika pat iesniegts speciāls raksts korporeļu jumta organizācijai. Toreiz gan daži Lettonias "brāļi" brīnījās, vai tiešām LLU rektors tā jātramda un jāvelk oficiāli strostēt bargās korporantu jumta organizācijas priekšā, ko nu veido dažādi jauni švaļi? Lai Skujāns neiedomājas muti brūķēt, atcirta aktīvākie letoņi. Lai apjēdz, ka parādi komandē īsteni korporeļi, "Lettonia", nevis kaut kādi no sīkām korporācijām, kādā bija arī rektors Skujāns. Viņa "Fraternitas Imantica" dibināta pēckara Vācijā jeb - "pēckara atrauga", kā aktīvie letoņi smīnēja.

* * *

Bet tomēr…

Indriķi Muižnieku ļoti labi atceros laikā, kad pats vēl studēju doktorantūrā, viņš bija LU mācibu prorektors, kam pakļauta doktorantūras nodaļa. Tolaik es pat nezināju, ka viņš ir kādā korporācijā.

Kad jau biju iesniedzis doktora darbu un recenzenti to lasīja, man par milzīgu pārsteigumu, no LU centrālās mājas nāca kluss prasījums samaksāt viņiem paprāvu summiņu: pustūkstoti latu. Tolaik, 2003. gadā tā nebija maza maksa. "Kāpēc?" es ļoti brīnījos, jo, studējis budžeta grupā, visos

termiņos iekļāvos un eksāmenus nokārtoju. Nu, vajadzētu tak pa simtam tam un simtam vēl tam. Un vispār, jūs tak gribat pabeigt un aizstāvēt, vai ne? Nesiet nu paātri naudiņu šurp, lai viss iziet raiti! Pieklusinātās balsīs ar mājieniem teikts, tas nu izklausījās pēc klaji koruptivas šantāžas. Zināju, ka mans doktora darbs ir gana spēcīgs, un tagad kādam maksāt par aizstāvēšanu likās pat apvainojoši. Jautāju darba vadītājai, kāpēc jāmaksā? Viņa brīnījās, neko par to nezinot. Drīz devos pie Muižnieka uz rektorātu un runāju ar viņu klātienē. Pieklājīgi brīdi stāstīju par doktorantūras laiku, tad viņam nosvērti un nepārprotami teicu: "Kā tad tā, visu esmu teicami nokārtojis, kāpēc man piepeši jāmaksā nauda, kas izskatās pēc kukuļiem recenzentiem? Es to noteikti nemaksāšu! Ko jūs man ieteiktu darīt?"

Klausījies mani it kā atsaucīgi, bet ar vieglu smīniņu (nebiju uzlicis krāsu atribūtiku), viņš nu notrausa sviedrus, un lielā pārsteigumā skatījos, kā viņam sāk drebēt delnas un spīdigi taukainā seja piesarkst.

Viss jau būšot labi, viņš sacīja, nav jau obligāti, varot vēlāk kaut kad, ja vēloties, tas jau vairāk kā ziedojums bijis domāts, atbalstam studijām, viņš jau saprotot arī mani, mūsdienās jau studēt paliekot arvien sarežģītāk. Tā pāris minūtes vēl pakūlām salmus, un atvadījos.

Recenzentiem vēlāk pajautāju: vai tiešām viņi prasījuši no manis kādu naudu par darba lasīšanu? Viņu izbrīns bija neviltots.

Šo savu pieredzi izstāstīju arī vairākiem paziņām, kas žēlojās, ka doktora darbu tā arī nav aizstāvējuši, jo LU prasījusi bargu naudu, kas tobrīd jaunām ģimenēm, protams, kā lieka nav mētājusies. Nu cilvēkiem grāda vietā vien apliecība, ka sekmīgi pabeigta doktorantūra.

Un vēl viens stāsts par stipendijām, šoreiz korporācijās.

Neilgi pirms izstājos no "Lettonias", konventā piepeši ienāca ziņa, ka viens no jaunajiem fukšiem, kam bijusi piešķirta pat "Lettonias" stipendija (un dažiem vien tādas piešķir) - pāris simtus eiro, nu esot paziņojis par savu izstāšanos no korporācijas, un neesot pierunājams palikt. Tad nu tūlīt nolēma atprasīt no viņa visu stipendijā jau saņemto. Jā, arī laikā, kad viņš, paralēli studēšanai, aptekalēja sektas "brāļus", rūpīgi mazgāja aluskausus un pelnutraukus, šķieda laiku, klausoties visgudrībās un paciešot pazemojumus no izdīdītājiem. Nu korporanti gribēja šim atprasīt jau piešķirto, ko tas izlietojis studijām. Bet kā lai to izdara, ja tās stipendijas noteikumos nebija punkta par atmaksāšanu, vien teikts, ka stipendija paredzēta studiju veicināšanai?

Tad nu deliģēja vairākus rūdītos "presētājus" atgūt stipendiju, zvanoties un "ieborējot" jaunajam studentam, ka obligāti jāatmaksā "parāds". Ar psiholoģisko presēšanu viņi cerēja naudu atgūt. Nekad korporāciju sektās stipendijas netiek piešķirtas tāpat vien, tikai studiju veicināšanai, apstākļu atvieglošanai, bet gan tāpēc, lai cilvēks arvien dziļāk iestigtu, kā viņi saka: "ieaugtu" sektā un "kalpotu tai". Korporantu stipendijas ir kā siers slazdā.

"PĀRCILVĒKS" VAI ĒRCE. ILMĀRS RIMŠĒVIČS

"Ilmārs? Ha, ha, ha, mēs viņu pievācām," garlaikoti izlaidies uz ādas dīvāna, nosmēja Uldis Grava, "kaut kāda aktīvo komjauniešu grupa bija atbraukusi no Latvijas uz ASV iepazīties ar ekonomiku, financēm, mēs viņu paņēmām sev."

"Lettonias" alusvakaros veči tērzē uz nebēdu. Par notikumiem valstī, par cilvēkiem un ļoti bieži arī par pašu "brāļiem" un "māsām" korporācijās.

Ilmārs cītīgi apmeklēja "Lettonias" namu un uzrīkoja pat priekšlasījumus "izredzētajiem brāļiem" par banku lietām, vēl 2016. gadā piedalījās tādā kā "Lettonias" aģitācijas pasākumā LU. Sadzēra no tā paša sudraba kausa, piedalījās tajos pašos "buršu gara" rituālos un jau bija sen iestidzis korporācijā, uzsūcis tās domāšanas veidu - jau tad, kad viņš vēl darbojās kā "oficiālais uzraudzītājs" Bankai Baltija, laikā, kad tā apzināti soļoja uz bankrotu. Publiski TV ekrānos un radio viņš vēl pērn runāja par temperatūras mērīšanu sabiedrībai, par ekonomisko situāciju valstī un bieži augstprātīgā manierē iesēja daudziem bezcerību.

Un tā nu mūsdienu Eiropā ir sanācis, ka mūsu valsts bankas prezidents ir vienā mūža organizācijā ar masu slepkavām. Slēgtā, sabiedrībai necaurredzamā sektā, kas lepojas ar savu pēctecību. Turklāt ari Eiropas centrālās bankas padomes loceklis. Paradoksāli.

Par Rimšēviču presē rakstīts daudz, portālos redzamas dažādas viņa bildes, bet nekur netiek pieminēta viņa "mūža brālība": korporācija "Lettonia" un paša Rimšēviča psiholoģiski intīmā līmeņa saistība ar šo korporelisko sektu.

* * *

1990. gados Rimšēvičs bija Latvijas Bankas viceprezidents - tāds kā pelēkais kardināls aiz Repšes izkārtnes gan Bankas Baltija, gan citu banku kraha laikā, kas izputēja, aizraujot līdzi Latvijas iedzīvotāju uzkrājumus.

Latvijas Bankas prezidenta amatā Rimšēvičs ietika 2001. gada beigās, nomainot tajā Einaru Repši, kurš devās politikā.

Kad 2017. gada rudenī Rimšēvičs plašsaziņā izteicās, ka neplāno kandidēt uz nākamo pilnvaru termiņu šajā amatā, es brīnījos, kam un kāpēc viņš sūta šo signālu. Vēl labi atcerējos, kā viņš mums "Lettoniā" atsaucīgi un vienlaikus kokaini pasmaidot, mēdza teikt: "Tas ir amats uz mūžu."

Gadiem ritot Ilmārs neatgriezeniski zaudēja kādreiz tik nepiespiesto publisko smaidu, ko es atceros no saviem sākuma gadiem "Lettoniā". Mēs abi tolaik bijām jauniņie korporācijā, mums piešķīra vienu sektas ganāmpulkā uzņemšanas numuru: 1991. II. To pašu, ko Kasparam Gerhardam. Tā bija tikai sagadīšanās, ka mūs vienā laikā uzņēma šajā korporācijā. Kamēr uzticības solījumu "Lettoniai", Gerhards, es un citi jaunie "mūža brāļi" murminājām Rīgā, Rimšēvičs to darīja veco rūdīto emigrācijas korporeļu ielenkumā ASV. Atšķirības nekādas - sveču gaisma, pašpausts svinīgums, teksts pilnīgi vienāds, tikai tūkstošiem jūdžu formāls attālums.

Atceros, kā man Rīgā aizlūza balss. Uz jautājumu, vai es apsoloties par visu, ko pieredzēšu "brāļu" vidē, klusēt, mans "jāvārds" izdvesās vairāk kā ķērciens. Nodomāju, ka tāpēc mani neuzņems, bet uzņēma. Varbūt, lai nebojātu kopīgo svinīgumu.

Kā Ilmārs nokļuva Latvijas Bankā? Einaru Repši, tolaik aktīvo Neatkarības kustības dibinātāju viņš toreiz vēl nepazina. Repše savulaik bija spēcīgs eksaktajās zinātnēs, bet zinātnisko komunismu gan necieta. Tad nu pasniedzēja, pārliecināta komuniste Bikse gandrīz panāca viņa izmešanu no universitātes. Kad Repše jau sēdēja tikko nodibinātās Latvijas Bankas prezidenta krēslā, piepeši pie viņa laipni ieradās tā pati universitātes komuniste Bikse un atveda sev līdzi runīgo ekonomistu Juri Vīksniņu - cienījamu "cilvēku no Rietumiem". Šis Vīksniņš, paralēli savām ekonomikas pasniedzēja darba gaitām, bija ļoti aktīvs korporāciju sektants. To, protams, iepazīstoties un laipni tērzējot ar jauno valsts bankas prezidentu, viņš ne pušplēstā vārdā nepieminēja. Bet tieši viņa korporācija "Fraternitas Metropolitana" gadiem apgādāja jumta organizāciju ASV ar korporeliskās propagandas materiāliem. Un nu, tā starp citu, vēlīgā draudzībā un vienlaikus uzstājīgi ieteica noteikti pieņemt bankā tādu Ilmāru Rimšēviču. Protams, Vīksniņš ne mirkli neieminējās, ka Rimšēvičs arī ir no korporācijām, tāpat kā viņš. Vīksniņš sacīja: "Ļoti centīgs cilvēks, kārtīgs, noderīgs.." Un Vīksniņam sekoja vēl citi "mūža brāļi" (diskrēti noklusējot savu piederību korporācijām) un ieteica Repšem Latvijas Bankas tik svarīgajā visu vietējo komercbanku pārrauga amatā un viceprezidenta krēslā iesēdināt Rimšēviču.

Viņiem izdevās. Jaukais "brālis" Ilmārs arī jauki prata smaidīt un aktīvi rosīties.

Drīz sekoja "Bankas Baltija" krahs.

20. GADSIMTA AFĒRA - BANKA BALTIJA (BB)

Mēs, "mūža brāļi" korporeļi, jau laicīgi savā sektā uzzinājām, ka no Bankas Baltija (BB) jāņem ārā nauda, ja kādam tur ir. "Brālis" Ilmārs labvēlīgi ieteica to pārlikt Pareksā. Protams, tai informācijai stingri bija jāpaliek tikai "Lettonias" iekšienē.

Sapratu, ka BB viss drīz noies greizi. Tas bija 1994. gada beigās. Es Bankā Baltija naudu neturēju, bet informēju vairākus savus radus un draugus, pārkāpu sektas likumu. Radi brīnījās, jo TV ekrānos premjers Gailis un citi varasvīri tik skaisti runāja par stabilo banku, par to, ka jebkādām "baumām" nav pamata. Es arī nodomāju, ka varbūt nav… Un "brālis" Ilmārs tolaik taisni vai staroja, rādījās pat iepriecināts, un tas kaut kā negāja kopā ar viņa norādi uz lielākās bankas problēmām. Tolaik es neinteresējos par banku lietām, arī par "mūža brāļu" naudas pieplūdumu, piepešu īpašumu pirkšanu un starojošu prieku uz krīzes sliekšņa. "Lettonias" alus vakaros lieki nekavējos, jo tobrīd aktīvi studēju LU.

"Lettonias" zālē jau kopš 1994. gada uz galdiem nez no kurienes uzradušies, regulāri rēgojās Bankas Baltija preses izdevumi, tādas kā avīzes. Toreiz nodomāju, ka kāds no letoņiem BB strādā vai ir kā citādi saistīts ar to banku. Vienu no eksemplāriem esmu pat saglabājis līdz mūsdienām. Tajā arī korporeļu vēstures lappuse ar visu atribūtiku. "Mūža brālis" Stalbovs no "Talavijas", kas savulaik pirms kara ietika Latvijas Bankas direktoros, nu augstprātīgi skatījās no Bankas Baltija laikraksta. Šķita gluži vai pazīstams. Savējais. Tikai no viņpasaules. Uz vāka Māris Gailis, Valdis Birkavs kopā ar BB īpašnieku Aleksandru Laventu… Tālākie notikumi ritēja strauji.

* * *

Banka Baltija - glīts spoguļburtu dizains vizēja skanīgā nosaukuma bankas reklāmās. Vēl 1995. gadā plašsaziņas

līdzekļi skandēja "lielākā", "spēcīgākā", "baumām par tās krīzi nav pamata". Un ļaudis steidzās tur noguldīt naudu.

No Latvijas valsts puses oficiālais bankas uzraudzītājs bija Ilmārs Rimšēvičs, kuram BB bēdīgais stāvoklis bija labi zināms. "Latvijas ceļa" valdība - Rimšēviča korporācijas "brāļi" un to "komunistiskie draugi" - jau daļēji pārņēma šo grimstošo banku 1994. gadā un iepludināja tajā mūsu "Latvijas kuģniecības" naudu: 44,1 miljonu ASV dolāru. Naudu viņi aizņēmās, ieķīlājot kuģus ārvalstu bankās. Drīz tāda pati summa iegūla Laventa ofšora firmā. Un tā tas turpinājās… Kad Bankas Baltija krahs tuvojās pavisam strauji, Latvijas Banka pārskaita tai vēl 2,7 miljonus latu valsts naudas. Nu jau par Latvijas bankas pārstāvi Bankā Baltija un tādu kā padomdevēju iecelts vēl viens rūdītais "brālis" no korporeļu ieteiktajiem - Uldis Klauss no "aizokeāna".

Drīz vien Klausam nākamais lūgums: ieskaitīt BB vēl 6,5 miljonus valsts latu. Tobrīd bankas stāvoklis ir bezcerīgs. Tad nu gan Repše pats nolemj papildu prasīto summu nepārskaitīt. BB aptur darbību un Gaiļa valdība skaļi izsludina, ka apķīlā bankas akcijas, bet viņi zina, ka akciju vērtība tobrīd ir nulle. Lavents ne tikai atbrīvojas no parādiem apkrautas bankas, bet vēlāk izvirza pretenzijas.

Labi atceros korporeli Uldi Klausu, viņš dzīvoja gandrīz pie pašas Saeimas un parasti staigāja ar tādu skatienu, it kā visu Vecrīgu būtu iebāzis kabatā.

Kad pajautāju viņam par banku krīzi, viņš papleta rokas un klusināti lēnīgā smaidā, dziļdomīgi teica: "Visiem nekad nepietiks. Tā pasaule iekārtota. Ir saimnieki un ir kalpi."

Kas bija šis korporeļu "brālis" Klauss?

Līdz šim vienīgais korporantu politikas atmaskotājs, kurš pats bijis ar to vidi saistīts: Gundars Valdmanis raksta, ka Latvijas Bankas "ārzemju speciālistu pieredze un spējas netiek publiski pārbaudītas - curriculum vitae ir slepeni. Ir

gan personīgi zināma vairāku bijušo un esošo "speciālistu" pagātne un viņu neatbilstība amatiem. Radies iespaids, ka tie nav speciālisti, bet uzticības personas. Latvijā Uldis Klauss tiek daudzināts kā izcils banku speciālists, kas dod vērtīgus padomus Repšem, bet interesanti, ka Latvijā nav redzēti nekādi dokumenti, kas apliecinātu Klausa kvalifikāciju banku lietās. Cik zināms, Amerikā viņš bija klerks, kas bankā pārbaudījis eksporta papīru un maksas dokumentu atbilstību likumā noteiktajām prasībām. Tas ir gandrīz veikala kasiera darbs, tikai saistīts ar lielām summām. Viņam nekad nav bijis ne mazākās banku pārvaldīšanas pieredzes. Turklāt šo cilvēku jeb korporantu "uzticības personu" pēc Bankas Baltija kraha ieceļ par šīs bankas administratoru.

"Lavents komisijai liecināja, ka Bankā Baltija bijis kuriozs gadījums, kad Uldis Klauss prasījis atslēgu SWIFT naudas pārskaitījumu mašīnai un nezinājis, ko darīt, kad viņam iedots kods. Acīmredzot, viņš bija gaidījis parastu metāla atslēgu. Klauss aizvāca visu galveno bankas dokumentāciju, varbūt viņa pievāktā dokumentācija bija nepieciešama, lai "pareizie" cilvēki un organizācijas varētu atgūt savu naudu. Iespējams, ka tā bija nepieciešama arī ietekmīgu cilvēku šantāžai. Zaudēto naudu daudzi sabiedrībā pazīstami un ar varas aprindām saistīti cilvēki un institūcijas atguva. Mehānisms nav sarežģīts - vienu parādu aizstāj ar citu. Ar to nodarbojās vairāki fondi, tā ka "savējie" savu naudu atguva."

Bet "komisijas ziņojumā, kas tika iesniegts Saeimā, viss bija līdz nullei mīkstināts vai noklusēts," rezumē Valdmanis.

Vēlāk Klauss palūdza Repšem iekļaut sevi vēlēšanu sarakstā ar "Jauno Laiku", kas arī jau bija smagi aplipis ar korporelismu, bet vēlētājos viesa cerības. Klauss arī iekļuva Saeimā.

Bet toreiz, kādā 1995. gada pavasara rītā, kad Rīgā līņāja lietus, Brīvības ielā ļaudis neziņā mīņājās pie Bankas Baltija

durvīm. Gaidīja atvēršanu un nesagaidīja. Bankā Baltija naudu bija noglabājuši 121 463 noguldītāji. BB tiem palika parādā 102,4 miljonus latu. Toreiz, deviņdesmito gadu vidū tas bija iespaidīgi daudz.

Cik cilvēkus neizputināja, cik neiedzina pašnāvībā šis ļaužu apkrāpšanas megaprojekts… Tā gada vasarā Zīgerista TV raidījumā prasu Mārim Gailim izgriezt uz āru kabatas un parādīt, cik viņš no Bankas Baltija iznesis. Atbildi tā arī nesaņēmām. Zīgerists koncentrējās uz premjeru. Jautājumu tiklab varēja uzdot virknei cietu, ar BB valsts uzraugu Rimšēviču priekšgalā. Bet Rimšēvičs viltīgi turējās Repšes ēnā, kaut bija jau ļoti ietekmīgs.

* * *

Pēc 15 gadiem Rīgas apgabaltiesa nolasīja Rimšēvičam graujošu spriedumu par Bankas Baltija bankrotu, spriedumā detalizēti aprakstot gadījumus, kad Latvijas Bankas vadība pat nodrošinājusi Laventam īpaši labvēlīgus apstākļus, piedaloties komercbankas darbības rādītāju datu sagrozīšanā, pat ierosinājusi BB "nobēdzināt aktīvus, pirms uzraugošā iestāde sākusi rīkoties…"

Vēlāk Augstākas instances tiesa Rīgas apgabaltiesas spriedumu atcēla un pieņēma citu - pilnīgi pretēja satura spriedumu, Rimšēviču padarot baltu un pūkainu.

Atliek vien tautas trāpīgie komentāri par "korporeliskās mafijas" mūsdienām Latvijā:

"Nu un kas? Nekas. Ilmārs Rimšēvičs turpina vadīt Latvijas Banku, bet Repše grozās pa politikas ķēķi. Jautājums: kā tas var būt, ka tiem, kam jāatbild tiesas priekšā un jāsaņem sods, joprojām pieder pie "smalkām aprindām" un saņem lielas algas?"

Vēlāk speciāla Saeimas "izmeklēšanas komisija" gan secina, ka "Latvijas valdība un Latvijas Banka bija līdzvainīgas krīzē.

1995. gadā Latvijā bija tikai saujiņa cilvēku, kuriem bija pienākums novērst Bankas Baltija krīzi un pasargāt Latvijas cilvēku noguldījumus. Māra Gaiļa Ministru kabinets un Latvijas Bankas spice: šī saujiņa izdarīja pretējo.

Bankas Baltija sabrukums skāra katru trešo Latvijas ģimeni. Sapnis par Rīgu kā visas Austrumeiropas finanšu centru pārtapa murgā. Ne jau Rimšēvičam, Gailim, Ritenim, Pavlovskim, Tupesim, Kristovskim, Klausam, Meierovicam, Levitam, Indrai Sāmītei (korporantei - finanšu ministrei LC valdībā) u.c., bet gan tiem neskaitāmajiem apmuļķotajiem un piekrāptajiem Latvijas iedzīvotājiem, kuru vārdus secīgi rakstot, nepietiktu šīs grāmatas lappušu…

Sapnis par Austrumeiropas finanšu centru nebija tik būtisks, kā sapnis par pārtikušu un demokrātiski aktīvu vidusslāni - patiesas demokrātijas pamatu. Labklājības ministra tronī sēdošais Jānis Ritenis ar saviem "mūža brāļiem" jau pirms BB kraha ļoti daudzus cilvēkus iedzina garās pabalstu lūdzēju rindās, ciniski sagandēja gan pensiju un pabalstu sistēmu, gan varas un iedzīvotāju attiecības. Tālāk jau Bankas Baltija krīze ar "valsts uzraugu" no tās pašas Riteņa "brālības" jeb "Lettonias" sektas Ilmāru Rimšēviču priekšgalā izsūca tik daudziem viņu uzkrājumus, arī naudu no atgūtiem īpašumiem. Un cilvēkos iesēja bezspēcību, vilšanos, lika nopietni šaubīties arī par Latvijas valsts tiesībsargājošām institūcijām, jo neviens no augsto valsts amatu "brāļiem" netika saukts pie atbildības.

Sodīja vien Laventu un vēl dažus. Apmēram tāpat, kā pēc augusta puča apcietināja "vienīgo komunistu" Alfrēdu Rubiku.

Bet Ilmārs Rimšēvičs - cilvēks, kas ietekmēja un veicināja BB krīzes dziļumu, mazliet vēlāk ieguva vēl Latvijas Bankas prezidenta amatu.

Kopš Latvijas ceļš uzvarēja vēlēšanās 1993. gadā, kopš Rimšēvičs iekļuva Latvijas bankas spicē un daudzi korporanti galvenos amatos valstī, "Lettonia" savu ietekmi parādīja ne tikai kā sociālā, bet arī kā ietekmīga politiskā sekta.

KARGINS: "ES RIMŠĒVIČU VĒRTĒJU ĻOTI AUGSTU"

Pēc Bankas Baltija afēras daži Saeimas deputāti pat pieprasīja Rimšēviču atlaist no amata. Nekā.

Kad Repše devās politikā un viņa vietā grasījās sēsties Rimšēvičs, sabiedrībā pastiprinājās nopietna kritika.

Un tad toreiz vēl ļoti ietekmīgais Valērijs Kargins nāk klajā ar īpašu paziņojumu: "Kā profesionāli es Rimšēviču vērtēju ļoti augstu un uzskatu, ka viņš LB prezidenta amatam ir teicama kandidatūra." Iespaidīgi vārdi no Latvijas vēsturē tik baisi iespaidīga cilvēka.

Protams, ar plikiem vārdiem un uzslavām baņķieru pasaulē tāpat vien nemētājas.

2008. gada beigās, grūžot Latviju trūkumā, toreizējie varneši Pareksā iegāž milzīgu nodokļu maksātāju naudu.

Kaut banku jau pārņēmusi valsts, Ilmārs Rimšēvičs skaļi paziņo, ka Karginam un Krasovickim noteikti jāpaliek šajā bankā. Jāļauj šiem darboties, kad tur ieplūst valsts nauda… Kad sūknē valsts naudu Pareksā, no tās aizplūda neskaitāmi miljoni. Pa sētas vai parādes durvīm, pa augšstāvu datoriem?

Ja miljardus Latvijas valsts naudas aizdotu pasaules finanšu tirgos, valsts saņemtu iespaidīgus procentus ik gadu, varētu palielināt pensijas, nodrošināt iedzīvotājus ar lielāku atbalstu. Bet tie ir tikai tādi naivi sapņi Latvijas mahināciju galvaspilsētā… Vairāk nekā 4 miljardus latu izsūca Parex kraha un afēras sekas.

"Miljardi tiek ieguldīti, lai segtu bankas radītos zaudējumus, tas arī ļauj daudziem lieliem Parex bankas klientiem izvākt no turienes savu naudu," atklāti raksta Juris Paiders 2009. gada sākumā.

Rimšēviča Latvijas Banka nosūta oficiālu vēstuli Godmaņa vadītajam Ministru kabinetam, aicinot ātri jo ātri samaksāt Parex bankas sindicētos kredītus! Ja tas netikšot darīts, tad tas apdraudot "Latvijas finanšu sistēmas stabilitāti" un Juris Paiders drosmīgi komentē: "Būtu saprotami, ja šādu vēstuli atsūtītu sindicēto kreditoru pārstāvji vai advokāti." Bet to sūta Latvijas banka. Ar "brāli" Ilmāru priekšgalā.

Parex bankas krīzi pētīju un aprakstīju grāmatā Lielzirneklis. "Brālis" Ilmārs par manu grāmatu nebija priecīgs, bet arī sevišķi pikts viņš neizskatījās, jo es vairāk rakstīju par Karginu un viņa ceļu uz varenību valstī. Par "brāli" Ilmāru grāmatā viss bija vien nedaudz un pieklusināti. Tur nebija minēts, ka Rimšēvičs būtu ņēmis brangus kukuļus no Kargina un starpniecību no sindicēto kredītu krusttēviem. Es taču nestrādāju prokuratūrā, nebiju arī klāt nevienā Rimšēviča un Kargina banketā, bet galvenais - nekādā ziņā nedrīkstētu publiski pat ieminēties tādā virzienā, jo tas būtu galēji naidīgs "Lettonias" iekšējo likumu un baušļu pārkāpums.

Saziņā ar korporantiem Ilmāram piemita tāds kā labvēlīgs tēvišķīgums.

"Kāpēc tev vispār bija jāraksta grāmata par Karginu?" "brālis" Ilmārs man vēlāk noprasīja. "Varēji uzrakstīt par Latvijas bankas vēsturi, par jubilejas monētām, Banka atbalstītu." Tas bija vilinošs piedāvājums, kā ierasts: uztaisīt kaut ko Ilmāram slavinošu par valsts iedzīvotāju nodokļu naudu. Tomēr zināju, ka to nedarīšu.

Šķiet, nojaušot manas domas, Rimšēviča patrons un "juridiskais padomnieks" Roberts Rūsis, kas mēdza uzstāties

kā tāds korporeļu mikrosoross, stingām acīm iedurot, man noteica: "Tu to smagi nožēlosi!"

Zināju, ja kaut nedaudz kritiski uzdrošināšos jaukties viņu "lietās" vai atļaušos nepildīt kādu korporeļu pasūtījuma darbu, kļūšu viņu vidē "iezīmēts".

Kad jau biju no korporācijas izstājies, "brālim" Ilmāram vairs nejautāju, kā īsti kukuļiem rēķina inflācijas koeficientu. Vai bankā tam ir kāda speciāla formula, vai arī noder vienkāršs kalkulators?

Valsts joprojām nav atguvusi iespaidīgus līdzekļus no toreiz iegāztā Pareksā, bet Rimšēvičam atbalstītāju netrūkst arī pēc smagajām apsūdzībām korupcijā 2018. gadā.

Korporeļi joprojām ērti kūrē maksātnespējas administratoru šeptes, ietekmē policiju, prokuratūru, tieslietu sistēmu.

Korporanti nemēdz būt nopietni biznesmeņi - radītāji, viņi parasti cenšas piezīsties banku un finanšu sektoram un citām valsts pārvaldes struktūrām, arī iedzīvotāju kontiem un īpašumam. Galvenais, kur var ērti piekļūt naudas plūsmai un to ietekmēt.

Daudzi brīnījās par Rimšēviča palikšanu LB prezidenta amatā arī pēc BB noziedzīgās afēras, pēc Parex kraha, pēc virknes nenormālību banku jomā. Kad pēc tā visa 2013. gadā pienāca pārvēlēšanas brīdis uz trešo termiņu, "Nacionālās apvienības" līderis Raivis Dzintars paraksta pieprasījumu Saeimai Ilmāru Rimšēviču atkal ievēlēt LB prezidenta amatā. Bez Dzintara iesniegumu parakstījuši vēl citi, arī Dzintars Zaķis (tas pats, kas saistīts ar vēlētāju par balsu pirkšanas skandālu). Un viss kā pa sviestu. Saeima šo "brāli" Ilmāru atkal apstiprina amatā.

Vai tiešām tikai akcija "korporelis - korporelim": "brālis" Raivis "brālim" Ilmāram? Ne tikai! Vai tad "Nacionālā apvienība" nebalstās uz neskaitāmu cilvēku nelaimēm, t.i. - uz maksātnespēju administratoru naudas? Un "brāļa" Raivja partijas dāsnie maksātnespējas administratori jau pēc brītiņa krimināli rosās arī Trasta komercbankā.

NE TIKAI ATKĀPE - RAIVIS DZINTARS UN CITI

Raivis Dzintars man piezvanīja 2004. gadā pēc viena mana raksta portālā Apollo.lv. Tas bija kritisks viedoklis par Latvijas valsti un tās virzību. Pirms tam es Dzintaru nepazinu, nu viņš uzaicināja satikties un interesējās, kādi spēki aiz manis stāvot. Publika ap viņu man tolaik atgādināja 1990. gadu sākuma reketierus. Tolaik viņš staigāja, vākdams naudu. "Tas Raivis Dzintars bija atnācis, iedevu viņam 100 latus", teica mans "Lettonias" vecbiedrs Juris Mednis. Tad Dzintars iepazinās ar Voldemāru Krustiņu un Krustiņš sāka viņu naski popularizēt Latvijas Avīzē. Pēc gadiem, sēžot Raivja Dzintara Inčukalna vasarnīcā, viņš nu sprieda, ka es būtu labs "Visu Latvijai" partijas ideologs. No šāda "goda" atteicos, jo tajā laikā jau uzsāku attālināties no korporelisma, un man šķita, ka jaunā partija virzās uz uzpūtīgu agresīvumu. "Visu Latvijai" ideoloģija bija līdzīga korporelismam, tikai ar nacionāli piemeklētiem saukļiem. Tolaik politikā "nacionālā niša" bija brīva, "tēvzemieši" nīkuļoja. Apvienojoties ar šo veco nolietoto partiju, varētu tikt Saeimā. Un kombinācija nostrādāja. Politikā 2 plus 2 viņu gadījumā izrādījās 7 (katrai partijai bija apmēram divu procentu vēlētāju atbalsts). Latvijas Avīze viņus cildināja bez sāta, un viņi tika Saeimā. Es atteicos kandidēt viņu sarakstā, lai gan Lettonias sekta jau kopš 1990. gadu beigām mani spēcīgi stūma gan kriminālā Armanda Stendzenieka, gan " nacionālu" virzienā. Viņiem bija ļoti svarīgi katrā kaut cik perspektīvā varas partijā iedabūt savus "brāļus" un nostiprināt nepārraujamu korporeliskās varas tīklu.

Raivis Dzintars korporācijā "Vendia" iestājās, kad pats jau bija iekļuvis lielajā politikā.

Nu viņš ir "mūža brālis" tur pat, kur Viktora Arāja labā roka Fēliks Dībietis, kur nacistu cilvēks Krīpens, kur arī Ģirts Valdis Kristovskis, Oskars Kastēns un citi. Un, izskatās, jūtas tur ļoti labi.

"Tagad gan tev jābeidz piesaukt Kārļa Ulmaņa vārds," smaidot teicu Dzintaram, kad viņš jau bija korporelis. Korporanti labi zina, ka Ulmanis korporācijas uzskatīja par ļoti netīkamām, tāpat kā korporācijas Ulmani. Dzintars vien atsmaidīja: mirušos jau var piesaukt vienmēr, kad tas izdevīgi.

Vecais Krustiņš pēc kāda laiciņa sāka tā kā žēloties, ka "nacionālos ideālus" laikam esot aizmirsusi viņa kūrētā Raivja partija. Vai nu Krustiņš, kā jau viņam ierasts, izlikās, vai arī varbūt tiešām nesaprata, ka Raivis taču vairs nav viņa "iedomu ģimenē", bet "svētā mūža brālībā" - korporācijā, kur devis slepeno zvērestu, solījies visvarenajam mistiskajam zemes valdniekam - "buršu garam", visai izredzētajai "buršu tautai". Korporācija "Vendia" veco Voldemāru Krustiņu varētu uzņemt par goda biedru, bet agrākais "preses patriarhs" diezin vai korporeļiem vairs ir vajadzīgs.

Raivis Dzintars, lai arī cinisks, tomēr ir spējīgs cilvēks. "Nacionālā apvienībā", cik man ar viņiem ir bijusi saistība, viņš izveidojis tādu kā savu kultu. Par partijas "fīreru" viņu vienubrīd pat dēvēja.

* * *

Daudzi pamanījuši, ka Raivja Dzintara vadītā "Nacionālā apvienība" balstās uz neskaitāmu cilvēku nelaimi, jo apvienību uztur un atbalsta maksātnespējas administratoru blice, arī Tieslietu ministri nepārtraukti ir no šīs partijas, un tagad Latvijā esam nonākuši tik tālu, ka viens tiesnesis var izlemt cilvēku likteņus, lemt par to īpašuma, mantas, naudas atņemšanu.

Pat Staļina laikā bija "troika". Bet mūsdienu Latvijā - viens tiesnesis, sadarbībā ar maksātnespējas administratoru, izlemj cilvēku likteni?

Raivim Dzintaram kā korporelim, šķiet, ir ērti un vienkārši - morāles problēmas viņš noklāj ar nacionāliem sauklīšiem. Bet varbūt viņam tādu morāles problēmu nav, jo viņš nu ir "īpašs", un korporācijās morāle ir cita?

Kad biju jau izstājies no "Lettonias", mani sasniedza ziņa, ka rūdītais maksātnespējas administrators Aigars Lūsis, agrāk tik aktīvais "Nacionālās apvienības" ģenerālsekretārs, nu taustoties uz korporācijas "Lettonia" pusi. Gribētu iestāties šajā "mūža brālībā". Cilvēks jau gados, zina kurp virzās.

Ar "Lettonias" rūdītajiem korporantiem viņš lieliski sadarbojies gan savā birojā, gan baznīcas draudzē - bet diez vai "Lettonia" viņu atklāti uzņems. Uzņemtu jau ar atplestām rokām, zinot Lūša īpašumu un naudas apjomus, bet ja tikai viņš nebūtu jau apsūdzēts sevišķi smagos noziegumos, un publiski viņam nudien slikta reputācija. Ne jau korporantu acīs, bet Latvijas sabiedrībā.

Bet var jau uzņemt paklusām, piemēram arī tajā pašā Lūša ģimenes drauga Raivja Dzintara "Vendiā", nevienam uz ārpusi pat nesakot, ja jau Lūsim ar baznīcas draudzi nepietiek, ja šis tik ļoti tiecas pielūgt tumšo "buršu garu". Es nedaudz brīnos par šādiem "lūšveidīgiem" ļaudīm - kāpēc viņi staigā uz baznīcu un tēlo pat fanātiskus kristiešus? Vai tiešām grūti aizdomāties, ka viņu uzkrātais kapitāls balstās uz citu cilvēku izmisumu un sāpēm? Nu ja, esot "studentu korporācijā" vai vēloties tai pietuvināties, vairs šādās kategorijās nav jādomā, tad viss kļūst vienkārši: "izcilajiem" buršu gara pielūdzējiem viss atļauts, pārējie ir plebeju "mežoņi" un nav tā vērti, lai par tiem aizdomātos kādās morāles normās…

Latvijas tieslietu sistēmā "Nacionālā apvienība" jau gadiem jūtas kā karaļvalstī. Un "maksātnespēja" kā sērga

izplešas pār Latviju. Maksātnespējas administratoru blēdības? "Notiek speciālas pārbaudes… Mēs cīnāmies!" De Facto jauki atsacīja Maksātnespējas administratoru asociācijas priekšnieks Ilmārs Krūms. Tas pats, kas, nu jau pats apsūdzēts Trasta komercbankas lietā.

Cik jau reižu nav dzirdēts par situāciju, ka cilvēkam "valsts pensijas" vai "pabalstu" mikroskopiskuma dēļ jāaizņemas pārdesmit eiro, bet vēlāk "makstānespējnieku" uzpirkts pastnieks tīši neiemet brīdinājuma vēstuli par kavēto maksājumu. Tad "maksātnespējas administrators steidz pie "sava" tiesneša un - lēmums gatavs - cilvēka īpašums "likumīgi" pazaudēts par nieka sīkparādu.

Cits piemērs. Mūsu naudu, kas iegrūsta Parex "glābšanā", valsts cenšas atgūt, bet maksātnespējas administratoru "patriotiskā kompānija" liek šķēršļus. Kā presē aprakstītajā gadījumā ar firmu CPP Finases, apmēram pusotra mijona eiro parādu mūsu valstij "pārgleznojot" par parādu Aigara Lūša biroja darbinieka firmai. Un tad jau "parāds" tiek ātri nodots kādam ofšoram Šeišelu salās. Un šo ofšoru nu pārstāv vēl viens advokāts - no tā paša Lūša biroja. "Lettonias" alus zālē es piegāju šim "ofsora" advokātam - Armandam Tomelim, kaut zināju, ka viņš ir Ilmāra Rimšēviča "juridiskā padomnieka" Roberta Rūša īpaši lolots - īstens korporants: dzērumā kauslīgi agresīvs, skaidrā glūnīgi rafinēts, ilgu laiku bijis "Lettonias" priekšnieks, publiski bārstījis frāzes par patriotismu, valsti un godaprātu.

"Ko tad tu par tādu patriotu izliecis, bet liec šķēršļus Latvijas valstij atgūt naudu?" jautāju viņam. Kaut kā šādās lietās man prāts bieži nesās uz kašķēšanos.

"Kāda tev darīšana?" viņš paskatījās manī ar iznīcinošu skatienu, kā nomērot, cik garu un platu bedri vajadzētu izrakt. Kāda jēga viņiem ko teikt, ieguvu vien kārtējo atriebīgo ienaidnieku.

* * *

Rimšēvičs tik zemu kā Tomelis nenolaidās, viņš bija daudz pieklājīgāks.

Kad vēl savulaik jautāju Rimšēvičam par viņa Jūrmalas dzīvokļa iespaidīgo kredītu un nudien kritiski teicu, ka viņš taču tādā veidā dod signālu sabiedrībai: ņemt lielus kredītus brīdī, kad strauji krītas nekustamo īpašumu cenas, Ilmārs vien pavirši atteica: "Nu un tad, ka krītas? Mans kredīts ar to vispār nav saistīts."

Iedomājos, cilvēks iegādājas īpašumu par ļoti augstu cenu, aizņemas kredītā lielu summu. īpašuma cena drīz vien nokrīt uz pusi. Un cilvēks nesaka, esmu pārmaksājis, bet gluži pretēji - priecājas. Kaut arī nojautu, ka Ilmāra troņa augstumos ir piedūmoti mākoņi, tomēr viņš man toreiz vēl bija tabu

- Lettonias "mūža brālis" tak.

Lai arī vairāki citi korporācijas "brāļi", neraugoties uz "brāļa" Ilmāra augsto amatu, apšaubīja viņa spēju jēdzīgi prognozēt kādus turpmākus valsts ekonomikas notikumus, tomēr viņa atbilde par "izdevīgumu" pavēra plašākus apvāršņus.

Kad Rimšēvičs par 750 tūkstošiem eiro iegādājās īpašumu Jūrmalā, paņemot lielo kredītu Hipotēku un zemes bankā, tā bija toreiz vēl valsts banka, kura jau pēc pāris gadiem tika sadalīta un pārdota zviedriem. Pazibēja vien dažos portālos, ka pārdošana valstij var nest pat vairāk nekā simts miljonu zaudējumus. Arī tas darījums bija ārkārtīgi necaurspīdīgs - korporeliskās pārvaldes manierē.

* * *

Ilmārs Rimšēvičs ir īsts "buršu gara" dēls. Klasiskā korporantu manierē viņš paziņo, ka iesūdzējis Latvijas valsti starptautiskā tiesā - to pašu valsti, no kuras viņš pats daudzus gadus saņēmis vislielāko algu valstī, pat Ministru prezidentam ir trīsreiz mazāka samaksa. Un nu Rimšēvičs apsūdz Latviju par to,

ka KNĀB likumsargi viņam beidzot patraucējuši ieņemt tik atbildīgo bankas amatu un vēl neļauj izbraukt no valsts par līdzdalību Trasta komercbankas lielapjoma korupcijā.

Un vēl Rimšēvičs, radot lielus sarežģījumus citiem, paziņo, ka neatkāpsies no amata.

Kā ērce iezīdies Latvijas Bankas prezidenta amatā. Savulaik "Latvijas Ceļš" nokārtoja, ka Saeima tik vienkārši Valsts bankas prezidentu atcelt nevar.

2018. gada agrā pavasarī portāli ziņo, ka Rimšēvičs tiek turēts aizdomās "par kukuļa pieprasīšanu un pieņemšanu lielā apmērā" organizētā grupā. Kukulis ne mazāks kā 100 000 eiro, pēc kāda laiciņa portāli vēsta, prasījis pusmiljonu, saņēmis 250 000 eiro.

Izskatās, ka Rimšēvičs, kā jau īsts korporelis, "uzmeta" Trasta komercbankas akcionārus, pievācot no tiem naudu, bet banku "ieslidināja" maksātnespējas administratoru, "Nacionālās apvienības" sponsoru ķetnās, cerot uz daudz lielāku kampienu. Atkal jau gluži kā korporeliskā"brālis" brālim" modelī. Varbūt Rāvis Dzintars ar saviem "ģimenes draugiem" jau 2013. gadā, aktīvi virzot Rimšēviču pārvēlēšanai trešajam Latvijas Bankas prezidenta termiņam arī jau tālredzīgi paredzēja Trasta komercbankas likvidēšanu un ne tikai to vien?

"Nacionālās apvienības" dāsnais sponsors administrators Māris Sprūds no cietuma pret drošības naudu tika izlaists 2018. gada 16. februārī. Todien likumsargi sāk kratīt Ilmāra Rimšēviča darbavietu, kamēr Ilmārs vēl bauda kārtējo atvaļinājumu Spānijā. 17. februāra pēcpusdienā Rīgas lidostā viņu sagaida KNĀB darbinieki. Uz "korupcijas novēršanas biroju" vēlāk viņu atvizina šoferis, kas izrādās advokāts Saulvedis Vārpiņš.

Rimšēviču atbrīvo pret drošības naudu, ko iemaksā tāds Kreislers, cieši saistīts ar korporeļiem, atceros viņu no 2008. gada, kad viņš kopā ar korporeļiem savāca parakstus un

pieprasīja atbrīvot korupcijā apsūdzēto daudzkārtīgo kukuļņēmēju, "mūža brāli" Stranci no Rīgas "Attīstības departamenta". Advokāts Strancim bija tas pats Saulvedis Vārpiņš.

Kad Norvik bankas lielākais akcionārs apgalvo, ka Rimšēvičs gadiem ilgi izspiedis kukuļus no viņa vadītās kredītiestādes, Ilmārs metas stāstīt, ka bankas gribot viņu izspiest no amata, jo neesot apmierinātas ar Rimšēviča centieniem padarīt caurspīdīgāku nerezidentu banku sektoru.

Lai nu kas, bet "caurspīdīgums" un Rimšēvičs ir nesavienojami jēdzieni. Tāpat kā atklātums un korporācijas. Bankas Baltija, Parex, Hipotēku Bankas, arī Citadeles pārdošanā - visu laiku Rimšēviča, tāpat kā citu korporeļu varas strupā parole ir bijusi "necaurspīdīgums".

Daudzreiz žurnālisti mēģinājuši uzzināt Rimšēviča lielās algas apjomu, bet viņa atalgojuma lietās garus gadus valdīja totāla necaurskatāmība. Un tagad pēkšņi - šis "mūža brālis" sāk runāt par "caurspīdīgumu"?

Kad caur Rietumu ziņu kanāliem paveras vairāk caurspīdīguma, uzzinām, ka 2017. gadā Rimšēvičs ir rekordists ar lielāko algas pieaugumu eirozonas banku sektorā, sasniedzot 151 000 eiro algu.

Ko liecina Rimšēviča algas skaitļi? Vai gadsimtu stutētās korporantu sazvērestības teorijas par stingro "žīdu banku" monopolu nešķīst kā ziepju burbuļi pret šo Arāja komandas "mūža brāļu" Lettonias baņķieri?

Rimšēvičs tikai kārtējo reizi apstiprina, ka korporāciju sektas iemāca galēju negausību. Ar spēju iet "pāri līķiem" savtīgās interesēs.

Norvik banka ir vien izdevīgs fons, uz kā Rimšēvičam pamazgāties baltākam, sasukāties pūkainākam. Norvik esot "krievu banka" un tāpēc var iedarbināt "ārējā" un "iekšējā" ienaidnieka sviru.

Aizsardzības ministrija steidz paziņot, ka viss liecinot par nelabu kampaņu pret jauko Rimšēviču. Aizsardzības ministrijas ierēdniecību ilgus gadus ir pumpējis korporelis Ģirts Valdis Kristovskis. Tur darbojas arī ļoti daudzi man labi pazīstami cilvēki - rūdīti abu dzimumu korporanti.

Bet bailes no Krievijas strādā efektīgi - var baidīt uz nebēdu savās interesēs un nomaskēt galveno: kāpēc vispār šāds Rimšēvičs joprojām varēja sēdēt Latvijas bankas prezidenta amatā? Cilvēks ar tik smagu reputāciju jau sen, jau kopš Bankas Baltijas sabrukuma.

* * *

Tāpat kā Dace Melbārde no korporācijas "Daugaviete" apprecējās ar letoni Uldi Neiburgu, arī Rimšēvičs no "Lettonias" apprecējās ar "daugavieti" Līgu. Un vēlāk izšķīrās. Bet "buršu gars" arī viņus vieno joprojām - to rāda Līgas Rimšēvičas publiskie izteikumi pēc baņķiera aresta 2018. gada sākumā.

Līgu pazinu 1990. gados, kad studēju Filoloģijas fakultātē, viņa tur strādāja par sekretāri. Gariem blondiem Lorelejas matiem, šķita pati laipnība. Tolaik gan nepajautāju, kā viņa iepazinās ar Ilmāru, bet domāju, nekļūdīšos, ja viņus abus kopā būs saveduši kādi tolaik jau daudz rūdītāki korporanti. Bija liels spiediens un dažādas dīvainas sakritības, un tu, cilvēks, ja nebiji ar citādu orientāciju, pat attapties nepaguvi, kā piepeši izrādījies ar kādu korporanti, visbiežāk daugavieti pie sāniem. Un tad jau - galīgi ieķēdēts tajā vidē. Pat ģimenē viens otru uzturot korporelismā. Ja arī izšķīries, tomēr "otrās puses" ietekme saglabājās. Ļoti bieži tādas korporantes, izbijušās sievas, vai korporanti - izbijušie vīri, savās turpmākajās dzīvēs vairs īsti nespēj rast pilnvērtīgas attiecības, jo uz pasauli skatās caur diezgan aizsvīdušām sektantiskajām brillēm.

Un nu Rimšēviča pirmā sieva, kura ir Melbārdes Kultūras ministrijas sistēmas "sabiedrisko attiecību speciāliste", nāk klajā ar vēstījumu, ka viņa gan zinot, kas tieši īsteno "melno kampaņu" pret Ilmāru.

Ko tad viņa zina? Bet "māsa" Līga runā vien strupi un abstrakti:

"Domāju, ka paši pasūtītāji savā slāviskajā mentalitātē šo visu uztver un izbauda kā tādu hapeningu…" Ne konkrētus vārdus, pat ne iestādes viņa nenosauc.

Slāviskā mentalitāte? Tātad poļu, ukraiņu, krievu, baltkrievu, čehu un citu tautu mentalitāte. Vai tie tad nu būtu korporantu pašreizējie iekšējie vai ārējie ienaidnieki?

Kāpēc šajā kādreiz teiksmainās Lorelejas zeltīto matu Līgā nu publiski uzdzirksteļo ksenofobija?

Saprotu jau gan, ka viņa vienkārši izteica studentu korporāciju vidē uzsūktās domas. Ministre Melbārde ir daudz rafinētāka.

Varbūt kāds palūdza Līgai šādi runāt? Ja "daugaviete" Līga dzīvotu nesenajā vēsturē, tad, šķiet, jo karsti paustu niknumu pret "žīdisko mentalitāti", kā to darīja neskaitāmi korporāciju "sabiedrisko attiecību speciālisti". Ja vajadzētu, arī pret "amerikānisko mentalitāti". Ja Kultūras ministrijā vairs nespētu noenkuroties korporanti, tad piktums būtu pret "latvisko mentalitāti".

Korporācijās tas ir saprotami - viņi ir īpašā korporantu jeb "buršu tauta" bez liekas formālas tautības. Tā viņi savdabīgi iekļaujas arī modernizētajā virzienā "bez etnosiem".

LEVITA KĀRTS

Ne tikai Rimšēviču Latvijas Bankas prezidenta krēslam, Raivis Dzintars ar savu partiju uz valsts prezidenta amatu virzīja arī Egilu Levitu, "savu" cilvēku, kas savulaik dibināja to pašu

bēdīgi slaveno "Latvijas ceļu", ko tik daudzi Latvijas iedzīvotāji, un arī no "nacionālā" loka, pamatoti uzskatīja par "Latvijas nelaimi". Tieši Egils Levits "Latvijas ceļa" valdībā ieņēma Tieslietu ministra amatu - toreiz sākās tiesiski baisais "privatizācijas" laiks. Pašreizējā tieslietu un labklājības sistēma tika korporeļu veidota. "Nacionālais", "sociāli atbildīgais", "liberālais", tādiem ir tikai maskas. Vēlāk Levitu Saeimā vairs neievēlēja.

Levits piedzima Rīgā, jauktā ģimenē. Viņa tēvs bija pretpadomju ebrejs, māte - latviete (dzimusi Bargā). 1972. gadā - 17 gadu vecumā jauneklis ar vecākiem izbrauc no PSRS. Taču nevis uz Izraēlu, kā sacījuši, bet uz Vāciju, un Egils apmeklē Minsteres latviešu ģimnāziju. Un tad nu, sākot studēt, viņu "pievāc" Ādolfs Šilde savā korporācijā "Fraternitas Lataviensis". Egils sāk solīties "buršu garam", solīties "vienmēr palikt krietns" izredzētās "buršu tautas" "tautietis".

Levits laikam ir sevišķi liberāls, viņu, šķiet, nepavisam neinteresē sava tēva tautiešu liktenis, pret kuriem Holokaustā tik nežēlīgi vērsās Levita "mūža brāļi" no tās pašas "Fraternitas Lataviensis", no Ādolfa Šildes un citām "melnsimtnieku" organizācijām. "Valsts prezidenta amata kandidāts" var uzdziedāt ar "brāļiem" no savas Dziesmu grāmatas: "Svētam Pēterim pa gabalu jau sauksim, Ej, vecais parādi, kur iet uz elli ceļš… Pašu Belcebuf par oberu mēs celsim… Tad mums atkal īstā labā dzīve sāksies… Un ja par grēku nastu, es ellē nokļūt varu,

- nevienam nav tur daļa".

Nu viņš saistījies ar tādiem vienā psiholoģiski intīmā mūža brālībā. Taisnība, "buršu gars" nevienu nešķiro pēc vispārpieņemtiem morāles kritērijiem, galvenais ir tumšā spēka pielūgsmes dedzīgums.

Korporeliskā domāšana ir ļoti bīstama un destruktīva demokrātijai un mūsu valstij, bet cilvēki to pat nenojauš. Uz ārpusi Levits atstāj miermīlīga cilvēka iespaidu. Izcila kandidatūra "Nacionālajai apvienībai" valsts prezidenta amatam. Ar Satversmes preambulu reklāmai.

* * *

1990. gados, kad tikko iepazinos ar Rimšēviču, viņš uzreiz kļuva tāds kā pieglaimīgs, jo sevišķi draudzīgs cilvēks. Tas mazliet mulsināja, jo skolas laikā mēs tādus pazinām kā lielākos ziņu pienesējus jeb "stukačus". PSRS laiks iemācīja no tādiem piesargāties.

"Lettoniā" bija stingri iekšējie likumi, kas pieprasīja vienam otru nosūdzēt, nodot sektas "augstākajām instancēm". Sūdzēties un ziņot vienam par otru sektas vadībai - to "Lettoniā" un citās tāda paveida studentu korporācijās kopa kā īpašu tikumu.

Komjaunatnē Rimšēvičs tika augstu - PSRS viņu aizsūtīja uz ASV mācīties, ar mērķi izmantot jaunajos perestroikas apstākļos.

Vai jūs domājat, kompartija un padomju drošības struktūras šos cilvēkus izvēlējās tāpat vien - pēc sekmēm? Pēc izskata? Vai uzvarām kādās studentu sacensībās? Galvenais bija kas cits: svarīgi tādi jaunie studenti, uz kuriem PSRS varēja droši paļauties, tādi, kuri uzticami novēros ainu, par to raportēs, kad prasīs, un kas to jau ir darījuši. Ārēji diplomātiski atsaucīgi, iekšēji vēsi pragmatiski. Tādi, kas komjaunatnes un kompartijas lietas pat intīmi uztver - tā vērtēja gudrie čekas psihologi pārrunās ar daudzajiem kandidātiem un Rīgas Politehniskā institūta studentu Rimšēviču novērtēja kā atbilstīgu. Citādi tajā laikā studijas ASV viņam paliktu vien sapnis.

1985. gadā PSRS un ASV parakstīja kārtējo līgumu par kultūras un izglītības sakaru paplašināšanu, pēc tam parakstīja nākamo: par studentu apmaiņu. Līdzīgi bija jau Hruščova laikā. Toreiz gan tas viss tā arī vien palika uz papīra. Bet nu PSRS iestāžu izraudzītajiem 57 padomju studentiem bija iespēja pamācīties ASV. Septiņi bija no Latvijas, starp tiem arī Ilmārs Rimšēvičs. Un tā nu viņš jau 1988. gada augustā,

kad PSRS vēl apjoza varenais dzelzs priekškars, no Maskavas devās uz Štatiem.

Latvijā arvien stiprāk sāka viļņoties atmoda un pēc laika tāda PSRS vairs nepastāvēja.

Viesojoties ASV, Ilmāru ievēroja, un ar finasiālu pabalstu "pārpirka" korporāciju jumta organizācija L!K!A! un ievirzīja viņu "Lettoniā", jeb, kā Grava laiskojoties noņirdza: mēs viņu pievācām, t.i., uzņēmām.

Un tad jau pēc pilnas programmas: visi rituāli, "buršu gars", noslīpētās tradīcijas, hierarhijas pakāpes un taču - tāds kā radniecīgums ar to pašu komjaunatni. Kaut sistēma pat stingrāka, klāt vēl garu un dievību piesaucēju dimensija.

Tas viss atstāja "dziļas un neizdzēšamas sekas manā personībā un dzīvē", korporeļu kopizdevumā Universitas 1992. gadā vēsta Rimšēvičs. Tajā pašā gadā korporanti viņu ievirza Latvijas Bankā.

Domāju, ka viegli Rimšēvičs nomainīja savu komunistisko izjūtu uz korporelisko, jo tās tiešām ir diezgan līdzīgas. Vien komunistiskajai ir pat tāda kā "demokrātiskāka" piegarša, pat birokrātu krējums saukļos it kā orientējas uz visu plašo cilvēci, proletariāta saimi, un pļāpā par ateismu, kamēr korporeļi atklāti pašpasludinās "īpašo" kungu kārtā un aizslāj ezotērisma pasaules krēslainajā dūmakā.

Un Rīgā jau Rimšēvičs kopā ar agrāko masu slepkavu Leonīdu Jansonu un citiem dzer īpašā Zemestēva rituālā "buršu gara" asinsvīnu no tā paša senatnīgā sudraba kausa, kurā tās pašas "Lettonias" identos rituālos nesenā vēsturē lūpas mērkuši Viktors Arājs, Konstantīns Kaķis, Fēliks Dībietis un citi letoņi….

* * *

"Tos kausus nevajag tā atklāti turēt!" Ilmārs mums brīdinoši teica, skatoties uz stikla skapi pie sienas, kurā parasti

glabājās Zemestēva rituāla tumsnēja sudraba kausi. "No vitrīnām tos var nozagt!" viņš piekodināja.

"Varētu jau turēt seifā, bet tur tāpat neieiet lielais Pīkola rags!" kāds viņam atteica, norādot ari uz svarīgo nāves dieva rituāla priekšmetu.

"Tad noteikti jāierīko signalizācija," "brālis" Ilmārs bija rūpīgs. "Kas notiks, ja tos kausus kāds nozags?" viņš tiešām likās noraizējies.

Un signalizācija tika ierīkota. Ne jau saviem "mūža brāļiem" neuzticoties, jo rituāla kausi bija tāds "svētums", kuru "brāļi" nozagt pat nemēģinātu - sektā runāja, ka Zemestēva kausiem esot maģiska aizsardzība. Bet praktiski nodrošināties jau vienmēr vajadzēja - ja nu kāds ielaužas no ielas un tiešām tos nozog?

Tad tak gandrīz pārtrūktu simboliskā pēctecība un "brāļi" justos kā gravitāciju pazaudējuši.

UN TĀ TUR VISS PAMAZĀM BEIDZAS

Viņš bija centīgs cilvēks, iestājās LU Svešvalodu fakultātē, studēja vācu filoloģiju.

Ar viņu nejauši, man garāmejot, fakultātes kāpnēs iepazīstināja kursabiedrs.

Sasveicinājāmies. Jauneklis no Liepājas tūlīt nosarka. Nodomāju, laikam tāds kautrīgs pēc dabas.

Taču jau pēc pusgada uz ielas mani apturēja uzsauciens: "Paklau, kas tā par korporāciju tev galvā?"

Skatos, tas pats toreiz bikli nosarkušais jauneklis rāda uz manu korporanta krāsu cepuri.

"Lettonia", teicu.

"Es gribu tajā iestāties! Kā to var izdarīt?"

"Atnāc uz viesu vakariem," nosaucu viņam adresi, iedevu "oldermaņa" - cilvēka, kas organizē viesu vakarus jauno vervēšanai, telefonu. Viņš rūpīgi pierakstīja un aizsteidzās.

Viesu vakarus viņš apmeklēja kārtīgi. Tad svinīgi nodeva pirmās pakāpes klusēšanas solījumu, un nu jau viņa sprogaino matu cirtas klāja melnā cepurīte - korporācijas fukša vāciņš.

Pat lieliski piestāvēja priekšzīmīgajam, pakalpīgajam jauniņajam, un viņam piemita galantums.

Arī vēlāk "Lettoniā" viņš bija ļoti aktīvs, ieņēma amatu pēc amata. Turklāt bija laipns pret jaunajiem, tiem, kas stājās "Lettoniā" pēc viņa. īpaši draudzīgs. Tad viņš strādāja Ārlietu ministrijā, bija vēstniecību pirmais sekretārs. Un tik ļoti aktīvs korporāciju vidē un "Lettonias" sadzīviskajās norisēs, tāds kā ikdienas dvēsele. Dāsni izmaksāja citiem "mūža brāļiem" krogos, restorānos. "Lettonias" sekta bija viņa mūža jēga un tiešām - īstā ģimene.

Ja salīdzinātu viņu un mani, divus korporantus, droši varētu teikt, ka es biju sākotnēji tāds panaivi pastulbs ideālists, Ati Kronvaldu vien citēju un izdevu vien slavinošus iekšējos apkārtrakstus, bet nemanot arī aplipu ar toksisko korporelismu: neiecietību un augstprātību. Tikmēr viņš kārtoja īstās korporāciju lietas, pildīja svarīgākos amatus, bija dabisks un draudzīgs intrigants, kas tiem amatiem lieliski piestāvēja.

Man šķiet, ka tieši viņš bija arī pirmās atjaunotās LU pašpārvaldes priekšnieks. Lettoniai viņš pieķērās ar sirdi un dvēseli, un bija karjerā veiksmīga, šarmanta korporeļa etalons.

Mūsu attiecības nekad nebija cieši draudzīgas, tikai līdzās vien pastāvošas. Viņa seksuālā orientācija mani nesaistīja. Ar nedaudz kaprīzu smaidu viņš vēroja, kā viņa "mūža brāļi" viņam pakļaujas un piekļaujas. Viņam korporācijās bija ļoti daudz tuvu draugu, kas ap viņu saliedējās jo cieši.

Manos tradicionālos priekštatos likās savādi: vīrietim, kas mēdz cilāt rapieri īsti nepiederējās liegie pieskārieni, kādus viņš mēdza dalīt "brāļiem". Bet "brāļi" paliek "brāļi". Pie draudzīga korporeļu ugunskura, kamēr vien nesākas asākas salekšanās vai korporantu leksikā "raušanās," - var justies tīri omulīgi, pat ģimeniski.

Bija jau arī tādi, uz kuriem šis draudzīgais cilvēks ļoti "uzēdās" un turēja naidu gadiem. Un tādi, kas "uzēdās" uz

viņu. Bet to bija ļoti maz. Draudzīgo un atsaucīgo "mūža brāļu" viņam bija nesalīdzināmi vairāk. Ar to viņš bija diplomātiski unikāls, jo īstenā studentu korporācijā bez savstarpējiem sevišķi asiem kašķiem un piktām intrigām neiztikt.

Kad "Lettonia" vāca ziedojumus korporācijas namam Rīgā, viņš noziedoja pirmais vismaz tūkstoti eiro, kamēr es tikai pāris desmitus, turklāt ar speciālu norādi: "ventilācijai".

Pat lielajos "buršu gara" rituālos viņam piemita īsti galanta stāja mistiskā Zemes tēva lomā. Viņa solis šķita aristokrātisks, simboliski apvienojot seno muižniecību ar mūsdienu korporantu - ierēdni. Izskatījās, ka "buršu gars" pār viņu nolaižas pilnībā. Viņš baudīja lielu autoritāti arī visu citu šī paveida studentu korporāciju vidē.

Laiks ritēja, ja šad tad viņam gan gadījās pazaudēt dzērumā krāsu cepuri, tas nekas, vietā bija atkal jauna… Ja kaut kur viņš ieņēma pār mēru, nekas, viņa dzīves draugu - "mūža brāļu" atbalsts vienmēr bija pa rokai.

Viņš bija gādīgs, nebija skops, kā lielais vairums citu korporantu. Saviem "mūža brāļiem", ja tie nokļuva Berlīnē, Maskavā vai citur, kur viņš uzturējās, vienmēr viņš tiem izgādāja vietu savā plašajā un greznajā dzīvoklī (Latvijas diplomāti ārzemēs tiek dāsni nodrošināti).

Ko viņš prasīja pretī par tādu labvēlību? To, kas viņam visvairāk bija vajadzīgs - "mūža brāļu" tuvību, un to arī saņēma dažādos veidos.

Iestājas tāds jauns studentiņš korporācijā un rūdītais "mūža brālis" viņu uzaicina pie sevis uz plašo dzīvokli, kur viņš var pārnakšņot, paklausīties klusinātu mūziku, iebaudīt vīnu ar saimnieku..,

Jā, protams, "greizsirdīgās sievietes" šad tad mēļoja, kā tā nu varot, vai tad korporācijas tikai kaut kādas viendzimuma attiecības kultivē? Bet tas taču jau korporācijās vēsturiski! Turklāt tam arī pragmatiski apsvērumi, jo homoseksuāliem

cilvēkiem taču parasti bērnu nav, līdz ar to viņu uzkrātais kapitāls viegli nonāk tieši viņa " ģimenes", "harēma", viņa "mūža draugu" un "brāļu" rīcībā. Viss paliks korporācijas sektai.

Loģiski, ka seksuālā orientācija visādi citādi tik stingrajos un cilvēktiesības drastiski žņaudzošajos korporeļu likumos netiek ierobežota. Šajā jomā gan korporācijās valda pilnīga brīvība, absolūts liberālisms.

Man nāca mazliet smiekli, kad viens ASV armijas veterāns ar kantainu seju, nedaudz šķībi manī skatoties, gandrīz skurinājās: "Kas jums te Rīgas konventa namā notiek? Veru durvis un priekšā divi sakampušies sēž viens otram klēpī un bučojas…"

Ko es tur varēju teikt? Viņš pats, kaut armijas vecis, liberāls cilvēks tak, par ko tāds satraukums?

"Kuri tie bija," jautāju.

"Nepazīstu, no jaunajiem!" Un veterāns vairs bieži Rīgā netika manīts.

Nekad tur nekavējos tādā dzēruma stāvoklī, kad jāsāk bažīties par savu "intīmo drošību". Aiztinos vienmēr ātri arī no dzīrēm, kas sekoja pēc "buršu gara" rituāla.

Pēc tam gan bija jāklausās notikumu pārstāsti: kāds izgājis nama pagalmā Rīgas centrā ar pusmastā biksēm plivināties pavasara šķidrajā tumsiņā. Par to viņam piekodināja pāris nedēļas nedzert…

Kas zina, kas notiek mūsu valsts diplomātiskajās aprindās, bet tad piepeši, visiem par brīnumu, viņš zaudēja darbu ārlietu resorā. Viens no ierindas letoņiem ar viņu nejauši satikās bezdarbnieku rindās… Toties viņš eleganti joprojām pozēja korporeļu kopbildēs: savā "ģimenē".

Biju jau no sektas prom vairākus gadus, kad pienāca ziņa: viņš - vienmēr tik možā korporeļu dvēsele - miris. 43 gadu vecumā. Nomiris pilnīgā vientulībā.

Viņa mirstīgās atliekas vēlāk uzgājuši kādi Lettonias "brāļi", laikam kādas lietas kārtot nācis viņa korporācijas "krāsu tēvs" ar kādiem citiem, iekļuvuši dzīvoklī pa logu… Diezgan baiga ir tāda vientulība. Bet mirušajam taču bija arī abi viņa īstie vecāki. Joprojām dzīvi. Tepat Latvijā.

Grāmatā citētie un izmantotie avoti

Edgars Andersons Latvijas vēsture: 1914-1920; Haralds Biezais Saki tā, kā tas ir, H. Biezais Ēnas pār torņiem; H. Biezais Latvija kāškrusta varā; H. Biezais Šķautnes; Leonīds Breikšs Maldugunis; Augusts Deglavs Rīga, II daļa; Anšlavs Eglītis Piecas dienas; Andrievs Ezergailis Holokausts vācu okupētajā Latvijā; Māris Gailis Varas tehnoloģija; Gunārs Janovskis Kopoti raksti; Jānis Jaunsudrabiņš Es stāstu savai sievai; Brūno Kalniņš Vēl cīņa nav galā; Edgars Krieviņš Viņās dienās; Atis Kronvalds Kopoti raksti; Lato Lapsa Grābeklis, Lato Lapsa, Kristīne Jančevska, Inta Saatčiane Vafijras virtuve; Anna Nagobads-Ābols Parīze, Madride, Lisabona un atpakaļ Rīgā; Neērtais Andris Šķēle. Premjera 596 dienas; Andrievs Niedra Raksti; A. Niedra Tautas nodevēja atmiņas; Poruku Jāņa Kopoti raksti; Rainis Kopoti raksti, Māris Ruks Arāja komandas Lettonia; M. Ruks 20. gadsimta latvietis Gunārs Astra; M. Ruks Lielzirneklis K: Latvija Valērija Kargina tīklā; M. Ruks īsvēsture. Patiesā Vaira Vīķe-Freiberga; M. Ruks 10 mēneši ar Joahimu Zīgeristu; Arveds Švābe Latvijas vēsture:1800-1914; Francis Trasuns: viņa darbīgais mūžs un traģiskais noslēgums; Kārļa Ulmaņa izsūtījumā sarakstītās piezīmes; Gundars Valdmanis Starp dzirnakmeņiem u.c.; Eduards Veidenbaums Kopoti raksti; I/eidenbauma kopoti raksti 1908; VivatAcademia: atmiņas un stāsti par buršu valsti u.c.

Paul Grabein 0 alte Burschenherzlichkeit, Alexander Egger Aus der VVerdezeit der Universitāt Dorpat; Roderich v. Engelhard Die Deutsche Universitāt Dorpat; Wilhelm Fabricius Die deutschen Korps; Adoif Hitler Mein Kampt, Erste Band; Kari Hoede Burshen Heraus; Werner Klose Freiheit schreibtauteure Fahnen; VVilhelm Ostvvald Lebenslinien; Rudolf Sack Die studentische Tracht von ihren Anfāngen bis zur Gegenwart, G. J. v. Schultz Student in Dorpat u.c, ilf^oB-b, E.B. HMnepa-ropcKuīi lOpbeBCK, EbiBiu. flepnTCĶ. VhtuBepcnTeTb 3a cto nljTbero cymecTBOBaHifl. ToMb /., II. (1802-1902);

Travis Hirschi Causes ofdelinquency, Allan Eister An Outline ola Stuctural Theory of Cults; John Brewer Sectarianism and Racism and their Parallels and Differencies; M. Narayan, D. VVoolcock Sodai Capital: Implications for Developoment Theory, Research and Policy, Berger L. Peter, Sectarianism and religiuos sociation; Kari Garrison The Relationship of Certain Variables to Chruch-Sect Typology among College Students u.c.

Raksti periodikā:

Imants Vīksne, Kāškrustu ēnas uz korporeļu mundieriem, NRA, 2014,

Striptīzs korporācijā, Reilija, Jaffa Online Magazin, 4,2005 Kālis Streips raksta, Saulainā Krasta vēstis, nov., 1982,

Haralds Biezais, Nevairīsimies dienas gaismas, Treji Vārti, nr. 1,1987.

Haralds Biezais, Gustava Celmiņa Pērkonkrusts dokumentu gaismā. LZA Vēstis, A dala, Nr. 1,1992.

Artūrs Baumanis, Kronvalda Atis un latviešu studenti, Jaunā Gaita, Nr. 165,1987 Artūrs Baumanis, Kronvalda gadā (1837 -1987), Laiks, 8. aug., 1987.

Par "kosmisku summu" 60 miljonus eiro svinībām nosauc LTV Panorāma, apollo.lv., 5. janv, 2017. Kastēns ielaižas sakaros ar jaunu meiteni… TVNET.LV, 19. jūn., 2018.

Katoļu baznīca pārmet Gerhardam neiecietību, Lēta, 9. jūn., 2015.

Ministrs Kaspars Gerhards Vecrīgā uzbraucis sirmai kundzei, jauns.lv, 8. jūn., 2015.

Naida un liekulības krustugunīs, Rainis Latvijā, LZA Vēstis, 1985. nr. 9

Gerhards sāk atklāti melot par ģimenes Vecrīgas mitekli un tā iegādi, pietiek.com, 20,07.2015. u.c.

Lato Lapsa, Kristīne Bormane, Ambīcijas tai saulē - septiņvietīgs kaps "pa blatu", Diena, 10. janv., 2017

Lato Lapsa, KNĀB atrod pārkāpumus Juksusa kapa" lietā, Diena, 17. okt., 2017.

Lato Lapsa, Ko atklāj publiskotais Parex un Citadeles "stratēģiskais ūdens"?, pietiek.com, 24.10.2010.

"Latvijas ceļš" neved uz 18. novembra Latviju, NDV Vēstnesis, Nr.11., 1993.

Juris Paiders, Jāizbeidz banku un apdrošinātāju protekcionisms, NBA, 11.maijs, 2018.

Juris Paiders, Latvija pārtop par banku likvidatoru paradīzi, NBA, 3. apr, 2018. uc.

Par augstāko izglītību, studentiem un zinātni, Universitas, nr. 107,2015.

Rimšēvičs prasījis EUR 500 000, saņēmis EUR 250 000, TVNEĪ.LV, 29.06,2018.

Sūna, Roberts, Jānis Ritenis trijās projekcijās, Jaunā Balss, Nr. 2., 1994. u.c.

LR Saeimas stenogrammas 1993 - 2018, PBLA, ALA, LKPCK, materiāli, Latvijas Bankas, LU vadības u.c. algu dati, Vācijas Valsts arhīvs, Igaunijas Nac, arhīvs Tartu, LVA, LVVA, arī privāti arhīvi u.c., Latvijas un ārzemju plašsaziņas līdzekļi, dažādas sarakstes, publiskas un internas vēstkopas, LR Saeimas priekšvēlēšanu materiāli, LU, PIĶI, LIKIAI, SIPIKI, FIPiBI, Lettonias, Lettonias Inc., Lettonias FIPIB! materiāli, protokoli, lēmumi, video un audioieraksti, intervijas, publiski pieejamas un citas datu bāzes, dažādu korporāciju internie izdevumi, slepenotie likumkrājumi (komāni), Latvijas Centrālās statistikas pārvaldes dati u.c.

Laikraksti Diena, NRA, Brīvība, Laiks, Latvijas Avīze, Students, Studentu Dzīve, Padomju Students, Universitātes Avīze, Padomju Jaunatne (Latvijas Jaunatne), Zelta Vārtu Vēstis u.c., žurnāli Liesma, Zvaigzne, Kapitāls, Treji Vārti, Universitas, Dadzis, Svari, LARAS Lapa u.c, portāli apollo.lv, tvnet.lv, bloomberg.com, pietiek.com, delfi.lv, jauns.lv u.c, Latvijas Radio 1, LTV1, LNT, TV3 un citi resursi

Lettonias oldermaņa vadlīnijas, Vita Nostra, Pars Pro Toto u.c. eksterni un interni izdevumi, Lettonias albumi, albums Talavija, Selonijas albums, dažādi cirkulāri u.c.

Korporāciju publisko vēstkopu sarakstes un mājaslapu eksternēs un internās sadaļas.

Fraternitas Academica Dziesmu Grāmata, Fr. Lataviensis Kantikums, Lettonias Dziesmu grāmatas (dažādi gadi) u.c.

V. Arāja, L. Jansona, K. Kaķa u.c. krimināllietu materiāli, Māra Ruka sarakstes ar Andrievu Ezergaili, Uldi Ģērmani u.c. Ezergaiļa brīvā stilā nolasītu referātu manuskripti, sūtīti Universitas redakcijai, V. Vīķes Freibergas sarakste ar Aristīdu Lambergu un Gunāru Cimbuli u.c. korporāciju iekšējo vēstkopu sarakstes, studenšu korporāciju un to jumta organizācijas SIPIK! protokoli un sarakste, korporāciju iekšējo vēstkopu sarakstes u.c.

Nepieciešamības gadījumā ir pieejama arī plašāka informācija par grāmatā izmantotajiem materiāliem, avotiem un citiem dokumentiem.

ISBN 978-9934-8612-4-6

1 Speciāla korporāciju Dziesmu grāmata.

Content

Ruks Māris 25 gadi sektā

KĀ TUR VAR IEKĻŪT?

KĀ KĻŪT PAR "ĪPAŠO"

"LETTONIAS ALTĀRGLEZNA" JEB TRIMPUS BILDE

KRĀSU NOZĪME. VISS OTRĀDI

TĀS IR SEKTAS

CAURDURTIE PRĀTI

VIENA VĀRDA BRĪNUMS

MŪŽAM DZEROŠS

PĪKOLA NAGOS

NO KURIENES IZNIRA "BURŠU GARS"?

KĀ VEIDOJĀS KORPORANTU DOMĀŠANA?

MANTOJUMU BIZNESS

VIEDIE VĀRDI

MĀCĪTĀJI VAI SEKTANTIMĀCĪTĀJS CELMS UN CITI

MĀCĪTĀJI - KORPORANTI UN VDK

MASU SLEPKAVA DIEVNAMA VELVĒS

LETTONIAS "SVĒTIE TĒVI"

NEVAIRĪSIMIES DIENAS GAISMAS

"SAKI, KĀ TAS IR!"

BĪSKAPA DELĪRIJA

VAI GARĪGĀ NEKROFILIJA?

MĪTI UN PATIESĪBAATBRĪVOJIET ATI KRONVALDU NO "LETTONIAS" LĀSTA

JAUNVĀRDI UN LAMAS

"IZAUDZINĀŠANA NO PRASTUMA" jeb ENDZELĪNA DZĪVES LIELĀKĀ KĻŪDA

TOKSISKĀS SPALVAS

VALPURĢU NAKTS TARTU

CENTUM ZĪME

NO KURIENES BALTIJĀ UZRADĀS BURŠU GARS

KRIMINĀLAIS ZELTA LAIKMETS

KAREIVJI, "BLĒŽI" UN PĀRĒJIE NIEDRISTU KUSTĪBA

ĪPAŠĀ DZIESMA - "MŪŽA BRĀLIM" PRET LATVIJU

TĀ TOP VAROŅMĪTI

NIEDRA ATGRIEŽAS

KORPORĀCIJU RADĪTAIS PĒRKONKRUSTS

NO PATRIOTA PAR NODEVĒJU JEB GUSTAVA CELMIŅA STĀSTS

MASOŅA DĒLS ŠVĒDE

KORPORĀCIJU TAKTIKA TĀM BĪSTAMĀ BRĪDĪ

ARVEDS

TREŠĀ REIZE: IENAIDNIEKA RĪCĪBALEONĪDA BREIKŠA PĀRVĒRTĪBAS

TĀ TURPINĀT NEVAR

RAINIS UN NOBELA PRĒMIJA - VĒSTURISKĀ PATIESĪBA

UN VĒL…

PIECI BAISI VIRZIENI

SEKTAS IETEKME

SLEPKAVU ATTAISNOTĀJI

EZERGAIĻA PĀRVĒRTĪBAS JEB KORPORELISKAIS VĒSTURNIEKS

EZERGAILIS BEZ MASKAS

FUNDAMENTĀLI MELI

STRANGA UN PROTESTS

ŽĪDI VALDA PASAULI UN ROZENBERGA KAPITĀLS

LĪDAKS, KRISTOVSKIS UN DROŠĪBAS POLICIJA

GAUJAS TILTS

VĒSTUĻU RAKSTĪTĀJS

KORPORĀCIJU OKŠĶERI

VARAS PLĀNI

"KLUSĀ LIELĀ PARTIJA"

SIGNĀLS PADOMJU RĪGAI

LETOŅA VIZīTE PADOMJU RĪGĀ JEB VISI BRĀĻI

ATMODA UN REKLĀMAS

PUPURS

SILARAUPS

GODMANIS

LABKLĀJĪBAS IZNĪCĪBAS RITENIS

STREIPS UN RADIO

RITENIS PIE GAIĻA

PĒKŠŅĀS PĀRMAIŅAS

VAIRA VĪĶE - FREIBERGA. KORPORELISKAIS NARCISMS

VISS PAR BRĪVU

DZĪVOKLIS PAR DZĪVĪBU CENU

KAPI. IEŽĒLINĀŠANA UN LĀSTI

LĪDZJŪTĪBU TE NEMEKLĒJIET

IMANTS. NE TIKAI KORPORELISKS PIEDĒKLIS

GERHARDS

AR AUTO PRET DIEVLŪDZĒJIEM

MELBĀDES SMĪNS PĀR LATVIJU

MILJONOS UZPŪSTĀ SIMTGADE

PA STARPU ARĪ TUKŠĀS LOZES

IEKŠĒJIE SLEPENIE LIKUMI

"LĪGA", KAS PĀRTAPA "LIGĀ"

KASTĒNS UN "BURŠU GARS"

REILIJAS STĀSTS JEB STRIPTĪZS KORPORĀCIJĀS

VAI VIEGLI BŪT REKTORAM - KORPORELIM?

"PĀRCILVĒKS" VAI ĒRCE. ILMĀRS RIMŠĒVIČS

20. GADSIMTA AFĒRA - BANKA BALTIJA (BB)

KARGINS: "ES RIMŠĒVIČU VĒRTĒJU ĻOTI AUGSTU"

NE TIKAI ATKĀPE - RAIVIS DZINTARS UN CITI

LEVITA KĀRTS

UN TĀ TUR VISS PAMAZĀM BEIDZAS

Grāmatā citētie un izmantotie avoti

Raksti periodikā: