nezināms autors

Aluksnes gudro protokoli

Alūksnes gudro protokoli

Ievadruna.

Kolēģi, cīņu biedri un vienkārši interesenti! Mēs atkal esam spiesti pulcēties šai garu telpā, lai pārspriestu svarīgākos Mūsu izdzīvošanas un mērķa sasniegšanas jautājumus. Mūsu pretinieks ir varens, varenāks kā nekad agrāk, šķiet ka nav vairs spēka, kas varētu satriekt tā varenību. Viņa valstība ir izpletusies tik tālu, ka tai vairs nav kur izplesties. Šodien mēs vērojam kā ar milzīgu spēku tiek aizslaucītas pēdējās robežas un saprāta paliekas.

Bet lai tas mūs neskumdina un nedzen izmisumā. Patiesi ka jums saku, Viņu varenība un spēks ir lielākā Viņu vājība un Mūsu izdevība.

Par to tad arī parunāsim.

Pretinieks.

Kas ir mūsu pretinieks? Šis ir pirmais, pats svarīgākais jautājums, uz ko godīgi jāatbild katram. Nepareizi atbildot uz šo jautājumu, mēs kļūstam par Viņu vergiem. Tikai viena pamatjautājuma kļūda un mēs vairs nepiederam sev un esam spiesti kalpot svešai gribai! Neticami, bet tā nu tas ir.

Atbilde ir vienkārša. Muļķība ir lielākais mūsu pretinieks, pat vairāk, tas ir vienīgais mūsu pretinieks. Nav varenāka un graujošāka spēka par muļķību. Un ai kā kļūdās tie, kas domā, ka Muļķība ir tikai muļķība. Tā ir gudra, viltīga un nežēlīga. Tā mums uzglūn no katra stūra, tā maskējas un pieņem visdažādākos veidolus. Mēs esam muļķību ielenkti un ik brīdi cīnāmies ar neskaitāmām muļķības izraisītām sekām.

Mums nav ienaidnieku, jo ienaids jau pats par sevi ir muļķība, ienaidnieka meklēšana ir muļķība, naids ir muļķība un tikai aklie to var neredzēt.

Visi cilvēki, tautas un radības – neviens no viņiem nav Mūsu patiesais pretinieks, Viņi visi kopā un katrs atsevišķi ir Mūsu draugi un sabiedrotie. Mēs viņus mīlam, tāpat kā sirds dziļumos katrs no viņiem mīl Mūs, tikai daudzi to neapzinās. Muļķība ir viņus pārņēmusi un liek tiem rīkoties muļķīgi – necienīgi, zemiski, amorāli, dumji, nežēlīgi. Viņi ir kā avis, kas iedomājas sevi esam par vilkiem. Patiesi es jums saku, nav nežēlīgāku radījumu par aptrakušām avīm. Vilks ir nežēlīgs tādēļ ka tas ir vilks, tāda ir viņa daba, bet jukusi, muļķības apsēsta avs, zaudē jebkādu mēra izjūtu. Un Mūsu muļķība ir bīties no šīm avīm it kā tās būtu vilki, avs pat Āfrikā ir avs un tā pret to arī ir jāizturas.

Muļķība ir kā vīruss, ļoti lipīgs, tā gandrīz momentāni inficē jebkuru veselu cilvēku. Un šodien ar skumjām nākas atzīt, ka veselu cilvēku mūsu vidū vairs nav atlicis, vismaz es nevienu nepazīstu un neredzu teorētiskus ceļus kā kāds būtu varējis palikt vesels. Skaudrā realitāte ir tāda, ka MĒS VISI ESAM SLIMI, atšķirība ir tikai slimības pakāpē, cik dziļi mūsos un cik lielu mūsu daļu slimība ir pārņēmusi. Šīs slimības vārds ir Muļķība.

Bet arī lai tas Mūs neskumdina, jo cilvēks ir tik varena un spēcīga būtne, ka vienā mirklī var pievārēt jebkuru slimību. Muļķība ir jebkuras slimības cēlonis, cilvēki cieš, slimo un mirst dēļ muļķības kādā no tās neskaitāmajām formām.

Diagnoze ir puse no ārstēšanās. Savas muļķības apzināšanās ir puse no pašizdziedināšanās. Citu muļķības parādīšana ir puse no to atveseļošanas. Atmaskot, parādīt muļķību ir vienīgais Mūsu uzdevums. Šī ir smaga kauja un vispirms tā ir jāizcīna sevī, akls aklam nevar ceļu rādīt, tāpat muļķis nevar muļķi pie prāta vest.

Un nevajag kaunēties no savas muļķības, nav jākaunas no tā, ka esi slims, īpaši, ja dzīvo vispasaules muļķības epidēmijas laikmetā. Ir jākaunas, ja negribi ārstēties. Izārstēties var katrs, sākot uz sevi raudzīties paškritiski, pārstājot būt kā iedomīgam pāvam, kurš uzskata ka tikai viņam vien ir taisnība, ka viņš ir tas vienīgais gudrais muļķu ieskautā pasaulē. Mēs visi esam slimi un paškritika ir vienīgās zāles pret šo slimību.

Nenosodīsim savus bēdubrāļus, netiesāsim tos, kas ir slimāki par mums pašiem, ticiet man, viņiem arī nav viegli. Ir muļķīgi iedomāties, ka, piemēram, uz citu galvām sabiedrības virsotnē uzrāpies indivīdiņš ir laimīgs, nē, ka jums saku, nav nelaimīgāku cilvēku par šiem nožēlojamajiem. Slimība no viņiem spiež dzīvības sulu, un kad neko vairs nevar izspiest, kā izlietotu un vairs nederīgu materiālu izmet atkritumu urnā. Viņi to jūt un izmisīgi cenšas atrast izeju, bet muļķības akluma pārņemti sastrādā arvien vairāk muļķību, arvien dziļāk grimst muļķības purvā, paraujot sev līdzi arī citus nelaimīgos. Tāpēc nevis nosodīsim viņus, bet centīsimies palīdzēt, parādīsim tiem viņu muļķību, dosim tiem spēku un cerību cīņā ar šo vareno kaiti. Tā un tikai tā Mēs varam uzvarēt, tikai tā Mēs varam izdzīvot, tikai tā Mēs varam paglābt sevi un apkārtējos. Cita ceļa nav.

Tātad, nav jācīnās pret cilvēkiem, jācīnās ir pret viņu uzskatiem un rīcību. Nenosodīsim cilvēkus, nosodīsim viņu rīcību. Vēršanās pret cilvēkiem ir muļķība, kas neizbēgami ved strupceļā.

Runājot par pretinieku, vēl gribu vērst jūsu uzmanību uz vienu labi maskētu muļķības formu. Tā ir muļķības pārspīlēšana (absolutizēšana), tās cēloņa attēlošana kā visvarenu un ļoti ļaunu. Stāstu par Sātanu, kas valda zemes virsū zina visi. Stāsts iespējams ir patiess un droši varam vārdu Sātans aizstāt ar vārdu muļķība, tāpat patiess var būt secinājums, ka Sātans ir būtne vai citu līmeņu radību grupa, tam nav nozīmes, tas viss tā var būt. Muļķība slēpjas faktā, ka Sātanu (vai tā analogus, vienalga kā tos nosauc) attēlo kā visvarenu un ļaunu. Lai ar kāda cita līmeņa būtne nebūtu mūs pārņēmušās muļķības pamatā (ja vispār tāda ir), tā nav un nevar būt ne visvarena, ne ļauna. Tas, ka mēs šo būtni visdrīzāk neesam iepazinuši un ka tā mums nodara kaitējumu neliecina par tās visvarenību un ļaunumu. Ar pilnu atbildību gribu apgalvot, ka Sātans ir parasts lopiņš, kurš pēc dabas savā dziļākajā būtībā ne ar ko neatšķiras, piemēram, no vilka, aitas vai cilvēka. Viņš ir tāda pat dzīvībiņa kā mēs visi, tikai ļoti grūti saskatāma un no mums daudz ko ņemoša. Tāpēc nekritīsim šīs muļķības slazdos un nemēģināsim savus uzskatus un rīcību balstīt uz kaitējumu šai radībai, bet gan uz palīdzību sev un apkārtējiem, un, ja kas no tā atlec arī šim mošķītim, tad lai, nebūsim skaudīgi un nenovīdīgi.

Atbalsta punkts.

Viens gudrinieks reiz teica: „Iedodiet man atbalsta punktu un es apgriezīšu pasauli otrādāk”. Taisnība. Tikai realitātē šis atbalsta punkts neeksistē, viņa vienkārši nav un viss. Jebkurš atbalsta punkts, ko mēs izmantojam, ir fikcija, ilūzija. Paturpinot domu, otrādi apgrieztā pasaule kādā dzīvojam ir ilūzija un tās atgriešana atpakaļ arī ir ilūzija.

Atbalsta punkts ir mūsu eksistences pamats. Nav atbalsta punkta, nav mūsu. Mēs nevaram dzīvot bez atbalsta punkta. Atbalsta punktam, vienalga kādam, ir jābūt vienmēr. Ja mēs esam dzīvi, mums ir atbalsta punkts, ja mēs uztveram apkārti – mums ir atbalsta punkts, ja mēs stāvam uz zemes – mums ir atbalsta punkts, ja mēs karājamies starp debesīm un zemi – tāpat mums ir atbalsta punkts.

Tātad, jebkurai dzīvībai ir vajadzīgs atbalsta punkts, kurš patiesībā neeksistē, kas ir tikai ilūzija. Tātad mēs dzīvojam ilūziju valstībā. Ilūziju valstība ir nevis plašsaziņas līdzekļu uzburtā aina, bet gan visa mūsu pasaule, viss ko uztveram ir ilūzija. Plašsaziņas līdzekļi ir tikai ilūziju uzburšanas neveikla imitācija, kas i tuvu nestāv patiesajām ilūzijām.

To ir grūti, bet ļoti svarīgi saprast, ka pasaule, kas nepārprotami ir reāla, viss ko mēs aptaustām, saredzam, sadzirdam, sajūtam, tas viss ir ilūzija. Par reālu to padara atziņas, kam svēti ticam, aksiomas pie kā esam pieraduši. Tas arī ir atbalsta punkts. Pazudīs atbalsta punkts – pazudīs pasaule, mainīsies atbalsta punkts – mainīsies pasaule.

Šis ir viens no dzīvības principiem, kas ir līdzīgs visām būtnēm un kas caurvij visas viņu eksistences un darbības sfēras. Izprotot šo principu mēs spēsim izprast ļoti daudzus pasaulē notiekošos procesus, attiecīgi spēsim tos pēc vajadzības vadīt.

Atbalsta punktu var mainīt. Ir cilvēki, kam šādas dotības (slogs, kaite – saucam kā gribam) ir dabas dotas. Šādi cilvēki ļoti atšķiras no apkārtējiem un visbiežāk viņus iesloga speciālās dziednīcās. Viņu atbalsta punkts dabiski mainās, tāpēc mainās viņu pasaule, viņi dzīvo vienlaicīgi dažādās pasaulēs un bieži vien tiem ir grūtības tās izšķirt, tāpēc arī pamatoti varam tos saukt par jukušiem – pasaules pa kurām pret savu gribu tie ir spiesti klejot vienkārši sajūk vienā putrā, kam grūti atrast pielietojumu kādā no pasaulēm. Šo cilvēku nelaime ir nespēja kontrolēt atbalsta punkta pārvietošanās procesu, nespēja atšķir pasaules, nespēja atšķirt realitātes. Ja viņi to vismaz kaut kādā mērā iemācās – smaga slimība pārtop vērtīgā dāvanā.

Arī „normāli” cilvēki spēj ceļot pa pasaulēm, daudzi no mums kādreiz kaut uz mirkli ir veikuši šādu ceļojumu, bet darīt to apzināti un kontrolēti māk tikai daži. Ir vairākas skolas un skolotāji, kas apmāca interesentus šajā tehnikā. To var darīt jebkurš, ja ir tāda vēlēšanās un šādas iemaņas noteikti dod kādu labumu, bet gribu uzsvērt, ka šādu tehniku zinātāji nebūt nav brīvi no muļķības, bieži pat otrādi. Pirmkārt jau ir jāpasaka, ka šādu tehniku apguves ceļš prasa daudz spēka un ir ļoti bīstams, ja interesenta spēki ir izrādījušies pārāk mazi. Tāpēc nav ieteicams neapdomīgi mērot šo ceļu, darīt to, kam neesi gatavs, ir muļķība. Bet tas vēl ir sīkums, mūs vairāk interesē apstāklis, ka šādu burvju muļķība reizēm ir daudzkārtīgi lielāka. Tie ir patiesi vareni, iedomīgi un nežēlīgi savā muļķībā. Viņiem šķiet, ja reiz tie pārvalda kādu sarežģītu garīgu tehniku, tad viņi visu zina. Nekā, viņi nezin, trīsgadīgs bērns zina daudzkārt vairāk par šiem vientiešiem.

Mums tas ir jāapzinās, lai, redzot viņu brīnumus un spējas, nekļūtu par viņu muļķības kalpiem. Jā, viņu spēks ir liels, bet viņu nelaime ir vēl lielāka. Un lai mūs nebiedē viņu vara, viņi ir tādi pat cilvēki kā visi pārējie ar savām vēlmēm un vājībām, arī viņiem ir vajadzīga Mūsu palīdzība. Tad neliegsim to, iesim viņu vidū un palīdzēsim viņiem uzveikt muļķību. Bet nebūsim pārgalvīgi un neiesaistīsimies kaujās, kam mums spēka nepietiek.

Atbalsta punkts ir pamats uz kā ir uzcelta visa cilvēka prāta celtne, uz tā turas citi atbalsta punkti. Visdažādākās atziņas, kuras cilvēks pieņem par neapstrīdamām patiesībām, balstās viena uz otras. Un tās neapšaubāmi ir patiesas, atrodoties kādā no cilvēka prāta konstrukcijām un tai pat laikā tās ir apšaubāmas, ja tiek izrautas no tās. Lūk arī vienkāršots cilvēka dezorientēšanas mehānisms, apskatīt kādu visiem cilvēkiem līdzīgu dzīvības nodrošināšanas atziņu (kādu no atbalsta punktiem) atsevišķi, izrautu no konteksta (kopējās prāta struktūras) un visai pamatoti paziņot, ka tā ir spēkā neesoša vai vismaz, ka mēs nezinām vai tā ir spēkā esoša. Metodes iedarbība slēpjas apstāklī, ka šādi apskatīti apgalvojumi ir pareizi. Un cilvēks, kam nav pietiekami spēcīgi prāta un/vai intuitīvi aizsardzības mehānismi ir zudis, viņš pats sāk apšaubīt un graut savas eksistences pamatu. Pašiznīcināšanās programma ir iedarbināta, vispārīgi izteikta tā skan sekojoši: „Viss ir relatīvs”. Nelaime tik tā ka cilvēki neprot būt relatīvi.

Praksē mēs redzam gigantisku un nepārtrauktu informācijas plūsmu, kas bombardē visu cilvēci. Cilvēki ir radījuši spēcīgu, visaptverošu informatīvu ieroci, kas tiražē muļķību neiedomājamos apmēros. Kā tīri tehniski darbojas šis mehānisms apskatīsim mazliet vēlāk. Būtiski ir saprast, ka cilvēku dvēseļu medības jau labu laiku ir iegājušas citā fāzē un nu vairs gandrīz neviens nevar izvairīties no muļķības pieaugošā spiediena. Ātrais dzīves ritms un milzīgā informācijas plūsma, vairums no kuras ir muļķība, pakļauj cilvēku drausmīgam informatīvam teroram, kam pretoties spēj retais.

Un atkal, nav pamata pārlieku skumt. Mēs varam tikai un vienīgi brīnīties un priecāties par tām atjautīgajām metodēm, kuras mūsu pretinieks – muļķība, ir izdomājis mūsu nomedīšanai. Patiešām pamācoši. Kas mūs nenogalina, tas padara stiprākus. To visu mēs varam vērst pret muļķību pašu.

Mums kā ūnikums ir jāuztver katrs, kurš spēj pretoties dezinformācijas kaitīgai ietekmei. Mūsu nākotne ir informatīvos džungļos uzaugušie un izdzīvojušie, tie ir īpaši rūdīti un piemēroti jaunā laikmeta informatīvām kaujām. Mums viņi ir jāapbruņo ar jaudīgiem ieročiem – zināšanām un jāsūta cīņā pret muļķību.

Sapratne.

Pavērojiet TV diskusijas, strīdus interneta komentāros, darba un politiskās sanāksmes vai vienkārši sarunas pie dzeramā glāzes. Pavērojiet uzmanīgi un jūs ieraudzīsiet, ka visbiežāk cilvēki, lai gan runā viens ar otru, neko no otra sacītā nedzird. Katrs tikai izsaka savu sakāmo un viss, otra sacītais, otra argumenti atduras kā pret sienu. Katrs kā spītīgs lopiņš turas pie savas taisnības. Es negribu kritizēt šādu uzvedības modeli, tikai vēršu jūsu uzmanību uz šo faktu un rosinu padomāt kāpēc tā notiek, kāds tam ir iemesls. Un iemesls ir ļoti vienkāršs, patiesie nesaskaņu iemesli vienmēr ir apslēpti zem no tiem izrietošos argumentos (atbalsta punktos). Šādu virspusēju argumentu kauja ir bezjēdzīga, tai ir tikai tik liela jēga cik šie argumenti ved pie patiesā nesaskaņu iemesla (atbalsta punkta). Ja sarunu biedri viens otram neuzticas vai muļķības dēļ nespēj saskatīt domstarpību cēloņus, tad labāk vispār nerunāt, bet kopā gremdēties klusumā un caur to rast kādu saskaņu. Diemžēl mūslaikos muļķība māca ko citu – ir jārunā, vienalga kā un vienalga ko, bet ir jārunā. Muļķība gan nepaskaidro, ka nesaskanīga runāšana tikai padziļina pretrunas. Ja gribi sarīdīt divas vienu otru nesaprotošas cilvēku grupas, tikai liec tām runāt vienalga ko tā, lai tie nespētu saprasties. Šādi runājot, ar katru pateikto vārdu viņi attālināsies viens no otra. Taisnība ir gan vieniem, gan otriem, bet ja viņi nesaprot otru, tad savas taisnības aizstāvēšana labākajā gadījumā pārvērtīsies skumjās par nesapratni, bet primitīvākos eksemplāros tas izsauks naidu un agresiju. Pavērojiet plašsaziņas līdzekļu darbību caur šādu prizmu, nu jums top skaidrs kā tiek savstarpēji sarīdītas valstis, tautas, cilvēki?!

Sapratnes veicināšanai, diskusijai ir jābūt godīgai, kad sarunu biedri patiesi cenšas saprast un novērst domstarpību cēloņus. Diemžēl vai par laimi šādas sarunas ir retums, jo ātri apdomāt un mainīt savus dziļākos uzskatus spēj reti kurš.

Visbiežāk, ja sarunā tiek skarta kāda pamat atziņa, tad oponenta tūlītēja reakcija būs noraidoša vai ignorējoša. Tu vari dūdot cik gribi, neviens uzreiz domas nemainīs. Lai panāktu izmaiņas, cilvēks ir jāieinteresē pārdomāt attiecīgais jautājums, viņam ir jādod informatīvā bāze par ko domāt (argumenti) un laiks, un tad varbūt tas mainīs savus uzskatus. Un atkal, pavērojiet plašsaziņas līdzekļus, ko viņi dara, maļ vienu un to pašu neskaitāmas reizes visdažādākajās formās. Kāpēc?! Tāpēc ka viņiem ir jāmaina cilvēku domas, bieži vien kardināli un uz muļķību. Pārliecināt cilvēku par kaut ko neeksistējošu nav tik vienkārši kā izskatās, cilvēks tak redz, viņa iekšējie aizsargmehānismi strādā, tāpēc presingam ir jābūt nepārtrauktam un pamatīgam. Un vēl jāsaprot, ka muļķības tiražēšanas mērķis mazāk ir pārliecināt mūs par kādas aplamības pareizību, bet gan panākt, lai mēs neatrastu Patiesību. Atcerieties to, kad atkal sāksiet domāt kura no neskaitāmajām muļķībām ir patiesa.

Mūsu uzdevums ir atspēkot muļķību, pārliecināt par muļķības kaitīgumu. Tas ir grūti, bet izpildāmi. Mums ir jāpārliecina nemelojot, nestrīdoties, neapvainojot. Mums ir jāiejūtas oponenta ādā, Mums ir jāsaprot viņš un viņa viedoklis labāk par viņu pašu. Mums ir jāiejūtas muļķībā, tikai tā Mēs varam būt gudrāki par muļķības pārņemtajiem un izārstēt tos.

Iejušanās ir sevis nostādīšana otra vietā. Iejūtoties kāda ādā mēs īslaicīgi pārvēršamies par to, kas ļauj mums saprast otru kā sevi pašu. Pārvēršoties mēs mainām savu atbalsta punktu, uz brīdi aizmirstam savu uzskatu sistēmu un pieņemam otra.

Mēs nedrīkstam žēlot spēkus šīs tehnikas apguvē, pilnveidošanā un mācīšanā, jo tikai tā Mēs varam saprast citus un caur to sadzīvot ar tiem mierā un saticībā.

Esot muļķības ieskautiem Mums ir jāmaskējas. Starp vilkiem dzīvo, kā vilkam jāgaudo, starp muļķiem dzīvojot, kā muļķim jārīkojas. Nedarīt tā ir muļķība, jo bars necieš izlecējus. Nevis vadoņus, kas ir daļa no bara, savējie, kas ir mazliet pārāki, bet tieši izlecējus, kas vīzdegunīgi domā, ka ir gudrāki, labāki, spēcīgāki utt. par tām pabirām – baru. Tāpēc muļķi necieš gudros un pareizi dara, tāpēc muļķi paši izrēķinās ar saviem gudrākajiem pārstāvjiem, ja šie gudrie izrādās muļķi. Un viņi ir muļķi, ja nesaprot maskēšanās lielo nozīmi.

Tāpēc nepieļausim šo kļūdu un esot gudriem būsim muļķi. Pieņemsim muļķību, bet nepadosimies tai, tikai caur pieņemšanu nāk sapratne. Izmantosim muļķību savā labā, cīņā ar muļķību nekautrēsimies pieņemt nevienu no tās daudzajām formām, ja tas šķiet nepieciešams.

Gudra rīcība nav noliegt muļķību, gudra rīcība ir kontrolēt muļķību. Muļķība pārstāj par tādu būt nonākot gudra cilvēka rokās un otrādi, muļķis jebko pārvērtīs muļķībā. Kontrolējama muļķība, lūk mūsu ierocis ar ko Mēs uzveicam muļķību.

Labais – ļaunais.

Nav viegli pateikt, kas ir labs, kas slikts, jeb ļauns. Kas vienā mirklī labs, tas citu brīdi slikts, kas vienam nāk par labu, tas citam kaitē, kas no viena skatupunkta raugoties ir labi, no cita slikti.

Muļķības pamats ir cilvēku nespēja atšķirt labo no ļaunā, iedosim šo spēju un muļķība pazudīs.

Labs ir tas, kas konkrētam cilvēkam nāk par labu, dod tam spēkus, slikts ir tas, kas spēkus atņem. Ja cilvēks būtu pašpietiekams un neviena cita pasaulē vairs nebūtu, tad citu izskaidrojumu mums nevajadzētu. Visdziļākajā būtībā tā arī ir, bet apstākļi prasa pieiet šai lietai virspusējāk un iekļaut labā - sliktā būtībā arī citas dzīvas būtnes.

Mums bieži patīk rēķināties tikai ar cilvēkiem, bet tā ir kļūda. Ignorējot citas dzīvības, to intereses, mēs agri vai vēlu saskarsimies ar viņu augošās neapmierinātības sekām. Varbūt tas arī ir viens no patreizējiem muļķības triumfa cēloņiem?!

Visas dzīvas būtnes ir dzīvas un tās grib tādas palikt, tās tiecas dzīvot un negrib mirt. Dzīvība ir labā un ļaunā atslēgvārds. Viss, kas atbalsta dzīvību, jebkādus dzīvības procesus, tas ir labs. Viss, kas atņem dzīvību, dzīvībai nepieciešamos spēkus, nogalina – tas ir ļauns. Dzīvas būtnes grib dzīvot, tādēļ tās visas tiecas pēc labā, tās visas atbalsta dzīvību līdz mirklim kamēr viņu dzīvība ir atkarīga no citu nedzīvības, šai gadījumā izvēle ir nepārprotama, saglabāt sevi uz cita rēķina.

Ja dzīvības procesi ir labi, tad nāves procesi ir slikti. Mēs negribam mirt un viss, kas mums atgādina nāvi šķiet slikts.

Dīvaini, bet arī nāves procesi ir labi. Bez nāves procesiem nebūtu dzīvības. Nāve ir neatņemama dzīves sastāvdaļa, nāve atbrīvo dzīves telpu no dzīvībai vairs nepiemērotām būtnēm. Nāves procesi sadala dzīvei nepiemērotos pa sastāvdaļām no kā barojas vai rodas citas dzīvības. Gribi dzīvot – esi dzīvības cienīgs, ja ne, nāksies mirt.

No tā izriet secinājums – muļķība, tāpat kā viss šajā pasaulē, ir laba. Bet mēs pret to iestājamies, jo tā mūs nogalina. Mēs negribam mirt, mēs gribam dzīvot, tādēļ muļķība ir slikta un mēs pret to cīnāmies. Mūsu cīņai nav nekādu citu mērķu kā vien saglabāt sevi un tāds pats mērķis ir citiem cīnītājiem.

Katrā no mums ir labais un ļaunais, katrs no mums kalpo gan dzīvības, gan nāves procesiem, noliegt kādu no savas esības daļām ir muļķīgi. Tomēr vieni ļaudis vairāk kalpo dzīvībai, citi – nāvei. Gribu piekrist apgalvojumiem, kas saka, ka katrs desmitais kalpo gaismai, bet katrs desmitais ir ļauns. Un viņu spēki ir līdzīgi, viņi nespēj uzveikt viens otru, tāpat kā labā roka nespēj uzveikt kreiso. Labais un ļaunais ir vienas medaļas divas puses, tāpēc noliegt kādu no tām ir muļķīgi. Abas ir vienlīdz svarīgas un cienījamas, gan labie, gan ļaunie ir labi un neviens no viņiem nav pārāks par otru.

Ļaunums pret ļaunumu ir ļaunums, cīņa pret ļaunumu kā tādu ir bezjēdzīga, tā ir muļķība, jo ne pie kā cita kā vien pie paša cīnītāja nāves novest nevar. Jācīnās ir nevis pret ļaunumu, bet gan par dzīvību, pirmkārt savu un pēc tam, ja pietiek spēka – apkārtējo. Tā un tikai tā var uzveikt ļaunumu, tas ir – izdzīvojot un palīdzot izdzīvot citiem.

Muļķības formas.

Muļķība ir nepatiesība, muļķība ir kaitīgas atziņas, muļķība ir nepareiza rīcība. Muļķība nāk par ļaunu. Muļķība ir zināšanu trūkums. Tie kas cenšas dot zināšanas, cenšas apkarot muļķību, kas zināšanas slēpj, muļķību veicina. Protams ne vienmēr ir labi dot zināšanas vai slikti tās slēpt, bet visbiežāk šādi raugoties mēs nekļūdīsimies.

Muļķībai ir ļoti daudz formu, bet parunāsim par nozīmīgākajām – mācībām (reliģijām, ideoloģijām). Tās nav nekas vairāk kā uzskatu sistēmas. Katrai no tām ir savi atbalsta punkti uz kā balstās visa mācību celtne. Ja cilvēks adekvāti uztver šo uzskatu sistēmu, izmanto pēc nepieciešamības un saprot, ka tā ir tikai viena no daudzajām mācībām, kas mēģina skaidrot kādu pasaules daļu, tikmēr viss ir labi. Muļķība slēpjas šīs uzskatu sistēmas neadekvāti lielā pieņemšanā, iesprūšanā tās rāmjos.Un nav būtiski, kas tā ir par mācību, būtiski ir tas, ka cilvēkam šī mācība sāk kropļot realitāti, ka šī mācība viņu pataisa par vārguli, par prognozējamu lopiņu ko var dzīt vienā vai otrā virzienā, spiežot uz kādu no ideoloģijas atziņām. Pārņemtākos cilvēkus tā var pat iedzīt dziļā izmisumā, radot mācībai pretrunīgas ilūzijas un dzīves apstākļus. Tāpēc gudrajiem nav problēmas ar ideoloģijām, tāpēc viņi tās rada, lai ar to palīdzību valdītu pār pārējiem. Pret gudrajiem šādu metodi nepielietosi, tie ātri vien nomainīs atbalsta punktu un, ja vajag, lēkās no viena uz otru.

Bet ak vai, ja vienkārša cilvēka muļķība ir padoties ideoloģijām, tad gudro muļķība ir aizrauties ar to radīšanu un pilnveidošanu. Gudro muļķība ir pārlieka uzkundzēšanās un kontrole. Tas ir tāpat kā ar melošanu, ja esi spējīgs, vari melot, bet agri vai vēlu pienāks mirklis, kad ar sameloto galā netiksi. Tāpat i gudrajiem kļūst arvien grūtāk orientēties neskaitāmajās viltus mācībās, kļūst aizvien grūtāk kontrolēt ideoloģiju saražotās kļūdas un paši gudrie sāk sapīties kādā no šiem produktiem. Melis ir apmānījis pats sevi un rezultātā mēs dabūjam muļķību. Un nabagi tup savā piramīdas virsotnē un bēgot no muļķības skrien citas vēl lielākas muļķības ķetnās. Ja neatradīsies neviens, kas spēj tiem palīdzēt, Sistēma nomirs aiz muļķības, un ļoti daudzi tās elementiņi kopā ar to.

Īsāk sakot, vieni muļķi izdomā muļķības, lai valdītu pār citiem muļķiem.

Ieskatam apskatīsim dažas mācības. Formulējumi ir ātri tapuši un virspusēji, tādēļ netiesājiet bargi, tomēr kopējo būtību šāds skats parāda labi.

Imperiālistiskais nacionālisms (jebkuras tautas)

Aksioma: tauta X ir ar kaut ko unikāla, tādēļ tai ir jāvalda pār citām

Darbība: pakļaut citus

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi X tautas pārvaldībā

Jūdaisms

Aksioma: žīdi ir Dieva izredzēta tauta, kam jāvalda pār pārējiem

Darbība: pakļaut citus

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi žīdu pārvaldībā

Vācu nacionālsociālisms

Aksioma: vācieši ir visspēcīgākā tauta, kam ir jāvalda par pārējiem, žīdi ir ienaidnieki (konkurenti), kas to traucē izdarīt

Darbība: pakļaut citus

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi vāciešu pārvaldībā

Provinciālais nacionālisms (jebkuras tautas)

Aksioma: tauta X ir miermīlīga, kura nevienu neaiztiek, bet kļūst kareivīga, ja to mēģina pakļaut

Darbība: nepakļauties

Augstais mērķis: konkrētā tauta dzīvo laimīgu, neatkarīgu dzīvi

Kapitālisms

Aksioma: sabiedrības vajadzības apmierina kapitāla īpašnieki, sadalot darba augļus pēc padarītā

Darbība: sadale pēc padarītā

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi katram saņemot no kapitāla īpašniekiem pēc padarītā

Sociālisms

Aksioma: lai kam arī kas pieder un cik katrs ko ir darījis, darba augļi jāsadala pēc vajadzībām, ko nodrošina valsts

Darbība: sadale pēc vajadzībām

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi ar valsts starpniecību katram saņemot pēc vajadzībām

Padomju marksisms

Aksioma: lielkapitāla īpašnieki apspiež darbaļaužu masas

Darbība: cīņa pret lielkapitāla īpašniekiem

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi bez lielkapitāla īpašniekiem (viss pieder tautai)

Sabiedrības drošības koncepcija „Mirušais ūdens”

Aksioma: vecāko un bagātāko pasaules ģimeņu izveidotā pasaules valdība apspiež pasaules iedzīvotājus, mānot tos un izmantojot to nezināšanu

Darbība: cīņa pret pasaules valdību, mānīšanos un nezināšanu

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi gudri un bez mānīšanās

Liberālisms

Aksioma: sabiedriskie procesi ir pašregulējoši, valstij tikai jānosaka spēles noteikumi

Darbība: valsts kontroles funkciju samazināšana

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi, jo katrs dara ko grib un izjūt savas darbības sekas

Anarhija

Aksioma: sabiedriskie procesi ir pašregulējoši un nav jānosaka nekādi spēles noteikumi

Darbība: jebkādu kontroles funkciju samazināšana

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi, jo katrs dara ko grib un izjūt savas darbības sekas

Konservatīvisms

Aksioma: pārbaudīts vecais ir labāks, par nepārbaudītu jauno

Darbība: tradīciju saglabāšana

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi saskaņā ar tradīcijām

Monarhija

Aksioma: monarhs ir pastāvīgs un neapstrīdams augstākais valsts vadītājs

Darbība: varas pārmantojamības neapšaubīšana, stabilitāte un ilgtermiņa attīstība

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi stabilā, monarha pārvaldībā

Demokrātija

Aksioma: tauta (bars) ievēl iespējami labākos vadītājus (demokrātija ir slikta, bet nekas labāks nav izdomāts)

Darbība: pretendentu savstarpēja cīņa par varu un tās noturēšanu

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi tā kā nolēmuši

Autoritārisms

Aksioma: jāvalda ir spējīgākajiem, pārējiem jāpilda to rīkojumi

Darbība: vadoņu pavēļu pildīšana

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi autoritātes pārvaldībā

Teokrātija

Aksioma: jāvalda ir garīdzniekiem, jo tie ir gudrākie un spējīgākie

Darbība: saskaņā ar garīdznieku gribu

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi garīdznieku pārvaldībā

Kristietība

Aksioma: visi cilvēki ir grēcīgi, bet tos ir iespējams nožēlojot izpirkt

Darbība: grēka pieņemšana un nožēlošana

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi ļoti tālā nākotnē

Islāms

Aksioma: visi cilvēki ir grēcīgi, bet stingri ievērojot Pravieša likumus var grēku mazināt un nopelnīt algu debesīs

Darbība: cīņa ar grēku

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi ļoti tālā nākotnē

Neopagānisms (jebkuras tautas)

Aksioma: kristietība (islāms) iznīdēja patieso ticību un pārņēma daļu no tās

Darbība: agresormācības noliegšana, senatnes un filozofiski pētījumi

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi atjaunotajā senajā ticībā

Budisms

Aksioma: visi cilvēki ir nolemti ciešanām, lai izrautos no ciešanu apļiem jādzīvo atturīgi

Darbība: askētisks dzīvesveids

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi ļoti tālā nākotnē

Feminisms

Aksioma: vīrieši apspiež sievietes

Darbība: sievietes atbrīvojas no vīriešu pakļautības

Augstais mērķis: gan vīrieši, gan sievietes dzīvo laimīgā vienlīdzībā

Maskulisms

Aksioma: sievietes apspiež vīriešus

Darbība: vīrieši atbrīvojas no sieviešu pakļautības

Augstais mērķis: gan vīrieši, gan sievietes dzīvo laimīgā vienlīdzībā

Atvērtā sabiedrība

Aksioma: neviens nezin patiesību, jābūt atvērtam jaunajam

Darbība: vecā apšaubīšana, jaunā pieņemšana

Augstais mērķis: visi dzīvo laimīgi atvērtā (pilsoniskā) sabiedrībā

Apokalipse

Aksioma: pārskatāmā nākotnē gaidāma globāla katastrofa

Darbība: gatavošanās katastrofai, citu problēmu apātiska uztvere, cīnīšanās par vietu glābjamo sarakstā

Augstais mērķis: paglābtie dzīvo laimīgi

Zelta milijarda un tamlīdzīgas mācības

Aksioma: pasaule ir pārapdzīvota, tās resursi visiem nepietiks, cilvēku skaits ir jāsamazina

Darbība: cilvēku skaita samazināšana

Augstais mērķis: cilvēki pašiznīcinās laimīgi, atlikušie dzīvo laimīgi

Katrai no šīm mācībām ir taisnība, viņas visas ir loģiskas, labu gribošas (deklarējošas) un ……. nepilnīgas. Caur šo nepilnību gudrie vada muļķus un šī nepilnība rada grūti kontrolējamas blakus kļūdas, kas laikā un telpā summējas un ar aizvien lielāku spēku draud aprīt mūs visus.

Gudro muļķība ir apzināta muļķības tiražēšana, apzināta nepilnīgas informācijas sniegšanas, zinot tās graujošās sekas. Un šādi tiražēta muļķība kā bumerangs atgriežas atpakaļ un liek izdarīt nākamo muļķību. Gudrie to uzskata par kontrolējamu muļķību, bet diez vai tā ir, notikumu attīstības gaita rāda, ka muļķība kļūst aizvien nekontrolējamāka. Bet, pat ja šai ziņā iespējams kļūdāmies, lai tas mūs nemulsina, muļķība pašu labad Mums ir jāuzveic tā kā tā.

Sistēma.

Lūk katra sistēmas elementa vispārīgi raksturlielumi, vienalga kurā līmenī tas atrodas:

- definēti uzdevumi (informācija, kas jāsasniedz)

- uz laiku iedoti instrumenti uzdevuma sasniegšanai (resursi, tai skaitā informatīvi)

- balva par centīgu uzdevuma pildīšanu (resursu solījums, tai skaitā informatīvu)

- veiktspējas uzturēšanai nepieciešamais resursu minimums (resursi, tai skaitā informatīvi)

- potenciāli aizstājēji vai paralēla darba darītāji, ar ko tiks nomainīts elements uzdevuma nepietiekami labas pildīšanas gadījumā (konkurence)

Pamatuzdevumu nodefinēšanu Sistēmā veic mācības, likumi, instrukcijas utt., informācijas apriti - plašsaziņas līdzekļi, skolas, sabiedriskas organizācijas, brālības , cunftes, konferences utt., bet resursu radīšana un sadale notiek ar finansu sistēmas palīdzību. Valstis Sistēmā ir apakšsistēmas ar saviem īpašiem uzdevumiem un/vai specifiskām īpatnībām, kam sistēma neiebilst (tai prasa pārāk daudz spēku tās pārvarēt un to traucējošā daba ir salīdzinoši minimāla).

Katram elementam sistēmā ir sava loma, katrs dara darbu, kas sistēmai dod kādu labumu, katru var pieskaitīt kādai no Sistēmas grupām (kastai), katrs pēc patikas un spējām var mainīt nodarbošanos. Tie, kas Sistēmai nav noderīgi vai ko tā uzskata par nenoderīgiem, tiek izstumti kādā no sistēmas buferzonām ar mazākiem vai pavisam niecīgiem pieejamiem resursiem. Ārpus Sistēmas vairs neviens netiek izstumts, jo tādu vietu vairs nav, atliek vienīgi likvidācija Sistēmas ietvaros.

Sistēmas asinsrite ir vajadzību apmierināšana, ko simbolizē nauda. Sistēmas pamatu pamats ir cilvēku vajadzības un Sistēmas spēja tās apmierināt. Zūdot šim pamatam, Sistēma pārstāj darboties. Gribi būt brīvāks no Sistēmas, samazini vajadzības, un otrādi, jo vairāk un lielākas ir cilvēka vajadzības, jo viņš ir atkarīgāks no Sistēmas.

Un ko Sistēma dara pašreiz?! Tā milzīgiem spēkiem veicina visādu nevajadzīgu vēlmju rašanos un uzreiz piedāvājas tās apmierināt. Tā Sistēma pastiprina savu kontroli pār elementiem. Kādēļ?! Iespējamības ir vairākas, varbūt baidās par kontroles zudumu, varbūt gatavojas straujiem pavērsieniem, kuru izpilde ar esošiem kontroles mehānismiem var neizdoties, varbūt mēģina kaut ko iemācīt, bet varbūt vienkārši agonē.

Mūsu uzdevums šai ziņā ir skaidrs. Mēs negribam sevi konfrontēt Sistēmai. Mēs gribam palīdzēt gan Sistēmai, gan katram tās elementam. Mēs esam par visiem, Mēs gribam, lai visiem būtu labi. Tai pat laikā Mēs negribam būt Sistēmas vergi, jo līdz galam nezinām kas, ar kādu mērķi, uz kurieni un vai vispār Sistēmu vada. Mēs negribam būt Sistēmas vēža šūna, bet Mēs arī negribam mirt līdz ar Sistēmu, ja tā izrādītos dzīvot nespējīga. Mēs negribam mirt, ja izrādītos, ka patiesībā Sistēma ir tikai kārtējā muļķības radītā ilūzija. Tāpēc Mūsu padevībai Sistēmai ir jābūt iluzorai un to var panākt tikai un vienīgi ar iespējami minimālām vajadzībām, kas nozīmē gatavību samazināt patēriņu, ja tas būs nepieciešams. Grūti, bet citu ceļu nav. Pat vēl vairāk, iespējams kādā brīdī mums var nākties izdzīvot pilnīgi bez vajadzībām. Nereāli?! Varbūt, bet, izdzīvošanas cīņā ne līdz tādām vien pārcilvēciskām spējām iespējams nonākt. Būsim tam gatavi un gatavosim tam savu tuvāko.

Nauda ir papīra gabaliņi, universāls vērtību apmaiņas līdzeklis. Naudai pašai par sevi nav nekādas vērtības, tā vārda tiešā nozīmē tiek izdomāta, cik vajag, tik izdomājam, matemātiski precīzi un korekti, bet izdomājam. Vērtību naudai piešķir cilvēki, noticot tās vērtībai, noticot ka par to var iegūt vērtības, realizēt sapņus, apmierināt vēlmes. Bet noticēt tam liek Sistēma, caur mācībām, skolām, plašsaziņas līdzekļiem un citiem informācijas izplatīšanas kanāliem. Nauda ir nevis ekonomisks, bet reliģisks termins. Bankas ir naudas tempļi, bet vispasaules finansu sistēmas pārvaldnieks ir Sistēmas faraons.

Caur nerviem līdz katrai Sistēmas šūniņai tiek novadītas vajadzīgās ziņas un saņemta atpakaļ saites informācija. Sistēmas nervi ir visas informācijas apriti nodrošinošas organizācijas, gan plašsaziņas līdzekļi, akadēmiskās iestādes, IT&T uzņēmumi, gan arī specdienesti. Sistēma ļoti jūtīgi reaģē uz jelkādiem nervu darbības traucējumiem kādā no organisma apgabaliem (smadzenēm sāp), tas tiek uzskatīts par visa apgabala darbības traucējumiem, kam seko attiecīga Sistēmas reakcija – asins pieplūduma (naudas) samazināšana.

Tāpēc mācīsimies no kļūdām un nesāpināsim smadzenes, nemēģināsim brutāli iejaukties specdienestu, plašsaziņas līdzekļu un citu Sistēmas nervorganizāciju darbā. Mums ir jāsaplūst ar tiem, mums ir jākļūst par tiem, Mums ir jāpārliecina to darbiniekus par Mūsu taisnību. Pārliecināšana, lūk ērkšķiem kaisītais ceļš pa kuru Mums jāiet.

Mēs jau konstatējām, ka Sistēmai kaut kādu iemeslu dēļ ir tendence pastiprināt kontroli. Tātad šī tendence izpaužas arī nervu sistēmas darbībā. Rezumējot, mēs nepārtraukti tiekam novēroti un šīs novērošanas apjomus iespējams mums pat ir grūti iedomāties. Tas, ka mēs neredzam novērošanas sekas, nenozīmē, ka tā nenotiek. Galu galā 84.gads sen jau ir pagājis.

Jau labu laiku tehniskie līdzekļi atļauj samērā precīzi noteikt mūsu atrašanās vietu, viegli noklausīties un ierakstīt sarunas, iepazīties ar mūsu finansu stāvokli un patēriņa vēsturi, reģistrēt visu tīmekļa informāciju (e-pastus, komentārus, atslēgvārdus interneta meklētājos, apmeklētās lapas utt.). Tas ir tikai tehnikas jautājums izveidot sistēmu kā ar salīdzinoši maziem resursiem uzturēt gigantiskas personiskās informācijas datubāzes. Un kādēļ mums uzskatīt ka tas nav jau izdarīts?! Un cik tas ir ērti no vadības viedokļa! Vajag izlemt, kuru personu atbalstīt tam vai citam amatam?! Sameklējam datubāzē personisko lietu un vērtējam, kas par cilvēku, kādas vājības, kāda vērtību sistēma, kam tic, kam netic, kāds paziņu loks utt. Cik gan daudz jau varēja izsecināt gestapo un čeka no savām manuāli uzturētajām kartiņām, bet te automatizēšanas iespējas „brīvības” apstākļos, kad vairums nemaz nezin un/vai netic, ka viss tiek reģistrēts un kaut kur saglabāts.

Tāpēc rēķināsimies ar to, ka katrs pateiktais un uzrakstītais vārds ir zināms trešajām personām. Nebīsimies no tā, bet gan priecāsimies, uzskatīsim to par dieva aci, kas vēro, lai mēs nesastrādātu muļķības. Izmantosim to sevis vēl lielākai pašdisciplinēšanai. Un pat, ja novērošanas apmēri vēl nav tik iespaidīgi, rēķināšanās ar tās esamību mums nāk tikai par labu. Mums ir jāvar sasniegt savi mērķi atklāti. Mums ir jāslēpjas neslēpjoties. Mums ir jāmaskējas nepārtraukti, ne uz mirkli nebēgot un neslapstoties. Tā un nekā savādāk.

Katram kokam ir divi gali, ja caur novērošanu var mūs vadīt, mēs, zinot ka mūs novēro, varam vadīt novērotājus. Tā ir viena no taciņām kā ievadīt mums vajadzīgo informāciju citā Sistēmas modulī. Ievadīsim pareizo informāciju, dabūsim pareizo rezultātu.

Visu karš pret visiem.

Konkurence rada Sistēmā spiedienu un virza to kaut kādā virzienā. Dažādas uzskatu sistēmas pieņēmuši indivīdi sacenšas savā starpā kā labāk izpildīt uzdevumus. Katrs skrien pakaļ savam priekšā pakārtajam burkānam un darbina Sistēmu.

Brīžiem šī konkurence pārtop nežēlīgā karā. Cilvēki, mācības, apakšsistēmas karo viena ar otru, draudot iznīcināt cita citu un bieži to arī izdara. Šādās cīņās nekad neuzvar kāds no cīņu dalībniekiem. Uzvarētājs vienmēr ir kāds cits. Sistēma uzvar vienmēr, vismaz līdz šim ir uzvarējusi. Mūsu uzdevums ir nezaudēt. Lai to panāktu, Mums ir jāsaprot ka jebkāda savstarpēji iznīcinoša cīņa ir bezjēdzīga, ka sarunāt vienmēr ir izdevīgāk nekā cīnīties. Sarunāšana ir Mūsu cīņa, Mēs cīnāmies, lai sarunātu.

Regulējot konkurences apjomu iespējams panākt neredzētu uzplaukumu un milzīgus postījumus. Apbruņo un sarīdi savā starpā muļķus un viņi, cīnoties par neko, izpostīs visu sev apkārt. Tāpēc necīnīsimies un mudināsim uz to citus, mēģināsim saskatīt pasauli kopumā, nevis tikai to fragmentu, ko mums piedāvā piespēlētā uzskatu sistēma.

Demokrātija ir konkurence politikā. Ar dažādām uzskatu sistēmām bruņojušās organizācijas mēģina pārliecināt tautu par savu taisnību. Vēlētāji nevis izvēlas, bet tiek pārliecināti. Demokrātija ir konkurss uz labāko pārliecinātāju vietu. Ievēl to, kas atstāj ticamāku salīdzinoši labākā pārvaldnieka iespaidu. Demokrātiskas vēlēšanas ir naudas un pārliecināšanas tehnoloģiju sacensība, kurā cilvēkiem ir atvēlēta statistu loma. Šī procesa regularitāte ir pats lielākais kaitējums. Ilglaicīga varas stabilitāte un pārmantojamība, lūk viens no būtiskākajiem valsts attīstības priekšnosacījumiem. Valsts vadītājiem ir jādomā ilgtermiņā, tā pēcnācējiem ir jāturpina priekšgājēju iesāktais, mainot virzienu tikai pēc rūpīgas izvērtēšanas un pakāpeniski, un vara ne uz mirkli nedrīkst palikt „gaisā karājoties”. Pati demokrātiskā sistēma, ja to kāds ārējs spēks nesavalda, spiež uz ko citu. Tā mudina avantūristus un ierāvējus iesaistīties melošanas konkursā, kurā balva ir īslaicīga vieta pie siles. Ja šo procesu nekontrolē un nevada kāds dižs saprāts no malas, tad valstij tas beidzas bēdīgi. Mums tas ir jādara. Mēs ne mirkli nedrīkstam klausīt pasakām par demokrātiskām vērtībām. Kadri izšķir visu, tāpēc Mums ir tikai viena vērtība – gudru, spējīgu, muļķībnoturīgu cilvēku nonākšana un palikšana pie varas. Mums ir tauta jāpārliecina, ka demokrātija ir spēle, kurā tai katru reizi ir jāaiziet un jāievēl vieni un tie paši pārstāvji.

Diemžēl Sistēma grib ko citu. Tā grib demokrātiski izvēlēties lielākos un vieglāk vadāmākos kretīnus. Sistēma grib, lai tās dotie uzdevumi tiktu izpildīti bez domāšanas un ar maksimālu centību. Ja Sistēma jūt pretestību, tā inicializē sabiedrības pašiznīcināšanās procesus, lai pēc tam baltā zirgā iesūtītu tajā kārtējo lielāko kretīnu.

Demokrātija ir pati labākā koloniju pārvaldes forma, saglabājot tām patstāvības ilūziju. Mūsu uzdevums ir pakļauties Sistēmai, tēlot pakļāvību tai, bet tai pat laikā darīt visu, lai Sistēma nevarētu mūs apiet savas gribas realizācijā. Ja Sistēma ko vēlas, tai tas ir jārealizē caur Mums un ar Mūsu rokām. Tad jau labāk Mēs paši pēc sava prāta nevis kāds cits. Mums ir jāizglīto cilvēki, lai iespējami lielāks ļaužu skaits saprastu, ka patiesībā dzīvo ilūziju pasaulē, kuru tā arī jāuztver un iluzori jāuzvedas. Cilvēkiem ir jāsaprot ilūzijas, jāsaprot no kurienes un kāpēc tās rodas un jāsaprot, ka vienīgais mūsu visu pretinieks ir muļķība neatkarīgi no tās pārnēsātāja un izpausmes formas. Ja Mums tas izdosies, Mūsu spēki var sasniegt neiedomājamus apmērus.

Sistēmas uzturēta konkurence notiek arī augstākajos līmeņos. Savā starpā konkurē mācības, lielvalstis, slepenās organizācijas, specdienesti, tautas, korporācijas, nevalstiskās organizācijas un citi Sistēmas elementi. Piramīdas virsotnes konkurences pāriešana visu karā pret visiem fāzē var novest pie drausmīgām sekām vispasaules mērogā. Atliek tikai augstākajam Sistēmas līmenim atslābināt varas grožus un zemākā līmeņa konkurenti, plēšoties savā starpā, iznīcinās savu tuvāko apkārtni, un šī iznīcinošā cīņa kā krītoši domino kauliņi pārnesīsies uz zemākiem līmeņiem. Un tad tas skars katru no mums, visi sāks karot pret visiem reālajā dzīvē. Kompjūterspēļu un šausmufilmu iluzorās ainas kļūs par realitāti. No ķēdēm norāvusies un bez kokakolas, hamburgeriem, prezervatīviem palikusī pokemonu paaudze bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem vāks bonusus cilvēku dzīvību izskatā, cīnoties par maizes kripatiņu un lielveikalu paradīzes solījumiem. Tāda izskatās modernās apokalipses aina un tā pienāks, ja cilvēce padosies muļķībai. Iespējams šādu scenāriju kā risinājumu uzskata daži Sistēmas priesteri. Viņuprāt tā ir kontrolējama muļķība, viņi uzskata, ka risinājums ir nevis pašas slimības uzveikšanā, bet gan slimnieku skaita samazināšanā. Manuprāt muļķīgi.

Imperiālisms un provinciālisms.

Resursu koncentrācija un sadale Sistēmā notiek centralizēti. Šie centri ir dažādu līmeņu un mērogu, bet ikdienā ir iegājies šo centru duāls dalījums. Es lietošu terminus impērija un province.

Impērija ir globāls resursu koncentrācijas centrs, province lokāls. Mums šis ir sāpīgs temats, jo vairākus gadsimtus esam provinciāļi un šis pasaules uztveres modelis ir mūsos iesēdies. Tomēr dziļi sirdī mēs esam imperiālisti un mums ir jāiemācās atbrīvot savu imperiālismu, lai ar provinciālisma spēku, vienkāršību un gudrību mestos cīņā ar pasaules mēroga muļķību.

Mums tīk uzskatīt ka imperiālisms ir slikts, ka tas ir agresīvs, parazītisks, maz dodošs, daudz ņemošs, nesaprotošs, muļķīgs un vēl visvisāds. Tā tas bieži vien arī ir. Tomēr vienmēr imperiālisms šķiet kaitīgs tikai raugoties no muļķības pārņemta provinciāļa viedokļa.

Imperiālisms un provinciālisms tie ir dažādu mērogu redzesloki. Imperiālists ir spiests domāt un risināt liela mēroga problēmas, bet provinciāļa darbības mērogi ir daudzkārt mazāki. Provinciāļa muļķības apmēri ir provinciāli, impēriju kļūdu sekas ir graujošākas. Uz impērijām gulstas daudz lielāka atbildība.

Imperiālisms un provinciālisms viens otru papildina, vajadzīgi ir abi un katrs pa savam ir labs, bet muļķība katru no tiem izkropļo. Impēriju lielākā muļķība ir nolaišanās līdz provinciāļu līmenim un negausīga izvirtība. Savukārt provinciāļi mēdz sirgt ar šaurpierīgu egocentrismu – galvenais, lai mums ir labi, bet kopējas problēmas tas ir kaut kas tāls, mūs neskarošs. Imperiālismam un provinciālismam harmoniski sadarbojoties un līdzās pastāvot tiek gūts kopējs labums un sasniegts uzplaukums.

Imperiālisms un provinciālisms tie ir domāšanas veidi. Impēriju centri ir vēsturiski izveidojušās (vai izveidotas) vietas, kur koncentrējas lielāks saprātīgu cilvēku daudzums kā citur, tie kā magnēts pievelk gaišos prātus. Tāpēc impērija parasti uzveic provinces, tā vienkārši ir gudrāka un domā plašāk. Impērijas vispirmām kārtām sabrūk aiz muļķības, aiz tās valdnieku muļķības.

Provinciāļu un imperiālistu sadursmē imperiālistiem ir salīdzinošās priekšrocības. Atbildība par lielāka mēroga problēmu risināšanu, dod tiem papildus spēkus, kam provinciāļi nespēj pretī stāvēt.

Iepriekšējā impērija mums ir atstājusi savdabīgu dāvanu – miljons krievus. Viņu ir pārāk daudz. Tas mums nepatīk un biedē. Tik liels daudzums krievu blakus esot tēvijai var mums kaitēt un iespējams pat apdraudēt mūsu eksistenci nākotnē. Varbūt.

Tomēr jebkuri draudi ir arī izdevība, lieli draudi ir liela izdevība. Mums ir miljons krievu. Miljons krievu mūsu informatīvā telpā. Pareizi uzaudzināts šis miljons šo zemi padarītu par vispasaules vadības centru.

Krievi ir mūsu uzdevums. Sistēma grib ciešāku kontroli pār Krieviju. Mūsu uzdevums ir uzaudzināt miljons Russijas iekarotājus. Mēs savukārt esam krievu uzdevums, Mums jākļūst par Sistēmas revolūcijas sargiem. Mēs dzīvojam informatīvā kara laukā, kur par ietekmi uz Sistēmu cīnās divas spēcīgas impērijas un ideoloģiskie virzieni. Paceļoties tām pāri un samierinot to pretrunas, Mēs kontrolēsim abas. Mums ir jāsamierina šo impēriju pretrunas, Mums ir jāvērš to varenais spēks nevis vienai pret otru, bet gan vienā virzienā – muļķības pārvarēšanā. Tā Mēs vadīsim abas, tā Mēs viņas apvienosim, tā Mēs palīdzēsim sev un cilvēcei.

Krievi ir mūsu zāles pret provinciālismu. Mēs neesam tiesīgi tajā iestigt. Ja mēs paliksim provinciāļi, Mums būs grūti izdzīvot. Mūsu glābiņš ir imperiālismā, vispasaules jautājumu risināšanā. Mums tas ir jādara, Mums, uz pasauļu robežas, laikmetu krustcelēs augušajiem, Mums, savu imperiālismu provinciālismā aizmirsušajiem.

Baznīca.

Tagad parunāsim par Baznīcu. Mums ir daudz baznīcu un ne visas sevi tā sauc, bet tam nav nozīme. Baznīca ir klasiska garīga organizācija un pie tā arī paliksim. Man visvairāk patīk katoļi un pareizticīgie, tās ir senas, lielas, varenas, tradīcijām bagātas un zinošas organizācijas. Mums ar tām ir jāsadarbojas, Mums tās ir jāizmanto, Mums tajās ir jāieplūst, jo tikai ar to zināšanām un spēku mēs varam uzveikt muļķību.

Diemžēl mūsdienās muļķība ir kļuvusi tik spēcīga, ka pat caursit spēcīgāko un gudrāko baznīcu aizsargmehānismus. Muļķība jau labu laiku ir ieperinājusies baznīcas sirdī un neitralizē lielu daudzumu tās spēka.

Baznīcas ir spēcīgas, tās ir vienas no pasaules muļķībnoturīgākajām organizācijām. Baznīcas izmisīgi cenšas cīnīties ar muļķību, tās veiksmīgi aizsargājas un neļauj sevi līdz galam uzveikt. Bet šī cīņa ir pasīva. Tā jau iepriekš ir lemta neveiksmei. Jā Baznīcas iespējams mirs pēdējās, bet viņas tāpat mirs līdz ar visu Sistēmu.

Bet kādēļ jāmirst, ja var nemirt, kādēļ padoties muļķībai, ja var nepadoties, kādēļ slēpt sveci zem pūra, ja ar to var izgaismot visu pasauli?!

Atvainojiet cienīgtēvi, bet jums ir jāiet līdzi laikam. Paldies tiem, kas tā dara, bet šai kustībai ir jākļūst daudz organizētākai un plašākai. Kuru gan mūsdienās interesē nokodēti svētulīgi teksti, kāda jēga bārstīt maz ko izsakošas, nesaprotamas, tūkstošiem gadus vecas frāzes. Tas tiesa ka galvenās pamatvērtības ar laiku nemainās, bet mainās cilvēki, to uztvere, tuvākie un tālākie uzdevumi. Kas derēja tūkstošs gadus atpakaļ, šodien var vairs nestrādāt. Ar šo nemazākā mērā negribu jūs mudināt uz savu pamatu, savu sakņu, savas vēstures noliegšanu, bet tikai aizrādīt, ka pie slimniekiem ir jāiet ar pavisam cita veida zālēm.

Cienīgtēvi, jūs grēkojat! Jūs dodat sakaltušu maizi, kaut gan cilvēkiem vajag ko citu. Cilvēki ir kāpēcīši. Cilvēki grib zināt kāpēc tā un nevis savādāk. Tad atbildiet viņiem. Pasakiet kāpēc grēka alga ir nāve, kāpēc jāatturas pirms laulībām, kāpēc laulības uz mūžu, kāpēc celibāts, kāpēc ziemassvētki, kāpēc lūgšanas, kāpēc grēksūdze, kāpēc gavēnis, kāpēc, kāpēc, kāpēc?! Dzīves ritms ir pārāk ātrs un informatīvā plūsma pārāk milzīga, lai aprobežotos ar likumu došanu, tas vairs nestrādā, tas vienkārši vairs nevar strādāt un ar katru dienu stāvoklis pasliktināsies. Cilvēkiem ir jādod zināšanas atšķirt labu no ļauna un tās zināšanas ir neskaitāmi kāpēc, ko jūs ļoti labi zināt. Ja nezināt, tad izziniet, jūs – Svētās Romas Baznīcas, to meitasorganizācijas un citas garīgas iestādes. Tad lūdzu cienītie, dariet tā, dodiet cilvēkiem to, kas viņiem vajadzīgs, atkārtojiet to vēl un vēl dažādās, viegli saprotamās formās, palīdziet mums uzveikt muļķību.

Un, lai jums pietiek spēka un gudrības apmācīt savus vēstnešus, paskaidrot tiem kāpēc jāatbild uz kāpēc, iemācīt izteikties saprotami, lai nestāstītu slimniekiem par ārstēšanās metodēm latīniski. Nekautrējieties saukt lietas īstajos vārdos, nost ar šauram cilvēku lokam saprotamiem terminiem un atziņām, lai top gudrība pārvērsta visiem saprotamos domugraudos, kas izteikta no taisna garīdznieka mutes iegūst milzu spēku.

Lai Jums, mums visiem par laimi, izdodas.

Muļķības vēsture.

Mazliet apskatīsim sava pretinieka vēsturi, no kā tas radās un kādā veidā tam izdevās izaugt tik lielos apmēros.

Muļķība ir nepareiza rīcība, tā ir kļūda. Viena muļķība ved pie citas muļķības. Vienas muļķības sekas ir cita muļķība. Muļķība = kļūda = grēks = ļaunums utt.

Pārvarēt muļķību, izlabot kļūdu, izpirkt grēku var ar pareizu rīcību. Rīkojoties pareizi mēs likvidējam konkrētas kļūdas sekas.

Var teikt ka ir pareiza, pareizāka un nepareiza rīcība. Pareiza rīcība ir pareiza vienalga no kura skatu punkta uz to raugās, pareiza rīcība ir viena starp miljoniem iespējamo, to reizēm ir ļoti grūti atrast, lai gan, mēs nespētu dzīvot, ja ik dienu nerīkotos pareizi.

Pareizāka rīcība ir pareiza salīdzinot ar citu iespējamu rīcību. Pareizāka rīcība ir pareiza, raugoties no dažiem redzes viedokļiem. Pareizāka rīcība ir nepareiza rīcība, tikai tās sekas nav tik graujošas, tās tiek pārnestas laikā, vietā, telpā, uz citu personu vai būtni. Pareizākas rīcības sekas vienmēr atgriežas. Kontrolējama muļķība ir pareizāka rīcība, kontrolējama muļķība ir kļūdas saprašana un tās atlikšana līdz piemērotākam labošanas brīdim vai nodošana citam. Var pat teikt ka muļķība kā darāmie darbi tiek sadalīta pa galviņām ar kontrolējamas muļķības palīdzību, katram pēc spējām un nopelniem.

Nepareiza rīcība ir nepareiza, salīdzinot ar kādu citu rīcību. Nepareiza rīcība ir nepareiza raugoties no dažādiem skatupunktiem. Nepareiza rīcība rada, turpina vai pastiprina kļūdu. Viena un tā pati rīcība var būt gan nepareiza, gan pareizāka atkarībā no tā kas, kad, kur un cik lielā mērā to veic.

Mēs piedzimstam kļūdu pilnā pasaulē, ciešam no senču kļūdām, labojam tās, pieļaujam savas kļūdas, ciešam no tām un atstājam kļūdas saviem pēcnācējiem. Lūk kristietības iedzimtā grēka, budisma ciešanu apļu un tamlīdzīgu atziņu būtība.

Kļūdas ir jāsaprot, grēki ir jānožēlo. Lai skumstot par kļūdām mēs neradītu lielākas kļūdas, grēki tiek piedoti. Bet, lai grēku piedošana mums neļautu vieglprātīgi kļūdīties atkal un atkal, ir jābaidās no kļūdu seku izraisītās elles uguns, tiecoties nokļūt bezkļūdu valstībā – paradīzē.

Dievs, jeb Radītājs ir neizsīkstošs Patiesības avots, kas palīdz saprast muļķību un atrast Patiesību - pareizu rīcību. Bieži vien, savas nezināšanas pēc, ar Dievu mēs arī saprotams citu līmeņu būtnes, kuru darbība šķiet nākam mums par labu.

Cīņa ar muļķību ir dzīves jēga. Dzīves jēga ir mācībā, ko mēs gūstam cīnoties ar muļķību. Nāve ir izkrišana kādā no neskaitāmajiem eksāmeniem. Cilvēka, tautas, valsts, civilizācijas, sugas nāve ir muļķības pārbaudījuma neizturēšana. Muļķības galīgas uzvaras alga ir nemirstība. Tās nav pasakas, tā ir realitāte, kuru sasniedz daži no miljardiem.

Starp mācībām, reliģijām un ideoloģijām nav pretrunu, tās uz vienu un to pašu lietu skatās no dažādiem skatu punktiem un katra no tām satur kādu lielāku vai mazāku muļķības un patiesības devu.

Ja cilvēks kļūdās, uzreiz izjūt savas kļūdas sekas un labo to, kļūdas vairs nav. Šāda kļūda laika, telpas un personas ietvaros ir radusies un beigusies. Tomēr ir kļūdas, kuru sekas izpaužas vēlāk, citā vietā un attiecībā uz citām būtnēm. Cilvēks pieļauj šīs kļūdas, jo neredz un neapzinās to sekas. Kļūdu sekas tiek atliktas uz gadiem, paaudzēm, pārliktas uz tuviniekiem, svešiniekiem, dzīvniekiem, augiem un pārnestas uz tuvākām un tālākām zemēm. Kļūdu rezultātā cilvēki sāka noslāņoties, spēcīgākajiem uzņemoties lielāko kļūdu nastu. Cilvēki sāka mācīties kā labāk sadzīvot ar kļūdām, kā tās profilaktiski mazināt un kā atvairīt pārlieku lielu kļūdu daudzumu ar ko pats netiec galā. Kamēr cilvēku bija maz un tie bija reti izkaisīti pa pasauli, tikmēr bija iespējams pārlikt kļūdas laikā un telpā. Dabiski izveidojušās priesteru kastas izdomāja visādus veidus kā izvairīties no kaimiņu kļūdu labošanas, piespēlēt tām savējās, atlikt kļūdas uz vairākām paaudzēm un pārlikt tās uz citām dzīvām radībām. Tas viss ir veiksmīgi izdevies un nu esam nonākuši globālā pasaulē, kad kļūst problemātiska kļūdu atlikšana gan laikā, gan telpā, gan uz citām radībām.

Strauji tuvojas tas mirklis, kad būs jāatrisina šīs cilvēces dzīves laikā uzkrājušās kļūdas. Tā ir objektīva realitāte un mēs nedrīkstam to ignorēt, slēpjoties aiz provinciālisma, nespēka un neziņas maskas. Mums ir aktīvi jāiesaistās šajā globālajā spēlē, jo izskatās ka risinājumu tā līdz galam nezin neviens. Šķiet valdošie priesteri ne līdz kam labākam nav aizdomājušies kā ļaut Sistēmai sabrukt, pasargājot sevi, lai sāktu jaunu kļūdu radīšanas ciklu no baltas lapas. Indiešu vēsturiski reliģiskā pieredze rāda, ka risinājums ir iespējams un tā atrašanas gadījumā pasaulē iestājas t.s. zelta laikmets. Ja risinājumu neizdosies atrast, cilvēce ieslīgs dziļā un ilgā tumsas valstībā, kurā ļaudis nolaidīsies līdz pirmatnēji mežonīga dzīvnieciskuma līmenim.

Un nevajag sevi noniecināt, ka esam mazi un nevarīgi un nespējam domāt šāda mēroga kategorijās, kurš gan cits, ja ne mēs – balto burvju zemes iemītnieki.

Homoseksuālisms.

Homoseksuālisms ir labs piemērs kā cilvēkiem tiek dota izvēle no vairākām muļķībām, Patiesību atstājot ēnā. Un daļa ļaužu aiz nezināšanas sadalās muļķību grupās, katrai aizstāvot savu kļūdas paveidu.

Homoseksuālisma jautājuma saistīšana ar seksualitāti ir pati lielākā muļķība. Šī jautājuma būtība nav seksā, kopošanās kāres paveids ir tikai daļa no redzamām sekām.

Dzīvība pati par sevi ir dāvana, milzīga dāvana, neatkarīgi no tā kādos apstākļos liktenim labpatīk iemest jauno dzīvībiņu. Došanas un ņemšanas likumsakarības nosaka, ka tik cik esi paņēmis, tik pat arī jāatdod, savādāk nevar. Dzimumdziņa ir instinktīva tieksme atdot to, ko esi saņēmis - dzīvību. Par cik dāvana ir milzīga, tieksme to atdot ir tikpat liela.

Parasti dzimumdziņa palīdz cilvēkiem atrast piemērotāko otru pusīti, satuvināties ar to, saprasties, radīt pēcnācējus un tos izaudzināt. Šis process ir ietverts laulības jēdzienā. Pēc būtības laulības vienīgais mērķis ir pēcnācēju radīšana un uzaudzināšana, jebkuri citi šīs institūcijas izmantošanas veidi ir vairāk vai mazāk kaitīgas novirzes.

Miesaskāre ir dzimumdziņa, kas nerada un nepalīdz radīt jauno paaudzi, tā ir muļķība, grēks, ļaunumus, vienalga kā to sauc. Miesaskāre ir veltīga dzīvības spēku izšķiešana.

Cilvēku dalījums homoseksuālos un heteroseksuālos ir miesaskāres slavinājums. Šāds dalījums atstāj ēnā ļaudis, kas nepakļaujas miesaskārei, tas sajauc vienā katlā dabisku dzimumdziņu ar miesaskāri pret pretējo dzimumu. Visbeidzot šāds dalījums nepamatoti izceļ otru izvirtības līmeni – miesaskāri pret sava dzimuma pārstāvjiem.

Visi miesaskāri cilvēki ir grēcīgi, antisociāli, slimi, tikai to slimības pakāpe ir atšķirīga. Donžuānisms, laulības pārkāpšana, kopošanās kopošanās pēc ar pretējo dzimumu ir pirmā, vieglākā šīs slimības izpausme. Šī kaite var būt salīdzinoši viegli ārstējama, cilvēks var mirkli ar to paslimot un tad nonākt uz pareizā ceļa, šī slimība var vainagoties ar jaunas dzīvības rašanos. Ar homoseksuālismu ir savādāk, miesaskāre pret sava dzimuma pārstāvi dzīvību radīt nespēj, tā ir dzīvības spēku izliešana tukšumā.

Miesaskārei ir tendence progresēt, padodoties tai un noārdot personiskos aizsargmehānismus, miesaskāre var novest līdz vispretīgākajām dzīvniecisko dziņu apmierināšanas formām. Tas nekādā ziņā nav saistīts ar homoseksuālismu, vienkārši homoseksuālisms ir viena no iespējamajām starpstadijām (tā var arī izpalikt), kam var sekot nākamās.

Mums stāsta aplamības, ka homoseksuālisms ir iedzimts. Tā nav. Daļai cilvēku iedzimtības ceļā vai dzīves pieredzes rezultātā rodas informatīvi vairošanās funkciju traucējumi. Šī defekta iemesls ir cilvēkā dziļi nosēdusies kaut kāda atziņa (-as), kas neļauj atrast vai pilnvērtīgi satuvināties ar otru pusīti bērnu radīšanai un izaudzināšanai.

Visiem vairošanās funkciju traucējumu skartajiem ir tieksme atdot pasaulei parādu par saņemto dzīvību. Viņi ir spēka un kaut ko darīt gribas pārpildīti. Apskaidroti, šie ļaudis spēj dot milzu labumu sabiedrībai, jo tas pēc kā viņi patiesībā tiecas – kalpot citiem. Miesaskāres, egocentrisma un citu netikumu slavinājums pārvērš šo tieksmi savu vājību un netikumu apmierināšanā. Viņi nepārtraukti meklē kaut ko, ko tā arī nespēj atrast, izmēģinot visvisādus veidus kā rast laimi, prieku un sirdsmieru, ko bez palīdzēšanas citiem sasniegt nav iespējams. Mums tas viņiem ir jāpasaka un jādod iespēja realizēt sevi, bet tiem, kuru nesaprašanu pārvarēt Mums spēka nepietiek, jāļauj izmirt savā nodabā, neklausot to žēlabas, draudus un tiesību pieprasījumus.

Tas, ko sauc par iedzimtu homoseksualitāti, reizēm ir iedzimtu hormonālo disproporciju sekas, bet visbiežāk kāda bērnībā iemantota trauma. Dzimumdziņa prasa savu, bet nespēja nodibināt veselīgas un pilnvērtīgas attiecības ar pretējo dzimumu, kas bieži izpaužas kā negribēšana, daļai no šo traucējumu skartajiem pārvēršas tieksmē pēc sava dzimuma pārstāvjiem. Miesaskāres slavinājums vispār un homoseksuālisma propaganda, kā viens no ļaunākajiem tās paveidiem, veicina šādu cilvēku skaita palielināšanos uz to rēķina, kas varētu laika gaitā atbrīvoties no savas kaites vai nodoties kalpošanai apkārtējiem.

Gudrākie no vairošanās funkciju traucējumu skartajiem ir dabisks sabiedrības priesteru kastas aizmetnis, kam ir brīvs laiks pārdomām, mācībām, garīgām aktivitātēm un sabiedriskām darbībām. Pārvarot miesaskāri (sublimācija), tie iegūst kalpošanai papildus spēkus.

Homoseksuālisma propagandas riska grupa ir visi vairošanās funkciju traucējumu skartie, tomēr vislielāko ļaunumu tā nodara, graujot sabiedrības garīdzniecību. Daļa iespējamo priesteru pārvēršas par dedzīgiem cilvēknetikumu aizstāvjiem, bet uz citiem, kas šai slimībai nepadodas vai spēj tās postošo dabu noteiktās robežās savaldīt, viendzimuma miesaskāres ideoloģija met ēnu un grauj to reputāciju.

Pārmaiņas.

Mēs dzīvojam mainīgā pasaulē. Ik brīdi viss plūst un viss mainās. Un šādu pasauli ikkatrs grib izmainīt pēc sava prāta. Dažs mazliet, bet dažs līdz nepazīšanai. Un tie ir lieli maldi iedomāties, ka to tik vienkārši var izdarīt. Patiesi, ka jums saku, stāvēt malā un neko nedarīt ir daudz gudrāk nekā mēģināt mainīt kaut daļiņu no pasaule, neizprotot tās mainības likumsakarības. Lai ar cik cēli nebūtu mūsu nolūki un gaišs iedomātais plānotais galarezultāts, ar nepareizu rīcību mēs mērķi nesasniegsim, bet zaudēsim tik ļoti nepieciešamos spēkus pašu izdzīvošanai. Un laimīgi ir tie, kas laikus to saprot un apstājas, pārējie iet bojā un rauj sev līdzi citus maldīgos.

Lai to labāk saprastu, aizveriet acis un iedomājieties melnu fonu ar neskaitāmu daudzumu baltām, haotiski kustīgām bumbiņām. Bumbiņas ir izmētātas pa dažādu izmēru un formu ierobežojošām figūrām. Figūras sastāv no bumbiņām un citām figūrām. Katra bumbiņa haotiski kustas pēc tai vien zināmām likumsakarībām, atduras pret citām bumbiņām un ierobežojošo figūru sienām. Katra bumbiņas sadursme ar šķērsli virza to citā trajektorijā, kur tā atkal saduras ar nākamo šķērsli un tā nepārtraukti līdz bezgalībai. Bumbiņu kustība, virza figūras, kas līdzīgi bumbiņām, arī pārvietojas, saduras viena ar otru un atkal virzās citā virzienā. Līdzīgi kustas lielās figūras, kas sastāv no mazākām figūrām, un tā līdz bezgalībai.

Un tagad iedomāsimies, ka kāds no daudzajiem elementiņiem ir sadomājis mainīt kādas no lielāko figūru kustības virzieniem. Cik lielas ir tā iespējas to izdarīt un, ja tas ir iespējams, kādi ir priekšnosacījumi, lai bumbiņa to spētu paveikt?! Vai to var izdarīt vadoties no pagātnes fotogrāfijām, elementiņa iedomām par citu elementiņu un figūru kustības dabu?! Vai var aizvirzīt figūru tur, kur tā bija kādu laiku atpakaļ un cik daudz spēka tas prasītu?! Un vai vispār vajag figūru kaut kur virzīt, ja tā tāpat kustās pati no sevis?!

Neriskēšu dot viennozīmīgas atbildes uz šiem un tamlīdzīgiem jautājumiem. Bet izteikšu pieņēmumu, ka teorētiski viens elementiņš spēj apzināti ietekmēt lielfigūras virzību, ja vien tas pārredz pietiekami lielu elementu un figūru esības daļu, izjūt citu elementiņu un figūru kustības likumsakarības, spēj precīzi noprognozēt nākamās kustīgo sastāvdaļu atrašanās vietas un tam ir pa spēkam dot laikā, vietā, spēkā un virzienā precīzu impulsu. Un šāds impulss no paša elementiņa var prasīt ļoti maz spēka un piepūles. Šādi taurenītis vienā pasaulsmalā izraisa vētru citā, šādi ar mazā pirkstiņa kustības palīdzību var radīt un sagraut impērijas.

Bet būsim reāli, tādas spējas piemīt reti kuram, būtiskāk ir saprast jelkādu izmaiņu veikšanas darba sarežģīto būtību, attiecinot to uz organizāciju, valsts un sabiedrības pārvaldi. Šī sarežģītība mums cilvēkiem ir jāparāda un jāpaskaidro, lai tie saprastu, ka jebkurš Sistēmas elements ir tās vergs un jo hierarhiski augstāku stāvokli tas ieņem Sistēmā, jo lielāks vergs tas ir, jo vairāk tam ir ierobežojumu, jo mazāk brīvas manevrēšanas iespēju, jo lielāka atbildība un jo drausmīgākas kļūdainas rīcības sekas pašam un apkārtējiem.

Cilvēkiem tas ir jāzina viņu pašu labad. Ne tikai tādēļ, lai viņi ar pašu rokām neiznīcina savu nākotni, bet arī tādēļ, lai Sistēmas kraha gadījumā būtu spējīgi ātri noorientēties un, pastāvot par sevi un apkārtējiem, fiksi radītu jaunu, dinamisku, dzīvotspējīgu Sistēmu. Mums tas viņiem ir jāpasaka, lai viņi spētu izdzīvot jebkuros apstākļos. Ja viņi spēs izdzīvot, tas dos iespēju izdzīvot arī Mums.

To pašu domu pamēģināšu attēlot savādāk. Iedomāsimies kādu sabiedrisku iekārtu, piemēram, valsti. Iedomāsimies ka kaut kādu iemeslu dēļ valsts aukstākā vadība ir dezorientēta, zaudējusi kontroli pār sabiedrību. Valsts iekārta brūk. Vairums iepriekš eksistējošie likumi strauji pārstāj darboties, sabiedriskās kontroles mehānismi vairs nestrādā vai darbojas ļoti vāji. Viss, sabiedrība ir brīva vārda burtiskā nozīmē un katram tās loceklim (elementiņam) ir iespēja darīt gandrīz visu, kas ienāk prātā. Un tie to arī dara. Vairums ideālistu un kaismīgo revolucionāru tieši tiecas uz šāda stāvokļa radīšanu, aiz sava stulbuma nesaprotot, ka tādējādi tiek atvērta Pandoras lāde, kas dod rīcības brīvību visiem sabiedrības locekļiem, tai skaitā, primitīvākajiem tās pārstāvjiem, kas, nesastopot vairs pretestību, sāk postīt uz nebēdu.

Tātad augstākā vara mūsu fantāzijā ir zaudējusi autoritāti, ierastā varas struktūra un sabiedriskā kārtība grūst. Spējīgi, bieži vien nabadzīgi ļaudis sāk dalīt vecās sistēmas mantu un ietekmes sfēras. Ideālisti viens pēc otra tiek nostumti malā vai likvidēti, visu nosaka plēsoņas instinktīvā pakampt un aizsargāties spēja.

Un tagad iedomāsimies sevi nejauši nokļuvušu šādā, par zvēriem palikušu cilvēku barā. Mēs esam viens no viņiem, tādā pat stāvoklī kā viņi, ar līdzīgām vai iespējams lielākām spējām, tikai ar dziļu dzimtenes un cilvēkmīlestību sirdī, kam derdz šāds lietu stāvoklis. Kā mums labāk rīkoties, lai mainītu lietu kārtību?! Lekt uz ambrazūrām un cerēt, ka esam spēcīgāki par neskaitāmiem citiem ideālistiem, kas to jau darīja iepriekš?! Vai varbūt padomāt kādēļ ideālistiem nekas nesanāk, bet plēsoņām sanāk?!

Plēsoņas, lai gan domā īstermiņā un par sevi, rīkojas atbilstoši situācijai, atbilstošāk par ideālistiem. Ideālistiem traucē to ideālisms, tas neļauj pareizi novērtēt situāciju, tas ierobežo rīcības brīvību, kad tā nepieciešama, tas neļauj saredzēt papildus tūlītējus risinājumus un iespējas. Plēsoņām šādu ierobežojumu nav. Lai netaptu plēsoņu saplosītam, jārīkojas vismaz tāpat kā viņi. Bet, lai pakļautu plēsoņas, jāatbrīvojas arī no plēsoņu vājuma – plēsoņas dabas. Izmantojot to, plēsoņu var vadīt pēc sirds patikas un ierādīt tam pienācīgo vietu – pie saimnieka kājas. Pamet sunim kaulu un tas skries tam pakaļ, pasaki fass un tas klups virsū, pabaro un viņš tev uzticīgi kalpos, iemet kaulu izsalkušu suņu barā un tie viens otram rīkli pārgrauzīs, lai tiktu pie kārotā. Lūk īstais, vienīgais un patiesais vadības modelis, cita nav, viss pārējais ir politiski ideoloģiskas pasakas.

Lūk tā Mums sevi jāpozicionē, tas Mums ir jāstāsta cilvēkiem. Tikai tā Mēs varam izvairīties no tās atbildības, ko Mums grib uzvelt. Ne Mēs izraisījām jukas, Mēs paši bijām juku upuri, Mēs izdarījām visu ko spējām, lai tās mazinātu, Mēs savaldījām plēsoņas, Mēs vienojāmies ar sev līdzīgajiem, Mēs joprojām traucējam Sistēmai izspiest atlikušās cilvēcības, saprāta un reālu vērtību paliekas no ļaudīm.

Mēs nevaram nepakļauties Sistēmai pilnībā, Mēs varam tai nepakļauties tikai daļēji. Mēs varam piespiest Sistēmu samierināties ar Mūsu pus autonomiju, dodot tai pašu nepieciešamāko ko tā vēlās, paturot mums visiem to, kas tai ir otršķirīgs.

Teokrātija.

Teokrātijā valda priesteri. (H)Istorija vēsta, ka teokrātijas ziedu laiki sen jau ir pagājuši. Mūsdienās tikai dažas valstis varētu nosaukt par teokrātiskām un par tām pašām mums neko labu nestāsta. Tās ir tumsonīgas, atpalikušas un visādi citādi modernam cilvēkam nepieņemamas. Spēcīgākās teokrātiskās mācības, tādas kā islāms, katoļticība un citas, tiek izsmietas, apkarotas, nomelnotas. Nu kurš gan nezin kā musulmaņu valstīs tiek apspiestas sievietes, neievērotas cilvēktiesības, plaukst nežēlība un terorisms, visi zina par inkvizīcijas nodarījumiem un krusta kariem. Īsāk sakot, pasrgdievs mūs no garīdzniecības varas.

Īstenība diemžēl vai par laimi ir cita. Nekur tālāk par teokrātiju cilvēce pašreiz vēl nav nonākusi. Garīdzniekiem varu neviens nav atņēmis un tie to nevienam nav atdevuši, kā tie valdīja pārtūsktoš gadus atpakaļ, tā turpina valdīt joprojām. Šo gadu laikā priesteri tikai vairākkārtīgi ir nomainījuši cilvēku pārvaldes formas, padarot savu varu neredzamāku un visuresošāku.

Politiski ideoloģiskās mācības, ekonomikas teorija, psiholoģija, mārketings un citas sociālās zinātnes ir nekas cits kā reliģija. Visa mūsdienu finansu sistēma, ekonomika, politika balstās uz ticību. Tas viss ir viens vienīgs ticības jautājums, kur izšķirošais ir nevis šo mācību deklarēto likumu pārzināšana, bet gan spēja likt masām noticēt. Priesteri pārvalda Sistēmu dozējot masu ticības devas atsevišķiem tās elementiem un apgabaliem.

Piemēram, ko gan dod visu pasauli nopirkušo baņķieru klanam viņu nauda, ja vienā mirklī neviens vairs tās lietderībai neticēs?! Ko gan var izdarīt kādas valsts vadība, ja vienā mirklī neviens vairs netic valstij un tās pastāvēšanas nepieciešamībai kā tādai?! Cilvēki, noticot, rada valstis un pārstājot tām ticēt, valstis aiziet bojā. Ko gan dod spēja radīt vērtības, ja neviens netic vērtību radīšanas nepieciešamībai?! Ja neviens netic bērnu radīšanas lietderībai, cilvēki sāk pārstāt vairoties. Ja mēs noticam, ka izdzīvot (nopelnīt) var tikai atņemot pēdējo tuvākajam, tad tā arī sākam rīkoties. Ja ļaudis pārstāj ticēt viens otram, rodas neuzticība, nesaprašanās, konflikti un kari. Cilvēki kļūst ļauni tad, kad pārstāj ticēt labajam un pozitīvajam. Tūkstošiem gadus atpakaļ cilvēkus vadīja ticība dieviem, šodien šo dievu vārdi ir pārmainīti un pasniegti racionālā gaismā, bet pati būtība ir palikusi tā pati vecā.

Ticība ir nekritiska atziņu pieņemšana. Ticēt nozīmē pieņemt par patiesu. Mēs visi kaut kam ticam, bez ticības dzīve nav iespējama. Ticība dod spēkus un veido realitāti. Mēs esam tas, kam mēs ticam. Mēs rīkojamies saskaņā ar to kam ticam. Zināšanas ir plaši pieņemta, noturīga, pārbaudīta ticība.

Spēja iedvest ticību ir spēja mainīt pasauli. Ticības milzīgo nozīmi saprot daudzi. Un katrs pēc savām spējām un mērķiem cenšas pārliecināt pārējos par savu taisnību. Bet prasme izveidot ilglaicīgu, pašpietiekamu, pašattīstošos ticības sistēmu, kas reproducē pati sevi un lavīnveidīgi izplatās masās piemīt reti kuram.

Baņķieri var nopirkt visus plašsaziņas līdzekļus, izdevniecības, izklaides industriju, institūtus un citus mūsdienu ticības templīšus, valsts var noteikt stingru kontroli pār informācijas izplatību, bet tas nespēj traucēt priesteriem realizēt savus nodomus. Viņi momentāni piemērosies apstākļiem, uzburs pašiedomātajiem kungiem tīkamu ainu un valdošās ideoloģijas aizsegā mācīs ļaudīm to, ko uzskata par vajadzīgu. Ja faraoni pilda ko tiem saka – viņi tiek atbalstīti, ja ne, tiek likti pamati stihiskiem, šķietami no nekurienes radušamies apstākļiem, kas neatstāj citu izvēli kā vien pakļauties.

Ticība ir Sistēmas balsts un tās šķietamajiem valdniekiem ir pārāk mazas iedvešanas spējas, lai uzturētu Sistēmas pastāvēšanai nepieciešamo ticības līmeni. Viņi ir priesteru vergi tāpat kā pārējie kalpo viņiem. Nauda valda pār pasauli, bet pār naudu valda priesteri.

Sievietes.

Viss sākas un beidzas ar sievieti. No mātēm mēs esam nākuši, mātes mūs ir uzaudzinājušas.

Sieviete ir labsirdīga, padevīga, maigi vadoša, gudra, pieticīga, noslēpumaina, neizprotama. Esot sievietes tuvumā viss sliktais un negatīvais kā pēc burvju mājiena pazūd, negācijas tiek slāpētas un pārtop radošos spēkos.

Kritusi sieviete ir mele, mantrause, negause, intrigante, viņa ir valdonīga, naidīga, histēriska, egocentriska, iedomīga, izlaidīga. Kritusi sieviete sēj postu un nelaimi. Kritusi sieviete ir līdzīga kritušam dievam, ko primātiem ir tieksme apsmiet un samīt par savu nevērību. Un varbūt labi ka tā, jo kurš gan mūs paceltu debesīs, ja dievi aiz muļķības varētu nesodīti krist. Tāpēc nav jāžēlo kritušas sievietes, viņām ir jāpalīdz saprast savus maldus un jādod spēki pacelties atpakaļ sievišķīgajos augstumos.

Sabiedrības degradācija sākas ar sievietes degradāciju. Sievietes ir pārākas pār vīriešiem gandrīz visās jomās, pat kritušas tās spēj pakļaut vairumu no vīriešiem. Kopā ar mātišķiem instinktiem tām ir dota lielāka izturība, plašāks redzesloks, jūtīgums, kas ļauj uztvert daudz lielāku pasaules esības daļu, attīstītāka intuīcija, elastīgums un daudz kas vēl. Un salīdzinošā fiziskā spēka trūkums ir tikai priekšrocība, kas spiež tās izmantot savus smalkos dotumus. Vīriešu degradācija vienmēr ir sieviešu degradācijas sekas. Sievietes veido vīriešus nevis otrādi.

Priesteri ir vīrieši ar sievietes prātu. Tiem ir vairums sieviešu prāta līmeņa dotumi, bet viņus nesaista smagie un nepārvaramie mātišķie instinkti, kas tiem ļauj pacelties augstāk un redzēt vairāk. Tikai priesteri spēj savaldīt aptrakušu, savu dievišķumu pilnībā zaudējušu sieviešu barus. Garīdznieki dod sievietēm spēkus palikt par sievietēm. Tāpēc parasti garīdznieki ir vīrieši, bet uzticīgākie to sekotāji – sievietes.

Bet kas spēj savaldīt kritušus priesterus?! Laikam jau tikai citi priesteri.

Tāpēc Mūsu primārais uzdevums ir sieviešu un garīdznieka tipa vīriešu muļķības apkarošana. Šīs sabiedrības grupas ir muļķības uzvaras vai sakāves atslēga. Ja Mums tas izdosies, viss nostāsies savās vietās pats no sevis.

Savējie.

Muļķība ir iesūkusies visos Sistēmas ķēdes posmos no pašas augšas līdz apakšai. Katrā no tiem ir cilvēki, kas kaut vai intuitīvi saprot muļķības postošo dabu un ir tādi, kas vieglprātīgi tai padodas un posta uz nebēdu. Tādēļ vērtēt cilvēkus pēc to pieņemtās ideoloģiskās piederības vai ieņemamā stāvokļa Sistēmā ir muļķība.

Mūsu galvenie sabiedrotie ir visi saprātīgie cilvēki, kas saprot muļķības graujošo ietekmi, cenšas savu iespēju robežās ar to cīnīties un ir spējīgi saskatīt un neitralizēt muļķību sevī. Ar šiem ļaudīm Mums ir jāsaprotas un jāsadarbojas. Viņi ir daļa no Mums. Viņi arī ir Mēs. Tikai kopā Mēs varam izdzīvot. Zinot nelaimju pamatcēloni, tā dabu un pretinieka uzveikšanas metodes Mums katram ir jādara savs mazais darbiņš un, strādājot vienā virzienā, atkal un atkal jāsatriec muļķība pīšļos. Un tā līdz bezgalībai, līdz kādu dienu varbūt cilvēce iemācīsies atšķirt labo no ļaunā.

Mūsu mazie brāļi un māsas ir tie, kas labi, uzcītīgi, pazemīgi, klusi pilda savu uzdevumu un nelien tur kur viņu saprašana ir par mazu. Viņi iespējams neapzinās muļķības postu, bet ar savu darbu un mērenību tie to nevairo. Bet iespējams Mums no viņiem ir jāmācās, jo varbūt viņi muļķības dabu izprot daudz labāk par Mums. Godāsim šos ļaudis un visādi atbalstīsim, un pasargdievs kaitēt kādam no viņiem.

Arī muļķības pārņemtie ir Mūsu sabiedrotie. To paškritikas trūkums liedz tiem saprast posta cēloni, viņu iedomība un nezināšana grūž viņus pašus un mūs visus postā. Mūsu uzdevums ir virzīt viņu muļķību pret citu muļķību, lai tie viens otru nīdē un uz savas ādas izjūt kļūdu sekas. Šie ir neuzticīgi sabiedrotie, kas jebkurā mirklī var Mums kaitēt, tāpēc ar viņiem apiesimies gudri. Mācīsim tiem paškritiku, mācīsim tiem saprast savu niecīgumu, bet ar mēru, nepāršaujot pār strīpu, tā, lai aizvainots idiotisms ar graujošu spēku nevēršas pret mums pašiem.

Ir labi, ja varam pulcēties un brīvi pārrunāt sava mērķa un cīņas aktuālos jautājumus. Tomēr uz to mēs nevaram paļauties. Mums ir jāmācās saprasties bez vārdiem, mums ir jāmācās atpazīt vienam otru ar aizvērtām acīm un nojaust vienam otra plānus un darbības. Var pienākt mirklis, ja tāds jau nav pienācis, kad klasiskā darba organizācija vairs nelīdz un vairāk tikai kaitē. Mēs katrs esam personība, kam ir viss nepieciešamais, lai rīkotos un Mums Mūsu rīcība bez saskaņošanas ir jāliek kopējā Mūsu Valstības darbības katlā. Mums ir jāiejūtas vienam otra stāvoklī un saprotot, kas tuvākajam ir nepieciešams, viņš jāatbalsta un jāpapildina.

Mūsu ir daudz un Mēs esam spēcīgi, bet, sapulcējoties vienkopus Mēs varam tapt par vieglu mērķi jebkuram muļķības dēmona apsēstajam. Vientuļu partizānu karš – lūk Mūsu galvenā taktika. Ikdienā maskējoties par muļķiem un iejūkot muļķu barā, Mums jādod regulāri, negaidīti, efektīvi, precīzi triecieni par muļķības nozīmīgākajiem balstiem un pēc cīņas atkal jāpazūd kontrolējamās muļķības aizsegā.

Palīdzot citiem, Mums pirmkārt ir jāpalīdz pašiem sev. Mums ir regulāri jāstrādā ar sevi, lai atmaskotu un novērstu pašu muļķību. Sāc ar sevi – lūk Mūsu sauklis, kas pilnībā ir jārealizē pašiem un kas jāsludina tautām. Redzot savējo muļķību, neklusēsim, aizrādīsim, dosim mājienus un pamācības, un tai pat laikā uzmanīgi uzklausīsim cīņu biedrus, jo varbūt viņi ir pamanījuši mūsu muļķību, kas pašu skatam ir gājusi secen.

Mums katram ir jākļūst par vēstnešiem un jāmāca vēstneši, kam pietiek dūšas un spēka iet muļķības apsēsto vidū, lai palīdzēt tiem. Slimajiem ir vajadzīgs ārsts, ne veselajiem, tāpēc muļķības pārņemtie ir Mūsu mērķis, nevis tie, kas ar to paši spēj tikt galā. Mums ir jāprot pacelties debesīs, lai, ar tur iegūto gaismas spēku, nolaistos pekles dibenā, slāpējot muļķības ugunis.

Grēku grēks.

Muļķībai ir bezgala daudz formu, bet tās pamatcēloņus var noīsināt līdz dažiem. Tas nav nekas jauns, tie paši septiņi nāves grēki vien ir.

Negausība un alkatība ir nevajadzīgi liels pasaules spēku, resursu patēriņš. Jebkurš, kurš ņem vairāk kā tam nepieciešams ir negausis un nav nozīmes, kas tiek pār mēru patērēts – ēdiens, nauda, baudas, vara vai vienalga kas cits. Negausība jebkurās tās izpausmes formās aktivizē nāves procesus. Katram ir jāņem tieši tik daudz cik viņam ir nepieciešams un atlikums jāatdod citiem.

Skaudība ir neapmierinātība ar to, ka citam ir vairāk kā pašam. Tā ir muļķība, jo no katra paša ir atkarīgs cik daudz tam pieder. Skauģi ir vārguļi, kas nespēj iegūt to, kas ir pa spēkam citiem un šīs niecības ir gatavas triekt dunci tuvākajam mugurā par neko. Skauģi ir egocentriķi, kas uzskata, ka viņiem kaut kas pienākas tāpat vien, bez piepūles. Skauģiem ir tiesības, bet nav pienākumu. Gudrākie no viņiem savas tiesības pat ļoti labi zina. Visbeidzot skauģi nesaprot, ka tie, kam kaut kas ir, visbiežāk dzīvo pareizāk un vairāk dalās ar saviem labumiem kā pārējie. Skauģim to ir grūti saprast, jo viņam eksistē tikai viņš pats, bet uz pārējiem tam ir nospļauties.

Naids ir koncentrēts spēks ar mērķi kaitīt citam. Jebkurš naida pārņemtais ir nāves procesu varā neatkarīgi no tā kāds ir naida iemesls un pret ko tas ir vērsts. Naida pārņemtie ir patiesi nelaimīgi un nožēlojami ļaudis, jo naids tukšo to spēka rezerves un iznīcina pašus. Tāpēc lai kas ar mums nenotiktu nekad, nekad, nekad nepadosimies naidam, jo ar to mēs sevi grūžam peklē. Ar naida pārņemtajiem jāapietas uzmanīgi, Mums ir jācenšas viņiem palīdzēt un parādīt naida kā tāda graujošās sekas, bet, ja Mūsu spēki izrādās par maziem, tad virzīsim viņus pret citiem nelaimīgajiem, kam Mēs nespējam palīdzēt un kas ar savu muļķību apdraud Mūs un apkārtējos.

Miesaskāre ir pārmērīga dzimumdziņa, tās izkropļojums. Dzimumdziņa atņem cilvēkam spēku kā rezultātā top jauna dzīvība. Dzimumdziņas ietekmē cilvēks atdod pasaulei parādu par savu eksistenci, kas patiesi ir lielākā no dāvanām. Miesaskāre ir veltīgs, bezmērķīgs šo spēku izlietojums. Miesaskāre notrulina dvēseli, dezorientē, iztukšo. Un radušos spēka deficītu cilvēki ir spiesti kompensēt bezmērķīgi ņemot vēl un vēl, skaužot citiem, ka tiem ir kas vairāk, ienīstot, ja nevar dabūt kāroto. Vieni grēki ved pie citiem.

Kūtrums, jeb slinkums ir nevēlēšanās un no tās izrietošā nevarēšana palīdzēt pašam sev. Cilvēkam ir dots viss nepieciešamais pilnvērtīgai dzīvei, bet sliņķi to neizmanto un kļūst par apgrūtinājumu citiem. Sliņķi aiz sava kūtruma atņem spēkus apkārtējiem, jo tie daudz ko ir spiesti darīt viņu vietā. Tāpat sliņķi vairo muļķību, cenšoties darbu izdarīt pēc iespējas mazāk un virspusējāk. Ja kūtrais nesaņem vajadzīgo atbalstu, tas aiz spēku trūkuma padodas kādam no citiem grēkiem, galvenokārt skaudībai un naidam. Mēs nedrīkstam žēlot sliņķus, lai cik nožēlojami tie neizliktos. Mums tiem ir jādod iespēja palīdzēt sev, bet, ja tie to neizmanto, bez mazākās žēlastības jānovēršas no tiem. Un iespējams tā dažus no viņiem Mēs paglābsim.

Lepnība – pirmais un pēdējais no nāves grēkiem. Lepnība ir grēku grēks no kura izriet visi pārējie. Lepnība ir paša nozīmīguma sajūta. Lepnais sevi uzskata par svarīgāku kā apkārtējie un attiecīgi arī rīkojas. Lepns nav tas kurš zina savu vērtību un tic saviem spēkiem, bet gan tas kurš ir pārņemts ar sevi. Cilvēks, kurš ir abskurbis no savas esības iedomātā spožuma bez mazākiem sirdsapziņas pārmetumiem ņems pār mēru, jo viņš taču ir tik svarīgs. Lepnais skaudīs, jo kā gan citam var būt vairāk kā viņam pašam. Lepnais iedegsies naidā, jo redz kundziņam nav kaut kas pa prātam sanācis. Viņš baudīs visu un visur cik vien spēj, jo dzīve ir īsa un no tās viņam, pasaules centram, ir jāņem viss ko vien var paņemt. Lepnais slinkos, jo kādēļ, lai tik nozīmīga persona kaut ko darītu – lai dara citi viņa vietā. Paša pārņemtais mīs uz galvas citiem, ies pāri līķiem, atņems citiem pēdējo, necienīs, ņirgāsies un padosies jebkurai no muļķības formām, kas var novest pie pašiedomāto labumu gūšanas, jo viņš taču ir tik ļoti svarīgs. Gudrākie no šādiem ļaudīm ir patiesi vareni savā neprātā un ir spējīgi aizslaucīt tūkstošiem un miljoniem cilvēku likteņus savu iegribu realizēšanai. Bet nebīsimies no viņiem, jo viņu varenība ir tik pat liela kā to nožēlojamība. Savā būtībā tie ir niecīgākie no niecībām, kam Mums jācenšas palīdzēt izaugt. Mums ir jābīstas no iespējas kļūt viņiem līdzīgiem, jo garīgas slimības ir lipīgas, un Mēs ne uz mirkli nedrīkstam pārstāt sevi ārstēt ar paškritiku, pazemību un pieticību.

Muļķība ir pārņēmusi visus un katrs no šiem grēkiem uzglūn katram no mums ik brīdi. Ne vienmēr cilvēks spēj būt pietiekami spēcīgs, lai tiem pretotos. Lai tas neskumdina mūs. Ja savādāk nesanāk, ļausimies grēkam. Ļauties nenozīmē padoties. Ļauties nozīmē izbaudīt grēku, saprast tā dabu, uzsmaidīt tam un pateikt: „Paldies, draugs, par mācību, bet mūsu ceļi ir šķirti”. Ļauties nozīmē atdot daļu, ko nespēj paturēt, lai saglabātu vairumu, kam pietiek spēka. Saprotot grēku, Mēs to varam uzveikt un izvairīties no pilnīgas kapitulācijas kādai no daudzajām muļķības formām. Jo kļūdas rodas no sapratnes trūkuma un ne nieka nelīdz viena jautājuma izpratne, ja citā, tik pat svarīgā, izrādies pilnīgs analfabēts, un tādas esības daļas ir bezgala daudz. Lai mums visiem izdodas.

Tikumība.

Mūsu priekšgājēji mums ir atstājuši ļoti vērtīgu dāvanu, izmantojot kuru, muļķība mūs nekad pilnībā nepārņems. Tikumība ir atziņu kopums, ievērojot kuras mēs visbiežāk nekļūdīsimies. Katrai no tikumības normām ir izņēmumi un atrunas, bet to lielākā vērtība ir apstāklī, ka nezinošs cilvēks, turoties pie tām, visbiežāk rīkosies pareizi.

Mums ir jāapbruņojas ar tikumību un jāapbruņo pārējie. Mums nepārtraukti ir jāsludina tikumiskas atziņas visdažādākajās formās un ar visdažādākajiem piemēriem. Šīs atziņas Mums ir jāintegrē katrā Mūsu runā. Lai ar ko Mēs teiktu, lai kādā sakarā, vienmēr Mūsu runai ir jāsatur tikumisko atziņu gars. Tā vienlaicīgi ir gan sludināšana, gan Mūsu pašu aizsarg plīvurs pret negācijām un muļķību.

Lūk dažas no tām.

Nedari citam to, ko negribi, lai darītu tev.

Mīli savu tuvāko kā sevi pašu.

Izzini pats sevi.

Turi godā tēvu, māti.

Netiesā un netapsi tiesāts.

Cieni un tapsi cienīts.

Palīdzi un tev palīdzēs.

Netiesā – dzīve iztiesās.

Mazās lietas ved pie lielām.

Kritizē ar prātu.

Izvēlies ar sirdi.

Izvēlies, ko vēlies un vēlies, ko izvēlējies.

Dari ko darīdams, apdomā galu.

Sāc ar sevi.

Sarunā.

Neesi iedomīgs.

Nenokauj.

Nenīsti.

Nemelo.

Nekamp.

Neskaud.

Nedusmo.

Neglaimo.

Nekaro.

Neizvirsti.

Neapgāni.

Neizšķied.

Neatņem citam ticību.

Neaizskar svešus svētumus.

Neesi sīkumaina niecība.

Nepazemojies, bet esi pazemīgs.

Nepieprasi, bet lūdz.

Nevergo, bet kalpo.

Neizspied solījumus.

Neizcel sevi.

Ļauj citiem piedēvēt savus nopelnus.

Ne viss ir zelts, kas spīd.

Tukša muca tālu skan.

Klusēšana – zelts.

Ja nav ko teikt, nerunā.

Runā no sirds.

Darbs dara darītāju.

Strādā, lai aizmirstos.

Neatlaidīgs darbs uzvar visu.

Nekas nerodas no nekā un nepazūd nekur.

Kas meklē, tas atrod.

Gudrākais piekāpjas.

Dots devējam atdodas.

Atzīsti savas vājības.

Esi mierā ar mazumu un iegūsi vairumu.

Neviens nav bez grēka.

Kurš ir bez grēka, lai met pirmo akmeni.

Esi taisnīgs.

Priecājies.

Smaidi.

Dalies.

Iedvesmo.

Tici sev un apkārtējiem.

Padod roku kritušajiem un tie tevi pacels debesīs.

Nepieradini un netopi pieradināts.

Nepateicība pasaules alga un kā jebkura alga arī tā ir jānopelna.

Kas pār mēru, tas par skādi.

Neuzņemies par daudz, neizdari par maz.

Sargi sevi un Dievs tevi sargās.

Palīdzi citiem palīdzēt pašiem sev.

Neuzvel citiem savas problēmas, labo savas kļūdas pats.

Sargi nevainīgos, jo grūtā brīdī to nevainība var tevi paglābt.

Nesoli, jo tikai Dievs tas kungs zina vai spēsi solīto izpildīt.

Esi brīvs.

Ieklausies sevī.

Neaizņemies vairāk kā spēsi atdot.

Esi saimnieks.

Dzīve ir spēle, ko bīstami uztvert pārāk nopietni un vieglprātīgi.

Ko nevar celt, to nevar nest.

Zini savus spēkus.

Pieņemt to, ko nespēj mainīt, maini to, ko spēj un esi gudrs atšķirt vienu no otra.

Tik tāds, kas sevi atbildīgu jūt, var kalps un arī valdnieks reizē būt.

Esot kungam uzvedies kā kalps.

Vairo sapratni.

Ieklausies.

Atceries svarīgo, aizmirsti nebūtisko.

Mācies no visiem.

Akls aklam nevar ceļu rādīt.

Nekad nav tik slikti, lai nevarētu būt vēl sliktāk.

Kas sevi uzskata par pārāk lielu maziem darbiem, parasti ir pārāk mazs lieliem darbiem.

Ja proti labāk – dari pats, ja ne, tad netraucē.

Ļauj citiem strādāt.

Iesaki, bet neuzbāzies.

Nemeklē laimi, tur, kur tās nav.

Laime nav tur, kur mūsu nav, bet tur, kur mēs esam.

Katrs ir pats savas laimes kalējs.

Visvērtīgākās lietas atrodas mums blakām.

Izcel labo un slāpē slikto.

Nedod spēku negācijām.

Lai suņi rej, ej tālāk.

Paļaujies liktenim, bet neizaicini to.

Ar pateicību pieņem jebkuru likteņa dāvanu, pat visnepatīkamāko, jo tā var izrādīties visvērtīgākā.

Esi pateicīgs par jebkuru algu.

Nepateicīgie dāvanas nesaņem.

Ko sēsi, to pļausi.

Esi neuzvarams un nezaudēsi.

No uzvaras līdz sagrāvei ir tikai viens solis.

Kurš citam bedri rok, pats tajā iekrīt.

Apstājies laicīgi.

Deviņas desmitdaļas no gudrības ir būt gudram īstajā laikā.

Cīnies spēlējoties.

Neturi sveci zem pūra.

Dod ko zini un ņem ko nezini.

Kā sauc, tā atskan.

……………..

Un tā tālāk un tā joprojām.

Tikumība nav nodefinējama un pāris vārdos izsakāma, tik(t)umība ir netverams gars no kura tiek katram, kas to izjūt un seko tam. Mums šis gars ir jāizstaro un jāizplata ar domām, vārdiem un rīcību. Un sargāsimies krist liekulīgā svētulībā, tā nav tikumība, lai gan bieži mēģina pieņemt tikumisku veidolu.

Un nemulsīsim, kad Mums acīs bakstīs Mūsu trūkumus, kad Mums teiks, ka dēļ sava grēcīguma neesam cienīgi slavēt un godāt tikumu. Neviens nav bez grēka un tas kurš akmeni met ir tik pat grēcīgs kā jebkurš grēcinieks. Uzsmaidīsim šiem ļaudīm, novēlēsim veiksmi, atzīsim savas vājības un turpināsim iesākto, jo, ja grēcinieki vairs nevarēs pareizus vārdus teikt, tad mēs visi noslīksim grēkā un nekas vairs mūs nespēs paglābt. Tā ir Mūsu atbildība nepadoties šiem muļķības apsēstajiem vientiešiem. Lai suņi rej, bet Mēs iesim tālāk.

Nabadzība.

Ir pieņemts uzskatīt, ka nabadzība ir kaut kas slikts. Uzdrošināšos apgalvot pretējo. Ja vien runa nav par gara nabadzību, tad nabadzība tas ir labi. Nabadzība ir svētība, kas motivē cilvēku darbam un palīdz tikt galā ar muļķību. Nabadzība izglīto un māca. Nabadzība ir garā bagāto dāvana un garā nabago sods.

Bagātība ir smaga nasta. Pārbaudījums ar pārticību ir ļoti smags, ko daudzi izturēt nespēj. Bagātie aiz šķietami vieglas dzīves kļūst dumji un vārgi. Viņi kļūst par savas mantas, savu priekšrocību, privilēģiju, ērtību vergiem. Bagātības pārbaudījumu neizturējušie izvirst un izmirst. Vairums sabiedrību, kurās nav nabago slānis ir lemtas bojāejai, šādu pārbaudījumu spēj izturēt tikai garīgi ļoti attīstītas tautas un arī tās ilglaicīgā periodā ir apdraudētas.

Mūsu mērķis nav materiāli bagāta sabiedrība, Mūsu mērķis ir garīgi bagāta sabiedrība, kur garīgums nav pārgudrība un muļķības zināšana, bet gan pasaules adekvāta uztvere un ar priekšgājēju pieredzi papildināta dzīves gudrība.

Kontrolējama nabadzība ir Mūsu taktika. Mēs nedrīkstam pakļaut visus cilvēkus pārticības bargajam pārbaudījumam, tā mēs sevi iznīcināsim. Nabago slānis ir Mūsu rezerves ar ko papildināt kritušo rindas un kurš atjaunos Mūsu Valstību, ja Mēs iesim bojā. Mums ir jādod brīvība un zināšanas nabagajiem, bet Mums tie ir jāsavalda, lai garā nabagākie no nabagajiem nekaitē sev un apkārtējiem.

Šī patiesība Mums ir jāizskaidro visiem. Mums tas ir jāstāsta nepārtikušajiem, lai tie saprot bagātnieku smago nastu un, tiecoties pēc pārticības, saprot šī pārbaudījuma smagumu. Mums tas ir jāizstāsta bagātajiem, lai tie piesargājas un nedzen sevi postā. Mums ir jāpasaka pārtikušajiem, ka viņiem savi bērni ir jāaudzina gara bagātībā, bet mantas un privilēģiju nabadzībā. Pie pārticības pieradināts un izlutināts bērns ir nolemts muļķības pārpilnības izraisītām ciešanām.

Asi nevērsīsimies pret laupītājiem, jo, apzogot pārticīgos, viņi tiem palīdz. Zaglis mazākā mērā ir tas, kas ņem svešu mantu, bet gan tas, kas atņem pēdējo. Tāpat raudzīsim, lai netiek laupīti tie, kas bagātību pienācīgi izmanto, jo, apzogot viņus, tiek apzagti visi. Tāpēc dosim bankām, kas bankām pienākas, bet iestāsimies pret to mēģinājumiem atņemt visu.

Mums cilvēkiem ir jānodrošina iespēju iegūt pajumti, iespēju strādāt, iespēju regulāri būt brīvā dabā un iespēju iegūt zināšanas, tas ir minimums uz ko ir tiesības katram, citu tiesību cilvēkiem nav. Citas tiesības ir muļķība, slinkums, lepnība, izvirtība. Viss cits cilvēkam jānopelna.

Tiekšanās pēc pārtikušas sabiedrības, civilizācijas labumiem ir vājuma pazīme. Mēs tai pilnībā nedrīkstam ļauties. Mums ir sevī jāsaglabā pirmatnējās mežonības spēka rezerves, lai kārtējos juku laikos, kas noteikti pienāks, mums pietiktu spēka un gudrības izdzīvot. Mums sevī ir jāapvieno un jātur nošķirti modernais ar arhaisko, civilizācija ar atpalicību. Tādai ir jābūt sabiedrībai, tādam ir jābūt katram tās loceklim.

Mums ir jārāda cilvēkiem piemērs. Mums ir jābūt askētiem. Neatkarīgi no tā cik daudz mantas Mums pieder, Mums tā jālieto iespējami minimāli. Mūsu personiskās vajadzības nedrīkst būt pārāk lielas. Mums ir jāiemācās tērēt mazāk kā caurmēra sabiedrības loceklim. Tikai ar savu piemēru Mēs iemantosim apkārtējo cieņu, bijību un spēsim paskaidrot kādēļ noteiktai sabiedrības daļai ir jādzīvo nabadzībā un kādēļ nav pieļaujama pārmērīga bagātība. Mums piederošais ir tikai līdzeklis, lai sniegtu apkārtējiem labumu un tas pieder Mums tādēļ, ka Mēs esam izrādījušies šīs mantas cienīgāki. Mums ir jāsargās kļūt par mantas vergiem, Mums ir jāsargās kļūt tās necienīgiem, jo tā nav Mūsu manta, tā ir kopējā manta, kas uz laiku ir nodota Mūsu pārvaldībā.

Izglītības sistēma.

Izglītības sistēma nav mācību organizāciju tīkls, skolas ir tikai daļa no tās. Izglītības sistēma ir informācijas radīšanas un izplatības sistēma. Dzīve ir patiesā izglītības sistēma. Mūsu mērķis ir efektīvi papildināt šo sistēmu un panākt, lai tā nāk cilvēkiem par labu. Mūsu mērķis ir vispusīgi, zinoši, dvēseles gaišuma bagāti cilvēki.

Bērna izglītība sākas ģimenē ar pirmajiem dzīves mirkļiem. Nav labāku skolotāju par gudriem, mīlošiem, gādīgiem vecākiem. Tādēļ izglītības sistēmas stūrakmenim ir jābūt vecāku izglītošanai. Mums viņiem ir jāstāsta vēl un vēl par galvenajiem priekšnoteikumiem miesā un garā veselu bērnu izaugšanā.

Bērnam ir jāaug savā vaļā. Vecākiem bērni nav jāaudzina, tiem ir tikai jāpalīdz izaugt. Bērnam ir nepieciešams dabas tuvums, lai mazulis ar savu bezgalīgo zinātkāri uzsūktu dabisko likumsakarību būtību. Bērnam kaitē pārlieka sterilitāte, bailīgums, dzelžaina disciplīna, lutināšana un iztapība tā iegribām.

Ja Mēs vēlētos līdzināties anglosakšu aristokrātiem, Mums ar stingru disciplīnu vajadzētu salauzt bērnu garu un tad būtu jāpludina tajā pasaules zinības. Bet to Mēs negribam, Mēs gribam pacelties virs viņiem, Mēs gribam dod Mūsu bērniem plašāku dzīves redzējumu, tādēļ to garu salauzt Mēs nedrīkstam.

Bērnus jābar uzmanīgi. Pret galējākajām to eksperimentēt kāres izpausmēm jāvēršas ar stingru mīļumu un gudrību. Sodam vienmēr ir jābūt taisnīgam un vērstam pret bērna rīcību, nevis pret viņu pašu. Bērnā dziļi, dziļi ir jāieliek tikumiskais gars, jo tas ir vienīgais spēcīgais pamats uz kā celt turpmāko zināšanu celtni.

Bērnus ir ļoti viegli izglītot, ja vien pašiem izglītotājiem nav nepieciešama izglītošana. Bērni ir kā balta burvju lapa uz kuras bez piepūles var rakstīt pareizus vārdus, bet, kas pretojas, ja tur grib sarakstīt muļķības. Tāpēc vecākiem ir jābūt īpaši paškritiskiem, jo bērni instinktīvi jūt vecāku trūkumus un ar savu rīcību un uzvedību norāda uz tiem. Vecākiem ir tieksme nodot savas himeras bērniem un mazuļi tam pretojas, līdz pārspēka mākti vienā brīdī tie var padoties.

Bērni ir ļoti gudri, tāpēc svētulīgas, ar personisko piemēru nepastiprinātas pamācības tie pildīt negrib, viņi jūt, kas apkārtējiem šķiet svarīgs, un cenšas to izzināt neatkarīgi no vārdiskajiem norādījumiem. Šī vēlme ir jāciena un jāsaudzē, aizsargājot bērnu pret pasaules briesmām ar īsiem, vienkāršiem skaidrojumiem par lietu dabu. Vecāki ne mirkli nedrīkst pārstāt atbildēt uz neskaitāmajiem mazuļa kāpēc. Ja tūlītēja atbilde nav iespējama, jāatbild vēlāk, bet nekādā gadījumā nedrīkst bārties un dusmoties par šīm dabiskām bērna izpausmēm. Kāpēcīša sindroms ir jāveicina un jāsarga kā acuraugs, lai tas ar viņu paliktu visu mūžu.

Bērni ir jāradina strādāt. Nevis jāpiespiež, bet jāliek saprast cik tas ir izdevīgi. Patiesi, nekas nav svētīgāks par darba tikumu. Darbs ir jāpārvērš par spēli, kura izpildes gadījumā kaut kas tiek iegūts, bet neizpildes gadījumā netiek dabūts kārotais. Iespējami vairāk darbus jācenšas veikt kopā ar bērnu, skaidrojot tam kas un kāpēc tiek darīts. Ja vecākiem nav citas nodarbošanās kā algotais darbs, tupēšana pie TV, interneta un citas modernās bezjēdzības, tad bērniem šī vērtīgā pieredze un zināšanas iet secen, tādēļ skolas gados tiem ir grūtāk mācīties, bet pieaugušiem sasniegt dzīvē kāroto.

Bērnudārzi un mācītavas pēc universāliem šabloniem apmāca bērnus zinībās, kam vecākiem laika neatliek. Te bērni sāk mācīties izdzīvot barā, šeit sākas viņu sociālās dzīves skola. Mūsu uzdevums ir panākt, lai šīs apmācības būtu iespējami pilnvērtīgākas un nodrošinātu bērneļu garīgu izaugsmi, nevis obligātu patusēšanu ar vienaudžiem uz apnicīgas un mazsaprotamas pedagogu vāvuļošanas fona.

Mācībspēki un mācību programmas ir būtiskākais pilnvērtīgas izglītības iegūšanā. Labs skolotājs ir pirmkārt tas, kurš spēj vienkārši un interesanti pastāstīt par to ko zina. Labs mācītājs prot bērnus ieinteresēt un motivēt uz mācībām, tas ir labs psihologs, kurš spēj tikt galā ar bērnu kolektīva visdažādākajām izpausmēm. Labi skolotāji ir zelta vērti un to radīšanai nedrīkst skopoties ar resursiem. Diemžēl nevar rēķināties ar to, ka skolās mācīs tikai labi skolotāji, kadri trūkst, bet labi kadri trūkst vēl jo vairāk. Tāpēc orientējoties uz pietiekama daudzuma labu mācībspēku radīšanu nākotnē, pašreiz tas ir jākompensē ar gudru, viegli uztveramu mācību programmu palīdzību.

Mācību programmai ir jābūt loģiskai no zināšanu pasniegšanas secības viedokļa. No bērna nevar prasīt saprast sarežģīti noformulētas lietas, ko ar grūtībām saprot normāli izglītoti pieaugušie. Sākumā jādod pamats un tikai pēc tam zinības, kas uz to balstās. Pamatzināšanām ir jābūt izteiktām viegli uztveramos, vienkāršos teikumos ar iespējami lielāku dažādu praktisku, sadzīvisku piemēru skaitu. Bērniem nav obligāti vienmēr jādod akadēmiski pareizas definīcijas, formulas, termini un apzīmējumi, bērniem pirmkārt ir jāiemāca dziļākā būtība, bet akadēmisko terminoloģiju tie bez grūtībām varēs studēt vēlāk.

Pamatzināšanas visa mācību procesa ietvaros nepārtraukti jāatkārto visdažādākajās formās, jo to zināšana vai nezināšana nodrošina tālākā mācību procesa veiksmi vai neveiksmi. Ja pamatzināšanas ir dziļi nosēdušās, tad turpmākās zinības nāk viegli, ja ne, tad pat no galvas iekaļot kārtējo teorēmu, izpratnes par būtību nebūs.

Mācību programmas ir jākrusto. Mācot vienu priekšmetu paralēli tam ir jāmāca arī citi, bērniem ir uzskatāmi jāparāda, ka dažādās zinātnes ir viena veseluma dažādas daļas, kas ir sadalītas mākslīgi, nevis ka tās ir katra par sevi un savā starpā maz saistītas. Bērniem ir līdz saknei jāiemāca konkrēto zinību virzienu filozofija, to galveno pamat atziņu vienkāršā būtība, lai viņi šīs zinības var brīvi pielietot jebkurā citā jomā un pārvērst jebkurā sev vēlamā formā.

Mācību programmas ir jārada sabiedrības gudrākajiem un vispusīgākajiem pārstāvjiem sadarbībā ar labākajiem no pieredzes bagātajiem pedagogiem, kam mācītāja darbs ir sirdslieta. Finansējums jāgādā un organizatoriskais darbs jāveic atbildīgo centrālo valsts pārvaldes institūciju darbiniekiem. Tā tam ir jābūt, Mums tas ir jāpanāk, bet, ja nesanāk, jānodrošina šī darba veikšana sabiedriskā kārtā.

Mācību programmas ir jāiepako dažādos veidos – mācību grāmatās, TV un radio raidījumos, audio un video lekcijās, datorspēlēs utt. Pat vairāk, Mums ir jācenšas pārvērst plašsaziņas līdzekļus un izklaides industriju par vienu lielu apmācības programmu, aizstājot muļķojošās puspatiesības un pseidoziņas ar vērtīgu un izglītojošu informāciju. Mums ir jāinvestē izglītībā, tas vairākkārtīgi atmaksāsies, jo tikai gudri bērni spēs mūs pasargāt un pabarot, kad paši to vairs nespēsim.

Skolā bērnam ir jāiemāca mācīties, jāiemāca atcerēties, jādod pamatzināšanu bāze, ko tas zinās no galvas līdz pat vecumdienām, jāparāda iespējami plašāka pasaules daļa. Skolai ir jāpaplašina bērna redzesloks un jāparāda pasaule no iespējami vairākiem skat punktiem. Tieši tas ir skolu galvenais uzdevums, tas ir Mūsu uzdevums, tas Mums ir jāiemāca izaugušajiem bērniem un to ir jāmāca mazuļiem kopš bērnības.

Ir grūti izdalīt kādu prioritārāku zinību virzienu, tie visi ir nepieciešami, katram ir jāzina katrs no tiem, tomēr pati būtiskākā no visām ir filozofija. Mums skolās ir jāaudzē filozofi, katram no mums ir jābūt filozofam. Sakot filozofija es nedomāju mācību programmu ar filozofijas vēsturi, tās skolām, ko kurš filozofs un kad ir pateicis utt. Nē, to interesenti lai mācās universitātēs vai papildus izvēles priekšmetos. Mums bērniem, tāpat kā pieaugušajiem, ir jāiemāca filozofiska domāšana. Tāpēc visi mācību priekšmeti ir jābagātina ar filozofisku domāšanu veicinošām atziņām. Mācību grāmatas tekstam ir jābūt filozofiskam. Pasniedzējam papildus sava novirziena pamatzināšanām ir jāstāsta filozofiskas un tikumiskas atziņas.

Tātad filozofijai, neesot iekļautai pamatizglītības programmā, ir jābūt prioritārai. Tas ir vienīgais prioritārais priekšmets, līdztekus lasīt un rakstīt prasmei, pārējie ir vienlīdz svarīgi. Īsumā un virspusēji par tiem.

Latviešu valoda un literatūra. Jāiemāca rakstīt, gramatika, izteikties, formulēt savas domas. Jāiemāca lasīt. Jāizskaidro kādēļ ir jālasa, cik tas ir izdevīgi, lai lasīšana kļūtu par katra skolnieka vienu no iecienītākajām nodarbēm. Jāiepazīstina ar nozīmīgāko latviešu un ārvalstu klasiķu darbu atstāstiem un spilgtākajām atziņām. Atmiņas trenēšanai jādod mācīties no galvas tautasdziesmas un dzeja. Tomēr pats būtiskākais, kam jāpievērš ļoti liela uzmanība – valodas būtībai. Bērnam ir jādod izpratne, kas ir valoda, kāda ir tās daba, tās loģiskā struktūra. Jāiemāca vārdu spēks, vārdu un jēdzienu iespējamo nozīmju plašais diapazons un no tā izrietošās dažādās pateiktā/uzrakstītā vārda uztveres īpatnības, kas ir atkarīgas no klausītāja/lasītāja valodas izpratnes un garīgās bagātības, un tā brīža noskaņojuma. Bērniem ir jāiedod burtniecības filozofijas pamati.

Matemātika. Jāiemāca skaitļu maģijas filozofijas pamati. Jāparāda, ka teorētiski visus procesus var izteikt skaitļos un matemātiskos vienādojumos. Uzsvaru liekot uz decimālo sistēmu, jāiemāca arī citu uzskaites sistēmu pamati, īpaši binārās. Kalkulatoru lietošana nav pieļaujama, visas matemātiskās darbības ir jāveic bez tiem. Reizrēķins jāzina no galvas, jāiemāca metodes pēc kurām var ātri veikt pat sarežģītākus aprēķinus bez kalkulatora palīdzības. Katrai formulai un teorēmai ir jādod vairāki vienkārši praktiska pielietojuma piemēri. Nepārtraukti bērniem ir jāskaidro, ka matemātika ir nepieciešama mazāk formulu zināšanai, bet vairāk matemātiskas domāšanas attīstīšanai, kas ir cieši saistīta ar loģisko domāšanu. Šī doma, līdztekus citām matemātikas pamat atziņām, ir jāatkārto nepārtraukti.

Angļu un krievu valodas. Par cik mēs dzīvojam krieviski un angliski runājošu impēriju krustpunktā šīs abas valodas ir jāzina katram, lai spētu pēc nepieciešamības smelties informāciju no abu impēriju informatīvām telpām. Katrs kurš nezina kādu no šīm valodām ir vārda tiešā nozīmē apdalīts. Un nevajag ļauties provinciālam bailīgumam, mūsu valodu neapdraud kādas blakus esošas valodas zināšana, vairāk mūs apdraud kādas no šo valodu nezināšanām, jo tas mums liedz smelties ziņas no šo lielvaru pirmavotiem, kas ir ļoti būtiski katram vispusīgam, domājošam cilvēkam. Un, ja nu gadījumā kaut kad nākotnē kaimiņi neizturēs, vadoties pēc šāda principa, mums arī jābūt gataviem skolās mācīt ķīniešu valodu.

Vēsture. Ļoti svarīgs priekšmets. Visas šodienas realitātes cēloņi ir meklējami pagātnē un pēc inerces tie tiek pārnesti uz nākotni. Tikai izprotot vēsturi, ir iespējams kaut nedaudz mainīt tās gaitu. Tāpēc būtiskākais, kas vēsturē ir jāiemāca, tās dziļākā būtība. Faktoloģiskais materiāls, lai gan svarīgs, tomēr ir sekundārs. Esošās skolu istorijas programmas ir nederīgas un dziļos plauktos noliekamas.

Pirmā aksioma, kas ir jāzina katram – vēsturi neviens precīzi nezin (klāt nestāvējām), visas vēsturiskās teorijas ir virspusējas interpretācijas, uz niecīgu daudzumu liecību balstītas iztēles uzburtas pagājušo laiku fotogrāfijas.

Otrkārt, šodienas sociālās likumsakarības bija spēkā arī pagātnē, tikai sava laika tehniskajā, politiskajā un morāli ētiskajā formā. Tas nozīmē, ka vēsturiskie fakti ir jācenšas iespēju robežās interpretēt universālu sociālo likumsakarību kontekstā, ņemot vērā konkrētā laika specifiskās iezīmes. Piemēram, ja šodien resursiem pārbagātie var brīvi izplatīt kādu vien vēlas informāciju masām, tad to varēja darīt arī pagātnē un tieši šīs versijas visticamāk paliks vēsturē, nevis patiesie notikumi. Cik grūti ir izšķirt šodienas patieso notikumu kopainu, tik grūti tas bija pagātnē. Ja šodien oficiālie dokumenti korekti mānās, tad tāpat bija arī pagātnē. Ja šodien visos politiski ideoloģiskajos novirzienos ir dažādi cilvēki, kas rīkojas gan labi, gan slikti, tad tāpat bija arī pagātnē. Ja šodien lielu daļu notikumu nosaka specdienestu darbība, tad līdzīgi bija arī pagātnē.

Treškārt, vēsturi raksta uzvarētāji, sevi un savus nolūkus vienmēr attēlojot labākā gaismā, bet savus sāncenšus sliktākā.

Ceturtkārt, katrai lielvarai, ja vien ir pietiekama vēlēšanās, ir iespējams pārrakstīt vēsturi pēc savas patikas, pietiek tikai izcelt sev vēlamos faktus un nointerpretēt labvēlīgā gaismā un noklusēt tos, kas runā tiem pretī. Tāpat galējas nepieciešamības gadījumā ir iespējams viltot vēsturiskos faktus un liecības.

Šīs un citas vēstures būtības pamat atziņas ir jāatkārto nepārtraukti, lai izstrādātu bērneļos imunitāti pret padošanos jebkādu veidu vēsturiskajiem mītiem. Tāpēc faktoloģiskais vēstures materiāls nav jāmāca kā notikuši fakti, bet kā iespējamās versijas par notikušiem faktiem. Bērniem ir jādod iespējami vairāk versiju, paskaidrojot, kuras un kāpēc ir vairāk izplatītas un kuras mazāk.

Vēsture pirmkārt jāmāca laikmetu un tikai pēc tam ģeogrāfisko vietu kontekstā, jo arī senatnē lielvaras viena uz otru atstāja lielu iespaidu. Jācenšas īsi noraksturot katra laikmeta un lielvaras raksturīgākās iezīmes, kā cilvēki, pēc pieejamās informācijas spriežot, dzīvoja, kāda bija lietu kārtība sabiedrībā, kam ticēja, kam neticēja utt.

Uzskatāmi ir jāparāda kādā veidā vieni laiki un valstis pārvēršas citos laikos un citās valstīs, jāparāda ka vēsturisko notikumu gaitā nekas nerodas no nekā un nepazūd nekur, ka jebkuram uzplaukumam un pagrimumam ir savi iemesli, kas summējoties ar citiem apstākļiem noved līdz konkrētām sekām.

Par cik vēsturi nav iespējams saprast bez sociālo procesu pamatu pārzināšanas, mācot vēsturi ir jāmāca sociālo procesu likumsakarības.

Dziedāšana. Dziedāšanā pirmkārt ir jādzied, teoriju var stāstīt dziesmu starplaikos. Galvenais, kas jāiemāca, dziesmas un mūzikas varenais spēks un to lielā nozīme cilvēku dzīvē – bēdās, priekos, vienotības sajūtas veicināšanā, līdzsvara atgūšanā, garīga pacēluma radīšanā utt. Mūzikas vēsture un konkrēti personāži ir sekundāri, pirms katras dziesmas var pateikt autorus, mazliet par tiem pastāstīt, bet uz to nedrīkst koncentrēties, tā ir bērnu aplaupīšana. Vienīgais izņēmums ir mūzikas pieraksta apguve, šīm zināšanām ir jābūt tik pat obligātām kā vārdiskajai lasīt-rakstīt prasmei. Tāpat sekundāra ir pareiza dziedāšana, to var mācīties papildnodarbībās – koros. Dziedāšanas nodarbībām ir jābūt vienam no bērnu atmiņu trenējošiem priekšmetiem, veicinot dziesmu vārdu atcerēšanos no galvas.

Veselības mācība. Jāpastāsta veselīga dzīvesveida pamatprincipi, veselīgs uzturs, slimību pamatcēloņi, kas vienmēr ir organisma vājumā un nepareizā dzīvesveidā un tikai pēc tam ārējos izraisītājos. Jāizskaidro stimulējošo un apreibinošo vielu (alkohola, tabakas, narkotiku, kafijas, tēju u.c.) pozitīvās un negatīvās īpašības. Jebkura inde pareizi un ar mēru lietota spēj dot kādu labumu, bet jebkas lietots nevietā un pār mēru kļūst par indi. Jāiepazīstina ar izplatītākajām un nozīmīgākajām pašizdziedināšanās metodēm, medikamentu lietošanas dziedinošām un kaitnieciskām īpašībām, nozīmīgāko slimību būtību, to profilaktisku novēršanu un ārstēšanas metodēm utt. Būtiskākais, ko jāieskaidro – cilvēka veselība ir atkarīga no viņa paša un pirmām kārtām no garastāvokļa un pasaules uztveres. Prieks, smiekli, labs garastāvoklis un atpūta brīvā dabā ir labākās zāles pret jebkuru kaiti.

Mājturība un darbmācība. Jādod praktisks ieskats ikdienišķos darbos. Meitenēm rokdarbos, ēdiena gatavošanā utt., zēniem galdniecībā, būvniecībā utt. un visiem kopā dārza darbos.

Tehnoloģiju mācība. Jādod ieskats plašāk izmantoto un noderīgāko tehnoloģiju pamatprincipos, piemēram auto uzbūvē un darbībā, ēku celtniecībā un remontdarbos, elektrisko u.c. dzinēju darbības principos, elektroenerģijas ražošanā, siltumapgādes sistēmās, kanalizāciju sistēmās, ūdens attīrīšanas procesos utt.

Tikumības mācība. Jāiedod ieskats nozīmīgāko reliģiju tikumisko atziņu būtībā, jāparāda visu reliģisko uzskatu līdzība, kas atšķiras tikai pēc formas. Prioritāri lielāks laiks ir jāvelta latviešu kultūras mantojumam (tautasdziesmām, sakāmvārdiem, tradīcijām) un kristīgās mācības būtībai. Bet tāpat ir jāapskata islāms, daoisms un konfuciānisms, jūdaisms, budisms, hinduisms, ēģiptiešu, grieķu, romiešu, ķeltu, skandināvu, slāvu un somugru senās mācības, kā arī interesantākās un savdabīgākās atziņas no citu tautu pirmreliģijām. Pēc mācību programmas var ļaut mācīt tradicionālo konfesiju pārstāvjiem.

Ekonomikas un vadības teorija. Jāiemāca sabiedrisko procesu būtība. Ekonomikā – kas ir vajadzības un kas vēlmes, darba dalīšana, vērtību apmaiņa, nauda, piedāvājums, pieprasījums, plānošana, ekonomisko procesu regulēšanas mehānismi, ticības un aprēķinu faktors ekonomikā utt. Vadības teorijā jāiemāca tās vienkāršā pamatbūtība, tas ka katram ik brīdi ir jābūt vadītājam un vadāmajam, informācijas nodošanas un atpakaļ saites saņemšanas princips, tiešā un netiešā vadība, mērķu definēšana un to izpildes kontrole, mērīšana, mērīšanas kļūdas un nepilnības, subjektīvisma faktors, konfliktu cēloņi, to pārvarēšana utt.

Datorzinības. Pirmkārt katram bērnelim ir jāprot praktiski strādāt ar nozīmīgākajām programmām (teksta redaktoru, excelveidīgu lietojumu, interneta pārlūkprogrammu), bet šīm apmācībām var pārāk daudz laika netērēt – iemācīsies paši, jāprasa tikai rezultāts, jāiedod apmācību materiāli un jānodrošina iespēja piekļūt datoriem, kam mājās tādas iespējas nav.

Jādod vispārīgs ieskats operētājsistēmās un nozīmīgākajās programmās (pēc funkcionālām īpašībām), jāiemāca datortehnikas darbības principi un attīstības tendences, interneta funkcionālā uzbūve un darbības princips, vīrusu, spiegprogrammu un vīrusķērāju būtība, interneta meklēšanas sistēmu darbības princips un komerciālās izmantošanas iespējas utt.. Domāšanas veicināšanai, bērniem jāapgūst vismaz viena programmēšanas valoda un programmēšanas filozofija, kas pēc būtības ir primitīva dabisko procesu atdarināšana.

Sistēmu teorija. Par cik mēs dzīvojam sistēmu pasaulē, paši esam sarežģīta bioloģiska sistēma un nepārtraukti radām visvisādas sistēmas, būtiski bērniem dot zināšanas par sistēmu būtību, to īpašībām, vispārīgiem darbības principiem, sistēmas elementu un sistēmas savstarpējām attiecībām, harmoniskas sadarbības milzīgo nozīmi sistēmas darbībā utt.

Maģiskās teorijas. Daudz kas no tā, ko mūsdienu cilvēce zina, senatnē bija daļa no maģiskajām zinībām. Zinātne ir ļoti daudz paveikusi, lai pārbaudītu un formalizētu šīs zināšanas, bet tik pat liels, ja ne vēl lielāks darbs tai vēl ir priekšā. Ir ļoti daudzas lietas, ko zinātne izskaidrot nespēj vai arī skaidro līdzīgi reliģijām. Tāpēc ir būtiski dot bērniem ieskatu būtiskākajās maģiskajās teorijās, piemēram, par paralēlajām pasaulēm, lāstiem, zīlēšanu, pārvēršanos citās būtnēs, nemirstību, cita līmeņa radībām, dvēseles pārdošanu nelabajam, pēcnāves dzīvi, pārdzimšanu, sapņu pasauli, garīgu pārvietošanās laikā un telpā utt. To nav jāpasniedz kā zināšanas kas noteikti tā ir, bet gan kā versija, ka iespējams tā ir, dodot ieskatu zinātnes mēģinājumos skaidrot tamlīdzīgas teorijas. Ir arī jāpastāsta par izplatītākajām un interesantākajām novērotajām anomālijām, kam zinātne skaidrojumu līdz galam nav spējusi atrast. Tas viss ir jāpasniedz no racionāla viedokļa raugoties, pieņemot ka zinātnei daudz kas nav zināms un kaut kāds patiesības grauds šajās teorijās varētu būt.

Fizika un ķīmija. Ar vienkāršām atziņām un praktiskiem piemēriem pārbagātiem papildinājumiem jāiemāca paši pamati. Ja bērns neizprot pamatus, tad nākamo līmeņu zinības ļoti ātri aizmirstās, bet, ja pamats ir dziļi nosēdies, tad uz tā bāzes ļoti vienkārši var apgūt sarežģītākas zinības. Aprēķiniem ir jābūt papildinātiem ar paskaidrojumiem par to praktisko nozīmi, kur tos visplašāk izmanto un kur tos varētu izmantot sadzīvē.

Dabas zinības. Jāiemāca dabisko procesu universālā būtība. Jāparāda dzīvās dabas daudzveidība, dažādo dzīvo organismu darbības principi, īpašības, sadarbības un praktiskas izmantošanas iespējas utt. Jādod ieskats būtņu klasifikācijas sistēmā, skaidrojot tās būtību (kādēļ tāds un ne savādāks sadalījums, ar ko vienas sugas atšķiras no citām utt.). Atmiņas trenēšanai nozīmīgākās klasificētās vienības jādod mācīties no galvas.

Ģeogrāfija. Jāiemāca ģeoloģisko, astronomisko, zemes dabas parādību procesu būtība un atmiņas trenēšanai jāpanāk ģeogrāfisko vietu (valstu, to raksturlielumu, upju, kalnu, ezeru utt.) zināšanu no galvas.

Zīmēšana, Fizkultūra. Līdzīgi dziedāšanai, būtiskākais ir praktiskās nodarbības. Zīmējot jāattīsta vizuālo tēlu pārlikšanas spējas, bet fiziskās nodarbībās jāiemāca uzturēt paša fizisko kondīciju, kas ir būtisks veselības priekšnosacījums.

Apmācot skolotājus konkrēta zinību virziena pasniegšanā, tiem ir jādod spējas pasniegt katru no šiem priekšmetiem. Mācībspēkiem ir jāiepotē, ka koncentrējoties uz savu priekšmetu, tiem obligāti tas jāpapildina ar citu novirzienu pamatatziņām. Atbildot uz bērnu jautājumiem un turpinot savas domas lidojumu, nedrīkst atrunāties, ka to jums mācīs kaut kad vēlāk citās mācībstundās, vienkāršiem vārdiem ir jāizstāsta uzreiz. Tāpat vispusīgi mācītāji ir efektīvs risinājums kadru trūkuma problēmai, jo ne jau zināšanu dziļums kādā jomā ir būtiskākā skolotāja īpašība, bet gan vispusība un spēja saprotami pasniegt zināšanas.

Kopumā veiksmīgs apmācību process nav iespējams bez principiālas un regulāras pārbaužu sistēmas. Pārbaudījumi un vērtējumi (atzīmes) nav ne sods un ne balva, tā ir atpakaļ saites informācija mācītājam par apmācāmā sapratni. Pārbaudījumiem ir jābūt regulāriem sākot vismaz no 4.klases. Beidzot katra priekšmeta nozīmīgu daļu, ir jābūt obligātam pārbaudījumam. Tādam pat pārbaudījumam ir jābūt gada beigās. Ar bērniem, kas vienalga kādu iemeslu dēļ nav izturējuši pārbaudījumus ir jāstrādā atsevišķi pēc stundas nodarbībās un vasaras brīvlaika laikā. Mācību gadam ir jābūt 11 mēnešus garam, no kuriem 9 mēneši ir tekošais apmācību process, bet divi atlikušie – darbs ar tiem, kas kaut ko nav spējuši vai gribējuši saprast. Bērniem tas ir papildus stimuls mācīties, lai nopelnītu liekus brīvus mēnešus.

Mācībspēkiem ir jāiemāca, ka vērtēšanai ir jābūt principiāli stingrai, kur vienīgais kritērijs ir bērna zināšanas, nevis vecāku prestižs, materiālais stāvoklis, izlūgšanās vai draudēšanas spējas, zināšanu neesamības it kā attaisnojoši iemesli utt. Ja bērns nav apguvis iepriekšējās zināšanas, tad viņš ir jāmāca vēlreiz paša bērna un apkārtējo labad, nevis vienalga kādu iemeslu dēļ jāliek nepamatoti augsts vērtējums. Skolotājiem tas ir jāstāsta vēl un vēl līdz apnikumam.

Par sekmīgu mācību procesa rezultātu ir jāuzskata 60% no vielas apguves, desmit ballu sistēmā tas ir 6 ar plusu, zemākas atzīmes ir nesekmīgas. Visiem starp pārbaudījumiem un gada pārbaudījumiem ir jābūt sekmīgiem. Ja nē – jāmāca papildus un jākārto atkārtoti līdz sekmīgam rezultātam. Bērni, kas vairākkārtīgi nespēj veikt šos pārbaudījumus pat ar papildus mācīšanu, bez žēlastības ir jāatstāj uz otru gadu. Ja ir iespējams šādus bērnus vajadzētu koncentrēt speciālās klasēs un varbūt pat skolās, vismaz lielpilsētās tas ir izdarāms.

Principiāli ir jāvēršas pret bērnu centieniem negodīgi ietekmēt pārbaudījumu procesu. Pat mazākajam šādam mēģinājumam ir jābeidzas ar nesekmīgu vērtējumu un no tā izrietošo papildus mācībstundu apmeklēšanu un atkārtotu pārbaudījuma kārtošanu. Nevajag par to uz bērniem bārties, tas ir dabiski, vienkārši ar stingru mīļumu nepārtraukti ir jāskaidro, ka tas tiek darīts viņu pašu labā, lai viņi patiešām zinātu to, ko tiem māca, bet zināšanas savukārt nozīmē, ka turpmākajā dzīvē viņi spēs daudz vairāk sasniegt un nodzīvot pilnvērtīgāku dzīvi.

Katrs pārbaudījums arī ir apmācības, tāpēc bērniem ir jāpasaka pareizās atbildes, jāparāda kļūdas un jāpamāca kā no tām nākotnē izvairīties.

Augstskolu pārbaudījumu sistēmai ir jābūt vēl stingrākai. Par negodīgām metodēm bez žēlastības no augstskolām ir jāizslēdz. Bet pret negodīgiem augstskolu pedagogiem jāvēršas ar visu likuma bardzību, viņiem pat speciālu pantu varētu pieņemt, paredzot brīvības ierobežojumus mājas apstākļos un obligātu noteikta termiņa darbu mācībiestādē par minimālu atalgojumu ar soda mīkstināšanu laba darba gadījumā.

Visos pārbaudījumos ir jāatkārto iepriekš pasniegtā viela, tai ir jāsastāda vismaz 30% no kopējā pārbaudījuma.

Vērtēšanas sistēmu vispārīgs standarts ir jādod centralizēti. Skolotāju ērtības labad regulāros pārbaudījumus kā šablonus varētu izstrādāt vienuviet, ļaujot tiem nepieciešamības gadījumā, tos papildināt un mainīt.

Mācību kvalitāte ir jākontrolē. Tās galvenais mērķis ir identificēt negodprātīgus pasniedzējus, kas atkarībā no ne godprātības pakāpes ir jāsoda vai no tiem jāatbrīvojas. Negodprātīgs pasniedzējs ir tāds, kuram pēc būtības neinteresē mācību rezultāts un kurš apzināti ļaunprātīgi izmanto savu stāvokli, apmierinot neveselīgas psiholoģiskas vai mantkārīgas tieksmes. Jebkuri pasniedzēju pārkāpumi aiz labas gribas ir jāpiedod, ar tiem cīnoties, vairāk skaidrojot, nevis sodot.

Papildus kontroles mērķis ir noteikt mācībspēku zināšanu trūkumu, kas ir jākompensē ar apmācībām. Mācību kvalitātes kontrole nedrīkst būt stingri reglamentēta un birokrātiska, lai nekļūtu par lieku slogu jau ne tā vieglajā mācītāja darbā.

Pilnvērtīgam mācību procesam nav jābaidās no kopējā stundu skaita palielināšanas saprāta robežās. Jāsargās ir no neefektīvas mācīšanas. Labs pedagogs, mācot pēc rūpīgi pārdomātām mācību programmām, spēj pamatskolniekam iedot dziļākas un plašākas zināšanas kā ir caurmēra pašreiz augstskolu beigušajiem. Tāds ir Mūsu mērķis, uz to Mums ir jāorientējas darbā ar vispārīgās izglītības sistēmu.

Mācītava ir bērna otrās mājas, tāpēc tādai ir arī jābūt skolu politikai. Bērnam skolā ir jānodrošina ne tikai mācību programmas apguve, bet arī veselīga atmosfēra, cik tāda vispār var būt svešu cilvēku veidotā kolektīvā, drošība un pilnvērtīga pārtika. Skola kopumā un katrs tās darbinieks ir laicīgi skolēnu vecāku aizstājēji. Šī filozofija ir neapstrīdama, kam jācenšas sekot katram skolotājam.

Mācītavās ir jābūt obligātām skolēnu formām, lai radinātu bērnus pie tā, ka visi mēs tomēr esam līdzīgi. No vienas puses tas mazina pārlieku ārišķību un sociālā pārākuma izrādīšanas tieksmes, bet no otras pazemojumu, uzkrājošos aizvainojumu un pārspīlētas vēlmes sasniegt ārišķo spožumu. Skolas formas vislabāk būtu gādāt centralizēti par valsts līdzekļiem un izmantot vairākkārtīgi. Tie kas var atļauties, lai pērk nepārtraukti jaunas.

Sākot ikdienas mācību procesu no skolēniem vajadzētu savākt visas mācību procesam traucējošas personiskās mantas – kalkulatorus, mobilos telefonus, miniatūros mūzikas atskaņotājus utt., ko atgriež mācību dienas beigās. Tas veicinātu nenēsāt līdzi mācībām nevajadzīgus priekšmetus, mazinātu bērnu koncentrēšanos uz blakus lietām un būtu kā papildus mācību apmeklējuma kontroles mehānisms.

Ēdināšanai skolā ir jābūt bez maksas un tai ir jāsastāv tikai no dabiskas un veselīgas pārtikas. Nekādus našķus un limonādes mācītavā dot nedrīkst, ar tiem var mieloties ārpus skolas telpām pēc vai pirms mācībām.

Kārtības nodrošināšanai katrai mācītavai ir jāpiesaista vismaz viens policists. Kārtībsargam jābūt skolas vadības rīcībā un jānodrošina profilaktiski – audzinošais darbs ar lielākajiem problēmskolēniem, jāpalīdz skolā identificētu, policijas kompetencē esošu ārpusskolas problēmu risināšanā un jārūpējas par kārtību skolā (smēķēšana, alkohola un narkotisko vielu lietošana, huligānisms, nevēlamu ārēju elementu uzturēšanās pie skolas teritorijā utt.).

Katrai skolai ir jābūt kā atsevišķai karaļvalstij, kur visu organizatorisko procesu nosaka skolas vadība. Tai ir jābūt brīvām rokām mācību procesa organizēšanā. Līdzīgi kā ar skolotājiem, arī skolu vadībā pirmkārt nav pieļaujami negodprātīgi ļaudis, uz to atklāšanu tad arī ir jābūt vērstām visām pārbaudēm.

Par cik apzinīgi vecāki ir labākie skolotāji un bērnam ir veselīgi daudz laika pavadīt brīvā dabā, bērniem līdz noteiktam vecumam, piemēram 12 gadiem, ir jādod iespēja mācīties mājas apstākļos, ja ir tādas iespējas. Pārbaudījumu kārtībai ir jābūt tik pat principiālai, iespējams pat mazliet stingrākai. Tos pat varētu kārtot kopā ar pārējiem. Un tikai regulāras pārbaudījumu nenokārtošanas gadījumā bērna mājskološana ir jāaizstāj ar regulāru mācītavas apmeklējumu.

Bērnam ir jābūt iespējai pēcskolas laiku aizpildīt ar dažādiem pulciņiem, sporta veidu treniņiem, papildus priekšmetu apgūšanu, dziedāšanu koros, dejošanu, mūzikas instrumentu apguvi utt. Efektīvākai šo nodarbību finansiālai un laika plānošanai, tas ir jāveic skolas vai vairāku skolu vadībām pēc reģionālā principa. Skolām ir jābūt šādu nodarbību veicināšanas centriem, kas palīdz ar telpām, finansējumu un interesentu piesaisti.

Gan no mācībām brīvajā laikā, gan mācību procesa ietvaros regulāri ir jāorganizē klašu ekskursijas, muzeju un teātru apmeklējumi, pārgājieni un citi aktīvās un intelektuālās atpūtas pasākumi. Kā tradīciju katrā skolā vajadzētu ieviest vismaz ikgadējas skolu sporta spēles.

Mīļie izglītības sistēmas ierēdņi, izdariet šo svētīgo darbu, radiet uz esošās sistēmas paliekām patiesi efektīvu apmācību sistēmu. Tas ir jūsu patiesais darbs un pienākums. Neskatoties uz visiem objektīvajiem ierobežojumiem, kas liedz to izdarīt, jūs to spējat. Izmantojot darba laiku un profesionālos sakarus, jūsu spēkos ir atrast un saorganizēt spējīgākos skolu, augstskolu un zinātnes darbiniekus. Arī iegūt līdzekļus šī darba veikšanai jums ir pa spēkam, ja savādāk nevar, kaut vai nomaskējot tās aiz moderniem bla, bla, bla mērķiem. Jūs jau tagad to ikdienā darāt, izdariet atkal, tikai līdzekļus izlietojiet savādāk. Ieviesiet kopējā darba augļus, kaut vai pakāpeniski, klusi un maskējot ar modernās bezjēdzības skaļajām frāzēm. Un netraucējiet skolām un skolotājiem strādāt. Ja spiediena rezultātā esat spiesti ieviest kārtējo stulbumu neizprastas pasaules labākās prakses pus aizguvumu izskatā, izdariet to iespējami virspusējāk, tas tak nav grūti atrast tūkstošs un vienu iemeslu, lai kaut ko neizdarītu, īpaši, ja darāmais ir bezjēdzība.

Skolotāji, zinātnieki un citi gaišie prāti! Negaidiet kamēr kāds jūsu vietā radīs efektīvas mācību programmas. Organizējaties un izdariet to, nedomājot par atalgojumu un tālāku izplatību. Labi materiāli var noderēt arī nākotnē, kvalitatīvām mācību programmām vēlāk arī līdzekļus un ieviešanas ceļus varēs atrast. Šis darbiņš ir patiesās mūsu barikādes un frontes līnija, jo tieši pamatizglītības sistēmā tiek sakauta mūsu nākotne.

Garā bagātākie no bagātniekiem! Esiet gudri un neesiet skopi, ieguldiet līdzekļus vispārējā izglītībā. Izmantojiet savu finansiālo, personisko un kaut vai puskriminālo ietekmi, lai palīdzētu efektivizēt izglītības sistēmu. Esiet atsaucīgi pret jebkuru spējīgu palīdzības prasītāju. Ilgtermiņa pašiem tas nāks tikai par labu.

Katram no Mums ir jāiesaistās šajā cīņā, kaut vai nopērkot un palasot populārākās mācību grāmatas. Viss, kas tur nav uzrakstīts, caurmērā netaps bērniem zināms. Viss, kas tur ir greizi un neadekvāti sarežģīti sarakstīts, radīs bērnos nepatiku mācīties. Un tikai vecāku un skolotāju piepūle var kaut kādā mērā labot šos defektus, bet arī viņu spēki ir ierobežoti. Zinoši skolotāji – patrioti noveco un to rezerves netiek pienācīgā apjomā papildinātas. Ja tā turpināsies, mēs iegūsim 10% zinošu jauniešu, kas zinības iegūs jebkuros apstākļos, bet pārējie būs aunu bars, kas spēs pildīt tikai citu norādījumus. Mēs nevēlamies tādu sabiedrību, Mūsu augstākais mērķis ir 90% zinošu, patstāvīgu un gaišu cilvēku.

Mēdiji.

Mēdiji ir nozīmīga pirmās un galvenās varas (informācijas plašas izplatīšanas varas) sastāvdaļa. To ietekme uz sabiedrību ir milzīga, tās patiesos apmērus tā īsti neapjauš vairums plašsaziņas līdzekļu darbinieku. Mums tas viņiem ir jāpaskaidro un kopā jāizglīto cilvēki, vēršoties pret muļķības pamatiem.

Mēdiji, izklaides industrija un izdevniecības ir galvenie sistēmas priesteru rupori caur ko tie gatavo augsni savas gribas realizācijai. Viņu ietekme ir netieša par ko vairums no nozarē iesaistītajiem nenojauš. Jaunākie pamatvirzienu norādījumi (arī esošās sabiedrības pamatus graujošie) tiek uztverti kā labākā prakse, laikmeta tendences un objektīva nepieciešamība un bieži vien tiek izpildīti ar profesionālu degsmi un entuziasmu.

Labas ziņas nav ziņas. Žurnālisti – demokrātijas sargsuņi. Redakciju ekskluzīvas un neaizskaramas tiesības uz vārda brīvību. Šādu un līdzīgu atziņu apstrādāti kadri, bruņoti ar modernākajām pasaulē izmantotām mēdiju darba organizēšanas metodēm, komplektā ar redakcionālās politikas cenzūru, kā izpildi kontrolē līdzīgi domājoši cilvēki, rada muļķošanas sistēmu, ko paši darbinieki līdz galam neapzinās. Un tie retie, kas intuitīvi nojauš šīs sistēmas neviennozīmīgo dabu, pat gribēdami, spēj maz ko mainīt.

Maz kompetentiem cilvēkiem tiek iestāstīts, ka viņu uzdevums ir kontrolēt citus, mazas pieklājības robežās sakot visu kas ienāks prātā, un viņi to arī uzcītīgi dara. Mazajam cilvēkam tiek iedota milzu vara kā saprātīgai izmantošanai visbiežāk tas nav gatavs. Šāda sistēma ir salīdzinoši viegli vadāma, piespēlējot jau sagatavotus materiālus, sensacionālas vēstis un pareizi pasniegtus industrijas jaunumus. Tie, kas paši neko jēdzīgu radīt nespēj, ļoti labprāt izmanto pusfabrikātus un jau gatavus produktus, viņiem vienkārši nav citas izvēles.

Mūsu uzdevums nav viņus apkarot, tas ir bezjēdzīgi. Šī sistēma ir pārāk spēcīga, lai to pakļautu represīvām metodēm. Mūsu uzdevums ir tajā iesūkties un mainīt no iekšienes. Mūsu uzdevums ir izglītot mēdiju darbiniekus, izravējot no to apziņas žurnālistiskā kretīnisma baušļus un to vietā dodot savus. Mūsu uzdevums ir radīt un dalīties ar cita veida plašsaziņas līdzekļu organizācijas metodēm. Mūsu uzdevums ir atbalstīt katru spējīgu, vispusīgu, plaši domājošu un labestīgu mēdiju darbinieku. Mums ir jāpanāk, lai pēc iespējas vairāk šādu cilvēku strādātu šai biznesā un ieņemtu tajā vadošus amatus. Šīs varas patiesi cienīgajiem ir jābūt gudrākiem par skolotājiem, tikumiskākiem par cienīgtēviem, plašāku redzesloku kā politiķiem, viņiem ir jābūt spējīgiem māksliniekiem, rakstniekiem un filozofiem. Šī ir Mūsu ilgtermiņa mēdiju kadru politika.

Lūk daži domugraudi, ko Mums vajadzētu iestāstīt žurnālistiem:

Labas ziņas ir tikai labas ziņas.

Slikti jaunumi ir sēru vēstis, kas jāpārvērš labās ziņās.

Sliktas ziņas ir pieprasītas tikai tad, kad tām nav alternatīvu.

Sliktāko ziņu pieprasītāji ir tikai investori.

Izbazūnētas nejēdzības neko vairāk par citām nejēdzībām radīt nespēj.

Sliktais ir jāpasaka tikai vienreiz, labais jāatkārto nepārtraukti.

Labo liec priekšā, slikto pažobelēs.

Ja nav par ko ziņot, labāk neziņot.

Pārpublicētu klasiķu fragmenti un anekdotes ir daudz labākas par pseidoziņām.

Nejauc auzas ar pelavām, atsijā tās.

Gribi ziņot par neko – ievies speciālu rubriku.

Žurnālists – sabiedrības skolotājs.

Izglītojošu ziņu nekad nevar būt par daudz.

Neviens nav tik nozīmīgs, lai to nepārtraukti citētu un izceltu.

Neviens nav pelnījis nomelnošanu.

Kritizē rīcību, izprotot motīvus un dodot alternatīvas.

Iejūties citu vietā, ja nespētu labāk – nekritizē.

Neviena ideoloģija nav tik laba, lai to reklamētu.

Neuzspied vairākumam to, ko tas nevēlas.

Nerunā sabiedrības vārdā, jo tā sastāv no daudziem un dažādiem cilvēkiem.

Sabalansē viedokļus.

Pārpārbaudi informāciju.

Esi vispusīgi vispusīgs.

Izvēlies pēc iespējas vairāk un pretrunīgākus informācijas avotus.

Neviens informācijas avots nav neatkarīgs.

Ja pateici A, pasaki arī Z, ja paudi vienu viedokli, paud tādā pat mērā arī citus.

Neraksti par to ko nezini.

Neesi papagailis, neatkladzini citu teikto.

Domā pats, par skādi nenāks.

Esi neitrāls.

Neizliecies gudrāks kā esi.

Atsakies no nepiedienīgiem piedāvājumiem, pat, ja labi var nopelnīt.

Nepārdodies, pat par algu.

Eksperts nav plaši pazīstama personība vai tas kuram tāds diploms, bet gan tas, kurš pārzina doto tēmu un ir spējīgs par to pateikt daudz vairāk par pāris šabloniskām frāzēm.

Neļaujies pašcenzūrai, lai redaktori cenzē paši, gan jau apniks.

Veicini ticību, sargies to graut.

Nemanipulē un nemelo, tam nav attaisnojuma.

Ja kļūdījies, labo to pats un daudz lielākā apmērā.

Vārda brīvība nav atsevišķu personu tiesības uz sava viedokļa plašu tiražēšanu, vārda brīvība ir cilvēku tiesības saņemt vispusīgu informāciju.

Ticība un priekpilns pozitīvisms ir lielākais Mūsu arguments un žurnālistu grēks. Mums žurnālistiem ir jāpaskaidro, ka visi sabiedriskie procesi ir balstīti uz ticību un ka tās graušana nodara lielu postu apkārtējiem. Bēdas ir jāliek zem akmeņa, nevis plaši jāizplata. Informēt cilvēkus par apkārt notiekošo var negraujot ticību valstij, amatpersonām, tautai, cilvēkiem, izsenis pārbaudītām vērtībām un nesējot pesimismu, bailes un bezcerību. Tā ir lielākā žurnālistu kaitniecība, kam nevar būt cits attaisnojums kā vien muļķība, jo kritizēt, dot priekšlikumus un kaut ko radīt var arī gaiši un pozitīvi, negraujot ticību pamatu pamatiem. Mums uz to ir jānorāda un jāpaskaidro, bet, ja nelīdz, tad jāvēršas pret mēdiju stulbumu ar gudri nežēlīgu bardzību.

Cienītie žurnālisti un citi mēdiju darbinieki! Mēs jūs saprotam. Mēs saprotam, ka dažādu iemeslu dēļ jūs esat spiesti nodarboties ar to kaitniecību ar ko nodarbojaties, maizi kaut kā ir jānopelna. Tomēr jums ir jāsaņemas. Jums ir jāsāk mainīties, jo ātrāk, jo labāk. Dariet to pirmkārt sevis un citu dēļ. Sāciet ziņot vairāk labo. Sāciet kritizēt konstruktīvi. Pārstājiet manipulēt ar saturu. Pārstājiet nomelnot cilvēkus. Sāciet par to aizrādīt kolēģiem, kaut vai vieglā formā un jokojot, lai sāk aizdomāties. Nepārtraukti centieties iemānīt saturā kādas vērtīgas atziņas un informāciju, kaut vai to ko pats labi zināt vai tikko uzzinājāt. Dariet to gan atklāti, kā naivi muļķa ideālisti, gan slēptā veidā. Jums jau visvairāk vajadzētu saprast, ka cenzūra ne tikai nav zudusi, bet tā ir kļuvusi efektīvāka. Tāpēc ir jābruņojas ar tām pašām metodēm, ko totālas primitīvas cenzūras gadījumā, jārunā tēlaini un starp rindām. Mācieties to no vecās audzes žurnālistikas klasiķiem, dzejniekiem un mūziķiem, šīs iemaņas ir tik pat aktuālas, efektīvas un vajadzīgas kā kādreiz, jo savādāk bieži vien nevar.

Un, lai iet ieskrieties redakcionālā politika, redaktori un īpašnieki. Atklāti to teikt nevajag, tā ir jārīkojas, izliekoties par muļķiem un nesaprašām, sak mēs jau neko, mēs jau tik to labāko gribam. Neupurējiet sevi tieši nostājoties pret šo sistēmu, mainiet un grauziet to pakāpeniski, izglītojieties, mēģiniet saprast un pacietīgi to borējiet kolēģiem. Un tikai īpaši nozīmīgos brīžos, ja sajūtat aicinājumu, uzupurējaties, klaji pārkāpjot visus augstākus norādījumus, dodot dienas gaismu kādai patiesi svarīgai ziņai. Ja nespējat atturēties, tad arī pasūtiet visus tos muļķus labi tālu un tieši pasakiet ko domājat, reizēm arī tas ir ļoti noderīgi un pamācoši. Bet nedariet to visi uzreiz, tik pa vienam. Pārējie, lai turpina itāļu streiku un klusiņām tur godā aizgājējus.

Spēka struktūras.

Par cik ļaudis bieži pa labam nesaprot, tos ir jāpiespiež kaut ko darīt. Kārtībsargājošās iestādes un tiesu sistēma ir tas primitīvais instruments ar ko panākt savu tiešiem, brutāliem paņēmieniem. Neskatoties uz smalkajām laikmeta vadības metodēm, šīs iestādes Mēs nedrīkstam atstāt novārtā. Mums ir netieši jānosaka šo organizāciju darbības virziens un jāspēj mainīt to lēmumi pēc nepieciešamības. Mītiskais tiesiskums ir nekas vairāk kā cirvis, tas pats par sevi nav ne labs, ne slikts, bet tas ir kā instruments kāda rokās, kas veic kaut ko labu vai sliktu. Tāpēc stiprināsim tiesiskumu, bet neierobežosim ar to un, ja nespējam nodrošināt tā pienācīgu izmantošanu, tad labāk notrulināsim to, lai skāde sanāk mazāka. Tiesiskumam ir jābūt Mūsu instrumentam, bet Mums ir jāpaceļ cilvēki virs tā stipri ierobežotajiem rāmjiem.

Policija, prokuratūra, tiesas tā nav Mūsu aktuālākā problēma. Šo sistēmu un ļaudis Mēs pazīstam labi. Ar viņiem un citiem labiem cilvēkiem Mums sākas nesaskaņas pavisam citu iemeslu dēļ. Visvairāk Mūs apdraud speciālas spēka struktūras, ko brīžiem pat par tādām grūti nosaukt, jo to gudrība un izmantotās metodes ir tik plašas, ka daudziem no Mums tām pretī stāvēt ir ļoti grūti. Šīs organizācijas, saukšu tās par specdienestiem, ir vienas no būtiskākajām Sistēmas darbību nodrošinošām struktūrām, tāpēc Mums ir ļoti svarīgi saprast to dziļāko būtību, kā tās strādā, kā tiek kontrolētas un kādas ir to savstarpējās attiecības.

Specdienesti šī vārda izplatītākajā nozīmē ir valstu slepenas organizācijas. Šīs ir klasiskas iestādes, kuru darba organizācija ir veidota vairāk vai mazāk pēc tiešās vadības principa. Lai gan visi ir slepeni, bet ir priekšnieki, kas dod kādus norādījumus un ir nosacīti padotie, kas tos izpilda. Specdienestu darbības lauks ir informācijas iegūšana un sev vēlamas informācijas izplatība, protams tā, lai to iespējami neviens neuzzinātu. Izplatītākās darba metodes ir publiskās informācijas vākšana, darbs ar rezidentūru (idejiskiem, algotiem vai sašantažētiem kadriem), dažāda veida izsekošanas (fiziska, noklausīšanās, kiberiebrukumi utt.), informācijas analīze, dažādu stāstiņu un mītu sacerēšana un to nemanāma piespēlēšana vajadzīgajiem cilvēkiem vajadzīgajā laikā utt.

Specdienestu mērķis ir ne tikai panākt savu, bet arī izdarīt to klusi. Augstākā meistarība ir cilvēku izmantošana uz aklo, tā, lai viņi pat neiedomātos, ka strādā citu labā. Uz to ir vērsta specdienestu darbība un to viņi cenšas panākt. Bet problēma ir tur, ka šāds darba organizācijas modelis pilnībā nav spējīgs nodrošināt šos augstos standartus. Ko zina divi, to zina cūka. Tāpēc klasiskie specdienesti šai ziņā bieži grēko un brīžiem pat slepenību atstāj novārtā, ka tik mērķi varētu sasniegt. Viņu izgāšanās sekas ir jau pietiekami plaši zināmas, kas tiem apgrūtina darbu un pašus demotivē sekot labākajai praksei.

Specdienesti savā starpā sadarbojas un tai pat laikā cīnās viens ar otru. Viņu intereses, cilvēki un ietekmējamie objekti tik cieši pārklājas, ka pašiem tam visam ir grūti izsekot. Tā ir viņu vājība. Ja Mēs zinām ka viņi ir, ja Mēs zinām kā viņi strādā, ja Mēs zinām ko viņi vēlas, tad Mēs varam viņus izmantot savā labā, Mēs varam pat viņus izmantot uz aklo savu mērķu sasniegšanai.

Tieši caur šīm vājībām Sistēma izmanto specdienestus. Katru no specdienestiem ik brīdi pamatīgi paizmanto kāds gudrāks un neredzamāks spēks, pret ko tie ir bezspēcīgi.

Šo spēku nosaukšu par Sistēmas specdienestu, lai gan tas nelīdzinās klasiskajiem specdienestiem un tam ir grūti noteikt kādu organizatorisku formu. Tas sastāv no ļoti zinošiem, apdāvinātiem, apburošiem, ārēji labsirdīgiem, atsaucīgiem un izpalīdzīgiem cilvēkiem, kas paši par sevi ir stratēģi, taktiķi, uzdevumu devēji, izpildītāji un kontrolētāji. Viņu ģimenes ar līdzīgām lietām nodarbojas jau neskaitāmas paaudzes un tie savai misijai tiek rūpīgi gatavoti kopš pirmajiem dzīves mirkļiem. Katram no viņiem jau šūpulī tiek ieliktas gan cilvēku apburšanas spējas, gan arī svēta, fanātiska ticība kaut kam, kas viņus virza. Caur šo ticību tie tiek kontrolēti un vadīti, caur to tiem tiek doti ilgtermiņa mērķi. Īstermiņa mērķus tie nosprauž sev paši.

Sistēmas spiegiem ir nebūtiska blakus palīdzība, jo ar apburošo personību tie spēj paši sev visu sagādāt, neizraisot apkārtējos negatīvas aizdomas. Viņi ceļo pa pasauli, iepazīstas ar cilvēkiem, uzklausa tos un dod tiem vērtīgus padomus. Viņu šarmam gandrīz nav iespējams pretoties, tie burtiski sajūt sarunu biedru kā sevi pašu un atstāj uz to vispatīkamāko iespaidu.

Runāt ar šādiem ļaudīm ir vistīrākā bauda. Ja laimējas kādreiz sastapt kādu no tiem, tad ir jāizbauda mirklis un jāmācās. Uzmanīgi jāklausās un jāuzdod jautājumi, mēģinot nepadoties vilinājumam sākt pārāk atklāti kaut ko stāstīt. Jāatceras, ka apburošā laipnība ir tikai to ārējais tēls un ka šādu iespaidu viņi atstāj gandrīz uz jebkuru cilvēku. Viņu dziļākos uzskatus un rīcības motīvus Mēs varam tikai nojaust, un tie var būt jebkādi. Mums ir jāļaujas viņu burvībai un jāļaujas to virzībai, bet ļoti uzmanīgi un ar prātu. Viņi ir jāuztver kā labākie draugi. Mums ir jācenšas viņus izzināt un noteikt to muļķības pakāpi, bet tai pat laikā jāatceras, ka viņi ļoti vienkārši var apmuļķot jebkuru.

Šie brīnumbērni kļūst par visdažādāko profesiju pārstāvjiem (ārstiem, zinātniekiem, skolotājiem, rakstniekiem, žurnālistiem, politiķiem, inženieriem, top menedžeriem, garīdzniekiem utt.) un gūst sekmes savā darbības laukā. Daudzi no tiem pa pasauli ceļo dažādu labdarības un mazpazīstamu reliģisku organizāciju aizsegā. Jau labu laiku viņi strādā vairāk karalienes un starptautisko baņķieru labā, bet to padevība ir mainīgs lielums. Savas ticības vārdā jebkurā mirklī tie var nostāties pret iepriekšējiem sabiedrotajiem un tik pat dāsni viņi var sākt atbalstīt nesenos pretiniekus. Viņi strādā visu un tai pat laikā neviena labā.

Pulcējas viņi lielākos un mazākos ģimenes pasākumos, tad arī brīvā, ģimeniskā atmosfērā pārrunā ikdienišķos notikumus.

Nozīmīgākie mūsdienu specdienesti ir dibināti ar viņu gādīgu atbalstu, kāds no tiem ir stāvējis cieši līdzās to dibinātājiem. Tāpēc klasiskie specdienesti ir šo cilvēku darbības atdarinājums, neveiksmīgs atdarinājums, jo tiem pietrūkst viņu zināšanu, spēju, ticības un ciešo ģimenes saišu. Tāpēc klasiskie specdienesti tiem padarīt neko nespēj, viņi pārāk labi zina to darbības metodes, viņi var viegli apstrādāt to darbiniekus, viņi var tos apiet un sarīdīt vienu ar otru. Katrs no viņiem zina lietu kārtību kā kas notiek, ko nezin vairums no cilvēkiem. Izmantojot to, viņi sevi aizsargā, pakļauj citus un sasniedz savus mērķus. Tā uz aklo viņi izmanto organizācijas, valstis, specdienestus, cilvēkus. Viņi strādā tikai uz aklo, šis princips tiem ir svētāks par svētu, tā ir viena no to ilglaicīgu panākumu atslēgām.

Ar viņu darbību un atbalstu mainās laikmeti un notiek valstu un cilvēces likteņu pagriezieni. Viņi palīdz dibināt un atbalsta valstis, visdažādākās organizācijas un mācības. Viņi ir kā niecīgs graudiņš, kurš nosver svaru kausus tajā virzienā, kur to ieliek. Viņu tuvumā vienmēr ir kārtība, sakoptība, taisnīgums un vismaz ārēja labestība. Šīs vietas ir kā paraugsaimniecības uz kurām tiek vesti ekskursijās visas pasaules bauri, dodot tiem kārtējos norādījumus, netieši liekot saprast, ka tikai klausot viņu padomiem var sasniegt tādu spožumu un kārtību.

Ja Sistēma ir izveidojusi visaptverošu novērošanas sistēmu, tad tas ir izdarīts ar šo cilvēku pūlēm. Tehniski tas ir paveicams, grūtāk ir panākt, lai tā būtu mazam cilvēku skaitam pieejama un zināma, bet arī tas ir izdarāms.

Visaptverošas interneta publiskās informācijas savākšanas sistēmas un milzīgas datu krātuves eksistē un tās atrodas visu acu priekša. Bagātākajām un ietekmīgākajām organizācijām par bargu samaksu tās jau ir pieejamas. Automātiski sakvalificēt, apstrādāt un izmantot to ir katras ieinteresētās organizācijas spēju jautājums. Piemēram, zinot interneta pieslēgumu tehniskos raksturlielumus, to piederību un svarīgākos personiskos datus, automātiski var izveidot organizāciju un personu publiskās rīcības un izteikumu datubāzi. Manuāli piekoriģējot automatizācijas procesā radušās kļūdas vai strādājot tikai ar īpaši interesējošu personu loku, var iegūt daudz kvalitatīvāku rezultātu. Tas pa spēkam ir vairumu valstu vietējo specdienestu un daļa no tiem visdrīzāk tā arī rīkojas.

Tāpat ir iespējams samērā automātiski uzkrāt laikrakstu un TV pārraižu materiālus un veikt to klasifikāciju pēc dažādiem parametriem, tai skaitā pieminētajām personām. Arī šo lietu var veikt jebkurš, kuram ir pietiekami daudz resursu.

Tomēr svarīgākā informācija, kas varētu interesēt specdienestus parasti glabājas aiz septiņām virtuālajām atslēgām. Visticamāk starptautiskajam specdienestam ne tikai ir iespējas tai piekļūt kad savajagas, bet šī informācija tiek savākta un sakvalificēta līdzīgi kā publiski pieejamā. Datorspeciālisti, kas uzlauž vajadzīgo iestāžu aizsardzības sistēmas ir katra klasiskā specdienesta rīcībā, bet Sistēmas sargiem šai problēmai pieeja ir daudz lielāka mēroga, vienkāršāka un efektīvāka.

Starptautiskie specdienesti strādā ilgtermiņa, bieži pat ļoti ilgā termiņā. Piemēram, divdesmit gadi tiem nav ilgs laika sprīdis. Tāpēc atļaušos ar pilnu pārliecību apgalvot, ka vispasaules datorizācija un internetizācija ir, ja ne viņu nopelns, tad vismaz klāt tie stāvēja un notikumu gaitu ietekmēja. Ar to līdzdalību tika izstrādāti datoru, datu pārraides un programmatūras standarti. Visām interneta drošības sistēmām ir objektīvi caurumi, kas ir reglamentēti noteiktai izmantošanai. Tieši pa tiem visdrīzāk notiek iekļūšana jebkurā sistēmā. Metode savā būtībā ir ļoti vienkārša un universāla, un balstās uz kādu vienkāršu, dziļi tehnisku, standartos iestrādātu, knifu, kas apkārtējiem nav zināms un pat prātā nevar ienākt. Līdzīgi tiek apmānīti vīrus ķērāji un programmas, kas reģistrē un parāda datora un tīkla aktualitātes. Ja patiešām tā ir, par ko nevajadzētu brīnīties, tad šādi var iekļūt katrā tīklā pieslēgtā ierīcē, tai skaitā dažādās tehnoloģiskās iekārtās. Iespējams daudzu tīklam pieslēgtu ierīču darbības nestabilitāte un gļuki ir plaši izmantotām programmām neredzamo skanēšanas sistēmu sekas.

Viņu vienīgie ierobežojumi ir niecīgs cilvēku skaits, kas apstrādā un iepazīstas ar šo informāciju un nepieciešamība visu turēt pilnīgā slepenībā, kas nozīmē, ka tā nav nekādā formā, pat netieši kādam izpaužama, viss tikai pašu zināšanai, lai tālāk darbotos legālākām metodēm. Bet iespējams arī, ka daļa no šīm metodēm ir nodota klasiskajiem specdienestiem, kas veic daudz plašāku sabiedrības uzraudzību.

Šīs lietas Mums ir jāapzinās, lai neļautos maldiem, ka Mēs kaut ko varam noslēpt. Mums ir jāapzinās, ka dzīvojam pilnīgā pār redzamībā un ka noslēpt kaut ko varam tikai savas dvēseles dziļākajos nostūros. Tur Mums ir jāglabā savu plānu atslēgnodomi bez kuriem pat visinformētākais priekšstats par Mums ir nepilnīgs. Tikai tā Mēs varam būt pilnīgi atklāti, paliekot apslēpti.

Sistēmas spiegu līmenis ir tas minimums ko Mums ir jātiecas sasniegt. Mums viņi nav jāatdarina vai par katru cenu jācenšas iegūt to spējas, Mums vienkārši ir jācenšas sasniegt viņu līmeņa domu un rīcību lidojums. Mums šie augstumi ir jāsasniedz un kaut vai aiz ausīm jācenšas tur uzvilkt iespējami vairāk apkārtējo. Un lai mūs nebiedē viņu un daudzo sīkāko vienību tehniskās iespējas, tās ir to personisko spēju papildinājums, izdošanās gadījumā Mēs ne tādus brīnumus vien spēsim paveikt.

Vēsturiskie mīti.

No pagātnes caur tagadni mēs ejam uz nākotni, tāpēc jebkurš no šo laiku uztveres kropļojumiem ir nozīmīgs traucēklis mūsu ceļā. Vēsturiskie mīti ir nozīmīgākie no šiem kropļojumiem. Katrs vēsturiskais mīts, kam cilvēks tic, mazina tā sapratni par sociālajiem procesiem kā tādiem, bet, padarot tos par svētiem un neaizskaramiem, ļaudis pārtop par viegli vadāmiem lopiņiem, tie ir cilvēka apziņā iesētas attālinātas vadības programmas.

Nav būtiski kādam mītam cilvēks tic, viņi visi līdzīgā mērā kropļo realitāti. Vēsturiskie mīti ir Sistēmas ilga un ļoti ilga termiņa darbības plānošanas un vadības nozīmīga sastāvdaļa. Tie slēpj pagātnē uzskatāmi redzamās likumsakarības caur kurām var līdz pat sīkumiem izzināt Sistēmas darbības principus. Vēsturiskie mīti vieno un sanaido cilvēkus, organizācijas, tautas un valstis.

Vēsturiskie mīti Mums ir jāzina. Mums ir jāpārzina iespējami vairāk vēsturisko mītu. Mums ir jāuzkrāj un jāpēta visas pasaules tautu un valstu vēstures, lai caur to mītiem izprastu viņu iespējamās rīcības motīvus un visas Sistēmas dabu. Tāpēc iepazīsimies ar tiem, tulkosim tos, plaši tiražēsim un reklamēsim, Mums ir jādod vairumam cilvēku iespēja iepazīt visu tautu vēstures.

Mēs nedrīkstam būt vēsturisko mītu varā. Nekas no vēstures Mums nedrīkst būt tik svēts, lai spētu mūs sadusmot, sanaidot, grūst izmisumā un likt rīkoties neapdomīgi. Kas bijis, tas pagājis. Pētām vēsturi, mācāmies, bet ejam straujiem soļiem uz priekšu, nevis klupdami, krizdami pārvietojamies atpakaļgaitā.

Kādu gan apkārtējo reakciju varam gaidīt par mūžīgu gaušanos par sūro likteni un pagātnes nodarījumiem?! Vai gan citiem senatnē nav bijuši tik pat nopietni pārbaudījumi?! Žīdi ar savu regulāro dīkšanu par holokaustu, tā industrijas uzpūšanu un acīs bakstīšanu kur vien var uz mums atstāj tikai negatīvu iespaidu. Patiesi jums saku, tie, kas uzpūš holokausta mītu un to izmanto iedzīvošanās nolūkos, rada augsni šādiem notikumiem nākotnē. Tādēļ sargāsimies rīkoties līdzīgi. Senči un kritušie ir jātur godā un cieņā, bet tie nav jāpadara par elkiem, ko pielūgt, pārdot un izmantot pret citiem. Godāsim tos, ļausim citiem tos godāt un uz pagātni raudzīsimies reālistiski, pirmkārt jau kā uz pagātni. Zinot mītus, neļausimies nevienam no tiem, ne saviem, ne citu.

Sistēmas iespringums ir vērojams arī vēsturisko mītu lauciņā. Sistēma kopumā un katra tās sastāvdaļa atsevišķi cenšas uzspodrināt pagātnes mītus un radīt jaunus. Izklaides industrija ne uz mirkli nepārstāj ražot ar vien jaunas vēsturisko pasaku versijas.

Vēsturiskie mīti nav pilnībā nepatiesi, tajos visbiežāk ir ļoti daudz patiesības, bet līdzīgi kā jebkura muļķība, arī te šī patiesība ir nepilnīga un greizi nointerpretēta. Vēstures būtību pārzinoši cilvēki ļoti daudz ko var iemācīties no vēsturiskajiem mītiem, tādēļ Mums par tādiem ir jāpaliek un tādēļ Mums par tādiem ir jāizskolo citi. Lai Sistēma ražo mītus, Mēs no viņiem mācīsimies.

Vai Maķedonijas Aleksandrs bija izcila personība?! Varbūt, nezinu, bet atļaušos apgalvot, ka viņam piedēvētie sasniegumi bija pavisam citu cilvēku ilga un rūpīga darba rezultāts. Kurš kuru iekaroja, latīņi grieķus vai otrādi?! Un kurš no tā visvairāk ieguva, romieši, grieķi vai kāds cits?! Vai viens nabadzīgs, neizglītots beduīns varēja uz līdzenas vietas radīt milzu impēriju un mācību, kas līdz galam nav uzveikta pat ar šodienas tehniku papildinātajām manipulatīvām metodēm?! Kāds bija vikingu plašās un veiksmīgās ekspansijas iemesls, kādi bija tā priekšnosacījumi un kas tos vadīja?! Ko izdarīja druīdi un kāpēc tik pamatīgi tika panīcināta Prussia?! Kādā veidā un vai tikai pašu spēkiem viena nomaļa sala varēja kļūt par vispasaules impērijas centru un tās iedzīvotāju valoda par galveno pasaules saziņas līdzekli?! Utt.

Lai cik tas sāpīgi nešķistu, bet valsts Mums ir tikai tādēļ, ka viena impērija sagrāva citu un, ilgtermiņā nodrošinoties pret tās atdzimšanu, atdeva to, ko dziļā senatnē bija laupījusi. Mums ir skaidri jāapzinās šī patiesība. Viena impērija ir tendēta nepārtraukti atdzimt un paplašināties, bet otra to nepieļaut. Mēs neesam vērtība nevienai no viņām, Mēs esam tikai zāle kara laukā. Ja Mēs negribam tapt regulāri no abām pusēm iekaroti, postīti un vajāti Mums šis karš ir vienkārši jāpārtrauc. Miers baro, nemiers posta.

Impērijas ir Sistēmas sastāvdaļa un ar to savstarpējo sadarbību, konkurenci, kariem tā realizē savus nodomus. Sistēma izmanto noteiktu ģeogrāfisko vietu un to cilvēku potenciālu, piespēlējot tiem vajadzīgo informāciju un radot labvēlīgus apstākļus. Kad tas bija nepieciešams, Sistēma sagrāva krievus, un tagad tie atdzimst tikai tādēļ, ka tas ir nepieciešams Sistēmai. Krieviem, līdztekus citām impērijām, ir jānotur Sistēma stabilā stāvoklī, kad līdz galam tiks sagrauta pārāk izlepušo amerikāņu varenība.

Mums nav jānostājas pret Sistēmu vai kādiem tās elementiem. Mums viņi ir jāprognozē un jāpiemērojas apstākļiem. Caur viņu izpratni Mums tie ir jāvada. Mūsu mērķim ir jābūt tikai kopējam labumam. Tādēļ ka Mums ir ko dot pasaulei Mums ir jāizdzīvo, tādēļ Mums nepieciešama rīcības brīvība, tādēļ Mums ir nepieciešami resursi. Jebkurš, kurš vadās tikai no šauri egocentriskām tieksmēm, dzen visus postā un ir ārstējams vai bez žēlastības saminams. Sistēma tā arī ar Mums izrīkosies, ja, domājot tikai par sevi, traucēsim tai.

Zeme dod ļaudīm spēku, bet ir atsevišķas vietas, kur zeme ir dāsnāka kā citur. Mēs dzīvojam vienā no šādām vietām. Tajās ļaudis ir spēcīgāki, gudrāki, izturīgāki. Mēs esam senču, savas zemes un tāļu, tāļu priekšteču gudrību auglis. Zemes spēks Mūs sargā un posta, ja esam tā necienīgi. Mums ir jābūt pietiekami gudriem, lai pasargātu šo vietu, neļaujot noplicināt kā daudzviet citur, papildinātu savas rindas ar cienījamākajiem svešiniekiem, atkautos no necienīgajiem un dotu kādu labumu visiem. Mums jābūt vienlaicīgi gan Spartai, gan Atēnām. Mums ir jākļūst par Rietumaustrumu Meku un Tibetu.

Sajukums.

Pasaule ir sajukusi. Cilvēku skaita palielināšanās un to brīva savstarpējā saziņa jauc tautu dažādu hierarhiju zināšanas. Dažādu sabiedrību un laikmetu atziņas tiek izrautas no konteksta un samestas vienā globālā informatīvā katlā. Un ar šo informatīvo surogātu tiek barota visa cilvēce. Tie ir objektīvi procesi, tādēļ risinājums nav un nevar būt informatīvās vides tīrības nodrošināšanā. Risinājums ir cilvēku spējā paņemt no šī maisījuma vērtīgāko un atfiltrēt nevajadzīgo un kaitīgo. Risinājums ir cilvēku izpratnē par lietu dabas dziļāko būtību. Ļaudīm, kam ir šīs izpratnes pamats, sajauktais surogāts nāk tikai par labu, tas tos māca un paplašina to redzesloku, pārējos tas bez žēlastības nogalina.

Sistēmas tumšie spēki veicina arvien lielāku zināšanu un tautu sajaukšanos, viņu mērķis ir nokaut vārgos un jaunos apstākļos dzīvot nespējīgos. Sistēmas gaišie spēki pludina kopējā informatīvā telpā domas, kas palīdz ļaudīm attīstīt elastīgu, vispusēju, filozofisku, izšķirt spējīgu domāšanu, kas ir obligāts nākotnes izdzīvošanas priekšnosacījums. Viena un tā pati informācija uz dažādiem cilvēkiem atstāj dažādu iespaidu, kas vieniem nāk par labu, citus dezorientē, kas vienam palīdz pilnveidot atziņu bāzi lietu būtības izpratnei, citam izsit pamatu zem kājām. Ļaunuma kalpi orientējas uz vidēji statistiskā pasaules pilsoņa prāta sajaukšanu, pozitīvie spēki šim pašam pilsonim cenšas palīdzēt. Rezultāts ir tāds kāds ir, stiprie un spējīgie izdzīvo, vājie nīkst laukā.

Mums visiem spēkiem ir jācenšas veicināt ļaužu izšķirtspēju, dot tiem vispusīgu informāciju un zināšanas, attīstīt to spēju no katras surogātatziņas izzīst būtību un caur to nokļūt līdz pirmavota kopējai uzskatu sistēmai. Izskatās ka piramidālai zināšanu sabiedrībai nav nākotnes un tā ir nolemta iznīcībai. Cilvēces nākotne ir mazas amplitūdas zināšanu līnija, kad neviens nezina daudz vairāk par pārējiem. Mūsu uzdevums ir veicināt, lai nākotnē šī līnija atrastos tuvāk pašreizējās piramīdas virsotnei, nevis noslīdētu līdz pašai apakšai. Un nav tiesa, ka darba dalīšana prasa zināšanu dažādību, līdzīgu efektu var panākt ar lomu dažādību. Kārtība, kad gandrīz jebkura līmeņa cilvēks saprot un spēj pildīt gandrīz jebkuru lomu, ir efektīvāka, taisnīgāka un drošāka. Mūsu vēsturiskā pieredze un pat patreizējā sabiedrības uzbūve liecina ka šāda sabiedrība ir dzīvotspējīga. Tās vislielākā problēma ir pie sava hierarhiskā stāvokļa pieķērušies nezinoši, bailīgi un pavirtuši ļaudis.

Mēs esam arhaiski un tā ir lielākā Mūsu priekšrocība un vājums. Pateicoties arhaismam Mums daudz vieglāk ir izšķirt to, kas citus pazudina, tai pat laikā arhaisms kā smaga un vērtīga dāvana apgrūtina Mūsu domu lidojumu un pārvērtību spējas. Mums ir jāiemācās, saglabājot arhaismu, izšķirt realitātes un pārveidot tās visai pasaulei saprotamās un viegli uztveramās formās. Mums ir jāiemācās izdzīvot pašiem un jāmāca tas citiem. Mums ir jākļūst par garīguma (H)Bolivudu.

Pašpietiekamība.

Jaunlaiku globālās pasaules sauklis ir efektivitāte. Katram ir jādara un jārada tas, ko spēj vislabāk, pārējo ņemot no citiem. Tas ir pareizs princips, bet tikai daļēji. Mums ir jāatrod sava niša vispasaules sabiedrībā ar ko nopelnīt iztikai, bet tai pat laikā Mums ir jācenšas būt maksimāli pašpietiekamiem. Mēs gribam un ticam kopējas sadarbības ilgtermiņa iespējamībai, tai pat laikā Mēs nezinām vai Sistēmai izdosies uzveikt muļķību un vai patreizējais lietu stāvoklis nav tikai starpposms uz pasaules masu attīrīšanas laikmetu. Pašpietiekamība ir Mūsu rezerves kritiskiem brīžiem, kā arī spēka un gudrības avots jaunradei.

Kā augstākā prioritāte mums ir jāliek energoefektivitāte un pašapgāde. Mums visiem spēkiem jācenšas iztikt tikai ar saviem enerģijas avotiem. Mums ir jāspēj patstāvīgi radīt un uzturēt enerģiju radošas tehnoloģijas.

Mums ir jāspēj pašiem sevi nodrošināt ar pārtiku. Varbūt ne pilnībā, varbūt ar to nav jāpelna, bet krīzes situācijā pabarot sevi ir jāvar. Katrai ģimenei ir jādod iespēja iegūt mazu zemes pleķīti piemājas saimniekošanai. Tas ir jāveicina arī viņu garīgās un fiziskās veselības saglabāšanas vārdā.

Mums ir jāuzkrāj iemaņas un tehnoloģijas, kaut vai noliktavās. Un, ja rodas nepieciešamība, jāizmanto pat visarhaiskākās no tām. Mums ir jārada un jāsaglabā iemaņas un tehnoloģijas ar kurām radīt tehnoloģijas.

Mums ir jāatrod oriģināli, citur maz izmantoti vai aizmirsti un mūsu apstākļiem piemēroti videi draudzīgi ražošanas risinājumi. Piemēram, kādēļ gan Mums neradīt kaņepju izstrādājumu industriju, ar ko apgādāt sevi un iespējams pat labi nopelnīt pasaules tirgos?! Mums ir nezālēm aizauguši lauki, kur var tik pat labi audzēt kaņepes. No tām mēs varētu radīt pārtikas produktus, apģērbu, degvielu, eļļas, krāsas, papīru, plastmasu un citus izstrādājumus. Tad darīsim tā, vismaz pacentīsimies.

Pēc visa spriežot patreizējā resursu pārbagātība drīzumā beigsies. Tas ir Sistēmas uzstādījums un to Mēs apiet nespēsim, tādēļ kaut ko papildus iegūt varēsim tika radot to paši. Vēl kritiskāki brīži var pienākt Sistēmas pārgrupēšanās izraisītu juku rezultātā. Arī tad visa esošā sagādes un izplatīšanas sistēma būs nopietni traucēta. Ja Sistēma sabruks, tad visus sagaida ļoti skarbi laiki, ko daudzi var nepārdzīvot. Šim mirklim Mums ir jābūt gataviem, lai vismaz daļa no mums, veiksmīgas apstākļu sakritības rezultātā, varētu izdzīvot.

Mums ir jāradina iedzīvotājus pie domas, ka, līdztekus saviem ikdienišķajiem darbiem, tiem ir jāapgūst un jāpilnveido iemaņas dzīvībai nepieciešamāko lietu radīšanā. Īpašs uzsvars jāliek uz lauciniekiem. Personisko māju siltumapgādē jāveicina malkas apkures izmantošana. Jāizstrādā un jādod viensētām vienkāršas, pašu spēkiem uzturamas tehnoloģijas ar kurām tie var paši sevi apgādāt ar elektroenerģiju. Jāveicina nepieciešamāko un vienkāršāko tehnoloģiju izplatība masās.

Tomēr pats svarīgākais, kas Mums ļaudīm jādod, tās ir plašas un vispusīgas zināšanas. Ar tām tie spēs atrast Sistēmā pienācīgāku vietu un izdzīvot jebkādos juku laikos. Zināšanu izplatībai ir Mūsu augstākā prioritāte, pie tā ir nepārtraukti un rūpīgi jāstrādā.

Nobeidzot.

Paldies, labie cilvēki, par uzmanību. Ne visi saprata par ko gāja runa, daudzi kaut kam nepiekrīt. Tas nekas, padomājiet un paņemiet to, kas jums šķiet vērtīgs.

Atgriezīsimies nu pie saviem darbiņiem un nopietnajām lietām. Uz Mums gulstas liela atbildības nasta. Turpināsim cīnīties ar muļķību sevī un citos, apzinoties, ka tas ir vienīgais patiesais visu nelaimju cēlonis. Strādāsim, priecāsimies, palīdzēsim. Mainīsimies līdz ar laiku, mainīsimies uz augšu, jo kas apstājas, tas mirst.

Uz tikšanos, ja būs lemts. Veiksmi un esiet veseli!

Content

nezināms autors Aluksnes gudro protokoli

Ievadruna.

Pretinieks.

Atbalsta punkts.

Sapratne.

Labais – ļaunais.

Muļķības formas.

Jūdaisms

Provinciālais nacionālisms (jebkuras tautas)

Sociālisms

Liberālisms

Sistēma.

Visu karš pret visiem.

Imperiālisms un provinciālisms.

Baznīca.

Muļķības vēsture.

Homoseksuālisms.

Pārmaiņas.

Teokrātija.

Sievietes.

Savējie.

Grēku grēks.

Tikumība.

Nabadzība.

Izglītības sistēma.

Mēdiji.

Spēka struktūras.

Vēsturiskie mīti.

Sajukums.

Pašpietiekamība.

Nobeidzot.