Mļečins Leonīds

Aukstais karš

Autora priekšvārds

1952. gada martā Staļins izvirzīja negaidītu priekšlikumu par Vācijas apvienošanu. Parādījās vecā ideja par lielvalstu līderu tikšanos, kas palīdzētu samazināt saspīlējumu starptautiskajās attiecībās. Lielbritānijas premjerministrs Vinstons Čērčils bija gatavs piedalīties. Francūžiem nebija iebildumu. 1952. gada 22. augustā Staļins, kuru ārzemnieki sen nebija redzējuši, pēkšņi uzņēma Francijas vēstnieku Luiju Žoksu, un pusstundu noritēja sarunas. Nosprieda, ka tas ir īstais signāls – Staļins ir nodomājis doties uz Parīzi.

Un tad ASV Centrālās izlūkošanas pārvaldē nobrieda neprātīgs plāns atbrīvot pasauli no padomju vadoņa, ja viņš ieradīsies Parīzē. Operatīvie darbinieki apsvēra variantus: uzspridzināt Staļina automašīnu? Izsmidzināt viņa limuzīnā indi? Vai arī izmantot to zinātnieku idejas, kuri bija izstrādājuši līdzekļus cilvēka smadzeņu ietekmēšanai, un nosūtīt slepkavu, kurš pēc tam neko neizstāstīs?

Pārsteidzošākais bija tas, ka operācijas plāns ceļoja no kabineta uz kabinetu, neradot iebildumus. CIP direktora vietnieks Alens Daless izlasīja dokumentu un nodeva to direktoram Volteram Bedelam Smitam, atvaļinātam ģenerālim un bijušajam vēstniekam Maskavā. Un tikai Smits pavēlēja pārtraukt Staļina nogalināšanas plānu izstrādi. Iepriekš minētais ir tikai viena epizode no Rietumu un Austrumu saspīlētajām attiecībām.

Tas bija visilgākais karš mūsu vēsturē. Pasaulei neredzamās Aukstā kara pirmās zalves atskanēja uzreiz pēc nacistiskās Vācijas sagrāves, bet kanonāde noklusa padomju perestroikas (pārbūves) gados, kad šķita, ka Krievijas un Rietumu konfrontācija ir pagātne.

Visas kaujas un cīņas norisinājās mūsu acu priekšā. Bet patiesā Aukstā kara vēsture slēpj sevī daudz neatminētu mīklu un noslēpumu: politiskās intrigas, specdienestu operācijas, cilvēku maldus un valdnieku ambīcijas. Kļūdu traģēdijas, drausmīga pretējās puses domu, nodomu un centienu neizpratne. Un, jo mazāk zināja, jo vairāk neieredzēja un baidījās. Aizdomu triumfs. Tieši šajos gados parādījās teiciens «smadzeņu skalošana». Pēc specdienestu pasūtījuma zinātnieki sintezēja vielas, lai iedarbotos uz cilvēka prātu. Bet iztika arī bez brīnumzālēm – sava veida neprāts aptvēra veselas tautas.

Tas bija ļoti samudžināts karš. Kurš pateiks, kurā dienā tas sākās un kurā beidzās? Pat naidīgo koalīciju sastāvs pastāvīgi mainījās. Nesenie sabiedrotie pārbēga pāri frontes līnijai un kļuva par ienaidniekiem. Dažiem kauju dalībniekiem pašiem bija grūti noteikt, par ko viņi īstenībā cīnījās. Dažreiz cīņas sākās valsts iekšienē, un kā pilsoņu karā saķērās viens ar otru, un barikādes sašķēla savu valsti.

Pie tam Aukstais karš jebkurā brīdī varēja pārvērsties karstajā. Vairākas reizes pasaule atradās uz kodolkonflikta robežas.

Britu politiķim Haraldam Makmiliānam, kad viņš kļuva par premjerministru, žurnālists uzdeva jautājumu, kas noteiks viņa valdības kursu.

– Notikumi, mans dārgais, notikumi, – aizbildnieciski viņš atbildēja.

Bet notikumi bieži attīstījās tā, ka nebija laika pārdomām, un sitienam gribējās atbildēt ar sitienu, un visi apkārt pieprasīja stingrību un principialitāti – «neatkāpies, nezaudē dūšu!», un ģenerālštābā uz galda jau izklāja savas kartes, un militāristi valdonīgi atbīdīja politiķus malā…

Varbūt tikai laimīga sagadīšanās un dažu nacionālo līderu stiprie nervi paglāba mūs no kodolkara.

Šodien daudzi vēsturnieki Auksto karu uzskata kā traģēdiju, no kuras nevarēja izvairīties: būtība nav totalitāro Austrumu un demokrātisko Rietumu sadursmē, bet gan Krievijas un to rietumu kaimiņu mūžīgais ģeopolitiskais konflikts. Tāda bija ar nacionālajām un bloku interesēm sašķeltā pasaule, tāpēc nebija nemaz tik sarežģīti drīz vien pēc Otrā pasaules kara ieslīdēt jaunā konfrontācijā.

Ir arī cits viedoklis. Boļševistiskā revolūcija pati par sevi bija Aukstā kara pasludināšana, tāpēc, ka par mērķi izvirzīja pasaules revolūciju. Un pirms Gorbačova neviens no šī mērķa neatteicās. Vai ģenerālisimuss Staļins un viņa mantinieki gribēja mierīgu līdzāspastāvēšanu?

Auksto karu nevarētu nosaukt tikai par lielvalstu sadursmi, atkārtojot to, kas notika arī agrāk. Tas bija ideoloģiju karš. Vai arī precīzāk – ideju karš. Ideoloģisko drupu arheoloģiskie izrakumi atklāj nepatīkamu patiesību: atkal un atkal dīgst bailes, aizspriedumi un naids pret apkārtējo pasauli. Dusmu un naida stratēģiskās nozīmes rezerves pāriet no vienas paaudzes uz otru. No šī mantojuma nesteidzas atteikties.

Tāpēc šo grāmatu es neuzskatu par tīri vēsturisku pētījumu. Vai mūsdienās nerunā par jaunu Auksto karu?

Kā atzīmēja izcilais vācu rakstnieks Nobela prēmijas laureāts Ginters Grass, lai arī dzelzs priekškara vairs nav, tas tomēr met ēnu. Dažreiz šī ēna šķiet ļoti tumša. It kā savā ziņā mēs patiešām būtu nolemti atkal un atkal atgriezties šajos laikos.

Dzelzs priekškars ir nolaists

Maskavā jau tuvojās rīts, kad valsts otrā cilvēka mašīna apsardzes pavadībā lielā ātrumā aiztraucās caur pieklusušo pilsētu. Ja kāds no maskaviešiem, pastaigādamies pa naksnīgo pilsētu, arī pievērsa uzmanību pa asfaltu slīdošajiem limuzīniem, tad diez vai brīnījās.

Padomju cilvēki zināja, ka vadonis un viņa līdzgaitnieki nenogurstoši strādā dzimtenes labā, aizkavējas Kremlī līdz vēlai nakts stundai un dodas prom no rīta. Viņi nezināja to, ka no Kremļa Politbiroja locekļi devās nevis atpūsties, bet pie vadoņa uz tuvāko vasarnīcu. Apspriede turpinājās ar vēlām vakariņām, kuras Staļins sauca par pusdienām.

Tajā naktī limuzīna pasažieris pavēlēja sevi vest nevis uz Staļina vasarnīcu, bet uz SpasoHouse , uz Amerikas vēstnieka Padomju Savienībā Averela Harimana rezidenci.

Otrpus okeānam bija noticis traģisks notikums.

1945. gada 12. aprīlī bez piecpadsmit piecos vakarā Džordžijas štatā karstajos avotos no asinsizplūduma smadzenēs miris Savienoto Valstu prezidents Franklins Delano Rūzvelts. Viņam bija tikai sešdesmit trīs gadi. Divas stundas pirms tam, parakstīdams svarīgus dokumentus, viņš žēlojās par nepanesamām galvas sāpēm. Un nokrita uz grīdas.

Tieši pēc stundas informācijas aģentūra International New Service paziņoja par Rūzvelta nāvi. Londonā jau bija pusnakts. Tautas izglītības un propagandas impērijas ministrs Jozefs Gebelss pazvanīja fīreram, lai sajūsminātā balsī paziņotu par Rūzvelta nāvi – tagad antihitleriskā koalīcija sabruks un karā notiks pavērsiens!

Maskavā Amerikas vēstnieka rezidencē Spaso House notika pieņemšana.

Vēstnieks Averels Harimans dzimis 1891. gada 15. novembrī, viņa tēvs, dzelzceļa magnāts, bija viens no bagātākajiem cilvēkiem valstī. Averels Harimans uzauga greznībā, kas nebija pieejama pat prezidentam Rūzveltam. Viņš kolekcionēja gleznas – Sezāns, Pikaso, lieliski spēlēja polo. Viņš bija gara auguma, tumšiem matiem un glīts, viņš patika sievietēm. Viņa tēvs teica: «Bagātība ir atbildība un pienākums. Naudai jādarbojas valsts labā». Un Averels Harimans iestājās valsts dienestā.

Viņa iecelšanu vēstnieka amatā Padomju Savienībā 1943. gada rudenī novērtēja atzinīgi. Harimans Maskavā bija pazīstams, jo viņam divdesmitajos gados piederēja koncesijas mangāna rūdas atradnēs. Kad koncesiju slēdza, padomju valdība viņam visu samaksāja, un viņš palika apmierināts.

Uz Maskavu Harimanu atveda Savienoto Valstu valsts sekretārs [1] Kordels Halls, kurš vienpadsmit gadus ieņēma šo posteni (ilgāk par pārējiem). 1943. gada 25. oktobrī valsts sekretāru un jauno vēstnieku uzņēma Staļins un Molotovs.

Vēlāk Molotovs atzīmēja:

– Izrādās, ka jūs esat stingrs cilvēks, ar jums nav vienkārši strādāt.

Harimans aizvainots atbildēja:

– Es esmu jūsu draugs.

– Mēs zinām, – sacīja Molotovs. – Tas bija kompliments.

Enerģisks un uzticīgs savam darbam, Harimans strādāja astoņpadsmit stundas diennaktī un pieprasīja tādu pašu centību no padotajiem. Rakstiskie ziņojumi un analītiskās izziņas, pēc viņa kolēģu domām, vēstnieku maz interesēja. Viņš uzskatīja, ka Maskavā visu izšķir personīgās attiecības ar valsts saimniekiem.

Harimans biežāk nekā pārējie amerikāņi tikās ar Staļinu. 1945. gadā vadonis piecpadsmit reizes uzņēma Kremlī vēstnieku. Harimans kolekcionēja slavenības, kā bērni krāj pastmarkas. Kolēģi pamanīja: kad runājot par Hitleru, Harimans vienmēr atkārtoja, ka ar viņu nekad nav ticies. Viņa vārdos skanēja nožēla, tāpat kā mednieks nožēlo par trofeju, kas izslīdējusi viņam no rokām.

«Viņš vienmēr ieņem vietu pirmajā rindā, – tā par Harimanu rakstīja viņa kolēģis – britu vēstnieks Maskavā sers Arčibalds Klarks-Kerrs. – Viņš vēlas izskatīties svarīgs un tādējādi atgādina nelaiķi prezidentu Teodoru Rūzveltu, par kuru runāja, ka viņš vienmēr gribēja būt jaundzimušais kristībās, līgavainis kāzās un nelaiķis bērēs».

Maskavā Harimans piekopa samērā pieticīgu dzīvesveidu. Viņa istabā novietoja dzelzs krāsni, skursteni iemontēja logā. Viņš slēpoja, ar meitu spēlēja bridžu.

Vienos naktī (Maskavā jau bija 13. aprīlis) uz vēstnieka rezidenci pazvanīja dežurants, lai paziņotu Averalam Harimanam bēdīgu vēsti, kuru tikko bija pārraidījusi Amerikas bruņoto spēku radiostacija. Klausuli pacēla vēstnieka meita Ketlīna un nodeva ziņu tēvam. Visus viesus uzreiz nosūtīja uz mājām.

«02:50 minūtēs, – atzīmēja Vjačeslava Molotova pieņemšanas istabas dežurants, – pazvanīja Harimans un lūdza paziņot Tautas komisāram, ka neilgi pirms 23 pēc Maskavas laika miris Savienoto Valstu prezidents Rūzvelts. Harimans paziņoja, ka šodien dienā, pēc iespējas agrāk, viņš gribētu satikties ar Staļina kungu un Molotova kungu».

Gandrīz uzreiz Harimans pārzvanīja: ar Molotovu vēlams tikties nekavējoši. Piecas minūtes pāri trijiem dežurants no Ārlietu tautas komisariāta pazvanīja uz amerikāņu vēstniecību: Vjačeslavs Molotovs pats atbrauks pie vēstnieka. Būtu jāsaprot, Molotovs ir paspējis konsultēties ar Staļinu, kurš negāja tik ātri gulēt. Naktī Molotova limuzīns piebrauca pie Spaso House .

Nākamajā dienā Harimans ziņoja uz Vašingtonu: «Molotovs izskatījās ļoti apjucis un satraukts… Es nekad nebiju viņu redzējis tik atklātu».

Astoņos vakarā amerikāņu vēstnieks tika nogādāts pie Staļina.

«Viņš mani sagaidīja ar sērīgu klusēšanu, – rakstīja Harimans, – un neatlaida manu roku sekundes trīsdesmit…

– Prezidents Rūzvelts ir miris, – teica Staļins, – bet viņa darbs ir jāturpina. Mēs prezidentu Trumenu atbalstīsim ar visiem saviem spēkiem».

Staļins ar Rūzveltu saistīja lielas cerības. Karš vēl nebija beidzies, Vērmahts turpināja pretoties. Pie tam vēl nebija izlemts pēckara pasaules liktenis, kur daudz kas bija atkarīgs no Savienoto Valstu prezidenta pozīcijas.

Prezidents Franklins Delano Rūzvelts uzskatīja, ka pēc kara jāizveido kolektīvās drošības sistēma, izvairoties no sāncensības starp uzvarētājiem. Rūzvelts Molotovam teica, ka pēc kara paliks četri policisti, kuri uzraudzīs pārējās valstis, – Anglija, ASV, Padomju Savienība un Ķīna. Tikai šīm četrām valstīm būs tiesības turēt ieročus.

Maskavā pret amerikāņu prezidentu attieksme bija jūtami labāka, nekā pret Čērčilu. Kara gados Rūzvelta runas publicēja padomju presē un tās tika komentētas vislabvēlīgākajā veidā.

«Staļins jutās ar prezidentu samērā komfortabli, – uzskatīja Harimans. – Staļins izturējās pret prezidentu kā pret vecāko, visādi cenšoties saprast, kas viņam prātā. Acīmredzot viņam patika Rūzvelta domas, pret prezidentu viņš attiecās ar īpašu godbijību un cieņu».

Bet tagad Baltajā namā Staļinam pazīstamu un simpātisku prezidentu nomainīja viceprezidents Harijs Trumens, kuram nebija pieredzes starptautiskās lietās un kurš neieredzēja bezdievīgo komunismu. Kad Vācija uzbruka Padomju Savienībai, Savienotās Valstis vēl nekaroja. Viens žurnālists uz Kapitolija kāpnēm apturēja senatoru Hariju Trumenu no Misūri un vaicāja, ko šādā situācijā darīt Amerikai.

Trumens, uzskatīdams abus režīmus par pretīgiem, atbildēja ar tādu tiešumu, kas raksturīgs no Vidējiem Rietumiem nākušiem pārstāvjiem:

– Ja mēs redzēsim, ka uzvar Vācija, mums jāpalīdz Krievijai. Bet, ja uzvarēs Krievija, mums jāpalīdz Vācijai. Un, lai viņi nogalina viens otru, cik vien var, kaut gan nekādā gadījumā es nevēlu Hitleram uzvaru.

Daudzi amerikāņi nesaskatīja starpību starp nacistisko un staļinisko režīmu. Pie tāda viedokļa pieturējās pazīstamais amerikāņu diplomāts un speciālists Krievijas jautājumos Džordžs Kenans, kura vārds ne reizi vien parādīsies šīs grāmatas lappusēs.

1941. gada. 24. jūnijā, dienu pēc nacistiskās Vācijas uzbrukuma Padomju Savienībai, Kenans rakstīja savam draugam: «Krievija bez panākumiem mēģināja nosargāt savu drošību, izejot uz kompromisiem ar Vāciju un novirzot vācu militāros triecienus uz Rietumiem. Maskava rūpējās tikai par savām interesēm. Vajag reālistiski novērtēt pašreizējo Krievijas stāvokli: šie cilvēki spēlēja bīstamu spēli, un tagad pašiem ir jāatbild par notikušo. Šāds uzskats netraucēs piešķirt tai materiālo palīdzību, ko pieprasa mūsu pašu intereses, bet mēs nevaram identificēt sevi ar karojošo Krieviju politiski un ideoloģiski. Pareizāk būtu uzskatīt Krieviju kā «ceļabiedru», pielietojot Maskavā pieņemtu terminu, nekā politisku sabiedroto».

Par Aukstā kara, kas gandrīz bez kavēšanās nomainīja karsto, vēstures atskaites punktu pieņemts uzskatīt Vinstona Čērčila runu Fultonā. Kad 1946. gada martā Čērčils runāja par dzelzs priekškaru, kas sadalīja Eiropu, un aicināja Savienotās Valstis apvienot spēkus ar Angliju, lai nostātos pretī pasaules komunismam un Padomju Savienībai, Aukstais karš jau bija sācies.

Domās atgriežoties pie laimīgiem un saviļņojošiem četrdesmit piektā gada notikumiem, politiķi un vēsturnieki vēl ilgi mēģinās saprast, kāpēc bijušie sabiedrotie tik ātri kļuva par ienaidniekiem. Padomju un amerikāņu karavīru-uzvarētāju prieks bija patiess, kad viņi satikās pie Elbas 1945. gada 26. aprīlī. Bet jau pēc pāris mēnešiem sabiedrotie atradās barikāžu pretējās pusēs. Atmiņas par savienību cīņā pret nacismu pazudīs ātri, bet Aukstā kara pēdas paliks ilgi, varbūt uz visiem laikiem.

Vai Aukstais karš bija neizbēgams? Kas uzsāka Auksto karu? Kurš pirmais izšāva? Un kāpēc? Šeit ir daži jautājumi, uz kuriem nav viegli atbildēt.

Pēckara Eiropas liktenis tika izlemts Krimā, kad vēl norisinājās kaujas. 1945. gada 4. februārī atklāja Jaltas lielvalstu konferenci. Valdīja praktiski pilnīgas sapratnes atmosfēra. Jau pirmajā dienā Sarkanās armijas Ģenerālštāba priekšnieka pirmais vietnieks Aleksejs Inokentjevičs Antonovs palūdza sabiedrotos veikt aviācijas triecienus, lai traucētu vāciešiem pārvietot papildspēkus uz Austrumu fronti. Viņš īpaši uzsvēra trīs transporta centrus – Berlīni, Leipcigu un Drēzdeni. Sabiedrotie atsaucās. Naktī uz 13. februāri Drēzdenē krita bumbas. Kad 15. februāra rītā Drēzdenes bombardēšana beidzās, oficiālais bojā gājušo skaits sasniedza četrdesmit tūkstošus.

Staļins uzskatīja, ka uzvarētājam karā ir tiesības uz jaunām teritorijām. Viņš pirmkārt gribēja, lai pasaule atzītu jaunās padomju robežas, tas ir PSRS sastāvā iekļautās Baltijas republikas, teritorijas, kas pievienotas pēc Polijas sadalīšanas, kā arī Besarābiju un Bukovinu, kas agrāk piederēja Rumānijai. Otrkārt, Staļins gribēja nodrošināties pret Vāciju, ar kuru divas reizes iznācis karot. Tāpēc viņš bija nolēmis ap Padomju Savienību izveidot draudzīgu valstu joslu. Visas teritorijas, kurās bija iegājusi Sarkanā armija, bija jāiekļauj padomju ietekmes sfērā.

Staļins teica saviem partijas biedriem:

– Šajā karā nav tā kā iepriekšējā. Kurš ieņem teritoriju, iedibina savu sociālo sistēmu tur, kur atnākusi viņa armija. Savādāk arī nevar būt.

Britu premjerministrs Čērčils zināmā mērā pats piedāvāja Staļinam sadalīt Austrumeiropu. Tas notika vēl pirms Jaltas, 1944. gada oktobrī, kad Čērčils ieradās Maskavā. Premjerministram likās, ka «tēvocis Džo izrāda lielu piekāpību, kāda nav novērota agrāk». Un Čērčils nolēma, ka jākaļ dzelzs, kamēr karsta.

Jau pirmajā sarunu dienā Kremlī viņš nodeva Staļinam papīra lapu, uz kuras procentos bija atzīmēta ietekmes attiecība starp Padomju Savienību un Angliju dažādās Eiropas zemēs. Grieķijā – deviņdesmit procenti pret desmit Anglijas labā. Dienvidslāvijā uz pusēm. Bulgārijā septiņdesmit pieci pret divdesmit pieciem PSRS labā.

Daži uzskata šo britu premjera soli par lielvalstu bezkaunīgu paradumu izlemt tautu likteņus pēc globusa. Citi – gudrs gājiens mēģinot saglabāt kaut kādas Rietumu pozīcijas Centrālajā un Austrumeiropā.

Tajā pašā laikā Staļins un Čērčils viens pret otru izturējās ar nicinājumu.

– Varbūt jūs domājat, ka mēs esam aizmirsuši kas tie tādi angļi ir un kas ir Čērčils? – sacīja Staļins vienam no Dienvidslāvijas kompartijas vadītājiem. – Angļiem nav lielāka prieka kā ieriebt sabiedrotajiem. Bet Čērčils ir tāds, ka, ja nepasargāsies, tad viņš tev no kabatas kapeiku izvilks. Tiešām, kapeiku no kabatas! Rūzvelts nav tāds – viņš roku bāž tikai pēc lielākiem gabaliem. Bet Čērčils – arī pēc kapeikas.

Britu premjers nepalika parādā.

– Krievija – tas ir liels dzīvnieks, kurš ilgi ir badojies, – teica Vinstons Čērčils «Brīvās Francijas» vadītājam Šarlam de Gollam. Šodien nav iespējams tam nedot pieēsties. Bet runa ir par to, lai tas nenoēstu visu baru. Es cenšos samazināt Staļina prasības, kuram ir liela apetīte, bet nezaudē veselo saprātu. Pēc maltītes seko sagremošana. Kad vajadzēs barību iegūt, krieviem sāksies grūtību laiks. Un tad varbūt svētais Nikolajs spēs atdzīvināt nelaimīgos bērnus, kurus cilvēkēdājs iesālījis lielā daudzumā.

Jaltas konferencē Staļins, Čērčils un Rūzvelts vienojās par robežām, pie kurām bija jāsatiekas uzbrūkošajam padomju karaspēkam un sabiedroto karaspēkam. Pēc kara šī demarkācijas līnija pārvērtīsies par Eiropas sadalošo līniju.

Rietumu politiķi saprata, ka viņiem ir maz izredžu ietekmēt Austrumeiropas likteni. Pirms izlidošanas uz Jaltu Čērčils teica savam sekretāram:

– Visi Balkāni, izņemot Grieķiju, nonāks boļševiku rokās, es neesmu spējīgs neko izdarīt, lai tas nenotiktu. Un Polijas labā arī nav manos spēkos kaut ko izdarīt.

Pret Balkānu valstīm britu premjerministrs attiecās bez jebkādas cieņas. 1944. gada 2. augustā pārstāvju palātā Čērčils teica par Bulgāriju, kura bija nostājusies nacistiskās Vācijas pusē:

– Trīsreiz iemesta karā ne tajā pusē, ko veikuši nožēlojama noziedzīgu politiķu grupa, lai no paaudzes uz paaudzi vestu valsti pretī bojāejai, – trīs reizes manā mūžā šī nicināmā Bulgārija ir nodevusi zemniecību kara mokām un ciešanām, kas saistītas ar zaudējumiem… Kāda vieta Bulgārijai trāpīsies tiesā, kad visiem atvērsies acis ieraugot sīko un bailīgo lomu, ko tā spēlēja šajā karā?…

Protams, ka Jaltā ne amerikāņi, ne angļi nepiekrita tam, lai Sarkanās armijas atbrīvotās valstis pārkārtotos pēc padomju parauga. Pieņēma deklarāciju par Eiropas valstu demokratizācijas nosacījumiem. Tomēr rietumu līderi atzina Padomju Savienības īpašo lomu kontinenta austrumos.

– Amerikāņi, – teica vēstnieks Harimans narkomam Molotovam, – lieliski apzinās, ka nelielajās Austrumeiropas valstīs Padomju Savienībai ir īpašas intereses. Būtība ir tāda, ka to vajadzētu ietērpt kaut kādā tādā formā, kura būtu saprotama ASV sabiedriskajai domai, lai tā neuzskatītu, ka Padomju Savienība ir «nospiedusi» Bulgāriju un Rumāniju, ka vēlēšanas šajās valstīs nav brīvas, bet valdība ir «krievu ielikteņi».

«Šajā brīdī es pārtraucu Harimanu, – sarunas ierakstā atzīmēja Molotovs, – starp mums notika diezgan gara diskusija jautājumā par to, kas vispār ir demokrātija un jo īpaši Bulgārijas un Rumānijas demokrātija …»

Maskavā, Vašingtonā un Londonā dažādi saprata, kas ir «īpašas intereses», un stipri maldījās viens par otra nodomiem. Staļins uzskatīja, ka sarunāts ir tā: viņš nebūvē aviācijas bāzes kuģus un neiejaucas sfērās, kurās ir nostiprinājušās Amerika un Anglija, bet Rietumiem nevajadzētu līst tur, kur viņš darbojas Austrumeiropā.

Atgriezies no Krimas, Vinstons Čērčils pārstāvju palātā teica:

– Visā kara laikā es neesmu izjutis tik smagu atbildības sajūtu kā Jaltā. Mēs nonākam neparedzētu nejaušību valstībā, kur uz katra soļa rodas šaubas. Tā būtu kļūda ielūkoties pārāk tālu uz priekšu. Likteņa ķēdes posmus var savienot tikai pa vienam.

Polijas valdība, kura pēc militārās sagrāves emigrēja uz Londonu, atteicās pieņemt Jaltas vienošanos.

1939. gada septembrī Anglija iestājās Otrajā pasaules karā palīdzot Polijai, kurai uzbruka Hitlers. Polijas lidotāji, kuri pārlidoja uz Londonu, drosmīgi aizstāvēja britu debesis no vācu bumbvedējiem. Viņi kopā ar sabiedrotajiem cīnījās Itālijā un Francijā. Amerikāņu prezidenta vēlēšanās pie vēlēšanu urnām atnāca septiņi miljoni poļu izcelsmes vēlētāji. Ne Anglija, ne Amerika nevarēja palikt vienaldzīgas pret Polijas likteni.

1943. gada 13. aprīlī Berlīnes radio ziņoja, ka vācu karavīri netālu no Smoļenskas pie Katiņas ciema ir atraduši vairākus tūkstošus nogalinātu poļu virsnieku, kurus bija nogalinājis IeTK. Impērijas ministrs Gebelss bija laimīgs.

Pēc dažām dienām poļu valdības vadītājs emigrācijā Vladislavs Sikorskis, tiekoties ar Čērčilu, sacīja, ka ir nopietns pamats uzskatīt, ka poļus tiešām ir nogalinājuši padomju čekisti. Čērčilu interesēja tikai viena lieta – nepieciešamība pēc vienotas rīcības cīņā pret nacistisko Vāciju. Viņš ciniski teica Sikorskim:

– Ja viņi ir miruši, tos vairs nevar neatdzīvināt.

Sikorskis ne mazāk par citiem bija ieinteresēts uzvarā pār nacistiem. Tomēr viņš, tāpat kā citi poļi, jau saprata, ka šoreiz vācieši ir stāstījuši taisnību, tāpēc, ka bez ievērības bija palikuši visi Polijas valdības lūgumi saņemt no Maskavas atbildi uz jautājumu, kur ir palikuši karavīri, kurus padomju karaspēks saņēma gūstā 1939. gada rudenī. Sikorskis vērsās pēc palīdzības pie Sarkanā Krusta Starptautiskās komitejas ar lūgumu veikt neatkarīgu izmeklēšanu.

1943. gada 26. aprīlī Padomju Savienība pārtrauca diplomātiskās attiecības ar Polijas emigrācijas valdību. Padomju sūtnis Londonā Ivans Mihailovičs Maiskis dusmīgs iebilda Čērčilam:

– Poļi bija drosmīgi, bet dumja tauta. Viņi nekad nav mācējuši kārtot savas lietas. Viņu bezpalīdzīgā valdība neapdomīgi kūda savu divpadsmit miljonu nāciju pret valsti, kurā dzīvo divsimt miljonu iedzīvotāju… Krievijas pacietība nav bezgalīga.

7. maija vakarā Staļins sarunā ar britu vēstnieku Maskavā Arčibaldu Klarku-Kerru izteicās vēl skarbāk:

– Polijas valdības pārstāvji nevēlējās ar mums dzīvot mierā. Viņi pārnesa uz Padomju Savienību novecojušu naidu, kuru izjuta pret cara valdību. Viņi neatlaidīgi mēģināja sanaidot sabiedrotos… Redzams, ka viņi uzskatīja tādu spēli par gudru, bet patiesībā Dievs viņiem nav devis smadzenes.

Sabiedrotie neatmeta cerības uzlabot sadarbību starp poļu trimdas valdību un Maskavu. Amerikāņu sūtnis palūdza uz pieņemšanu pie Staļina.

– Atkal poļi? – neapmierināts noteica Staļins. – Vai tiešām tas ir vissvarīgākais jautājums?… Londonas poļi – tie ir muižnieki, kurus tauta neielaidīs Polijā. Visi uzskata krievus par kalpiem. Krieviem jāatbrīvo Polija, bet poļi grib iegūt Ļvovu. Visi uzskata, ka krievi ir muļķi.

Vladislavs Sikorskis gāja bojā aviokatastrofā, kuras apstākļi daudziem vēsturniekiem līdz pat mūsdienām šķiet dīvaini. Viņu nomainīja Staņislavs Mikolaičiks. 1944. gada jūlija beigās uz sarunām Maskavā ieradās emigrantu valdības jaunais vadītājs. Kamēr norisinājās sarunas, 1. augustā Varšavā sākās bruņota sacelšanās – vislielākā pretošanās nacistiem okupētajā Eiropā.

Nemiernieki ģenerāļa Tadeuša Bur-Komarovska vadībā, kurš komandēja nelegālo Armiju Krajova, gribēja paši patriekt vāciešus no galvaspilsētas, lai iegūtu tiesības atjaunot Polijas valsti un sagaidītu uzbrūkošo padomju karaspēku kā savas zemes saimnieki.

«Pēdējais «piliens» – rakstīja Sarkanās armijas pusē karojošais ģenerālis Voicehs Jaruzeļskis, - kas izkliedēja ģenerāļa Tadeuša Bur-Komarovska šaubas un noveda pie lēmuma pieņemšanas par Varšavas sacelšanās sākumu, izrādījās informācija par dažu tanku parādīšanos Varšavas priekšpilsētā Prāgā».

Tas notika 31. jūlijā, kad Bur-Komarovska padotais pulkvedis Anatolijs Hrusķeļs ziņoja ģenerālim, ka padomju tanki jau ienāk pilsētā. Nemiernieki, protams, cerēja uz Sarkanās armijas karaspēka vienību tuvošanos. Bet tieši 1. septembrī uzbrūkošais padomju karaspēks apstājās. Vācu virspavēlniecībai atbrīvojās spēki, kurus novirzīja Varšavas un varšaviešu iznīcināšanai.

Poļi uzskata, ka Sarkanā armija, kas atradās Vislas pretējā krastā, apzinīgi nekustējās no vietas, kamēr vācieši apspieda sacelšanos.

1. Baltkrievijas frontes komandierim Konstantīnam Konstantīnovičam Rokosovskim, pēc izcelsmes polim, uzticēja sniegt interviju britu korespondentam Aleksandram Vertam un paskaidrot, kāpēc viņa karaspēks pēkšņi apstājās, kad tika teikts, ka tas tūlīt pat ieies Varšavā.

– Es atzīstos, ka daži padomju korespondenti 1. augustā izrādīja pārmērīgu optimismu, – teica Rokosovskis. – Mūs spieda… Karā tādas lietas gadās… Mēs zaudējam daudz cilvēku. Ievērojiet, ka mums aiz muguras ir nepārtrauktas kaujas vairāk nekā divu mēnešu garumā… Sarkanā armija brīžiem var nogurt. Mūsu zaudējumi bija ļoti lieli.

Neizdevās izkliedēt abpusējo uzticību. Staļins turēja aizdomās Angliju un Savienotās Valstis par nodomu parakstīt separātu līgumu ar Vāciju. Amerikāņi un briti uzskatīja, ka Staļins apzināti apturēja savu karaspēku un deva iespēju vāciešiem apspiest Varšavas sacelšanos, lai izveidotu politisko vakuumu un attīrītu laukumu poļu komunistiem.

Sabiedrotie lūdza atļauju izmantot padomju lidlaukus, lai tajos varētu nosēsties lidmašīnas, kas izlidotu no Itālijas, lai no gaisa apgādātu poļu nemierniekus.

Staļins apsolīja palīdzēt sacelšanās dalībniekiem. Bet 15. augustā Ārlietu tautas komisāra pirmais vietnieks Andrejs Januarjevičs Višinskis noraidīja sabiedroto lūgumu atļaut viņu lidmašīnām nosēsties Poltavas lidlaukā. Britu lidmašīnām pietrūka degvielas, lai atgrieztos savos lidlaukos. Lidotāji nometa kravas virs Varšavas un lēca ar izpletņiem.

Harimans panāca tikšanos ar Molotovu, teica viņam par to, ka amerikāņu un britu lidotāju «nevajadzīgā nāve» atstās smagu iespaidu uz sabiedrotajiem:

– Palīdzības atteikšana poļiem, kuri tagad cīnās Varšavā, nekad netiks saprasta Savienotajās Valstīs, vienalga lai kādas arī nebūtu poļu vadītāju kļūdas. Es esmu pārliecināts, ja Molotovs pārdomās šos faktus, tad viņš vēlreiz pārskatīs savu lēmumu.

Tulks Pavlovs atzīmēja: «Harimans savus pēdējos vārdus izteica stipri satrauktā balsī».

Harimans atcerējās, ka tās bija «vissmagākās sarunas». Atgriezies atpakaļ Spaso House , vēstnieks Harimans sagatavoja vēstuli Rūzveltam:

«Vienīgais, kam es šeit ticēju, bija Staļina vārda drošums. Tagad viņš bija lauzis savu solījumu, ko deva Mikolaičikam, un izdarīja to bez kāda redzama iemesla. Nupat Staļins apvainoja poļu nevēlēšanos «sisties pret vāciešiem», bet 9. augustā, tiekoties ar Mikolaičiku, Varšavas sacelšanos nosauca par neprātīgu.

Poļu problēma, kas pati par sevi ir svarīga, var kļūt par priekšvēstnesi tai pašai nežēlīgajai padomju politikai arī citos virzienos… Padomju valdība kļūdaini uztver mūsu pozīciju vājuma pazīmi un piekrišanu tās politikai… Ja mēs neiebildīsim, tad pēc visām pazīmēm Padomju Savienība pārvērtīsies par vispasaules grāvēju visur, kur tiks aizskartas tās intereses…»

1944. gada 9. septembrī Staļins un Molotovs tomēr piekrita pieņemt sabiedroto lidmašīnas savos lidlaukos. 13. septembrī arī padomju aviācija sāka lidojumus uz Varšavu. Bet bija par vēlu. Līdz tam laikam sacelšanās bija faktiski sagrauta.

1939. gada rudenī Staļins piedalījās Polijas dalīšanā. Daļa Polijas teritorijas tika pievienota Padomju Savienībai. Staļins piekrita tikai tādai Varšavas valdībai, kas atzīs jaunās robežas. Ministri-emigranti, kuri bija atraduši patvērumu Londonā, nebija gatavi tādam upurim. Tātad, uzskatīja Staļins, Polija jāvada citiem cilvēkiem. Un tie atradās. Bet viņa ielikteņus neatzina sabiedrotie.

1945. gada februārī Jaltā trīs ārlietu ministru apspriedē vienojās par kompromisu: «Pašlaik darbojošā Polijas Pagaidu valdība jāreorganizē uz daudz plašākiem demokrātiskiem pamatiem iekļaujot tajā demokrātiskus darbiniekus no pašas Polijas un emigrantu aprindām».

Izplūdusī formula deva iespēju abām pusēm to pielietot pēc sava ieskata.

Britu ārlietu ministrs Entonija Īdens pārstāvju palātā sacīja:

– Dažreiz grūti atteikties no nospiedošām sajūtām, kuras rada Eiropai uzkrautās sarežģītās problēmas. Tās ir nesalīdzināmi asākas par tām, kuras radās pēc iepriekšējā kara… Atjaunot dzīvi Eiropā, atbrīvot Eiropu no anarhijas un haosa, iespējams, tikai ar trīs lielvalstu pūliņiem… Anglijas ārpolitika gadsimtiem balstījās uz stingriem principiem nepieļaut nevienai valstij valdīt pār Eiropu. Mēs ticam Eiropai, mēs esam Eiropas daļa, un esmu pārliecināts, ka neviena valsts nekad nebūs Eiropas valdniece. Tā ir pārāk liela, lai viena nācija spētu to sasniegt.

Lielbritānijas ministrs bija noskaņots samiernieciski: prātīgāk būtu mēģināt noregulēt neciešamo situāciju, nekā sīksti turēties pie principiāliem apsvērumiem un tādējādi ne tikai neko nenokārtot, bet gan arī vispār apšaubīt vienīgo bāzi, uz kuras varētu panākt noregulējumu pēckara pasaulē.

1945. gada 6. februārī Rūzvelts rakstīja Staļinam: «Savienotās Valstis nekad kaut kādā veidā neatbalstīs jebkuru Polijas pagaidu valdību, kas būtu naidīga jūsu interesēm».

Rūzvelts atklāti teica Harimanam, ka viņam vispār vienalga, vai Austrumeiropas valstis būs komunistiskas vai nē. Svarīgāk būtu nodrošināt Padomju Savienības dalību karā ar Japānu. Viņš bija nolēmis uzreiz pēc uzvaras pār Hitleru izvest amerikāņu karaspēku no Eiropas.

Rūzvelts rakstīja Čērčilam:

«Ļoti lūdzu, neprasiet man atstāt amerikāņu karaspēku Francijā. Es to vienkārši nevaru izdarīt! Man tas būs jāatgriež mājās. Es atsakos rūpēties par Beļģiju, Franciju un Itāliju: jums pašiem jāaudzina un jāsoda savi bērni…

Es nevēlos, lai Savienotās Valstis uzņemtos Francijas, Itālijas un Balkānu pārbūves slogu. Tas nav mūsu uzdevums, jo drīz mēs no šīm vietām būsim vairāk nekā trīs tūkstoši jūdžu attālumā».

Kara pēdējos mēnešos, kad izšķīrās Eiropas liktenis, Franklins Rūzvelts, pārslimojis poliomielītu, jau lēnām mira no cerebrālās išēmijas. Viņš cieta no paaugstināta asinsspiediena. Slimā sirds nevarēja vajadzīgā pakāpē nodrošināt smadzenes ar skābekli.

Viceprezidents Harijs Trumens, apmeklējis Balto namu, uzmundrinoši sacīja žurnālistiem:

– Prezidents jūtas lieliski, mēs ēdām vairāk, nekā es parasti ēdu pusdienās.

Bet draugiem Trumens ar šausmām pavēstīja:

– Rūzveltam trīc rokas, viņš nevarēja kafijā ieliet krējumu. Prezidents runā ar grūtībām. Ar galvu viņam viss ir kārtībā, bet fiziski viņš sabrūk gabalos.

Tiek uzskatīts, ka 1945. gada februārī Jaltas konferencē Rūzvelts jutās tik slikti, ka nesaprata Staļinu.

– Mēs tiešām no sirds ticējām, ka aust jauna diena, par kuras pienākšanu mēs visi lūdzāmies, - atcerējās Rūzvelta padomnieks Harijs Hopkins. – Ne prezidentam Rūzveltam, ne nevienam no mums neradās ne mazākās šaubas par to, ka mēs varēsim ar krieviem mierīgi sadzīvot.

Īstenībā neviens nezināja, kādas domas galvā slēpa Rūzvelts. Viņš bija noslēpumains cilvēks. Un līdz pat šai dienai pētnieki viņu nav varējuši līdz galam saprast. Mazas viltības un augstie principi – viss viņā apvienojās visneticamākā veidā. Viņš bija politiķis līdz kaulu smadzenēm…

Staļinā Rūzvelts saskatīja partneri pēckara pasaules saglabāšanā. Bet, ja viņš pārliecinātos, ka padomju vadonis nav tāds, kādu viņš to iedomājās, tad Rūzvelts kļūtu par viņa pretinieku. 1945. gada 24. martā, pirms tam lai dotos uz Džordžijas ūdeņiem, Rūzvelts izlasīja sava Maskavas vēstnieka telegrammu un teica:

– Averelam ir taisnība. Staļinam nevar uzticēties. Viņš ir pārkāpis visas saistības, kuras uzņēmās Jaltā.

Tātad Aukstais karš bija neizbēgams? Tomēr prezidents Rūzvelts ticēja, ka nokaitēto spriedzi varētu samazināt ar labas gribas palīdzību, un viņam tas izdevās. Ja Rūzvelts vēl padzīvotu, iespējams, Aukstā kara spriedze un mērogi būtu mazāki. Diemžēl 1945. gada 12. aprīlī cilvēku savaldzināšanas un kompromisu atrašanas meistars Franklins Delano Rūzvelts aizgāja mūžībā.

Harijs Trumens kļuva par viceprezidentu, jo ietekmīgu politiķu grupa vēlējās atbrīvoties no Henrija Volesa. Viņš bija ļoti nopietns un spilgts politiķis, pēc izglītības un profesijas biologs. Voless bija domājošs cilvēks un Rūzvelta «jaunā kursa» un patiesās demokrātiskās Amerikas piekritējs, aizstāvēja pilsoniskās tiesības. Bet viņš diemžēl bija pārāk inteliģents praktiskai politikai, mācījās krievu valodu, izklaidējās metot bumerangu, un bija mistiķis – prasīja padomu no dzīves aizgājuša indiāņu vadoņa garam. Ciniskajiem politiķiem viņš bija nepieņemams.

Džeimss Birns, kurš vēlāk kļūs par Savienoto Valstu valsts sekretāru, likās stabils kandidāts viceprezidenta amatam. Bet Birns bija katolis, bet apprecoties kļuva par protestantu. Bija skaidrs, ka amerikāņu katoļi nebalsos par atkritēju. Pie tam vēl dienvidnieks Birns bija rasu segregācijas atbalstītājs.

– Ja piešķirtu nēģeriem politiskās tiesības, – Birns baidīja savus partijas biedrus, – viņi ne tikai iestāsies Demokrātiskajā partijā, viņi sāks kontrolēt partiju.

Dienvidnieki negribēja Volesu, tāpēc, ka viņš bija līdztiesību piekritējs. Ziemeļnieki nepieņēma Birnsu tieši par pretējo. Parādījās Harija Trumena kandidatūra, acīmredzot kā kompromiss.

Pats viņš nezināja kā attiekties pret viceprezidenta perspektīvu. Dalījās ar draugu:

– Viceprezidents prezidē senātā un gaida bēres.

Partiju bosi lēma par labu Trumenam. Trumenam nebija ienaidnieku, viņš pieturējās pie mēreniem uzskatiem, kas arī visus apmierināja. Bet Rūzvelts nejuta vajadzību pēc viceprezidenta, neuztvēra to nopietni un neiesaistīja to lielajā politikā.

Līdz 1945. gada februāra beigām Rūzvelts vispār nebija valstī. Divas dienas pēc inaugurācijas pilnīgas slepenības apstākļos viņš aizbrauca ar vilcienu līdz Norfolkai, kur uzkāpa uz kreisera «Kvinsi», kurš devās uz Vidusjūru. No Maltas prezidentu ar lidmašīnu nogādāja Jaltā.

Trumenam paskaidroja, ka galējas nepieciešamības gadījumā viņš ar Baltā nama starpniecību var sazināties ar prezidentu. Viņš pat nebija informēts par lielvalstu līderu tikšanos Jaltā. 1945. gada 1. martā abu palātu kopējā sēdē viņš kopā ar pārējiem noklausījās Rūzvelta stāstu par Jaltas konferenci. Prezidents runu teica sēžot. Viņš izskatījās ļoti slikti, runāja ar grūtībām.

Harijs Trumens viceprezidenta amatu ieņēma tikai astoņdesmit trīs dienas. Šajā laikā viņš ar Rūzveltu tikās – ja neskaita ministru kabineta sēdes – tikai divas reizes – 8. martā un 19. martā, un abas reizes nekas svarīgs netika apspriests. Franklins Rūzvelts viņu neiesaistīja šaurajā lokā, kurā tika pieņemti visi svarīgie lēmumi.

Rūzvelts cienīja nianses, smalkumus, spēli. Bet Trumens deva priekšroku vienkāršiem jautājumiem un skaidrām atbildēm – labi vai slikti, prātīgi vai muļķīgi. Rūzvelts bija aktieris, Trumens – vienkāršs un ne bagāts cilvēks. Viņam nebija pat sava personīgā māja. Bet Trumens uzskatīja Rūzveltu par augstākās sabiedrības pārstāvi. Trumens prezidentu viņa acu dēļ sauca par Santa Klausu, primadonnu un faķīru.

Trumenam šķita, ka prezidents ir pārāk izvairīgs. Trumens bija pieradis pie cilvēkiem, kuri runā tieši. Trumens žēlojās:

– Kad tiekos ar prezidentu, vienmēr runā viņš – un par to, par ko viņš vēlas runāt, un nekad nerunā par to, par ko es vēlos padiskutēt.

Harijs Trumens nezināja, kas tika apspriests ar sabiedrotajiem augstākajā līmenī. Nezināja to, ka atomierocis praktiski ir izgatavots. Nezināja, ko Amerikai darīt Eiropā. Izpostītā un izmisusī Eiropa atradās starp diviem uzvarētājiem – to varēja okupēt, glābt vai cīnīties par to.

Stājoties Savienoto Valstu prezidenta amatā, Harijs Trumens atzinās:

– Tā ir šausmīga atbildība, un es esmu pēdējais, kuram tā ir pa spēkam.

Pēc Rūzvelta nāves vadošo lomu uzņēmās Vinstons Čērčils. No «Lielā trijnieka» dalībniekiem viņš bija visvecmodīgākais. Viņš dzīvoja ar zudušās Britu impērijas ideāliem. Dažreiz viņš uzvedās kā ievērojams valstsvīrs, dažreiz kā liels bērns. Čērčilam ātri izveidojās emocionālas simpātijas pret tiem, ar kuriem viņam bija jāsadarbojas, reizēm pat pret Staļinu.

Vecmodīgais aristokrāts, Vinstons Čērčils nāca no ģimenes, kura vairākās paaudzēs Anglijai ir devusi valsts darbiniekus un karavīrus. Viņš aizgāja dienēt armijā un kļuva par kavalēristu. Angļu-būru kara laikā nonāca gūstā, bet bēga. Par viņa atrašanu būri izsludināja balvu trīsdesmit sterliņu mārciņu apmērā.

Viņš bija neticami tālu no parasto cilvēku dzīves. Lorda dēls un hercoga mazdēls, viņš ir dzimis pilī. Viņam vienmēr apkārt bija kalpi. Viņam nekad nebija laika nopietni apgūt mācības. Viņš bija lielisks improvizators, negaidītu ideju un spraigas darbības cilvēks. Viņu nebiedēja karš. Viņš nojauta, ka tas ir viņa laiks, ka viņš kļūs par varoni. Viņu nebaidīja kara traģisms un asinis. Viņa raksturs rūdījās cīņā, kad izvēle bija vienkārša: nogalini, vai arī tevi nogalinās.

Kad Hitlers uzbruka Krievijai, tieši Čērčils spēra pirmo soli pretī Maskavai. Bijušais krusta kara pret komunismu organizators paziņoja:

– Bijušais ar tā noziegumiem, neprātu un traģēdijām paliek pagātnē, tagad Anglija sniegs jebkādu palīdzību Krievijai un tās tautai.

Savā lokā Čērčils paskaidroja:

– Ja Hitlers iebruktu ellē, tad es publiski atbalstītu pašu velnu.

Jēdzienu «dzelzs priekškars» Čērčils pirmo reizi pielietoja ne Fultonā, bet daudz agrāk, 1945. gada 12. maijā vēstulē prezidentam Trumenam: «Dzelzs priekškars nolaidies pār viņu fronti. Mēs nezinām, kas aiz tā notiek».

18. maijā premjerministrs Čērčils pie sevis darba brokastīs uzaicināja padomju vēstnieku Fjodoru Tarasoviču Gusevu un teica vēstniekam, ka viņš vēlētos noorganizēt jaunu «Lielā trijnieka» tikšanos sagrautajā Vācijā: «Bez triju valstu vadītāju tikšanās nav iespējams samazināt visai saspringto situāciju» (skatīt žurnālu «Новаяиновейшаяистория », Nr. 4/2005).

Jūs turat savās rokās Eiropas galvaspilsētas un nevienu tur neielaižat, – Čērčils teica vēstniekam. – Poļu lietas tiek iedzītas strupceļā, kopējā atmosfēra nokaitēta – tas viss nevar neizraisīt satraukumu. Es zinu, ka jūs esat liela nācija un ar savu cīņu esat pelnījuši līdzvērtīgu vietu starp lielvalstīm, bet arī mēs briti esam cienīga nācija, un mēs nepieļausim, lai pret mums izturētos rupji un aizskartu mūsu intereses.

Fjodors Gusevs paziņoja uz Maskavu, ka Čērčils ar grūtībām savaldījās.

Dažas dienas pēc Vācijas sagrāves Lielbritānijas premjerministrs Vinstons Čērčils pavēlēja saviem militāristiem sagatavot plānus nākamajam karam pret Padomju Savienību. Slepenais plāns ieguva nosaukumu «Neiedomājamais». Tas paredzēja amerikāņu un britu karaspēka kopēju darbību ar vācu korpusa atbalstu, kuram atkal iedos ieročus.

Pret padomju karaspēku Austrumeiropā plānoja sakoncentrēt 47 angļu-amerikāņu divīzijas plus 10 vācu (kaut gan saprata sarežģītību vāciešu mobilizācijai jaunam karam – tomēr uzskatīja, ka bailes no boļševisma stimulēs sadarbību ar angļiem un amerikāņiem), lai stātos pretī padomju karaspēkam Austrumeiropā. Lielbritānijas aviācija plānoja darboties no bāzēm Dānijā un Ziemeļvācijā, flotei bija jāvirzās uz priekšu gar Baltijas jūras piekrasti.

Plānotāji pamatojās uz to, ka Staļins atbildēs ar Norvēģijas okupāciju, iebruks Grieķijā un Turcijā, sagrābs Irānas un Irākas naftas atradnes – šajā virzienā 11 Sarkanās armijas divīzijām var nolikt pretī tikai 2 indiešu brigādes.

Impērijas Ģenerālštāba priekšnieks un Čērčila galvenais militārais padomnieks Alans Bruks jau 1943. gadā nonāca pie secinājuma, ka tieši Padomju Savienība būs nākamais pretinieks. 1945. gada 22. maijā Čērčilam ziņoja, ka pret PSRS vajadzēs nostāties ar apvienotajiem Savienoto Valstu un Lielbritānijas impērijas spēkiem. Bet dienu vēlāk, 24. maija apspriedē, britu komandieri nolēma, ka ideja karam ar Padomju Savienību ir «fantastiska un neiedomājama» un plānu noraidīja. Viņiem rādījās citas tuvākās nākotnes ainas: ko darīt, ja Sarkanā armija neapstāsies Vācijā, bet virzīsies tālāk, okupēs Franciju un mazās kaimiņvalstis?

Kad kopējais ienaidnieks Hitlers bija sagrauts, atkal radās jautājums: kā izturēties pret Padomju Savienību? Masveida represijas, piespiedu kolektivizācija, bads – tas viss noveda pie tā, ka rietumu pasaules priekšstats par Padomju Krieviju daudz neatšķīrās no nacistiskās Vācijas. Lielbritānijas Ģenerālštāba priekšnieka vietnieks ģenerālleitnants Henrijs Paunals savā dienasgrāmatā rakstīja, ka nevar pret padomju vadoņiem izturēties kā pret sabiedrotajiem: «Viņi ir slepkavas».

Britu vēstnieks Klarks-Kerrs žēlojās, ka Maskavā viņš dzīvojot kā krātiņā. Tikai nedaudzi padomju pilsoņi riskēja pieņemt ielūgumu uz pieņemšanu britu vēstniecībā. Vēstniekam atļāva tikties tikai ar šauru padomju ierēdņu loku. Viņam pastāvīgi sekoja. Viņu mierināja tikai viena lieta:

– Mani ielenca četri, bet japāņu vēstnieku astoņi cilvēki.

Anglijas diplomātu un militāristu iespaidi pēc uzturēšanās Padomju Savienībā un, kontaktējoties ar padomju ierēdņiem, bija tik smagnēji, ka tie aizklāja daudz reālistiskāko Maskavas politikas analīzi. Britu izlūki runāja par «primitīvo aziātisko rasi». Iedomājoties par tādu barbaru parādīšanos pie civilizētās Eiropas vārtiem, radās doma par nepieciešamību savaldīt Sarkano armiju.

– Ir pilnīgi dabīgi izturēties pret krieviem kā pret saprātīgiem cilvēciskiem radījumiem, – savā lokā teica Lielbritānijas ārlietu ministra pastāvīgais vietnieks Aleksandrs Kadogans. – Bet tā kā viņi tādi nav, bet pārņemti ar neprātīgu aizdomīgumu, tad no mums tiek pieprasīta nebijusi pacietība.

Būtībā atgriezās pirmskara noskaņojums. Tad, pēc pakta ar Hitleru, Padomju Savienība tika uzskatīta kā faktiskais nacistiskās Vācijas sabiedrotais. Padomju Savienības karš ar Somiju 1940. gadā gandrīz kļuva par iemeslu aktīvām Anglijas darbībām pret Padomju Savienību. Speciālo operāciju pārvalde gatavoja diversijas padomju naftas objektos. Britu brīvprātīgie kalnu slēpotāji trenējās Francijas Alpos, gaidīdami nosūtīšanu uz Somiju. Viņiem bija jākļūst par sava veida «internacionālo brigādi» un jāpalīdz somiem.

Staļinu un Hitleru Anglijā un ASV daudzi uzskatīja par diviem galvenajiem pasaules noziedzniekiem. Šī viedokļa atbalstītāji balstījās uz faktu, ka savienība ar Staļina režīmu var būt tikai īslaicīga.

Ģenerālis Džons Dins, kurš kara laikā Maskavā vadīja amerikāņu militāro misiju, uzskatīja, ka Vašingtonā ir pārcentušies piegādājot Padomju Savienībai ieročus un stratēģiskos materiālus saskaņā ar lendlīzi, un ir nodevuši padomju armijai vairāk, nekā vajadzēja, – īpaši pēc tam, kad pēc Staļingradas kaujas karā iezīmējās lūzums.

«Pilnīgi pareizi būtu attiekties pret Padomju Savienību kā pret sabiedroto, – pierādīja ģenerālis Dins, – līdz tam, kamēr tā cieta karā zaudējumus, bet situācija mums palika ļoti nopietna, kad krievi sāka pretuzbrukumu».

Britu diplomāti sastādīja ziņojumu, kurā bija teikts: «Visu valstu, kuras robežojas ar Padomju Savienību un izjūt uz sevi padomju pārvaldi, kopējais viedoklis ir tāds, ka, lai arī, cik briesmīga ir bijusi vāciešu uzvedība, tas ir mazāks ļaunums, nekā Krievijas pārvalde».

1945. gada 22. maijā poļu emigrācijas valdības britu vēstnieks sers Oens O’Mallijs žēlojās, ka padomju pārvalde Austrumeiropā nozīmē «tīrīšanas, aresti un nošaušanas». Rietumi izliekas to nemanām, lai saglabātu kopējo fronti pret nacistisko Vāciju, bet ir pienācis laiks mainīt politiku. Padomju sistēma ir «tikpat nežēlīga kā nacistu pārvalde». 1945. gada 1. oktobrī britu militāristi ziņoja Londonai, ka padomju karaspēkam uzturoties Polijas teritorijā «visur notiek slepkavības, izvarošanas un laupīšanas. Šāda padomju karaspēka izturēšanās visiem jau ir zināma».

Savukārt Staļins baidījās, ka angļi un amerikāņi var vienoties ar vāciešiem un kopēji vērsties pret viņu. 1945. gada 29. jūnijā maršals Georgijs Konstantinovičs Žukovs izdeva pavēli veikt Vācijas teritorijā esošā padomju karaspēka pilnu pārgrupēšanu, un sagatavoties karadarbībai pret nenosauktu pretinieku.

Iespējas pārvarēt pretrunas bija paredzēts «Lielā trijnieka» apspriedē Potsdamā. Harijs Trumens domāja ļoti amerikāniski, ka lielākā daļa problēmu ir nesaprašanās rezultāts. Vajag tikties ar Staļinu «aci pret aci» un par visu mierīgi vienoties. Trumens kopš bērnības lepojās ar savām spējām vienoties ar cilvēkiem.

Harijs Trumens skaidroja vēsturniekam Robertam Šervudam:

«Manas administrācijas īstenotā ārpolitika ir turpinājums tai, kāda valstij bija no 1939. gada. Es uzskatu, ka mums pret Krieviju bija pašas labākās jūtas kā pret mūsu sabiedroto, un es zināju, dodoties uz Potsdamu, ka esmu gatavs tai palīdzēt atjaunošanas darbos…

Bet rūgtā pieredze, šķiet, liecina, ka krievu attieksme pret līgumiem nav ar tādām pašām svētām trīsām kā mums».

Kad Trumens ieradās Potsdamā, Čērčils vēlējās ar viņu iepazīties. Prezidents ielūdza viņu uz vienpadsmitiem no rīta. Britu premjerministra meita Mērija pēc tam teica, ka tēvs desmit gadus nav tik agri cēlies.

Čērčilam bija pāri septiņdesmit. Viņam bija sajūta, ka viņš visu jau ir redzējis. Viņš bija pieradis, ka par viņu sajūsminās. Bet izskatījās viņš pārāk noguris. Čērčils izteica Trumenam daudz komplimentu. Amerikāņu prezidents ierakstīja dienasgrāmatā: «Esmu pārliecināts, ka mēs lieliski salabām, vienīgi ja viņš nebūtu mēģinājis visu nolaistīt ar balzamu».

16. augustā pēcpusdienā Trumens gribēja apskatīt sagrauto Berlīni. To pašu darīja arī Čērčils, viņš pavadīja pusstundu impērijas kancelejas drupās. Ieraudzījis drupas, viņš teica:

– Lūk, kas būtu noticis ar mums, ja viņi būtu uzvarējuši.

Visi jautāja: kur ir Staļins?

Padomju vadonis ieradās vēlāk nekā pārējie, 16. augusta vakarā, ar vilcienu. Runāja, ka viņu aizkavējuši darbi. Iespējams, ka viņš vienkārši gribēja uzsvērt savu nozīmīgumu. Angļus un amerikāņus pārsteidza Staļina apsardze. Viņš parādījās Potsdamā tūkstoš IeTK karavīru pavadībā. Rietumu diplomāti domāja, ka padomju vadonim ir paranoja.

Vēstnieks Averels Harimans, kurš arī bija atbraucis uz Potsdamu, apsveica Staļinu ar uzvaru.

– Jūs aizgājāt līdz Berlīnei. Esat priecīgi?

– Par ko lai priecājas? – atbildēja Staļins. – Imperators Aleksandrs aizgāja līdz Parīzei.

Staļins pats atbrauca iepazīties pie jaunā amerikāņu prezidenta Harija Trumena. Diplomāti pamanīja, ka vadonis ir palicis vecāks. Viņš lēnām pārvietojās, runāja maz un klusi. Trumens mēģināja Staļinu uzrunāt familiāri – «tēvoci Džo», bet saprata, ka to labāk nedarīt. Staļins pārliecinoši teica, ka Hitlers ir dzīvs un slēpjas kaut kur Spānijā vai Argentīnā. Atkārtoja savu solījumu piedalīties karā pret Japānu.

Harijs Trumens nepārliecinoši uzaicināja Staļinu uz pusdienām. Vadonis ar prieku palika. Pasniedza zupu ar spinātiem, ceptas aknas un bekonu, ceptu cūkgaļu, kartupeļus, pupas, maizi, džemu, augļus, kūkas un cigārus, no kuriem Staļins atteicās, un Kalifornijas vīnu, kuru viņš novērtēja.

Trumens rakstīja sievai: «Staļins man patīk. Viņš ir tiešs cilvēks».

Šeit, Potsdamā, sākās atoma epopeja. Trumens pateica Staļinam, ka ir izstrādāts jauns ierocis. Pieņemts uzskatīt, ka prezidents tad paziņoja par sekmīgu atomsprādziena izmēģinājumu, lai atstātu iespaidu uz Staļinu un izdarītu uz viņu spiedienu. Bet Trumens atbrauca uz Potsdamu labā noskaņojumā. Ceļojums ar kuģi sagādāja viņam prieku. Rādīja kino, uzradās partneri pokera spēlei. Viņš daudz staigāja pa klāju un domāja, ka ar Staļinu salabs.

«Potsdamā nekad netika apspriesta atombumbas izmantošanas ideja, lai izdarītu spiedienu uz krieviem, – rakstīja Averels Harimans. – Trumens vienkārši par to nedomāja. Noskaņojums bija tāds: izturēties pret Staļinu kā pret sabiedroto, protams, grūtu sabiedroto – cerībā, ka tas uzvedīsies tāpat».

Potsdamā sprieda, ko darīt ar sakauto Vāciju. Vienojās pilnībā iznīcināt Vācijas militāro rūpniecību, likvidēt visas nacistiskās iestādes, izskaidrot vācu tautai, ka tā pati ir vainīga savā grūtajā stāvoklī, un rekonstruēt Vācijas politisko dzīvu uz demokrātiskiem pamatiem.

Kādā brīdī Trumens vaicāja Staļinam, kas ir noticis ar poļu virsniekiem, par kuriem stāsta, ka tie ir nošauti Katiņā. Staļins vēsi atbildēja:

– Viņi aizbēga.

Tieši Potsdamas konferences laikā «Lielo trijnieku» pameta Vinstons Čērčils. Jau 1945. gada 25. maijā audiencē pie karaļa viņš iesniedza atkāpšanos kā kara laika kabineta premjerministrs. Karalis uzticēja viņam saformēt pagaidu valdību un sarīkot vēlēšanas, kas bija paredzētas 5. jūlijā. Britu karavīri, kas bija izkaisīti pa visu pasauli, arī balsoja, tāpēc balsu skaitīšanai bija nepieciešamas divas nedēļas.

Čērčils, kurš atradās slavas oreolā, cerēja uz uzvaru. Bet Konservatīvā partija cieta smagu sakāvi. Pēc vēsturnieku domām, konservatīvos piemeklēja atriebība par viņu augstprātību. Neskatoties uz savu vērīgumu un politiskās cīņas pieredzi, uzstājoties pa radio, Čērčils nespēja uztvert noskaņojumu valstī un pieļāva nožēlojamas kļūdas. Viņš nicīgi izturējās pret pretiniekiem – Liberālo un Leiboristu partiju – kā bezkauņu baru, kuri ķeras pie darba, kas viņiem nav jādara.

Konservatīvā partija pirmo reizi kopš 1929. gada pārgāja opozīcijā. Toriju vidū vienmēr valdīja diletantisms, pateicoties dziļi iesakņojušiem tradicionāliem uzskatiem, ka politika ir brīvprātīga lieta. Bet līderu personīgās īpašības, tas raksturs, kuru valdošajai elitei iepotēja slēgtās privileģētās skolas, vēl nav pietiekami, lai iekarotu valsts uzticību.

Uzvarēja leiboristi. Valsts noticēja viņu solījumiem izveidot vispārējas labklājības valsti. Pēc pārciestā kara neviens negribēja domāt par lielo politiku.

26. jūlijā Potsdamā no Londonas pienāca pārsteidzošas ziņas. Visvairāk šokēta bija padomju delegācija. Molotovs brīnījās, vai tiešām agrāk nebija zināmi vēlēšanu rezultāti. Čērčilam bija jāatstāj Potsdama. Viņu konferencē nomainīja jaunpienācējs – leiboristu līderis Klements Etlijs, kurš jutās nedroši līdzās Trumenam un Staļinam. Visi galvenie lēmumi jau bija pieņemti.

Kad atvadījās, tad bija daudz rokasspiedienu, tika vēlēta laba veselība un laimīga atgriešanās mājās. Harijs Trumens un Josifs Staļins nekad vairs nesatiksies. Tā bija viņu pirmā un pēdējā tikšanās.

Pēc negaidītā zaudējuma vēlēšanās Vinstons Čērčils izskatījās kā salauzts cilvēks, diženā līdera blāva ēna. Viņš kara gados bija pieradis, ka viņa parādīšanās publikā izraisīja neviltotu entuziasmu. Kaut gan tikai daži viņu varēja ieraudzīt savām acīm, tomēr pats viņa klātbūtnes fakts veicināja mieru un pārliecību, prombūtne izraisīja bažas un satraukumu. Pēc Francijas sakāves 1940. gada vasarā viņa balss bija vienīgais angļu ierocis, kas bija palicis viens pret vienu ar nacistu kara mašīnu. Kad viņš uzstājās pa radio, visi tik uzmanīgi raudzījās skaļruņos, it kā varētu brīnumainā kārtā ieraudzīt viņa seju. Lielākoties viņi dzirdēja aktiera Normana Šellija balsi, kurš nolasīja Čērčila teiktās radio runas pārstāvju palātā.

Pēc Vācijas kapitulācijas viņš atzinās: bez kara ir palicis garlaicīgi. Briesmu sajūta galvanizēja viņa domas, pamodināja viņā darbību slāpes. Un arī valstij viņš bija vajadzīgs, kamēr risinājās karš. Kad tas beidzās, angļi deva priekšroku citas šķirnes politiķiem, kas viņiem solīja komforta dzīvi.

Čērčila komandas cilvēki ieteica viņam pamest lielo politiku. Starp tiem bija arī viņa sieva. Smēķēšanas un dzeršanas dēļ viņam sākās nopietnas problēmas ar veselību. Viņš dienā nopīpēja astoņus cigārus. Neatteicās ne no vīna, ne brendija, ne viskija, kuri papildināja bagātīgās maltītes.

Četrdesmit piektā gada augustā Čērčils devās atpūsties uz Itāliju. Viņš gribēja padomāt un izlemt, ko darīt. Čērčilam pa pēdām uz dienvidiem atpūsties devās arī Staļins. «Viņš ir palicis vecāks, – atcerējās viņa meita Svetlana. – Viņš gribēja mieru. Viņš dažreiz pats nezināja, kas viņam vajadzīgs…»

Čērčils daudz staigāja, baudīja itāļu virtuvi, rīkoja piknikus, gleznoja un domāja. Viņš sekoja līdzi tai drāmai, kas risinājās sagrautās Eiropas plašumos. Viņš atteicās doties pie miera. Viņa augstības opozīcijas līderis atgriezās parlamentā.

Četrdesmit sestā – četrdesmit septītā gada ziema Anglijā bija ļoti barga. Rūpniecība praktiski apstājās. Ekonomiskā krīze noveda pie pārtikas devu samazināšanas, atcēla benzīna pārdošanu, aizliedza ārzemju braucienus. Samazinājās arī dzīvojamās platības celtniecības programma.

Izveidojās pirmā politiskā krīze padomju karaspēka atrašanās dēļ Ziemeļirānā. 1941. gada augusta beigās padomju un angļu karaspēks no divām pusēm iegāja Irānā, lai izbeigtu šeit Vācijas ietekmi, lai kontrolētu naftas ieguvi un nodrošinātu militārās piegādes Padomju Savienībai. Pēc kara beigām padomju karaspēkam bija jāatgriežas mājās. Bet 1946. gada 1. martā tas atteicās aiziet. Irānas Azerbaidžānā un Kurdistānā ar padomju karspēka palīdzību izveidojās divas neatzītas republikas, kas bija orientētas uz Maskavu.

Irānas dēļ lielvalstis sadūrās pirmo reizi.

«Nākotnes vēsturnieki,– uzskatīja Rezā Pehlevī, – nonāks pie secinājuma, ka Aukstais karš faktiski sākās Irānā. Notikumi Irānas Azerbaidžānā kļuva par pamatu Trumena doktrīnai».

1941. gada oktobrī Irānas komunistiskās partijas, kuru valdība bija aizliegusi pirms desmit gadiem, vietā izveidojās Irānas Tautas partija Tude. Ar aktīvu padomju atbalstu partija Tude sagrāba varu ziemeļrietumu reģionā – Irānas Azerbaidžānā. Šaha karaspēkam nācās atkāpties. 1945. gada 12. decembrī Tebrizas pilsētā Tautas sapulce pasludināja Dienvidazerbaidžānas tautas-demokrātiskās valsts nodibināšanu. Par prezidentu kļuva jaunizveidotās partijas līderis Saīds Džafars Piševari. 21. decembrī ar valdības rīkojumu uzsāka Tautas armijas izveidošanu. Ieviesa savu naudas sistēmu. Jaunās valdības atbalstam Padomju Savienība pārskaitīja lielas naudas summas uz Tebrizas banku.

Tāpat notikumi attīstījās arī kurdu apdzīvotajā Irānas Azerbaidžānas rietumu daļā, kur nelielā pilsētiņā Mehabadā tika pasludināta neatkarīga Kurdistānas republika, tāpat aktīvi sadarbojoties ar Sarkano armiju. Valdību Mehabadā atbalstīja ap diviem tūkstošiem kaujinieku, kuri bija ieradušies no kaimiņu Irākas mullas Mustafa Barzani vadībā.

Savienotās Valstis vērsās pie sabiedrotā ar pieprasījumu: Irānas ziemeļu daļā ir notikusi sacelšanās, kas vērsta pret likumīgo valdību, kāpēc padomju varas iestādes traucē valdības karaspēkam ieviest kārtību?

Pēc nedēļas, 1945. gada 29. novembrī, tautas komisārs Molotovs atbildēja:

«Pēdējo dienu notikumi Ziemeļirānā, nav ne tikai bruņota sacelšanās, bet nav arī vērsti pret šahinšaha Irānas valdību. Tagad, kad ir nopublicēta Ziemeļirānas Tautas Sapulces deklarācija, redzams, ka šeit ir runa par vēlmēm nodrošināt demokrātiskās tiesības azerbaidžāņu iedzīvotājiem Ziemeļirānā, kuri tiecas uz nacionālo autonomiju Irānas valsts sastāvā, un kuriem ir sava īpaša valoda, atšķirīga no persiešu valodas…

Padomju valdība negatīvi reaģēja uz jaunu Irānas karaspēka nosūtīšanu uz Irānas ziemeļu reģioniem un informēja Irānas valdību, ka jaunu papildus Irānas karaspēka vienību nosūtīšana uz Ziemeļirānu var izraisīt nevis nemieru izbeigšanu, bet gan to pieaugumu, kā arī asinsizliešanu, kas liktu Padomju Valdībai ievest Irānā savu papildus karaspēku, lai nosargātu kārtību un nodrošinātu padomju garnizonu drošību…»

Amerikāņi un angļi paredzēja, ka aiz šī konflikta slēpjas padomju vadības vēlme iegūt koncesijas Irānas naftas atradņu apgūšanai.

Staļins skaidroja amerikāņu vēstniekam interesi par Irānas naftu:

– Jūs nesaprotat mūsu situāciju. Mūsu galvenais naftas avots ir Baku atradnes. Tās ir tuvu robežai ar Irānu, un ir viegli ievainojamas. Berija un citi man saka, ka kaitnieki – viens cilvēks ar sērkociņiem – var izdarīt mums nopietnus zaudējumus. Mēs nevaram riskēt ar naftas piegādēm…

Vadonis runāja par vajadzību Padomju Savienībai iegūt lielāku daļu pasaules naftas resursu izmantošanā. Kāpēc Anglija un Savienotās Valstis traucē Krievijai meklēt naftas koncesijas?…

- Es pilnībā saprotu Padomju Savienības vēlmi iegūt Irānas naftu, – teica amerikāņu vēstnieks Maskavā. – Par to pilnībā varētu vienoties, neizmantojot spēka argumentāciju, tas ir, noslēdzot līgumu pēc padomju karaspēka izvešanas no Irānas. Savienotās Valstis pavisam neiebilst pret PSRS centieniem nodrošināt savu drošību. Pretrunas rodas tikai saistībā ar tām metodēm, kādas izmanto padomju puse…

Savienotās Valstis mēģināja pārliecināt Staļinu pildīt savu solījumu un pamest Irānu. Vašingtona netaisījās karot par Irānas naftu. Un tas arī nebija vajadzīgs. Harija Trumena solījums kopā ar Angliju atbalstīt Irānas sūdzību ANO Drošības Padomē iedarbojās uz Staļinu, kurš bija jūtīgs pret pasaules sabiedrisko domu: 1946. gada 24. aprīlī karaspēks tika izvests.

Liekas, ka tā ir tikai nepatīkama epizode. Vēstnieks Harimans ieradās pie Molotova samiernieciskā noskaņojumā.

– Protams, ka mums ir domstarpības, – sprieda vēstnieks, – bet pie visu pušu labas vēlēšanās un valdot piemērotai atmosfērai, pāri visādām pretrunām var pāri pārmest tiltu. Padomju puse pēdējo mēnešu laikā ir kļuvusi pavisam aizdomīga un neuzticīga. Es lieliski saprotu šo jūtu vēsturiskās saknes, bet tomēr padomju cilvēkiem vajadzētu izrādīt mazliet vairāk uzticību lielā kara sabiedrotajiem… Padomju puse bieži vienkārši atbild «nē» un pieliek tam punktu. Tāda attieksme aizskar amerikāņus, rada pamatu visāda veida neveselīgām aizdomām, bailēm un bažām par Padomju Savienības mērķiem un centieniem. Kāpēc tā notiek? Vai nevarētu biežāk konsultēties? Vai nevarētu sniegt izsmeļošākas atbildes uz draudzīgiem diplomātiskiem pieprasījumiem?…

Molotovs atbildēja savā stilā:

– Es lieliski izprotu psiholoģiskā faktora nozīmi starpvalstu attiecībās, taču šeit man arī jāvaicā, vai viss ir tik nevainojami arī no mūsu partneru puses?… Ja jau jārunā ar to atklātību, kādu pieļauj mūsu vecā pazīšanās, tad lai man piedod Harimans! – padomju cilvēkiem liekas, ka tieši amerikāņi pēdējā laikā ir kļuvuši nedaudz iedomīgi un necenšas to nemaz slēpt…

1944. gada novembrī, par Savienoto Valstu valsts sekretāru pēc Kordela Halla kļuva Edvards Stetīniuss. Bet viņš šo amatu ieņēma dažus mēnešus un nākošā gada jūnijā aizgāja. 1945. gada. 3. jūlijā prezidents Trumens ārpolitiku uzticēja vecam paziņam un pieredzējušam vīram Džeimsam Frensisam Birnsam, bijušam kongresmenim, senatoram un Augstākās tiesas loceklim.

1946. gada 28. aprīlī valsts sekretārs Birnss uzaicināja Molotovu uz pusdienām Parīzes restorānā «Meris». Tautas komisārs izteica neapmierinātību par amerikāņu nedraudzīgo pozīciju Irānas lietās.

«Molotovs, – atzīmēts sarunas pierakstā, – saka, ka ASV Valdības rīcība pēdējā laikā bija vērsta pret PSRS, kas veicināja neuzticības atmosfēras izveidošanu ap PSRS un starptautiskās kampaņas izvēršanu, kas naidīga PSRS…

Kā piemēru varētu ņemt Irānu. ASV valdība nevēlējās atlikt Irānas jautājuma apspriešanu uz divām nedēļām, kā to pieprasīja Padomju Valdība. Vēlāk ASV Valdība pieprasīja Irānas jautājumu atstāt Drošības Padomē, neskatoties PSRS un Irānas lūgumiem…

Birnss saka, ka nav pamata Padomju Valdības atrunām par to, ka Irāna varētu apdraudēt PSRS. Kas attiecas uz Irānas naftu, tad vēl Krimas konferences laikā Stetīniuss un Īdens paziņoja, ka ASV un Anglijai nav iebildumu par to, ka Padomju Savienība iegūst naftas koncesijas Irānā. Līdz ar to Padomju Savienība, atstājot karaspēku Irānā, centās realizēt Padomju Valdības vēlmi panākt Irānas Valdības piekrišanu padomju prasībām… Tas pasaules sabiedrībā radīja iespaidu, ka PSRS-ai Irānā ir tāda pati ekspansijas politika kā Eiropā…»

Valsts sekretārs Birnss uzskatīja, ka viņš pats varēs par visu vienoties ar padomju partneriem. Valsts sekretārs sevi stipri pārvērtēja. Valsts sekretāra amatā viņš pavadīja 546 dienas, no tām pusi laika pavadīja ārzemēs, maz interesējoties par notiekošo viņa departamentā Vašingtonā.

Pieredzējušie diplomāti viņu novērtēja zemu. Viņam padotais Averels Harimans sarunā ar Molotovu atļāvās izsmiet valsts sekretāru.

– Birnsam nav pieredzes starptautiskajās lietās, – ar pārākuma sajūtu atzīmēja Harimans. – Birnss ir pieradis strādāt mājas apstākļos. Pie tam viņš vēl ir tiesnesis, tas ir cilvēks, kurš ir pieradis domāt juridiski. Viņš ir likumu ievērotājs un ne vienmēr saprot, ka ārpolitikā juridiskā norma bieži ir spiesta piekāpties politiskajai lietderībai…

Prezidents Trumens bija neapmierināts, ka valsts sekretārs rīkojas patstāvīgi, nekonsultējoties ar Balto namu. Viņš noskaitās uz Birnsu, kurš atgriezies no Maskavas, vispirms gatavojās uzstāties radio. Trumens pieprasīja, lai valsts sekretārs atskaitītos valsts prezidentam.

1946. gada 5. janvārī viņš izsauca Birnsu uz Ovālo kabinetu un skaļi nolasīja valsts sekretāram adresētu vēstuli:

– Es nešaubos, ka Krievija plāno iebrukt Turcijā un sagrābt Melnās jūras šaurumus, kas nodrošina izeju uz Vidusjūru. Ja Krievijai pretī nenoliksim dzelzs dūri un stiprus vārdus, izcelsies jauns karš. Viņi saprot tikai vienu valodu: «Cik jums ir divīziju?» Es uzskatu, ka mēs vairāk nedrīkstam iziet uz kompromisiem. Mums jāatsakās atzīt Rumānijas un Bulgārijas valdības, kamēr tās neatbilst mūsu prasībām. Mums skaidri jāizklāsta sava pozīcija Irānas jautājumā. Mums jāsaglabā pilnīga kontrole pār Japānu un Kluso okeānu. Mums jāatjauno Ķīna un jāizveido tur spēcīga centrālā valdība. Tas pats jāizdara Korejā. Pēc tam mums jāuzstāj mūsu kuģu atgriešana no Krievijas un panākt noregulējumu par Krievijas lendlīzes parādiem. Es esmu noguris auklēties ar Padomēm…

Džeimss Birns 1947. gada janvārī iesniedza atlūgumu « veselības apsvērumu dēļ».

Kad padomju karaspēks ASV un ANO spiediena rezultātā aizgāja, Irānas armija pēc šaha pavēles iegāja Irānas Azerbaidžānā un tās kurdu rajonos, sagrāva separātiskos režīmus un atjaunoja centrālās valdības varu.

1946. gada 1. decembrī Irānas Azerbaidžānas varas iestādes pieņēma lēmumu nepretoties šaha karaspēkam. Šaha karaspēks sarīkoja izrēķināšanos, cirta galvas un uzšķērda vēderus. Caur atvērto padomju robežu vairāk nekā divdesmit tūkstoši Irānas azerbaidžāņu pārgāja uz padomju teritoriju, starp viņiem arī Džafars Piševari. Drīz viņš ies bojā autokatastrofā Baku.

Irānas premjerministrs Kavams os-Saltans vilcināja laiku, lai izvairītos no koncesiju piešķiršanas. Pēc padomju karaspēka izvešanas medžliss sākumā atteicās ratificēt līgumu par naftas koncesiju ar Padomju Savienību, pēc tam aizliedza Tude partiju. Šie notikumi stipri nobiedēja rietumu politiķus. Rietumos baidījās, ka agri vai vēlu Staļins mēģinās iegūt savā kontrolē Irānas naftas atradnes.

Anglijai, kura dzīvoja no naftas importa, tajā skaitā arī Irānas, tas bija dzīvības un nāves jautājums. Britu ārlietu ministrs leiboristu valdībā Ernests Bevins sacīja saviem padotajiem:

– Mūsu attiecības ar Krieviju attiecībā uz daudzām Eiropas problēmām ir nonākušas līdz tādam pašam stāvoklim, kādā mēs kaut kad bijām ar Hitleru.

Iespējams, ka notikumi, kas tad risinājās Irānā un bailes no naftas bija viens no iemesliem, ka 1946. gada 5. martā Vinstons Čērčils teica savu slaveno runu par dzelzs priekškaru.

Kad Čērčils devās uz Savienotajām Valstīm, viņš saņēma uzaicinājumu apciemot Vestminsteras koledžu nelielā pilsētiņā Fultonā Misūri štatā, kas bija prezidenta Trumena dzimtais štats. Vestminsteras koledžas prezidents Frenks Maklūers vērsās pie viena no saviem absolventiem – Trumenam tuvā ģenerāļa Harija Vogana, kurš pasniedzējiem vairāk bija palicis atmiņā kā futbola komandas spēlētājs – viņš bija centra uzbrucējs. Koledžas prezidents devās uz Vašingtonu un palūdza ģenerāli palīdzēt uzaicināt Čērčilu uz Misūri. Ģenerālis devās pie Trumena.

Prezidents Trumens paņēma Čērčilam adresētu vēstuli un beigās pierakstīja: «Šī ir brīnišķīga skola manā dzimtajā štatā. Ceru, ka jūs varēsit atbraukt. Es jūs iepazīstināšu. Visu to labāko».

Misūri nav pats ievērojamākais ASV štats, Fultona nav lielākā pilsēta, šeit vispār maz kas notiek. Tikai vienreiz atbrauca Čērčils, teica runu, un tā pārvērta Fultonu par vēsturisku pilsētu. Par piemiņu slavenajai Fultonas runai šeit atvēra Čērčila muzeju. Vestminsteras koledža – galvenā ievērojamā pilsētas vieta. Tagad, starp citu, šeit mācās arī mūsu valsts studenti.

Trumens un Čērčils uz Fultonu aizbrauca ar vilcienu. Čērčils ieradās lieliskā noskaņojumā. Pirms vakariņām izdzēra piecas viskija porcijas. 1946. gada 5. marta rītā viņš veica pēdējās korekcijas savā runā, kuru pavairoja ar kopēšanas ierīci. Amerikāņu prezidents izlasīja tekstu un apstiprināja.

Tūkstošiem cilvēku sapulcējās, lai ieraudzītu Trumenu un Čērčilu. Pēc pusdienām koledžas prezidenta namā viesi devās uz sporta zāli. Citas telpas, kurā varētu uzņemt visus gribētājus, koledžā neatradās. Ievadā Trumens pastāstīja, kā Potsdamā iepazinās ar Čērčilu un Staļinu, un viņi abi viņam iepatikās. Čērčilu viņš nosauca par vienu no mūsdienu izcilākajiem cilvēkiem un piedāvāja tam vārdu.

– Es patiesi lepojos par varonīgo krievu tautu un manu kara gadu biedru maršalu Staļinu, – teica Čērčils. – Mēs saprotam, ka Krievijai ir nepieciešams aizsargāt savu rietumu robežu drošību, novēršot jebkādu Vācijas agresiju. Mēs esam priecīgi, ka Krievija ir ieņēmusi likumīgu vietu starp vadošajām pasaules lielvalstīm. Mēs sveicam tās karogu jūrās. Bet es nevaru nerunāt par to, kas notiek Eiropā. Pār mieru, ko apspīdējusi sabiedroto uzvara, krīt ēna. Neviens nezina Padomju Krievijas un tās starptautiskās komunistiskās organizācijas nodomus, un kādas ir tās ekspansijas robežas, ja tādas eksistē.

Un tad Čērčils teica slavenos vārdus par dzelzs priekškaru:

– No Ščecinas Baltijas jūras krastā līdz Triestai pie Adrijas jūras pāri mūsu kontinentam ir nolaidies dzelzs priekškars. Priekškara otrā pusē atrodas Centrāleiropas un Austrumeiropas senu valstu galvaspilsētas – Varšava, Berlīne, Prāga, Vīne, Budapešta, Belgrada, Bukareste un Sofija. Visas šīs slavenās pilsētas ir nonākušas padomju ietekmes sfērā… Gandrīz visas šīs valstis pārvalda policejiskas valdības, tajās nav īstas demokrātijas… Tā nepavisam nav tā brīvā Eiropa, kuras dēļ mēs cīnījāmies. Es neticu, ka Padomju Krievija vēlas karu. Tā vēlas savas varas un ideoloģijas neierobežotu paplašināšanu. No tā, ko es novēroju kara gados, es nonācu pie secinājuma, ka mūsu krievu draugi un domubiedri nesajūsminās par neko vairāk, kā spēku, un viņi neciena neko mazāk, kā vājumu, sevišķi militāro vājumu.

Pirmā reakcija attiecībā uz viņa runu bija ļoti kritiska gan Rietumos, gan Austrumos. Amerikāņu avīzes apvainoja Čērčilu par to, ka viņš ir saindējis jau tā smagās savstarpējās attiecības starp ASV un PSRS un atkal mēģina ieraut viņu valsti Eiropas lietās. Trumens pasteidzās pateikt žurnālistiem, ka tekstu iepriekš nav lasījis: brīvā valstī katram ir tiesības runāt visu, ko viņš domā.

Prezidents rakstīja Staļinam, ka uzaicina viņu uz Savienotajām Valstīm un ir gatavs pretī nosūtīt aviācijas bāzes kuģi «Misūri». Trumens apsolīja Staļinu aizvest uz Misūri universitāti, lai arī viņš varētu, tāpat kā Čērčils, pateikt, ko viņš domā. Staļins noraidīja ielūgumu.

Padomju Savienībā ieceltais vēstnieks amerikāņu ģenerālis Volters Bedels Smits Ņujorkā apmetās tajā pašā viesnīcā, kurā dzīvoja Čērčils. Smits nepiekrita visiem Fultonā izteiktajiem Čērčila uzskatiem, bet ļoti gribēja viņu satikt. Smits pazvanīja uz viņa numuru. Čērčils uzaicināja ienākt. Vēstnieks viņu satika vannas istabā. Kamēr Čērčils ģērbās, viņi runāja vairākas minūtes.

Bijušais premjerministrs bija ļoti sapīcis par ielu piketiem. Komunisti un kreisie viņu veltīgi lamāja, bet viņš ir pieradis pie tā, ka Amerikā viņu sagaida ar sajūsmu. Tomēr uzskatīja, ka Fultonā veiktā analīze ir precīza.

– Atcerieties manus vārdus – pēc pāris gadiem daudzi no tiem, kuri mani tagad ķengā, teiks: «Tomēr Čērčilam bija taisnība!»

Sarunās Parīzē Molotovs un Višinskis izteica savu sašutumu valsts sekretāram Džeimsam Birnsam.

«Molotovs un Višinskis, – teikts sarunas pierakstā, – izsaka izbrīnu, ka Čērčils izvēlējās ASV savai uzstāšanās runai, kas bija nekas cits, kā aicinājums uz jaunu karu.

Birnss ņēmās aizstāvēt Čērčilu, norādīdams, ka viņš uzstājās nevis kā Lielbritānijas Valdības loceklis, bet kā privātpersona, ka ne viņš, ne Birnss, ne Trumens nebija runu redzējuši iepriekš.

Molotovs atzīmē, ka Čērčils ir zaudējis savu prestižu, uzstādamies ar tādu runu.

Birnss saka, ka Čērčila nopelni pēdējā karā ir tik lieli, ka viņam līdz pat nāvei būs daudz piekritēju…

Molotovs atbild, ka nedrīkst attaisnot Čērčilu, kurš pasludinājis jaunu rasu teoriju, anglosakšu pasaules kundzības teoriju, kurai ne visi piekritīs…»

Staļins nosauca Čērčila runu par «bīstamu soli». Viņš tajā pamanīja pret viņu vērstās militārā bloka kontūras, kaut gan stipri cerēja uz angļu-amerikāņu pretrunām. 1946. gada 9. februārī viņš uzstājās PSRS Augstākās Padomes vēlētāju priekšā. Staļins teica, ka komunisms un kapitālisms nav savienojami, tāpēc karš ir neizbēgams. Konflikts ar Rietumiem izveidosies piecdesmitajos gados, kad Amerika pārdzīvos smagu ekonomisko krīzi.

Vašingtonā nodrebēja. Amerikāņu politiķi nolēma, ka Staļins ir «pieteicis karu Savienotām Valstīm».

Džordža Kenana garā telegramma

Tagad ir grūti iedomāties, cik populāra Otrā pasaules kara laikā bija Sarkanā armija. Amerikāņi un angļi apbrīnoja padomju karavīrus. Britu karalis Staļingradas aizstāvjiem pasniedza zobenu. Pirms kara Staļins tika uztverts kā dīvaina un dēmoniska figūra. Kara laikā viņš pārvērtās par «tēvoci Džo», kā viņu sauca Rietumos, kas bija pilnībā atzinīga iesauka. Britu karavīri rakstīja uz Eiropas drupām «Tēvoci Džo par karali!».

Sabiedrisko aptauju rezultāti parādīja, ka astoņdesmit procenti amerikāņu piekrīt sadarbībai ar Krieviju. «Četrdesmit piektā gada vasarā sabiedriskā doma labvēlīgi uzņēma «tēvoci Džo», Austrumu frontes uzvaru varoni. Padomju sabiedrības dzīve pasaulei bija slēgta. Padomju Savienības kritika izskatījās kā nodevība.

Padomju Savienības ārpolitiskais stāvoklis 1945. gada vasarā bija ideāls. Hitlera uzvarētājs varēja cerēt uz visdraudzīgāko dalību no visām pusēm. Pēc Japānas sakāves Savienotās Valstis strauji samazināja savu armiju, tās sauszemes spēki palika desmit reizes mazāki par padomju. Ienaidnieku nebija. Un nevajadzēja tos radīt. Pēckara gados valsts varēja justies pilnīgā drošībā…

ASV Valsts departaments palūdza savai vēstniecībai Maskavā izskaidrot Staļina politikas reālos motīvus: kas slēpjas Staļina februāra runā? Kāpēc padomju vadītāji noraida amerikāņu priekšlikumus un ar tiem nav iespējams vienoties?

Telegramma tika nosūtīta vēstniekam-padomniekam Džordžam Frostam Kenanam, kurš bija pilnvarots lietās pēc vēstnieka Harimana aizbraukšanas. Kenans, kurš brīnišķīgi runāja krieviski, lieliski orientējās krievu vēsturē un literatūrā, bija viens no pirmajiem amerikāņiem, kas ieradās Maskavā 1933. gadā.

1944. gada pavasarī viņu atkal nosūtīja komandējumā uz Padomju Savienību. Amerikas vēstniecības personāls sastāvēja no divdesmit pieciem līdz trīsdesmit diplomātiem un trīsdesmit pieciem četrdesmit ierēdņiem, no kuriem lielākā daļa bija diplomātu sievas. Piecpadsmit cilvēku dienēja militārajās atašejās, un vēl divdesmit pieci militāristi apkalpoja galvenokārt sakaru iekārtas…

«Mēs patiesi jutām līdzi padomju cilvēku ciešanām kara laikā un novērtējām viņu varonību, – atcerējās Kenans. – Mēs viņiem darījām tikai labu, tāpēc sevišķi smagi bija redzēt, ka uz mums skatījās kā uz kaut kādiem infekciju pārnēsātājiem.

Staļins un viņa tuvākā loka pārstāvji ir cilvēki, kas savā laikā noslēdza neuzbrukšanas līgumu ar Vāciju. Tad viņi bija naidīgi noskaņoti pret Savienotajām Valstīm un Angliju, un grūti noticēt, ka viņu uzskati ir piedzīvojuši radikālas izmaiņas».

Atšķirībā no Krievijas dzīves zinātāja diplomāta Kenana, vairumam amerikāņu politiķu nebija ne mazākā priekšstata par to, kas ir padomju režīms un kas ir Staļins.

1945. gada septembrī Maskavā ieradās kongresmeņu grupa, lai tiktos ar Staļinu. Amerikāņus izvizināja ar metro, pēc tam lieliski uzcienāja un ar diviem limuzīniem aizveda pie vadoņa. Kad tuvojās Kremļa vārtiem, Kenans izdzirdēja mašīnā kādu aizsmakušu un ne pārāk skaidru balsi:

– Velns parāvis, kas tas Staļins tāds ir? Kāpēc man ar viņu jāsatiekas? Es laikam kāpšu ārā.

Kenans stingri pateica nemiera cēlājam:

– Nefantazējiet! Jūs sēdēsiet šeit un paliksiet kopā ar visiem.

Kad, divu mašīnu pavadībā ar bruņotiem drošības darbiniekiem, viņi jau iebrauca Kremlī, Kenans izdzirdēja, kad tā pati balss izteicās:

– Bet kas būtu, ja es tam večukam iekrautu pa degunu?…

Vadonis uzņēma amerikāņu likumdevējus 14. septembrī astoņos vakarā. Bija klāt arī Višinskis un tulks.

«Palielie formas svārki, kurus valkāja Staļins, – atcerējās Kenans, – iespējams, kompensēja viņa izskata reprezentativitātes trūkumu. Enerģiskā seja, neskatoties uz rupjajiem sejas vaibstiem, likās pat pievilcīga. Dzeltenās acis, ūsas, viegli saceltas, baku rētiņas uz vaigiem pielīdzināja viņu vecam, rētām noklātam, tīģerim. Staļins izturējās vienkārši, izskatījās mierīgs un aukstasinīgs. Nesagatavots viesis nevarēja aizdomāties, kāds aprēķina bezdibenis, varaskāre, nežēlība un viltība slēpās aiz šī pieticīgā ārējā veidola. Lieliska māka izlikties – daļa no viņa dižās valdīšanas mākslas».

1946. gada februāra dienās Džordžs Kenans saslima, gulēja gultā Spaso House un bija nomākts. Viņš cieta no stipras saaukstēšanās, ko pavadīja augsta temperatūra, un arī no mutes dobuma iekaisuma. Piedevām viņam sūrstēja zobi. Intraverts, bieži būdams drūmā nosakņojumā, viņš nebija no tiem, kurš labi jutās naidīgajā un aizdomīgajā, staļiniskajā Maskavā, kur ārzemju diplomātiem liedza tikties ne tikai ar vienkāršajiem cilvēkiem, bet arī ar ierēdņiem.

Džordžs Kenans bija nonācis depresijā un domāja par atkāpšanos no amata, tāpēc, ka viņā neieklausījās.

«Rūzvelta administrācijā, – atcerējās Kenans, – dominēja naivums attiecībā uz Padomju Savienību. Tie bija nopietni draudi, pret kuriem vajadzēja cīnīties. Padomju-amerikāņu attiecībās nedrīkstēja rīkoties ar tādām vienkāršām un pat bērnu metodēm, kuras imponēja Franklinam Rūzveltam un kuras, kā cerēja, iepatiktos padomju vadītājiem un vispirms personīgi Staļinam».

Kenans bija šokēts, kad atklāja, ka vienreiz Rūzvelts palūdza Staļinu iejaukties amerikāņu iekšpolitiskajās lietās – pierunāt Savienoto Valstu komunistisko partiju neatbalstīt viņu prezidenta vēlēšanās, jo šis atbalsts viņu nostādītu sarežģītā situācijā.

Kenans uzskatīja, ka viņa dzimtenē ne visi saprot, ar ko ir darīšana.

«Padomju režīms – vispirms ir policejisks režīms. Šo apstākli nekad nedrīkst izlaist no redzesloka, novērtējot padomju motīvus. Atšķirībā no hitleriskās Vācijas, Padomju Savienības rīcībai nav avantūrisks raksturs. Padomes neiziet uz nevajadzīgu risku. Kurli attiecībā uz saprāta loģiku, viņi visaugstākā mērā ir jūtīgi pret spēka loģiku».

Amerikas vēstniecības vēstnieks-padomnieks skaidroja Vašingtonas ierēdņiem: pirms Eiropas nākotnes apspriešanas ar Staļinu, viņam vajag pierādīt, ka ASV neļaus PSRS-ai sasniegt savus mērķus pielietojot spēku, ka Rietumiem būs pietiekami drosmes, stingrības un pārliecības par saviem spēkiem un Rietumu valstis neļaus sevi apvest ap stūri.

«Mēs devām ieganstu Staļinam domāt, – uzskatīja Kenans, – ka Eiropas rietumu daļa atrodas nožēlojamā stāvoklī, un Savienotās Valstis vadās pēc absolūti naiviem un pārspīlētiem uzskatiem par padomju varenību, tāpēc viņš viegli varēs izspiest amerikāņus no visas Eirāzijas telpas un uzspiest pasaulei savu politiku. Man bija skaidrs, kamēr pagaidām tā domā padomju vadītāji, mums nav nekādu cerību ar viņiem efektīvi sadarboties. Tāpēc 1945. un 1946. gadā es ierosināju Vašingtonai piekopt stingrāku politiku un izkliedēt Maskavas ilūzijas. Es biju pārliecināts, ka mums ir jāpierāda krieviem, ka bez sadarbības ar mums viņi neko nepanāks».

Kenans piedāvāja «atklāti sadalīt Eiropu ietekmes sfērās, turēties tālāk no Krievijas sfēras un turēt krievus tālāk no mūsu sfēras». Viņa kolēģis Valsts departamentā Čārlzs Bolens (vēl viens nākamais vēstnieks Maskavā) atbildēja, ka tāda politika nav iedomājam demokrātiskā valstī, uz to ir spējīgi tikai totalitārie režīmi.

Saņēmis no Vašingtonas pieprasījumu par Staļina runas patieso nozīmi, Kenans varēja izteikties atklāti. 1946. gada 22. februārī viņš nosūtīja Valsts departamentam tā saukto «garo» telegrammu:

«Es nespēju sniegt atbildes uz man uzdotajiem jautājumiem īsā ziņojumā, bez riska piedāvājot tās pārāk vienkāršotā veidā. Es ceru, ka departaments neiebildīs, ja es atbildes uz jautājumiem sadalīšu piecās daļās:

1.      Padomju pasaules uzskata īpatnības oficiālās propagandas mašīnas atspoguļojumā; šī pasaules uzskata bāze.

2.      Šo uzskatu realizācija praktiskajā politikā oficiālā līmenī.

3.      Šo uzskatu realizācija neoficiālā politikā, kas tiek īstenota slepus, par kuru padomju valdība neuzņemas nekādu atbildību.

4.      Praktiskie secinājumi no amerikāņu politikas skatupunkta».

Kenans iesāka ar vēsturisku ievadu: «Krievijas politika vēsturiski attīstījās pa virzieniem, kas ir atšķirīgi no amerikāņu… Krievijas vēsture zina daudz samierināšanos starp naidīgiem spēkiem, bet tajā nav neviena piemēra pastāvīgai divu kaimiņvalstu mierīgai līdzāspastāvēšanai… Tāpēc krieviem nav pastāvīgu draudzīgu attiecību koncepcijas starp valstīm. Viņiem visi ārzemnieki ir potenciāli ienaidnieki…»

Aprakstījis padomju ārpolitikas mērķus un valsts dvēselisko stāvokli, savos novērtējumos viņš bija diezgan optimistisks: «Daudz kas ir atkarīgs no mūsu sabiedrības veselības un enerģijas. Pasaules komunisms ir līdzīgs slimību veicinošam parazītam, kas pārtiek tikai no bojātajiem audiem… Mums jānoformulē un jāpiedāvā izskatīt citām valstīm pozitīvāku un konstruktīvāku vīziju par to, kādu mēs ceram ieraudzīt pasaules nākotni… Daudzas valstis, sevišķi Eiropā, ir nomocītas, iebiedētas un izrāda mazāku interesi par vispārēju brīvību. Vairāk tās uztraucas par savu drošību. Mums jābūt gataviem piedāvāt tām šādu palīdzību. Un mums jāpaliek uzticīgiem mūsu principiem. Vislielākās briesmas, kas mums draud risinot padomju komunisma problēmas, ir līdzināšanās tiem, ar kuriem mums ir darīšana…»

Džordžs Kenans uzskatīja, ka Padomju Savienība ir vājāka par Rietumu pasauli, un izteica lielas šaubas par komunistiskās sistēmas stiprumu un stabilitāti.

«Padomju Savienības galvenais mērķis, – viņš rezumēja, – ir visur izplatīt savu ietekmi… Mums ir darīšana ar PSRS kā politisku spēku, kurš fanātiski tic, ka ar ASV nav iespējams panākt vienošanos… Tādos apstākļos kļūst skaidrs, ka ASV politikas galvenajam elementam attiecībā uz Padomju Savienību jābūt ilgtermiņa, pacietīgai, stingrai un modrai padomju ekspansionistisko tendenču savaldīšanai».

Viņš uzskaitīja uzvedības noteikumus attiecībām ar padomju pārstāvjiem, kuri ir kļuvuši slaveni: «Neizturieties pret viņiem familiāri… Neizdomājiet mērķu kopumu ar viņiem, kurš īstenībā neeksistē… Nerādiet bezjēdzīgus labas gribas žestus… Nebaidieties laist darbā visus līdzekļus, lai atrisinātu jautājumu, kurš mums var likties otršķirīgs… Nebaidieties strīdu un nodot atklātībai nesaskaņas…»

Ar piezīmi «Nesaīsināt» telegramma tika nodota valsts sekretāram Džeimsam Birnsam, viņa vietniekam Dinam Ačesonam un jūras-kara ministram Džeimsam Forestolam, kurš sagatavoja vairākus simtus kopiju un izdalīja tās visām ievērojamām Vašingtonas amatpersonām.

Jau Vašingtonā Kenans sacīja prezidentam Trumenam:

– Savienotās Valstis tuvākajā nākotnē nevar cerēt uz politisko tuvināšanos ar Padomju Savienību. Jums vajadzētu uzskatīt Padomju Savienību kā pretinieku, nevis partneri.

Savas idejas Kenans sīkāk izskaidroja publikācijā ar nosaukumu «Padomju uzvedības pirmsākumi», kas ar parakstu «Iks» 1947. gada jūlijā tika nopublicēta žurnālā «Foreign Affairs» un kļuva pieejama plašam zinātnieku, militāristu, izlūku un politiķu lokam. Daudziem amerikāņiem, kas izlasīja telegrammu vai tās publikāciju, radās sajūta: beidzot viss ir kļuvis skaidrs, tagad ir saprotams, kā rīkoties attiecībā uz Padomju Savienību. Džons Kenans ir paredzējis karu starp divām sistēmām ne uz dzīvību, bet uz nāvi.

Brigadiera Hila piedzīvojumi

Pēc nacistiskās Vācijas uzbrukuma Padomju Savienībai Valsts drošības 1. pārvaldē (politiskā izlūkošana) izveidoja nodaļu sadarbībai ar angļu un amerikāņu izlūkdienestiem. 1941. gada 8. jūlijā, lai noregulētu sadarbību cīņā pret kopīgo ienaidnieku, uz Londonu atlidoja Sarkanās armijas Ģenerālštāba izlūkošanas pārvaldes priekšnieks armijas ģenerālis Filips Ivanovičs Goļikovs. Viņš parakstīja vienošanos ar britu partneriem par to, ka izlūkdienesti neveiks operācijas pretējās valstīs bez iepriekšējas norunas. Tomēr angļi drīz atklāja, ka viņu misijas telpas Maskavā ir piebāztas ar mikrofoniem.

1942. gada augustā Vinstons Čērčils caur Kairu un Teherānu lidoja uz Maskavu. Čērčils un viņa svīta bija satriekti par viņiem sarīkoto banketu greznību, šajās grūtajās kara dienās galdi burtiski lūza no ēdieniem.

Angļi bija pārliecināti, ka premjerministram piedāvātajā rezidencē viņu noklausās. Apsargs Volters Tompsons par to pateica Čērčilam un brīdināja, ka vajadzētu būt uzmanīgam savos izteicienos:

– Iespējams arī guļamistabā ir pilns ar mikrofoniem.

– Ja tas tā ir, – atbildēja Čērčils, – tad mēs tos neatradīsim. Es viņiem tagad kaut ko pateikšu.

Premjerministrs pacēla balsi:

– Šeit runā Vinstons Čērčils. Ja jūs esat uzstādījuši mikrofonus manā istabā, tad tā ir veltīga laika tērēšana. Es miegā nerunāju.

Viņš iesmējās par savu joku un pateica:

– To vajadzētu atkārtot arī citās istabās.

Otrā pasaules kara laikā britu izlūkdienests tika uzskatīts par vislabāko.

Vācieši izmantoja Šveicē pirktās šifrēšanas mašīnas «Enigma», uzskatot, ka informācijas drošība ir garantēta. Pirmo informāciju par šo mašīnu uzbūvi angļiem paziņoja vācietis Hans Tilo Šmits, kurš bija franču izlūkdienesta aģents. Poļu inženieris, kurš agrāk piedalījās «Enigma» izstrādāšanā, 1938. gadā atjaunoja šifrēšanas mašīnas konstrukciju. Poļi pirmie sāka vācu kodu atšifrēšanu. Pēc sakāves 1939. gada septembrī viņi visus savus pētījumus nodeva angļiem un nosūtīja uz Angliju viņu rīcībā esošo «Enigma» paraugu.

Piecus ar pusi kara gadus angļu dešifrētāji Valsts kodēšanas un šifrēšanas skolā Bletčlijparkā iepazinās ar reiha slepenajiem dokumentiem. Angļi saprata, ka ir trāpījuši uz zelta āderes, tāpēc ar visiem spēkiem centās, lai vācieši nevarētu saprast, ka ienaidnieks lasa viņu šifrotelegrammas. Pirms pārtvertās informācijas izmantošanas, angļi katru reizi rūpīgi pārdomāja, kā pamatot savu informētību. Un vāciešiem nebija nekādu aizdomu.

Britu izlūkdienesta vadītājs Stjuarts Menzis uzskatīja padomju sakaru līnijas par nedrošām un baidījās nodot Maskavai informāciju, kuru vācieši varētu pārtvert un saprast, ka pretinieks lasa viņu šifrēto saraksti. Informāciju, kas tika iegūta pārtverot un dešifrējot vācu šifrotelegrammas, nodeva Sarkanajai armijai tikai ar Vinstona Čērčila sankciju. Piemēram, 1941. gada 17. jūlijā Čērčils un Menzis strīdējās, vai var informēt krievus, ka vācu tanku vienības tuvākā laikā gatavojas ielenkt padomju karaspēku Smoļenskas apgabalā. Menzis kategoriski iebilda.

Neskatoties uz to, angļi piegādāja militāra rakstura informāciju padomju sabiedrotajam. 1942. gada 8. decembrī Lielbritānijas militārā misija Maskavā informēja Aizsardzības tautas komisariātu, ka Ziemeļāfrikā vācieši izmanto jaunu smago tanku «Tīģeris». 1943. gada 3. maijā britu misija paziņoja Aizsardzības tautas komisariātam, ka vācu virspavēlniecība gatavo lielu uzbrukumu Kurskas apgabalā. Tomēr Hitlers atlika uzbrukumu, tāpēc, ka jauno tehniku piegādāja ar kavēšanos. Operācija «Citadele», kas kļuva par lielāko tanku kauju Otrajā pasaules karā, sākās vēlāk, nekā vācieši bija plānojuši. Padomju militāristi nolēma, ka angļi viņus apzināti maldina, vai arī piespēlē neprecīzu informāciju.

Bet to, ko Maskava nesaņēma oficiālā ceļā, piegādāja padomju izlūkdienesta aģents Džons Kernkross, kurš strādāja radiopārtveršanas un dešifrēšanas centrā Bletčlijparkā. Kernkrosu, kurš tika apbalvots ar Sarkanās Zvaigznes ordeni, pat uzskatīja, ka tieši viņš izmainīja Otrā pasaules kara gaitu, kad palīdzēja Sarkanajai armijai uzvarēt Kurskas kauju.

Maskavā ieradās liela britu izlūkdienesta misija. Tie bija cilvēki, kuri zināja krievu valodu, kas nozīmēja, ka viņi vai nu ir palīdzējuši baltajiem cīnīties pret Sarkano armiju Pilsoņu kara laikā, vai arī trīsdesmitajos gados ir dienējuši militārajā atašeju dienestā Maskavā un ir bijuši liecinieki asiņainajām tīrīšanām Padomju Krievijā. Daži no viņiem bija cēlušies no balto emigrantu ģimenēm, un tie stabili pieturējās pie antikomunistiskiem uzskatiem. Par misijas vadītāju iecēla Noelu Meisonu-Makfārleinu, kurš no 1939. līdz 1940. gadam bija britu ekspedīcijas korpusa izlūkdienesta priekšnieks Francijā.

Speciālo operāciju pārvaldes misiju vadīja brigadieris Džordžs Hils, kurš pirmskara gados nodarbojās ar diversiju operācijām pret boļševikiem, pie tam pamanījās par to pastāstīt nopublicētajos memuāros. Hila nopelni šajā amatā beidzās ar labām krievu valodas zināšanām un apskaužamām iedzeršanas spējām.

«Jautrībnieks Džordžs Hils, – atcerējās Kims Filbijs, kurš dienēja britu izlūkdienestā, bet strādāja Padomju Savienības labā, – ar savu milzīgo vēderu vairāk bija līdzīgs operetes karalim, kuram kroņa vietā ir pliks pakausis. Viņa nosūtīšanu uz Maskavu krievi uzņēma ar sajūsmu. Viņi zināja visu par Hilu. Viņa Maskavas apspriežu istabas novēlotā pārbaude atklāja ievērojamu daudzumu noklausīšanās ierīču».

Brigadiera Hila gatavībai pildīt savus pienākumus nebija robežu. Viņš sev pat atrada krievu mīļāko, par kuru pārliecinoši zināja, ka tā darbojas IeTK. Kurš no kura izvilka vairāk informācijas, nav zināms. Bet tā rīkojās daudzi britu izlūkdienesta darbinieki. Pie kam mīļākās tika noformētas kā aģenti, kuriem pienākas pensija. Un vēl daudziem piecdesmitajos gados Lielbritānijas valdība slepeni maksāja par viņu bijušajiem «nopelniem». Hils stipri pārspēja savus kolēģus šajā sfērā, kad pārliecināja Lielbritānijas Ārlietu ministriju nosūtīt viņam briljantus divdesmit tūkstošu sterliņu mārciņu vērtībā, lai pilnībā pārvervētu meiteni savā pusē.

Kāpēc britu ministrs Hjū Daltons, kurš bija atbildīgs par speciālajām operācijām, neizvēlējās nevienu citu braucienam uz Maskavu? Viņa aparātā bija arī cilvēki ar kreisiem uzskatiem. Bet viņš uzskatīja, ka tas tāpat neizkausēs ledu attiecībās ar Maskavu. Leiborists Stafords Krips tika iecelts par britu vēstnieku Padomju Savienībā tieši viņa kreisi liberālo uzskatu dēļ. Bet Maskavā viņu neieredzēja vairāk nekā konservatorus.

Visvairāk angļus uztrauca tas, ka vāciešu rokās varētu nonākt Baku naftas atradnes. Viņi pat piedāvāja savu palīdzību iekārtu uzspridzināšanā. 1941. gada 22. novembrī Staļins pieņēma piedāvājumu. Ārlietu tautas komisariāta vietnieks Višinskis atļāva lielai angļu grupai, tajā skaitā Tuvo Austrumu speciālo operāciju pārvaldes darbiniekiem ierasties Baku un kopā ar čekistiem sākt naftas atradņu mīnēšanu.

Britu diversantu grupu Baku sirsnīgi sagaidīja Iekšlietu tautas komisariāta vietnieks Vsevolods Nikolajevičs Merkulovs. Viesmīlība tika izrādīta visaugstākajā līmenī. Krieviski pārtulkoja naftas atradņu iznīcināšanas instrukciju, kura bija izstrādāta speciālo operāciju pārvaldē. Merkulovs aizveda angļus pie Nikolaja Konstantinoviča Baibakova, kuru Valsts aizsardzības komiteja bija iecēlusi par pilnvaroto personu Kaukāza reģiona naftas atradņu un naftas pārstrādes uzņēmumu iznīcināšanā. Angļi dalījās pieredzē – kā viņi iznīcināja urbumus Borneo salā, lai nafta nenonāktu japāņu rokās. Londonā kāds ņurdēja, kāpēc krieviem palīdzēt tajās sfērās, kurās viņi paši ir guvuši panākumus. Bet tieši speciālo operāciju pārvaldei izdevās noorganizēt normālu sadarbību ar krieviem.

1941. gada septembrī britu izlūki Singapūrā saņēma rīkojumu uzņemt krievu sakaru misiju piecu virsnieku sastāvā. Pie tam ārējās izlūkošanas un speciālo operāciju pārvaldes rezidentiem paskaidroja: «Krievijas pašreizējā režīma krišanas gadījumā britu teritorijā nokļūs pietiekošs skaits IeTK virsnieku, kuri varēs turpināt darbu ar savu aģentūru visā pasaulē jau mūsu interesēs».

Tomēr krita nevis Maskava, bet gan Singapūra. 1941. gada 25. decembrī padomju sakaru misiju pārveda uz Rangunu, bet drīz arī Birmu ieņēma uzbrūkošais japāņu karaspēks. Bet padomju karaspēks pie Maskavas cīnījās līdz nāvei.

Premjers Vinstons Čērčils izdeva rīkojumu izpildīt padomju izlūkdienesta lūgumu – pārvietot tā aģentus uz Eiropu. Viņi pa jūras ceļu ieradās Anglijā, un speciālo operāciju pārvaldes eskadriļu lidmašīnas izmeta divus desmitus aģentu ar izpletņiem virs vācu okupētajām teritorijām – Balkānos, Itālijā un Francijā. Francijas valdība emigrācijā izmisīgi protestēja. Bet uz Čērčilu iespaidu atstāja informācija par komunistiskās pagrīdes darbību, kura cīnījās pret vāciešiem, un tāpēc viņš gribēja atbalstīt pagrīdniekus.

1942. gadā brigadieris Hils ziņoja uz Londonu, ka nav vērts pieņemt padomju partneru piedāvājumus, kuriem padomā ir kopējas akcijas – spridzināšanas operācijas Turcijā, Irānā, Balkānos un Centrālajā Eiropā: «Tāda sadarbība var būt ļoti bīstama. Nedrīkst krievus ielaist britu izlūkdienesta iekšienē un izveidot kopējas organizatoriskas struktūras».

Džordžs Hils uzskatīja, ka krievi ir nodomājuši piesātināt Austrumeiropu ar savu aģentūru, lai pēc Hitlera sakāves nodrošinātu notikumu attīstību šajās valstīs savā labā: «Mums nevajag līst šajā slazdā. Kaut situācija nepavisam nav vienkārša, jo mēs esam piekrituši izmest krievu aģentus virs ienaidnieka teritorijas».

Brigadieris Hils reālistiski runāja, ka šajā karā katrs tiecas pēc saviem mērķiem: «Pat mums ar Savienotajām Valstīm ir dažādi mērķi».

Neskatoties uz to, notika arī kopīgas operācijas. Čērčils lūdza Staļinam noorganizēt medības «Fau-2» raķetēm, ar kurām vācieši apšaudīja Londonu. Zenītlielgabali un iznīcinātāji bija bezspēcīgi pret raķetēm, kas angļiem izrādījās nepatīkams pārsteigums. Staļins piekrita, un 1944. gada septembrī apvienotā angļu-amerikāņu grupa ieradās Maskavā. Kopīgi ar padomju izlūkiem viņi atrada Polijas teritorijā «Fau» izmēģinājumu rajonu, noteica izmantojamās degvielas tipu un dzinēja parametrus. Londonā pateicās par palīdzību.

Britu armijas virsnieki bija atklāti antikomunisti. Savādāk uzvedās karaliskās jūras-kara flotes pārstāvji, kuri ar cieņu attiecās pret krievu jūrniekiem un dalījās informācijā par vāciešu darbību. Kā atbildi viņi saņēma informāciju par Japānas floti, kas sabiedrotajiem bija zelta svarā. Padomju jūrnieki angļus uzskatīja kā cīņu biedrus. Viens no viņiem 1942. gadā britu admirāli sveica ar vārdiem:

– Man jums jāpaziņo, ka mēs tikko esam izcīnījuši uzvaru pār mūsu kopējo ienaidnieku… – Viņš nopauzēja. – Ārlietu tautas komisariātu…

1942. gada sākumā britu jūrnieki vienojās par militāro kravu konvojēšanu, saskaņā ar lendlīzes programmu, un viņi saņēma atļauju atvērt padomju teritorijā radiopārtveršanas punktu. Padomju militārās iestādes tam piekrita, tāpēc, ka arī tās vienlīdz augstu novērtēja konvoju drošību, kas veda militārās kravas Sarkanajai armijai.

Bet britu sadarbības virsniekiem Maskavā neizdevās sekmīgi sadarboties ar padomju kolēģiem. Sadarbības atmosfēru sabojāja padomju slepenības mānija. Angļi žēlojās par «koncentrācijas nometnes» atmosfēru Maskavā. Britu vēstnieks Kripss palūdza nosūtīt uz Maskavu pašreiz dienējošus britu armijas virsniekus ar kaujas darbību pieredzi, uzskatot, ka viņi pieturēsies pie daudz praktiskāka redzes viedokļa. Atsūtīja štāba virsniekus, reti augstprātīgus. Militārās misijas jaunais vadītājs sers Gilfords Merels sūdzējās par krieviem un nosauca tos par «aziātiem».

1944. gada sākumā Entonijam Īdenam bija apnikušas viņa sūdzības un par misijas vadītāju uz Maskavu nosūtīja savu veco draugu ģenerālleitnantu Burovsu. Viņš prata krievu valodu, un nēsāja medaļu, kuru 1919. gadā saņēma no Baltās armijas. Ar šo medaļu viņš ieradās sarīkotajā pieņemšanā Maskavā, kur viņu iepazīstināja ar Staļinu. Ko tur brīnīties, ja Staļins pats palūdza aizvākt ģenerāli? 1944. gada 23. septembrī viņš kopā ar Molotovu pieklājīgi palūdza atbrīvot ģenerāli, jo tas ļoti aizvainojoši izturējās pret padomju virsniekiem.

Amerikāņiem sadarbība ar krieviem gāja vēl sliktāk, neskatoties uz prezidenta Rūzvelta un viņa īpašā sūtņa Harija Hopkinsa vēlmēm, kurš viesojās Maskavā. Amerikāņu militārais atašejs Padomju Savienībā pulkvedis Aivens Itons bija tāds pats antikomunists, kā viņa britu kolēģi. Viņš praktiski sabotēja militārā izlūkdienesta norādījumus noregulēt reālās informācijas apmaiņu ar Padomju Savienību. 1941. gada oktobrī pulkvedi atsauca.

1943. gada 3. oktobrī amerikāņu militārā misija ieradās Maskavā un uzturējās līdz 1945. gada 31. oktobrim. Misiju vadīja ģenerālmajors Džons Dins, kurš pirms tam bija ASV un Lielbritānijas Štābu priekšnieku apvienotās komitejas sekretārs. Viņa vietnieks bija Hoits Vandenbergs, kurš 1946. gadā vadīs Centrālo izlūkošanas grupu (CIP priekšteci).

Lielu aktivitāti izrādīja politiskais izlūkdienests, kas nevēlējās, lai angļi monopolizētu attiecības ar padomju specdienestiem. 1943. gada 24. decembrī amerikāņu politiskā izlūkdienesta (Speciālo dienestu pārvalde) vadītājs Viljams Donovans atlidoja uz Maskavu. Viņu pieņēma Ārlietu tautas komisārs Vjačeslavs Mihailovičs Molotovs un Valsts drošības tautas komisariāta 1. pārvaldes priekšnieks Pāvels Mihailovičs Fitins, kurš amerikāņiem nodiktēja pat savu dienesta telefona numuru. Amerikāņu militārās misijas vadītājs ģenerālis Dins bija satriekts – tas bija pirmais telefona numurs, ko viņam bija iedevis padomju cilvēks.

Viljams Donovans bez Baltā nama, Valsts departamenta un Štābu priekšnieku komitejas atļaujas parakstīja ar Molotovu slepenu sadarbības līgumu. Vienojās, ka Stratēģisko dienestu pārvaldes pārstāvniecība ieradīsies Maskavā, un Valsts drošības tautas komisariāta 1. pārvaldes pārstāvniecība – Vašingtonā.

1943. gada 31. decembrī Molotovs teica vēstniekam Harimanam:

– Mūsu darbinieki arī ir apmierināti pēc tikšanās ar Donovanu, pie kam Donovana priekšlikums par pārstāvniecību apmaiņu ir atzīts par lietderīgu.

Bet iejaucās antikomunistiski noskaņotais Federālā izmeklēšanas biroja direktors Edgars Hūvers. 1944. gada 10. februārī viņš nosūtīja Baltajam namam vēstuli, pierādot, ka pulkvedis Donovans paver ceļu padomju spiegiem uz Savienotajām Valstīm. Pasūdzējās arī militāristi. 1944. gada 15. martā Rūzvelts lika vēstniekam Harimanam atteikties no vienošanās.

Vēstnieks mēģināja pārliecināt prezidentu: «Mēs esam pirmo reizi nodibinājuši kontaktus ar padomju valdības izlūkdienestu. Es nešaubos, ka tas veicinātu attiecību nodibināšanu arī ar citām varas iestādēm».

Bet lēmums jau bija pieņemts. Tomēr Donovans jau paspēja ar Fitinu padalīties ne tikai ar izlūkošanas informāciju, bet arī ar speciālo tehniku: uzdāvināja čekistiem miniatūras fotokameras, mikropunktu izgatavošanas kameras – tajā laikā tas bija galvenais veids kā pārsūtīt slepeno informāciju pa pastu.

Maskavā pastrādājušie virsnieki atgriezās Londonā un Vašingtonā kā eksperti padomju lietās. Viņi ielika pamatus attiecībām ar Padomju Savienību kā nākamo pretinieku. Viņi skaidroja kolēģiem, ka pret krieviem jāizturas stingri un viņiem nedrīkst uzticēties. Amerikāņu un angļu izlūkdienesta darbinieki ar šausmām runāja par padomju birokrātiju uzplečos. Arī rasu un kultūras stereotipi noteica Anglijas un Savienoto Valstu attieksmi pret Padomju Krieviju kara un pēckara gados: «Šie pusaustrumu barbari jātur tālāk no vecās Eiropas».

1944. gada februāra sākumā ASV un Anglijas vadošie speciālisti Padomju Savienības jautājumos satikās Londonā. Divas nedēļas viņi apsprieda situāciju padomju bruņotajos spēkos un vienojās par informācijas apmaiņu. Tā bija pirmā vienošanās starp rietumu izlūkdienestiem Aukstā kara laikā, kaut tas vēl nebija sācies. Tieši militārie izlūki pirmie sāka uztvert Padomju Savienību kā pretinieku.

1944. gada rudenī amerikāņu izlūkdienesta operatīvās grupas nolaidās Centrālajā un Dienvidaustrumeiropā ar uzdevumu ne tikai iegūt informāciju, bet arī palīdzēt vietējiem pagrīdniekiem cīnīties pret pronacistiskiem režīmiem tādās valstīs, kā Ungārija un Rumānija. Šīs grupas atklāja valsts drošības orgāni, kas virzījās uz priekšu kopā ar uzbrūkošo padomju karaspēku. Amerikāņu parādīšanās šajās vietās izraisīja Maskavas aizdomas.

1944. gada augustā britu izlūkdienests iesniedza ziņojumu, kurā bija teikts, ka Padomju Savienība ātri spēs atjaunot un modernizēt savu armiju. Karš starp Angliju un PSRS ir pilnīgi iespējams tuvāko desmit gadu laikā…

Maskavā nevarēja nezināt par tādu noskaņojumu. Britu vēstniecības sekretariātu Vašingtonā vadīja Donalds Maklīns, padomju aģents. Britu specdienestu izlūkošanas analīzes, kuras nonāca vēstniecībā, lai nodotu tālāk amerikāņiem, gāja caur viņa rokām. Tādi paši dokumenti aizceļoja uz Maskavu caur Kanberu un Otavu, kur sekmīgi strādāja padomju izlūkdienesta aģenti.

Britu militārie plānotāji, kuri pārsprieda pēckara pasaules kārtību, uzskatīja, ka Eiropai un tam, kas būs palicis pāri no Vācijas, būs jāapvienojas ar Rietumiem pret naidīgo Padomju Savienību. Par to ziņoja ārlietu ministram Entonijam Īdenam: militāristi uzskata Padomju Savienību kā nākamo pretinieku ar pirmo numuru un ir pat gatavi sadarboties ar Vāciju pret to. Īdens bija briesmīgi sašutis. Britu diplomāti arī mocījās, sadarbojoties ar padomju kolēģiem, taču uzskatīja, ka pēc kara kaut kas var izmainīties. Viņi cerēja, ka cieša sadarbība turpināsies arī pēc kara.

Kara beigās specdienestu sadarbība praktiski beidzās. 1945. gada aprīlī Čērčils izdeva rīkojumu: britu virsniekiem, kuri atradās Padomju Savienībā, jānodarbojas ar informācijas vākšanu par padomju pilsētām, aviobāzēm un ostām Padomju Savienībā. Tas viss līdzinājās informācijas vākšanai nākamajiem aviācijas uzlidojumiem. Šo līniju atbalstīja Anglijas un ASV pretizlūkošanas dienesti, kuri fiksēja padomju izlūkdienestu darbību savā teritorijā.

Pirmskara un kara gadi bija padomju izlūkdienesta ziedu laiki. Daudz cilvēku visā pasaulē palīdzēja Padomju Savienībai. Komunisti – tāpēc, ka ticēja idejai, antifašisti – tāpēc, ka PSRS cīnījās pret Hitleru. Sabiedroto attiecības ar Angliju un Ameriku pavēra jaunas iespējas padomju izlūkdienestam.

Kara laikā amerikāņi un angļi demonstratīvi nedarbojās pret Padomju Savienību. Padomju politiskā un militārā izlūkošana, pretēji, izmantoja labvēlīgo sabiedroto attieksmi, lai dziļi iesprauktos abās valstīs, it īpaši Savienotajās Valstīs. Amerikāņu pretizlūkošana darbojās tikai pret ienaidniekiem – vāciešiem un japāņiem, tāpēc padomju izlūki varēja darboties pilnīgi brīvi. Dažreiz viņi iekrita. Prezidents Franklins Rūzvelts pavēlēja Federālajam izmeklēšanas birojam neaizturēt padomju aģentus vai arī vismaz nenovest lietu līdz skandālam.

1941. gada 12. oktobrī pirms jaunā izlūkošanas rezidenta Ņujorkā Vasilija Mihailoviča Zarubina izbraukšanas uz Savienotajām Valstīm, notika viņa pieņemšana pie Staļina. Uzskaitot izvirzītos uzdevumus, tika uzsvērts: vissvarīgākais – «iegūt informāciju par jaunāko slepeno tehniku, kura izstrādāta ASV, Anglijā un Kanādā».

Zarubins nomainīja Gaiku Ovakimjanu, kurš inženiera-konsultanta aizsegā strādāja kompānijā «Amtorg», kas bija izveidota tirdzniecības operācijām ar Padomju Savienību. 1941. gada aprīlī Ovakimjanu aizturēja FIB aģenti. Viņu varēja nodot tiesai un izsūtīt. Iejaucās prezidents Rūzvelts, un Ovakimjanu atbrīvoja pret ķīlu. Atklātam izlūkam bija grūti turpināt operatīvo darbu.

Vasilijs Zarubins, kā raksta ārējās izlūkošanas vēsturnieki, atkonservēja visus aģentus, kas atradās Savienoto Valstu teritorijā (skatīt «Независимоевоенноеобозрение» , № 6/2009). Ar to nodarbojās liela nelegāļu grupa, kuru atsūtīja no Maskavas. Viņi atjaunoja sakarus ar bijušajiem aģentiem un iesaistīja viņus darbā. 1943. gada aprīlī Zarubins saņēma paaugstinājumu – viņu iecēla par galveno rezidentu Vašingtonā.

Par rezidenta palīgu zinātniski-tehniskajā izlūkošanā uz ASV nosūtīja inženieri Leonīdu Romanoviču Kvasņikovu, kuru vēlāk apbalvos ar Padomju Savienības varoņa «Zelta zvaigzni». Kara beigās izlūkošana koncentrējās iekļūšanai amerikāņu atomprojektā. Tā bija ļoti sekmīga operācija – kamēr par to nepastāstīja leitnants Guzenko… Kad noskaidrojās, ka Maskava izspiego sabiedrotos, amerikāņi apvainojās.

Šifrētāja Guzenko bēgšana

Varbūt viss sākās ar to, ka 1945. gada 6. septembrī 26 gadus vecais leitnants Igors Sergejevičs Guzenko, padomju militārā atašeja šifrētājs Kanādā, palūdza kanādiešiem politisko patvērumu kopā ar sievu, kura bija stāvoklī, mazu dēlu un daudziem slepeniem dokumentiem.

Kad 1945. gada 5. septembrī Igors Guzenko pameta padomju vēstniecību Otavā, viņš slikti iztēlojās, kā darbojas Kanādas valsts mašīna. Noticējis preses varenībai, viņš devās uz avīzes «Journal» redakciju. Vakarā gandrīz neviena nebija, pilsētas ziņu redaktors nomurmināja:

– Atvainojiet, es esmu aizņemts.

Guzenko devās uz Tieslietu ministriju. Visi ministrijas darbinieki sen bija aizgājuši mājās. Viņš aizgāja uz Karaliskās policijas naturalizācijas biroju, pēc tam uz maģistratūru. Pārāk vēlu: Kanādas ierēdņi atpūtās. Bet arī nākamajā dienā ar viņu neviens nevēlējās runāt. Kad viņš vakarā, apjucis un vīlies, atgriezās mājās, tad pamanīja, ka divi aizdomīgi subjekti novēro viņa māju.

Tajā pašā laikā par padomju vēstniecības darbinieka vēlmi iegūt politisko patvērumu paziņoja Kanādas premjerministram Viljamam Makenzi Kingam. Tajā dienā Kings bija ne mazāk sarūgtināts kā Guzenko. Tikai cita iemesla dēļ. Kingam nepavisam nebija vajadzīgs tas nepatīkamais incidents pirms ārlietu ministru tikšanās Londonā, kurā, kā viņš cerēja, samazināsies spriedze starp Austrumiem un Rietumiem.

Kanādas valdības vadītājam ziņoja, ka pie Guzenko esošie dokumenti liecina par plašu padomju spiegošanu Ziemeļamerikā. Turklāt Guzenko piedāvā materiālus, kuri dod iespēju atšifrēt padomju kodus, ko nebija iespējams izdarīt agrāk. Izlūkdienesta darbinieki mēģināja pārliecināt premjerministru piešķirt Guzenko patvērumu.

Bet Makenzi Kings to negribēja! Tas viņam bija pats nepatīkamākais, kas ar viņu varēja notikt. «Uzsprāga bumba, kura visu zem sevis sagraus», – ar nolemtības sajūtu viņš ierakstīja dienasgrāmatā. Viņš nevēlējās bojāt attiecības ar krieviem. Kings cerēja, ka visas cerības zaudējušais Guzenko izdarīs pašnāvību un atbrīvos viņu no nepieciešamības kaut ko uzsākt.

Premjers Kings izdeva rīkojumu Guzenko dzīvokļa novērošanai:

– Ja notiks pašnāvība, paziņojiet policijai. Lai tā nodarbojas ar šo lietu un savāc visus dokumentus. Bet nekādā gadījumā neizrādīt iniciatīvu.

Premjera padomnieki mēģināja viņam paskaidrot, ka tādā gadījumā Kanādas varas iestādes kļūs par slepkavības vai pašnāvības līdzzinātājiem. Bet Kings, parasti tik sentimentāls, palika nelokāms. Tie divi, kurus pamanīja Guzenko, bija ne no padomju vēstniecības, no kā viņš baidījās, bet gan Kanādas valdības aģenti. Guzenko to nezināja. Viņš ar sievu paslēpās pie kaimiņa.

Pēc tam kaut kāds cilvēks sāka klauvēt pie durvīm un saukt Guzenko. Pēc balss viņš atpazina vēstniecības šoferi Lavrentjevu. Kaimiņš, kuram bija izstāstīts par Guzenko nodomu un bija gatavs palīdzēt, ar velosipēdu aizbrauca uz policiju. Parādījās policists. Viņš uzklausīja Guzenko un teica, ka padežurēs parkā:

– Ja jūs kaut kas uztrauks, ieslēdziet vannas istabā gaismu.

«Mēs aizgājām gulēt, – atcerējās Guzenko. – Apmēram ap pusnakti izdzirdējām piebraukušas mašīnas troksni un soļus kāpnēs. Klauvēja pie mana dzīvokļa durvīm. Mazliet pavēris durvis, es ieraudzīju apakšpulkvedi Rogovu un leitnantu no militārā atašeja, kā arī IeTK ārējās izlūkošanas rezidentu Vitāliju Pavlovu un viņa šifrētāju.

Palūkojoties aiz aizkariem, es ieraudzīju vēl vienu cilvēku līdzās mašīnai. Tā kā durvis nevarēja attaisīt, viņi uzlauza atslēgu un iegāja. Tad ieradās policija».

Kad policisti iebruka dzīvoklī, viņi sastapa viesus, kas bija izklīduši pa visu dzīvokli. Policists palūdz uzrādīt dokumentus. Divi uzrādīja diplomātiskās pases. Policists aizdomājās:

– Kas man būtu jādara?

– Kas gan jums šeit būtu jādara? – pamācoši teica Pavlovs. – Vienkārši dodiet mums iespēju aiziet, un viss.

Policists norādīja uz salauzto atslēgu. Pavlovs atbildēja, ka tas tika izdarīts pirms viņu parādīšanās. Viņi nokāpa lejā, iesēdās mašīnā un aizbrauca.

«Mēs vēlreiz aizgājām gulēt, – stāstīja Guzenko. – Policists palika dzīvoklī. Četros no rīta no jauna izdzirdējām soļus. Noskaidrojās, ka tas ir šoferis Gorškovs, kurš vadā militāro atašeju. Policists pārbaudīja viņa dokumentus un atlaida. Ap desmitiem no rīta mani aizveda uz karalisko policiju, kur es uzrakstīju iesniegumu».

1945. gada 8. septembrī padomju vēstniecība Kanādas ārlietu ministrijai iesniedza notu № 35, kurā bija teikts, ka vēstniecības darbinieks Igors Sergejevičs Guzenko noteiktajā laikā neieradās darbā, tāpēc konsuls Pavlovs un divi citi vēstniecības darbinieki 11:40 vakarā apmeklēja Guzenko dzīvokli. Viņiem neviens neatbildēja, tāpēc viņi atvēra durvis ar atslēgas dublikāta palīdzību un pārliecinājās, ka tur nav ne Guzenko, ne viņa sievas Svetlanas Borisovnas, ne viņu dēla Andreja.

Vēstniecība lūdza sameklēt, arestēt un nodot Guzenko padomju varas iestādēm, jo ir noskaidrots, ka viņš no vēstniecības ir nozadzis naudu un tāpēc ir noslēpies kopā ar ģimeni. Vēstniecība arī sūdzējās par to, ka Otavas pilsētas policijas konstebls Volšs rupji izturas pret diplomātiem.

Bet bija jau par vēlu. Guzenko jau sniedza pirmās liecības. Viņa līdzpaņemtās padomju izlūkdienesta šifrotelegrammas bija pierādījums tam, ka valstī darbojas liela mēroga spiegu tīkls. Lai būtu tālāk no grēka, Igoru Guzenko izveda no Otavas un izvietoja neapdzīvotā tūristu nometnē, bet viņa paziņoto informāciju sāka sistematizēt un analizēt. No Londonas atsūtīja divus pretizlūkošanas dienesta MI-5 darbiniekus. Viņi piedalījās nopratināšanās kopā ar pārstāvjiem no amerikāņu FIB.

Par spiegu skandālu sabiedrībai paziņoja amerikāņu žurnālists Drjū Pīrsons, «Washington Post» apskatnieks. Drjū Pīrsons padomju spiegošanu nosauca kā Maskavas pasaules varas sagrābšanas plāna daļu. Viņš apgalvoja, Guzenko ir nosaucis 1700 padomju aģentu vārdus, kuri darbojas Ziemeļamerikā.

Šis skaitlis bija izfantazēts. Bet arī reālajā padomju aģentu sarakstā skaitījās ievērojami zinātnieki, valdības ierēdņi, parlamenta deputāts no komunistiskās partijas Alfrēds Rouzs, kā arī kompartijas nacionālais sekretārs Sems Karrs. Guzenko atzīšanās izraisīja sprāgušas bumbas efektu. Skandāla mērogs bija tik liels, ka Kanādas premjerministrs devās apspriest situāciju ar Anglijas premjerministru un Savienoto Valstu prezidentu.

Igors Guzenko sāka runāt tajā brīdī, kad Vašingtonā un Londonā diskutēja par nākotnes politiku attiecībā uz Padomju Savienību. Abās galvaspilsētās nonāca pie secinājuma: pastāv bīstama distance starp sabiedrības uzskatiem par Padomju Savienību un šīs valsts reālo politiku. Un ir jāatver sabiedrības acis uz to, ar ko realitātē nodarbojas Maskava.

Kanādas valdība iecēla komisiju, lai veiktu pilnīgu izmeklēšanu. Pirmajās dienās, 1946. gada 6.-13. februārī, komisija strādāja aiz slēgtām durvīm, pētot dokumentus. 13. februārī komisijas priekšā stājās Guzenko. Pēc tam komisija uzskatīja par vajadzīgu uzsākt tiesvedību pret viņa nosauktajām personām. Pirmie aresti sākās 15.  februāra rītā septiņos no rīta. Arestēja divpadsmit cilvēkus. Daži no tiem bija Nacionālās pētniecības centra sprāgstvielu speciālists Reimonds Bojers, Skots Benings no Bruņojuma departamenta, Emma Voikina, Ārlietu biroja šifrētāja, Ketlīna Vilšera no Otavas augstākā britu komisāra departamenta, Izraels Galperins, matemātiķis, kas strādāja armijas pētījumu pārvaldē un nodarbojās ar sprāgstvielām, viens no militārās informācijas pārvaldes virsniekiem.

Arestēja parlamenta deputātu komunistu Fredu Rouzu. Pēc Molotova-Ribentropa pakta pasaules komunistiskā kustība saņēma norādījumu mobilizēt strādnieku šķiru pret Anglijas, Francijas un Kanādas valdībām, tāpēc 1940. gada jūnijā Kanādas valdība aizliedza komunistiskās partijas darbību. Kad nacistiskā Vācija uzbruka Padomju Savienībai, Kanādas komunisti ar grūtībām pārorientējās sabiedroto attiecību atbalstam starp PSRS un rietumvalstīm. 1942. gadā komunisti izveidoja jaunu partiju – Progresīvo leiboristu partiju. 1945. gada 11. jūlija vēlēšanās komunistu Fredu Rouzu ievēlēja parlamentā…

15. februārī premjerministrs Makenzi Kings uzstājās ar pirmo publisko paziņojumu.

Kanādiešiem par pārsteigumu, pēc dažām dienām Sovinformbiro[2] atzina, ka daži padomju militārā atašeja darbinieki Kanādā ir saņēmuši no kanādiešiem slepena rakstura informāciju, kas neizraisa sevišķu interesi Padomju Savienībā sakarā ar PSRS tehniskās attīstības lielajiem panākumiem. Pie tam informācijas lielākā daļa jau ir pieejama no atklātiem avotiem…

Militārais atašejs tika atsaukts. Sovinformbiro paziņojumā bija teikts, ka ne padomju vēstnieks, ne citi diplomāti notikušajā nav iesaistīti. Tā bija vainas atziņa, nedzirdēts gadījums pasaules spiegošanas vēsturē: parasti valdības atsakās uzņemties atbildību par savu izlūku darbību.

1946. gada 2. martā karaliskās komisijas gala slēdziena dokuments nosauca padomju izlūku vārdus: apakšpulkvedis Motinovs – militārā atašeja palīgs, apakšpulkvedis Rogovs – gaisa kara spēku atašeja palīgs, majors Sokolovs no ekonomiskā padomnieka aparāta, leitnants Angelovs – militārā atašeja sekretārs. 27. jūnijā nopublicēja komisijas ziņojumu 733 lappušu lielā apjomā.

Igors Sergejevičs Guzenko pastāstīja karaliskajai komisijai, ka viņš ir dzimis 1919. gadā netālu no Maskavas. 1936. gadā iestājās VĻKJS. Mācījās kara inženieru akadēmijā un tika nosūtīts uz izlūku skolu. Viņu apmācīja par radistu. Apmācības kurss – deviņi mēneši.

Ar viņu kopā mācījās Gaļina Jerofejeva, pazīstama diplomāta sieva, kura gatavojās braucienam uz Japānu.

«Man kopā ar citiem priekšmetiem mācīja dažas spiegu prasmes. Tika izveidota neliela grupa. Atmiņā iespiedās pārbēdzējs Guzenko, kurš strādāja Kanādā par šifrētāju un bija izdevis visu padomju spiegu tīklu Kanādā un Anglijā…

Iedomāties to, ka viņš kļūs par nodevēju, es, protams, nevarēju, bet ne velti viņš man iespiedās atmiņā: viņā bija kaut kas tāds, kas viņu izcēla no pārējiem. Atceros viņa stipri uz priekšu izvirzīto zodu, kas sejai piešķīra nežēlību, un liesmojošo skatienu, raksturodams viņa natūras vai nu kaislību, vai nu skopumu.

Nodarbības vadīja apakšpulkvedis. Viņš stāstīja mums par to, kā tiek organizētas konspiratīvās tikšanās, kāda var būt izsekošana, par veidiem kā tikt vaļā no «astēm», kā izvēlēties «slēptuvi» slepenas informācijas nodošanai, un par daudz ko citu… Šīs nodarbības savādi kutināja nervus: tajās bija kaut kas slepens, apkaunojošs, kas atšķīra mūs no pārējiem».

1942. gada beigās sākās šifrētāju nosūtīšana uz rezidentūrām. Guzenko saņēma norīkojumu uz Kanādu. 12. jūnijā Kanāda nodibināja diplomātiskās attiecības ar PSRS. Gada beigās Monreāla un Maskava vienojās par diplomātisko misiju apmaiņu. 1943. gada pavasarī ieradās padomju diplomāti ar vēstnieku Fjodoru Tarasoviču Gusevu priekšgalā. Viņš atbrauca ar vilcienu no Vašingtonas. Otavas dzelzceļa stacijā viņu sagaidīja pats premjerministrs Makenzijs Kings.

Padomju militārā izlūkdienesta pirmā grupa ar pulkvedi Zabotinu priekšgalā (tās sastāvā bija arī Guzenko) ieradās Kanādā 1943. gada 20. jūlijā. Svetlana Guzenko vīram pievienojās oktobrī.

Nikolajs Ivanovičs Zabotins (pseidonīms Grants) dienēja Sarkanajā armijā kopš 1921. gada. Viņš bija artilērists, beidzis M. Frunzes vārdā nosaukto kara akadēmiju. Galvenajā izlūkošanas pārvaldē dienēja no 1940. gada.

Otra padomju militāro izlūku grupa ieradās 1943. gada augustā. To vadīja rezidenta vietnieks operatīvajā darbā apakšpulkvedis Pjotrs Semjonovičs Motinovs (pseidonīms Lamonts). Viņš dienēja Sarkanajā armijā kopš 1926. gada, arī bija beidzis akadēmiju, komandēja pulku. 1938. gada septembrī viņu pārcēla izlūkdienestā.

Leitnants Guzenko sīki aprakstīja karaliskajai komisijai militārās rezidentūras sadzīvi un morāli. Šifrētājs strādāja vēstniecības otrajā stāvā 12. istabā. Tur bija galds, četri krēsli, metāla seifs. Durvis vienmēr turēja aizslēgtas. Šifrēšanas bloknoti tika glabāti aizzīmogotā maisā, kuru no rīta saņēma Guzenko. Viņam arī iedeva telegrammas, kas bija pienākušas no centra.

Ienākošās telegrammas tika drukātas uz gaišzila papīra, izejošās uz rozā. Telegrammu numerācija katru gadu 1. janvārī sākās no jauna. Kad pulkvedis Zabotins gribēja nosūtīt telegrammu uz Maskavu, tad viņš izsauca Guzenko. Pulkvedis tekstu rakstīja ar roku. Guzenko to šifrēja un pārrakstīja uz Kanādas Telegrāfa dienesta veidlapas. Visi ziņojumi tika nosūtīti pa telegrāfu šifrētā veidā.

Pabeidzis darbu, Guzenko aizzīmogoja maisu ar bloknotiem ar personīgo zīmogu un nodeva to. Šifrēto telegrammu oriģinālus iešuva mapēs. Savā istabā Guzenko glabāja aģentu ziņojumus, viņu darba atskaites, pulkveža Zabotina dienasgrāmatu, kurā bija ierakstītas tikšanās ar aģentiem. Arī seifu Guzenko aizzīmogoja ar savu zīmogu. Seifa atslēgas kombināciju zināja viņš un pulkvedis Zabotins.

Laiku pa laikam Guzenko prasīja pulkvedim, kādus dokumentus drīkst iznīcināt. Pulkvedis personīgi atzīmēja katru dokumentu, kurus Guzenko pēc tam iznīcināja. Guzenko reģistrēja divos slepenajos žurnālos: vienā fiksēja ienākošo un izejošo telegrammu numurus, bet otrā ienākošo un izejošo pastu.

Lielāka apjoma dokumentus īpašā kārtībā ar diplomātisko pastu nosūtīja uz Maskavu. Dokumentus ievietoja lielā aploksnē un uzspieda piecus zīmogus – centrā un uz stūriem. Virspusē uzrakstīja: «Pilnīgi slepeni. Direktoram.» Šo aploksni ievietoja citā, kuru arī aizzīmogoja ar pieciem zīmogiem, uz kura bija uzrakstīts: «Personīgi – slepeni». Šī aploksne bija paredzēta sekretāram. Otro aploksni ielika trešajā, tāpat aizzīmogojot. Uz tās rakstīja: «Iekšlietu tautas komisariāts. Biedram Novikovam. Atvērt tikai personīgi». «Novikovs» – tas nav reāla cilvēka uzvārds, bet norāde par to, ka aploksne paredzēta «tālajiem kaimiņiem» – militārajam izlūkdienestam. Aploksnes veda divi bruņoti diplomātiskie kurjeri, ja viens gulēja, otrs bija nomodā. Līdz Maskavai pasts gāja no divām nedēļām līdz mēnesim – diplomātiskie kurjeri lidoja un peldēja apkārt visai pasaulei, kara laikā ceļš dažreiz aizņēma līdz pieciem mēnešiem, tāpēc seifā turēja kopijas.

Guzenko rūpīgi gatavojās bēgšanai. Viņš pastāstīja karaliskajai komisijai:

– Apmēram pus mēnesi es caurskatīju materiālus, izvēloties operatīvajam darbam vissvarīgāko. Telegrammas, kuras es gribēju ņemt līdzi, es uzmanīgi atzīmēju, bet tā, lai pulkvedis Zabotins neko nepamanītu. Visas telegrammas ir sakārtotas pēc numuriem. Tad, kad es nolēmu aiziet, es pāris minūtēs izvilku tās, kuras biju atlasījis.

Telegramma no centra ar № 11273 1945. gada 11. augustā rezidentam Zabotinam: «Grantam. Mums ir ļoti svarīgi saņemt informāciju par šādiem jautājumiem: apstipriniet oficiālos datus par amerikāņu karaspēka pārvietošanu no Eiropas uz ASV un Kluso okeānu, paziņojiet datumus un pārvietošanās maršrutus, vai tiek veidots amerikāņu okupācijas karaspēks Vācijā, kur tas atradīsies un kas vadīs štābu».

Telegramma № 233 Centram no pulkveža Zabotina:

«Mans dēls Vladimirs sekmīgi ir pabeidzis vidusskolu. Viņš atteicās iestāties MVSAI [3] un ir nodomājis iestāties 1. maskavas krasina vārdā nosauktajā artilērijas skolā, kuru es pabeidzu 1924. gadā. Lai pavadītu dēlu, lūdzu man atļaut aizbraukt uz ļoti īsu laiku. Es domāju, ka ir pienācis laiks Centrā apspriest mūsu darba nopietnākos jautājumus. Ja es nedrīkstu aizbraukt, lūdzu atļaut manai sievai pavadīt dēlu. Lūdzu palīdzēt manam dēlam iestāties artilērijas skolā.

Norādiet izbraukšanas laiku. Mana sieva nevar lidot ar lidmašīnu».

Sarakste ar Maskavu liecināja par to, ka rezidentūras attiecības ar vēstniecību nebija vienkāršas. Izlūki nedrīkstēja dalīties informācijā pat ar vēstnieku.

Telegramma № 248 Centram no Zabotina: «Direktoram. Man izteica rājienu par to, ka daži materiāli ir kļuvuši zināmi Metro (vēstniecība. – L. M.). Lūdzu norādīt, par kuriem materiāliem ir runa. Es informēju Metro vadītāju par politiskajiem, ekonomiskajiem un militārajiem jautājumiem saskaņā ar instrukcijām, kas saņemtas no galvenā direktora un biedra Maļenkova. Es nekad nenosaucu avotus. Lūdzu iedot man instrukcijas priekšdienām. Vai man jāinformē Metro vadītājs par jautājumiem, kas attiecas par situāciju Kanādā?»

Guzenko paskaidroja karaliskajai komisijai: galvenais direktors ir Sarkanās armijas Ģenerālštāba izlūkošanas pārvaldes priekšnieks, direktors ir ģenerālmajors Igors Aleksejevičs Boļšakovs, padomju militārā izlūkdienesta 1. pārvaldes priekšnieks.

Telegramma № 12200 no Centra 1945. gada 24. augustā:

«Grantam. Uz jūsu № 248. 1945. gada 20. jūnija telegrammā № 8267 jūs norādījāt, ka nepieņemami ir atklāt vēstniekam mūsu aģentūras tīklu. 1944. gada 3. novembra ziņojuma nodošana vēstniekam par kredītiem, kas nodrošinātu pēc kara turpmākas tirdzniecības attiecības starp PSRS un Lielbritāniju tādā formā, kādā tas tika saņemts, atklāj mūsu aģenta Ellī personību. (Ellī – Ketlīna Vilšere, britu augstākā komisāra aparāta darbiniece Otavā. – L. M.)

Par aktuāliem politiskiem un ekonomiskiem jautājumiem, kas attiecas uz savstarpējiem sakariem starp Kanādu, Lielbritāniju un PSRS, jums jāinformē vēstniecība, taču jums ir jānorāda tikai informācijas avota ticamības pakāpe, bet nav jāpaziņo vēstniekam ne informācijas avots, ne vieta, no kurienes mēs saņemam informāciju.

Informāciju jānodod pēc to fragmentu izņemšanas, kas var atklāt informācijas avotu. Visos gadījumos, kad jūs sniedzat vēstniekam informāciju, jums jāatsaucas uz mani kā šīs informācijas avotu, attiecīgi man par to paziņojot. Direktors ».

Pulkvedis Zabotins, komisijai paskaidroja Igors Guzenko, vienpersonīgi rīkojās ar rezidentūras budžetu. Viņš nodeva operatīvajiem darbiniekiem naudu aģentu apmaksai. Naudas bieži nepietika, to aizņēmās no vēstniecības.

Telegramma uz Maskavu № 270:

«Atbilde uz jūsu № 12293.

Vēstnieks piekrita mums palīdzēt ar vēstniecības naudu. Viņš ierosināja, ka atdošana varētu notikt ar nelielām summām, kuras ir jānodod viņam un tirdzniecības padomniekam. Daļa naudas var papildināt prezentācijas izdevumus. Grants ».

Izdevumi nebija mazi. Kad bija paredzēts tērēt lielu summu, kas pārsniedza limitus, rezidents prasīja atļauju Maskavai.

Telegramma № 263 1945. gada 25. augustā:

«Direktoram. Aģentam Grejam tika uzdots veikt visus nepieciešamos pasākumus, lai varētu palikt iepriekšējā darbā. Pēdējā tikšanās reizē viņš paziņoja, ka gaidāmi lieli personāla samazinājumi. Tādā gadījumā viņš nespēs palikt darbā. Grejs ierosina izveidot Otavā ģeoloģisku darbu konsultāciju firmu. Grejs pēc izglītības ir ģeologs. Firmas izdevumi: telpu īre – 600 dolāri gadā, alga sekretāram – 1200 dolāri, ofisa iekārtas – 1000 dolāri, alga Grejam kā direktoram – 4200 dolāri. Kopā – 7000 dolāri gadā.

Kanādā sagaidāms kalnrūpniecības bums, pilnīgi iespējams, ka pēc diviem gadiem firma atmaksāsies. Grants ».

1945. gada 10. oktobrī bijušais šifrētājs parakstīja ziņojumu Kanādas varas iestādēm:

«Es, Igors Guzenko, vēlos brīvprātīgi paziņot sekojošo.

Pirms diviem gadiem ierodoties Kanādā, jau no pirmajām dienām biju pārsteigts par plašo personas brīvību, kas pastāv Kanādā un kura nav Krievijā. Melīgie priekšstati par demokrātiskām valstīm, kas katru dienu tiek izplatīti Krievijā, šī melīgā propaganda neiztur sadursmi ar faktiem…

Radot nepatiesu priekšstatu par dzīvi demokrātiskajās valstīs, padomju valdība tajā pašā laikā pieliek visas pūles, lai demokrātiskās valstis neuzzinātu par dzīvi Krievijā.

Starptautiskās konferencēs tiek izteikti pareizie vārdi par mieru un drošību, bet vienlaicīgi padomju valdība slepeni gatavojas trešajam pasaules karam. Gatavojoties šim karam, padomju valdība demokrātiskās valstīs, ieskaitot Kanādu, veido piekto kolonu, kuras organizēšanā piedalās pat oficiālas padomju valdības pārstāvniecības.

Padomju cilvēki, kuri strādā ārzemēs, zina, ka komunistiskās partijas demokrātiskajās valstīs sen ir pārvērtušās par padomju valdības aģentūras tīklu, par piekto kolonu kara gadījumā, par padomju valdības instrumentu nemieru un provokāciju organizēšanai…

Es esmu priecīgs, ka esmu atradis sevī spēkus, lai brīdinātu Kanādu un citus demokrātiskos spēkus par viņiem draudošajām briesmām».

Pēc tam, kad kļuva skaidrs, kādu milzīgu informācijas apjomu Guzenko ir atnesis sev līdzi, premjerministra Kinga viedoklis par viņu mainījās. Viņš pieņēma Guzenko 1946. gada 16. jūlijā un svinīgi paziņoja:

– Jūs esat paveicis lielu darbu, un es augsti novērtēju jūsu vīrišķību, drosmi un gatavību pastāvēt par taisnīgu lietu.

Šī bija bezprecedenta padomju izlūkdienesta izgāšanās, no kuras varēja izvairīties, uzskata slavenais izlūkdienesta ģenerālis Mihails Abramovičs Milšteins.

1944. gada pavasarī Milšteins bija militāri-stratēģiskā izlūkdienesta 1. pārvaldes priekšnieka vietnieks. Viņu nosūtīja uz Rietumu puslodi pārbaudīt rezidentūru darbu. Viņš devās ceļā zem diplomātiskā kurjera maskas un ar citu uzvārdu. Otavā Milšteins atklāja rupjus konspirācijas noteikumu pārkāpumus.

Šifrētājam nav tiesību dzīvot privātā dzīvoklī. Šifrētājus izmitina tikai vēstniecības teritorijā, lai viņus varētu kontrolēt. Bet Guzenko bija mazs bērns. Naktīs viņš negulēja, raudāja. Rezidenta sieva pieprasīja vīram izmitināt Guzenko ģimeni citur. Un pulkvedis Zabotins, pārkāpjot instrukcijas, pārcēla viņus uz privāto dzīvokli. Milšteins pavēlēja nekavējoties pārcelt šifrētāju atpakaļ vēstniecības teritorijā. Rezidents, lai nesatrauktu sievu, pavēli neizpildīja.

Izbraucot uz ārzemēm, Milšteins neizmantoja vietējo šifru, bet vienmēr lietoja savējo, kas bija zināms tikai Centram. Viņš nošifrēja savu telegrammu un nodeva to Guzenko nosūtīšanai uz Maskavu. Šifrētājs viņam teica:

– Biedri pulkvedi, kāpēc jūs tērējat veltīgi laiku tādiem sīkumiem. Iedotu man tekstu, es visu izdarītu gan ātrāk, gan labāk. Jums laika arī nav daudz.

«Motinovs un Rogovs, – atcerējās Milšteins, – pretēji instrukcijām, pēc savas iniciatīvas sāka sastādīt personīgās lietas par visiem, ar kuriem viņi strādāja vai kurus tajā brīdī «izstrādāja». Šajos dosjē bija ierakstīti vārdi, adreses, darbavietas un citi dati gan par esošajiem aģentiem, gan par personām, kuras viņi nākotnē plānoja padarīt par ziņotājiem.

Materiāli glabājās pie Motinova seifā, kura atslēgu saskaņā ar noteikumiem varēja izmantot tikai viņš pats. Otrai atslēgai, aizzīmogotai speciālā paketē, īpašiem gadījumiem bija jāglabājas pie šifrēšanas istabas vecākā un to nevienam nedrīkstēja dot…

Uzdevu sev vienu un to pašu jautājumu: vai Guzenko nav piekļuve pie Motinova seifa? Nolēmu veikt pārbaudi. Izsaucu Motinovu un pavēlēju viņam ielikt seifā aploksni ar kaut kādiem otršķirīgiem materiāliem, un pašam nākamajā dienā aizbraukt uz Toronto».

Nākamajā rītā Milšteins, pārliecinājies, ka Motinova nav, sāka jautāt Guzenko, vai viņam nav no seifa otra atslēga. Šifrētājs atbildēja, ka atslēga ir tikai operatīvā darba rezidentam. Milšteins izlikās tā, it kā viņam ļoti vajadzētu atvērt seifu. Šifrētājs noturējās gandrīz visu dienu, pēkšņi atnāca ar atslēgu:

– Pārbaudiet, varbūt šī derēs.

Atslēga derēja. Milšteins paņēma savu paketi un pateicās šifrētājam. Nākamajā dienā viņš izstāstīja Motinovam par to, ka Guzenko ir piekļuve viņa seifam. Rezidenta vietnieks īpaši nesatraucās, ka šifrētājam ir piekļuve pilnīgi slepenai sarakstei. Milšteins pavēlēja viņam nomainīt seifu un parūpēties par to, lai nevienam citam nebūtu piekļuve seifam. Motinovs pavēli neizpildīja.

Maskavā Milšteins, ziņojot par braucienu militārā izlūkdienesta priekšniekam, izteica savas šaubas attiecībā par Guzenko:

– Man nav konkrētu datu un būtiska pamatojuma turēt aizdomās šifrētāju. Ir tikai aizdomas un minējumi, un tomēr uzdrošinos paredzēt, ka Guzenko gatavojas bēgt un mūs nodot.

Izlūkdienesta priekšnieks nepievērsa viņa vārdiem lielu nozīmi:

– Vai var tik nepamatoti un bezatbildīgi turēt kādu aizdomās? Ja pamatojas tikai uz aizdomām, tad visus vajag atsaukt no ārzemēm.

«Ja es toreiz nebūtu ziņojis izlūkdienesta priekšniekam par Guzenko, – atceras Milšteins, – tad droši vien pēc Guzenko bēgšanas būtu arestēts un notiesāts».

1944. gadā no Centra pienāca rīkojums nosūtīt Guzenko uz Maskavu. Pulkvedis Zabotins negribēja šķirties no vērtīgā darbinieka un uzstāja, lai Guzenko paliktu. Viņš ierosināja pārcelt Guzenko uz militārā atašeja dienesta tulka vietu. Viņa alga sākumā bija tūkstoš rubļu (pēc oficiālā kursa – divsimt dolāru) plus piemaksa par slepenību (pēc diviem gadiem ārzemēs desmit procenti pie algas, pēc trijiem – divdesmit procentu). Pirms bēgšanas viņš jau saņēma 275 dolārus.

Igors Guzenko teica, ka bija pārsteigts par tādu produktu un apģērbu pārpilnību, kādu viņš ieraudzīja. Un brīvu saziņu starp kanādiešiem un ārzemniekiem. Par krieviem Otavā bija priecīgi, viņus labprāt uzaicināja ciemos, un arī pie viņiem gāja, jo vēstniecībā labi uzcienāja. Pēc vienas no pieņemšanām Kanādas finanšu ministra vietnieks, pārdozējis alkoholiskos dzērienus, vienkārši nokrita. Tiesa, izklaidējās vecākie diplomāti (un virsnieki). Guzenko līmenī izklaides bija maz.

1945. gadā tomēr tika pieņemts lēmums nomainīt Guzenko. Viņu nomainīt ieradās leitnants Kulakovs. GIP [4] priekšnieks ģenerālpulkvedis Fjodors Fedotovičs Kuzņecovs nosūtīja rezidentūrai pavēli par Guzenko nosūtīšanu uz mājām. Neviens neiedomājās, ka telegrammu pirmais izlasīs pats šifrētājs…

«Mums, – atcerējās Milšteins, – gāzās virsū telegrammu plūsma no Kanādas, ASV un citām valstīm ar viņa bēgšanas detaļām un nodoto GIP darbinieku vārdiem. Telegrammas nāca no daudzām vietām – no vēstniekiem, mūsu rezidentiem, no padomju avīžu korespondentiem… Ne tikai mūsu slepenie aģenti, bet arī daudzi ievērojami politiskie darbinieki, tajā skaitā arī ārzemju kompartiju pārstāvji, drīz vien tika arestēti, diskreditēti, zaudēja darbu, ģimenes, draugus, nākotni. Pārvaldē iestājās trauksmainas gaidīšanas atmosfēra. Augstākās instances pieprasīja izziņas, paskaidrojumus, ziņojumus. Staļins pieprasīja ziņojumu no GIP priekšnieka.»

Izlūki piedāvāja iznīcināt Guzenko – militārā izlūkdienesta valodā runājot – «organizēt kāzas». Ar to nodarbojās speciāla sekcija, kuru galvenajā izlūkdienesta pārvaldē sauca par «aktīvu». To vadīja virsnieks ar iesauku Zaika.

Bet Staļins aizliedza nogalināt Guzenko, lai nesabojātu attiecības ar sabiedrotajiem pēc uzvaras pār Vāciju:

– To nevajag darīt. Tautas svin lielo uzvaru pār ienaidnieku. Karš ir sekmīgi beidzies. Visi ir sajūsmā par Padomju Savienību. Ko gan par mums teiks, ja mēs nolemsim iznīcināt nodevēju. Tāpēc aizliedzu veikt kaut kādus pasākumus pret Guzenko. Vajag visu noskaidrot un nozīmēt speciālu autoritatīvu komisiju. Lai to vada Maļenkovs.

Slēgtajā apspriedē jaunais CK sekretārs (viņš pārraudzīja valsts drošību) Aleksejs Aleksandrovičs Kuzņecovs sašutis teica:

– Kanādieši organizēja tiesas procesu pret Guzenko. Mēs sakām, ka neesam zaguši nekādus projektus, tas ir mēs aizsargājamies, bet ir taču norādījums par to, ka pamatojoties uz kara rezultātiem, mēs esam kļuvuši par spēcīgu lielvalsti, ka mums jāīsteno sava patstāvīga, aktīva ārpolitika visur un vienmēr. Vēstniekiem ir dots norādījums, nebūt tik kūtriem un darboties drosmīgāk…

Ar Politbiroja slepeno lēmumu tika izveidota speciāla komisija, kuras sastāvā bija CK sekretārs Georgijs Maļenkovs, valdības vadītāja vietnieks Lavrentijs Berija, CK sekretārs Aleksejs Kuzņecovs (specdienestu kurators), SMERŠ galvenās militārās pretizlūkošanas pārvaldes priekšnieks Viktors Abakumovs un Valsts drošības tautas komisārs Vsevolods Merkulovs.

« Sanāksmes notika Lubjankā, – atceras Milšteins. – Mani izsauca jau pirmajā komisijas sēdes dienā. Man pavēlēja ierasties pa pirmo kāpņu telpu. Atvēris durvis, es uzreiz nojautu, ka sardzei ir paziņots par manu ierašanos. Caurlaides mehānisms, kā vienmēr, strādāja saskaņoti un bez traucējumiem, neparko nevaicājot un nesakot ne vārda.

Ieejot es militāri noziņoju:

– Pulkvedis Milšteins pēc jūsu pavēles ieradies.

Telpā bija iestājies klusums, neviens neatbildēja uz maniem vārdiem. Pa kreisi no manis tālajā stūrī stāvēja rakstāmgalds, blakus neliels galdiņš, uz tā novietoti vairāki dažādas krāsas telefoni. Kabineta centrā atradās liels taisnstūra veida galds apspriedēm ar krēsliem abās pusēs un vadītāja krēslu galda galā. Šajā krēslā sēdēja Berija tumšā uzvalkā un baltā kreklā ar kaklasaiti.

Pa labi no viņa atradās Maļenkovs pelēkā karavīra blūzē, noguris, ar pelēkiem maisiem zem acīm. Dīvaini bija redzēt tādu izvietojumu. Maļenkovs – priekšsēdētājs – sēdēja pie galda stūra, bet Berija ieņēma komandējošo vietu… Pretējā galda pusē sēdēja visi pārējie komisijas locekļi, lielākā daļa no viņiem ģenerāļa formā. Es pamanīju Kuzņecovu.

Pēc tam sākās nopratināšana. Man nepiedāvāja apsēsties, un es turpināju stāvēt «miera» stājā. Berija šaustīja man jautājumus kā ar pātagu. Viss sākās ar manu braucienu uz Kanādu 1944. gadā. Mani zināmā mērā izglāba Kuzņecovs, apstiprinot, ka par savām aizdomām es savlaicīgi ziņoju GIP priekšniekam un personāla nodaļas priekšniekam…

Mana priekšrocība slēpās apstāklī, ka tajā laikā man bija laba profesionālā atmiņa un savā galvā glabāju simtiem vārdu, uzvārdu un segvārdu. Iespējams, ka es vienkārši vēl biju jauns. Man tikko bija palikuši trīsdesmit pieci gadi…

Reiz mani izsauca Kuzņecovs:

– Komisija ir pabeigusi savu darbu.

Viņš, kādu brīdi sēdēja klusējot, noliecis galvu.

– Vētra mums ir aizgājusi garām, – beidzot viņš pārtrauca klusumu. – Zabotins, viņa sieva un dēls ir arestēti. Pārējos nolēma nesodīt.

Es tādu lēmumu uzskatīju par netaisnīgu. Es nesapratu, ar kādām augstākajām valsts interesēm varētu izskaidrot nevainīgās Zabotina sievas un dēla arestu. Zabotinu un viņa ģimeni no cietuma ātri izlaida. Zabotins izšķīrās no savas sievas, atkal apprecējās ar vienkāršu lauku sievieti un aizbrauca no Maskavas uz provinci, kur drīz nomira. Viņa dēla dzīve bija izpostīta. Kas attiecas uz Motinovu, Rogovu, Sokolovu, tad pret viņiem liktenis izrādījās daudz labvēlīgāks. Viņi turpināja strādāt GIP, uzdienējās līdz ģenerāļiem…

Igors Sergejevičs Guzenko visu atlikušo mūžu pavadīja, slēpjoties no padomju izlūkošanas, baidoties no nāves. Karaliskās komisijas priekšā viņš parādījās tikai melnā kapucē, kas aizsedza viņa seju. Dzimtenē viņam aizmuguriski piesprieda nāves sodu, un līdz savām pēdējām dienām viņu meklēja. Valsts drošības orgānos atradās informācija par viņa meklēšanu – fotogrāfija un viņa ārienes apraksts: «1946. gada 6. septembrī kopā ar sievu atteicās atgriezties PSRS. No PSRS militārā atašeja pārstāvniecības Kanādā nozaga un nodeva Kanādas varas iestādēm vairākus sevišķi slepenus dokumentus. Pēc esošās informācijas, pašlaik dzīvo Kanādā».

Viņš aizgāja mūžībā tikpat noslēpumaini, kā parādījās Kanādā. Nomira viņš, pēc visa spriežot, dabīgā nāvē. Miršanas apliecībā norādīts datums – 1982. gada 28. jūnijs. Apglabāja viņu pirms nekrologi parādījās presē. Un pirmo reizi avīzē ievietoja Guzenko un viņa sievas Svetlanas fotogrāfijas, kuras bija uzņemtas agrāk, bet nekad neparādījās preses lappusēs.

Ko padomju izlūkdienesti medīja Kanādā? Bija zināmi Kanādas zinātnieku panākumi sprāgstvielu, optikas un radiolokatoru jomā. Kopš 1942. gada pavasara Kanāda piedalījās atomprojektā. Kanādā bija lēta elektroenerģija, urāna iegulas un vienīgā urāna bagātināšanas rūpnīca ārpus okupētās Eiropas.

Guzenko paņēma līdzi sev šifrotelegrammas № 241 oriģinālu, ko rezidentūra nosūtīja uz Maskavu: «Direktoram. Informācija no Aleka. Atombumbas izmēģinājumi notika Ņūmeksikas štatā. Uz Japānu nomestā bumba ir izgatavota no urāna-235. Klintonas rūpnīcā katru dienu saražo 400 gramus urānu-235. Zinātniskais ziņojums tiks publicēts, bet bez tehniskām detaļām. Amerikāņi jau ir sagatavojuši grāmatu. Aleks mums iedeva urāna-235 paraugus. Grants ».

«Grants» – militārā izlūkdienesta pulkvedis Zabotins. «Direktors» – ģenerālis Boļšakovs. «Aleks» – Alans Nans Meijs, britu eksperimentālais fiziķis. 1943. gada janvārī atbrauca strādāt Nacionālās pētniecības padomes Monreālas laboratorijā. Viņš piedalījās smagā ūdens reaktora izstrādāšanā, periodiski ceļoja pie kolēģiem uz Savienotajām Valstīm un bija informēts par kodolieroču izstrādēm.

Anglijā padomju izlūkdienests kaut kāda iemesla pēc pārtrauca ar viņu kontaktus, bet Otavā atjaunoja. Pēc tam viņš atkal posās uz Londonu. No Centra pienāca rīkojums:

«Grantam. Atbilde uz jūsu telegrammu № 218.

Vienojaties ar Aleku un nododiet Centram instrukcijas un paroli mūsu darbiniekam Londonā. Pirms viņa aizbraukšanas mēģiniet iegūt no viņa detalizētu informāciju par urāna pētījumiem. Parunājiet ar viņu. Vai viņš to var izdarīt, vai arī svarīgāk un lietderīgāk ir doties uz Londonu. Direktors ».

Pulkvedis Zabotins informēja Centru, ka ir panākta vienošanās par kontaktu atjaunošanu ar Meiju Londonā:

«Viņš nevar palikt Kanādā. Septembrī viņam jālido uz Londonu. Tikšanās oktobrī – 7., 17. un 27. datumā. Uz ielas pretim Britu muzejam. Tikšanās laiks vienpadsmitos vakarā. Norunātā zīme: avīze kreisā padusē. Parole: «Sveiciens no Maikla». Nodevu viņam piecsimt dolāru. Grants ».

Alans Nans Meijs iesniedza rezidentūras darbiniekam leitnantam Angelovam ziņojumu par atombumbas projekta darba gaitu un bagātinātā urāna paraugus. Apakšpulkvedis Motinovs ielika urānu savā seifā. Kas tā tāda radioaktivitāte, vēl neviens nezināja, baiļu nebija. Norunāja, ka apakšpulkvedis lidos uz Maskavu ar lidmašīnu un paņems urānu līdz.

Rezidentūra pieprasīja Maskavai (telegramma № 275): «Direktoram. Lūdzu paziņot, cik lielā mērā Aleka materiāli par urānu (viņa ziņojumi par urāna ražošanu un citi) apmierina jūs un mūsu zinātniskos darbiniekus. Mums to svarīgi zināt, lai varētu novirzīt šos uzdevumus mūsu aģentiem… Grants ».

Pamatojoties uz Igora Guzenko liecībām divdesmit vienam cilvēkam tika izvirzītas apsūdzības, deviņus no tiem notiesāja. Pēc Alana Nana Meija aresta britu varas iestādes paziņoja: «Pateicības vietā par palīdzību, kas tika sniegta kara laikā, padomju valdība izveidoja Kanādā spiegu tīklu, gatavodamās sabiedrotajam dot asiņainu triecienu».

Vienam no aizdomās turamajiem – matemātikas profesoram Izraelam Halperinam, kurš nodarbojās ar militāra rakstura darbiem, – Kanādas policija piezīmju grāmatiņā atrada ierakstu: «Klauss Fukss, Skotija, Edinburgas Universitāte, Džordžleina, 84. ēka».

Talantīgais fiziķis Klauss Fukss iestājās Vācijas komunistiskajā partijā divdesmit viena gada vecumā. 1933. gadā no nacistiem aizbēga uz Angliju. 1941. gada beigās Fukss piedāvāja savus pakalpojumus padomju izlūkdienestam. Viņu savervēja militārais izlūks Simons Davidovičs Krēmers, kurš iepriekš bija dienējis kavalērijā. Anglijā viņš bija militārā atašeja palīgs, bet diplomātiskais dienests viņam nepatika. Viņš prasīja, lai viņu nosūta uz fronti. 1943. gadā Simons Krēmers komandēšanā saņēma mehanizēto brigādi, cīnījās drosmīgi un 1944. gadā kļuva par Padomju Savienības varoni.

Klauss Fukss 1943. gadā pārcēlās no Anglijas uz Savienotajām Valstīm, kur sākās atomieroču projekts. No 1944. gada augusta Fukss piedalījās pētījumos vissvarīgākajā un slepenākajā amerikāņu Losalomasas atomlaboratorijā

– Būtībā Fukss pildīja akadēmiķa Kurčatova uzdevumus, – ar lepnumu stāstīja man ārējā izlūkdienesta pulkvedis Padomju Savienības varonis Aleksandrs Semjonovičs Feklisovs, kurš strādāja ar Fuksu.

Feklisovs tika nosūtīts uz Londonu kā rezidenta vietnieks zinātniski-tehniskajā izlūkošanā. Viņam bija uzdots vadīt darbu ar Klausu Fuksu.

«Klauss Fukss tikās ar padomju partneriem tāpat, kā to darīja būdams students un veicot nelegālo darbu Vācijā, – stāstīja ilggadējais VDR izlūkdienesta priekšnieks ģenerālpulkvedis Markuss Volfs. – Viņš atcerējās, ka krievu profesionāļi uzvedās ļoti dīvaini: viens no viņiem pastāvīgi skatījās atpakaļ, vai aiz viņa nav «astes».

Anglijā pati simpātiskākā no visiem sakarniekiem bija Ruta Vernere, Jurgena Kučinska māsa. Parasti Fukss un Ruta brauca ar velosipēdiem uz mežu, un tur fiziķis nodeva no rokām rokās rakstveida informāciju. Tās bija vai nu viņa paša darbu kopijas, vai arī pēc fotogrāfiskās atmiņas uzrakstīta informācija par kopējo projektu».

1950. gada 2. februārī Klausu Fuksu, Britu atomfizikas institūta teorētiskās fizikas nodaļas vadītāju, arestēja Londonā.

«Fuksu, – atcerējās Kims Filbijs, – nodeva nopratināšanai Viljamam Skardonam no pretizlūkošanas dienesta MI-5. Skardons spēja iemantot pret viņu tādu uzticību, ka Fukss ne tikai atzina savu līdzdalību šajā lietā, bet arī pēc fotogrāfijām atpazina savu sakarnieku ASV – Hariju Holdu. No Holda, kurš arī izrādījās runīgs, stiepās pavediens pie Rozenbergiem, kurus vēlāk sodīja uz elektriskā krēsla».

Klauss Fukss paveica vairāk Anglijas, nekā Padomju Savienības labā. Britu ieguldījums atomieroču izstrādāšanā bija svarīgs, tomēr galvenokārt teorētisks. Pašas bumbas izstrādāšanas procesā angļi praktiski nepiedalījās, un ar šiem noslēpumiem angļi netika iepazīstināti, tāpēc viņiem faktiski vajadzēja atomieročus izstrādāt patstāvīgi. Un tur galveno lomu nospēlēja Klauss Fukss. Viņš tik daudz centās noskaidrot Maskavai, ka zināja gandrīz vai visu – un ar to visu palīdzēja Anglijai. Pēc viņa aresta dokumentus nodeva citiem fiziķiem, un šī informācija tika izmantota britu atombumbas izstrādāšanā. Pirmo atomsprādziena iekārtu angļi izmēģināja 1952. gada 3. oktobrī Austrālijas rietumu piekrastē.

Klauss Fukss visā atzinās un viņam piesprieda četrpadsmit gadus ieslodzījumu cietumā par atomnoslēpumu nodošanu «padomju valdības aģentiem».

Uzreiz pēc sprieduma pasludināšanas, 1950. gada 8. martā, parādījās TASS ziņojums: «Šajā procesā kā apsūdzētājs uzstājās Lielbritānijas ģenerālais prokurors Šokross, kurš paziņoja, ka Fukss ir it kā nodevis atomnoslēpumus «padomju valdības aģentiem». TASS pilnvarots paziņot, ka šie paziņojumi ir rupjš viltojums, tā kā Padomju valdībai Fukss nav zināms un nekādiem Padomju valdības «aģentiem» ar Fuksu nebija nekāda sakara».

Visas valstis publiski atsakās no noķertajiem spiegiem, bet slepeni mēģina palīdzēt tiem vai viņu ģimenēm. Staļins un izlūkdienestu vadītāji arestēto Fuksu neuzskatīja par kaut kādu vērtību. Bez tam, Fuksa atzīšanās tika novērtēta kā čekista izturības trūkums, ja ne pat nodevība. Maskavā par viņu aizmirsa.

«Tas, ka Padomju Savienība neizteica viņam nevienu atzinības vārdu, – uzskatīja Markuss Volfs, – es izskaidroju ar to, ka Maskavai pašā sākumā bija aizdomas par to, ka viņš neizturējās pietiekami stingri, vai arī tas, ka viņš iekustināja nodevības ķēdi. Ja tur būtu bijuši labāk informēti, viņiem būtu bijis pārāk sāpīgi atzīt savu kļūdu un atvainoties Fuksam».

1959. gadā Klausu Fuksu atbrīvoja par priekšzīmīgu uzvedību. Viņš pārcēlās uz VDR, kur viņu iecēla par Kodolfizikas institūta direktora vietnieku, ievēlēja par akadēmiķi, par partijas CK locekli, piešķīra Valsts prēmiju. Vienu reizi, 1968. gadā, Fukss atbrauca uz Padomju Savienību. Par viņu neizrādīja nekādu interesi.

Kad pulkvedis Feliksovs lūdza VDK pirmās galvenās pārvaldes vadību, lai Fuksu apbalvotu ar ordeni vai ievēlētu viņu par Zinātņu akadēmijas ārzemju locekli, tam pretojās akadēmijas prezidents Mstislavs Vsevolodovičs Keldišs.

– Nav pareizi to darīt, – teica Keldišs, – jo tas vājinās padomju zinātnieku nopelnus atomieroču izstrādāšanā.

Pēc Klausa Fuksa nāves pulkvedis Feliksovs apmeklēja Vācijā viņa kapu, apciemoja viņa atraitni.

– Ko jūs tik vēlu atnācāt? – skumji viņa vaicāja. – Klauss jūs gaidīja divdesmit piecus gadus…

Deviņdesmitajos gados sāka runāt par to, ka spiegošanai bija otršķirīga loma padomju atombumbas izstrādāšanā. Informācija, kuru nodeva Maskavai, labākā gadījumā samazināja darbus pie atombumbas apmēram par gadu. Daži pētnieki pat apgalvo, ka izlūkošanas informācija kaut kādā mērā traucēja talantīgajiem padomju zinātniekiem. Viņi paši izstrādāja daudz labāku modeli – divas reizes jaudīgāku un divas reizes mazāku pēc izmēriem, bet viņus piespieda kopēt amerikāņu.

1950. gada 3. martā Lielbritānijas premjerministrs Klements Etlijs pavēlēja valsts kara ministram Džonam Strečam noskaidrot, kādā veidā Klausu Fuksu piesaistīja pie atomieroču izpētes darbiem, kaut bija zināms, ka viņš ir komunists. Tad no Savienoto Valstu FIB direktora Edgara Hūvera pienāca vēstījums uz sešām lapām, no kura varēja secināt, ka ministrs Strečs pats ir komunists. Noskaidrojās, ka viņš ir bijis kompartijas izpildkomitejas sastāvā, tāpēc 1938. gada oktobrī viņam aizliedza iebraukt Savienotajās Valstīs. 1944. gadā viņš sarāva saites ar partiju, bet viņa sieva palika komuniste.

Klausa Fuksa arests pusgadu pēc atomsprādziena izmēģinājuma Padomju Savienībā pastiprināja paranoju Savienotajās Valstīs, kur tikai vien runāja par padomju spiegiem un komunistu graujošo darbību. Tā nav nejaušība, ka dažas dienas pēc fiziķa Fuksa aresta senators Džo Makartijs teica vienu no savām pirmajām runām par komunistisko iefiltrēšanos.

Ja Staļins būtu braucis uz Ameriku…

Otrais pasaules karš izpostīja Eiropu. Sabombardētajās pilsētās nebija kur dzīvot. Eiropas transporta sistēma nedarbojās. Tūkstošiem tiltu, desmitiem tūkstoši kilometru dzelzceļa bija izvesti no ierindas. Kaut kur nokļūt bija iespējams tikai ar okupācijas varas iestāžu palīdzību.

Desmitiem miljonu eiropiešu dzīvoja pusbadā. Miljoniem bēgļu nebija pajumtes, ne darba, ne iztikas līdzekļu. Postu pastiprināja pilnīga bezcerība un bezpalīdzība. Zemnieki izbaroja pārtiku lopiem, un atteicās to pārdot par strauji vērtību zaudējošo naudu. Cilvēki neticēja nākotnei. Ražošana samazinājās.

Lielajos Eiropas plašumos, – sacīja Vinstons Čērčils 1946. gada rudenī, – izmocīti, izbadējušies, norūpējušies un galvu pazaudējuši cilvēki vēro savu pilsētu un mājokļu drupas un raugās drūmā horizontā, baidoties tur pamanīt jaunu briesmu pazīmes, jaunu tirāniju vai jaunu teroru.

Padomju Savienībā četrdesmit sestā gada rudenī sākās nežēlīgs bads. 16. septembrī sausuma un neražas dēļ tika paaugstinātas cenas precēm, kuras pārdeva uz kartiņām. 27. septembrī parādījās lēmums «Par maizes izmantošanas ekonomiju» – tas samazināja cilvēku skaitu, kuri saņēma pārtikas kartiņas. Maizes trūkumā apsūdzēja kolhozniekus, kas «izsaimniekojuši valsts labību». Cietumā ieslodzīja kolhozu priekšsēdētājus.

Dažus valsts reģionus piemeklēja īsta katastrofa. Moldāviju 1945. gadā un sevišķi 1946. gadā piemeklēja sausums, kādi nebija piedzīvoti pusgadsimtu. Tas noveda pie masveida bada. Kara laikā Moldāvijā bija nokļuvis nākamais ievērojamais rakstnieks, bet tad viņš bija Sarkanās armijas jaunākais leitnants Vasilijs Bikovs. Ar savu vienību viņš piedalījās Moldāvijas atbrīvošanā no vācu un rumāņu karaspēka.

«Moldāvijā pārtikas bija daudz, ne tā kā Ukrainā, – atcerējās Bikovs. – Katrā mājā bija maize, pat baltmaize, papilnam piens, sviests, sieri, žāvēti augļi. Kolhozi vēl nebija paspējuši aplaupīt moldāvus…»

Pēc kara leitnants Bikovs atkal bija nonācis tajās pašās vietās.

«Ciemā nebija neviena cilvēka. Pagalmi aizauguši ar balandu… Un tā bija visā ceļā – tajā vasarā Moldāvijā bija briesmīgs sausums. Apkārt lauki bija melni, karstuma izdedzināti. Simtiem ciemus cilvēki pameta, tie aizgāja uz Ukrainu…»

Katastrofu laukos pastiprināja piespiedu graudu piegāde valstij. Pēc graudu nodošanas zemniekiem nekas nepalika pāri. Pārtikā izmantoja savvaļā augušu zāļu un meldru saknes, miltiem piejauca lopbarības raušus, zvērenes, samaltas vīnogu sēkliņas. Moldāvi slimoja, mēģināja bēgt uz blakus esošo Rumāniju, bet viņiem to neļāva, robežsargi aizturēja bēgļus.

Staļins un Politbirojs zināja kas notiek. 1946. gada 31. decembrī valdības vadītāja vietnieks Berija ziņoja Staļinam: «Nododu Jums no b. Abakumova saņemtos ziņojumus par pārtikas problēmām dažos Moldāvijas PSR rajonos, Ukrainas PSR Izmailas apgabalā un izrakstus no vēstulēm, kuras rakstījuši Voroņežas un Staļingradas iedzīvotāji sūdzoties par smago pārtikas stāvokli un ziņojumus par gadījumiem, kad cilvēki uzpampuši no bada. Šā gada novembrī un decembrī slepenas korespondences kontroles rezultātā PSRS Valsts drošības ministrija reģistrējusi Voroņežas apgabalā – 4616 un Staļingradas apgabalā – 3275 tādas vēstules…»

Nesen atslepenotos vēstuļu fragmentus nevar izlasīt bez asarām.

Ar distrofiju ir pārslimojuši piektā daļa Moldāvijas iedzīvotāju, aptuveni 400 000 cilvēku. Mirušo skaits precīzi nav zināms, zinātnieki nosauc skaitli 200 000. Fiksēti desmitiem kanibālisma gadījumu, galvenokārt nogalināja un ēda mazus bērnus.

Badojās arī citi uzvarētāji. Anglijā bezdarbs sasniedza sešus miljonus cilvēku – divreiz vairāk nekā Lielās depresijas laikā. Uz kartiņām deva mazāk produktu nekā kara laikā. Pēc kara jokoja: Anglijā palikuši tikai divi resursi – ogles un nacionālais raksturs.

Četrdesmit sestā gada raža bija ļoti trūcīga visā kontinentā. Pēc tam sekoja barga ziema. Četrdesmit septītā gada sākumā Rietumeiropā uzkrita neredzēti biezs sniegs. 30. janvārī Londonā Temza pārklājās ar ledu. Bargais sals paralizēja ekonomiku. Pārstāja kursēt vilcieni. Ogles pietika, bet tās nevarēja piegādāt. Pārtrauca darboties elektrostacijas. Trīs nedēļas Anglijas rūpniecība nedarbojās – smagie laika apstākļi izdarīja to, ko nespēja vācu bumbvedēji.

1947. gada maijā, pēc briesmīgās ziemas, Savienoto Valstu valsts sekretāra vietnieks Vils Kleitons, atgriezies no Eiropas, paziņoja:

–- Miljoniem cilvēku pilsētās lēnām mirst. Bez ātras un nozīmīgas palīdzības no Savienoto Valstu puses Eiropu gaida katastrofa.

Un tad radās «Māršala plāns», kuru nosauca valsts sekretāra Džordža Katleta Māršala vārdā, kurš atvaļinājās no armijas un 1947. gada 21. janvārī sāka pildīt jaunos pienākumus. Tā bija prezidenta Harija Trumena personīga izvēle.

Jaunībā Trumens sapņoja par militāro karjeru. Kopš dzimšanas viņam bija vāja redze. Vestpointas militārajā akadēmijā viņu neuzņēma. Tad viņš iestājās Misūri štata Nacionālajā gvardē. Viņu ieskaitīja vieglās artilērijas pirmajā brigādē. 1917. gada aprīlī prezidents Vudro Vilsons panāca no kongresa kara pieteikumu ķeizariskajai Vācijai. Trumenam palika 33 gadi, bet iesauca līdz 31. Viņa redze neatbilda medicīniskās komisijas prasībām. Viņš bija vienīgais pelnītājs savai mātei un māsai. Un kā fermerim bija jāpilda patriotiskais pienākums uz lauka… Tomēr viņš devās uz iesaukšanas punktu ar vārdiem, ka viņam nav atlieta vācu lode.

Trumens cerēja, ka dienēs kā seržants, bet viņu ievēlēja par pirmo leitnantu – Nacionālajā gvardē vēl no Pilsoņu kara laikiem komandierus ievēlēja. Bez brillēm ar kreiso aci viņš vispār neko neredzēja, bet pamanījās iziet medicīnisko komisiju – iemācījās redzes pārbaudes tabulu no galvas. Augstākās izglītības viņam nebija, tāpēc bija spiests sparīgi ķerties pie matemātikas, kas nepieciešama artilēristiem. Viņš tika paaugstināts par kapteini un iecelts par baterijas komandieri. Kaujās Francijā pulks zaudēja 129 cilvēkus, bet Trumena baterijā cieta tikai trīs – divi ievainotie un viens kritušais.

Artilērijas baterijas komandieris Harijs Trumens piedalījās uzbrukumā, kuru amerikāņu ekspedīcijas korpusa štābā rūpīgi bija izplānojis pulkvedis Džordžs Māršals.

Džons Peršings, Amerikas ekspedīcijas spēku komandieris Eiropā, rekomendēja Māršalam piešķirt ģenerāļa pakāpi. Miera laikā kongress iesaldēja jaunu pakāpju piešķiršanu, un Māršala karjera apstājās. 1939. gadā brigādes ģenerālim Māršalam palika 59 gadi, un viņam vairs nebija izredžu izvirzīties. Bet prezidents Rūzvelts apgāja 20 ģenerālmajorus un 14 brigādes ģenerāļus, kuri tika paaugstināti agrāk nekā Māršals, un iecēla viņu par Savienoto Valstu armijas štāba priekšnieku.

Astoņas stundas pirms stāšanās amatā, 1939. gada 1. septembrī, ģenerāli pamodināja trijos naktī un paziņoja par vācu uzbrukumu Polijai. Džordžs Māršals saņēma komandēšanā armiju, kuras sastāvā bija 200 000 cilvēku. Pasaules rangu tabulās tā ieņēma 13. vietu – starp portugāļu un bulgāru. Amerikāņu armijai nepietika pat strēlnieku ieroču. Mācības notika ar koka šautenēm.

Ģenerālis Māršals sacīja prezidentam Rūzveltam, ka pieņem jauno amatu ar noteikumu, ka viņam būs tiesības teikt to, ko domā. Prezidents atbildēja «jā». Māršals brīdināja prezidentu:

– Jūs piekritāt ar šķietamu prieku, bet tas jums nesagādās prieku.

Māršals neciemojās pie Rūzvelta viņa īpašumā. Viņš nesmējās par prezidenta jokiem. Reiz Rūzvelts viņu uzrunāja vārdā, Māršals atbildēja, ka tā viņu sauc tikai sieva, pārējiem viņš ir – «ģenerālis Māršals». Rūzvelts bija meistars apburt cilvēkus. Bet Džordžs Māršals zināja, ka viņam ir svarīgi saglabāt pilnīgu neatkarību, un saglabāt distanci. Vienā no Baltā nama apspriedēm Māršals nogalināja prezidenta priekšlikumu ar vārdiem:

– Atvainojiet, prezidenta kungs, es jums pilnīgi nepiekrītu.

Klātesošie nolēma, ka Māršals ir sabojājis savu karjeru, bet tieši Rūzvelts viņu izvirzīja pirmajās pozīcijās. Saprotot, ka kara vēsture Ģenerālštāba priekšnieku atstāj ēnā, prezidents ierosināja Māršalam vadīt iebrukumu Normandijā 1944. gada vasarā. Bet Māršals saprata, ka labāk par Dvaitu Eizenhaueru izprata situāciju visās kauju darbību telpās, labāk sapratās ar Kongresu un tāpēc viņam vajadzētu palikt savā amatā. Eizenhauers kļuva par sabiedroto apvienotā karaspēka virspavēlnieku, kas atklāja otro fronti Rietumeiropā, un iegāja vēsturē.

Pēc kara ģenerālis Māršals, pabeidzis izcilu militāro karjeru, atvaļinājās no armijas. Un tad bijušais kapteinis Trumens palūdza viņu uzņemties vadīt valsts ārpolitiku. Džordžs Māršals bija nodienējis armijā četrdesmit piecus gadus. Viņš bija pieradis, ka viņu sauc par «ģenerāli». Tagad, ja kaut kad kāds teica «ministra kungs», viņš domāja, ka uzrunā kādu citu. Liekas, ka viņš bija vienīgais cilvēks tik ievērojamā amatā, kurš uzskatīja, ka labāk ir turēties ēnā. Viņš nemīlēja ieņemt augstu stāvokli, nelabprāt iekļāvās valsts vadībā, bet nodevās lietai ar dzelžainu pienākuma apziņu.

Māršalam pietrūka intelektuālā spīduma un prasme uzstāties, bet Trumens viņu augstu novērtēja:

– Tas ir cilvēks, kurš pret tevi vienmēr būs patiess, ja tādu cilvēku satiksi, pie viņa jāturas.

Džordžs Māršals iegāja vēsturē kā Eiropas ekonomiskās atjaunošanas plāna autors par amerikāņu naudu. Bet, kāpēc ārpus šī slavenā plāna, kam bija lieli panākumi, atradās Padomju Savienība, kas visvairāk cieta karā un kurai visvairāk bija vajadzīga palīdzība?

Tikko Trumens bija iekārtojies Baltajā namā, tad diplomāti un izlūki sāka viņam teikt, ka karš Eiropā ir uzvarēts, bet ir uzradusies cita problēma – ar krieviem.

Pēc Rūzvelta nāves amerikāņi pierunāja Molotovu atlidot uz ASV. Viņam piešķīra amerikāņu lidmašīnu un piedāvāja lidot pa īsāko ceļu – caur Eiropu. Molotovs deva priekšroku jau zināmajam maršrutam – caur Sibīriju un Aļasku.

Vēstnieks Averels Harimans nokļuva līdz Vašingtonai pāris dienas agrāk ar pārbūvētu bumbvedēju, pa ceļam trīs reizes nolaižoties degviela uzpildei – ceļojumā pavadīja 49 stundas un 18 minūtes. Harimans uzskatīja, ka toreizējais valsts sekretārs Edvards Stetīniuss bija pārāk iecietīgs un nepatiesi informē prezidentu Trumenu. Valsts sekretārs trīs reizes atteica vēstnieka lūgumu atlidot uz Vašingtonu ar ziņojumu. Tagad Harimans nelaida garām izdevību ierasties pie jaunā prezidenta.

Harimans dalījās iespaidos par Krieviju ar Valsts departamenta darbiniekiem:

– Valsts joprojām ir fantastiski atpalikusi. Nav normālu autoceļu, dzelzceļš ir sliktā stāvoklī, deviņas desmitdaļas Maskavas iedzīvotāju dzīvo tā, kā pie mums dzīvo graustos.

Vēstnieks Harimans brīdināja Jūras-kara ministru Forestolu:

– Mūs sagaida tikpat nežēlīgs un bīstams karš ar komunismu, kāds bija ar nacismu.

Vēstnieks skaidroja Trumenam, ka, no vienas puses, Staļins vēlas sadarboties ar Savienotām Valstīm un Angliju, bet no otras – vēlas nodibināt stingru kontroli kaimiņu valstīs, kurās iegāja Sarkanās armijas karaspēks. Polija zaudē ne tikai robežas, bet arī brīvību. Amerikāņu vēlme strādāt kopā tiek uztverta kā vājuma pazīme. Tāpēc padomju vadība nepilda savas saistības un nepiekrīt kompromisiem nevienā jautājumā.

Trumens atbildēja vēstniekam, ka «attiecībās ar krieviem nodomājis būt stingrs, bet taisnīgs, jo mēs viņiem esam vairāk vajadzīgi nekā viņi mums».

1945. gada 22. aprīlī tautas komisārs Molotovs pirmo reizi viesojās pie prezidenta Trumena. Tas bija, kā saka diplomāti, protokola pasākums. Nopietnas sarunas atlika uz nākamo tikšanās reizi.

Tulks Pavlovs ierakstīja:

«Trumens, uzsaucis tostu par Staļinu, paziņoja Molotovam, ka viņš, Trumens, gribētu satikties ar maršalu Staļinu, un viņš cer, ka kādreiz dižais maršals Staļins apmeklēs ASV. Viņš, Trumens, domā arī, ka kādreiz viņš, Molotovs, būs atbildīgs par Trumena uzņemšanu Padomju Savienībā.

Molotovs atbild, ka padomju valdība būtu priecīga redzēt Trumenu Maskavā, un jo ātrāk, jo labāk. Prezidenta Trumena vizītei Maskavā būtu liela nozīme».

Nākamajā dienā, 23. aprīlī, Trumens noorganizēja lielu sanāksmi, kurā piedalījās eksperti Krievijas jautājumos. Tā bija izšķirošā diena, pēc kuras Savienoto Valstu politika izmainījās – no kara laika Rūzvelta uzticības līdz pēckara Trumena aizdomām.

Rūzvelts savā laikā neparūpējās par to, lai viceprezidents būtu informēts par svarīgākajām problēmām, un pats nerunāja ar Trumenu par kara lietām, par diplomātiju, par to, kādu viņš gribētu redzēt pasauli nākotnē. Harijs Trumens bija vienkāršs, veselīgi domājošs cilvēks, kurš neuzpūtās un uzvedās pilnīgi dabīgi. Viņš nebija Rūzvelts. Cik reizes viņam vēl nācās to dzirdēt!

Trumens bija uzaicinājis cilvēkus, kuriem uzticējās. Piedalījās: kara ministrs Henrijs Stimsons, tajās dienās vēl Štābu priekšnieku komitejas priekšsēdētāja postenī esošais ģenerālis Džordžs Māršals, prezidenta galvenais militārais padomnieks flotes admirālis Viljams Lehi, valsts sekretārs Edvards Stetīniuss, Jūras-kara ministrs Džeimss Forestols, vēstnieks Averels Harimans un militārais atašejs Maskavā ģenerālis Džons Dīns.

Prezidents atzīmēja, ka attiecības ar Maskavu – «tā ir iela ar vienvirziena kustību», un palūdza padomu. Vairums izteicās par stingrās līnijas ieturēšanu: «Mums jābūt stingriem pret krieviem, kad mums ir taisnība». Trumens, kurš kļuva par prezidentu tikai pirms divpadsmit dienām, teica, ka ievēros vairākuma viedokli.

Uzvarēja stingrās līnijas piekritēji. Sākās jauna politika. Pirmais par to uzzināja ārlietu tautas komisārs Molotovs, kurš ieradās Baltajā namā kopā ar PSRS vēstnieku ASV Andreju Andrejeviču Gromiko. Šoreiz iztika bez īpašām laipnībām.

Trumens tautas komisāram sacīja, ka ir «dziļi vīlies» par to, ka netiek pildītas Jaltā panāktās vienošanās attiecībā uz Poliju. Molotovs mēģināja izklāstīt savu līniju. Trumens pārtrauca viņu četras reizes:

– Jūsu propaganda mani neinteresē, vienīgais, kas būtu jāizdara maršalam Staļinam, – jāizpilda savas saistības.

Vjačeslavs Mihailovičs palika līķa bālumā.

– Ar mani neviens tā nekad nav runājis, – noprotestēja Molotovs.

– Izpildiet savas saistības, – atbildēja Trumens, – un ar jums tā nerunās.

Spriežot pēc sarunu pieraksta, tāda apmaiņa ar replikām nebija. Trumens vienkārši pārtrauca sarunu:

– Šoreiz tas būtu viss, Molotova kungs. Būšu jums pateicīgs, ja nodosit manus vārdus maršalam Staļinam.

Pēc amerikāņu diplomāta Čārlza Bolena domām, kurš piedalījās sarunā, Rūzvelts būtu Molotovam teicis apmēram to pašu, tikai citādā tonī. Vispār, tonalitāte diplomātijā spēlē lielu lomu.

Vēstnieks Gromiko bija pārliecināts, ka Trumena stingrā un pašpārliecinātā uzvedība balstījās uz faktu, ka Savienotajām Valstīm jau bija atombumba. Faktiski tikai divas dienas pēc šīs sarunas kara ministrs Henrijs Stimsons pastāstīja jaunajam prezidentam par ieroča izstrādāšanu, kas ir «visspēcīgākais vēsturē, kad ar vienu bumbu var iznīcināt uzreiz veselu pilsētu». Viceprezidentu Hariju Trumenu neiepazīstināja ar atomprojektu.

Ministram Stimsonam bija daudz gadu, viņš bija strādājis augstos amatos, bet lepojās ar to, ka bija karojis Pirmajā pasaules karā, un vēlējās, lai viņu sauktu par pulkvedi. Viņš bija tiešs cilvēks un pat ar Rūzveltu runāja pārliecinoši. Kādu dienu viņš viņam teica:

– Prezidenta kungs, man nepatīk, ka jūs no manis kaut ko slēpjat.

Stimsons ieradās kopā ar atomprojekta vadītāju brigādes ģenerāli Lesliju Grovsu, lai tas sniegtu nepieciešamos paskaidrojumus. Bet arī ģenerālis nezināja, vai bumba nostrādās. Paziņoja Trumenam, ka pirmais izmēģinājums notiks ne agrāk kā jūlijā.

Prezidenta galvenais militārais padomnieks admirālis Lehi stingri noteica Trumenam:

– Atombumba ir pati muļķīgākā ierīce, kādu mēs jebkad esam taisījuši. Viņa tiešām nenostrādās, to es jums saku kā sprāgstvielu speciālists.

Pēc trīs nedēļām, 1945. gada 9. maijā, apspriedē pie valsts sekretāra Stetīniusa nolēma pārtraukt lendlīzes piegādes Padomju Savienībai un Anglijai, jo Vācija ir sagrauta un karadarbība Eiropā ir beigusies. 11. maijā Trumens parakstīja direktīvu. 12. maijā pārtrauca iekraušanu un kuģiem, kuri atradās jau Vidusjūrā un Melnā jūrā, pavēlēja doties atpakaļ.

Maskava un Londona pauda sašutumu. Izcēlās skandāls un rīkojumu atcēla. Trumens vēlāk atzinās, ka tas bija viens no visliktākajiem rīkojumiem viņa prezidentūras laikā. Uz Maskavu nogludināt

konfliktu devās Harijs Hopkinss, kuram bija izveidojušās labas attiecības ar Maskavas līderiem. Diemžēl viņš cieta no smagas zarnu trakta slimības un bieži nonāca slimnīcā.

Staļins pieņēma Hopkinsu 1945. gada 26. maijā. Vadonis teica, ja tas ir mēģinājums izdarīt spiedienu uz Padomju Savienību, tad tā ir nopietna kļūda. Staļinam tas nebija mierinājums, ka arī Anglijai pārtrauca lendlīzes piegādes. Vadonim ar Hopkinsu sarunas bija sešas reizes. Harija Hopkinsa brauciens uz Maskavu bija veiksmīgs. Pēc viņa vizītes uz kādu laiku divpusējo attiecību atmosfēra jūtami uzlabojās.

Trumens ierakstīja dienasgrāmatā: «Krievi vienmēr ir bijuši mūsu draugi, un es neredzu iemeslu, kāpēc tā nevarētu būt vienmēr».

1945. gada 12. septembrī kara ministrs Stimsons kabineta sēdē ierosināja padalīties ar Maskavu atoma noslēpumos, lai noņemtu aizdomīgumu un šaubas divpusējās attiecībās. Viņu atbalstīja tikai valsts sekretāra vietnieks Dīns Ačesons. Lielākā daļa ministru negribēja dalīties ar tik svarīgu noslēpumu. Kad 1946. gada jūlijā un septembrī amerikāņi veica atomsprādzienu izmēģinājumus Bikini atolā, tad uzaicināja padomju ekspertus, kuri bija ANO atomenerģijas komisijas sastāvā, kā arī avīzes «Krasnij flot» korespondentu.

Attiecības ar Padomju Savienību sāka mainīties 1945. gada pēdējās nedēļās un 1946. gada pirmajos mēnešos. Staļins vēlējās apjozt sevi ar draudzīgu valstu joslu tā sanitārā kordona vietā, kāds bija pirms kara, pārvērst Centrālo Eiropu par drošu buferi aizsardzībai pret uzbrukumu. Rietumos redzēja, ka Staļins nodibināja prokomunistiskas valdības visās valstīs, kur atradās Sarkanā armija, un ka Austrumeiropā nemaz neož pēc brīvām vēlēšanām.

Rietumos nebija pietiekami saprotams, kāpēc tā notiek. Viens no ārzemju korespondentiem Maskavā atzīmēja:

– Nav speciālistu Padomju Savienības jautājumos, ir tikai dažādi nesapratnes līmeņi.

«Man grūti apvienot pieklājību un uzmanību, kādu Staļins izrādīja personīgi man, ar viņa masu represiju briesmīgo nežēlību, – atceras Averels Harimans. – Tie, kas nepazina viņu personīgi, Staļinā redzēja tikai tirānu. Bet es viņā redzēju arī ko citu – prātu, apbrīnojamu detaļu pārvaldīšanu, aprēķinu. Man likās, ka viņš bija vairāk informētāks nekā Rūzvelts, un vairāk reālistiskāks nekā Čērčils. Varētu uzskatīt viņu pat par kara gadu efektīvāko līderi… Staļins joprojām paliek man kā pati neizprotamākā un pretrunīgākā personība manā dzīvē».

Vai padomju vadonis spēja būt atklāts?

– Visas valstis maskējas, – Staļins reiz teica, uzstājoties partijas propagandistiem, – ja vilku barā esi, jāgaudo tiem līdzi.

Zālē iesmējās.

– Dumji būtu visas savas iekšas izgriezt otrādi un izlikt uz galda, – turpināja Staļins. – Teiktu, ka muļķi…

«Ar Staļinu, kad viņš bija labā garastāvoklī, kontakts bija viegls un dabisks, – atcerējās viens no Dienvidslāvijas vadītājiem. – Staļins bija auksts aprēķinātājs. Tomēr Staļinam bija kaislīga natūra ar daudzām sejām, pie tam katra no tām bija tik pārliecinoša, ka likās, ka viņš nekad neizliekas, bet vienmēr patiesi izdzīvo katru no savām lomām».

«Viņš bija pieradināts pie dzīves, kas pilna ar sazvērestībām, – uzskatīja Francijas prezidents Šarls de Golls, – slēpt patieso savas sejas izteiksmi un savus dvēseliskos uzliesmojumus, neļauties ilūzijām, žēlumam, atklātumam un katrā cilvēkā redzēt šķērsli vai briesmas. Kad Staļins klusēja vai runāja, viņa acis bija nolaistas, un viņš nepārtraukti zīmēja ar zīmuli kaut kādus hieroglifus…»

Čērčils bija vecās shēmas «labs cars – slikti padomnieki» gūstā. Premjerministrs teica, ka maršals Staļins ir spiests rēķināties ar stingrās līnijas piekritējiem Politbirojā.

Viņa ārlietu ministrs Entonijs Īdens skaidroja žurnālistiem:

– Attiecību pasliktināšanās ar Padomju Savienību saistīta ar iekšējo situāciju valstī. Staļins spiests piekrist Politbiroja viedoklim.

Teherānas tikšanās laikā Čērčils paskaidroja, ka nesagatavota karaspēka desantēšana Francijā būs saistīta ar nevajadzīgiem zaudējumiem – bojā ies desmitiem tūkstoši karavīru. Staļins atbildēja:

–        Kad mirst viens cilvēks – tā ir traģēdija. Kad divdesmit tūkstoši – tā ir statistika.

Entonijs Īdens stāstīja kolēģiem, ka Staļins viņam izlicies ļoti mazs, viņa kustības atgādināja kaķa kustības. Īdens, protams, zināja par viņa noziegumiem, un viņš mēģināja iedomāties, kā no Staļina rokām pil asinis, bet vīzija nekādi neizveidojās. Rietumu politiķiem bija grūti apvienot apburošu un saprātīgu tēlu, ar kuru notika sarunas, ar viņa asiņainās slepkavas lomu.

Staļiniskais «siltums» bija stingrā režīma auglis. Viņš bija vienīgais, kuram bija tiesības iziet uz kompromisu un atkāpties no iepriekšējām pozīcijām. Rietumu politiķi un diplomāti uztvēra to kā viņa personīgo labsirdību un gatavību uz kompromisiem.

Vašingtonā nolēma, ka tieša un atklāta saruna ar Staļinu palīdzēs saprast, ko krievi vēlas. Par vēstnieku Maskavā nozīmēja ģenerālleitnantu Volteru Bedellu Smitu, kurš bija Eizenhauera štāba priekšnieks, – galvenā kara menedžera, detaļu meistaru ar skaidru priekšstatu par visu kopā. Viņam paskaidroja:

– Ģenerālisimuss Staļins vairākas reizes izteica neuzticību karjeras diplomātiem un, gluži pretēji, atzinīgi izteicās par militāristiem. Tie, kas ir karojuši Eiropā, labāk spēs saprast krievus un saņems atklātas atbildes uz jautājumiem, kas sāk mūs satraukt.

Staļinu tad sauca par ģenerālisimusu.

1945. gada 26. jūnijā, nākamajā dienā pēc Uzvaras parādes, PSRS Augstākās Padomes prezidijs apstiprināja augstāko militāro pakāpi – Padomju Savienības Ģenerālisimuss. Nākamajā dienā šo pakāpi piešķīra Staļinam. Vēl četrdesmit trešā gada martā Staļins izteica vēlēšanos kļūt par maršalu. Viņš labprāt nēsāja maršala formu ar platiem zeltītiem uzplečiem un bikses ar sarkaniem lampasiem. Vēlāk viņu acīmredzot sāka uztraukt, ka viņš izrādījās viens no daudziem maršaliem, un viņš ļāvās kārdinājumam nostādīt sevi augstāk pāri visiem karavadoņiem un pieņēma sen aizmirstu titulu, kas krievu ausij skanēja jocīgi.

Volteru Bedellu Smitu nosūtīja uz Maskavu vēl tāpēc, ka viņš bija cēlies no trūcīgas ģimenes. Augstākās izglītības viņam nebija. Vienīgais ģenerālis amerikāņu armijā, kurš nebija beidzis Vestpointas akadēmiju, par ko kadru virsnieki uz viņu skatījās no augšas. Vašingtonā cerēja, ka vienkāršais cilvēks atradīs kopēju valodu ar boļševikiem.

1946. gada 4. februārī tautas komisārs Molotovs nosūtīja vēstuli ASV ārkārtējam un pilnvarotajam vēstniekam PSRS Džordžam Kenanam:

«Atbildot uz Jūsu 31. janvārī vēstuli, paziņoju, ka Padomju Valdība piekrīt uzņemt Volteru Bedellu Smita kungu kā Ārkārtējo un Pilnvaroto Amerikas Savienoto Valstu vēstnieku Padomju Savienībā.

Lūdzu Jūs, Kenana kungs, iepriekš minēto darīt zināmu Amerikas Savienoto Valstu Valdībai un pieņemt manas visdziļākās cieņas apliecinājumus».

Smits uz Maskavu lidoja caur Berlīni.

1946. gada 26. martā Padomju militārās administrācijas Vācijā vadītājs ģenerālis Vasilijs Daņilovičs Sokolovskis un viņa politiskais padomnieks Vladimirs Semjonovičs Semjonovs no Berlīnes pa AF sakariem nosūtīja telefonogrammu par sarunu gaitu ar jauno amerikāņu vēstnieku Smitu:

«Smits uzaicināja mūs uz vakara kafiju un runāja par valdošo noskaņojumu ASV attiecībā uz PSRS… Kad Smits sarunājās ar Trumenu, tad Trumens viņam lūdz nodot Maskavai, ka ASV ir gatavas izrādīt sapratni par PSRS interesēm varbūt pat vairāk nekā Maskava savukārt izrāda sapratni par ASV interesēm. Bet viņš, Trumens, tikai gribētu, lai PSRS, īstenojot savus drošības nodrošināšanas plānus, «nesistu ASV ar ceļgalu pa dibenu».

Smits sevi uzskata par Eizenhauera domubiedru, pozitīvi noskaņots pret PSRS. Raksturs ekspansīvs. Neatkarīgs. Lepns. Taisnīgs. Sagaida uzmanību pret sevi un ciešākiem personīgiem kontaktiem ar padomju darbiniekiem…»

Viņa sagatavošanās darbi bija ilgi. Jaunie padotie no Maskavas vēstniecības brīdināja ģenerāli Smitu: «Pirmkārt. Krievijā neko nevar dabūt. Otrkārt. Lielākā gada daļa ir ļoti auksta – gan ārā, gan mājās».

Vēstnieks kopā ar sievu nopirka: pulksteņus, pulksteņu siksniņas, pildspalvas, bārdas skūšanas piederumus, radio, spuldzītes, fēnu matu žāvēšanai, gludekļus, baterijas, putekļusūcējus, tosterus, tintes, grāmatas, spēļu kārtis, apsveikuma kartiņas, eglīšu rotājumus, palagus, pelnu traukus, sveces, atslēgas, skaņu plates, adatas, drēbju pakaramos, ziepes, zābaku birstes, ietinamo papīru, konservu un pudeļu attaisāmos, kabatas lukturīšus, sērkociņus, termosus, zāles, salvetes, kosmētiku, matu sprādzes, slidas un slēpes, tenisa raketes un bumbas, kā arī dāvanas nākamajām dzimšanas dienām…

Visi, kam Maskavā bija draugi, palūdza vēstniekam kaut ko paņemt arī viņiem. Rezultātā lidmašīna bija piebāzta ar mantām, ieskaitot sveces nelielas katoļu baznīcas altārim, kuru atvēra Maskavā saskaņā ar prezidenta Rūzvelta un ārlietu tautas komisāra Ļitvinova vienošanos…

«Mans pirmais iespaids – pelēcīgums, – stāsta Smits. – Maskava vissliktāk izskatās agrā pavasarī, kad ar kvēpiem un netīrumiem klātais sniegs nosēžas un pilsēta kļūst nosūbējusi un vienveidīga. Maskaviešu apģērbs man atgādināja Pekinu ziemā… Daudzas ēkas ir ļoti sliktā stāvoklī, kaut es neredzēju nopietnas bombardēšanas pēdas kā Londonā un Berlīnē…»

Bijušajam armijas virsniekam dzīve Maskavā šķita daudz grūtāka, nekā izpostītajā un okupētajā Vācijā, kur viņš iepriekš dienēja.

Pirmās problēmas izrādījās ar brokastīm. Indiānas štatā, kur Smits uzauga, pret brokastīm izturas nopietni. Tajās ir pāris olas un paliels šķiņķa gabals. Kad vēstnieks un viņa sieva ieradās Maskavā, tad vēl pastāvēja kartiņu sistēma. Vēstniekam pienācās piecpadsmit olas mēnesī. Viņa sievai, kaut arī Padomju Savienībā runāja, ka sievietes un vīrieši ir vienlīdzīgi, pienācās tikai desmit. Tirgū olas maksāja šausmīgi dārgi. Smiti nolēma iegādāties dažas vistas, lai nodrošinātu sevi ar olām.

«To viegli ir pateikt, bet grūti izdarīt, – atceras vēstnieks. – Padomju Savienībā nedrīkst vienkārši iesēsties mašīnā, aizbraukt uz fermu un nopirkt cāļus. Tādas operācijas var veikt tikai ar valdības starpniecību, bet birokrātiskie ceļi ir lēni un sarežģīti. Vērsāmies Ārzemnieku apkalpošanas birojā. Mūsu pieprasījumu pārsūtīja lauksaimniecības ministrijai. Ministrijas darbinieks apsardzes mašīnas pavadībā aizveda mūs pa Jaroslavļas šoseju uz putnu fermu, kur mums sarīkoja vakariņas ar šņabi un šampanieti. Cāļus nogādāja Spaso House , un manam, piemēram, sekoja citi vēstnieki».

1947. gada decembrī pārtikas kartiņas atcēla. Ārzemniekiem produkti bija jāpērk parastajos veikalos un tirgū. Amerikānietes bija šokā, uzzinājušas cenas Maskavas veikalos.

«Mēs noorganizējām kooperatīvu, – stāstīja vēstnieks, – un sākām pasūtīt konservētus produktus no Amerikas. Katru reizi, kad atlidoja vēstniecības lidmašīna, tā piegādāja produktus. Kad valdība ieviesa ierobežojumus ar muitas nodevu neapliktu produktu ievešanai, tad visi bija spiesti iepirkties dārgajos Maskavas veikalos. Amerikas pilsoņiem ar supermārketiem un lētiem veikaliem uz katra stūra grūti iedomāties dzīves apstākļus Maskavā, kur ir ikdienas preču izteikts trūkums, kuras mēs uzskatām kā pašu par sevi saprotamas lietas…

Ne pārāk daudzi cilvēki Savienotās Valstīs saprot, cik grūti padomju cilvēkam jāstrādā, lai nopelnītu to mazumu, ko viņš saņem, un kādu spiedienu uz viņu izdara, lai viņš palielinātu sava darba intensitāti un stundas. Padomju strādniekam jāstrādā gandrīz 5 stundas, lai nopelnītu duci olu, amerikāņu strādniekam – 38 minūtes. Cigarešu paciņu padomju strādnieks nopelna 2 stundās, amerikāņu – 4 minūtēs. Vīriešu kurpju pāri amerikānis nopelna pusstundā, padomju strādnieks – 104 stundās…»

Ārzemju diplomāti mocījās, kārtojot lietas ar milzīgo birokrātijas mašīnu, kur pavēles pienāk no Kremļa un kur visi ierēdņi, pat ministri, uzskata, ka drošāk ir neizrādīt savu reakciju un neko nerisināt, kamēr nesaņems precīzus norādījumus – vēlams rakstiskā veidā. Pats mazākais jautājums, kuru varētu atrisināt jaunākais ierēdnis, tiek nosūtīts uz visaugstākajām instancēm…

«Galvenā dzīves problēma Maskavā – rakstīja Smits, – protams, nav materiālais diskomforts, bet gan ierobežojumi, kas uzlikti brīvībai. Ar policejisko novērošanu, propagandu un bailēm no soda ārzemnieki ir atdalīti no krievu tautas. Mēs visādi centāmies uzlabot attiecības ar krieviem. Uz galveno pieņemšanu 4. jūlijā no trīssimt uzaicinātajiem atnāca divdesmit pieci. Es biju ļoti sarūgtināts, kamēr nenoskaidroju, ka citās rietumu vēstniecībās ierodas vēl mazāk….»

Molotovs uzņēma uz Maskavu atlidojošo Smitu.

«Smits paziņo, ka pēc savas personīgās pieredzes par sadarbību ar padomju militāristiem viņš zina, ka tiem un Ģenerālisimusam Staļinam var uzticēties, – atzīmēts sarunu pierakstā. – kad Eizenhauers bija Maskavā, uz viņu dziļu iespaidu atstāja Ģenerālisimusa Staļina vārdi par to, ka viņš, Ģenerālisimuss, varbūt visu nepateiks Eizenhaueram, bet viņš nekad viņam neteiks nepatiesību. Varbūt viņš, Smits, ir naivs, bet viņš joprojām ir pārliecināts, ka tā ir patiesība.

Molotovs atzīmē, ka var paļauties uz Ģenerālisimusa paziņojumiem.

Smits saka, ka Ģenerālisimuss Staļins tiek ļoti cienīts Savienotajās Valstīs. Amerikāņu tauta tic Ģenerālisimusa Staļina vārdiem».

Pēc tam vēstniekam tika piedāvāta iespēja sarunāties ar vadoni.

Nakts bija skaidra un auksta, spīdēja zvaigznes, kad 1946. gada 4. aprīlī pusdeviņos vakarā Volters Bedells Smits atstāja Spaso House . Vēstniecības mašīna ar amerikāņu karogu veda viņu pa Arbatu. Amerikāņi uzskatīja, ka tā ir pasaulē visvairāk apsargātā iela, tāpēc, ka pa šo maršrutu Staļins un citi Politbiroja locekļi brauca no Kremļa uz savām vasarnīcām…

«Kremlī visi militāristi pie sāniem nēsā maksti ar ieroci, – stāstīja Smits. – Mani sagaidīja pulkvedis, kurš pasmaidīja un atdeva godu. Mani izveda cauri vairākām istabām, kurās bija apsardze, kamēr mēs nenonācām istabā, kurā pie galda sēdēja pavecs, neliela auguma plikpauris ar ģenerāļa uzplečiem. Man pēc tam teica, ka tas ir Staļina personīgais sekretārs.

Mani ieveda telpā, kur atradās Staļins, Molotovs un Pavlovs, jauns, simpātisks tulks, kurš tulkoja arī Teherānā, Jaltā un Potsdamā. Staļins apsēdās galda pretējā pusē zem Suvorova un Kutuzova portretiem. Molotovs ieņēma savu vietu pa labi no Staļina. Viņš sarunā nepiedalījās, tikai divas reizes kaut ko iečukstēja ausī ģenerālisimusam».

Vēstnieks Smits pasniedza Staļinam personīgu Trumena, kurā bija teikts: «Kad es Potsdamā no Jums atvadījos, es izteicu cerību, ka Jūs varētu apciemot Savienotās Valstis un būt mans viesis. Jūs atbildējāt, ka Jūs vēlētos to izdarīt. Kāpēc gan Jūs nevarētu atbraukt tagad? Es, protams, būtu priecīgs, ja Jūs to izdarītu».

Vadonis pamāja ar galvu, kad Pavlovs pārtulkoja vēstuli, bet vēstniekam par izbrīnu, neko neatbildēja. Tikai pēc divām stundām, kad saruna tuvojās beigām, viņš atgriezās pie uzaicinājuma:

– Es labprāt apciemotu Savienotās Valstis, bet vecums prasa savu. Ārsti saka, ka es nedrīkstu doties tālos ceļojumos un man jāievēro stingra diēta. Es uzrakstīšu prezidentam un paskaidrošu, kāpēc es nevaru pieņemt viņa ielūgumu. Cilvēkam jātaupa savi spēki. Prezidents Rūzvelts bija pienākumu cilvēks, bet netaupīja savus spēkus. Ja viņš to būtu darījis, tad būtu dzīvs vēl šodien.

Grūti pateikt, kas būtu noticis, ja Staļins būtu pieņēmis Trumena ielūgumu un devies pāri okeānam. Vēlāk uz Hruščovu un Brežņevu Amerikas braucieni atstāja spēcīgu iespaidu. Personīga iepazīšanās ar Savienotām Valstīm, ar amerikāņu dzīvesveidu, ar amerikāņiem ļoti mazināja spriedzi starpvalstu attiecībās. Bet Brežņevs un Hruščovs bija citas paaudzes cilvēki. Un pēc rakstura bija savādāki. Viņi gribēja satikties ar cilvēkiem.

Staļins bija kabineta vadonis. Viņš arī neapceļoja savu valsti un nejuta tādu vajadzību. Reti uzstājās, satikās ar uzticamiem cilvēkiem šaurā lokā. Iespējams, ka varbūt arī Vašingtonā visas dienas viņš būtu nosēdējis padomju vēstniecībā, atstājot to tikai tad, kad notiek sarunas. Neko neredzētu un neizmainītu savu attieksmi pret amerikāņiem.

Kad Kādu laiku pēc Teherānas sanāksmes prezidents Rūzvelts bija ārkārtīgi pārsteigts, redzot, cik slikti Staļins ir informēts par politisko situāciju Savienotās Valstīs. Par to pārliecināsies arī citi amerikāņi. Padomju vadonis saņēma no saviem diplomātiem un izlūkiem detalizētas informācijas masu, bet viņi nepatiesi attēloja Rietumu sabiedrības dzīvi. Daudzi lēmumi Kremlī tika pieņemti balstoties uz kļūdainu pirmatnējo informāciju.

Bet vai Harijs Trumens spēja saprast cilvēku, ar kuru bija jādala pasaule? Rietumu politiķi gandrīz neko nespēja noskaidrot par Kremli un Staļinu.

«Kas viņš ir, – Smits uzdeva jautājumu, – vai absolūts diktators kā Hitlers, vai Musolīni, kurš nodomājis sagrābt visu pasauli? Vai arī pretēji viņš ir rietumnieciskā mazākuma vadītājs Politbirojā, kurš vēlētos panākt saprātīgu vienošanos ar mums, bet viņš to nevar izdarīt, tāpēc, ka tam pretojas Kremļa valdošā oligarhija?

Viņš ir pats varenākais un nepieejamākais politiķis pasaulē. Viņš ir atgriezts no ārējās pasaules un izolēts no savas tautas. Viņš cirkulē tikai starp Kremli un savu vasarnīcu pa rūpīgi apsargātu maršrutu. Viņa personīgā dzīve ir apvīta ar noslēpumiem. Amerikāņi Maskavā pat nezina, kur dzīvo Staļins…

Staļins lielākajai daļai krievu ir vārds un simbols, cilvēks, kuru viņi nekad nav redzējuši… Cik mums ir zināms, viņš nekad nepastaigājas pa Maskavas ielām un gandrīz nekad neapmeklē rūpnīcas un kolhozus. Nav publikāciju par to, ar ko viņš nodarbojas ikdienā, tāpat arī viesu uzskaitījums, kurus viņš pieņem.

Mums šāda dzīve šķiet dīvaina. Pat Staļina darba laiks Kremlī ir savādāks nekā mūsējais. Viņš strādā pēc pusdienas un līdz rītam, tāpēc retās tikšanās ar ārzemju diplomātiem tiek nozīmētas vakarā starp deviņiem un pusnakti».

Amerikāņu vēstnieks mēģināja pārliecināt Staļinu, ka Savienotās Valstis viņu neapdraud:

– Mēs strauji demobilizējam savus bruņotos spēkus, kas pierāda mūsu miermīlīgos nodomus, un mēs atbruņotos vēl straujāk, ja varētu pārvarēt pašreiz pastāvošo aizdomu atmosfēru…

Savienotās Valstis izprot Padomju Savienības tiekšanos uz drošību, teica amerikāņu vēstnieks Staļinam. Satraukumu izraisa metodes. Rodas iespaids, ka padomju valdība nedomā izpildīt savus solījumus neierobežot kaimiņvalstu tiesības un brīvības.

Pēc kara daudzi Austrumeiropas kreisie ticēja, ka viņu valstis ies savu ceļu, ka viņi atkārtos Somijas ceļu, kas kļuva par demokrātisku valsti, tomēr ārpolitikā ņēma vērā Maskavas viedokli. Pirmās Austrumeiropas valdības, kas izveidojās pēc kara, bija sociālistisku, komunistu, liberālu un zemnieku partiju koalīcijas. Bet ļoti ātri nekomunistiskās partijas tika apspiestas, to līderus ieslodzīja vai sodīja, vai piespieda emigrēt.

Tomēr vēstnieks Smits nevarēja izpildīt savu misiju un paskaidrot Staļinam, kāpēc amerikāņi nepieņem viņa politiku, vai arī padomju vadonis negribēja to saprast.

«Padomju Savienības pilsoņu lielākā daļa, – konstatēja Smits, – kā es iedomājos, nesaprot, kas ir personīga brīvība, kas ir demokrātija, kā mēs to Amerikā saprotam. Tie krievi, kuri to saprata, šeit vairāk nedzīvo. Viņi ir emigrācijā, cietumā vai miruši…»

Maskavā uzskatīja, ka savā interešu sfērā ir tiesības rīkoties pēc saviem ieskatiem. Staļins mierīgi atteicās no dalības Itālijas un Japānas pārvaldē. Tomēr Austrumeiropu viņš uzskatīja par savu dzimtmuižu. Viņš nevarēja saprast, kāpēc amerikāņi ir norūpējušies par situāciju no viņiem tik tālā Austrumeiropā. Varbūt tāpēc, ka amerikāņi pretendē uz pasaules līdera lomu?

1946. gada 13. augustā partijas CK propagandas pārvaldes priekšnieks Georgijs Fjodorovičs Aleksandrovs iesniedza galvenajam ideologam Politbiroja loceklim Andrejam Aleksandrovičam Ždanovam CK lēmuma projektu «Par ārpolitisko jautājumu apskatu padomju presē un par padomju propagandu ārvalstīs»:

«Padomju propagandai rietumvalstīs pārsvarā ir aizsardzības raksturs. Organizācijas, kas atbild par propagandu ārzemēs, neizrāda iniciatīvu un drosmi izskaidrojot ārpolitiskos jautājumus, vāji atmasko imperiālistisko politiku un kapitālistisko valstu reakcionāro aprindu pretpadomju intrigas…

Nepietiekami tiek parādītas padomju iekārtas priekšrocības salīdzinājumā ar kapitālistisko… Padomju propaganda vāji nostiprina kara laikā pieaugušo Padomju Savienības autoritāti ārzemju darbaļaužu un progresīvās inteliģences vidū…»

Partijas CK Politbiroja lēmumā «Par pasākumiem avīzes «Pravda» uzlabošanā» ierakstīja: «Avīzē nepieciešams sistemātiski publicēt materiālus par demokrātiskās iekārtas attīstību un nostiprināšanu Sarkanās armijas atbrīvotajās valstīs».

1946. gadā CK ārpolitikas nodaļa, izskatot Sovinformbiro darbu, ziņoja: «Propaganda, ko veic Sovinformbiro , ir ārkārtīgi vāja un maz efektīva. To nekādi nevar salīdzināt Savienoto Valstu un Anglijas propagandu, kur tām ir milzīgi štati, resursi un lieliska tehnika. Nepieciešama enerģiska rīcība…»

CK komisija iesniedza Staļinam ziņojumu: «Pa tūkstošiem kanālu plūst pretpadomju apmelojumi, kuriem ir noteikts mērķtiecīgs raksturs, viņiem vajag masās iedragāt Padomju Savienības prestižu. Tas ir priekšnoteikums kara gatavošanai pret Padomju Savienību… Ir nepieciešams atvairīt šo pretuzbrukumu».

Maskavā uzskatīja, ka Rietumi ir izstrādājuši vienotu propagandas darbības plānu pret PSRS un tam ir piešķirta nauda, aprīkojums un speciālisti.

1946. gada 9. oktobrī Politbirojs izteica neapmierinātību par Sovinformbiro pretpropagandas darbu: «VK(b)P [5] CK apstiprina, ka Padomju Informācijas Birojs strādā neapmierinoši un nespēj veikt tam uzticētos uzdevumus. Sovinformbiro nav koncentrējusi savu uzmanību galveno pretpadomju propagandas perēkļu (ASV, Anglijas) virzienā, izšķiedusi spēkus un līdzekļus savā darbā, nav spējusi pēckara periodā organizēt plānveidīgu un pastāvīgu pretpropagandu pret angļu-amerikāņu izvērsto pretpadomju kampaņu…»

Bet Kremļa rīcība tikai vairoja iemeslus, kuru dēļ Rietumu sabiedrība ar vilšanos pārliecinājās par to, ka aiz dzelzs priekškara dzīvo pēc ļoti dīvainiem likumiem. Vairāki amerikāņi, kas strādāja PSRS, apprecējās ar padomju sievietēm. Viņām neatļāva izbraukt kopā ar vīriem. Tā kļuva par papildus problēmu Maskavas un Vašingtonas attiecībās.

1946. gada 30. decembrī ministrs Molotovs pieņēma vēstnieku Smitu.

«Smits saka, – atzīmēts sarunas pierakstā, – ka viņš neizsmeltu visus savus jautājumus šīsdienas vizītē pie Molotova, ja viņš nepieminētu par amerikāņu pilsoņu sievām. Nesen viņš, Smits bija spiests sūtīt atpakaļ uz ASV vicekonsulu Vollesu, kurš ļoti stipri dzēra. Tiesa, Vollesa pusē ir apstākļi, kuri nedaudz mazina viņa vainu. Viņš dienēja jūras kājniekos attālinātos rajonos, un jau sešus gadus nav bijis dzimtenē. Volless ir precējies ar padomju sievieti, kura, protams, tagad vēlas izbraukt pie vīra uz ASV. Turklāt viņš Smits, vēlējās šodien atgādināt par bijušā ASV vēstniecības darbinieka Maskavā Geršfīlda sievu. Viņš, Smits, būtu pateicīgs par visu, ko Molotovs varētu darīt, lai palīdzētu iegūt atļauju šīm divām Amerikas pilsoņu sievām ceļot uz Amerikas Savienotajām Valstīm ».

Padomju vadītāji atrada jaunu problēmas risinājuma veidu. 1947. gada 15. februārī Politbirojs apstiprināja PSRS Augstākās Padomes likumprojektu «Par laulību aizliegšanu starp PSRS pilsoņiem un ārzemniekiem». Likumu nopublicēja 18. martā. Šis likums pasaulē izraisīja sašutumu. Eleonora Rūzvelta, prezidenta Rūzvelta atraitne, iesniedza jautājumu ANO cilvēktiesību komisijā, kas tika uzņemta kā ļauna pretpadomju akcija.

1950. gadā pēc CK rīkojuma padomju jaunatnes antifašistiskā komiteja vispār aizliedza padomju jaunatnei sarakstīties ar ārzemju jauniešiem pat no sociālistiskām valstīm.

Mēģināt paraudzīties aiz dzelzs priekškara bez īpašas atļaujas netika atļauts pat ievērojamām amatpersonām.

1947. gada 22. maijā partijas CK ārpolitikas nodaļas vadītājs Mihails Andrejevičs Suslovs ziņoja Ždanovam:

«PSRS Rietumu rajonu ogļrūpniecības ministrijā skatījās filmas, kuras saņēma no angļu vēstniecības. Tas notika ministrijas telpās un ministra biedra Zasjadko dzīvoklī.

Šos seansus organizēja Ministrijas lietu pārvaldnieka vietnieks VK(b)P biedrs J. Šragers, kurš personīgi uzturēja sakarus ar angļu vēstniecību ar redakcijas «Britanskij Sojuzņik» darbinieka padomju pilsoņa J. L. Šera palīdzību…

VK(b)P ārpolitikas nodaļa š. g. aprīlī ziņoja PSRS VDM (b. Pitovranovam) par Ogļrūpniecības ministrijas sakariem ar angļu vēstniecību. Pēc dažām dienām b. Pitovranovs paziņoja, ka iepriekšminētie fakti ir apstiprinājušies un J. L. Šers ir arestēts, un pašlaik notiek izmeklēšana».

Citiem vārdiem sakot, kontakti ar ārzemju vēstniecību un ārzemju mākslas filmu skatīšanās tika uzskatīta par pretvalstisku noziegumu…

Amerikāņu noskaņojums izmainījās, viņi pārstāja uzticēties Staļinam. Staļina kara laika popularitāte ātri transformējās bailēs padomju diktatora priekšā. Amerikāņi sāka uzskatīt, ka PSRS ir naidīga rietumu demokrātijām, un šķiet, ka pasaule atrodas uz pasaules kara sliekšņa, kurā padomju sociālisms ir nostājies pret Rietumu sociāldemokrātiju.

Trumena doktrīna

«Otrais pasaules karš, – atzīmēja britu politiķis Alans Kempbels-Džonsons, – paātrināja vēstures gaitu: 1939. gadā pasaule spēka sacensībās nonāca līdz ceturtdaļfinālam – astoņas valstis varēja pretendēt uz lielvalsts nosaukumu. 1945. gadā valstu skaits, kuras izšķīra pasaules likteni, samazinājās līdz divām lielvarām ».

– Kopš Romas un Kartāgas konflikta laikiem pasaulē nav bijusi tāda spēku polarizācija, - kongresmeņiem teica valsts sekretāra vietnieks Dīns Ačesons. – Savienotām Valstīm tādu valstu nostiprināšana, kurām draud padomju agresija vai komunistiskā sazvērestība, ir līdzvērtīga pašu Savienoto Valstu aizsardzībai un līdzvērtīga brīvības aizsardzībai kā tādai.

Pēc kara ASV trāpījās tā loma, kādu agrāk spēlēja Lielbritānija.

Nomināli Anglija piederēja pie uzvarētājām. Ārlietu ministrs Ernests Bevins lepni teica žurnālistiem:

– Britu impērija nebūs ne četrdesmit devītais amerikāņu štats, ne septiņpadsmitā padomju republika.

Anglijai lielvalsts loma faktiski nebija pa kabatai.

1947. gada februārī Londona paziņoja, ka atsakās no Palestīnas pārvaldes mandāta, un nākamajā gadā piešķirs neatkarību Indijai. 21. februārī britu vēstniecība pieprasīja tūlītēju tikšanos ar amerikāņu valsts sekretāru Džordžu Māršalu. Viņš nebija pilsētā, vēstījumu no Londonas saņēma viņa vietnieks Dīns Ačesons. Viņa augstības valdība paziņoja, ka turpmāk nav spējīga sniegt finansiālu palīdzību Grieķijai un Turcijai un izved no Grieķijas 40 tūkstošus britu karavīru. Vai šo nastu nevarētu uzņemties Savienotās Valstis?

Londonā un Vašingtonā uzskatīja, ja nepalīdzēs Turcijai, tad tajā iebruks padomju karaspēks. Grieķijā komunisti bija izvērsuši īstu partizānu karu. Viņi kontrolēja kalnu rajonus (tas ir gandrīz visu teritoriju) un cerēja sagrābt varu valstī. Anglija vairākus gadus palīdzēja Grieķijas valdībai, kura gandrīz neko nepārvaldīja. Ārlietu ministrs Entonijs Īdens Pārstāvju palātā teica:

– Grieķijas tautu būtu gājusi bojā no bada – tāpēc mēs iejaucāmies, lieliski apzinoties bīstamību, politiskās domstarpības un kaislības, kuras bija radījis šis karš. Mēs zinājām, ka tas viss gāzīsies uz mūsu galvām, tomēr uzskatījām, ka jāriskē un jāuzņemas atbildība… Mēs netiecamies diktēt Grieķijai, kādai jābūt tās valdībai. Kad ieroči būs nolikti, Grieķijas tautai pašai būs jāizvēlas sev vēlama valdība. Es ceru, ka demokrātija no jauna teiks savu vārdu valstī, kurā tā ir dzimusi.

Grieķu komunistiem Čehoslovākijā ražotos ieročus piegādāja caur Dienvidslāviju. Staļins atbalstīja grieķu partizānus, cerot, ka viņi izveidos valstī revolucionāro situāciju un kompartija iegūs varu. Viņš pat apsprieda iespēju atzīt partizānu izveidoto Grieķijas Pagaidu demokrātisko valdību ar ģenerāli Markosu Vafiadisu priekšgalā. Tomēr ar šo lēmumu nesteidzās.

Savienotajās Valstīs 1946. gada kongresa novembra vēlēšanās demokrāti piedzīvoja sakāvi. Pirmo reizi pēc divdesmitajiem gadiem republikāņi ieguva kontroli pār abām kongresa palātām. Republikāņi apsolīja samazināt nodokļus un valsts izdevumus, strauji samazināt bruņošanās izdevumus un maksimāli ierobežot savas starptautiskās saistības. Viņi izolacionismu uzskatīja par labāko politiku, kas nozīmēja pilnīgu neiejaukšanos pasaules lietās.

Daudz kas bija atkarīgs no senatora-veterāna Artūra Vandenberga, kurš bija ārlietu komitejas priekšsēdētājs. Sešpadsmit gadu vecumā, kad viņš strādāja biskvītu kompānijā, viņš pusdienlaikā gāja klausīties viceprezidenta kandidāta Teodora Rūzvelta uzstāšanos un aizrāvās ar politiku.

Māršals un Ačesons pierunāja Trumenu uzaicināt Baltajā namā vadošos senatorus.

– Pēdējā pusotra gada laikā, – senatoriem teica Dīns Ačesons, – padomju spiediens uz jūras šaurumiem, Irānu un Ziemeļgrieķiju ir novedis Balkānus līdz tādam stāvoklim, ka uzreiz ir iespējama padomju iekļūšana trijos kontinentos. Līdzīgi tam kā ābolu muciņā viens iepuvis ābols var sabojāt pārējos, pūšana, kas iesākusies Grieķijā, izplatītos Irānā un visās pārējās valstīs, kas atrodas tālāk uz austrumiem. Caur Mazāziju un Ēģipti infekcija varētu nonākt Āfrikā, bet caur Itāliju un Franciju, kuras jau tā apdraud visstiprākās Rietumeiropas komunistiskās partijas, tā nonāktu arī Eiropā. Lūk, kādas perspektīvas pavērtos nepacietīgajam un nežēlīgajam pretiniekam aizejot angļiem no Vidusjūras austrumu reģiona.

Iestājās ilgstošs klusums. Pēc tam senators Artūrs Vandenbergs vērsās pie Trumena:

– Prezidenta kungs, ja jūs to pateiksit kongresam un valstij, es jūs atbalstīšu. Un arī senatoru lielākā daļa.

1947. gada 12. martā Kongresa abu palātu kopējā sēdē prezidents uzstājās ar runu, kurā izklāstīja Trumena doktrīnu.

Trumena runa iegāja vēsturē. Tā tiek pieminēta visās mācību grāmatās. Mūsu valstī to ir pieņemts uzskatīt par Baltā nama pretpadomju politikas un imperiālistisko centienu manifestu, kas sadalīja pasauli divās nometnēs. Bet maz ir to, kas zina, ko reāli teica Harijs Trumens. Un es vēlos šo runu piedāvāt praktiski pilnībā. Tā izskaidro Savienoto Valstu prezidenta vadmotīvus, viņa pasaules uzskatus.

– Šī svarīgā situācija, ar kuru mēs sastopamies šodien, ir izraisījusi manu ierašanos kongresā, – teica prezidents. – Runa būs par valsts ārpolitiku un nacionālo drošību. Savienotās Valstis ir saņēmušas no Grieķijas valdības steidzamu lūgumu par finansiālo un ekonomisko palīdzību. Amerikāņu ekonomiskās misijas atskaites un ziņojumi apstiprina Grieķijas valdības apgalvojumus par to, ka palīdzība ir nepieciešama Grieķijas kā brīvas valsts izdzīvošanai. Es neticu, ka amerikāņu tauta un kongress paliks nedzirdīgi pret Grieķijas valdības lūgumu. Nepieciešamo dabas resursu trūkums vienmēr ir spiedis grieķus smagi strādāt, lai savilktu galus kopā.

Kopš 1940. gada strādīgā un miermīlīgā valsts pārdzīvoja iebrukumu, nežēlīgu okupāciju četru gadu garumā un smagu iekšējo cīņu. Kad atbrīvošanās kustības spēki iegāja Grieķijā, viņi ieraudzīja, ka vācieši atkāpjoties ir izpostījuši gandrīz visus dzelzceļus un autoceļus, ostas, komunikācijas un tirdzniecības floti. Vairāk nekā tūkstotis ciemu bija nodedzināti, 85% bērnu slimoja ar tuberkulozi. Gandrīz bija izzuduši liellopi, mājputni un vilcēj dzīvnieki. Inflācija apēda praktiski visus uzkrājumus. Šajos traģiskajos apstākļos kareivīgais mazākums, ekspluatējot cilvēciskās ciešanas, spēja izveidot politisko haosu, kas padara neiespējamu ekonomikas atjaunošanu. Grieķijai izmisīgi ir vajadzīga finanšu un ekonomiskā palīdzība, lai varētu atjaunot pārtikas, apģērbu, degvielas un sēklu iepirkumus.

Pašlaik Grieķijas valsts pastāvēšanu apdraud vairāku tūkstošu bruņotu cilvēku darbība, kurus vada komunisti. Dotajā brīdī komisija izmeklē notikumus Ziemeļgrieķijā un robežpārkāpumus no Albānijas, Bulgārijas un Dienvidslāvijas puses. Grieķijas armija ir mazskaitlīga un slikti apbruņota. Tai vajadzīgi ieroči un munīcija, lai atjaunotu valdības autoritāti. Grieķijai ir jāsniedz palīdzība, lai tā kļūtu par pašpietiekamu un sevi cienošu demokrātiju.

Savienotajām Valstīm jāsniedz šī palīdzība. Pasaulē nav citas valsts, pie kuras varētu vērsties demokrātiskā Grieķija. Neviena cita valsts nevēlas un nav spējīga sniegt nepieciešamo atbalstu demokrātiskajai Grieķijas valdībai. Britu valdība vairāk nevar sniegt tai finansiālo un ekonomisko palīdzību. Ļoti svarīgi, lai mēs kontrolētu Grieķijai piešķirto līdzekļu izmantošanu, tāda veidā, lai katrs iztērētais dolārs palīdzētu celt ekonomiku, kurā varētu uzplaukt veselīga demokrātija. Neviena valdība nav ideāla. Viena no demokrātijas svarīgākajām īpašībām ir tāda, ka defekti vienmēr ir redzami un ar demokrātiskiem procesiem var tikt atklāti un izlaboti. Grieķijas valdība nav ideāla. Tā strādā haosa atmosfērā. Tā pieļāva kļūdas. Palīdzības piešķiršana šai valstij nenozīmē, ka Savienotās Valstis atbalsta visu, ko Grieķijas valdība ir izdarījusi un izdarīs. Mēs nosodījām, un arī tagad mēs nosodām labējo un kreiso ekstrēmismu. Mēs ieteicām ieturēt toleranci agrāk, un to mēs iesakām arī tagad.

Grieķijas kaimiņš Turcija arī ir pelnījusi mūsu uzmanību. Turcijas kā neatkarīgas un ekonomiski veselīgas valsts nākotne brīvību mīlošiem cilvēkiem ir ne mazāk svarīga, kā Grieķijas nākotne. Turcija nav pārcietusi katastrofas, kādas bija Grieķijai. Tomēr arī Turcijai ir vajadzīga mūsu palīdzība modernizācijai, kas nepieciešama, lai saglabātu nacionālo vienotību. Britu valdība mūs informēja par to, ka savu problēmu dēļ tā vairāk nevarēs sniegt Turcijai finansiālo un ekonomisko palīdzību. Savienotās Valstis ir vienīgā valsts, kas var palīdzēt.

Savienoto Valstu ārpolitikas svarīgākais uzdevums ir radīt apstākļus, kuros gan mēs, gan citas valstis dzīvos brīvi. Tas bija galvenais secinājums pēc kara ar Vāciju un Japānu. Mēs uzvarējām valstis, kuras gribēja uzspiest savu gribu un dzīvesveidu citām valstīm. ANO ir izveidota tāpēc, lai varētu nodrošināt brīvību visiem tās locekļiem. Bet tas nenotiks, kamēr mēs negribēsim palīdzēt brīviem cilvēkiem saglabāt viņu brīvību un nacionālo vienotību. Brīvajiem cilvēkiem uzspiestie totalitārie režīmi grauj pasaules pamatus un, sekojoši, Savienoto Valstu drošību. Mūsu valdība protestēja pret vardarbību Polijā, Rumānijā un Bulgārijā, pārkāpjot Jaltas vienošanos. Dažās citās valstīs arī notiek līdzīgas lietas.

Viena iekārta balstās uz vairākuma gribu un raksturojas ar brīvām vēlēšanām, garantē vārda, ticības un politisko brīvību. Cita balstās uz mazākuma gribu, ar varu uzspiestam vairākumam. Tā balstās uz teroru un apspiešanu, kontrolējamu presi un radio, falsificētām vēlēšanām un personīgās brīvības apspiešanu. Es uzskatu, ka Savienotajām Valstīm jāatbalsta brīvie cilvēki, kuri pretojas mēģinājumiem tos apspiest.

Mums jārīkojas nekavējoši un enerģiski. Izpildvarai un likumdevēja varai jādarbojas kopā. Savienotās Valstis noziedoja 341 triljonu dolāru uzvarai Otrajā pasaules karā. Tā ir investīcija pasaules brīvībai un mieram. Palīdzība, kuru es ieteicu Grieķijai un Turcijai, sastāda tikai vienu desmito daļu no šīs summas. Totalitāro režīmu sēklas barojas no ciešanām un vajadzībām. Tās izplatās un aug nabadzības un sāncensības ļaunajā augsnē. Tās sasniegs uzplaukumu, kad mirst cilvēku cerības uz labāku dzīvi. Visas pasaules brīvie cilvēki gaida no mums palīdzību, lai saglabātu viņu brīvību. Ja mēs paklupsim – mēs pakļausim briesmām mūsu valsts labklājību…

Trumena runā, kā redzam, nebija nekā agresīva. Viņš patiesi uzskatīja par nepieciešamu atbalstīt tautu tiesības uz brīvību un nostāties pretī staļiniskā tipa totalitārajiem režīmiem. Savienoto Valstu nacionālās intereses sakrita ar tautu tieksmi uz brīvību un demokrātiju. Un jāsaka atklāti: ja pēc Otrā pasaules kara Amerika nebūtu ieņēmusi tādu pozīciju, tad pat Eiropā, tāpat kā trīsdesmitajos gados, no jauna parādītos stingri autoritārie režīmi, nerunājot nemaz par Āziju un citiem kontinentiem. Rietumeiropa un Tālie Austrumi saņēma lieliski iespēju pilnvērtīgai attīstībai zem amerikāņu militārā lietussarga. Vēl nav zināms, vai Japāna būtu guvusi tādus fantastiskus panākumus, ja Savienotās Valstis to nebūtu atbrīvojušas no nepieciešamības uzturēt armiju un izšķiest naudu ieročiem.

Protams, ka Aukstajam karam bija noteikta loģika. Lielvalstīm bija vajadzīgi sabiedrotie: jo tie ir vairāk, jo labāk. Tāpēc tika noslēgtas alianses arī ar maz cienījamiem režīmiem.

– Lai aizsargātu mieru, – vēlāk taisnosies prezidents Džons Kenedijs, – mums jāsadarbojas ar dažām valstīm, kurām trūkst brīvības.

Diktatora Salazara laikā pusfašistisko Portugāli uzņēma NATO. Spānijas kaudiljo Franko, Pakistānas prezidents Ajobs Hans un Irānas šahs Rezā Pehlevī tika uzskatīti par uzticamiem Amerikas sabiedrotajiem. Savienotās Valstis sniedza militāro palīdzību Dienvidvjetnamai un Dienvidkorejai, kaut abas valstis vadīja autoritāri režīmi.

Tomēr neaizmirsīsim, ka demokrātiskās Rietumu sistēmas spēka ietekmē Spānija un Portugāle ar laiku kļuva par normālām Eiropas valstīm. Bet Ziemeļkorejā, pret kuru nostājās amerikāņi, nodibinājās viena no drūmākajām diktatūrām zemes virsū. Ja 1950. gadā ASV neatnāktu palīgā Dienvidkorejai, tad visa pussala nonāktu briesmīgas diktatūras varā. Dienvidkoreja, Vašingtonas ietekmē, ar gadiem pārvērtās par plaukstošu valsti, kurā sekmīgi cēla demokrātiju.

Māršala plāns un NATO izveidošana

Savienoto Valstu sekretārs Džordžs Māršals tomēr atcerējās, ka kara laikā ar krieviem viņi bija sabiedrotie. Kādā sarunā ar amerikāņiem Staļins teica šādus vārdus:

– Es uzticos Džordžam Māršalam tāpat kā sev.

Pēc veiksmīgas izcelšanās Normandijā Staļins viņu apbalvoja ar Suvorova ordeni. Apbalvojumu ģenerālim pasniedza vēstnieks Gromiko. Kļūstot par valsts sekretāru, Māršals devās vizītē uz Maskavu. Viņš nezaudēja cerību izskaidroties ar Staļinu un atrisināt galvenās pretrunas starp abām lielvalstīm.

Pieņemšanās izskanēja bezgalīgi tosti. Viss bija brīnišķīgi – melnie ikri, stores, fazāni, šampanietis, Lielais teātris. 1947. gada 15. aprīļa vēlā vakarā valsts sekretāru uzņēma Staļins. Džordžu Māršalu vadonis sagaidīja ar vārdiem:

– Jūs nemaz neesat izmainījies pēc mūsu pēdējās tikšanās, bet es jau esmu vecs.

Viņi bija apmēram vienā vecumā. Staļins tiešām izskatījās diezgan slikti. Amerikāņi pamanīja, ka viņš ir manāmi novecojis. Tāds pats iespaids radās arī padomju vēstniekam Vašingtonā Nikolajam Vasiļjevičam Novikovam, kurš piedalījās sarunās.

«Es savā priekšā redzēju, – atcerējās Novikovs, – pavecu, ļoti pavecu, nogurušu cilvēku, kurš acīmredzot stipri piepūloties nes lielo atbildības slogu».

– Pēc kara beigām pasaulē valdīja bezgalīga sajūsma par Padomju Savienību, – teica Džordžs Māršals. Tomēr tagad ir pasliktinājies amerikāņu tautas noskaņojums pret PSRS, un tas ir Padomju Savienības daudzo akciju rezultāts. Es uzskatu šo sabiedriskās domas attīstības tendenci kā traģisku, sakarā ar to lielo nozīmi, kāda ir padomju-amerikāņu attiecībām. ASV valdība raksta vēstules padomju valdībai un bieži uz tām nesaņem vispār nekādas atbildes. Tā mums nav ar citu valstu valdībām… Es esmu ieradies, lai kaut ko izdarītu tās sapratnes un uzticamības atjaunošanai, kāda pastāvēja starp Padomju Savienību un ASV kara laikā…

Staļins sarunas laikā ar sarkanu zīmuli zīmēja lauvu galvas. Māršalam šķita, ka Staļins vienaldzīgi attiecas pret viņa vārdiem.

Padomju vadonis ierunājās par to, ka Savienotās Valstis apsolīja, bet nepiešķīra aizdevumu sešu miljardu dolāru apmērā. Novikovs stipri izbrīnījās – sešu miljardu skaitli neviens nav nosaucis, runa bija par vienu miljardu.

Jautājums par kredīta piešķiršanu Padomju Savienībai radās vēstniekam Harimanam, kad viņš tikko ieradās Maskavā. Kredīts bija paredzēts amerikāņu preču iepirkšanai valsts pēckara atjaunošanai. Maskavā ideja iepatikās. Gribēja saņemt miljardu dolāru uz pieciem gadiem ar likmi pus procents gadā.

Sarunas par kredīta piešķiršanu notika 1944. gada beigās.

1945. gada 4. janvārī Molotovs negaidīti Harimanam iesniedza atgādinājuma vēstuli ar citiem skaitļiem: «Sakarā ar vairākkārtējiem ASV darbinieku paziņojumiem par vēlēšanos saņemt lielus padomju pasūtījumus pārejas un pēckara periodā, PSRS valdība atzīst par iespējamu veikt pasūtījumus uz ilgtermiņa kredītu bāzes par sešiem miljardiem amerikāņu dolāru».

Tas izskatījās kā laipnība Savienotajām Valstīm. Lēmums tika atlikts līdz kara beigām. Pēc kara beigām attiecības starp abām valstīm tik strauji pasliktinājās, ka Vašingtonā vairs nevēlējās piešķirt tik ievērojamus kredītus.

Vēstnieks Smits uzrakstīja Novikovam zīmīti: «Novikova kungs! Jūs taču zināt, ka tas tā nav. Nekad nav doti solījumi par sešiem miljardiem. Lūdzu, izskaidrojiet to Staļina kungam».

Nikolajs Novikovs pārtulkoja viņa vārdus un parādīja zīmīti Molotovam. Ministrs zīmīti izlasīja un ielika to savā mapē. Viņš nesāka Staļinu labot – ne amerikāņu klātbūtnē, ne pēc tam, kad tie aizgāja.

Sarunas Maskavā ar neko nebeidzās. Džordžs Māršals jutās vīlies. Viņš ziņoja Trumenam, ka diplomātija nedarbojas, ar krieviem nav ko sadarboties, un Eiropas bēdīgais stāvoklis atbilst viņu interesēm.

1947. gada 28. aprīlī valsts sekretārs Māršals atgriezās Maskavā. Tajā pašā dienā viņš uzstājās pa radio, runāja par Eiropas likteni:

– Pacientam paliek arvien sliktāk, tāpēc, ka ārsti ir pārāk piesardzīgi un vilcinās.

Visu kara laiku Džordžs Māršals atteicās saņemt apbalvojumus, prēmijas, goda nosaukumus, uzskatot to par nepieklājību, kamēr amerikāņi cīnās un mirst frontē.

1947. gada 5. jūnijā viņš piekrita saņemt Hārvarda universitātes goda doktora nosaukumu. Šajā dienā viņš teica runu, kas vēlāk ieies vēsturē. Māršals runāja klusā un monotonā balsī, viņš bija slikts orators. Viņa vietnieks Dīns Ačesons viņam piedāvāja nolasīt sagatavotu tekstu, nenovirzoties no uzrakstītā. Māršals apvainojās, tomēr paklausīja padomam.

Hārvardā viņš apsolīja sniegt palīdzību Eiropas valstīm, lai tās varētu atjaunot savu ekonomiku. Viņa uzstāšanās nebija iespaidīga.

«Es uzmanīgi klausījos viņa runu, – stāstīja pazīstamais sovetologs Ričards Paips, kurš piedalījās Hārvardas izlaiduma ceremonijā, – viņš jutās vīlies, tāpēc, ka neatrada tajā vairāk, kā kopējas vietas. Kaut viņa uzstāšanos varētu uzskatīt par vienu no svarīgākajām publiskajām uzstāšanām 20. gadsimtā, tā netika uzskatīta par tādu, kad tā notika.»

Tomēr Lielbritānijas ārlietu ministrs, kurš dzirdēja Džordža Māršala runu pa radio, izjuta satraukumu: valsts sekretāra vārdos viņš ieraudzīja savas valsts glābiņu.

Padomju pārstāvji uzstāšanos traktēja savādāk. 9. jūnijā vēstnieks Novikovs telegrafēja ministram Molotovam: «Šajā valsts sekretāra Māršala piedāvājumā skaidri iezīmējas pret mums vērstā Rietumeiropas tirgus kontūras».

Prezidenta palīgs Klarks Klifords ierosināja to nosaukt par Trumena plānu. Prezidents teica, ka viņš vēlas izrādīt cieņu valsts sekretāram – lai tas būtu Māršala plāns. Prezidents bija politiķis ar lielu pieredzi: tuvojās vēlēšanas, un viņš tika pakļauts nepārtrauktiem republikāņu uzbrukumiem.

Viss, kas manā vārdā tiks nosūtīts uz senātu un kongresu, ilgi nenodzīvos.

Kara gados amerikāņu ekonomika uzplauka. Ražošanas apjoms divkāršojās. Četrdesmit piektajā gadā Savienotās Valstis ražoja pusi no visas pasaules rūpnieciskās produkcijas, tām piederēja divas trešdaļas zelta rezervju un trīs ceturtdaļas investīciju. Tomēr ne visiem amerikāņiem bija liela vēlēšanās atdot eiropiešiem savu naudu.

Kara beigās vēl pastāvēja 13 veida kartiņas rūpniecības un pārtikas precēm. Grūti bija nopirkt ledusskapjus un automobiļus. Baidījās, ka būs tāpat kā pēc Pirmā pasaules kara, sāksies kritums, un no frontes atgriezušies karavīri paliks bez darba. Baidījās, ka Māršala plāna īstenošana liegs amerikāņiem vajadzīgās preces un vienlaicīgi paaugstinās inflāciju. Tomēr Māršals pierādīja, ka nebūs ne stabilitātes, ne miera, ja netiks atjaunota Eiropas ekonomika.

Eiropas valstīm bija vajadzīgs neliels laiks – apmēram nedēļa, lai saprastu Māršala plāna nozīmi. Vieni bija skeptiķi un neticēja, ka palīdzības solījumi materializēsies. Otri baidījās, ka palīdzība nepienāks tik ātri, ka naivi būtu ar to rēķināties. Trešie gaidīja Maskavas reakciju.

Padomju Savienība tika uzaicināta piedalīties arī plāna izstrādē. 23. jūnijā Molotovs atbildēja, ka atbrauks. Viņš ierosināja satikties Parīzē. Maskava ieteica arī saviem sabiedrotajiem Čehoslovākijai, Ungārijai un Polijai gatavoties konferencei. Tā bija iepriecinoša ziņa. Molotovs Parīzē ieradās simts ekspertu pavadījumā. Tas vismaz nozīmēja, ka Māršala ideja tiek uztverta nopietni.

Molotovs ieteica, lai visas valstis sastādītu savu vajadzību sarakstu, nosūtītu to uz Vašingtonu un saņemtu tik daudz naudas, cik vajadzīgs. Rietumu partneri piedāvāja iet citu ceļu. Sākumā vajadzētu izpētīt katras valsts ekonomiku, saskaitīt resursus, sastādīt kopīgu rīcības plānu, lai vispirms palīdzētu viens otram un apvienotu ekonomikas, un tikai pēc tam lūgt amerikāņiem naudu.

Eiropa daudzus gadsimtus dzīvoja ekonomiskā nacionālisma, protekcionisma un autarķijas apstākļos. Tagad uzvarējuši bija citi principi: vajadzēja tikt vaļā no brīvās tirdzniecības barjerām. Tāda atklātība, nepieciešamība dot pilnu informāciju par resursiem un ekonomisko potenciālu neapmierināja padomju vadītājus.

2. jūnijā Molotovs teica, ka tas viss pārkāpj suverenitātes principus, ka Eiropas valstis ziedo savu patstāvību un tas novedīs pie Eiropas sašķelšanās. Savā ziņā viņam bija taisnība. Tomēr Eiropas valstis zināja, kurā pusē dzelzs priekškaram tās vēlas atrasties. Padomju delegācija atstāja Parīzi.

Padomju valdības paziņojumā bija teikts: «ASV pretendē uz to, lai tiktu izveidota Vadības Komiteja, kura sastādītu Eiropas valstu ekonomisko programmu… PSRS delegācija saskatīja šajās pretenzijās vēlmi iejaukties Eiropas valstu iekšējās lietās, uzspiest tām savu programmu, apgrūtināt tām savu pārpalikumu noietu tur, kur tās gribētu, un tādā veidā nostādīt šo valstu ekonomiku ASV ekonomisko interešu atkarībā…»

Britānijas ārlietu ministrs Ernests Bevins pačukstēja savam palīgam:

– Mēs apsveicam ar rietumu bloka dzimšanu.

Staļins palaida garām izdevību izjaukt Māršala plānu. Ja Molotovs nebūtu aizbraucis no Parīzes, pilnīgi iespējams, ka kongress pats būtu šo iedeju izgāzis: kongresmeņi diez vai būtu piekrituši atdot savu vēlētāju naudu padomju režīmam, ja nebija iespējams kontrolēt katra dolāra izmantošanu.

Averels Harimans atzīmēja:

– Tēvocis Džo mums atkal palīdzēja.

Aukstais karš zināmā mērā izcēlās tāpēc, ka Rietumi un Padomju Savienība nepareizi novērtēja viens otra nodomus. Katra puse uzskatīja, ka pretējā puse ievieš dzīvē velnišķīgi izstrādātu plānu. Un uzreiz tika pieņemti atbildes gājieni. Jo vairāk viena puse ticēja pašas radītam pretējās puses tēlam, jo stiprāk spēkā pieņēmās savstarpējais naids.

4. jūlijā Anglijas un Francijas ārlietu ministri Ernests Bevins un Žoržs Bido uzaicināja 22 Eiropas valstis – visas, izņemot Padomju Savienību un Franko Spāniju, – piedalīties plašā apspriedē Parīzē.

5. jūlijā Maskava pavēstīja saviem sabiedrotajiem, ka nepiedalīsies Māršala plānā, bet citas valstis ir brīvas savā izvēlē. Tomēr dienu vēlāk, kad Austrumeiropas delegācijas jau bija ieradušās Parīzē, sekoja jauns norādījums: nekur nebraukt, Māršala plāns paredzēts pretpadomju bloka formēšanai.

Izveidojās problēma ar Čehoslovākiju.

Pēc valsts atbrīvošanas no vācu karaspēka Prāgā – atšķirībā no pārējām Austrumeiropas valstīm – atgriezās iepriekšējie līderi: prezidents Eduards Benešs un ārlietu ministrs Jans Masariks. Sākumā Benešs un Masariks pamanījās sadzīvot gan ar rietumvalstīm, gan ar Padomju Savienību. Saformēja koalīcijas valdību, kuru vadīja Klements Gotvalds. Likās, ka arī padomju ietekmes zonā var pastāvēt daudzpartiju demokrātija.

– Sociālistiskie pasākumi, – teica prezidents Benešs, – jāievieš mierīgā ceļā bez proletariāta diktatūras, nepiemērojot noteiktas marksisma-ļeņinisma teorijas. Es domāju, ka cilvēces attīstībā mēs esam sasnieguši jau tādu periodu, kad tas ir iespējams.

1947. gada 8. jūlijā premjerministru Klementu Gotvaldu, ministru Janu Masariku un vēl dažus Čehoslovākijas valdības pārstāvjus izsauca uz Maskavu. Nākamās dienas vakarā Gotvaldu vienu pašu aizveda uz Kremli. Pēc četrdesmit minūšu sarunām viņš paziņoja pārējiem:

– Staļins šausmīgi dusmojas, ka mēs esam pieņēmuši ielūgumu piedalīties Māršala plānā. Es viņu nekad neesmu redzējis tik dusmīgu.

Vienpadsmitos vakarā Staļins, uzaicinādams delegāciju pilnā sastāvā, tai paziņoja, ka Čehoslovākijas piedalīšanās Māršala plānā pārraus slāvu tautu vienoto fronti un veicinās Padomju Savienības izolāciju. Ārlietu ministrs Masariks mēģināja paskaidrot, ka viņa valstij ir vajadzīga ekonomiskā sadarbība ar Rietumiem. Čehoslovākija no Savienotajām Valstīm jau ir saņēmusi palīdzību 200 miljonu apmērā. Vajadzīgs ir vairāk – trūkst pārtikas.

Staļins pastāvēja uz savu:

– Jūs esat mūsu draugi. Ja jūs aizbrauksiet uz Parīzi, tad ļausiet sevi izmantot pret PSRS. Padomju Savienība un tās valdība to nepieļaus.

Atvadoties vadonis atgādināja Klementam Gotvaldam un pārējiem, ka jau šodien viņiem jāatsakās no dalības Parīzes konferencē.

Ministrs Masariks atbildēja, ka viņi tikai rīt varēs apspriest šo jautājumu.

Staļins atkārtoja:

– To vajag izdarīt nekavējoties.

Jans Masariks drūmi teica, ka uz Maskavu viņš atbrauca kā suverēnas valsts ministrs, bet aizbrauca kā «padomju rokaspuisis». Prāgā ministru kabinets noturēja sēdi visu dienu. Vakarā vicepremjers Viljams Širokijs nolasīja paziņojumu: valdība ir atcēlusi savu lēmumu, Čehoslovākijas delegācija nebrauks uz Parīzi.

Staļinam galīgi saraujot saites ar Rietumiem, vairāk nebija vajadzīgi ne Benešs, ne Masariks. Iemesls uzradās pats.

1948. gada 17. februārī ministri-nekomunisti pieprasīja apspriest Iekšlietu ministrijas un sevišķi valsts drošības pārvaldes darbību, kuras kontrolēja kompartija un Maskavas padomnieki. Komunisti nevēlējās nevienam dot atskaites par valsts drošības struktūru darbību un izjauca valdības sēdi. Vakarā pa radio pārraidīja kompartijas CK prezidija ziņojumu ar aicinājumu «aizstāvēt valsts un tautas intereses».

20. februārī divpadsmit ministri, kas pārstāvēja demokrātiskās partijas, iesniedza atlūgumus. Viņi uzskatīja, ka prezidents Benešs – kā tas pieņemts demokrātiskā valstī – būs spiests atstādināt visu valdību un izsludināt jaunas vēlēšanas. Naivie!

Komunisti izveda savus atbalstītājus ielās, sarīkoja visā valstī streiku un sāka apbruņot strādnieku milicijas vienības. Klements Gotvalds pieprasīja saformēt izteikti komunistisku valdību. Prezidents Benešs pretojās. Gotvalds piedraudēja izsaukt padomju tankus. Viņš palūdza PSRS ārlietu ministra vietniekam Valerianam Aleksandrovičam Zorinam, kurš bija ieradies Prāgā (viņš nesen bija padomju vēstnieks Čehoslovākijā), nosūtīt uz Maskavu viņa lūgumu: «Būtu labi (lai iedarbotos uz Benešu un visiem labējiem), ja dažas karaspēka daļas Vācijā un Austrijā sāktu pārvietoties pie Čehoslovākijas robežām».

Smagā artilērija nebija vajadzīga. Eduards Benešs nekad neizcēlās ar lielu politisko drosmi. Pie tam viņš bija smagi slims. 25. februārī prezidents padevās un uzticēja Gotvaldam pašam izveidot kabinetu. Visas vara valstī pārgāja komunistu rokās. 7. jūnijā Benešs atkāpās no amata, atkārtojot savu līdzgaitnieku lokā, ka Staļins viņu ir «aukstasinīgi piekrāpis». Pēc trīs mēnešiem viņš nomira.

ASV, Anglijas un Francijas valdības aprobežojās ar kopēju deklarāciju: «Čehoslovākijā ir nodibināta vienas partijas nomaskēta diktatūra… Šo notikumu sekas var būt kaitīgas Čehoslovākijas tautai, kura jau Otrā pasaules kara laikā pierādīja savu tieksmi uz brīvību».

Izlasījis deklarācijas tulkojumu krievu valodā, Molotovs rīkojās (skatīt žurnālu «Svobodnaja misļ» , № 1/2008): «Vajag presē noslānīt par šo izgājienu pret demokrātisko Čehoslovākiju, parādot, ka tas ir ārzemju reakcionāro aprindu neapmierinātības atspoguļojums, kuru plāni ir sabrukuši».

1948. gada 4. maijā ministrs Molotovs uzņēma amerikāņu vēstnieku.

Volters Bedels Smits ieradās paskaidrot: kāpēc padomju valdība izrāda tādu naidīgumu attiecībā uz Eiropas atjaunošanas programmu, kas nevienu neapdraud?

– Savienoto Valstu pašreizējās pozīcijas atspoguļojumu, – teica Smits, – padomju presē mēs uzskatām par izkropļotu un kļūdainu. Manai valdībai nav iespējas noteikt, vai padomju valdības locekļi paši tic šai izkropļotajai informācijai, un, ja arī tic, tad cik lielā mērā… Mana valdība vēlas ar maksimālu skaidrību paziņot, ka Savienotajām Valstīm nav nekādu ļaunu vai agresīvu nodomu pret Padomju Savienību. Apgalvojumi par pretējo ir nepatiesi un var rasties tikai ārkārtēju pārpratumu vai ļaunprātīgu motīvu dēļ…

Daudzi Savienoto Valstu ārpolitikas elementi, turpināja vēstnieks, kuri izraisa pārāk skarbus iebildumus padomju presē, nekad nebūtu radušies, ja mūsu valdībai nebūtu bijis jāpalīdz citām valstīm cīnīties pret komunistiskā mazākuma mēģinājumiem sagrābt varu un nodibināt režīmus, kas pakļauti ārvalstu interesēm. Ja šie mēģinājumi tiks pārtraukti, tad atkritīs arī nepieciešamība tādām darbībām, kuras acīmredzot izraisa neapmierinātību Maskavā…

Dialogs neizdevās.

Dažu valstu valdošajās aprindās, – atbildēja Molotovs, – ir cilvēki, kuri savas iekšējās grūtības grib novelt uz padomju pārstāvjiem vai padomju aģentiem, kuri it kā iejaucas šo valstu iekšējās lietās. Nereti padomju valdībai tiek pierakstītas tādas lietas, par kurām tā uzzina no amerikāņu, franču vai angļu preses. Līdzko kaut kur sākas neliels vai liels streiks, tā uzreiz tajā vaino padomju aģentus… Katrs taisnīgs cilvēks var pārliecināties, ka nebija nekāda iejaukšanās Čehoslovākijas iekšējās lietās no Padomju Savienības puses… Brīdī, kad izveidojās draudi Čehoslovākijas valdībai, kuras vadībā bija komunisti, un ir arī pašlaik, pamodās demokrātisko aprindu enerģija. Komunisti sniedza valdībai atbalstu un veica demokrātiskus pārkārtojumus valsts iekšienē…

Ekonomiskā situācija Čehoslovākijā bija ļoti smaga, jo tai bija liegta dalība Māršala plānā. Padomju palīdzība bija ierobežota. Prāga saņēma desmit reizes mazāk, nekā prasīja.

1948. gada Politbiroja sēdes protokols № 66:

«1. Atteikt Čehoslovākijas valdības lūgumu par zelta aizdevuma piešķiršanu 200 milj. dolāru vērtībā, kas tiktu realizēts 3 gadu laikā.

2. Sakarā ar Čehoslovākijas tautsaimniecības smago stāvokli nekavējoši piešķirt Čehoslovākijai aizdevumu 25 milj. apmērā ar termiņu uz 10 gadiem, ar likmi 2,5% gadā».

1948. gada 10. martā Čehoslovākijas ārlietu ministru Janu Masariku, republikas dibinātāja dēlu, atrada mirušu zem viņa dienesta dzīvokļa logiem. Šī nāve skaļi atbalsojās visā pasaulē. Rusofils Masariks-jaunākais ar visu dvēseli tiecās uz ciešu sadarbību ar Maskavu. Tomēr viņš traucēja čehoslovāku komunistiem. Sakarā ar viņa starptautisko autoritāti un skaļo vārdu, viņu bija grūti atstādināt no amata. Ministra pēkšņā nāve problēmu atrisināja.

Oficiālā versija – pašnāvība, psiholoģiskā nelīdzsvarotība un nespēja tikt galā ar savām problēmām. Tomēr pašā Čehoslovākijā un Rietumos neviens nešaubījās: ministru izmeta pa logu: viņu nogalināja padomju drošības dienesta darbinieki, kuri Prāgā uzvedās kā saimnieki un kontrolēja Čehoslovākijas politiķus.

Tomēr nav pierādījumu, ka viņš būtu nogalināts. Visticamāk, viņš izmisumā izmetās pa logu. Masariks-vecākais, prezidents Tomāšs Masariks, 1918. gadā izveidoja neatkarīgu Čehoslovākiju. Viņa dēls, ministrs Jans Masariks, trīsdesmit gadu vēlāk nespēja saglabāt dzimtenes neatkarību.

Ņujorkā notika Masarika piemiņai veltīts vakars, kurā teica:

– Pasaule atkal stāv lielu lēmumu krustcelēs. Upuris – Čehoslovākija – atkal ceļ trauksmi, kā tas bija liktenīgajās Minhenes dienās.

Komunistiskais apvērsums Prāgā izraisīja bailes, ka kaut kas tamlīdzīgs var notikt arī citās valstīs. Hitlers arī sāka ar Čehoslovākijas okupāciju. Francijas ārlietu ministrs Žoržs Bido ar aizvainojumu teica amerikāņu vēstniekam:

– Mēs šeit sēžam zem šauteņu stobriem, bet jūsu cilvēki ir otrpus okeānam.

Prezidentam Harijam Trumenam notikumi Prāgā bija vēl viens apliecinājums par komunisma uzbrukumu visā pasaulē. 1949. gada 12. martā valsts sekretārs Māršals paziņoja Anglijas ārlietu ministram Bevinam, ka Savienotās Valstis ir gatavas apspriest Atlantijas drošības sistēmas izveidošanu.

1949. gada aprīlī desmit Eiropas valstis, kā arī Savienotās Valstis un Kanāda parakstīja Vašingtonā vienošanos par Ziemeļatlantijas bloka izveidošanu. Eiropas valstis aizsteidzās uz NATO, jo tā līguma 5. un 6. punktā bija teikts, ka uzbrukums vienai līguma valstij, tiek uzskatīts kā uzbrukums visām valstīm. Citādāk sakot, Amerika uzņemas aizstāvēt savus partnerus tāpat kā sevi.

NATO galvenā mītne izvietojās Parīzē. Savienotās Valstis, kā vadošā militārā valsts, uzņēmās NATO vadību. Par pirmo NATO virspavēlnieku Eiropā iecēla Dvaitu Eizenhaueru. Politiskie jautājumi tika uzticēti Anglijai, par NATO pirmo ģenerālsekretāru kļuva lords Ismejs.

Visvairāk NATO pretojās Savienoto Valstu senāts, tāpēc, ka Ziemeļatlantijas līgums paredzēja četru amerikāņu divīziju izvietošanu Eiropas kontinentā, bet amerikāņi vairs nevēlējās sūtīt savu karaspēku pāri okeānam un aizstāvēt citas valstis.

Varšavas līguma organizācija parādījās vēlāk. 1955. gada 10. maijā Varšavā kopā sanāca Polijas, Ungārijas, Čehoslovākijas, Bulgārijas, Rumānijas, Albānijas un VDR delegācijas. Novērotāju statusā piedalījās Ķīnas maršals Pens Dehuejs. Pārtraukumā Ministru padomes priekšsēdētājs Bulgaņins jautāja maršalam, cik divīziju varētu piedāvāt Ķīna. Ķīniešu maršals atbildēja: «100 divīzijas». 14. maijā parakstīja Varšavas līgumu.

Tajā laikā visietekmīgākais žurnālists bija Volters Lipmans. Viņam bija tikai 25 gadi, kad prezidents Teodors Rūzvelts viņu nosauca par «vistalantīgāko jauno amerikāni». Viņa rakstus lasīja visa valsts. 1947. gada vasarā un rudenī Volters Lipmans avīzē «New-York Herald Tribun» nopublicēja rakstu sēriju, kas grāmatas apkopojumā gada beigās iznāca ar kopēju nosaukumu «Aukstais karš. ASV ārpolitikas analīze». Šis izteiciens ieguva plašu pielietojumu.

No divdesmit divām valstīm, kas tika uzaicinātas piedalīties Māršala plānā, 8 atteicās: PSRS, Čehoslovākija, Polija, Rumānija, Dienvidslāvija, Albānija, Ungārija un Somija. 16 valstis izteica vēlēšanos piedalīties. Tās izstrādāja Eiropas ekonomiskās sadarbības plānu, izveidojot Komiteju 16 valstu sastāvā, kura sagatavoja pieteikumu 29 miljardiem dolāru.

1947. gada 22. septembrī sešpadsmit valstu pārstāvji tikās Parīzē un iesniedza integrēto plānu 690 lappušu apjomā. To sadalīja divos sējumos un nosūtīja uz Vašingtonu.

Trumens saņēma Čērčila vēstuli: «Jūs nespējat iedomāties, kā es lepojos ar to politisko līniju, pa kuru jūs vedat savu dižo valsti. No visas sirds jums pateicos par to, ko jūs dariet glābjot pasauli no bada un kara».

Rudenī divi simti amerikāņu kongresmeņu devās uz Eiropu, lai novērtētu notiekošo un noteiktu, kāda palīdzība kontinentam ir vajadzīga. Viņu vidū bija arī jaunais kongresmenis no Masačūsetsas Džons Ficdžeralds Kenedijs.

Džordžs Māršals vairākas reizes atkārtoja:

– Mūs politika nav vērsta pret kādu no zemēm vai ideoloģiju, bet gan pret badu, nabadzību, izmisumu un haosu.

Bet bija arī cits motīvs – novērst komunisma izplatīšanos.

1946. gada martā Francijas premjerministrs Leons Blūms un viņa finanšu padomnieks Žans Monē ieradās Vašingtonā. Blūms jau pirms kara vadīja Francijas valdību, okupācijas laikā vācieši viņu ieslodzīja koncentrācijas nometnē. Blūms un Monē centās ieskaidrot amerikāņiem, ka bez finanšu palīdzības Francijas valdība kritīs, un tiks nomainīta ar komunistisku. Parīze naudu saņēma. Līdzīgus pieprasījumus no Čehoslovākijas, Polijas un Ungārijas puses noraidīja Pasaules banka. Valsts sekretārs Bērnss skaidroja:

– Mums visos iespējamos veidos jāpalīdz draugiem un jāatturas palīdzēt tiem, kuri pretojas tiem principiem, kurus mēs aizstāvam.

Pēc kara Eiropa balsoja par kreisajām partijām. Anglijā uzvarēja leiboristi ar sociālistisku programmu, ar solījumiem centralizēt ekonomiku un valsts kontroli. 1945. gada beigās Francijā kompartijas skaitliskais sastāvs sasniedza 900 tūkst. cilvēku, Itālijā – vairāk par pusotru miljonu. Tās bija savu valstu lielākās partijas, kas bija iekarojušas reputāciju pretojoties okupantiem.

Kad notika Māršala plāna sagatavošana, Rietumeiropas kompartijas, pēc būtības, sāka dumpoties. Francijas komunistu līderis Žaks Djuklo skaidroja saviem biedriem Maskavas direktīvu: sagraut kapitālistisko ekonomiku, uzstāties pret amerikāņu ekonomisko palīdzību un gāzt valdību.

Francijas komunisti, 1947. gada 19. oktobrī zaudējot vietējās vēlēšanās, nolēma ekonomiku nolikt uz ceļiem. Tika slēgtas gandrīz visas ogļu šahtas. Nedarbojās pasts, nebija elektrības, no krāniem netecēja ūdens. Sarkanie karogi plīvoja Marseļā un Parīzē.

Amerikāņu vēstnieks Romā ziņoja, ka Itālija ir uz krīzes robežas. 1947. gada novembra beigās kompartijas līderis Palmiro Toljati aicināja gāzt reakcionāro valdību. Šķita, vēl nedaudz, un sāksies revolūcija.

Britu diplomāti Parīzē piedāvāja Francijas labējiem piegādāt ieročus, lai tie pretotos komunistiem. Tomēr Londonā un Vašingtonā priekšroku deva naudas palīdzībai. Izmantoja amerikāņu un angļu tredjūniju vecos sakarus ar itāļu un franču arodbiedrībām. 1945. un 1946. gadā Amerikas darba federācija nosūtīja 200 tūkst. dolāru itāļu arodbiedrībām.

1947. gada 19. decembrī Nacionālās drošības padomes pirmajā sēdē Vašingtonā nolēma tikko izveidoto Centrālo Izlūkošanas Pārvaldi (CIP) izmantot graujošām akcijām Eiropā. Viena no pirmajām direktīvām, kuras pieņēma tajā pašā dienā, uzdeva rīkojumu CIP direktoram Rosko Hillenkoteram izmantot visu līdzekļus, lai iztraucētu komunistiem gūt uzvaru Itālijā.

Arī Maskava mēģināja atbalstīt sabiedrotos, bet nebija tādu līdzekļu.

Prezidents Trumens aicināja amerikāņus ekonomēt pārtiku, lai to nosūtītu uz Eiropu. Viņu atbalstīja gubernatori, piedāvājot ziedot pārtiku eiropiešiem. Pa valsti kursēja vilciens, kas savāca pārtiku nosūtīšanai uz Veco Pasauli. Daudzos restorānos visā valstī otrdienās nepiedāvāja gaļu. To visu bez maksas nosūtīja pāri okeānam.

Harijs Trumens necienīja ekonomistus. Viņš teica:

– Es vēlētos, lai man labāk būtu vienrocis ekonomists, tāpēc, ka tie vienmēr saka: no vienas puses, no otras puses…

Neskatoties uz to Trumens bija spiests uzaicināt labākos ekonomistus un izveidot prezidenta komiteju palīdzības sniegšanai Eiropai. To vadīja Averels Harimans. Viņš iesaistīja Ričardu Biselu, kurš ar laiku kļūs par CIP direktora vietnieku operatīvajā darbā. Bisels – bijušais Jēlas universitātes absolvents – kļuva par Māršala plāna galveno dispečeru. Viņa darba pamatā bija tas, lai zinātu, kur katrā minūtē atrodas visi amerikāņu kuģi, kuri nogādā palīdzību Eiropai. Kompjūteru tad vēl nebija, viņam bija tikai viens palīgs, un Bisels praktiski precīzi varēja pateikt, kad tas vai cits kuģis atgriezīsies ostā, tiks saremontēts un no jauna varēs iziet okeānā.

1947. gada 15. decembrī amerikāņu kongress piešķīra pirmo pusmiljardu dolāru neatliekamās palīdzības sniegšanai Francijai, Itālijai un Austrijai. Amerikāņu kuģos sākās iekraušanas darbi. Kad kuģi ar izejvielām sasniedza Eiropu, sāka darboties rūpnīcas. Pārtikas piegādes no Savienotajām Valstīm un Kanādas noslāpēja streiku vilni. Ekonomiskā situācija Eiropā mainījās acīm redzami.

1948. gada 3. aprīlī kongress pieņēma likumu par palīdzību ārvalstīm. Ar to nodarbojās Ekonomiskās sadarbības administrācija. Četru gadu laikā Savienotās Valstis piešķīra Eiropai 17 miljardus dolāru – patēriņa preču un bezatlīdzības subsīdiju veidā. Bez tam ASV iepirka Eiropas preces, kas bija svarīgi Eiropas rūpniecībai – savs tirgus bija maksātnespējīgs.

Maskava joprojām mēģināja ietekmēt Rietumeiropas strādnieku šķiru un palīdzēt kompartijām, tomēr naudas bija pamaz.

1948. gada 16. decembrī Politbiroja sēdes protokolā ierakstīja: «Francijas kalnračiem no PSRS arodbiedrībām nosūtīt kā palīdzību 600 tūkst. ASV dolāru, no Rumānijas – 250 tūkst. dolāru, no Polijas – 400 tūkst. dolāru, no Ungārijas – 60 tūkst. dolāru un no Bulgārijas – 40 tūkst. dolāru».

Radās jautājums par Māršala plāna izplatīšanu Vācijai. Badu cieta un sala visa Eiropa. Bet vissliktāk bija sagrautajā Vācijā.

– Man ir grūti pateikt, kāda tagad ir Vācija, – sprieda Staļins Potsdamas konferencē. – Tā ir valsts, kurai nav valdības, kurai nav noteiktu robežu, tāpēc, ka robežas nenoformē mūsu armijas. Vācijai nav nekādas armijas, tā ir sadalīta okupācijas zonās. Vai jūs varat noteikt kas ir Vācija? Tā ir sadalīta valsts…

Vācija atgādināja gruvešu kaudzi. Reparāciju programmas ietvaros lielvalstis-uzvarētājas no valsts izveda rūpnīcas, un strādnieki palika bez darba. Naudas sistēma nedarbojās. Par četriem cigarešu iepakojumiem varēja uz vakaru noīrēt orķestri. Par 24 iepakojumiem varēja nopirkt «Mersedes-Benz».

«Visur staigā bijušās labklājības rēgi, – savā dienasgrāmatā rakstīja slavenais vācu rakstnieks Ernsts Jungers. – Dažreiz pēkšņi ieraugi, ka cilvēki, kas klaiņo pa bezgalīgajiem gruvešiem, pēkšņi pazūd: bez šaubām, kādā caurumā, kas ved uz pagrabiem. Dārzos ir saslietas kūpošas caurules. Liekas, ka tu staigā kaut kādā murgainā miegā un sapņo, lai ātrāk pamostos. Cilvēku sejās ir kaut kas izkropļots pat tad, ja viņiem ir veselas rokas un kājas…

Trūcīgās kartiņu normas ar katru mēnesi tiek nogrieztas vēl uz pusi. Tas ir nāves spriedums daudziem, kas agrāk kaut kā izsitās, sevišķi bērniem, veciem cilvēkiem un bēgļiem. Spriežot pēc avīzēm, daudzi pasaulē šo bada sērgu sagaidīja piekrītoši…»

Sabiedrotie Vāciju kara laikā vēlējās redzēt tieši tādu.

1944. gada 26. augustā prezidents Rūzvelts rakstīja kara ministram Henrijam Stimsonam: «Ārkārtīgi svarīgi, lai visi cilvēki Vācijā saprastu, ka šoreiz Vācija ir uzvarētā nācija. Es nevēlos, lai viņi nomirtu no bada. Piemēram, ja viņiem vajadzīga pārtika, lai uzturētu dvēseli ķermenī, lai tad saņem trīs reizes dienā zupu no armijas virtuvēm. Tas uzturēs viņu veselību, bet tādu pieredzi viņi atcerēsies uz visu mūžu. Fakts, ka vācu tauta ir uzvarētā nācija, ir jāiedveš viņiem kolektīvi un individuāli tā, ka lai baidītos jebkad vēl sākt jaunu karu».

Tomēr pagāja laiks, un attieksme pret Vāciju un vāciešiem sāka mainīties.

Pēc Baltā nama lūguma bijušais prezidents Herberts Hūvers 1946. gadā iesniedza ziņojumu par stāvokli Vācijā. Viņš nonāca pie secinājuma, ka jāatjauno rūpniecība, citādi sabiedroto valstu nodokļu maksātājiem nāksies barot vāciešus. Eiropas centrā parādīsies slimīgs bezdarba perēklis, kas agri vai vēlu inficēs arī kaimiņvalstis, kā rezultātā visa Eiropa paliks vīzēs. No ziņojuma varēja secināt, ka Vācijas ekonomikas atjaunošana ir atslēga kontinenta glābšanai.

«Visa Eiropas ekonomika, – rakstīja Herberts Hūvers, – ir savstarpēji saistīta ar vācu ekonomiku pateicoties izejvielu un gatavās produkcijas tradicionālajai apmaiņai. Nedrīkst atjaunot Eiropas ekonomisko spēku bez Vācijas atjaunošanas».

Bet tieši Eiropā visvairāk baidījās arī no Vācijas atdzimšanas. Trīs franču paaudzes trīs reizes karoja ar Vāciju.

Amerikāņu militārās administrācijas Vācijā vadītājs ģenerālis Luciuss Klejs, ierosināja atbrīvot vācu ekonomiku no ekonomikas apgrūtinājumiem: lai tā sāk strādāt, vācieši sāks paši sevi barot. Kleja tēvs bija senators no Džordžijas štata. Nākamais ģenerālis izauga zaudētāju vidē – pie dienvidniekiem, kuri zaudēja karā pret ziemeļniekiem, – un saprata, ko izjūt karā sakautie vācieši.

Tomēr padomju vadītāji negrasījās atteikties no reparācijām. Tām bija liela nozīme pēckara padomju ekonomikā.

«Reparācijas, – rakstīja slavenais kara vēsturnieks Mihails Semirjaga, – ne tikai palīdzēja atjaunot izpostīto PSRS saimniecību, bet arī sekmēja padomju rūpniecības tehnisko progresu. Reparāciju aparatūra bija tā laika līmenī. Valsts ekonomiskā potenciāla atjaunošanu pieņemts izskaidrot tikai ar padomju tautas «lielajiem darba sasniegumiem». Kur gan palika Vācijas, Rumānijas, Ungārijas un citu bijušo ienaidnieku valstu veselas rūpnīcas, vērtīgākā rūpniecības aparatūra un materiāli, kas ar simtiem tūkstošiem vagonu kā milzīgs vilnis izplūda pa visu Padomju Savienību?”

Molotovs atgādināja sabiedrotajiem, ka Padomju Savienībai apsolīja reparācijas desmit miljardu dolāru vērtībā, tāpēc Padomju Savienībai jāsaņem reparācijas ne tikai no padomju okupācijas zonas, bet no visas Vācijas. Padomju Savienība visvairāk cieta Otrajā pasaules karā. Pat desmit miljardi nekompensēs zaudējumus.

Amerikāņi iebilda: Savienotās Valstis palīdz Vācijas iedzīvotājiem, piegādā pārtiku savā okupācijas zonā, un reparāciju turpināšanas gadījumā tas viss aizies Padomju Savienībai. Savienotās Valstis atteicās iepumpēt naudu vācu ekonomikā, ja Padomju Savienība to izpumpēs ārā. Rietumu lielvalstis vienojās atdalīt savas okupācijas zonas no padomju zonas, veikt tur naudas reformu un sākt ekonomikas atjaunošanu. Tā sākās Vācijas sadalīšana, kas saglabājās četrus gadu desmitus.

1948. gada 23. februārī ASV, Anglijas un Francijas pārstāvji pulcējās Londonā, lai apspriestu Vācijas nākotni. Vienojās apvienot trīs okupācijas zonas, veikt naudas reformu un Vācijas rietumu daļu iekļaut Māršala plānā.

Pēc mēneša, 1948. gada 26. martā, Staļins uzņēma Vācijas austrumu daļas vadītājus – Vācijas Sociālistiskās vienības partijas (VSVP) līdzpriekšsēdētājus Vilhelmu Pīku un Oto Grotevolu.

– Propagandējot Māršala plānu, – žēlojās Grotevols, – angļi un amerikāņi runā par palīdzību, kuru it kā taisās piešķirt Vācijai. Mūsu partijas kontraģitācija šajā jautājumā nedarbojas sakarā ar iedzīvotāju vidū izplatītām ilūzijām, kas saistītas ar Māršala plānu. Cīņā pret Māršala plānu partijai pagaidām neizdodas aizraut plašas masas.

18. decembrī, atkal tiekoties ar Staļinu, Vilhelms Pīks izteicās vēl asāk:

– Māršala plāns nozīmē Vācijas izlaupīšanu.

Jau pašā sākumā Māršala plāns tika uztverts kā Aukstā kara instruments. Maskavā acīmredzot saprata, ka bagātā ekonomiskā palīdzība sagrautajai Eiropai grauj kontinenta iedzīvotāju protesta potenciālu un kompartijas perspektīvas. Pēc ciešākas ekonomiskās integrācijas parasti seko vēl ciešāka politiskā apvienošanās. Tā arī notika. Vācijas rietumu daļas vācieši saistīja savu likteni ar rietumu pasauli. Beigu beigās Māršala plāns noveda pie Kopējā tirgus izveidošanās.

1948. gada 18. jūnijā rietumu okupācijas zonās izsludināja naudas reformu. 23. jūnijā ASV, Anglija un Francija paziņoja, ka naudas reforma notiks arī Berlīnes rietumu sektoros. Staļins zināja, kā uz to atbildēt.

Četrdesmit piektajā gadā Berlīni sadalīja četrās okupācijas zonās. Padomju sektors vēlāk kļūs par Vācijas Demokrātiskās republikas galvaspilsētu. Rietumberlīne vēlējās kļūt par daļu no Rietumvācijas. Tomēr Rietumberlīne no visām pusēm padomju karaspēka ielenkta izrādījās pārāk ievainojama.

1948. gada 24. jūnijā Padomju militārā administrācija Vācijā paziņoja par to, ka tiek pārtraukta satiksme starp Rietumberlīni un Vācijas rietumu okupācijas zonām. Paskaidroja, ka ceļi un tilts pār Elbu «uz laiku ir slēgti remonta dēļ ». Helmštates dzelzceļa stacijā, uz divu zonu robežas stāvēja amerikāņu vilcieni. Amerikāņu virsnieki pieprasīja izlaist viņus, padomju virsnieki atbildēja: sastāvs netiks izlaists.

Vienlaicīgi Rietumberlīnē atslēdza elektrību. Pilsēta palika bez apgaismojuma, siltuma un pārtikas. Sākās Berlīnes blokāde. Tā bija Aukstā kara pirmā kauja, Austrumu un Rietumu pirmā tiešā sadursme.

Staļins bija pārliecināts, ka Rietumberlīne neizturēs blokādi un to varēs pievienot Austrumvācijai. Kas attiecas uz Savienotajām Valstīm un Angliju, tad tās neuzdrošināsies veikt kaut kādu aktīvu darbību, aprobežojoties tikai ar diplomātiskajām notām. Pēc Gromiko teiktā, Staļins pats izlēma, ka atkāpsies tikai tad, ja amerikāņi nolems sākt īstu karu.

Anglija un Savienotās Valstis tiešām apjuka. Tām nebija īpaša vēlmes cīnīties par Rietumeiropu. Tomēr tās saprata, cik augstas ir likmes. «Ja Berlīne tiks atstāta, – toreiz rakstīja viens amerikāņu žurnālists, – tad rīt puse Eiropas iedzīvotāju iestāsies komunistiskajā partijā».

Pilsētas vadība paziņoja: «Rietumberlīne nekad nebūs komunistiska!» Rietumberlīnes oberbirģermeistars sociāldemokrāts Ernsts Reiters uzstājās mītiņā:

– Mēs visādos veidos pretosimies to tieksmei uz varu, kuri grib mūs padarīt par vienas partijas vergiem. Tādā verdzībā mēs dzīvojām Ādolfa Hitlera laikā. Mums pietiek. Mēs nevēlamies viņa atdzimšanu… Šodien visa pasaule zina, ka tieši šeit pukst jaunās vācu demokrātijas sirds… Brīvība ir visas mūsu dzīves jēga.

Vašingtonā tajā dienā bija karsts un mitrs. Prezidents Trumens nervozēja, jutās noguris. Viņam nepatika izteiciens «Aukstais karš». Viņš priekšroku deva citam izteicienam – «nervu karš». Avīzes bija pilnas ar baumām par nākamo karu. Apspriedē Baltā namā izskanēja ideja veikt atbildes triecienu – slēgt padomju kuģiem Panamas kanālu. Trumens šo ideju noraidīja, bet tomēr uzsvēra:

– Mēs paliekam Berlīnē.

– Ģenerālis Luciuss Klejs ierosināja ar tankiem noklāt ceļu uz Rietumberlīni. Klejs bija cilvēks ar nevaldāmu raksturu. Kā izteicās viens viņa paziņa, «viņš ir lielisks puisis, kad atslābinās, problēma ir tāda, ka viņš nekad neatslābinās».

Trumens atkal pateica «nē», tas jau gandrīz ir īsts karš.

Ģenerāļi-lidotāji Heps Arnolds un Kērtis Lemejs atcerējās, kā Otrā pasaules kara laikā viņi nogādāja kravas uz Ķīnu pa gaisu pāri Himalajiem. Trumenam gaisa tilts likās kā ideāls risinājums. Staļins nespēs aizliegt lidojumus. Lidmašīnas riskēs notriekt tikai tādā gadījumā, ja gribēs karot.

– Vai krievi grib karu? – vaicāja Trumens.

– Es tā nedomāju, – atbildēja ģenerālis Klejs.

Divas dienas pēc blokādes sākuma Rietumberlīnē nolaidās pirmās lidmašīnas ar pārtiku.

Trumens atļāva Berlīnei piegādāt katru dienu četrus tūkstošus tonnu produktu, degvielu un rūpniecības izejvielu. Tuvojoties ziemai, šis daudzums pieauga līdz divpadsmit tūkstošiem tonnu dienā. Baroja divus miljonus cilvēku un piegādāja viņiem ogles. Rietumberlīnes iedzīvotāji saņēma mazas pārtikas devas. Tomēr pilsētā neviens no bada nenomira. Elektrību pieslēdza uz dažām stundām dienā, un saimnieces cēlās augšā nakts vidū, lai uz elektriskās plītiņas uzvārītu kaut ko rītdienai.

Ziema bija ļoti auksta. Pilsētas varas iestādes, kopā ar sabiedrotajiem, uzņēmās organizēt nometni jaunatnei, kur labi baroja. Tie bija svētki Berlīnes pusaudžiem.

Amerikāņu transporta lidmašīnas pacēlās no Visbādenes lidlauka un nosēdās Rietumberlīnē Tempelhofas lidlaukā. Amerikāņu iniciatīvu atbalstīja angļu un franču varas iestādes. Gaisa tilta nodrošināšanai sāka darboties Tegelas lidlauks Berlīnes franču okupācijas zonā un Gatovas lidlauks angļu zonā. Lidotāji dienas laikā paspēja veikt trīs pārlidojumus. Lidmašīnas nolaidās ik pēc četrām minūtēm.

Domāja, ka gaisa tilts būs vajadzīgs dažas nedēļas. Bet tas darbojās 322 dienas, 11 mēnešus. Gaisa tilts izmaksāja ļoti dārgi, un tika uzskatīts par vienu no drosmīgākajām un oriģinālākajām akcijām Aukstā kara laikā. Lai arī tam izmantoja ne mazāk līdzekļu kā kādam lokālam karam ar parastajiem ieročiem, tomēr tas beidzās bez asinsizliešanas. Bojā gāja tikai daži lidotāji aviokatastrofu rezultātā. Berlīnieši bija pārsteigti par to, ka sabiedrotie, kuri vāciešiem vēl nesen bija ienaidnieki, riskēja ar savu dzīvību viņu labā.

Berlīnes krīzes laikā Maskava no padomju izlūkdienesta augsti stāvošiem aģentiem saņēma milzīgu informācijas daudzumu par to, kas notika Londonas un Vašingtonas varas koridoros. Amerikāņi paši šaubījās par panākumiem, uzreiz nesaprata, cik veiksmīgs izrādījās gaisa tilts, un šis pārliecības trūkums iedvesmoja Staļinu. Viņš nolēma, ka Rietumi neizturēs, bet nenovērtēja berlīniešus un amerikāņus. Veltīgi viņš tos uzskatīja par sliņķiem, kuriem nepietiks drosmes, enerģijas un uzņēmības pārciest grūtības. Pašam Staļinam neizturēja nervi, un viņš atteicās no blokādes idejas.

1949. gada 12. maijā pirmā kravas mašīna no Vācijas rietumu daļas drīkstēja šķērsot austrumu zonas teritoriju un iebraukt Rietumberlīnē. Blokāde bija beigusies. Savienoto Valstu Valsts departamentā Dīns Ačesons un Čārlzs Bolens atkorķēja šampanieša pudeli. Šo mēnešu laikā daudz kas bija izmainījies Rietumeiropā un Ziemeļamerikā. Agrāk termins «mēs» ietvēra arī krievus. Tagad terminā «mēs» krievu vietā ienāca vācieši.

«Ja padomju diplomātija 1945. gadā, – rakstīja viens no angļu Liberālās partijas līderiem Alans Kembels-Džonsons, – ieturētu mierīgas līdzāspastāvēšanas stratēģiju, tad pilnīgi iespējams, ka demobilizācijas noskaņojuma un nedrošības rezultātā, kas valdīja Rietumos, visa Eiropa varēja konstitucionālā ceļā pāriet uz komunismu.

Tomēr Staļina «smadzeņu trests» izrādījās nepietiekami elastīgs un nobriedis, lai izmantotu piedāvāto izdevību. Tā vietā viņš izvēlējās vienīgo virzienu, kā varēja mobilizēt novājinātās demokrātijas gribu un apvienot tās sadalītos spēkus…

Tā nav pirmā reize Eiropas vēsturē, kad politika, kas pamatojās uz spēka un baiļu izmantošanas, noveda līdz rezultātiem, kas izrādījās pretēji tiem, uz kādiem bija cerējuši tās iedvesmotāji. Reakcija uz padomju šantāžu Berlīnē nodemonstrēja Rietumu gribu un spēju pretoties».

Staļins, acīmredzot, nesaprata – un neviens neuzdrošinājās viņam pateikt, – kāds bija galvenais secinājums, pie kāda pēc šiem notikumiem nonāca eiropieši. Bet iznāca tā, ka Padomju Savienība mērdēja berlīniešus badā, amerikāņi glāba un baroja. Vācieši uz ilgu laiku to atcerējās. Tā bija viena no svarīgākajām Aukstā kara kaujām, kuru Staļins bezcerīgi zaudēja.

Britu avīzes «The Guardian» bijušais korespondents Maskavā un grāmatas par Auksto karu autors Martins Vokers uzskata, ka vēsture parāda, ka demokrātiskās valdības rīkojās daudz reālistiskāk nekā autoritārās: precīzāk būtu teikt sabalansēja savu darbību ar savām interesēm. Autoritāriem režīmiem ir lielāka nosliece uz ilūzijām.

Staļins neticēja, ka kapitālistiskās valstis apvienosies, lai savaldītu Padomju Savienību, tāpēc, ka uzskatīja, ka kapitālisti ir tik skopi, ka nav spējīgi vienoties par sadarbību. Rezultātā Padomju Savienība nonāca strupceļā, saduroties ar Māršala plānu, NATO nodibināšanu un Vācijas iesaistīšanu rietumu blokā.

PSRS un citas sociālistiskās valstis tika uzskatītas par absolūtām monarhijām. Totalitārā sistēmā neviens neuzdrošināsies pateikt vadonim, ka viņš kļūdās. Starp demokrātiskiem līderiem arī patrāpījās ne pārāk gudrie. Tomēr demokrātiskā sistēma nepieļauj tiem sekot iluzoriem mērķiem un atbrīvojas no tādiem līderiem.

Visu kungu kalps

Tā bija viena no visnoslēpumainākām figūrām pēckara Eiropā. Viņš spēlēja Džeimsa Bonda lomu ilgi pirms šī kino varoņa parādīšanās uz ekrāna. Nēsāja tumšas brilles, nenoņēma cepuri, neatļāva sevi fotografēt. Netika nosaukts viņa īstais uzvārds. Pat tuvākajiem darbiniekiem piespieda sevi saukt par «doktora kungu». Viņš bija apmāts ar slepenības māniju un sarīkoja īstas scēnas. Žurnālistus pie viņa veda uz konspiratīvo dzīvokli, trīs reizes pārsēžoties no mašīnas uz mašīnu. Reinhards Gelens tīksminājās par savu Rietumvācijas izlūkdienesta pirmā priekšnieka lomu.

Pēc vairākiem lieliem iekrišanas gadījumiem padomju izlūkdienests zaudēja savu aģentūru Britu salās un Ziemeļamerikā – Aukstā kara viskarstākajā laikā, kad diemžēl visvairāk bija nepieciešama informācija par to, kas notiek pasaulē. Tomēr politiskās dzīves atklātumam demokrātiskās valstīs bija pietiekošas iespējas, lai analizētu, būtu bijusi tikai vēlēšanās. Pretēja situācija izveidojās Rietumiem, kuri nespēja iekļūt Padomju Savienībā, kura gandrīz pilnībā bija slēgta no ārējās pasaules. Lai mēģinātu saprast Kremli, rietumu līderi likmes lika uz izlūkdienestiem.

Uzreiz pēc kara okupētā Vācija kļuva par padomju dzīves vienīgo logu. Tas palika plašāks ar pārbēdzēju no padomju zonas un gūstekņu palīdzību, kuri atgriezās mājās un stāstīja, ko redzējuši. Viņi kļuva gandrīz par vienīgo informācijas avotu par notiekošo aiz dzelzs priekškara. Stāsta, ka it kā pēc karagūstekņu atvestās sāls ķīmiskā sastāva noteica, ka Padomju Savienībai ir savi urāna krājumi un tā nav atkarīga no importa. Iespējams, ka tāpēc amerikāņi tik augstu vērtēja Rietumvācijas izlūkdienesta vadītāju Reinhardu Gelenu, bijušo Vērmahta ģenerāli.

Reinhards Gelens bija ļoti godkārīgs cilvēks. Viņš sevi uzskatīja par izcilu izlūku, kaut nekad nebija strādājis, kā saka profesionāļi, «laukā» – nav bijis operatīvais darbinieks. Bet viņam gribējās sevi redzēt kā īstu spiegu. Tieši tāpēc viņš atmiņu grāmatai no visām fotogrāfijām izvēlējās to, kurā attēlots melnās brillēs.

Gelens kā jauns virsnieks, centīgs un ar labām darba spējām, nonāca Vērmahta sauszemes karaspēka Ģenerālštābā un diezgan ātri militārajā izlūkdienestā sāka vadīt nodaļu «Austrumu ārvalstu armijas», vadīdams Sarkanās armijas izpēti. Gelens pats nenodarbojās ar aģentūras vervēšanu un izlūkošanas informācijas iegūšanu. Tomēr viņš bija prasmīgs organizators.

Nodaļas uzdevums bija analizēt izlūkdienesta iegūtos datus un prognozēt Sarkanās armijas darbību. Stingrāk sakot, Gelenam un viņa palīgiem nebija ar ko palielīties, tāpat kā citiem Trešā reiha specdienestiem, kas darbojās pret Padomju Savienību. Vācu izlūkiem pietrūka stratēģiskā iztēle. Analīzes pamatā bija pārliecība par Vērmahta pārākumu. Gelena izlūki nepamanīja briesmas, kas draudēja Fridriha Paulusa 6. armijai, un nespēja paredzēt armijas aplenkumu pie Staļingradas. Un četrdesmit ceturtajā Gelens pārliecinoši paredzēja Vērmahtam mierīgu vasaru – tieši pirms padomju spēcīgā uzbrukuma.

Tad kāpēc Savienotās Valstis pēc kara atbalstīja samērā vidēju, pēc savām spējām, izlūkdienesta virsnieku un ļāva tam izveidot savu izlūkdienestu?

Kara dalībnieki steidzās novilkt mundierus un atgriezties civilajā dzīvē. Okupētajā Vācijā lēmumus pieņēma jaunie amerikāņu virsnieki, kuriem kara laikā nebija piekļuve atšifrētiem vācu dokumentiem un viņiem nebija priekšstata par Trešā reiha izlūkdienestu nekompetences pakāpi.

Bijušie vācu izlūkdienestu vadītāji radīja mītu par saviem grandiozajiem panākumiem, kuru reāli nebija. Reinhards Gelens absolūti nešaubījās par savu meistarību. Viņa pašpārliecinātība iedvesmoja arī citus.

Ādolfs Hitlers ne visai ieredzēja izlūkdienestus un nevēlējās lasīt izlūkdienestu ziņojumus. Fīrers uzskatīja, ka izlūkdienests vienkārši nav vajadzīgs: viņš ir panācis visu, ko gribējis, ar Vērmahta palīdzību, kas guva vienu uzvaru pēc otras. Kad karš ieguva ilgstošu raksturu un izrādījās, ka Vācijai ir daudz spēcīgu ienaidnieku, tikai tad parādījās pieprasījums izlūkdienesta informācijai.

Vēl pastāvēja Trešais reihs, bet Gelens jau aizdomājās par pēckara nākotni. Viņš pavēlēja saviem padotajiem izņemt no arhīviem svarīgākos dokumentus un tos noslēpt. Pēc Vērmahta sagrāves viņu aizturēja amerikāņi un nosūtīja uz 12. armijas izmeklēšanas nodaļu Vīsbādenē. Gelenam paveicās. Ar viņa lietu nodarbojās amerikāņu virsnieki, kuri ļoti interesējās par vācu izlūkdienesta arhīviem.

Rietumu izlūkdienestiem, kuri neko nezināja par to, kas notiek dzelzs priekškara otrā pusē, tas bija izmisuma laiks.

Pie Alena Dalesa, kurš pārstāvēja politisko izlūkdienestu, vērsās militārā izlūkdienesta apakšpulkvedis Džons Rasels Dīns-jaunākais, amerikāņu misijas Maskavā vadītāja dēls. Dīns-jaunākais pastāstīja Dalesam par vācu ģenerāli-izlūku, kurš esot gatavs nodot materiālus par Krieviju un Austrumeiropu, ko ir savācis nacistu izlūkdienests. Runa bija par ģenerāli Gelenu. Daless uzskatīja, ka viņš zina, kā kārtot lietas ar tādiem vāciešiem – konservatoriem no ģimenēm ar senām tradīcijām. Viņš bija pārliecināts, ka manipulē ar Gelenu. Reāli viss bija otrādi. Ja amerikāņu kara ministrs Henrijs Stimsons sacīja: «Džentelmeņi nelasa svešas vēstules», tad Gelens domāja savādāk: «Tikai džentelmeņiem var uzticēt sveša pasta lasīšanu».

Amerikāņi paši pavisam nebija gatavi nopietnam izlūkošanas darbam pret PSRS, tāpēc paļāvās uz Gelena cilvēkiem, kas nozīmēja veco nacistu iesaistīšanu Aukstajā karā. Reinhards Gelens saņēma iespēju sapulcēt bijušos kolēģus, kuri bija nometuši nacistiskos mundierus un bija gatavi rīkoties Savienoto Valstu labā. Lai ne krievi, ne angļi nepieprasītu izdot tiem Gelenu, viņa vārdu izņēma no karagūstekņu sarakstiem, kuri atradās amerikāņu varas iestāžu rokās.

Gelenam nebija kopā ar citiem vāciešiem jāpārcieš pēckara dzīves grūtības. Amerikāņu virsnieki viņam piegādāja ne tikai dolārus, bet arī šokolādi, benzīnu, cigaretes un sieviešu kosmētiku – preces, kuras varēja izdevīgi pārdot melnajā tirgū. Amerikāņu militāristi uzskatīja Gelena organizāciju par «visuzticamāko informācijas avotu par Padomju armijas stāvokli un tās nodomiem». Vēlāk profesionāļi no CIP atklāja to, kam nepievērsa uzmanību armijas virsnieki: Gelena operācijām bija amatieru raksturs. Tā bija tukša naudas tērēšana.

1950. gada pavasarī Gelena organizācija informēja CIP, ka viens no tās aģentiem Austrijā var nopirkt no padomju virsnieka pēdējos šifrus. Austrietis sevi sauca par grāfu Fridrihu Koleredo-Velsu un prasīja par šifriem 25 000 dolāru, labu darbu un māju Rietumos. CIP sāka šaubīties. Tajā laikā daudzi vācieši un austrieši neslikti nopelnīja spiegu spēlēs. Tomēr uz Vīni tika nosūtīta operatīvo darbinieku grupa. Naktī vienu no CIP darbiniekiem apšaudīja. Viņa mašīnā trāpīja 25 lodes. Austrietis izrādījās dubultaģents un neko nezināja par šifriem.

Reinhardam Gelenam, protams, nebija aģenti ne Kremlī, ne padomju militārajā vadībā. Viņš viens no pirmajiem saprata to, kas citiem skaidrs kļūs vēlāk: četras piektdaļas informācijas var smelt no atvērtiem avotiem, pirmkārt no avīzēm. Un tikai viena piektā pienāk no slepenajiem aģentiem. Viņa cilvēki nodarbojās ar taktisko izlūkošanu padomju okupācijas zonā. Viņi sekoja padomju karaspēka vienību un kara tehnikas pārvietošanai pa dzelzceļu. Pārsteidza Gelena prasme sastādīt izlūkošanas informāciju, ņemot vērā katru sīkāko informāciju.

Gelens kategoriski atteicās amerikāņiem atklāt savu padoto un aģentu biogrāfijas. 1948. gada decembrī – pēc komunistiskā apvērsuma Prāgā un Rietumberlīnes blokādes no padomju puses – CIP arī pārstāj uzdot šos jautājumus. Kad, sākoties Korejas karam, ievajadzējās jebkura informācija par Padomju armiju, kara noziedznieku darbību Gelena aparātā uzskatīja par viņa iekšējo lietu.

Pēc kara militārā pretizlūkošana bija visdaudzskaitlīgākais amerikāņu izlūkdienests okupētajā Vācijas teritorijā un Rietumeiropā kopumā. Tā atbildēja par denacifikāciju. Tomēr daudzi tās darbinieki uzskatīja, ka bijušo esesiešu drošības dienesta SD un gestapo virsnieku rīcībā ir noderīga informācija par Padomju Savienību un komunistiskās kustības pagrīdi.

Ja jaunie pretizlūkošanas dienesta virsnieki zinātu, ko savā laikā ir paveikuši nacisti, tad viņu vēlēšanās vērsties pēc palīdzības pie šiem šķietamajiem profesionāļiem būtu stipri mazāka. Bijušie nacisti izrādījās lieli meistari, parādīt sevi kā cilvēkus, kuru rīcībā ir daudz noderīgas informācijas. Kaut pamatā tie bija slepkavas un amatieri.

Klauss Barbī (mūsu presē viņu franču manierē kļūdaini nosauca par Barbjē) ir dzimis Bad-Godesbergā katoļu ģimenē. Vecāki gribēja, lai viņš mācītos teoloģiju. Tēvs nomira, un Klauss pameta mācības un 1935. gada septembrī iestājās SS, pēc diviem gadiem – partijā. Viņš dienēja esesiešu drošības dienestā, SD, kuru vadīja Reinhards Heidrihs. Tā bija politiskā policija, kas nodarbojās ar reiha ienaidnieku meklēšanu un iznīcināšanu. 1940. gadā Barbī piešķīra oberšturmfīrera pakāpi un nosūtīja uz okupēto Hāgu, četrdesmit pirmajā pārcēla uz Amsterdamu. Četrdesmit otrā gada novembrī Barbī apstiprināja par okupētās Lionas gestapo priekšnieku.

Kauss Barbī sita arestētos un iemantoja iesauku «Lionas miesnieks». Vairākus cilvēkus viņš nošāva personīgi. Lionā gestapovieši bija izvietojušies viesnīcā. Vienā no numuriem vannu piepildīja ar aukstu ūdeni. Aizturēto izģērba, ar spēku iegremdēja galvu ūdenī un turēja, kamēr cilvēks zaudēja samaņu. Izdzīvojušie ieslodzītie vēlāk stāstīja, ka pats briesmīgākais bija spīdzināšanu ikdienišķums. Blakus uzjautrinājās esesieši, kāds ēda sviestmaizi, kāds zvanīja sievai.

Barbī galvenais uzdevums bija apspiest Pretošanās pagrīdes struktūras. Barbī nežēlīgums atnesa viņam panākumus. Četrdesmit trešā gada vasarā Pretošanās dalībniekiem vajadzēja pārbāzēties no Lionas uz Parīzi. Lai cik arī nebūtu dīvaini, tur viņi jutās drošāk nekā pilsētā, kurā saimniekoja Barbī.

Vācija nesteidzās parakstīt miera līgumu, tāpēc francūžiem bija jāapmaksā visi okupācijas administrācijas izdevumi. Francūži maksāja apmēram 20 miljonus reihsmarku dienā – par šo summu tika uzturēts ne tikai okupācijas karaspēks, bet arī soda struktūras – gestapo un drošības policija. Citiem vārdiem sakot, SS hauptšturmfīrers Klauss Barbī par franču naudu ķēra un iznīcināja Pretošanās kustības dalībniekus.

Klausam Barbī bija ap divdesmit ziņotāju Pretošanās kustības iekšienē. 1943. gada jūnijā viņš arestēja vairākus pagrīdes kustības vadītājus, starp kuriem bija arī Žans Mulēns, kuru sauca par Šarla de Golla labo roku. Žans Mulēns spēja apvienot Pretošanās kustības atsevišķās grupas un viņš ieradās Lionā, lai satiktos ar cīņu biedriem. Šeit viņš nokļuva Klausa Barbī rokās. Lionas gestapo Žanu Mulēnu sita katru dienu, dzina nokaitētas adatas aiz nagiem. Kad viņš iekrita komā, viņa izkropļoto ķermeni par biedinājumu parādīja citiem arestētajiem. Klauss Barbī saņēma Dzelzs krustu.

Cīņai pret Pretošanās kustību Višī izveidoja miliciju. Šīs pusmilitārās vienības melnās formās medīja tos, kuri nesamierinājās ar okupāciju. Tajā dienā, kad sabiedroto karaspēks iegāja Parīzē, francūži neko negribēja dzirdēt par nodevību un sadarbību ar vāciešiem! Francūži bija pilnīgi nelaimīgi tāpēc, ka bija zaudējuši karu un sadarbojušies ar vāciešiem. Viņi alka pēc mierinājuma. Un ģenerālis Šarls de Gols atnāca viņiem palīgā. Viņš radīja mītu, it kā visa franču tauta, kā viens vesels, piedalījās Pretošanās kustībā.

– Parīze ir atbrīvota ar francūžu rokām, – svinīgi teica Šarls de Gols. – Ar visas Francijas palīdzību, īstās Francijas, mūžīgās Francijas.

Sakarā ar Francijas atbrīvošanu tika sarīkoti grandiozi svētki. Maršals Petēns aizliedza dejas. Francūži četrus gadus nedejoja. Bet de Gols atļāva.

Nacistiskās Vācijas sakāves dēļ hauptšturmfīrers Klauss Barbī zaudēja darbu. Bet viņam vajadzēja zaudēt brīvību. Un iespējams, dzīvību – pirmajā pēckara gadā nacistiskajiem noziedzniekiem tika piespriesti bargi sodi. Tomēr Barbī atzina par vērtīgu speciālistu. Viņam saglabāja dzīvību, atstāja brīvībā. Viņu, tāpat kā arī daudzus bijušos nacistus, izglāba Aukstais karš.

Konfrontācija ar Padomju Savienību noveda pie tā, ka sabiedroto specdienesti pārstāja meklēt nacistus un sāka interesēties par vācu kompartiju, komunistisko pagrīdi un padomju aģentūru.

Angļi pārbaudīja vācu policiju, iztīrīja no tās komunistus un viņu piekritējus. Daži komunisti aicināja uz radikālām, revolucionārām darbībām, tomēr kompartijas vadība viņus uzskatīja par provokatoriem. 1950. gadā briti pārmeklēja kompartijas ēku Diseldorfā, bet pēc nedēļas pavēlēja ēku nodot militāristiem. Vācu komunistu dzīve nebija vienkārša. 1956. gadā VFR Konstitucionālā tiesa aizliedza vācu komunistisko partiju, tās avīzes slēdza, rekvizēja transportu. Tomēr tā drīz atdzima (ar VDR finansējumu) zem nosaukuma Vācijas komunistiskā partija…

Angļi mēģināja atklāt Vācijas rietumu daļā neeksistējošas kompartijas pagrīdes organizācijas pēdas. Bet kurš gan labāk par bijušajiem gestapo darbiniekiem zina, kā atklāt komunistisko pagrīdi?

Britu izlūkdienests nolēma savervēt Klausu Barbī. Bet angļiem viņš neuzticējās, baidījās, ka tie viņu beigu beigās arī iesēdinās. Priekšroku deva strādāt amerikāņu labā, uzskatot tos par devīgākiem. Viņu Minhenē savervēja amerikāņu militārās pretizlūkošanas dienests. Pretizlūkošanas dienesta darbinieki vadījās no tā, ka komunisti ir bīstamāki par nacistiem, bet bijušie nacisti ir labākie speciālisti komunistu jautājumā.

Klauss Barbī viegli sadabūja valsts dienvidos darbojošās vācu komunistiskās partijas dokumentus, un viņu oficiāli noformēja kā «ziņotāju». Pretizlūkošanas dienesta darbinieki viņa personīgajā lietā atzīmēja, ka «noderīgāk ir viņu turēt ziņotāja lomā, nekā ievietot cietumā».

Amerikāņu un britu pretizlūkošanas dienesti bija pārliecināti, ka bijušie gestapovieši palīdzēs tiem piekļūt padomju izlūkdienestu noslēpumiem. Britiem pirmajiem rokās nonāca materiāli par «Sarkano kapelu». Tas ir kopīgs nosaukums vairākām padomju militārā izlūkdienesta pagrīdes grupām, kas veiksmīgi darbojās nacistiskajā Vācijā. Ievērojamākie no tiem, kuri piegādāja vērtīgu informāciju Maskavai bija aviācijas ministrijā dienējošais oberleitnants Harro Šulce-Boizens, attāls radinieks grosadmirālim Alfrēdam fon Tirpicam, un ekonomikas ministrijā strādājošais Arvīds Harnaks, ne mazāk ievērojamas ģimenes atvase. Šīs grupas vadīja profesionāli izlūki Leopolds Trepers un Anatolijs Gurēvičs, kurus Rietumeiropā iefiltrēja vēl pirms kara sākuma.

Gestapo un SD aparāts sastāvēja no krimināliem elementiem vai amatieriem. Viņi nonāca uz pēdām padomju izlūkdienesta tīklam Francijā pateicoties pašas «Sarkanās kapelas» kļūdām, kas bija neizbēgamas trakajā darba tempā, kādu pieprasīja Maskava. Bijušie gestapovieši, nonākot sabiedroto rokās, sevi zīmēja par izciliem pretizlūkošanas aģentiem, kuriem vienīgajiem ir pa spēkam turēties pretī padomju aģentūrai.

Uz angļiem spēcīgu iespaidu atstāja Sarkanās armijas Ģenerālštāba Galvenās izlūkošanas pārvaldes darbības mērogi un efektivitāte. Angļi ar tādiem panākumiem nevarēja palielīties. Viņi gribēja visu zināt un vērsās pēc palīdzības pie gestapoviešiem, kuri bija savākuši daudz informācijas par padomju militāro izlūkdienestu. Pat diversants Oto Skorceni mēģināja pārdot CIP slepenos materiālus par «Sarkano kapelu». Amerikāņi atteicās, tāpēc, ka Skorceni jau vienreiz viņiem piespēlēja paštaisītus viltojumus.

Gestapo grupā, kura veica «Sarkanās kapelas» izmeklēšanas lietu, strādāja tieslietu padomnieks Horsts Popkovs. Viņš pats veica arestus, tajā skaitā aizturēja arī Šulce-Boizenu. Arestētos spīdzināja, lai izsistu no viņiem citu izlūku vārdus. 1942. gada oktobra beigās gestapo arestēja 119 cilvēkus. Hermanis Gērings izveidoja prēmiju fondu 100 tūkst. reihsmarku vērtībā, no kura prēmēja tos, kuri darbojās «Sarkanās kapelas» lietā. Naudas prēmijas saņēma 67 gestapovieši, Horstam Popkovam tika pati lielākā summa – 30 tūkst. marku. Sabiedrotie viņu aizturēja jau četrdesmit piektā gada maijā un tagad alkatīgi viņu izprašņāja par padomju izlūkiem.

Četrus gadus, no četrdesmit piektā līdz četrdesmit devītajam, britu pretizlūkošanas dienests MI-5 izpētīja visu, kas attiecās uz «Sarkano kapelu». Pirmo ziņojumu MI-5 iesniedza 1946. gada aprīlī, papildināto variantu – 1946. gada novembrī un galīgo – 1949. gadā. Angļus interesēja galvenais jautājums: vai vāciešiem bija izdevies pilnībā iznīcināt padomju izlūkdienesta tīklu Rietumeiropā? Vai arī izdzīvojušie padomju aģenti turpina savu darbu – tagad jau pret Angliju un Savienotajām Valstīm?

Amerikāņu pretizlūkošana par «Sarkano kapelu» uzzināja vēlāk nekā angļi un centās atgūt nokavēto. Amerikāņi piefiksēja vārdus, ko teica vācu dramaturgs-antifašists Ginters Vaizenborns, kurš ierosināja satikties visiem izdzīvojušajiem pagrīdniekiem, un palika piesardzīgāki. Viņi izsekoja komunisti Grētu Kukhofu. Viņas vīru Ādamu Kukhofu, slaveno dramaturgu, kurš arī darbojās pagrīdē, sodīja nacisti. Kad Grēta telefonsarunā pieminēja, ka uztur attiecības ar izdzīvojušajiem «Sarkanās kapelas» dalībniekiem, amerikāņu pretizlūkošanas dienests nosūtīja pie viņas savu ziņotāju cerībā uzzināt citu padomju aģentu vārdus.

Informators ziņoja priekšniecībai: «Ir aizdomas, ka Grēta Kukhofa zina par «Sarkanās kapelas» pašreizējo darbību Berlīnē, amerikāņu okupācijas zonā un Rietumeiropā».

1947. gada vidū amerikāņu pretizlūkošanas dienests sāka plaša mēroga izmeklēšanu, pieņemot, ka izdzīvojušie «Sarkanās kapelas» dalībnieki turpina strādāt padomju izlūkdienesta labā, un izsekot tos spēs bijušie gestapo virsnieki.

Izpratuši amerikāņu intereses, bijušie gestapovieši apgalvoja, ka «Sarkanā kapela» netika iznīcināta, un tā turpina aktīvi darboties. Šis apgalvojums bija absurds tāpēc, ka pēc kara padomju drošības iestādes arestēja izdzīvojušos «Sarkanās kapelas» vadītājus, tos militāros izlūkus, kuri atgriezās dzimtenē. Valsts drošības tautas komisariāts pabeidza to, ko iesāka gestapo. Pazīstamie Šandors Rado, Leopolds Trepers, Anatolijs Gurēvičs tika nosūtīti uz ne pārāk attālām vietām un nekādi nevarēja vadīt izlūkdienesta darbu pret bijušajiem sabiedrotajiem.

Amerikāņiem nekas tāds nevarēja ienākt galvā. Vēlēšanās saprast, kādā veidā padomju izlūkdienestam izdevās sasniegt tik fantastiskus rezultātus, noteica rietumu izlūkdienestu darbība. Sliktākais bija tas, ka tie nolīga bijušos gestapoviešus, tādā veidā glābjot viņus no pelnīta soda.

1991. gadā bijušais CIP direktors Ričards Helmss apstiprināja, ka centrālais aparāts neaizliedza rezidentūrām vervēt bijušos esesiešus, kaut Nirnbergas tribunāls atzina SS par noziedzīgu organizāciju. Amerikāņus interesēja informācija par situāciju austrumu blokā, un attiecībā uz aģenta nacistisko pagātni tika pievērtas acis.

Ko no šī Fausta darījuma ieguva specdienesti? Kā liecina atslepenotie dokumenti, CIP no bijušajiem nacistiem ieguva ļoti maz. Praktiski neko. Slikti aktieri arī slikti tēloja. Visi bijušie nacisti bija nevajadzīgi, maksimums ko viņi varēja pastāstīt bija tas, ko varēja izlasīt avīzēs. Toties par viņiem iznāca rūpēties – slēpt no aresta, nosūtīt uz Latīņameriku, piešķirt Savienoto Valstu pilsonību. Un FIB direktors Edgars Hūvers, pārkāpjot likumu, atļāva Amerikā apmesties kara noziedzniekiem no Vācijas sabiedrotajām valstīm.

Ar nacistiskā režīma līdzdalībnieku pārvietošanu uz Savienotajām Valstīm nodarbojās izlūks Frenks Vīzners, kurš pēc kara vadīja politikas koordinācijas pārvaldi. Naudu viņa pārvalde saņēma no CIP, bet atradās Valsts Departamenta iekšienē (vēlāk tā iekļāvās CIP operatīvajā pārvaldē). Ar FIB un imigrācijas dienesta palīdzību viņš ieveda ASV nelielu daudzumu hitleriešu un lielu daudzumu nacistu palīgu, tos, kuri karoja kopā ar Hitleru. Protams, viņus vajadzēja tiesāt. Tomēr viņi apgalvoja, ka karoja par brīvību. Tādā atmosfērā jebkurš antikomunists tika uztverts kā sabiedrotais. Frenks Vīzners sapņoja par to, lai šos cilvēkus izmantotu pagrīdes darbā Austrumeiropā. No tā tikai ieguva no soda izbēgušie kolaboracionisti.

Pēc galvenā Nirnbergas procesa amerikāņi sarīkoja tur vēl 12 procesus, nosēdinot uz apsūdzēto sola 144 lielos nacistu noziedzniekus – militāristus, rūpniekus, koncentrācijas nometņu ārstus, tiesnešus un esesiešu einzacgrupu komandierus. 1949. gadā ASV militārās tieslietu iestādes notiesāja 1800 bijušos nacistus, un tiesu procesi turpinājās. Notiesāto esesiešu grupu pakāra 1951. gadā, neskatoties uz dažu VFR augstu stāvošu amatpersonu protestiem, kuri lūdza sabiedrotos pārtraukt rakāties pagātnē.

Izlūkošanas operācijas parādīja citu amerikāņu politikas seju – Aukstā kara laikā ciniskais pragmatisms guva virsroku pār morāles un tikumības normām. Galvenais uzdevums bija iegūt informāciju par Padomju Savienību, par situāciju Austrumeiropā un padomju okupācijas zonā.

Amerikāņu militārā pretizlūkošana un CIP izmantoja savus bijušos pretiniekus un piesaistīja sadarboties desmitiem bijušos gestapo, vācu izlūkdienesta, abvēra un SD darbiniekus. Aiz slēgtām durvīm viņi pārliecināja savus politiķus, ka profesionāļi ir noderīgi cīņā pret pasaules komunismu.

Bijušais Himlera štāba priekšnieks SS obergrupenfīrers Karls Volfs vienojās ar amerikāņu pavēlniecību par vācu karaspēka kapitulāciju Ziemeļitālijā dažas dienas pirms tam, kad padevās viss Vērmahts. Pēc diviem gadiem amerikāņu tribunāla tiesneši tikās ar apsūdzēto Volfu atsevišķi un viņu neielika viņu cietumā, lai gan viņu rīcībā bija informācija, ka Volfs nosūtīja transportus ar ebrejiem uz Treblinku un vadīja nežēlīgas izrēķināšanās ar itāļu Pretošanās Kustības dalībniekiem. Vēlāk VFR tiesu iestādes ielika viņu aiz restēm.

Itālija veltīgi pieprasīja tai izdot SS štandartenfīreru Jogenu Dolmanu, kurš kara laikā dienēja Romā un tika apsūdzēts par asiņainu izrēķināšanos ar mierīgajiem iedzīvotājiem. Amerikāņi viņu apgādāja ar viltotiem dokumentiem un izveda no Romas uz amerikāņu okupācijas zonu. Pretējā gadījumā, sprieda izlūkdienestā, citi aģenti sāks šaubīties: vai viņi var cerēt uz Savienoto Valstu palīdzību.

SS šturmbanfīrers Vilhelms Hetls, kurš dienēja Austrijā un Ungārijā, uzdeva sevi par labi sagatavotu izlūkošanas meistaru, kura pakalpojumi nepieciešami amerikāņiem. Viņi noticēja, un viņš izvairījās no tiesas.

Emīlu Augsburgu, slāvu tautu SS «ekspertu», kurš 1941. gadā piedalījās soda akcijās Padomju Savienībā, 1947. gadā savervēja amerikāņu militārais pretizlūkošanas dienests, tāpēc, ka tas apsolīja sagādāt «astoņas kravas mašīnas ar Kominternes dokumentiem». Tie bija meli, kravas mašīnas tā arī neatradās.

Hermans Jūliuss Hefte no 1939. gada strādāja okupētajā Polijā, piedalījās ebreju iznīcināšanā, Varšavas geto iznīcināšanā, dienēja arī Zaksenhauzenas koncentrācijas nometnē. 1948. gadā viņš uzzināja, ka viņu meklē poļi, un ar draugu palīdzību aizbēga uz Itāliju. Pēc trīs gadiem atgriezās VFR un nonāca amerikāņu militārās pretizlūkošanas dienesta redzeslokā. Viņš izstāstīja amerikāņiem, ka piedalījies pagrīdes sagatavošanā cīņai pret uzbrūkošajām Sarkanās Armijas vienībām. 1954. gada februārī viņu noformēja par algotu informatoru par 100 markām mēnesī.

Jogens Fišers, Minhenes gestapo nodaļas bijušais priekšnieks, tika iesaistīts cīņā pret Vācijas kompartijas Bavārijas organizāciju.

1947. gadā pretizlūkošanas darbinieki savervēja bijušo SS grupenfīreru Haincu Rainefartu, kurš piedalījās Varšavas sacelšanās apspiešanā 1944. gada augustā, tāpēc, ka viņam bija zināma padomju kājnieku taktika. Polija pieprasīja izdot esesieti. Pat angļi nesaprata, kāpēc amerikāņi viņu piesedz. Tomēr nesen atslepenotie dokumenti visu izskaidro. Valsts Departamenta ziņojumā bija teikts: «Ir pamats uzskatīt, ka viņš ir iepazīstināts ar informāciju par amerikāņu militārajām lietām, tāpēc viņu nedrīkst nosūtīt uz valstīm, kas atrodas padomju kontrolē. Viņa izdošana Polijai var kaitēt citu bijušo vācu virsnieku darbībai, kuri baidīsies no izdošanas».

Vācijas sociālistiskajā daļā arī piesaistīja sadarboties nesenos nacistus. VDR Valsts drošības ministra vietnieks Ēriks Milke parakstīja rīkojumu № 21, kurā bija teikts, ka «bijušos virsniekus un apakšvirsniekus, bijušos gestapo darbiniekus un pretizlūkošanas virsniekus uzskatīt par vervēšanai piemērotām personām». Šajā ziņā Austrumvācijas līderi maz atšķīrās no Rietumvācijas līderiem. Citiem vārdiem sakot, gan rietumu, gan austrumu vācieši viegli apvienojās grēku atlaišanas savienībā.

Raksturīgi, ja bijušie nacisti atrada savu vietu sociālistiskajā VDR, tad citādi domājošie, tie, kuri nepiekrita Austrumberlīnes varas iestāžu politikai, pa taisno tika nosūtīti uz cietumu…

Neviens nenoniecināja sadarbību ar bijušiem nacistiem. Gelena organizācijā strādāja bijušais SS oberšturmfīrers Haincs Velfe, kurš vienlaicīgi bija arī padomju politiskās izlūkošanas aģents.

Haincs Velfe bija dzimis 1918. gada 18. martā Drēzdenē. Kad 1939. gada septembrī sākās karš, viņš dienēja Vērmahtā. 1941. gadā paraugnacistu pārcēla uz Galveno impērijas drošības pārvaldi (GIDP), kuru vadīja Reinhards Heidrihs. No 1943. gada augustā viņš dienēja GIDP 6. pārvaldē (ārējā izlūkošana) – SS brigādenfīrera Valtera Šelenberga vadībā.

Velfe vadīja aģentūras darbu Šveicē. Pēc kara viņš nonāca angļu gūstā, viņu atbrīvoja 1946. gada oktobrī. 1951. gadā viņu savervēja padomju izlūkdienests. Viņam izdevās iestāties darbā pie Gelena…

Amerikāņu militārais izlūkdienests, kuru vadīja ģenerālmajors Arturs Trudo, uzskatīja, ka Gelena organizācija ir pilna ar padomju un Austrumvācijas aģentiem, tomēr Vašingtona pārāk labi attiecas pret Gelenu, tāpēc uz visu tiek pievērtas acis. Ģenerālis Trudo brīdināja kancleru Konrādu Adenaueru, ka viņa izlūkdienests ir piesātināts ar padomju aģentiem un NATO noslēpumi nonāk Maskavā.

Adenauers par savu izbrīnu padalījās ar CIP rezidentu, kurš paziņoja uz Vašingtonu Alenam Dalesam. CIP direktors pažēlojās militāristiem. Štāba priekšnieks armijas ģenerālis Maksvels Teilors izsauca pie sevis Arturu Trudo situācijas noskaidrošanai.

– Ja Daless saka, ka neuzticas man, – atbildēja ģenerālis Trudo, – tad es vēlos, lai armija zina – es neuzticos CIP un Dalesam.

Pēc dažām dienām Trudo nosūtīja uz jauno dienesta vietu Tālajos Austrumos.

1961. gada novembrī rietumvācieši tomēr izsekoja Heincu Velfi un arestēja padomju aģentu. Tiesa viņam piesprieda 14 gadus cietumā. VDK un VDR Valsts drošības ministrija pielika īpašas pūles, lai viņu atbrīvotu. 1969. gadā Velfi apmainīja pret Rietumu izlūkdienesta virsniekiem, kas tika notverti aiz dzelzs priekškara. Maskava bijušo esesieti sagaidīja ar pagodinājumu, apbalvoja viņu ar Sarkanā karoga un Sarkanās zvaigznes ordeni, piešķīra Valsts drošības darbinieka goda nosaukumu.

2008. gada martā Heincam Velfem apritēja 90 gadi, jubileju atzīmēja Ārējais izlūkdienests (AI). AI veterānu organizācija paziņoja: «Velfi pilnībā varētu pieskaitīt tai slavenajai padomju ārējā izlūkdienesta palīgu plejādei, kuri kara un pēckara konfrontācijas laikā ne baiļu dēļ, bet gan sirdsapziņas dēļ ieguva vērtīgo politisko, militāro, zinātniski-tehnisko un operatīvo informāciju, uzskatot par savu pienākumu palīdzēt mūsu valstij, nostiprināt tās pozīcijas».

Šo jubileju bijušais esesietis un bijušais padomju izlūkdienesta aģents Velfe sagaidīja Vācijā, kur viņš atgriezās pēc Padomju Savienības sabrukuma.

SS hauptšturmfīrers Klauss Barbī palīdzēja amerikāņu militārajam pretizlūkošanas dienestam izveidot aģentūras tīklu, kas sekotu franču izlūkdienestam un situācijai franču okupācijas zonā. Amerikāņi ļoti ieinteresējās par Klausa Barbī darbību okupētajā Francijā: baidījās, ka franču komunisti ir dziļi iespiedušies valsts aparātā un specdienestos.

Amerikāņi zināja, ka Barbī ir dienējis SS, ka Parīze pieprasa izdot nacistisko kara noziedznieku. Tā kā par viņu visbiežāk rakstīja franču komunistu avīzes, tad uzskatīja, ka tā ir propaganda.

Francūži žēlojās par to, ka amerikāņu pretizlūkošanas dienests nav izdevis viņiem nacistisko bendi Klausu Barbī, bet izmantoja viņu cīņā pret komunistiem Bavārijā. Bet arī francūži paši bija sasmērējušies. 1946. gada 14. martā sabiedroto karaspēka Augstākais britu virspavēlnieks Austrumāzijā lords Maunbetens ieradās Saigonā. Indoķīna vēl atradās zem franču pārvaldes. No ārzemju leģiona karavīriem tika nostādīta goda sardze, kura gandrīz pilnībā sastāvēja no bijušajiem vāciešiem-esesiešiem. Kad tas noskaidrojās un Maunbetena palīgi izteica protestu, francūži aizvainoti atbildēja, ka tie ir «viņu labākie leģionāri».

Klauss Barbī turpināja strādāt amerikāņu pretizlūkošanas labā, dzīvoja konspiratīvā dzīvoklī. Viņu slēpa ne tikai no francūžiem, bet arī no Vācijas amerikāņu okupācijas pārvaldes augstākā komisāra un no Valsts departamenta. Amerikāņu diplomāti uzskatīja par vajadzīgu nodot viņu francūžiem. Pretizlūkošana Barbī slēpa vēl arī tāpēc, ka viņš pārāk daudz zināja par amerikāņiem. Valsts sekretārs Dīns Ačesons 1950. gada jūnijā brīdināja, ka «attiecības ar francūžiem vairāk cietīs no mūsu atteikšanās viņu izdot, nekā no tā, ja mēs viņu izdosim».

Tomēr 1950. gada beigās nolēma no Klausa Barbī tikt vaļā. Saskaņā ar 1947. gada likumu par nacionālo drošību CIP direktors ieguva tiesības simt ārzemniekiem piešķirt patvērumu Savienotajās Valstīs, ja viņi ir vērtīgi no nacionālo interešu viedokļa. Uz šo kvotu SS hauptšturmfīrers nevarēja cerēt. Bijušos nacistus uzņēma Latīņamerika un arābu valstis. Klauss Barbī priekšroku deva Latīņamerikai, kur daudzas valstis tradicionāli draudzējās ar Vāciju, neko sliktu nesaskatīja fašismā un pēc kara labprāt pie sevis uzņēma no Eiropas bēgošos nacistus.

Savienotās Valstis izturējās iecietīgi pret Latīņamerikas diktatoriem. Kad Franklina Rūzvelta sieva Eleonora ceļoja pa Centrālameriku, tika nogalināts Nikaragvas nacionālais varonis ģenerālis Augusto Sandīno un viņa brālis Sokrāts. Aizdomās par slepkavību tika turēts ģenerālis Somosa, slepkavas pastaigājās pa Managvu, lieloties ar saviem varoņdarbiem un trofejām – Augusto Sandīno zelta zobiem un Sokrāta Sandīno matu kumšķi.

Eleonora Rūzvelta pastāstīja vīram, kas notiek Nikaragvā. Franklins Rūzvelts atbalstīja ģenerāli Somosu un izteica vienu no visapšaubāmākajām savām sentencēm:

– Viņš ir kuces dēls, bet tomēr viņš ir mūsu kuces dēls.

Amerikāņi Klausu Barbī apgādāja ar jauniem dokumentiem, bet jauno uzvārdu Altmans viņš izvelējās pats. Bijušos nacistus uz Latīņameriku pārvietoja horvātu mācītājs Krunoslavs Draganovičs. Horvātijā, kas bija Trešā Reiha sabiedrotā, viņš nēsāja ustašu apakšpulkveža formu un bija Kolonizācijas biroja vadītāja vietnieks. Šis birojs nodarbojās ar īpašumu sadali, kurus atņēma padzītajiem vai nogalinātajiem serbiem. Kā mācītājs viņš ticības lietās palīdzēja Jasenovecas koncentrācijas nometnes apsargiem. ASV kara komandantūra samaksāja Draganovičam, lai viņš palīdzētu glābties nacistiskajam noziedzniekam Klausam Barbī.

1951. gadā Barbī nonāca Bolīvijā, kur pastāvēja liela vācu kolonija. 1964. gadā Bolīvijā notika militārais apvērsums. Jaunā valdība komunistus uzskatīja par galvenajiem ienaidniekiem. Bolīvijā pat izveidojas nacionālsociālistiskā kustība ar lozungu «Uzvara vai nāve». Barbī bez darba nepalika: palīdzēja izveidot koncentrācijas nometni, konsultēja slepenpoliciju. 1980. gadā varu valstī pārņēma «kokaīna baroni», un atkal bija vajadzīgs Barbī. «Godājamais apakšpulkvedis Klauss Altmans» bija iekšlietu ministra padomnieks, kurš personīgi nodarbojās ar narkotiku piegādēm.

Bijušais SS hauptšturmfīrers dzīvoja samērā labklājīgi, kamēr līdz viņam nenonāca Seržs un Beāte Klārsfeldi.

Kāda vācu rakstniece teica, ka tikai divas reizes to gadu laikā, kad viņa dzīvoja ārpus Vācijas, viņai paspieda roku, uzzinot, ka viņa ir vāciete. Pirmo reizi, kad VFR kanclers Villijs Brants nokrita ceļos Varšavas geto upuru pieminekļa priekšā. Otro reizi, kad 1968. gada Vācijas Kristīgi-Demokrātiskās partijas kongresā Beāte Klārsfelde iedeva pļauku citam VFR kancleram – Kurtam Georgam Kīzingeram par viņa nacistisko pagātni. Abi notikumi, kurus vadīja dvēseles kustība, palīdzēja izmainīt priekšstatu par vāciešiem.

Beāte Klārsfelde bija pazīstamā Parīzes advokāta Serža Klārsfelda sieva. Viņi iepazinās 1960. gadā, kad Beāte atbrauca uz Franciju. Serža tēvs, tāpat kā daudzi citi Francijas ebreji, kara laikā tika nosūtīti uz vācu nometnēm un tur gāja bojā. Beātes tēvs dienēja Vērmahtā. Beāte pieder vācu paaudzei, kas nolēma, ka viņu pienākums ir izpirkt tēvu grēkus.

1971. gadā Minhenes prokuratūra, kas izmeklēja Barbī lietu, nolēma pārtraukt viņa meklēšanu, jo nebija iespējams noteikt viņa atrašanās vietu. Un tad Klārsfeldi paši sāka meklēt bijušo Lionas gestapo vadītāju. 1972. gada 28. janvārī Beāte ieradās Bolīvijā un sāka pierādīt, ka Klauss Altmans īstenībā ir Klauss Barbī. Viņa atlidoja kopā ar Barbī nogalinātā cilvēka māti. Varas iestādes pieprasīja nekavējoties atstāt valsti.

Francijas varas iestādēm Barbī atrašanās vieta bija zināma no 1963. gada, tomēr kamēr ar šo lietu nenodarbojās Klārsfeldi, Parīze neko nedarīja, lai bijušo gestapovieti sauktu pie atbildības. Tagad Francijas prezidents Žoržs Pompidū personīgi uzrakstīja vēstuli Bolīvijas prezidentam. Tas atbildēja, ka «Altmana likteni izlems Bolīvijas tiesa, bet politiskais spiediens ir nevietā».

Francija lūdza Vašingtonu atrast pieradījumus, ka Altmans ir Barbī, un nosūtīt šos dokumentus uz Bolīvijas tiesu. Valsts departaments vērsās pie militāristiem. Savienoto Valstu aizsardzības ministrijas darbinieki no arhīva ieguva dokumentus un nonāca pie secinājuma, ka tos nedrīkst atslepenot: «Ir pamatots uzskatīt, ka Barbī dokumentus ir saņēmis no amerikāņu militārās pretizlūkošanas dienesta. Nacionālās drošības apsvērumu mums ir aizliegts izpaust mūsu rīcībā esošo informāciju».

Un vēl vienpadsmit gadus Barbī palika brīvībā, lai gan pat Bolīvijas tieslietu ministra vietnieks personīgā sarunā atzīmēja:

– Visi zina, ka Klauss Altmans ir Klauss Barbī.

Radās ideja nolaupīt Barbī, izvest viņu no Bolīvijas un nodot taisnīgai tiesai. Palīdzēt uzņēmās tajā laikā slavens cilvēks – kreisās kustības pazīstamais darbinieks un partizānu kara ideologs Režī Debrē, kura vārds vēl paradīsies šīs grāmatas lappusēs.

Es biju satriekts, satiekoties ar šo cilvēku Parīzē, kura vārds, apvīts ar varonības oreolu, bija man zināms vēl no jaunības laikiem. Jāatzīstas, ka no viņa zilo acu caururbjošā skatiena brīžiem palika neomulīgi. Viņam, bez šaubām, bija spējas orientēties cilvēkos. Spējas, kas iegūtas dramatiskās situācijās. Piemēram, cietumā, kur partizānu kara ideologs Režī Debrē pavadīja trīs gadus.

1972. gadā Klārsfeldi un Režī Debrē nolēma nolaupīt Barbī un nogādāt viņu kaimiņvalstī Čīlē, kur pie varas atradās Salvadora Aljendes valdība. Paļāvās uz viņa palīdzību. Noīrēja nelielu lidmašīnu, tomēr plānu neizdevās īstenot. 1973. gada martā Bolīvijas varas iestādes pēkšņi arestēja Barbī – uz laiku, kamēr viņa lieta tika izskatīta Augstākajā tiesā. Kad viņu pēc dažiem mēnešiem, septiņdesmit trešā gada oktobrī, izlaida, jau bija par vēlu: Čīlē varu bija pārņēmis Augusto Pinočets.

Francijai nebija pārāk liela vēlēšanās sarīkot tiesas procesu Barbī, kurš iznīcināja Pretošanās kustības dalībniekus un nosūtīja ebrejus uz koncentrācijas nometnēm. 1981. gadā Francijā par prezidentu tika ievēlēts sociālists Fransuā Miterāns. Par vienu no viņa padomniekiem kļuva Režī Debrē. Viņš pārliecināja prezidentu panākt Klausa Barbī izdošanu. Arī Savienotajās Valstīs tagad politiku noteica citi cilvēki. Prezidents Ronalds Reigans pavēlēja izdarīt visu, lai Barbī neizbēgtu no atbildības. Viņš deva rīkojumu atklāt reālo vēsturi savstarpējām attiecībām starp amerikāņu militāro pretizlūkošanu un nacistisko noziedznieku Barbī. Pentagons iebilda. Bet CIP piekrita atslepenot dokumentus tāpēc, ka politiskā izlūkošana ar Barbī nesadarbojās. CIP ģenerālais padomnieks rekomendēja toreizējam CIP direktoram Viljamam Keisijam: «Mēs esam spiesti atzīt, ka tāda bija Savienoto Valstu politika – pragmatiska bijušo nacistu izmantošana pēc Otrā pasaules kara tāpēc, ka mēs pārskaņojām savu instrumentāriju, lai nostātos pretī jaunajam pretiniekam – Padomju Savienībai».

1983. gada augustā Vašingtonā izdeva ziņojumu «Klauss Barbī un Savienoto Valstu valdība», kas pamatojās uz armijas pretizlūkošanas dokumentiem. Šis ziņojums, oficiāli atvainojoties, tika nodots Francijas valdībai. Tomēr Klārsfeldi tāpat bija spiesti meklēt Klausa Barbī vainas pierādījumus. Un viņi atrada viņa noziegumu lieciniekus – tos, kurus bija arestējis Lionas gestapo, kurus tur tika spīdzināti. Viņi sameklēja Barbī parakstītus dokumentus. Piemēram, tādus: «Šodien rītausmā tika likvidēta ebreju patversme «Bērnu kolonija» Izjē. Pavisam kopā apcietināti: 41 bērns vecumā no 3 līdz 13 gadiem…»

Šos bērnus nacisti iznīcināja. Seržs un Beāte Klārsfeldi spēja atjaunot patversmes un katra bērna vēsturi, savāca viņu fotogrāfijas un radiniekiem rakstītās vēstules. Tā viņi vienlaicīgi izveidoja pieminekli nogalinātajiem bērniem un vienlaicīgi – apsūdzības slēdzienu Lionas gestapo priekšnieka Klausa Barbī lietā.

Pārmaiņas notika arī Bolīvijā. Jaunajā valdībā par iekšlietu ministra vietnieku kļuva Gustavo Sančess Salazars, kurš kādreiz Režī Debrē bija solījis palīdzēt nolaupīt Barbī. Viņš panāca lēmuma pieņemšanu par Bolīvijas pilsonības atņemšanu Barbī un viņa izsūtīšanu no valsts. 1983. gada 4. februārī viņš izveda Barbī no cietuma un pārsūtīja viņu uz Francijas Gviānu, kur to gaidīja no Francijas atsūtīta reaktīvā lidmašīna.

8. februārī bijušais Lionas gestapo priekšnieks tika nogādāts Francijā. Lidostā sapulcējās cilvēki, kuri, ja nebūtu policija, saplosītu viņu ar savām rokām. Lionā viņu ieslodzīja cietumā, kurā kādreiz smaka gestapo ieslodzītie. Aizstāvēt Barbī uzņēmās pazīstamais advokāts Žaks Veržē, cilvēks, kuram patika pārsteigt publiku.

Veržē bija dzimis Taizemē, viņš bija Francijas koloniālo varas iestāžu ierēdņa un vjetnamietes dēls. Bija pamanāmas viņa austrumnieciskās izcelsmes pēdas – melnie mati, olīveļļas ādas krāsa, nesatricināmi mierīgas acis aiz mazajām apaļām brillēm. Septiņpadsmit gadu vecumā viņš iestājās ģenerāļa de Golla kustībā «Brīvā Francija», cīnījās pret vācu karaspēku Ziemeļāfrikā. Pēc Otrā pasaules kara viņš kļuva par Francijas komunistiskās partijas locekli, 1957. gadā no kompartijas izstājās.

Žaks Veržē aizstāvību organizēja uz tādas bāzes, ka daudzi francūži okupācijas gados ir izdarījuši tādus pašus noziegumus, bet viņus neaiztiek. Pats prezidents Fransuā Miterāns uzticīgi kalpoja maršalam Petēnam, sadarbojās ar nodevējiem, kolaboracionistiem, Hitlera sabiedrotajiem… Tomēr advokāta pūles nepalīdzēja viņa klientam. Lionas gestapo priekšnieka noziedzīgās darbības liecības tika iesniegtas tiesā.

1987. gada 4. jūlijā tiesneši atzina viņu par vainīgu noziegumos pret cilvēcību un piesprieda viņam mūža ieslodzījumu. Vienā ziņā advokātam Žakam Veržē bija taisnība: līdzās Barbī bija jānosēdina arī citi: ievērojami francūži, kuri kopā ar viņu medīja Pretošanās kustības dalībniekus. Bet viena lieta ir uz apsūdzēto sola nosēdināt vācieti, otra – savējo, francūzi… Bijušais Lionas gestapo priekšnieks 1991. gada septembrī nomira cietumā. Aukstais karš pagarināja viņa mūžu.

Spiegi darbībā

1948. gada martā okupētās Vācijas militārais gubernators amerikāņu ģenerālis Luciuss Klejs brīdināja Vašingtonu, ka karš ar Padomju Savienību var sākties pavisam negaidīti un jebkurā brīdī. Ģenerālis Klejs no 1947. līdz 1949. gadam bija amerikāņu karaspēka virspavēlnieks Eiropā un amerikāņu militārās administrācijas vadītājs Vācijā.

1948. gada 5. martā Luciuss Klejs telegrafēja no Berlīnes uz Vašingtonu: «Pēdējo nedēļu laikā novērojamas straujas izmaiņas padomju puses uzvedībā, kuras es nevaru interpretēt, bet kuras vedina domāt, ka karš var uzliesmot dramatiski un negaidīti».

16. martā CIP ziņoja prezidentam: «Karš var sākties tuvāko 60 dienu laikā».

Nākamajā dienā gaisa-kara spēkos tika izziņota kaujas gatavība. Britu karaspēks Vācijā vairākas reizes izziņoja trauksmes stāvokli. Tikai francūži jutās paguruši, jo uzskatīja, ka karš sāksies tikai pēc diviem gadiem…

Britu militāristi gribēja ar amerikāņiem apspriest kara plānus pret Padomju Savienību. Tomēr Impērijas Ģenerālštāba priekšnieks feldmaršals Bernards Lovs Montgomerijs aizliedza izteikties par tādu tēmu, baidoties, ka apkārt ir tik daudz padomju spiegu, ka Maskava uzreiz visu uzzinās. Arī ģenerālis Luciuss Klejs ziņoja uz Vašingtonu par to, ka komunisti slepeni ir iefiltrējušies viņa štābā un ka ir jāpieliek nopietnas pūles cīņā pret tiem.

1948. gada aprīlī feldmaršals Montgomerijs atlidoja uz Berlīni. Otrā pasaules kara laikā viņš komandēja britu karaspēku. Vēl nesen viņu Maskavā uzņēma kā sabiedroto. Bet tagad viss ir izmainījies. Berlīnē viņš nojauta savstarpējas neuzticības gaisotni.

Apvienotā štābu priekšnieku komiteja pieprasīja no izlūkdienesta, lai tam būtu aģents katrā padomju militārā lidlauka rajonā. Tas nozīmēja savervēt 2000 aģentu –neiedomājams skaitlis. Pavēle tika atcelta tikai pēc tam, kad noskaidrojās, ka nav pamatojuma paredzēt padomju karaspēka iebrukumu.

«Ātri pieauga pieprasījums pēc izlūkošanas informācijas. Rietumu specdienestiem Vācija bija placdarms, no kura varēja iesūtīt aģentūru Austrumos. Ja citās valstīs britu izlūkdienests pēc kara bija spiests samazināt savu darbību budžeta apsvērumu dēļ, tad okupētajā Vācijā par visu maksāja vācieši. Politiskā izlūkdienesta MI-6 Berlīnes rezidentūrā darbojās simts operatīvie darbinieki un liels skaits tehniskā personāla.

Pēckara Anglijā finansiālie apsvērumi bija diezgan svarīgi. Pēc VFR izveidošanas un Austrijas atjaunošanas angļiem būs jānosūta uz mājām daudzskaitlīgā okupācijas iestāžu administrācija, kuras struktūrās viegli slēpās izlūkdienestu apakšvienības. Rietumvācijas okupācijas beigas 1955. gada maijā novedīs pie izlūkdienestu finansējuma samazināšanas…

Vācu dzelzceļnieki saņēma naudu no britu izlūkdienesta par ziņojumiem par vilcienu pārvietošanos Vācijas austrumu daļā, par pakāpēm un uzšuvēm Padomju armijas virsniekiem, kurus viņi bija redzējuši. Vispār, izrādījās, ka daudzi aģenti-vācieši nemaz nebija tik vērtīgi, kā likās. Noskaidrojās, ka viens no viņiem, kurš britu izlūkdienestam piegādāja informāciju par padomju pārvadājumiem Austrumvācijā, nekad neeksistēja. Aģentu bija izdomājis cilvēks, kurš mierīgi dzīvoja Rietumvācijā un uzmanīgi lasīja visas avīzes un dzelzceļa izdevumus. Rezidentūrai bija jāziņo uz Londonu, ka uz štābu nosūtītā slepenā informācija nav nemaz tik slepena.

Vācijā un Austrijā spēcīgi konkurēja amerikāņu militārais un politiskais izlūkdienests. Greizsirdība – jūtas, kas visvairāk traucēja specdienestu sadarbībai. Militārajiem izlūkiem bija daudzas priekšrocības, piemēram, tas, ka viņi varēja nosūtīt uz Austrumvācijas teritoriju legālas misijas. Viņi meklēja rajonus, kuros padomju karaspēks tikko bija veicis manevrus. Padomju karavīriem nedeva tualetes papīru, tika izmantots jebkāds papīrs – gan no dzimtenes saņemtās avīzes, gan pat kaut kādi armijas dokumenti.

Šo papīru savākšana ļāva iegūt ne tikai nopietnu militāro informāciju, bet arī informāciju par padomju karspēka morālo stāvokli. Pavadzīmes, ziņojumi, dienasgrāmatas deva iespēju noteikt jaunās tehnikas sērijas numurus, kura nonāca padomju karaspēka vienību bruņojumā. Medības pēc netīrumiem turpinājās gadu desmitiem. Dažkārt spiegošana izrādījās netīrs darbs pat šī vārda tiešā nozīmē.

Aviācijas nozares izlūkošanā angļi apsteidza amerikāņus. 1947. gadā speciāli pārbūvētu «Lancaster» un «Lincoln» lidmašīnu flote riņķoja gar padomju okupācijas zonas robežu Vācijā.

Turklāt angļu gaisa-kara spēku bāze Berlīnē pierakstīja padomju operatoru sarunas no Austrumvācijas teritorijas. 1948. gada jūnijā britu izlūklidmašīnas uzsāka lidojumus gar padomju robežām Baltijā un septembrī – virs Melnās jūras.

Angļi bija gatavi arī riskēt – veikt izlūklidojumus virs padomju teritorijas. Viņiem bija tikai kara laika «Mosquito » tipa lidmašīnas. Amerikāņi gatavībā pārvietoja jaunas RB-45C lidmašīnas. Pirmais lidojums ar Čērčila sankciju notika 1952. gada martā. Iepriekšējā dienā pirms lidojuma lidotāju atveda pie premjerministra. Lidotājs skaidroja, ka neizdosies pārlidot nepamanītam, krievi uzzinās.

Čērčils atteica:

– Krievi jau zina. Galvenais, lai neuzzina mūsu deputāti un pārstāvju palāta.

Britu ģenerāļiem visvairāk interesēja tas, kā iepriekš uzzināt par padomju bumbvedēju pacelšanos, kas kara gadījumā uzņems kursu uz Angliju. Apkopoja informāciju par padomju pretgaisa aizsardzības sistēmas izvietojumu un taktiku. Parādoties spiegošanas lidmašīnām, tā sāka darboties – radiolokatori pārslēdzās aktīvā režīmā, zenītsistēmas bija gatavas atklāt uguni. Tas viss tika reģistrēts un pētīts. Izlūklidmašīnās dienēja lielas ekipāžas – desmit cilvēki, no kuriem trīs prata krievu valodu.

Angļiem pievienojās amerikāņi, viņu lidmašīnas B-29 lidoja no Skotijas teritorijas Špicbergenas virzienā. Visvairāk amerikāņiem gribējās pārlidot pār Kapustin Jar raķešu poligonu. PR-7 modifikācijas lidmašīna izlidoja no Vācijas teritorijas, pārlidoja pāri Volgai un nosēdās Irānā, veicot vairākus raķešu poligona uzņēmumus. Uz lidmašīnu nepārtraukti šāva zenītlielgabali, to mēģināja notriekt ar raķetēm. Vašingtonā bija laimīgi: izdevās iztaustīt visu valsts pretgaisa aizsardzības sistēmu.

Sākās arī izlūklidojumi no Tules bāzes Grenlandē. Tika izmēģinātas iekārtas, kas vajadzīgas Arktiskā reģiona karšu sastādīšanai, kur, kā uzskatīja, padomju radiolokācijas sistēmai ir daudz caurumu. Tādu pašu programmu sāka arī Padomju Savienībā. 1948. gada aprīlī amerikāņu PGA [6] stacija ziņoja priekšniecībai, ka to izpēta padomju izlūklidmašīna. 1948. gada novembrī padomju lidmašīna stundu riņķoja virs amerikāņu stacijas Hokaido (Japāna) un, pateicoties sliktiem laika apstākļiem, tai izdevās pazust – to nespēja pārtvert.

1950. gada 8. aprīlī notrieca amerikāņu izlūklidmašīnu, kad tā mēģināja fotografēt padomju raķešu bāzes Baltijas jūras piekrastē. Padomju speciālisti izcēla no jūras dzelmes iekārtas, un tāpēc viņi zināja, kas tā bija par lidmašīnu. Lidojumus apturēja. Ģenerālis Omārs Bredlijs, ASV bruņoto spēku Štābu priekšnieku komitejas priekšsēdētājs, pieprasīja turpināt izlūklidojumus, uzskatot, ka ir liels pieprasījums pēc militāras nozīmes informācijas. Trumens piekrita, kad viņam apsolīja, ka izlūklidmašīnas būs apbruņotas un saņems atļauju atklāt uguni pašaizsardzības nolūkos. Lidojumi turpinājās. Laiku pa laikam izlūklidmašīnas notrieca.

«1953. gada 18. martā ASV vēstniecība PSRS, – rakstīja «Pravda», – savas valdības uzdevumā nosūtīja PSRS ĀM notu, kurā tika ziņots, ka 15. martā ASV Gaisa-kara spēku lidmašīnai «RB-50» ir uzbrukuši padomju iznīcinātāji virs atklātās jūras punktā ar koordinātēm: 50 grādi 2 minūtes ziemeļu platums un 11 grādi 4 minūtes austrumu garums (pie Kamčatkas krastiem). ASV notā sakarā ar šo notikumu tika izteikts protests.

Pēc pārbaudītas informācijas ir noskaidrots, ka šā gada 15. martā pulksten 11 un 57 minūtēs pēc vietējā laika Krestovij raga rajonā amerikāņu bumbvedējs «B-29» ir pārkāpis PSRS valsts robežu un ielidojis 70 kilometrus Kamčatkas teritorijā.

Tuvojoties padomju iznīcinātājiem, lidmašīna-pārkāpēja atklāja uguni padomju iznīcinātāju virzienā. Viena no padomju lidmašīnām pašaizsardzības nolūkos bija spiesta atklāt atbildes uguni. Pēc tam lidmašīna-pārkāpēja pagriezās un, attālinoties no padomju krastiem, nozuda austrumu virzienā».

Ja padomju ziņojumā bija teikts, ka lidmašīna attālinājās jūras virzienā, tātad, tā ir notriekta…

Britu flote veica virsūdens izmeklēšanas operācijas. 1949. gada oktobrī un novembrī britu mīnu kuģis mēnesi nodarbojās ar Kolas pussalas un Murmanskas bāzes radioelektronisko izlūkošanu. To, ko amerikāņi un angļi zināja par padomju jūras-kara spēkiem, viņi bija ieguvuši no vācu trofeju materiāliem. 1948. gadā šī informācija bija novecojusi.

1952. gada oktobrī angļi un amerikāņi ieguva padomju karakuģu fotogrāfijas Špicbergena rajonā, kuras bija uzņēmuši norvēģu kara lidotāji. Norvēģi atļāva britu izlūklidmašīnām veikt lidojumus padomju robežu tuvumā. Piecdesmito gadu vidū norvēģu militārais izlūkdienests izveidoja speciālu kuģniecības kompāniju, kuras kuģi īstenībā sekoja padomju flotei Barenca jūrā. Iekārtas piegādāja amerikāņu Nacionālās drošības aģentūra. Britu izlūkdienesta virsnieki izvietojās norvēģu ostās, lai iegūtu informāciju no pirmajām rokām.

Zemūdeņu izlūkošanas operācijas bija vēl slepenākas. Amerikāņu zemūdenes tuvojās padomju Klusā okeāna piekrastei, lai nofotografētu kuģus un pārtvertu to radiosakarus. Izlūkošanas misijām amerikāņi nosūtīja vienlaikus vairākas zemūdenes. 1954. gadā viena no tām pavadīja 34 dienas pie Kamčatkas Petropavlovskas. Cita zemūdene saņēma uzdevumu pieslēgties okeāna dzelmē ieguldītajiem padomju kabeļiem un ierakstīt sarunas, kuras Maskavā uzskatīja par drošām pret noklausīšanos. Piecdesmitajos gados britu flote veica izlūkošanas operācijas Baltijā, Melnajā jūrā, Dienvidatlantijā un Indijas okeānā. Sešdesmito gadu sākumā britu zemūdenes gandrīz pastāvīgi veica izlūkošanu Ziemeļjūrā, viena zemūdene vienmēr dežūrēja pie Murmanskas…

Maskavā uzskatīja, ka amerikāņu politiku izmainīja atombumba. Amerikāņu rīcībā ir kodolarsenāls, tie rīkojas nekaunīgi un ir gatavi pielietot raķešu atomieročus. Savienotās Valstīs, pretēji, gaidīja padomju triecienu! Bailes no kara bija tik spēcīgas, ka valsts sekretārs Džordžs Māršals teica:

– No Centrālās Izlūkošanas Pārvaldes man ir vajadzīgs tikai viens – brīdinājums par padomju uzbrukumu 24 stundas iepriekš.

Kā iegūt tādu informāciju, kā izkļūt cauri dzelzs priekškaram?

CIP direktors Alens Daless atkārtoja, ka daudz svarīgāk ir saprast, kā darbojas Staļina smadzenes, nekā iegūt informāciju par militāro un ekonomisko potenciālu. CIP nespēja saprast Staļinu un tikai nedaudz spēja novērtēt viņu nomainījušo padomju vadītāju nodomus un mērķus. Tam bija vajadzīgs aģents pašā Kremlī. Daless saprata, ka tas var notikt tikai kino. Tāpēc aiz dzelzs priekškara iesūtīja aģentus-izpletņlēcējus.

1947. gada jūnijā britu izlūkdienests sagatavoja ziņojumu «Padomju pilsētu raksturojums kā gaisa uzbrukumu mērķis». Ziņojumā tika analizēta to ievainojamība: vai tās sadegs bombardēšanas rezultātā, vai kopā ar pilsētām aizies bojā tur esošie rūpniecības uzņēmumi.

1952. gadā lielākā daļa no Eiropā esošajiem padomju lidlaukiem bija atklāti un atzīmēti kartē. Anglijā uzskatīja, ka atomkarš ir neizbēgams, tāpēc, ka Padomju Savienības stratēģija sastāv no pasaules iekarošanas.

– Mēs nespēsim uzvarēt Aukstajā karā, – teica feldmaršals Montgomerijs, – ja nesāksim pretuzbrukumu. Mums ir jāizvērš uzbrukums pret komunismu visā pasaulē. Tomēr līdz šim mums nav izdevies saliedēties, lai nostātos pretī agresīvajai Krievijas politikai. Mēs neesam apvienojuši spēkus ar mūsu sabiedrotajiem, mēs neesam noteikuši mūsu stratēģiskos mērķus, mums nav valdības apstiprināta vienota rīcības plāna, mēs neesam piešķīruši nepieciešamos resursus, mēs neesam gatavi Aukstajam karam.

1948. gada 9. septembrī Londonā notika Štābu priekšnieku komitejas apspriede. Ģenerālis Artūrs Teders izklāstīja militāristu pozīciju: pūles, kas veltītas komunisma izplatības novēršanai, ir veltīgas. Teders apgalvoja, ka Aukstajam karam jāmobilizē visi resursi:

– Ja mēs tagad neizveidosim mehānismu Aukstā kara vešanai, mēs varam zaudēt arī īsto karu, kad Padomes to būs ieplānojušas.

Nākamajā dienā par militāristu demaršu ziņoja ārlietu ministram Ernestam Bevinam. Viņš pie militāristiem aizsūtīja savu vietnieku Aivonu Kirpatriku, kurš paskaidroja: Auksto karu ved Ārlietu ministrijas Krievu komiteja, kura katru nedēļu notur apspriedes un tiek uzskatīta par «Aukstā kara Ģenerālštābu».

Ietekmīgākais britu diplomāts, kas strādāja britu vēstniecībā Maskavā, bija Frenks Roberts. Pēc viņa iniciatīvas Ārlietu ministrijas sastāvā izveidojās Krievu komiteja.

Diplomāti sākumā pretojās militāristu kareivīgajai politikai. Savā starpā viņi pat runāja par «fašistiskām» tendencēm militāristu aprindās un neuzskatīja slepeno karu pret Padomju Savienību par pareizu, uzskatot to par bezjēdzīgu. Tomēr notikumi norisinājās ļoti strauji, un drīz pat diplomātiskajās aprindās neviens neaicināja uz sadarbību ar Padomju Savienību.

1946. gada 2. aprīlī, Ārlietu ministrijas ziemeļu departamenta vadītāja Kristofera Vornera vadībā atklāja pirmo Krievu komitejas sēdi. Ministrija cerēja gūt uzvaru ideoloģiskajā karā, izvirzot britu sociālās demokrātijas idejas.

Ārlietu ministrs Ernests Bevins kara laikā bija darba un karaklausības ministrs. Kā ogļracim un arodbiedrības aktīvistam, viņam nebija pieredze diplomātijas jomā. Tika uzskatīts, ka viņa izcelsme un audzināšana traucē viņam justies līdzīgi ar citu valstu darbiniekiem. Reāli Bevinu vienmēr vilināja ārlietu ministra postenis, un viņš alkatīgi studēja starptautiskās lietas.

Bevinam bija raksturīga personīgā attieksme pret lietu. Viņš bieži atkārtoja: «Mana ārpolitika». Viņš neieredzēja Molotovu. Pārliecināt Molotovu par kaut ko izrādījās neiespējami. Uz Vjačeslavu Mihailoviču neiedarbojās argumenti, viņš vienkārši atkārtoja no Maskavas atvestās instrukcijas. Pie tam Bevins lepojās ar proletārisko izcelsmi un salīdzināja savas sastrādātās rokas ar profesionālā birokrāta Molotova rokām, kurš nepavisam nebija nācis no strādniekiem.

Ārlietu ministrs Ernests Bevins, tāpat kā leiboristu valdības vadītājs Klements Etlijs, bija pārliecināts slepeno operāciju pretinieks. Tomēr tajā laikā tika uzskatīts, ka ar to palīdzību var uzvarēt Aukstajā karā. Parādījās slepenas armijas, kuras apgādāja pa gaisu un vadīja pa radio. Speciālo operāciju vadība (terors un diversijas ienaidnieka teritorijā) kara laikā piesaistīja sev daudz talantīgu cilvēku no biznesa un zinātnes sfēras. Profesionālie izlūki un militāristi viņus necienīja.

– Viņi neko nav izdarījuši uzvaras labā, – nevērīgi izteicās viens no ģenerāļiem. – Tikai romantizēja nedrošu antisociāla tipa tēlu, kurš, kā zaldātam pienākas, negribēja saņemt durkļa triecienu vēderā vai dzīvs sadegt tankā.

1945. gada beigās speciālo operāciju pārvaldes paliekas pievienoja izlūkdienestam, kas atradās Ārlietu ministrijas pakļautībā. Visas slepenās operācijas, ieskaitot radio propagandu, nonāca zem ĀM jumta, kaut gan tas bija diezgan tālu no tīras diplomātijas. 1945. gada 10. novembrī Ārlietu ministrija saņēma veto tiesības: no šī brīža visām speciālajām operācijām bija nepieciešamas diplomātu sankcijas. Specdienestiem tas nepatika, tāpēc, ka diplomāti varēja aizliegt jebkuru operāciju aizbildinoties, ka tā ir «politiski bīstama»…

Tomēr Berlīnes blokāde, Čehoslovākijas notikumi, vispār viss, kas nāca no dzelzs priekškara otras puses, Eiropas sabiedriskajai domai izraisīja smagu iespaidu. Un drīz vien jau arī diplomāti piekrita – noteiktos mērogos slepenās operācijas ir vajadzīgas.

Pēc uzvaras pār Vāciju speciālie dienesti sāka atgriezties pirmskara stāvoklī, kas nozīmēja personāla un finansējuma samazināšanu. Tomēr īstenībā lielas samazināšanas specdienestos nenotika. Londonā pārāk labi atcerējās, kā pēc Pirmā pasaules kara specdienestus gandrīz izdzenāja…

Darbs atradās okupētajā Vācijā, kā arī Grieķijā, Dienvidaustrumāzijā, kur uzliesmoja dumpji un notika īsti partizānu kari. 1947. gadā kļuva skaidrs, ka ir sācies jauns karš – Aukstais. Anglijā naudu no budžeta vienmēr piešķīra ar čīkstēšanu, tomēr 1948. gadā britu specdienesti atdzīvojās. 1948. gada 1. novembrī britu valdība apsūdzēja Padomju Savienību Aukstā kara vešanā – izmantojot piekto kolonu un slepenās operācijas.

Savienoto Valstu un Lielbritānijas bruņotie spēki izdarīja spiedienu uz saviem specdienestiem, pieprasot, lai tie nodarbotos ne tikai ar aģentūras vervēšanu, bet arī lai izveidotu pagrīdes pretošanās spēkus padomju bloka iekšienē.

1945. gada 20. septembrī prezidents Harijs Trumens parakstīja rīkojumu № 9621 par politiskā izlūkdienesta – Speciālās operāciju pārvaldes (SOP) – likvidāciju. Rīkojums stājās spēkā 1. oktobrī. Pirmkārt, tika sastādīts ziņojums par SOP nopietnākajām kļūdām kara laikā. Otrkārt, kongress pieprasīja krasi samazināt militāro budžetu.

Tomēr Aukstais karš visu izmainīja. Pēc diviem gadiem Trumens izveidoja Centrālo izlūkošanas pārvaldi (CIP). Slepenās operācijas uzticēja politikas koordinācijas pārvaldei Frenka Vīznera vadībā. Viņa pakļautībā atradās ap diviem tūkstošiem cilvēku, 47 rezidentūras visā pasaulē ar divsimt miljonu dolāru budžetu.

Ģenerālis Volters Bedels Smits, kurš bija vēstnieks PSRS, 1950. gadā piekrita kļūt par CIP direktoru. Smits domāja, ka vadīs izlūkdienestu, bet pieņēma organizāciju, kura veda Auksto karu, un dažreiz arī ne pārāk aukstu. CIP rīcībā bija savas radio stacijas, avīzes, aviokompānijas un pat nelielas privātās armijas.

Smits nebija pārāk augstās domā par slepenajām propagandas operācijām, ar kurām aizrāvās viņa padotie. Viņš atcerējās, kā Otrā pasaules kara laikā nolēma nomest lielu daudzumu skrejlapu virs nacistiskās Vācijas, tomēr pakas neatvērās, visa krava uzgāzās vācu baržai Reinā, un barža nogāja dibenā.

– Tas bija pats lielākais panākums Eiropas psiholoģiskajā karā, – papildināja ģenerālis Smits ar ironisku smaidu.

Savienoto Valstu Nacionālās drošības padomes 1948. gada 18. augusta direktīva № 20/1 atļāva slepenās operācijas un psiholoģisko karu pret Padomju Savienību. Pēc Staļina strīda ar Dienvidslāvijas līderi Josifu Brozu Tito Vašingtonā cerēja uz PSRS satelītvalstu atkrišanu. Rietumu okupācijas zonā bija pietiekami daudz bijušo padomju pilsoņu, kuri naidīgi izturējās pret staļinisko režīmu.

«Viena no galvenajām problēmām, – atcerējās ģenerālis Smits, – bija Jaltā sasniegtā un Potsdamā apstiprinātā līguma izpilde. Šis līgums attiecās uz pārvietoto personu – karagūstekņu un uz Vāciju piespiedu darbos izvesto atgriešanos dzimtenē. Ar krievu atgriešanos nodarbojās padomju komisija, kura bāzējās Frankfurtē.

Mēs uzskatījām, ka jāpalīdz atgriezties Krievijā tiem padomju pilsoņiem, kuri vēlas atgriezties, un tiem, kuri tiek apsūdzēti kara noziegumos. Mēs, protams, nedomājam atteikties no Amerikas tradicionālās gatavības piešķirt patvērumu politiskajiem bēgļiem, kuru Vācijā bija tūkstošiem. Daudzi no viņiem bija izceļojuši no Baltijas valstīm, kuras bija iekļautas Padomju Savienībā, un no tām Polijas un Rumānijas daļām, kuras krievi bija anektējuši. Viena amerikāņu apakšvienība pārcentās un sāka ar spēku stūķēt vilcienā pārvietojamās personas, kuras atteicās atgriezties Padomju Savienībā. Vairāki cilvēki mēģināja atrast patvērumu baznīcā un lūdzās amerikāņu karavīriem, lai viņus nenosūta uz PSRS. Kad tas kļuva neizbēgams, viens vai divi no viņiem izdarīja pašnāvības.

Mēs nekavējoties izdevām pavēli par to, ka ar spēku uz Padomju Savienību jānosūta tikai reālie kara noziedznieki. Nosūtīšana piespiedu kārtā ir pretrunā ar mūsu principiem, sevišķi, ja runa ir par tiem, kuri baidās, ka kļūs par represiju upuriem savu politisko uzskatu dēļ».

Britu izlūkdienesta aģenti pārvietojamo personu nometnēs vervēja ukraiņus, gruzīnus, latviešus, igauņus, lietuviešus iesūtīšanai Padomju Savienībā. Viņus apmācīja radio lietās, šifrēt un atšifrēt radiogrammas, rīkoties ar ieročiem, prasmēs veikt novērošanu un izdzīvošanu ekstremālos apstākļos.

Aukstā kara laikā miljonus iztērēja izpletņlēcēju iesviešanai dzelzs priekškara otrā pusē. Kā priecājās izlūkdienesta darbinieki, kad kāds no aģentiem nodibināja sakarus! Pārsviešana pati par sevi tika uzskatīta par panākumu. Ja aģents sāka pārraidīt informāciju, tie jau bija svētki.

Ciniķi un skeptiķi no CIP neticēja šiem panākumiem un teica:

– Vienīgais, par ko liecina lēcieni ar izpletni, ir tas, ka darbojas gravitācijas spēks.

Kamēr neparādījās spiegošanas satelīti, aģents, kurš bija iedzīvojies blakus padomju lidlaukam, kara sākuma gadījumā varēja informēt par padomju bumbvedēju pacelšanos agrāk, nekā pirmā padomju lidmašīna parādīsies uz lokatoru ekrāniem.

1944.-1945. gadā ar laivām un kuteriem uz padomju teritoriju pārsūtīja pāri par simts baltiešu. Daži aģenti, izpildījuši uzdevumu, pa jūru tika nosūtīti uz Angliju, tur izgāja papildus sagatavošanos un pēc tam tika nosūtīti uz Krieviju. Operatīvie virsnieki ticēja, ka viņu aģentūras tīkls darbojas visā Krievijas Eiropas daļā – no Baltijas līdz Urāliem. Tikai pēc laika kļuva skaidrs, ka desmit gadus šīs operācijas vadīja padomju pretizlūkošana. Aģentu ziņojumi bija dezinformācija, kas bija izdomāta Lubjankā. Padomju specdienesti sagūstīja vienu no pirmajiem aģentiem, kurus 1944. gadā iesūtīja no Zviedrijas teritorijas, viņš izdeva pārējos, tā arī aizgāja.

Britu un amerikāņu militāristi sevi uzskatīja kara stāvoklī pret pasaules komunismu un deva zaļo gaismu slepeno operāciju īstenošanai Albānijā, Polijā un pat pašā Padomju Savienībā – Ukrainas teritorijā.

Operācija Albānijā varbūt bija vienīgā, kurā ne amerikāņi, bet gan angļi uzdeva toni. Angļi uzskatīja, ka Balkāni ir viņu teritorija. Otrā pasaules kara laikā tieši angļi apgādāja ar ieročiem un apmācīja Envera Hodžas kaujiniekus, kas kara laikā vadīja Pretošanās kustību un cīnījās pret vāciešiem. 1946. gadā viņam piederēja absolūta vara Albānijā.

Albāņi atzīst, ka ar vadoņiem viņiem nav paveicies, viņus iekaroja gan Bizantija, gan Serbija, gan Turcija. Vienīgais nacionālais varonis – karavadonis Georgijs Kastrioti, kurš 15. gadsimtā 40 gadu laikā neļāva turkiem iekarot valsti. Viņu zina kā Skandenbergu. Pēc viņa nāves turki tomēr iekaroja Albāniju. Tikai 1912. gadā albāņi ieguva patstāvību un tikai divus gadus baudīja neatkarību. Kad sākās Pirmais pasaules karš, valsti okupēja itāļi – uz ilgiem sešiem gadiem. Pēc tam varu sagrāba varaskārais Ahmeds Zogu, viņš pats sevi kronēja un kļuva par karali Zogu. Pēc tam – atkal itāļu okupācija. Pēc Otrā pasaules kara komunisti uzvarēja karaļa piekritējus, kas beidzās ar 40 gadus ilgu Envera Hodžas valdīšanu.

Albāniju uzskatīja par vājāko vietu padomju blokā, tāpēc, ka tā ģeogrāfiski bija nošķirta no pārējās sociālisma nometnes ar Grieķiju un Dienvidslāviju, kura pati bija atšķēlusies no Maskavas. Envera Hodžas valdības gāšana ietekmētu pilsoņu karu Grieķijā. Pie tam no 1946. gada Hodža apšaudīja britu kuģus, kuri gāja uz Adrijas jūru gar albāņu krastiem. Divi britu mīnu kuģi nogrima, uzskrienot uz albāņu mīnām, kuras bija uzstādītas Korfu šaurumā. Starptautiskā tiesa atzina Hodžu par vainīgu, tomēr viņš atteicās atzīt savu atbildību.

1948. gads pagāja gatavojoties. Britu izlūki albāņu atrašanai pārmeklēja visas pārvietoto personu nometnes Itālijā un Vācijā. Izraudzījās divsimt cilvēku, vairākums no tiem bija novājējuši un slimi. 1949. gada vasarā angļi viņus trenēja Maltā, lai pārsūtītu pa jūru uz Albāniju, amerikāņi – Dienvidgrieķijā, taisījās izmest viņus ar izpletņiem no transportlidmašīnām C-47 «Dakota».

Saformēja emigrācijas valdību – Albānijas nacionālo komiteju. 1949. gada oktobrī ar vairākām laivām uz Albāniju pārveda pirmos 26 kaujiniekus. Viņi uzskrēja slēpnim, četri gāja bojā, pārējie aizbēga. Tiem izdevās nokļūt kaimiņos Grieķijā, kur albāņus arestēja kā partizānus. Angļiem ar grūtībām izdevās pierunāt grieķu varas iestādes tos atbrīvot, un viņi atteicās no mēģinājumiem gāzt Hodžas režīmu.

1951. gadā tā jau bija CIP operācija. Grieķijā situācija stabilizējās, tāpēc mēģināja nodrošināt kaujinieku grupu iekļūšanu Albānijā pa sauszemes robežu, bet ar tādu pašu bēdīgu rezultātu. Sāka darboties tikai vienas grupas radioraidītājs, bet bija acīmredzams, ka radists strādā valsts drošības darbinieku kontrolē un tiek izmantots, lai ievilinātu citus – viņi visi bija nokļuvuši slazdā.

Šī operācija kļuva zināma pēc Kima Filbija autobiogrāfiskās grāmatas iznākšanas, kuru viņš uzrakstīja Padomju Savienībā. Tiek uzskatīts, ka tieši viņš arī izjauca operāciju Albānijā. Kad septembrī Kims Filbijs ieradās Vašingtonā, pirmās kaujinieku grupas jau izcēlās Albānijā. Bet viņam vēl bija jāpagaida, kamēr viņa priekštecis britu izlūkdienesta MI-6 Vašingtonas rezidentūras vadītāja amatā esošais Pīters Duaijers nodos lietas. Operāciju plānošana bija cita virsnieka rokās. Izcelšanās vieta un laiks tika noteikti tieši uz vietas.

Maskava neriskētu ar Kimu Filbiju, lai notvertu šīs grupas.

Kāpēc tomēr viss izgāzās? Tāpat kā visas pusmilitārās akcijas, operācija ieguva lielākus mērogus, nekā iespējams noturēt slepenībā. Drošības struktūru aģenti iekļuva kaujinieku rindās, bet albāņu ciemos nebija daudz to, kas riskētu dot patvērumu izsēdinātajām kaujinieku grupām.

Rietumu izlūkdienestu operācijas pastiprināja albāņu vadoņa Envera Hodžas paranoju. Viņš visā valstī sabūvēja betona bunkurus. Hodža no visurienes gaidīja uzbrukumus – no amerikāņiem, krieviem, dienvidslāviem, grieķiem, itāļiem un lībiešiem…

Otrā pasaules kara beigās Polijā, Baltijā un Ukrainā izveidojās bruņota pretpadomju pagrīde. Tomēr 1948. gadā, kad amerikāņu un britu izlūkdienesti nolēma to izmantot, jau bija par vēlu. Stratēģiskā nozīmē vissvarīgākā bija Polija. Caur to, iespējamā kara rezultātā, gāja Padomju armijas uzbrukuma ceļi uz Rietumeiropu. Aģentūras vervēšanai, pat ja arī tā miera laikā «guļ», bija stratēģiska nozīme. Amerikāņu ģenerāļi spieda uz Frenku Vīzneru un viņa pārvaldi, pieprasot, lai viņš pirmām kārtām nodarbotos ar Poliju.

Angļu rīcībā atradās pietiekams daudzums poļu, pie kam viņi – atšķirībā no albāņiem – nemira no bada nometnēs. Tās bija veselas militārās apakšvienības ar kauju pieredzi – tie, kuri cīnījās pret nacistiem, tomēr nevēlējās atgriezties komunistiskajā Polijā.

Viņus vadīt pierunāja ģenerāli Vladislavu Andersu. Saskaņā ar 1941. gada 30. jūlija padomju-poļu vienošanos Padomju Savienībā saformēja poļu armiju ģenerāļa Andersa vadībā. 1942. gadā Polijas emigrācijas valdība izveda to uz Tuvajiem Austrumiem. Poļi cīnījās pret vāciešiem kopā ar sabiedrotajiem. Pēc Otrā pasaules kara poļu karavīri neatgriezās sociālistiskajā dzimtenē, tie rekrutējās citās armijās.

Britu izlūkdienests piedāvāja ģenerālim uzņemties slepenu darbību Polijā. Tomēr ģenerālis bija vīlies par nelielo Lielbritānijas operāciju apjomu. Viņu vairāk iedvesmoja amerikāņu ideja par brīvprātīgo korpusu – kaut kas līdzīgs Ārzemju korpusam, kas komplektēts no bēgļiem. 1950. gada jūnijā Vladislavs Anderss devās uz Vašingtonu, lai apspriestu ideju par 38 000 poļu armijas veterānu pārvietošanu uz Savienotajām Valstīm, kur tie tiktu iekļauti šī korpusa sastāvā. Ideja nerealizējās.

Poļu slepenpolicija ar padomju Valsts Drošības ministrijas palīdzību veica atbildes operācijas. Uz Rietumiem nosūtīja izdomātu pagrīdes organizāciju pārstāvjus, kuri lūdza palīdzību un piedāvāja savus pakalpojumus. Amerikāņi un angļi neuzķērās uz šīs makšķeres. No vācu teritorijas CIP īstenoja plašu programmu pagrīdes kustības atbalstam – nometa ieročus, naudu (zelta stieņos), sakaru aparatūru. Sūtījumus saņēma poļu drošības dienests.

Šaubas sāka parādīties amerikāņiem, kad neesoša pagrīdes organizācija sāka pieprasīt viņiem nosūtīt pieredzējušus amerikāņu virsniekus, kuri vadītu sacelšanos. Pārliecinājušies, ka amerikāņus neatsūtīs, valsts drošības dienesta darbinieki nolēma pabeigt sekmīgo operāciju, par ko 1952. gada decembra beigās svinīgi paziņoja Varšavas radio.

Visa šī programma bija pilnīga izgāšanās, cilvēku resursu un naudas izšķērdēšana. Piecdesmito gadu vidū britu un amerikāņu izlūkdienesti pārtrauca aģentūras iesūtīšanas programmas. Rietumu izlūkdienestu vadītājiem bija grūti saprast, ka totālā kontrole socvalstīs padarīja neiespējami pastāvēt organizētai pretošanās kustībai.

Veiksmīgas operācijas bija retums. 1952. gadā četri cilvēki no pārvietoto personu nometnes, kas bija apmācīti Floridā, no zemūdenes izcēlās Sahalīnas salā, lai noskaidrotu, vai tur esošie lidlauki spēj uzņemt smagos bumbvedējus un vai tur ir atombumbu glabātuves. Viņi veiksmīgi atgriezās, paziņojot, ka smagie bumbvedēji Sahalīnas lidlaukos nenolaidīsies.

Tikai partizānu karš Ukrainā notika pēc citiem noteikumiem. Tam papildus bija neatkarības ideja. Rietumukrainā pagrīde diezgan veiksmīgi cīnījās pret čekistiem. Austrumukrainai Sarkanās armijas ienākšana bija atbrīvošana, bet Rietumukrainā padomju varas atjaunošana iepriecināja daudz mazāk. Ukraiņu nacionālistu pretošanās kustībai bija masveida raksturs. Izvērsās īsts partizānu karš. Ukraiņu nacionālisti saņēma palīdzību no amerikāņu un britu izlūkdienestiem. Tur bija atvērusies vēl viena Aukstā kara fronte.

No četrdesmit devītā līdz piecdesmit ceturtajam gadam amerikāņu un britu izlūkdienesti pārvietoja uz Ukrainu un Baltkrieviju kopumā pusotra simtu cilvēku. CIP rīcībā bija aviācijas ekipāžas, kuras sastāvēja no poļiem, čehiem un ungāriem. Otrā pasaules kara laikā viņi dienēja kopā ar sabiedrotajiem, bet nevēlējās atgriezties dzimtenē, kur varu bija sagrābuši komunisti. Ja lidmašīnu bez pazīšanās zīmēm un ar tādu ekipāžu notrieca, tad Savienotajām Valstīm ar to formāli nebija nekāda sakara. Aģentus apgādāja ar viltotiem dokumentiem un naudu, izdomāja viņiem biogrāfijas. Cerēja, ka viņi spēs iekārtoties dzimtajās vietās, atradīs darbu un mitekli un nodibinās radiosakarus.

Britu militārās lidmašīnas pacēlās no lidlaukiem Maltā un Kiprā. Angļi uzskatīja, ka britu un amerikāņu aviācija ir uztaustījušas caurumus Padomju Savienības radiolokācijas sistēmā un padomju PGA nepamana šos lidojumus. Atkarībā no labvēlīgas mēness fāzes grupas pa diviem-trijiem cilvēkiem nometa virs Ukrainas un Baltkrievijas. Daži izgāja ēterā un nodibināja sakarus ar Centru Rietumvācijā.

1952. gadā kļuva skaidrs: visi aģenti, kuri deva par sevi zināt, strādāja Valsts drošības ministrijas kontrolē. Aģentus-izpletņlēcējus praktiski saņēma ciet uzreiz. Dažus tiesāja un uzreiz nošāva, citus čekisti izmantoja radio spēlēs ar rietumu izlūkdienestiem.

Britu izlūkdienests nodarbojās ar ukraiņu emigrantu grupām līdz 1953. gadam, kad ar atvieglojumu ukraiņus nodeva CIP aizbildniecībā. Amerikāņu izlūkdienests mēģināja izmantot ukraiņu kaujiniekus vienlaicīgi Aukstajā karā, kurš jau bija sācies, un karstajā, kurš varēja izraisīties. Tika izstrādāti eksotiski plāni, piemēram, kaujinieku uzbrukumi vietējām Valsts drošības ministrijas nodaļām. Ja Otrā pasaules kara laikā tik daudz ukraiņu cīnījās Hitlera pusē, tātad, viņi neieredz padomju varu un var kļūt par sabiedrotajiem nākamajā karā. 1948. gadā amerikāņu aviācijas vadība sāka izņemt ukraiņu pilsētas no pirmkārtējo mērķu saraksta nākamajā karā. Ukrainu netaisījās bombardēt cerībā, ka tā nostāsies pret Maskavu.

Angļi izmantoja Ukrainas nacionālistu organizācijas vadītāju Stepanu Banderu informācijas vākšanai par to, kas notiek Padomju Savienības iekšienē. Tomēr viņa cilvēki nebija gatavi riskēt ar savu dzīvību tādēļ, lai britu izlūkdienests varētu sastādīt savus ikmēneša izlūkošanas biļetenus. Tāpēc ukraiņu kaujiniekiem palīdzēja ar ieročiem un ekipējumu. Tādas darbības nevarēja palikt bez atbildes – 1959. gadā VDK aģents Minhenē nogalināja Banderu…

Četrdesmito gadu beigās britu izlūkdienests par savu galveno mērķi izvirzīja padomju atomprogrammu. Štābu priekšnieku komiteja apzinājās teritorijas ziņā mazās valsts ievainojamību masu iznīcināšanas ieroču priekšā un gribēja iepriekš zināt, kad draudi kļūs reāli.

Divi vācieši, kuri bija pārbēguši no padomju okupācijas zonas uz britu, ziņoja par pirmo padomju reaktoru, kas ražoja plutoniju. Otrā pasaules malā pratināja bijušos japāņu karagūstekņus, kuri atgriezās no Padomju Savienības. Viņi labprāt visu izstāstīja, tomēr par atoma lietām praktiski neko nezināja.

1948. gadā Admiralitāte sagatavoja ziņojumu, kurā bija teikts, ka līdz 1954. gadam neviens varbūtējais pretinieks nespēs pielietot pret Angliju masu iznīcināšanas ieročus. Visticamāk, ka valsts kļūs neaizsargāta tikai 1957. gadā – pēc britu analītiķu domām, Padomju Savienībai šajā laikā jau būs savi reālie kodolieroči.

Amerikāņi un angļi uzskatīja, ka Padomju Savienībā ir koncentrējušies uz ķīmisko un bioloģisko ieroču izstrādi. Pie tam Sarkanā armija sagrāba japāņu bioloģiskās laboratorijas Mandžūrijā. Amerikāņu rīcībā nonāca vācu izlūkdienesta dati par to, ka padomju ķīmisko ieroču galvenais izstrādes centrs atrodas Arāla jūrā uz Vozrožģeņijas salas.

Pirmie slepenie lidojumi, kas saistīti ar radioaktivitātes atklāšanu, notika jau 1945. gada rudenī – pēc brigādes ģenerāļa Leslija Grovsa pieprasījuma, kurš vadīja atombumbas izstrādes projektu. Bumbvedēji B-26 lidoja virs padomju industriālajām zonām. Lidojumi bija ilgstoši un tika uzskatīti par pašnāvnieciski bīstamiem.

Kopš 1947. gada gaisa radioaktivitātes izlūkošanu veica ar lidmašīnām, kuras ar speciālām filtru gondolām paņēma gaisa paraugus no mākoņiem, kuri bija izveidojušies pēc atomsprādziena. Britu izlūkošana veica lidojumus divos maršrutos – viens no lidlaukiem Ziemeļīrijā, otrs no Gibraltāra.

1949. gada 3. septembrī amerikāņu lidmašīna B-29, kas patrulēja virs Klusā okeāna ziemeļu daļas, uz austrumiem no Kamčatkas, reģistrēja neparasti augstu radioaktivitātes līmeni – divdesmit reizes augstāku nekā parasti. Nākamajā nedēļā, kad vēji pūta Ziemeļamerikas virzienā, informācija apstiprinājās. Dažas dienas bija nepieciešamas analīzei.

19. septembrī Atomenerģijas komisijas vadībai ziņoja: nav šaubu par to, ka krievi ir izmēģinājuši sprāgstošu kodolierīci. Vašingtona dalījās informācijā ar Londonu. Britu aviācija arī pacēlās gaisā un 22. septembrī apstiprināja amerikāņu informāciju.

23. septembrī vienpadsmitos no rīta Trumens paziņoja amerikāņu tautai:

– Amerikāņu tautai ir tiesības būt maksimāli informētai par visiem notikumiem, kas saistīti ar atomenerģiju, un kas nav pretrunā ar nacionālās drošības interesēm. Šī iemesla dēļ es nododu atklātībā šādu informāciju. Mums ir pierādījumi, ka Padomju Savienība ir veikusi atomsprādziena izmēģinājumu…

25. septembrī TASS paziņoja:

«Padomju Savienībā, kā zināms, notiek plaša mēroga celtniecības darbi – hidrostaciju, šahtu, kanālu, ceļu celtniecība, kur ir vajadzīgi lieli spridzināšanas darbi, pielietojot jaunākos tehniskos līdzekļus. Tā kā šie spridzināšanas darbi notika un notiek samērā bieži dažādos valsts rajonos, tad iespējams, ka tas varēja piesaistīt uzmanību aiz Padomju Savienības robežām.

Kas attiecas uz atomenerģijas ražošanu, tad TASS uzskata par vajadzīgu atgādināt par to, ka jau 1947. gada 6. novembrī PSRS Ārlietu ministrs V. M. Molotovs paziņoja par atombumbas noslēpumu, sakot, ka «šis noslēpums jau sen vairs nepastāv». Šis paziņojums nozīmēja, ka Padomju Savienība jau ir atklājusi atomieroču noslēpumu un tās rīcībā ir šādi ieroči.

Savienoto Valstu zinātniskās aprindas šo V. M. Molotova paziņojumu uzņēma kā blefu, uzskatot, ka krievi atomieročus var apgūt ne agrāk kā 1952. gadā. Tomēr viņi kļūdījās, jo Padomju Savienība atomieroču noslēpumu apguva jau 1947. gadā.»

Staļins, ar viņam raksturīgo aizdomīgumu, negribēja apstiprināt amerikāņu saņemto informāciju par pirmā atomsprādziena laiku.

Kodolieroču izmēģinājumi PSRS izrādījās psiholoģisks trieciens Rietumiem, kur valdīja pārliecība par Krievijas zinātnes atpalicību. Rietumu izlūkdienesti padomju zinātnes līmeni novērtēja izmantojot vācu attieksmes prizmu. Viņi izmantoja vācu materiālus, vācu novērtējumus un ieklausījās vācu ekspertu viedokļos. Tāpēc tik spēcīgi kļūdījās, nenovērtējot Padomju Savienības panākumus kodolsfērā un raķešu tehnikā.

Padomju kodolierīces spridzināšanas pirmais upuris bija attiecības starp Angliju un Savienotajām Valstīm. Jaunu ieroču un jaunu kara vešanas metožu parādīšanās noveda pie nopietnām ģeopolitiskām izmaiņām. Anglija pazaudēja savu stāvokli lielo valstu trijniekā. Otrā pasaules kara laikā angļi saprata savas valsts neaizsargātību. Četrus gadus tikai šaurums atdalīja Angliju no Vērmahta. Luftvafes lidmašīnas un «Fau-2» raķetes iznīcināja angļus viņu pašu mājās.

Kamēr Padomju Savienībai nebija atombumba, angļi uzvedās ļoti drosmīgi. Ģenerāļi Londonā domāja tā: pēc tam, kad PSRS būs izstrādājusi atomieročus, Anglija kļūs ļoti neaizsargāta, un ja karš ir neizbēgams, tad karot labāk tagad, kamēr Savienotajām Valstīm ir kodolieroču monopols.

Pirmais PSRS atomsprādziena izmēģinājums tikai pastiprināja plaisu starp pilnīgas drošības sajūtu, kādu izjuta amerikāņi, un bailes, kas bija pārņēmušas angļus. Korejas karš 1950. gada vasarā parādīja angļiem, ka Auksto karu jebkurā brīdī var nomainīt karstais, un Londonā sāka spiest uz bremzēm.

Tagad angļi gribēja ar visiem līdzekļiem izvairīties no kara. Amerikāņi, pretēji, gribēja kaut ko uzsākt, kamēr viņi var nebaidīties no padomju kodolieročiem. Daži politiķi un militāristi teica: ja reiz karš ar Krieviju ir neizbēgams, tad lai tas notiek tagad, kamēr spēku samērs ir mūsu pusē.

1950. gada decembrī Lielbritānijas ģenerālštāba priekšnieks sers Billijs Slims, atgriežoties no Vašingtonas, brīdināja kolēģus:

– Savienotās Valstis balstās uz pieņēmumu, ka karš ir neizbēgams, un sāksies tuvākā pusotra gada laikā. Mēs nepiekrītam šim viedoklim un tomēr ceram, ka no kara izdosies izvairīties. Savienoto Valstu pieeju šim jautājumam var uzskatīt par bīstamu. Ja reiz viņi karu uzskata par neizbēgamu, tad viņi var nolemt, būs labāk, ja tas sāksies ātrāk. Rezultātā mēs varam tikt iesaistīti pilnīgi nevajadzīgā trešajā pasaules karā.

1954. gada vasarā lords Solsberijs, lordu palātas konservatoru līderis, teica, ka amerikāņi ir daudz lielāks drauds pasaulei nekā krievi, tāpēc, ka tie novedīs lietu līdz konfrontācijai ar Padomju Savienību. Entonijs Īdens, kurš atkal bija kļuvis par ārlietu ministru, kabineta sēdē asi kritizēja amerikāņu politiku, sevišķi uzbrukdams valsts sekretāram Džonam Fosteram Dalesam.

Militāristi pieprasīja no izlūkiem informāciju: cik bumbas ir Maskavai? Cik raķetes un kaujas galviņas spēj saražot padomju rūpnīcas? Kad PSRS rīcībā būs Rietumiem bīstams kodolarsenāls? Vai Padomju armija pirmā nav nodomājusi dot pirmo triecienu?

Pēc kara Lielbritānijas radiotehniskās izlūkošanas dienests gandrīz tika slēgts, tāpēc, ka maz bija to, kuri zināja par tā panākumiem. Leiboristu valdībai bija aizdomas par visiem slepenajiem dienestiem. Radās pat doma šifrēšanas lietu nodot Apvienoto Nāciju Organizācijai, lai tā kalpotu visām valstīm. No šīs naivās idejas atteicās. Tomēr tāpat šifrēšanas dienestu samazināja, jo pastāvēja spēcīgs noskaņojums demobilizācijai, militāro izdevumu samazināšanai un ātrākai atgriešanai miera dzīvei. 1945. gada decembrī britu radio izlūkošanā dienēja četri tūkstoši cilvēku, 1946. gada martā – ap tūkstoti.

Aukstais karš paglāba šifrētājus.

Atšifrējot vācu kodus angļi ieguva papildus labumu – lielu informācijas daudzumu par Padomju Savienību. Vācu aviācijas rīcībā bija lieli informācijas masīvi par Krieviju. Luftvafes operatori noklausījās padomju ēteru, informāciju pārsūtīja uz Berlīni, ko pārtvēra angļi.

Pēc kara no okupētās Vācijas uz Angliju nogādāja vairākas lidmašīnas ar vāciešu sagrābto aparatūru un informāciju. Briti aizturēja vācu ģenerālmajoru Klemmi, kurš vadīja aviācijas radio izlūkošanu. Viņu ievietoja nometnē, kur ar viņu strādāja vairākus gadus.

Papildus radio pārtveršanai par Sarkanās armijas informācijas avotu kļuva vācu gūstekņi, kuri bija karojuši Austrumu frontē un kurus rūpīgi nopratināja par viņu kaujas pieredzi. Lielu datu masīvu deva somu stacijas, kuras noklausījās padomju ēteru. Sevišķi daudz informācijas viņi ieguva, kad fronte sāka kustību, padomju karaspēka vienības biežāk sāka izmantot nevis labi aizsargātās virszemes sakaru līnijas, bet gan radiosakarus…

1945. gada maijā briti saņēma gūstā 30 Luftvafes virsniekus, kuri nodarbojās ar aviācijas izlūkošanu. Viņi bija laimīgi, ka nenokļuva krievu rokās. Britu militārās izlūkošanas priekšnieks Sabiedroto karaspēka apvienotās virspavēlniecības štābā ģenerālis Kenets Strongs ierosināja no viņiem izspiest visu, ko viņi zina, bet pēc tam pārvietot pāri okeānam – uz Aleksandrijas pilsētu (Virdžīnijas štats, pastkaste № 1142). Tur atradās izlūkošanas centrs, kas tika izveidots informācijas vākšanai par Sarkano armiju.

Londonā svārstījās, nevēloties pasliktināt attiecības ar Maskavu. Britu izlūkdienests apgalvoja, ka padomju virsnieki jau droši vien nopratina vācu izlūkus, kuri nodarbojās ar Angliju.

Vācu virsnieki, kuri nonāca «pastkastē № 1142», nepazuda. Viņi darbojās amerikāņu izlūkdienesta labā. Ģenerālis Ernsts Šultess, kurš Vērmahtā bija korpusa štāba priekšnieks, 1948. gadā no amerikāņu ģenerālleitnanta Ala Videmaijera saņēma rīkojumu sagatavot ziņojumu par iespējām atjaunot vācu armiju Rietumeiropas aizsardzībai no padomju agresijas. 1952. gadā viņu apbalvoja ar amerikāņu pasi.

Ģenerālmajors Artūrs Trudo, kurš vadīja amerikāņu militāro izlūkdienestu, atzina, ka «materiāli par vācu kaujas darbību pret Padomju Savienību ir mūsu pašreizējo priekšstatu pamats par padomju sauszemes karaspēka taktiku, organizāciju un apgādes sistēmu».

1946. gadā amerikāņu virspavēlniecība palūdza ģenerālpulkvedi Alfrēdu Jodlu (kara noziedznieku, kuru gaidīja karātavas) izteikt savas domas par visefektīvākā trieciena veidu pret Padomju Savienību. Jodls rekomendēja sākt ar gaisa triecieniem pa Krievijas dienvidiem: «Padomju kara mašīnas galvenās komponentes ir naftas atradnes un Maikopa, naftas pārstrādes rūpnīcas Groznijā, kā arī astoņas līdz desmit lielās elektrostacijas, kas nodrošina enerģiju praktiski visam padomju militāri rūpnieciskajam kompleksam. Luftvafe bija nopietni izpētījusi šos jautājumus un tās rīcībā bija informācija par katru no šiem objektiem. 1945. gada aprīlī šī informācija tika nogādāta uz dienvidiem no Flensburgas un pēc manas pavēles noslēpta. Es domāju, ka pašlaik šie dati atrodas angļu rokās.»

Angļi un amerikāņi sagrāba fotogrāfijas, kuras virs padomju teritorijas bija uzņēmušas vācu aviācijas izlūklidmašīnas «Heinkel». Šos fotouzņēmumus nosūtīja uz Londonu, un tie kalpoja kā galvenais informācijas avots iespējamiem aviācijas triecieniem padomju teritorijā. Tos pētīja kopējā angļu-amerikāņu aerofotouzņēmumu centrā Eseksā. Runa bija par simtiem tūkstošu fotogrāfijām, ar kurām strādāja ap simts virsnieku.

Vācieši mēģināja iznīcināt šīs fotogrāfijas, bet nepaspēja. Lielākais daudzums tika atrasts Berhtesgādenē. Dažas fotogrāfijas amerikāņi sagrāba burtiski dažas stundas pirms padomju karaspēka parādīšanās. Šo fotogrāfiju esamība deva amerikāņiem pārliecību par iznākumu iespējamā konfliktā ar Padomju Savienību.

1948. gada 3. novembrī, Berlīnes krīzes laikā, ASV Aizsardzības ministrs Džeimss Forestols sarīkoja vakariņas, kas pārvērtās par darba apspriedi. Piedalījās stratēģiskās aviācijas komandieris Kērtis Lemejs. Viņam uzdeva jautājumu attiecībā par triecienu veikšanas iespējām svarīgākajiem mērķiem Padomju Savienībā kara gadījumā. Lemejs atbildēja:

– Vāciešu rīcībā bija lieliskas fotogrāfijas no svarīgākajiem mērķiem Krievijā līdz pat Urāliem. Šīs fotogrāfijas atrodas pie mums.

Jau 1945. gadā angliski runājošās valstis vienojās par sadarbību radiotehniskajā izlūkošanā. Angļi prasmīgi izmantoja savu vadošo lomu britu sadraudzībā. Gan austrālieši, gan kanādieši strādāja Londonas labā. 1949. gada oktobrī Anglija piedāvāja Savienotām Valstīm pilnu apmaiņu šifrēšanas un dešifrēšanas jomā, tomēr Vašingtonā atteicās.

Radiotehniskās izlūkošanas posteņi atradās Lielbritānijas vēstniecībās visā pasaulē. Vislielāko izlūkošanas centru uzbūvēja Kiprā, kas joprojām bija Anglijas kolonijas statusā. Otrs centrs bija Honkongā, kur noklausījās padomju un ķīniešu radio ēteru. 1952. gada 22. janvārī Štābu priekšnieku komiteja tikās ar Ārlietu ministra pastāvīgo vietnieku Aivonu Kirpatriku, lai apspriestu britu izlūkošanas iespēju uzlabošanas virzienus. Sākās kompjūteru ēra, bija vajadzīgi lieli izdevumi tehnikai, jaunu raidošo un uztverošo staciju celtniecībai. Radiotehniskās izlūkošanas dienesta vadītājs saņēma atļauju pieņemt darbā trīssimt jaunus darbiniekus.

Amerikāņi strauji kāpināja savas iespējas, jo atcerējās, ka visa kara laikā viņi bija atkarīgi no angļiem, kuri bija guvuši lielus panākumus vācu kodu atšifrēšanā. Amerikāņi atcerējās arī to, ka līdz 1941. gada decembrim angļi bez grūtībām uzlauza amerikāņu kodus un lasīja diplomātisko korespondenci. Bija aizdomas, ka tas notika arī vēlāk – briti droši vien pārtvēra vēstules no amerikāņu naftas kompānijām, kuras meklēja jaunus tirgus Eiropā. Tirdzniecības-ekonomiskas sfērā Anglija un Amerika bija pretinieki.

Vairākas padomju izlūkdienestu kļūdas palīdzēja britiem un amerikāņiem. Kara laikā rezidentūras Savienotajās Valstīs atkārtoti izmantoja vienreizējos šifrēšanas bloknotus… Austrālijas rezidenta lēmums, viņam rokās patrāpījušos britu diplomātu ziņojumus par pasaules kārtību nākotnē, pārsūtīt nevis pa diplomātisko pastu, bet pa radio… Ziņojumi « Vidusjūras rietumu daļas un Atlantijas okeāna austrumu daļas drošība » un « Indijas un Indijas okeāna drošība » bija tik apjomīgi, ka ļāva angļiem atšifrēt padomju kodus un lasīt korespondenci starp Maskavu un Kanberu.

Tomēr šajā sfērā nav tikai absolūti panākumi. Pats lielākais trieciens britu un amerikāņu šifrētājiem bija 1948. gada 29. oktobra notikums. Amerikāņu kriptogrāfi šo dienu sauc par «melno piektdienu», tāpēc, ka tā pārvilka krustu viņu darbam.

No 1943. gada ASV sauszemes karaspēka radio izlūkošanas dienests, bet vēlāk Nacionālās drošības aģentūra mēģināja atšifrēt pārtvertās padomju pārstāvniecību telegrammas. Šī operācija tik tikko sāka dot pirmos rezultātus, kad Padomju Savienībā pilnībā izmainīja radio apmaiņas drošības sistēmas. Visa radio apmaiņa tika pārkārtota uz vienreizējiem šifrēšanas bloknotiem, kas principā izslēdza atšifrēšanas iespēju, kas agrāk nebija. Radio pārraides starp operatoriem, kas notika atklāti, arī sāka šifrēt. Vienas dienas laikā Rietumi pazaudēja jebkādu iespēju pārtvert padomju sarunas.

Spriežot pēc visa, Maskavu brīdināja Viljams Veisbands, kurš dienēja par šifrētāju bruņoto spēku Drošības aģentūrā. Viņu 1947. gadā bija savervējis padomju izlūkdienests. Iespējams, ka viņš bija viens no visvērtīgākajiem aģentiem.

1955. gadā CIP un MI-6 sadomāja izrakt pazemes tuneli Berlīnē, lai atjaunotu zaudētās iespējas. Viss sākās okupētās Austrijas galvaspilsētā, kur bija izvietots gan padomju karaspēks, gan sabiedroto karaspēka vienības. Britu izlūkdienesta rezidents Pīters Luns ierosināja izrakt tuneli zem vienas no Vīnes ielām un pieslēgties telefona kabelim, kurš savieno Austrijas padomju okupācijas karaspēka štābu ar militāro lidlauku. Sarunu ierakstus ar speciālu lidmašīnu nosūtīja uz Londonu, kur tos pārtulkoja angļu valodā.

Britu izlūkdienestu sevišķi ieinteresēja divu padomju virsnieku saruna, kuri apsprieda jautājumu par to, kad viņus beidzot demobilizēs un nosūtīs uz mājām. Briti nonāca pie slēdziena, ka krievi netaisās viņiem uzbrukt. Rezidentu paaugstināja amatā un pārcēla uz Berlīni.

Vīnes panākumus mēģināja atkārtot Berlīnē: izraka apakšzemes eju līdz padomju okupācijas karaspēka Vācijā sakaru kabeļu līnijām un noklausījās visas padomju virsnieku telefonu sarunas. Lēmumu pieņēma 1954. gada februārī, un sākās ar CIP kopēja operācija: amerikāņi finansēja projektu un izbūvēja tuneli, angļi uzņēmās noklausīšanās aparatūras uzstādīšanu un atšifrēšanu.

VDK zināja par šo operāciju no paša sākuma. Padomju izlūkdienestam par to paziņoja britu izlūkdienesta darbinieks Džordžs Bleiks, kurš Maskavas labā sāka strādāt Korejas kara laikā.

Bleiks pasaulē parādījās ar citu vārdu – Džordžs Behārs. Viņa tēvs bija Konstantinopoles ebrejs. Pirmā pasaules kara laikā viņš dienēja britu armijā un ieguva britu pilsonību. Otrā pasaules kara laikā caur okupēto Franciju un Spāniju Džordžs Bleiks spēja sasniegt Angliju un iestājās armijā. Kā cilvēku, kurš pārvalda svešvalodas un zina situāciju okupētajā Eiropā, viņu pieņēma izlūkdienestā. Viņš sagatavoja aģentus-izpletņlēcējus, kurus izmeta virs okupētās Holandes. Pēc kara viņš strādāja okupētajā Vācijā.

Krievu valodu viņš mācījās Kembridžā, 1948. gadā ieradās Seulā, ieņēma vēstnieka vietnieka amatu un atvēra pirmo MI-6 rezidentūru, kas bija iekļauta Korejas britu vēstniecībā. Galvenais uzdevums bija iegūt informāciju par svarīgāko padomju kara ostu Vladivostoku. Bet tas praktiski nebija izdarāms. Tikpat nesekmīgi viņš centās savervēt korejiešus. Viņa reģionālais priekšnieks bija snobs, kurš neieredzēja ārzemniekus, pirms Korejas kara sākuma ieradās Seulā un palika neapmierināts ar tā darbu. Nevērīgi kolēģiem izteicās par Bleiku:

– Viņš nav mūsu cilvēks.

Britu izlūkiem Korejas kara sākums izrādījās pārsteigums. Rezidentūras darbinieki vēstniecības dārza tālajā stūrī sadedzināja šifrēšanas bloknotus un slepenās telegrammas, cerot, ka ziemeļkorejieši viņiem nepievērsīs uzmanību. Tomēr visus saņēma gūstā. Bleiks trīs gadus pavadīja gūstā, cieta un lasīja Marksa «Kapitālu». Reiz vienā naktī viņš piedāvāja savus pakalpojumus padomju izlūkdienestam.

Četrdesmit angļi korejiešu gūsta laikā pievērsās komunistiskajai ticībai. Kad pēc kara viņus atbrīvoja, viņi aizmirsa par to, kā par smagu murgu. Visi, izņemot Džordžu Bleiku. 1953. gadā viņš Anglijā atgriezās kā varonis, kurš izgājis caur elli. Pret viņu izturējās ar cieņu. Viens no izlūkdienesta vadītājiem pēc tam teica:

– Ziemeļkorejiešus mēs uzskatījām par pārāk primitīviem un nevarējām paredzēt, ka viņi būtu spējīgi kādu savervēt, bet par krieviem mēs neaizdomājāmies.

Bleiku iecēla par MI-6 5. nodaļas priekšnieka vietnieku, kurš nodarbojās ar Eiropā dienošo padomju virsnieku noklausīto sarunu analīzi. Pēc pusotra mēneša viņš nodibināja kontaktus ar padomju izlūkdienesta darbinieku un sāka viņam nodot informāciju. 1954. gada janvārī Londonas autobusa otrajā stāvā satiekoties ar savu sakarnieku, Bleiks nodeva viņam britu un amerikāņu izlūku apspriedes ierakstu, kurā nolēma izrakt tuneli no Rietumberlīnes uz Austrumberlīni.

CIP operatīvās pārvaldes darbinieki pēc padoma vērsās pie savas pārvaldes sakaru inženiera ar jautājumu: vai iespējams izrakt slepenu tuneli? Inženieris atbildēja, ka tas ir laika un naudas jautājums. Tajā pašā dienā viņš tika pārcelts uz operatīvo pārvaldi. Viņš iepazinās ar visiem tuneļiem, kuri bija Vašingtonā, un vērsās Kongresa bibliotēkā, lai iepazītos ar zinātnisko literatūru.

Noteica, ka piecsimt metrus garo tuneli raks no amerikāņu sektora Berlīnē – Altglinekes rajona. Blakus padomju sektorā atradās sakaru līnijas, kuras bija savienotas ar Šēnefeldes lidostu. Rakt sāka 1954. gada augustā un pabeidza nākamā gada februārī. Apkārtējiem nemanot izraka vairāk par trijiem tūkstošiem tonnu zemes. Liels daudzums tunelī uzstādītās aparatūras pārkarsa, un bija jāuzstāda gaisa kondicionēšanas sistēma.

1955. gada maijā britu speciālisti sāka noklausīšanos. Pēc gada Maskavā nolēma pārtraukt šo operāciju. 1956. gada 22. aprīlī tuneli demonstratīvi atklāja Austrumvācijas telefonistu grupa. Operācija turpinājās vienpadsmit mēnešus un vienpadsmit dienas. Uzskata, tā kā Bleiks jau laikus bija brīdinājis Maskavu, tad visas sakaru līnijas tika izmantotas, lai amerikāņiem un angļiem noraidītu dezinformāciju.

Tomēr amerikāņi un angļi līdz pat šai dienai ir pārliecināti, ka saņēma precīzu informāciju par to, kas notika Padomju armijas iekšienē. No telefonu sarunām iegūtā informācija tika pārbaudīta. Un nav arī iespējams iedomāties, lai visas telefonu sarunas būtu pilnīga dezinformācija. Tādā operācijā vajadzētu iesaistīt lielu skaitu cilvēku, tas varētu novest pie vērtīgā aģenta iekrišanas.

Acīmredzot amerikāņu un britu noklausītās sarunas bija patiesas. Slepenās sarunas pa šīm līnijām nenotika, tomēr Vašingtona un Londona ieguva daudz noderīgas informācijas, pirmām kārtām par padomju bruņoto spēku dzīvi. Tā bija mozaīka, kas ļāva izprast bruņoto spēku iekšējos mehānismus, savstarpējās attiecības starp dažādām padomju organizācijām. Daudz informācijas bija personīga rakstura par padomju amatpersonām un viņu sievām, kuras bija aizņemtas ar iepirkšanos un nosūtīšanu uz Padomju Savienību visu, ko izdevās iegādāties Vācijā.

VDK uzvedās egoistiski, maz interesējās par militāristu interesēm. Vissvarīgāk bija informācijas avota aizstāvēšana. Tāpat Vjetnamas kara laikā arī rīkojās analītiķi no amerikāņu Nacionālās drošības aģentūras, kad nesteidzās nodot informāciju aviācijas pavēlniecībai par vjetnamiešu pretgaisa aizsardzību.

Berlīnes tunelī uzstādītās ierīces ļāva ierakstīt 40 tūkst. stundu garas telefonu sarunas un 6 milj. stundu garus telegrāfa sakaru seansus. Ierakstus nosūtīja uz britu izlūkdienesta MI-6 tehnisko pārvaldi, kur izgatavoja viltotas pases, apliecības, pārtikas kartiņas, kā arī čemodānus ar dubultdibenu, speciāla pielietojuma mikrofonus un fotokameras. Otrā stāvā sēdēja vairāk nekā simts emigranti, kuri bija ieradušies ar pirmo emigrācijas vilni no Krievijas un Polijas, un pārtulkoja pārtvertās sarunas.

Iegūtās informācijas tulkošana un analīze turpinājās vēl divus gadus. Līdz izlūklidmašīnu U-2 lidojumiem pār Padomju Savienību tas bija galvenais informācijas avots par to, kas notiek padomju bruņotajos spēkos.

1955. gada janvārī Džordžu Bleiku pārcēla strādāt uz Rietumberlīni. Viņš strādāja politiskās izlūkošanas jomā, un viņam bija jāvervē padomju pilsoņi, pirmām kārtām atklātie VDK virsnieki. Britu rezidents izveidoja visu savervēto aģentu vienoto kartotēku. Kad Bleiks dežurēja pa naktīm, viņš nokopēja šīs kartiņas un Austrumberlīnē tās nodeva savam sakarniekam.

Kad Bleiku pārcēla atpakaļ uz Londonu, tad viņu iecēla nodaļā, kuras sastāvā bija sešdesmit operatīvie darbinieki. Viņi strādāja ar britu biznesmeņiem, studentiem un tūristiem, kuri tika nosūtīti uz Krieviju, kā arī mēģināja savervēt padomju diplomātus un sociālistisko valstu pārstāvjus, uzstādīja noklausīšanās ierīces vēstniecībās un visās ēkās, kur sēdēja austrumu bloka pārstāvji.

Džordžs Bleiks bija VDK vērtīgākais aģents. Izrādījās, ka britu pretizlūkošanas dienestam viņš nav pa zobam, kaut Savienotās Valstis pēc kodolfiziķa Klausa Fuksa aresta izvirzīja Anglijai kā militārās sadarbības nosacījumu par pilnīgu visu drošības jomā iesaistīto personu pārbaudi.

Premjerministrs Klements Etlijs bija spiests piekrist šai prasībai. Tomēr MI-5 pretizlūkošanas dienesta priekšnieks ziņoja, ka viņa dienests netiks galā pat ar vienkāršāko uzdevumu: darbā pieņemamo personu sarakstu salīdzināt ar zināmo radikāļu – komunistu un fašistu sarakstu. MI-5 ar grūtībām spēja pārbaudīt nedēļā divus ar pusi tūkstošus cilvēku. Bet atomsfērā vien darbojās simtiem tūkstošu cilvēku.

Jau 1947. gada maijā slepena valdības komiteja cīņai pret graujošām darbībām sāka izstrādāt cīņas metodes pret padomju iekļūšanu valsts aparātā. Vienojās, ka vismaz radikāli kreisiem un radikāli labiem, komunistiem un fašistiem nav tiesību atrasties valsts dienestā.

Eksperti teica, ka drošāk būtu bijis ne tikai ieskatīties arhīvos, bet arī veikt aktīvu pārbaudi. Tomēr MI-5 atteicās no tāda darba, saprotot, ka tam nepietiks resursu. Angļiem nepatika prakse, ko piekopa Federālais Izlūkošanas Birojs, kurš rakājās darbā pieņemto pagātnē. Premjerministrs Etlijs sacīja, ka tas neatbilst britu tradīcijām. Viņu pat nesamulsināja Klausa Fuksa kolēģa Bruno Pontekorvo bēgšana. Valdības sēdē vienojās, ka īpaša pārbaude, noskaidrojot pagātni, notiks izņēmuma gadījumos – un tikai ar nozares ministra apstiprinājumu.

Savienotās Valstis turpināja izdarīt spiedienu uz britiem – īpaši pēc 1951. gada maijā notikušās padomju aģentu Gaja Bjordžesa un Donalda Maklīna bēgšanas. Klements Etlijs novembrī bija spiests piekrist jaunajai pārbaudes sistēmai, kad leiboristu valdība jau aizgāja, zaudējot vēlēšanās.

Pamatīga pārbaudes procedūras pastiprināšana Anglijā tā arī nenotika. MI-5 negribēja ar to nodarboties, Finanšu ministrija neizrādīja īpašu vēlēšanos tam piešķirt papildus naudu. Anglijā pastāv dīvains sajaukums mīlestībai pret specdienestu darbību, un naidam pret specdienestu valsti.

Vinstons Čērčils augstu novērtēja izlūkdienesta darbu, uzskatīja, ka ārzemniekus drīkst un vajag izspiegot, taču viņš nevēlējās, ka šī aizdomīgā darbība notiek valsts iekšienē, pret pašiem angļiem. Britu šizofrēniskais naids pret pārbaudes pasākumiem ir viens no iemesliem tam, ka padomju aģentūra tik sekmīgi darbojās Londonā. Jau 1943. gadā izlūkdienesta MI-6 priekšnieks Stjuarts Menzis žēlojās ārlietu ministra pastāvīgajam vietniekam Aleksandram Kadoganam:

– Manā organizācijā ir komunisti.

Tomēr viņš neko neizdarīja, lai tos atklātu.

Stjuarts Menzis bija pieredzējis un mērķtiecīgs cilvēks, bet ne pārāk gudrs. Viņa personīgais aparāts sastāvēja no viņam uzticamiem cilvēkiem, viss darbs bija organizēts amatieru līmenī. Izlūkdienests līdzinājās mazam ģimenes uzņēmumam. Pieņemšanas telpā stāvēja pie viņa nokļūt gribētāju rinda. Pie Menzisa kabineta durvīm bija divas lampiņas. Kad viņš bija aizņemts, dega sarkanā. Kad bija brīvs, iedegās zaļā. Ja lieta kļuva nopietna, viņš palūdza apmeklētāju, lai atstāj dokumentus. Bet nebija zināms, kad viņš varēs ar tiem nodarboties.

Starp izlūkdienesta darbinieku personīgajām lietām nebija paša Menzisa lietas. Par to viņš pats parūpējās. Tas palīdzēja uzturēt mītu par to, ka viņš ir karaļa Eduarda VII ārlaulības dēls. Pretizlūkošanas dienesta MI-5 priekšnieks Diks Vaits iesmējās:

– Es samaksāju desmit šiliņus un uzzināju viņa īstā tēva vārdu.

Pretizlūkošanas darbinieki bija atbildīgi par drošību un cīņu pret spiegiem Britānijas teritorijā. Diks Vaits pēc iecelšanas par MI-5 direktoru uzaicināja aizsardzības ministra pastāvīgo vietnieku seru Džordžu Terneru. Viņš uzcienāja jauno pretizlūkošanas priekšnieku ar glāzi šerija un painteresējās:

– Droši vien jūs Dik domājat, ka jūs iecēla tāpēc, ka zināt šo darbu?

Vaits apmierināti pamāja ar galvu.

– Patiesībā, – paskaidroja Tērners, – jūs iecēla tāpēc, jo jums uzticas. Jums uztic prātīgi tērēt nodokļu maksātāju naudu un dot ministriem vērtīgus padomus. Jums būs darīšana ar politiķiem, un jāattaisnojas par to, ar ko mēs nodarbojamies.

Diks Vaits vadīja organizāciju, kura no likuma redzes viedokļa neeksistēja. Nebija neviena tiesību akta, kas noteiktu, kas MI-5 ir jādara. Neskatoties uz to, pretizlūkošanas priekšniekam bija tiesības nacionālās drošības interešu vārdā iejaukties jebkura cilvēka personīgajā dzīvē. Viņa pakļautībā bija durvju uzlaušanas, slepenu mikrofonu uzstādīšanas, aizzīmogotu vēstuļu atvēršanas, izsekošanas un specdienestus interesējošu personu fotografēšanas kompromitējošos apstākļos speciālisti. Viņa paraksts spēja salauzt karjeras un dzīves, pie kam nelaimīgais pat nevarēja uzzināt, kurš pie tā ir vainīgs.

MI-5 direktors sēdēja ēkas piektajā stāvā, kas atradās Lekonfīldhausā, garas sekretariāta kabinetu anfilādes beigās, aiz durvīm ar automātisko atslēgu. Diks Vaits vienmēr turējās nedaudz savrupi. Viņam nepatika, kad pie viņa ienāca padotie, lietas kārtojot priekšrocību deva tikai vecākajiem virsniekiem:

Es vienmēr izvēlējos virsniekus, kuriem es varu uzticēties.

Pirmajā stāvā glabājās tūkstošiem mapju, organizācijas sirds un smadzenes. Jaunu un ne tik jaunu meiteņu brigādes, pārķemmēja mapes meklējot vajadzīgo vārdu, kas interesēja operatīvos virsniekus augšā. FIB jau izmantoja pirmos mehāniskos datorus, bet šeit vēl bija primitīvas kartotēkas. Slepenos dokumentus no štāba mītnes uz vietējā nodaļām piegādāja veļas grozos.

Trīsdesmit virsnieki sekoja trīssimt izlūkiem no padomju bloka, kuri Anglijā darbojās diplomātiskajā aizsegā.

Diks Vaits izplatīja aģentūras darbu kreisajās organizācijās, tajā skaitā Leiboristu partiju, arodbiedrības, kustības par mieru un studentu organizācijas. Kopš četrdesmito gadu beigām kļuva skaidrs, ka kustība par mieru saņem naudu no Maskavas un tās aktīvistus uzaicina uz Padomju Savienību, kas tajā pašā laikā ir slēgta pārējai pasaulei. Radās plāns vervēt kreisos studentus un komunismam simpatizējošos arodbiedrību darbiniekus cerībā, ka viņi nokļūs Maskavā.

Pretizlūkošana neapstājās likumu pārkāpumu priekšā: tā slepeni atvēra arodbiedrību aktīvistu un kreiso politiķu mājas un ofisus. 1955. gadā operatīvie darbinieki iekļuva vienā no kompartijas vadītāju dzīvokļiem un nofotografēja personīgās kartiņas, kas ļāva sastādīt pilnu partijas biedru sarakstu. MI-5 iegūtā informācija pārliecināja pretizlūkošanu par to, ka komunisti ir Maskavas ietekmes aģenti, bet daži no viņiem ir vienkārši aģenti un piegādā Padomju Savienībai izlūkošanas rakstura informāciju.

Tiešu politisko kontroli pār MI-5 veica iekšlietu ministrs sers Deivids Maksvels-Faifs. Viņu maz interesēja pretizlūkošana. Viņš uzticēja Vaitam vadīt cīņu pret komunismu un deleģēja visas pilnvaras savam vietniekam Frenkam Ņūsomam. Ne ministrs, ne viņa vietnieks ne reizi nebija apmeklējuši pretizlūkošanu. Džentelmeņi nevēlējās iedziļināties iestādes darbībā. MI-5 palika kā izolēta slepena armija, kas dzīvoja pēc saviem likumiem. Tas padarīja neiespējamu nopietnu pašanalīzi un savu kļūdu noskaidrošanu.

Padomju vēstniecības Londonā darbinieku skaits pieauga lielā ātrumā. Militārā atašeja birojs – 23 cilvēki, jūras-kara atašeja aparāts – 16. Vēl pāri par simts cilvēkiem bija padomju tirdzniecības delegācijā. Tomēr viņu klātbūtne nenoveda ne pie kādiem rezultātiem. Britu eksports uz Padomju Savienību palika nenozīmīgs. Padomju pārstāvji iegādājās jaunās tehnikas paraugus vienā eksemplārā un nosūtīja tos uz mājām izpētei un kopēšanai.

Atšķirībā no FIB, kas izveidoja vervēšanas grupas padomju diplomātu «medībām», britu izlūkdienests nepiekrita agresīvām operācijām Londonā. MI-5 darbinieki nebija piemēroti tādam operatīvajam darbam. Viņi sēdēja kabinetos un lasīja ziņojumus, laiku pa laikam tikās ar aģentiem. Kas attiecas uz darbu «laukā», tad to pilnībā uzticēja policijas pārvaldes īpašai nodaļai. Panākumi bija niecīgi. Padomju diplomātus Londonā mēģināja ievilināt «medus slazdos». Tā vienreiz nosūtīja skaistu meiteni reisā ar tvaikoni, ar kuru Ļeņingradā atgriezās padomju izlūks. Meiteni izmitināja blakus esošajā kajītē. Tomēr virsnieks, stingri apguvis padomju cilvēka uzvedības noteikumus ārzemēs, pat nepaskatījās uz skaistuli.

Jāsaka, ka padomju aģentam Džordžam Bleikam nevajadzēja baidīties no pretizlūkošanas. Tomēr, kā tas visbiežāk notika Aukstā kara laikā, viņu iegāza pārbēdzējs.

Uz Rietumiem pārbēga poļu militārās pretizlūkošanas priekšnieka vietnieks apakšpulkvedis Mihails Goļeņevskis. No 1948. līdz 1952. gadam viņš nodarbojās ar sagūstīto vācu virsnieku pratināšanu un stāstīja, ka padomju virsnieki izveda uz Maskavu pazudušo gestapo priekšnieku Henrihu Milleru. Goļeņevskim ticēja, un viņa vārdi bija iemesls ilgai Millera meklēšanai, tomēr tas izrādījās izdomājums.

Citas viņa liecības bija daudz precīzākas un ļāva atklāt vairākus padomju un poļu aģentus, tajā skaitā arī Džordžu Bleiku. Goļeņevskis apliecināja, ka ar savām acīm redzējis dokumentus, kas iegūti no britu izlūkdienesta. No viņa vārdiem varēja secināt, ka britu izlūkdienestā ir kurmis. MI-6 iekšienē jau sen notika izmeklēšana. Vairāki britu izlūkdienesta darbinieki pazuda. Bija skaidrs, ka viņi ir arestēti. Bet kāpēc? Iekrituši vai ir nodoti? Citi aģenti pazuda, pēc tam parādījās ar lielu daudzumu informācijas. Pārbaude parādīja, ka viņi piedāvā dezinformāciju.

1960. gadā Diks Vaits, būdams jau izlūkdienesta priekšnieka amatā, izmeklēšanu uzticēja Haroldam Šergoldam, bijušajam skolas skolotājam. Noteicis, kuriem bija piekļuve MI-6 dokumentiem, kurus bija redzējis poļu izlūks, viņš sastādīja aizdomās turamo sarakstu. Pirmais sarakstā bija Džordžs Bleiks. 1961. gada februārī MI-6 jau nešaubījās, ka viņš strādā padomju izlūkdienesta labā.

Bet kā viņu nosēdināt uz apsūdzēto sola? Vēl neviens britu izlūks nav bijis notiesāts.

– Mums vajadzīga atzīšanās, – teica Diks Vaits.

Džordžs Bleiks apguva arābu valodu Libānā, uz kurieni viņš aizbrauca kopā ar savu sievu, kura bija stāvoklī, un gatavojās iecelšanai jaunā amatā. Beirutā nebija iespējams viņu nopratināt. Vajadzēja, lai Bleiks atgriežas Londonā. To uzticēja Beirutas rezidentam Nikolasam Eliotam. Viņš nodeva Bleikam vēstuli no Londonas ar prasību atgriezties.

Bleiks sāka uztraukties. Viņš viegli varēja aizbēgt uz Damasku, no kurienes padomju izlūkdienests viņu pārvietotu uz Maskavu. Viņš tikās ar VDK rezidentu Beirutas pludmalē un palūdza pārbaudīt, vai no Londonas ir signāli, kas liecinātu par viņam draudošajām briesmām. No Centra sekoja nomierinoša atbilde: viņš var braukt. Padomju izlūkdienests bija ieinteresēts, lai viņš strādātu MI-6 pēc iespējas ilgāk.

Kad Bleiks atlidoja uz Londonu, tad saprata, ka ir pieļāvis kļūdu. Viņu turēja aizdomās par nodevību. Viņš neizšķīrās sazināties ar padomju vēstniecību, saprotot, ka viņam seko. Ko gan citu varēja darīt šādā situācijā?

1961. gada sākās neoficiālā nopratināšana. Bleiks visu noliedza. Pratinātājiem nebija nekādu pierādījumu. Diks Vaits paļāvās tikai uz to, ka Bleiks neizturēs spiedienu un padosies. Viņš uzskatīja, ka Bleiks ir pārāk emocionāls un nesaprot: angļi ir bezspēcīgi bez viņa paša atzīšanās.

Vaits pieprasīja no saviem padotajiem pacietību.

– Ja mēs viņu tagad nepiespiedīsim atzīties un atlaidīsim, viņš vienkārši aizlidos uz Maskavu.

Nopratināšanas trešajā dienā izmeklētāji bija izmisumā. Viņi uzdeva visus iedomājamos un neiedomājamos jautājumus. Vēl pusstunda, atcerējās Harolds Šergolds, un Bleiks būtu jāatlaiž. Tomēr astoņus gadus ilgās dubultās dzīves prese vājināja viņa pretestību.

– Mēs saprotam, kāpēc jūs sākāt strādāt Padomju Savienības labā, – teica Šergolds. – Kad nonācāt korejiešu gūstā, jūs piespieda atzīties, ka jūs esat britu izlūkdienesta darbinieks. Pēc tam jūs ar šo atzīšanos šantažēja, un jūs bijāt spiests ar viņiem sadarboties.

Un šeit Bleiks uzsprāga:

– Neviens mani nespīdzināja! Neviens mani nešantažēja! Es pats piedāvāju padomju izlūkiem savus pakalpojumus. Es darbojos saskaņā ar savu pārliecību, tāpēc, ka ticu komunismam. Šeit nav nekāda darīšana ne ar spīdzināšanu, ne ar naudu.

Visu izstāstījis, Bleiks drūmi teica:

– Varbūt jūs man iedosit pistoli un atstāsit istabā vienu?

– Nu ko jūs! – viņu metās mierināt bijušie kolēģi no MI-6. – Nevajag visu ņemt tik nopietni!

Dikam Vaitam paziņoja, ka Bleiks ir atzinies. Bet tiesā viņš var noliegt savu atzīšanos, un tiesnesis slēgs tiesas sēdi. Apsūdzībai nav nekādu pierādījumu – tikai atzīšanās. Vaits ierosināja spēli turpināt, lai Bleiks runātu tālāk, lai dotu pēc iespējas vairāk liecību nākamajam apsūdzības slēdzienam. Vaits pazvanīja ģenerālprokuroram un teica, ka pa brīvdienām paņem Bleiku pie sevis uz savu atbildību.

– Galvenais – atvediet viņu dzīvu, – iesmējās prokurors.

Bleiku aizveda uz Harolda Šergolda ārpilsētas māju. Saimnieka un sievas klātbūtne atslābināja atmosfēru. Skotlendjarda īpašās nodaļas darbinieki apsargāja māju. Bleiks cepa pankūkas un stāstīja:

– Es nofotografēju katru dokumentu, kurš izgāja caur manu galdu.

Viņš nespēja apstāties un sarunāja tik daudz, ka pietika apsūdzības uzrādīšanai.

– Viņš mums mēģina pierādīt savu nozīmīgumu, – konstatēja Vaits.

Londonā nezināja ko darīt. Daudzi izlūki iebilda pret Bleika tiesāšanu. Viņi baidījās sašūpot MI-6 autoritāti. Britu izlūkdienests vēl joprojām palika džentelmeņu klubs, kurā visa dzīve tika pakļauta nerakstītiem likumiem. Strīdus no mājas neiznesa atklātībā.

Premjerministrs Harolds Makmilans, kura laikā sākās izlūkdienesta uzplaukums, bija satriekts:

– Tas var izraisīt valdības gāšanu

Ārlietu ministrs Edvards Hits juta līdzi Vaitam:

– Nelaimīgais Diks, viņam būs visi jāatlaiž un jāsāk viss no sākuma.

– Kāpēc ministra kungs?

– Krievi taču tagad zina visus MI-6 virsniekus!

Vaits paskaidroja ministram, ka izlūkdienests ir tā organizēts, ka Bleiks zina tikai daļu no operatīvajiem darbiniekiem. Pie kam vēl, pat ja krievi zina MI-6 darbinieka vārdu, viņiem nav zināms ar ko tas vai cits darbinieks nodarbojas.

Tiesa notika 1961. gada maijā. Bleiks domāja, ka saņems četrpadsmit gadus – maksimālo sodu pēc šī panta. Cerēja ārā iziet ātrāk, nopelnot tiesības uz nosacīt pirmstermiņa atbrīvošanu.

Ģenerālprokurors ierosināja izvirzīt Bleikam piecas atsevišķas apsūdzības, sadalot viņa «noziedzīgo darbību» piecās daļās. MI-6 informēja lordu Pārkeru, kurš vadīja slepeno procesu, ka Bleiks ir vainīgs vismaz četrdesmit britu aģentu bojāejā, kuri sodīti sociālistiskajās valstīs. Un tiesnesis Pārkers piesprieda Bleikam četrpadsmit gadus par katru no piecām apsūdzībām, pirmos trīs termiņus izciešot vienu pēc otra. Citiem vārdiem sakot, viņam bija jāatrodas cietumā četrdesmit divus gadus, pirms viņš varēja rēķināties ar nosacītu pirmstermiņa atbrīvošanu.

Bleiks bija šokēts.

Par ieslodzījuma apstākļiem viņš nesūdzējās. Kameras visu dienu ir atvērtas, vakarā var paskatīties televizoru, drīkst klausīties radio, rāda kino… Reizi mēnesī atnāca radinieki, atnesa mājās gatavotus pīrāgus. Šis cietums darbojas līdz pat šai dienai – es to redzēju Londonā. Stāv gara radinieku rinda, kuri gaida tikšanos. Jaunā uzraugu paaudze nezina ieslodzītā vārdu, kurš īstenoja slaveno bēgšanu.

Bleiks iedraudzējās ar ieslodzīto Šons Bērks. Viņu apsūdzēja par to, ka viņš pa pastu nosūtīja bumbu policistam, kurš viņu apsūdzēja izvirtībā ar nepilngadīgo. Šis cilvēks palīdzēja padomju izlūkam. 1966. gada 22. oktobrī Džordžs Bleiks bēga no cietuma. Bez īpašām grūtībām viņš ar virves palīdzību pārlīda pāri sienai, kuru viņam pārmeta no otras puses. Draugi viņu nogādāja Austrumberlīnē. Britu izlūkdienests brīdināja cietuma administrāciju, ka Bleiks var mēģināt bēgt, tomēr administrācija mīkstināja režīmu ieslodzītajam ar parauguzvedību. Pat tad, kad īrs Šons Bērks atzinās, ka viņš ir organizējis bēgšanu, britu izlūkdienests uzskatīja, ka notikušais ir VDK roku darbs, kas pierāda, ka tā spēj rūpēties par saviem cilvēkiem…

Gan Rietumos, gan Austrumos baidījās no viena un tā paša: pēkšņa uzbrukuma, kuru sāks prātu zaudējušie vanagi; negadījums, kas varētu izraisīt liela mēroga karu; maza konflikta, kas varētu izvērsties īstā karā.

Amerikāņi nespēja noteikt, kāds ir patiesais Padomju Savienības militārais potenciāls. Galvenais izlūkdienesta uzdevums bija atbrīvoties no bailēm par pēkšņu Padomju Savienības uzbrukumu. Piecdesmito gadu beigās tika veikti izmisīgi centieni, lai noskaidrotu padomju bruņoto spēku iespējas. Korejas kara laikā parādījās iznīcinātāji MIG-15, kas izrādījās labāki par britu un amerikāņu iznicinātājiem. Spēcīgu iespaidu atstāja padomju raķešu programma. Tajā pašā laikā britu izlūkdienestam neizdevās savervēt nevienu kaut cik nozīmīgu aģentu Padomju Savienībā vai komunistiskajā Austrumeiropā.

Vilšanās aģentūras darbā tikai pastiprināja angļu un amerikāņu pārliecību par to, ka padomju teritorijas aerofotografēšana ir visdrošākais, kaut arī visbīstamākais spiegošanas instruments. Pēc CIP pasūtījuma korporācija «Lockheed » uzbūvēja izlūklidmašīnu U-2, kas spēja lidot dienā un naktī jebkuros laika apstākļos. Tā bija aprīkota ar visa veida foto iekārtām un radiolokatoru. Piloti bija ietērpti skafandros, kas apgādāti ar skābekļa aparātiem un palīgierīcēm, kas ļāva iztikt bez tualetes daudzu stundu gara lidojuma laikā. U-2 pacēlās divdesmit kilometru augstumā, kas tajā laikā skaitījās nesasniedzams augstums padomju pretgaisa aviācijai un raķetēm.

Savienoto Valstu prezidents Dvaits Eizenhauers noticēja spiegošanas lidmašīnu iespējām, kad CIP parādīja no lidmašīnas uzņemtu fotogrāfiju: Baltā nama saimnieks spēlēja golfu. Eizenhauers uzņēmumā varēja ieraudzīt pat bumbiņu.

1956. gada beigās amerikāņu U-2 parādījās Visbādenes (Rietumvācija) lidlaukā, pie tam nedarot to zināmu VFR valdībai. Pirmo reizi Padomju Savienības teritorijai U-2 pārlidoja 1956. gada 4. jūlijā. Kremļa un Ziemas pils fotogrāfijas bija ar izcilu kvalitāti, skaidras, ar daudzām detaļām. Nākamajā dienā amerikāņu izlūklidmašīna atkal ielidoja padomju gaisa telpā. Oficiālajam padomju protestam nepievērsa uzmanību. Piecu dienu laikā tika veikti pieci lidojumi. Fotografēja militāros lidlaukus Maskavas apkārtnē un kuģu būvētavas pie Ļeņingradas, kur atklāja, ka pilnā sparā tiek būvētas zemūdenes, kuru bruņojumā ir raķetes ar kodolgalviņām.

Tuvo Austrumu kara un Ungārijas sacelšanās laikā 1956. gada rudenī Eizenhauers pavēlēja pārtraukt lidojumus. Tos atjaunoja nākamā gada martā. Nākamajos četros gados desmit U-2 lidmašīnas, kas bija izvietotas lidlaukos gar Padomju Savienības robežas perimetru, veica vismaz divsimt lidojumus virs militārajiem un rūpnieciskajiem objektiem.

CIP direktora vietnieks operatīvajā darbā Ričards Bisels mēģināja pierunāt Francijas prezidentu Šarlu de Gollu piedalīties šajā izlūkošanas programmā. De Golls atteicās.

Ričards Bisels gribēja iesaistīt arī angļus. Lieta tāda, ka katram lidojumam viņam bija jāsaņem Eizenhauera sankcija; prezidents bija uzmanīgs, atļauju deva nelabprāt. Ja angļu lidotāji lidotu ar U-2, tad lidojumus vajadzētu saskaņot nevis ar Eizenhaueru, bet ar britu premjeru. 1956. gada aprīlī Anglijā ieradās pirmā U-2 izlūklidmašīna. Tomēr to notikumu dēļ, kas bija saistīti ar komandera Kreba bojāeju, par ko būs runa šajā grāmatā, premjerministrs Entonijs Īdens aizliedza izlūklidojumus virs PSRS un Austrumeiropas no britu teritorijas.

U-2 pacēlās no Turcijas, Pakistānas un Rietumvācijas. Ankara neatļāva ielidot padomju gaisa telpas dziļumā, tāpēc visbiežāk lidmašīnas pacēlās no Pakistānas pilsētas Pešavaras.

Padomju Savienības dienvidu robežu tuvumā izlūklidmašīnas atklāja raķešu tehnikas izmēģinājumu poligonus. Poligons Kazahstānā Sari-Šaganē piesaistīja īpašu uzmanību, bija aizdomas, ka tur izmēģina pretgaisa aizsardzības raķetes. 1957. gada jūnijā pilots, kurš bija novirzījies no paredzētā kursa, ieraudzīja Tjurā-Tamē starpkontinentālo ballistisko raķešu poligonu. Tas notika trīs mēnešus pirms pirmā padomju pavadoņa palaišanas. Kodolizmēģinājumu poligons Semipalatinskā arī visu laiku tika pastāvīgi kontrolēts.

Padomju zenītnieki šāva arvien labāk, amerikāņu konstruktori mēģināja U-2 padarīt neredzamu radariem. Tomēr apsteigt laiku neizdevās. Viņu rīcībā esošie materiāli noveda lidmašīnu līdz pārkaršanai. Lidotājs, kurš pilotēja izmēģinājuma «neredzamo lidmašīnu», gāja bojā.

1958. gada martā prezidents Eizenhauers pārtrauca U-2 lidojumus. Eizenhauers saprata, kā reaģētu amerikāņi, ja padomju lidmašīnas lidotu virs viņu teritorijas. Jo vairāk viss turpinājās, jo vairāk viņš baidījās no nepatīkamiem pārsteigumiem. Viņš cerēja, ka ļoti drīz U-2 lidmašīnas nebūs vajadzīgas, tāpēc, ka tuvākā laikā parādīsies spiegošanas pavadoņi ar jaunākajām foto iekārtām.

Piecdesmito gadu beigās Demokrātiskās partijas līderi pastiprināja sadarbību ar militārās industrijas vadītājiem. Daži vēlējās saņemt militāros pasūtījumus. Citi meklēja veiksmīgu lozungu 1960. gada priekšvēlēšanu kampaņai. Tā dzima versija par to, ka padomju kodolraķešu iespējas pārspēj amerikāņu. Demokrāti apgalvoja, ka Eizenhauers pārāk daudz domā par ekonomiku un pārāk maz par valsts aizsardzību. Tas izraisīja baiļu pārņemtajā amerikāņu sabiedrībā.

Padomju Savienības noslēgtība bija izdevīga «vanagiem». Nebija nekādu citu iespēju pārbaudīt Hruščova skaļos paziņojumus par padomju raķešu tehnikas sasniegumiem, kā nosūtīt U-2. Izlūklidmašīnu lidojumi pazemināja bailes par pēkšņo padomju uzbrukumu. No U-2 uzņemtās fotogrāfijas pierādīja, ka padomju raķetes tika uzpildītas ar šķidro degvielu, tāpēc, bija nepieciešams daudz laika, lai sagatavotos palaišanai. Dvaitam Eizenhaueram šie uzņēmumi bija vajadzīgi, lai pretotos saviem vanagiem, superstingrās līnijas piekritējiem. 1959. gada jūlijā prezidents atļāva vienu lidojumu.

1960. gada jūnijā Maskavā gaidīja Eizenhauera vizīti. Amerikāņu prezidenta pirmā vizīte varēja kļūt par svarīgu notikumu, kas mazinātu naidu starp abām valstīm.

Tomēr turpinājās apsūdzības par Padomju Savienības atpalicību. Hruščovs sacīja, ka padomju rūpnīcas raķetes ražo kā cīsiņus. Un tad padomju raķešu izmēģinājumi uz laiku tika pārtraukti. CIP uzskatīja, ka padomju konstruktori ir atgriezušies pie rasējumiem. Bet militāristi pierādīja, ka noticis pretējais, krievi ir pārgājuši uz masveida ražošanas stadiju. Eizenhaueram pieprasīja dot atļauju noskaidrot, kas notiek. Un viņš atļāva CIP veikt divus U-2 lidojumus 1960. gada aprīlī. Tas bija liktenīgs lēmums.

5. aprīlī lidmašīna veica vairākus apļus virs Semipalatinskas lidlauka, kur notika atombumbu spridzināšanas izmēģinājumi. Lidojums Hruščovam izraisīja dusmu lēkmi. Viņš šo operāciju uzskatīja par personīgo izaicinājumu un pieprasīja no militāristiem pārtraukt gaisa spiegošanu. Dvaits Eizenhauers, baidoties no nevajadzīgiem sarežģījumiem, negribēja, lai lidojums notiktu pirms augstāko vadītāju tikšanās, kas bija paredzēta 16. maijā Parīzē, un pieprasīja šo lietu pabeigt ātrāk.

Divas nedēļas bija slikti laika apstākļi. 30. aprīlī solīja labvēlīgas laika prognozes. CIP direktors Alens Daless noteica otro lidojumu. Lidotājam Frensisam Gerijam Pauersam uzticēja pašu ilgstošāko misiju pēdējā laikā – viņam bija jāpārlido padomju teritorija no Pakistānas līdz Norvēģijai.

Pirms četriem gadiem, 1956. gada 24. jūnijā, gaisa karaspēku parādē Tušinā uzaicināja divdesmit astoņas ārzemju delegācijas. Pieņemšanā Hruščovs vērsās pie ASV gaisa spēku štāba priekšnieka ģenerāļa Natana Tvaininga:

– Pārtrauciet iesūtīt pārkāpējus mūsu gaisa telpā! Mēs notrieksim nelūgtos viesus. Mēs pārvērtīsim jūsu lidmašīnas lidojošos zārkos!

1960. gada 1. maijā viņa bargais brīdinājums kļuva par realitāti. Padomju radari fiksēja U-2 parādīšanos. Hruščovs pieprasīja no militāristiem notriekt lidmašīnu:

– Kauns! Valsts jums ir iedevusi visu, bet jūs nespējat notriekt vienu lidmašīnu.

Aizsardzības ministra vietnieks un valsts pretgaisa aizsardzības karaspēka virspavēlnieks maršals Sergejs Semjonovičs Birjuzovs iemeta sirdīs:

– Ja es būtu raķete, es pats viņu notriektu!

Kad Pauersa pilotētā lidmašīna nonāca virs Sverdlovskas rajona, kur bija uzstādītas jaunās zenītraķetes, viss beidzās. Viņu notrieca jau ar pirmo raķeti. Tā eksplodēja blakus lidmašīnai, sabojājot astes spārnojumu un spārnus. Pilots zaudēja vadību. Katapultēties viņš nespēja, tāpēc, ka raķetei uzsprāgstot, lidotāja krēsls bija pabīdīts uz priekšu, kājas iesprūda zem vadības paneļa. Viņš ar grūtībām 1izlīda no fizelāžas un izlēca ar izpletni. Un tad lidmašīnai trāpīja otra raķete.

CIP neticēja, ka pilots nonāks dzīvs padomju čekistu rokās. Lidotāji bija apgādāti ar ciānkālija tabletēm. Tiesa, 1956. gada decembrī atgadījās traģikomiska situācija. Lidotājs, kurš bija nosūtīts Bulgārijas debesīs, lidojuma laikā sūkāja ledenes. Viņš tās ielika kombinezona kabatā virs labā ceļgala. Tajā rītā tehniķi ielika nāvējošās tabletes tajā pašā kabatā. Lidojuma laikā pilots ielika mutē tādu tableti, bet viņam tā likās negaršīga, un viņš to izspļāva. Viņš palika dzīvs, tāpēc, ka nepaspēja pārkost plāno stikla kapsulu. Pēc šī notikuma daudzi piloti neņēma līdzi nāvējošās tabletes. CIP to neuzspieda, jo tika uzskatīts, ja lidmašīnai trāpīs zenītraķete, pilots droši vien aizies bojā.

Tomēr Gerijs Pauerss sekmīgi piezemējās un 1960. gada augustā nonāca uz apsūdzēto sola. Process turpinājās trīs dienas. Pauerss teica, ka viņš nav padomju tautas ienaidnieks, un lūdza izrādīt humānismu. PSRS Augstākās tiesas Kara kolēģija piesprieda viņam ieslodzījumu desmit gadus cietumā.

1961. gada janvārī Hruščovs uzstājās Ukrainas kompartijas CK plēnumā Kijevā:

– Mūsu starptautiskais stāvoklis ir labs, iedveš cieņu un bailes. Es pat teiktu, mēs esam pārtraukuši ražot vidējā darbības rādiusa raķetes, tāpēc, ka tās ir tik daudz izgatavotas, ka pat ir pārpalikumi. (Aplausi.) Tāpēc, ja mums uzbruktu pretinieks, tad mēs varētu Angliju, Franciju, Spāniju, Turciju, Itāliju un citas valstis noslaucīt no zemes virsmas pāris stundu laikā. (Aplausi.) Kas attiecas uz Ameriku, mēs vēl esam parādā. Vēl vajag nedaudz saņemties. (Aplausi.)

Anglija un Savienotās Valstis kopīgi strādāja pie raķešu uzbrukuma agrās brīdināšanas sistēmas. Sistēma izmaksāja miljardu dolāru un deva Anglijai divpadsmit minūtes, Amerikai – pusstundu līdz tam, kad tām virsū gāzīsies padomju raķetes. Londonai bija vajadzīgas nevis divpadsmit minūtes, bet gan divpadsmit stundas, lai paspētu pārvietot savus stratēģiskos bumbvedējus uz drošiem rajoniem.

Kā ilglaicīga atbilde par izlūkošanas informācijas nepieciešamību kļuva spiegošanas pavadoņi. Pirmo palaida trīs mēnešus pēc tam, kad notrieca Pauersa lidmašīnu…

Kas attiecas uz notriekto amerikāņu lidotāju Frensisu Geriju Pauersu, tad viņam padomju cietumā nācās pavadīt tikai divus gadus. 1957. gadā naktī no 21. uz 22. jūniju FIB Ņujorkā arestēja padomju nelegālo aģentu Viljamu Henrikoviču Fišeru. Aresta brīdī viņš sevi nosauca par Rūdolfu Ivanoviču Ābelu. Amerikāņi uzskatīja Fišeru par padomju izlūkdienesta tīkla vadītāju Savienotajās Valstīs, kurš nozaga atoma noslēpumus. Viņam piesprieda trīsdesmit gadu ieslodzījumu cietumā. Ābels amerikāņu cietumā pavadīja piecus gadus.

Visus šos gadus padomju izlūkdienests meklēja iespējas viņu izpestīt no nelaimes. Noķerto spiegu apmaiņu uzņēmās noorganizēt Austrumvācijas izlūkdienests. Ar apmaiņu nodarbojās VDR advokāts Volfgangs Fogels. Viņš palīdzēja simt piecdesmit izlūkiem izvairīties no ieslodzījuma. Volfgangs Fogels, par kuru maz zināja šajos gados, bija VDR Valsts drošības ministra uzticamības persona.

Kamēr pastāvēja VDR, advokātu Fogelu Rietumos uzskatīja par varoni, īstenībā viņš iedzīvojās uz savu aizbildniecībā esošo rēķina – par niecīgām summām iegādājās viņu īpašumus un ar šiem darījumiem kļuva par miljonāru. Pēc sociālistiskās sistēmas sabrukuma viņu atzina par vainīgu šantāžā un dokumentu viltošanā un piesprieda divus gadus ieslodzījumu cietumā ar sprieduma termiņa atlikšanu. Bet bez tādiem, kā viņš, Aukstais karš būtu vēl aukstāks.

Īpaši liela mēroga histērija

Nāves soda izpilde bija paredzēta 1953. gada 19. jūnijā vienpadsmitos vakarā. Izcēlās strīds: kuru sodīt pirmo? FIB darbinieki, kas izmeklēja šo lietu, ierosināja uz elektriskā krēsla pirmo nosēdināt Eteli Rozenbergu. Tad viņas vīrs, pēc rakstura daudz vājāks, neizturēs un izstāstīs to, ko slēpj. Tomēr FIB direktors Edgars Hūvers noraidīja šo ierosinājumu: nevar būt ne runas, ka sievieti, divu bērnu māti, sodītu, bet viņas vīru atstātu dzīvu.

Prezidents Dvaits Eizenhauers pateica Hūveram, ka, ja Rozenbergi pēdējā brīdī izrādīs vēlēšanos sniegt liecības, viņš atcels nāves spriedumu. Vienojās par sekojošo: laulātajiem draugiem jautās atsevišķi, vai viņi nevēlas atzīties. Ja piekritīs, viņu dzīvība ir glābta. Pat ja kāds no viņiem uz elektriskā krēsla piekritīs runāt, sodu atcels.

Edgars Hūvers līdz pēdējam ticēja, ka Etele Rozenberga salūzīs, – neviena māte negribēs savus bērnus atstāt bāreņos. Tomēr FIB direktors kļūdījās. Pirms soda izpildes pie viņas atveda rabīnu. Viņš viņai teica:

– Divi tavi bērni paliks par bāreņiem, bet tev ir izdevība, sniedz liecības, kuras no tevis gaida!

Viņa atbildēja:

– Es neesmu vainīga un nesākšu melot.

Jūliusa un Eteles Rozenbergu liktenis izšķīrās, kad Anglijā arestētais fiziķis-atomzinātnieks un padomju izlūkdienesta aģents Klauss Fukss vienā no fotogrāfijām atpazina Hariju Goldu, kurš pildīja viņa sakarnieka lomu četrdesmit ceturtajā – četrdesmit piektajā gadā. Tā izmeklētāji pieķērās garas ķēdītes galam.

Harijs Golds atzinās, ka desmit gadus strādā padomju izlūkdienesta labā. Pilnīgi negaidīti FIB aģents viņam parādīja inženiera Deivida Grīnglāsa fotogrāfiju, kurš strādāja Losalamosas laboratorijā, kur tika izstrādāta atombumba. Grīnglāsu turēja aizdomās tikai par urāna zagšanu. Daudzi tad Losalamosā zaga urāna gabalus. Nesaprotot, cik bīstama ir radiācija, tos izmantoja kā pelnutraukus. Harijs Golds teica, ka Grīnglāss ir arī padomju aģents.

Deivids Grīnglāss paziņoja, ka ar savas māsas vīra radio inženiera Jūliusa Rozenberga starpniecību nodeva slepenus dokumentus padomju izlūkdienestam, kas viņu arī savervēja. FIB nonāca pie secinājuma, ka tieši Rozenbergs vadīja spiegošanas tīklu. Viņa sievu Eteli arestēja tikai tāpēc, lai izdarītu spiedienu uz Jūliusu, kurš viņu dievināja.

Etele Rozenberga skaisti dziedāja. Viņa varētu kļūt par operdziedātāju. Viņa un viņas vīrs ļoti mīlēja viens otru, viņus apvienoja ne tikai jūtas, bet arī kopēji politiskie uzskati, tieksme pēc taisnības. Viņi bija republikāņu pusē, kad Spānijā uzliesmoja dumpis un sākās pilsoņu karš. Viņi atbalstīja Padomju Savienību, kas cīnījās pret hitlerisko Vāciju.

Tiesnesis noteica drošības naudu simts tūkstošus dolāru katram. Tāda summa ģimenei nebija pa spēkam, tāpēc Etele un Jūliuss līdz tiesai palika aiz restēm. Arestēto bērnus nodeva no vieniem radiniekiem pie otriem, līdz viņi nonāca bērnu namā Bronksā. Etele cieta bērnu dēļ, pa naktīm kamerā raudāja.

Rozenbergu tiesa sākās 1951. gada 6. martā un ilga trīs nedēļas. Advokāts Emanuels Blohs izvēlējās nepareizu aizstāvības taktiku. Viņš nenoliedza spiegošanas faktu, viņš tikai noliedza to, ka viņa aizstāvamie darbojušies padomju izlūkdienesta labā. Viņš atteicās no Harisa Golda krusteniskās nopratināšanas. Nepievērsa zvērināto uzmanību pretrunām Deivida Grīnglāsa liecībās – pirms tiesas un pašā procesā.

Jūliuss Rozenbergs veltīgi atteicās atbildēt, kad viņam jautāja par politiskajiem uzskatiem un piederību kompartijai. Viņa klusēšana nepatika zvērinātajiem. Etele, kā uzticama sieva un māte diviem bērniem, kurus viņai atņēma, varēja cerēt uz līdzcietību. Tomēr tiesā viņa likās auksta un bezjūtīga.

Deivids Grīnglāss visā atzinās un piekrita sniegt liecības pret Jūliusu Rozenbergu. Pret Eteli apsūdzībai nekā nebija. Tad izdarīja spiedienu uz Rutu Grīnglāsu (meitas uzvārdā Prince). Viņai piedraudēja: ja viņa nesniegs liecības pret Eteli, tad viņu var iesēdināt. Un viņa pastāstīja, ka 1945. gada septembrī Etele Rozenberga rakstīja Deivida Grīnglāsa diktētu ziņojumu. Tas ļāva galvenajam apsūdzētājam procesā paziņot:

– Atombumbas iekārtas apraksts, kas bija paredzēts Padomju Savienībai, tika nodrukāts uz apsūdzētās Eteles Rozenbergas rakstāmmašīnas viņas dzīvoklī. To pašu viņa darīja arī citos gadījumos, kad sēžot pie šīs rakstāmmašīnas, darbojās pret savu valsti Padomju Savienības interešu vārdā.

Deividam Grīnglāsam piesprieda piecpadsmit gadus cietumā. Viņš nosēdēja desmit. Viņa sievu Rutu, kā FIB aģenti arī solīja, neaiztika. Viņa nomira 2008. gada 7. aprīlī 83 gadu vecumā. Četrus gadu desmitus viņa nodzīvoja Ņujorkā zem cita uzvārda.

Žūrija savu spriedumu pasludināja vienas dienas laikā. 1951. gada 29. martā zvērinātie atzina Rozenbergus par vainīgiem. Sprieduma nolasīšanu tiesnesis noteica uz 5. aprīli. Viņam bija jānosaka soda mērs. Tieslietu ministrijā un FIB nonāca pie kopīga viedokļa, ka Etelei nedrīkst piespriest nāves sodu. Sodīt divu bērnu māti, padarīt viņus par bāreņiem – tas atstās sliktu iespaidu. Pietiek Etelei piespriest divdesmit piecus vai trīsdesmit gadus ieslodzījumā, un Jūliuss sniegs atzīšanās liecības.

Tiesnesis Kaufmans pēc tam teica, ka pirms sprieduma pasludināšanas viņš prasīja padomu Dievam. Prokurors vēlāk apgalvoja, ka tiesnesis apspriedās ar viņu un viņš ieteica sodīt Eteli Rozenbergu:

– Viņa ir sliktāka par Jūliusu. Viņa ir gudrāka par viņu. Viņš to visu izdomāja.

Tiesnesis abiem piesprieda nāves sodu uz elektriskā krēsla. Viņš teica, ka noziegumi, kurus pastrādājuši apsūdzētie, ir smagāki par slepkavībām:

– Nododot krieviem atombumbas noslēpumu, jūs izprovocējāt komunistisko agresiju Korejā. Tās rezultātā bojā gāja piecdesmit tūkstoši cilvēku, un, kas zina, iespējams, miljoniem nevainīgu cilvēku būs spiesti samaksāt par jūsu nodevību. Izdarot nodevību, jūs esat izmainījuši vēstures gaitu mūsu zemei par sliktu.

Nebija nekāda pamata saistīt Rozenbergu darbību ar karu Korejā. Un maz ticams, ka Deivida Grīnglāsa iegūtā informācija palīdzēja padomju fiziķiem atklāt atombumbas noslēpumus…

Apelācijas process aizņēma divus gadus, tomēr neizdevās panākt sprieduma pārskatīšanu. Kādas mokas Etelei bija atšķirtība no bērniem, kuriem viņa rakstīja no cietuma! Dažreiz advokāts tos atveda uz tikšanos.

Amerikas vēstnieki Eiropas valstīs brīdināja, ka nāvessoda izpilde Rozenbergiem nopietni kaitēs Savienotajām Valstīm sabiedriskās domas acīs. Tomēr Dvaits Eizenhauers noraidīja lūgumu par soda mīkstināšanu:

– Rozenbergi nodeva ienaidniekam atoma noslēpumus, daudzus cilvēkus nolēma nāvei, tāpēc es šajā lietā neiemaisīšos.

Viceprezidents Ričards Niksons, cīnītājs pret komunismu, vēl vairāk bija Rozenbergu sodīšanas piekritējs.

– Daudzi cilvēki, – sacīja viceprezidents, – uzdod jautājumu: priekš kam visas šīs sarunas, ja mums ir darīšana ar nodevēju bariņu? Es dzirdu vārdus: «Tās ir žurkas, kāpēc mums vienkārši viņas nenošaut?» Es piekrītu tam, ka komunisti ir žurkas. Tomēr, ja tu esi sataisījies šaut pa žurkām, tad vajag šaut uzreiz!

Amerikā notika daudzas demonstrācijas pret soda izpildi. Bija arī tādi, kuri pieprasīja viņu nāvi, kuri gāja ar plakātiem: «Sodiet Rozenbergus un viņu kaulus nosūtiet uz Krieviju!»

Viņi nevēlējās nopirkt sev dzīvības, atzīstoties īstos un neīstos grēkos. Soda izpilde bija noteikta 1953. gada 19. jūnija vienpadsmitos vakarā. Advokāts Blohs vēl mēģināja atlikt soda izpildi, sakot, ka nedrīkst abus sodīt ebreju Sabata laikā, kas ir pretrunā ar jūdaisma likumiem.

Tiesnesis Kaufmans, būdams ticīgs cilvēks, vienkārši pārbīdīja soda izpildes laiku uz astoņiem vakarā – pirms Sabata sākuma. Tad noskaidrojās, ka uz nozīmēto laiku nevar ierasties elektriķis, kurš nodarbojas ar elektrisko krēslu. Edgars Hūvers norīkoja pēc viņa nosūtīt helikopteru un apsardzi.

Pēc soda izpildes liecinieki aprakstīja, kā tas notika:

– Viņi paši iesēdās krēslā, bez apsardzes palīdzības. Etele paspieda roku uzraudzei, kura ar viņu bija kopā visu šo laiku, un pēc tam viņu noskūpstīja. Jūliuss Rozenbergs nomira ātri, pāris minūšu laikā. Etele nomira smagāk. Nosprieduši, ka viņa ir mirusi, apsardzes darbinieki sāka ņemt nost elektrodus un siksnas, bet pēc tam bija spiesti tos pievienot atpakaļ un pieslēgt no jauna elektrisko strāvu. No viņas galvas sāka kūpēt dūmi. Viņu vēlreiz apskatīja un atzina par mirušu. Pagāja četras minūtes:

FIB aģenti pēc tam atzinās:

– Mēs negribējām, lai viņi nomirtu. Mēs gribējām, lai viņi sāktu runāt.

Viņiem līdzi bija jautājumu saraksts uz trīspadsmit lappusēm, kurus viņi bija sagatavojuši uzdot Jūliusam Rozenbergam. Un tikai viens jautājums attiecās uz Eteli: «Vai Jūsu sieva zināja par to, ar ko jūs nodarbojaties?»

Vai Rozenbergi bija vainīgi vai nevainīgi? Viņš bija padomju izlūkdienesta aģents. To apstiprināja viņa sakarnieks – izlūkdienesta virsnieks Padomju Savienības varonis Aleksandrs Fekļisovs. Jūliusam Rozenbergam nebija nekādu saistību attiecībā uz atomspiegošanu. Viņu notiesāja par citiem, kuri neiekrita. Viņa sieva zināja, ko viņš dara, bet pati nebija spiedze. Diez vai kādā citā situācijā viņus nosēdinātu uz elektriskā krēsla. Rozenbergu sodīšana ar nāvi radīja bēdīgas un traģiskas sekas tam, ko sauc makartismu un kas veicināja Auksto karu…

Amerikāņi daļēji atšifrēja padomju izlūkdienesta rezidentūras saraksti ar centru. No atšifrētājām telegrammām var secināt, ka Jūliuss Rozenbergs strādāja Maskavas labā. Amerikāņi ļoti ilgi slēpa savu dešifrētāju panākumus. FIB rīcībā bija Rozenbergu vainas pierādījumi, tomēr tos nevarēja iesniegt tiesā, lai saglabātu «Venonas» noslēpumu.

«Venona» ir kodēts nosaukums amerikāņu elektroniskās izlūkošanas operācijai, kas saistīta ar pārtverto padomju šifrotelegrammu atšifrēšanu. Jau 1943. gadā amerikāņu dešifrētāji sāka darbu pie pārtvertajām telegrammām – tā bija radio apmaiņa starp padomju iestādēm Savienotajās Valstīs un Maskavu.

Stabili radiosakari starp padomju izlūkdienestu Vašingtonā un Maskavu tika nodibināti tikai 1941. gada sākumā Vasarā radisti uztvēra trīs ceturtdaļas no pārraidēm, bet ziemā vienu no desmit.

Padomju šifrēšanas sistēmas bija ļoti sarežģītas. Praktiski tās bija neatšifrējamas. Amerikāņiem palīdzēja rupja kļūda. Nosūtot telegrammas, izmantoja kodu grāmatas, bet pēc tam vēl arī vienreizējos šifrēšanas bloknotus. Šī dubultā kodēšana garantēja drošumu. Tomēr katru šifrēšanas bloknota lapu, kas sastādīta pēc gadījuma skaitļu likuma, var izmantot tikai vienu reizi.

Kara sākumā sarakstes apjoms strauji pieauga, trūka šifrēšanas bloknotu. Izrādījās neiespējami kara apstākļos tos pietiekamā daudzumā pārsūtīt no Maskavas, un rezidentūrā pieņēma lēmumu atsevišķas lappuses izmantot divreiz. Amerikāņiem palīdzēja arī somi. 1941. gada 22. jūnijā viņi ielauzās padomju konsulātā Petsamo pilsētā un sagrāba pa pusei nodedzinātas diplomātiskās sarakstes kodu grāmatas, kā arī militāro izlūkdienestu kodu grāmatas. Šifrētāji mēģināja tās sadedzināt, bet nepaspēja.

Attiecībā uz trofeju tālāko likteni ir divas versijas.

Pēc pirmās, somi nodeva pusapdegušās grāmatas vāciešiem, tomēr tie bija vāji kodu atšifrēšanā. 1945. gada 10. maijā amerikāņu izlūki šos bloknotus atrada vācu radio izlūkošanas arhīvā Saksijā.

Saskaņā ar citu versiju, 1944. gada novembrī amerikāņu izlūkošanas priekšnieks Viljams Donovans samaksāja somiem desmit tūkstošus dolāru par grāmatu un citiem šifrēšanas materiāliem. Par to uzzināja valsts sekretārs Edvards Stetīniuss. Viņš bija sašutis: Savienotās Valstis turēs aizdomās par spiegošanu pret sabiedroto! Un pavēlēja šifrēšanas bloknotus nodot Padomju Savienībai. Donovans nelabprāt izpildīja pavēli, tomēr dokumentu kopijas nodeva armijas radio izlūkošanas dienestam.

Kara beigās amerikāņu elektroniskās izlūkošanas dienestā strādāja desmit tūkstoši cilvēku. Vairākus gadus turpinājās neatlaidīgs darbs ar padomju telegrammām. Trīs gadus analītiķis Meridits Gārdners smagi strādāja ar krievu kodiem. Pirmie panākumi bija 1948. gadā. Atšifrētajā telegrammas daļā bija minēts par 309 amerikāņiem, kuri sadarbojās ar padomju izlūkiem.

1948. gada beigās Gārdners ziņoja FIB, ka ASV Tieslietu ministrijā darbojas padomju aģents. Šī sieviete strādāja ministrijas ofisā Ņujorkā, un 1945. gada janvārī tika pārcelta uz Vašingtonu.

Šai informācijai atbilda Džūdita Koplone no ārzemju aģentu reģistrācijas sektora. Viņai bija piekļuve FIB ziņojumiem par atklātajiem padomju aģentiem. Viņu sāka novērot. Reizi vai divas reizes mēnesī viņa brauca uz dzimto Ņujorku. Noskaidrojās, ka viņa pavadīja laiku ne tikai ar saviem radiniekiem, bet arī satikās ar padomju pilsoni. Tas bija Valentīns Aleksejevičs Gubičevs, kurš strādāja ANO sekretariātā. Viņš Savienotajās Valstīs ieradās 1946. gadā kopā ar sievu Lidiju Nazarovnu un meitu Violetu.

FIB sagatavoja viltotu dokumentu, kurš likās ļoti svarīgs, un piektdien 1949. gada 4. februārī tas atradās uz Džūditas Koplones galda, kura taisījās braukt uz Ņujorku. Kad viņa satikās ar Gubičevu, viņus aizturēja. Viņas somiņā atrada divdesmit astoņus dokumentus, kas paņemti no FIB, tajā skaitā arī dezinformācija, kas bija viņai sagatavota, un viņas pašas uzrakstīta zīmīte: «Es nevarēju (un nedomāju, ka spēšu turpmāk) iegūt superslepeno FIB dokumentu, par kuru es teicu…»

Viņas advokāts izvirzīja īpatnēju versiju – Džūditai Koplonei dokumenti bija vajadzīgi romāna rakstīšanai. Bet, kas attiecas uz tikšanām ar Valentīnu Gubičevu, tad viņa vienkārši līdz ausīm ir viņā iemīlējusies.

Pirmstiesas izmeklēšanā tiesnesis noteica Gubičevam drošības naudu simts tūkstošus dolāru. 1949. gada 5. martā vēstnieks Aleksandrs Semjonovičs Paņuškins (un vienlaicīgi ārējās izlūkošanas rezidents Vašingtonā) nosūtīja uz Maskavu savas sarunas ierakstu ar valsts sekretāra vietnieku Džeimsu Vebu:

«Es Vebam paziņoju, ka Gubičevs ir padomju pilsonis, kurš Savienotajās Valstīs ir ieradies ar diplomātisko pasi, un, ka pamatojoties uz pastāvošo kārtību, Gubičevu kā diplomātu aizsargā diplomātiskā imunitāte…

Vebs uz to atbildēja, ja Gubičevs būtu padomju vēstniecības darbinieks vai arī padomju delegācijas loceklis Apvienotajās Nācijās, tad uz Gubičevu attiektos diplomātiskā imunitāte, bet tā kā viņš ir Apvienoto Nāciju Sekretariāta darbinieks, tad uz viņu (Gubičevu), saskaņā ar skaidrojumu, kas saņemts no Apvienotajām Nācijām, neattiecas likums par diplomātisko imunitāti…

Es vēlreiz pieprasīju Vebam, lai viņš veiktu attiecīgus pasākumus nekavējošai Gubičeva atbrīvošanai no aresta, turklāt es vēlreiz uzsvēru, ka Gubičevs nav pakļauts amerikāņu tiesvedībai un tāpēc nevar būt nekādas runas par viņa atbrīvošanu pret jebkādu drošības naudu…»

Vēstniecības pūles bija veltīgas.

Tiesas process apstiprināja senas aizdomas, ka padomju izlūkdienests izmanto ANO struktūras spiegošanai pret Savienotajām Valstīm.

1950. gada 9. martā Valentīnam Gubičevam piesprieda piecpadsmit gadu cietumsodu. Valsts departaments un Tieslietu ministrija rekomendēja atlikt sprieduma izpildi, ja viņš atstās Savienoto Valstu teritoriju. 20. martā Gubičevu nogādāja uz tvaikoņa «Batorijs»…

Džūditu Koploni arī atzina par vainīgu. Pirmo reizi apsūdzību spiegošanā Padomju Savienības labā izvirzīja amerikāņu pases īpašniekam. Tomēr tiesā FIB nonāca lamatās. Tiesājamās aizstāvis pieprasīja pievienot lietai dokumentus, uz kuriem pamatojas apsūdzība. Tiesnesis piekrita aizstāvības prasībai. FIB dokumentus nopublicēja. Noskaidrojās daudz kas FIB nepatīkams. Kad aģents tiesā pateica, ka Koplones telefoni netika noklausīti, bet vēlāk noskaidrojās pretējais, stipri cieta Hūvera iestādes reputācija. Nepatiesas liecības sniegšana amerikāņu tiesā skaitījās smags noziegums.

Hūvers pēc šī notikuma pavēlēja atdalīt FIB iekšējās lietas (kas saturēja noklausīšanās informāciju un daudz ko citu) no lietām, kas bija paredzētas izmantošanai tiesā. Nolēma, ka noklausīšanās tehnikas izmantošanas gadījumā tiesā uzstāsies aģents, kurš ar to nav nodarbojies. Viņš varēs godīgi atbildēt, ka viņam nav zināms informācijas avots.

1950. gada 5. decembrī apelācijas tiesa atcēla spriedumu. Pirmkārt, FIB nelikumīgi noklausījās Džūditas Koplones un viņas advokāta sarunas. Otrkārt, viņu arestēja bez aresta ordera.

Apsūdzība nonāca smagā situācijā. Galvenie pierādījumi bija atšifrētās padomju telegrammas, tomēr tās turēja slepenībā un nevarēja iesniegt tiesā. Pierādījumi, kas bija saņemti no «Venonas», bija nepietiekami. Ģenerālprokuratūra negribēja riskēt ar jaunu tiesu, tomēr Hūvers pierunāja ģenerālprokuroru neattiekties no apsūdzības pret Koploni.

Septiņpadsmit gadus līdz tam, kad 1967. gadā visas apsūdzības beidzot tika noņemtas, viņa skaitījās atbrīvota pret drošības naudu četrdesmit tūkstošu dolāru apmērā, kurus bija savākusi viņas ģimene. Koplonei nebija tiesības balsot vēlēšanās, vadīt mašīnu, un viņai bija aizliegts atstāt viņas patstāvīgās dzīves vietas rajonu Ņujorkā. Viņa pat nedrīkstēja šķērsot Hudzonas upi un apmeklēt tēva kapu. Pie tam viņa sekmīgi strādāja, apprecējās un dzemdēja četrus bērnus.

Pirmās padomju telegrammas, kuras spēja izlasīt amerikāņu dešifrētāji, izklāstīja premjerministra Vinstona Čērčila slepenos vēstījumus prezidentam Harijam Trumenam. Pirmais pieņēmums – padomju aģents strādā britu vēstniecībā Vašingtonā. Aizdomas krita uz britu diplomātu Donaldu Maklīnu. Tā tika atklāts unikāls padomju izlūkdienesta aģentūras tīkls Lielbritānijā, kurš darbojās daudzus gadus.

Donalds Maklīns strādāja britu vēstniecībā Parīzē līdz vāciešu ienākšanai 1940. gadā, pēc tam – ārlietu ministrijas centrālajā aparātā. 1944. gadā viņu pārcēla uz britu vēstniecību Vašingtonā. Šeit Maklīns vadīja sekretariātu un cītīgi apmeklēja apspriedes, kas bija veltītas atomenerģijas jautājumiem. Viņš atbildēja par drošību britu vēstniecībā un brīdināja darbiniekus:

– Kad manā kabinetā notiek lietišķas sarunas, es vienmēr izrauju telefona vadu no rozetes, tāpēc, ka amerikāņi droši vien mūs noklausās. Bet mēs negribam, lai viņi par mums visu zina.

No 1948. gada novembra līdz 1950. gada maijam Donalds Maklīns strādāja Kairā, kur viņam atgadījās nervu lēkme. Atšķirībā no Kima Filbija viņš nebija īsts izlūks. Viņu burtiski plosīja. Laiku pa laikam viņš demonstratīvi runāja par savu noslieci komunismam. 1950. gadā Kairā britu vēstniecībā vakariņās kopā ar holandiešu diplomātiem iesākās runa par amerikāņa Eldžera Hissa likteni, kuru apsūdzēja spiegošanā. Maklīns aizrautīgi stāstīja par to, ka Hisam bija absolūta taisnība, kad viņš upurēja valsts intereses komunisma ideālu vārdā. Holandieši vienkārši neticēja savām ausīm. Viņi viņa atklāsmes norakstīja vai nu uz britu diplomāta rakstura īpatnībām, vai arī uz reibinošo dzērienu lietošanu lielos daudzumos.

1950. gada oktobrī Maklīns sāka vadīt ārlietu ministrijas amerikāņu nodaļu. Viņa draugs (arī padomju aģents) Gajs Bjordžess Londonā un Vašingtonā ieņēma ne mazāk svarīgus amatus. No 1947. gada janvāra līdz 1948. gada jūnija viņš bija Hektora Makneila personīgais sekretārs, caur kura galdu izgāja daudzi slepeni dokumenti.

Diemžēl, nekad vēsturē vēl Kremlis nebija saņēmis tādu daudzumu augstākās kvalitātes izlūkošanas informāciju. Lūk, galvenais jautājums, kas interesē vēsturniekus: cik lielā mērā Staļins, izmantojot iegūto izlūkošanas informāciju, spēja ielūkoties rietumu politiķu prātos? Vai viņš spēja saprast viņu domāšanas veidu un rīcību? Izlūkošanas informācija virzīja Staļinu uz daudz prātīgāku un precīzāku politiku vai, pretēji, tikai pastiprināja viņa paranoju?

Spriežot pēc Kremļa politikas, pareizi ir pēdējais. Visas valdības iestādes izkropļo saņemto informāciju birokrātiskās ķēdes dēļ vai arī noteiktu uzskatu ieciklošanās rezultātā. Staļiniskā administrācija cieta no abiem trūkumiem vienlaicīgi.

1951. gada aprīļa vidū Londonā nonāca pie secinājuma, ka Donalds Maklīns strādā Maskavas labā. 17. aprīlī ārlietu ministra pastāvīgais vietnieks ierosināja, lai ar to nodarbojas MI-5 pretizlūkošana. Uzsāka novērošanu. Tomēr viss notika pārāk lēni. Tikai 25. maijā nolēma, ka pretizlūkošanai vajadzētu nopratināt Maklīnu. Angļi bija nokavējuši.

Kad kļuva skaidrs, ka arests ir neizbēgams, Donalds Maklīns saņēma ziņojumu, ka ir iespējams glābties – viņu labprāt pieņems Maskava. Slikti saprotot, kas viņu gaida staļiniskajā Padomju Savienībā, viņš nolēma bēgt. Baidoties, ka viens viņš netiks galā, palūdza, lai viņu pavada cits padomju aģents – Gajs Bjordžess. Piektdienas vakarā, 1951. gada 25. maijā, Donalds Maklīns un Gajs Bjordžess devās prom no Anglijas, uzkāpjot uz prāmja, kas viņus nogādāja Francijā.

Ģenerālmajors Džons Kirkmans, britu augstākā komisāra Vācijā izlūkošanas nodaļas vadītājs, brīdināja amerikāņu pretizlūkošanas dienesta darbiniekus, ka abi bēgļi, visticamāk, atrodas viņu okupācijas zonā, un viņi centīsies nokļūt padomju zonā. Visi amerikāņu un rietumvācu dienesti tika sacelti kājās. Tika pārbaudītas tūrisma aģentūras, bankas, autobusu pieturas, vilcieni, biļešu kases, hoteļi, starpzonu robežu šķērsošanas punkti. Centīgie vācieši aizturēja divus, pēc viņu uzskata, aizdomīgus angļus. Pēc ilgām skaidrošanām izrādījās, ka tie ir britu izlūkošanas aģenti, kuri pilda īpašu uzdevumu.

Kad Maklīns un Bjordžess nokļuva līdz Maskavai, abu angļu likteni izlēma CK Politbiroja sēdē:

«1. Uzskatīt par lietderīgu piešķirt padomju pilsonību Maklīnam D. un Bjordžesam G. (ar citiem uzvārdiem) un atļaut viņiem dzīvot Padomju Savienībā.

2. Maklīnu un Bjordžesu izmitināt Kuibiševā un Kuibiševas VK(b)P apgabala komitejai (b. Puzanovam) uzdot par pienākumu piešķirt katram 3-4 istabu dzīvokli. PSRS Valsts drošības ministrijai uzlikt par pienākumu no slepenām finansēm iekārtot norādītos dzīvokļus, kā arī izmaksāt Maklīnam un Bjordžesam katram 4000 rubļu mēnesī piecu gadu laikā līdz viņi iegūs specialitāti.

3. Atļaut piesaistīt Maklīnu un Bjordžesu neregulārā darbā ārzemju literatūras izdošanā.

4. PSRS Valsts drošības ministrijai nodrošināt Maklīna un Bjordžesa attiecīgu novērošanu».

Vēlāk abiem atļāva pārcelties uz galvaspilsētu. Tomēr tas tikai nedaudz uzlaboja viņu dzīvi. Gajs Bjordžess bija pats nelaimīgākais no pieciem labākajiem padomju izlūkošanas aģentiem Britu salās. Maskavā viņš saņēma pasi uz Džima Andrejeviča Eliota vārda. Viņa homoseksuālās kaislības, tieksme uz dzeršanu un avantūrām kaitināja čekistus, kuri viņu novēroja.

Viņš nevarēja izturēt padomju dzīvi. Palūdza VDK atļauju atgriezties Anglijā, taču to neviens negribēja. Viņš Maskavā nenodzīvoja ilgi un nomira, varētu teikt, no skumjām. Pirms nāves Bjordžess izteica vēlēšanos satikt savu draugu Filbiju, bet viņam pateica, ka Kims nav Maskavā. Bet Filbijs pat nezināja par viņa pirmsnāves vēlēšanos

Donalds Donaldovičs Maklīns, kā viņu sauca Maskavā, daudz mierīgāks pēc rakstura, nevērsās pie VDK vadības ar naiviem lūgumiem. Viņš strādāja Zinātņu akadēmijas Pasaules ekonomikas un starptautisko attiecību institūtā, rakstīja grāmatas un klusām šausminājās par sociālistisko realitāti. Sieva no viņa aizgāja pie Kima Filbija, vēlāk aizbrauca no Padomju Savienības. Viņu VDK neaizturēja. Maklīns sākumā stipri dzēra, pēc tam tika vaļā no šī netikuma.

Divu angļu bēgšana pastiprināja paranoju Vašingtonā, kur plosījās senators-antikomunists Makartijs. Viņš apsūdzēja pretvalstiskā darbībā ne tikai Valsts departamenta diplomātus, bet arī izlūkus no CIP. Tur bija pietiekošs daudzums augsti izglītotu analītiķu ar liberāliem uzskatiem.

Maklīna un Bjordžesa bēgšana izraisīja neizbēgamu pārbaudi visiem britu valsts aparāta darbiniekiem. MI-5 saņēma policejiskās tiesības, kas bija pretrunā ar britu tradīcijām. Donalda Maklīna māsa Nensija bija precējusies ar amerikāņu diplomātu, kurš strādāja vēstniecībā Kairā. Viņš zaudēja amatu. Maklīna jaunākais brālis Alans, kurš strādāja ārlietu ministrijā, bija spiests aiziet no dienesta.

No 1947.  gada maija pārbaudīja visus ierēdņus. Britu militāristi baidījās no komunistu graujošās darbības. 1951. gadā Štābu priekšnieku komiteja brīdināja valdību par piektās kolonas esamību valstī, tādas pašas, kas 1940. gadā Francijā sagrāva Pretošanās kustību.

Donalda Maklīna un Gaja Bjordžesa iekrišana sabojāja spīdošo karjeru izcilajam izlūkam Haroldam (Kimam) Filbijam. Viņš, nenoliedzami, izbaudīja cilvēka lomu, kurš vazā aiz deguna pasaules lielāko valstu – angļu un amerikāņu izlūkdienestus. Viņš sasniedza savas karjeras augstieni četrdesmit piektajā gadā, vadot Lielbritānijas Slepenā dienesta nodaļu, kas darbojās pret Padomju Savienību.

Filbijs nodeva Maskavai visu aģentu vārdus, kurus angļi tajos gados mēģināja iesūtīt sociālistiskajās valstīs. Iespējams, ka runa ir par simtiem cilvēku, kurus noķēra un nošāva. Kad Filbijam par to teica, viņš atrunājās: karā kā jau karā. Viņš zināja, ka viņam pašam nāves sods nedraud pat atklāšanas gadījumā: Anglijā miera laikā spiegus nesoda.

«Es veicināju to, lai vienu ļoti nepatīkamu cilvēku izmestu ar izpletni Dienvidslāvijā, – atcerējās Filbijs, – bet tā vietā, lai lauztu sev kaklu, viņš spēja atgriezties atpakaļ».

Šīs rindiņas no memuāriem liecina par pašu Kimu Filbiju, par to vieglumu, ar kādu viņš vēlēja citiem nāvi…

Pēc Bjordžesa un Maklīna, ar kuriem viņš draudzējās, bēgšanas, Kimam Filbijam bija jāatkāpjas no amata. Tomēr uz viņu attiecās korporatīvā solidaritāte. Viņu atbrīvoja 1951. gada jūlijā, izmaksājot atlaišanas pabalstu. 1955. gada oktobrī viens no Pārstāvju palātas deputātiem vērsās pie premjerministra Entonija Īdena – vai viņš nav nodomājis noskaidrot Kima Filbija, kuru uzskata par padomju aģentu, patieso lomu. Pēc divām nedēļām, uzstājoties palātā, ārlietu ministrs Harolds Makmilans sacīja, ka nav nekādu pierādījumu, ka Filbijs būtu nodevis valsts intereses.

Apmierinātais Filbijs uzaicināja savā dzīvoklī žurnālistus.

– Vai jūs bijāt trešais spiegu tīklā? – vaicāja viņam korespondenti.

– Nē, nebiju, – atbildēja Filbijs.

– Vai jūs uzskatāt, ka eksistē trešais cilvēks?

– Bez komentāriem.

– Tomēr Bjordžesa un Maklīna pazušana joprojām paliek noslēpums. Vai jūs varat apgaismot nedaudz šos notikumus?

– Nevaru, – aukstasinīgi atbildēja Filbijs. – Pirmkārt, man saistošs ir likums, kurš aizliedz man atklāt informāciju, kas saņemta valsts dienestā. Otrkārt, Bjordžesa un Maklīna lieta aizskar jūtīgus starpvalstu attiecību jautājumus.

1954. gada 2. aprīlī padomju izlūkdienesta darbinieks apakšpulkvedis Vladimirs Petrovs, kurš Sidnejā strādāja vēstniecības trešā sekretāra aizsegā, palūdza Austrālijas varas iestādēm politisko patvērumu. Petrovu izsauca uz Maskavu, viņš nobijās atgriezties dzimtenē. Divi spēcīgi čekisti, kuri uzdevās par diplomātiskajiem kurjeriem, mēģināja viņa sievu Jevdokiju nosūtīt uz dzimteni. Fotogrāfijas, kurās bija iemūžināts, kā viņu velk uz lidmašīnu Sidnejā, parādījās visā pasaulē. Austrālijas policija tomēr neļāva izvest viņu uz Maskavu: kad lidmašīna nolaidās Darvinas lidostā degvielas uzpildīšanai, «diplomātiskos kurjerus» atbruņoja un Jevdokiju atbrīvoja.

Vladimirs Petrovs apstiprināja, ka Maklīns un Bjordžess, kurus savervēja trīsdesmitajos gados, pašlaik dzīvo Maskavā. Par draudiem viņus brīdināja «trešais cilvēks» – vēl viens padomju aģents, kurš Londonā ieņem augstu stāvokli. Anglijā no jauna sāka runāt par Bjordžesu un Maklīnu. Premjerministrs Entonijs Īdens bija spiests sniegt ziņojumu parlamentā. Grūti bija noliegt, ka eksistē «trešais cilvēks. Sākās viņa meklēšana. Vēlāk noskaidrosies, ka bija vēl gan ceturtais, gan piektais…

Pasliktinājās angļu attieksme pret saviem specdienestiem. Angļi pārstāja cienīt izlūkus. Savā laikā ne tikai pašā Anglijā, bet arī Savienotajās Valstīs pastāvēja mīts par britu izlūkdienestu spīdošajām iespējām. Mīts izzuda. Britu publika sajuta specdienestu atmaskošanas garšu.

Vairākus gadus Filbijs sēdēja bez darba. Parlaments pieprasīja izmeklēšanu. Tomēr Herberts Morisons, kurš 1951. gada martā ieņēma ārlietu ministra posteni, pretojās specdienestu darbības izmeklēšanai, uzskatot to par bīstamu lietu. Bez tam viņš pareizi sprieda, ka arī viņam pašam izlūkošanas un pretizlūkošanas darbinieki nepasaka visu.

Nešauboties par to, ka Kims Filbijs darbojas padomju izlūkdienesta labā, angļi viņam 1956. gadā atļāva pārcelties uz Beirutu kā žurnāla «Economist» un avīzes «Observer» korespondentam. Tas tika izdarīts ar viņa draugu (no izlūkdienesta un ārlietu ministrijas) svētību, kuri uzskatīja, ka ar Filbiju ir apgājušies netaisni. Viņš bija slavena arābista dēls, un Tuvajos Austrumos viņam pavērās daudzas durvis. Žurnāla redakcija bija ar viņu apmierināta. Bet pēc tam viņš sāka stipri dzert un pieprasīja vairāk naudas un no viņa labuma bija maz.

Kims Filbijs sievai teica:

– Anglija nebūtu kļuvusi par lielu impēriju, ja viņi ciestu no riebuma. Tieši riebuma trūkums un vesels kuņģis man palīdzēja izdzīvot Austrumos. Ja tu būtu redzējusi austrumu tirgus, kur gaļa, zivis, augļi – viss noklāts ar biezu mušu kārtu! Es atceros ļoti garšīgu zupu, kuru ēdu Turcijā. Bet, lai to sāktu ēst, vajadzēja ar karoti izzvejot tajā peldošās mušas…

1962. gada septembrī izcēlās skandāls ar Džonu Veselu, kara flotes izlūkdienesta šifrētāju, kurš vairākus gadus strādāja britu vēstniecībā Maskavā. Viņš bija homoseksuālists un, tieši to izmantojot, viņu savervēja VDK. Klīda baumas par viņa tuvām attiecībā ar Tomu Gelbreitu, Skotijas lietu ministra vietnieku. Gelbreits atkāpās no amata, kaut baumas izrādījās nepatiesas. Pēc četriem mēnešiem, 1963. gada 23. janvārī, Kims Filbijs pazuda no Beirutas. Vairs šaubu nebija.

Kimam Filbijam dzīve Padomju Savienībā izrādījās nepārtraukta vilšanās. Par materiālo pusi parūpējās Valsts drošības komiteja. Viņš saņēma dzīvokli Trjohprudnajas šķērsielā. Viņam atļāva pasūtīt padomju cilvēkiem nepieejamo avīzi «Times» un no Londonas piegādāja viņa iemīļotās rūgtās apelsīnu marmelādes, bet viņš cerēja, ka viņam piedāvās darbu padomju izlūkdienestā. Par to nevarēja būt ne runas.

1968. gadā iznākušie Kima Filbija memuāri zīmēja spiegošanas meistaru, kurš arī pašlaik darbojas. Reāli viņš dzīvoja pilnīgā izolācijā. Viņš bija vienkārši nomākts, kad saprata, ka vairāk nav vajadzīgs.

Viņš stāstīja sievai par pirmajiem Maskavas dzīves gadiem:

– Tu nevari iedomāties, cik es biju nelaimīgs cilvēks. Es biju pārpildīts ar informāciju, un man gribējās visu atdot. Es rakstīju bezgalīgus memorandus, kamēr sapratu, ka tie nevienam nav vajadzīgi, neviens tos pat nelasa.

VDK tik un tā nenoticēja, ka anglis līdz kaulu smadzenēm var patiesi strādāt PSRS labā. Vispār grūti ir noteikt, cik lielā pakāpē Maskava uzticējās saviem aģentiem. Liekas, ka Filbija, Maklīna un Džordžesa izlūkošanas pūles zināmā mērā bija zaudētas veltīgi. Tomēr propagandas karā tās bija vairāk nekā veiksmīgs arguments.

Kimam Filbijam piešķīra atļauju dzīvot PSRS – ar īsto uzvārdu un parasto padomju pasi ar izdomātu uzvārdu – Andrejs Fjodorovičs Fjodorovs. Viņš ar grūtībām izrunāja šo krievu uzvārdu, tāpēc viņam pārtaisīja pasi uz Andreja Fjodoroviča Martinsa uzvārda, norādot, ka viņš ir latvietis un dzimis Ņujorkā.

Filbijs dzēra katru dienu un, pēc sievas vārdiem, «palika nepieskaitāms». Viņam pastāvīgi sekoja. No VDK kuratoriem viņš pastāvīgi gaidīja nepatikšanas. «Tur bija, – pēc viņa sievas vārdiem, – apvienota policejiskā uzraudzība kopā ar draudzīgu aizbildniecību».

Viņš mocījās no garlaicības un ne dzīvoja, bet gan pavadīja pēdējās dienas. Viņš mēģināja izdarīt pašnāvību, pārgriežot vēnas. Tikai veiksmīgas laulības ar krievu sievieti padarīja patīkamākus viņa pēdējos gadus Maskavā. Kims Filbijs un Džordžs Bleiks, apprecot krievietes, kādu laiku satikās gandrīz pastāvīgi. Tomēr Filbijs uz Bleiku skatījās no augšas un apvainojās, kad Bleiks saņēma Ļeņina ordeni agrāk nekā viņš. Viņi sastrīdējās pavisam dēļ vienas viņu kopējās fotogrāfijas, kuru bija uzņēmis Filbija dēls un pārdevis britu avīzēm.

Viņa dzīve kļuva labāka, kad VDK priekšsēdētājs Jurijs Andropovs pavēlēja parūpēties par Filbiju, lai bēgšanu uz PSRS padarītu daudz pievilcīgāku. Tā bija pašlaik Lubjankā neieredzētā Oļega Daņiloviča Kalugina iniciatīva. Tajā laikā Andropova mīlulis un pats jaunākais VDK ģenerālis, Oļegs Kalugins vadīja ārējo pretizlūkošanu. Viņa pienākumos ietilpa aģentūras vervēšana pretinieka specdienestos. Viņam bija svarīgi darīt zināmu potenciālajiem aģentiem, Maskavā viņus gaida paradīzes dzīve.

Kimam Filbijam tikai vienu reizi, 1977. gadā, atļāva atbraukt uz Jaseņevu, uz izlūkdienesta ēku un uzstāties vadošā sastāva priekšā. Bija piepildījies viņa sapnis – apmeklēt padomju izlūkdienesta štāba mītni, kuras labā viņš tik daudzus gadus strādāja. Un viņš atļāvās pasūdzēties:

– Sešdesmito gadu beigās bija periods, kad es uzskatīju, ka manas iespējas tiek izmantotas nepilnīgi, es sevi sajutu kā pazudušu.

VDK Galvenās pārvaldes britu nodaļas vadītājs Mihails Petrovičs Ļubimovs saņēma atļauju sarīkot kaut ko līdzīgu semināram saviem darbiniekiem – reizi nedēļā jaunie izlūkdienesta virsnieki sapulcējās konspiratīvā dzīvoklī, pēc tam Filbija mājās, lai viņu paklausītos. Viņš mācīja kā uzvesties britu sabiedrībā.

Vēl viens svarīgs padomju aģents Entonijs Blants, pazīstams britu mākslas zinātnieks, Karaliskās galerijas kurators, savu dzīvi iekārtoja labāk. Viņš atteicās bēgt uz Maskavu un sāka sadarboties ar angļu pretizlūkošanas dienestu, daudz izstāstīja, kam pateicoties palika dzimtenē, saglabāja brīvību un ierasto dzīvesveidu…

Savienotajās Valstīs skaļš spiegu skandāls sākās ar to, ka sieviete vārdā Elizabete Bentlija 1945. gada augustā iegāja FIB biroja telpās Ņūhevenā (Ņūhempšīras štats), un paziņoja speciālajam aģentam, ka viņa vairākus gadus bija padomju spiegu organizācijas kurjere. Viņa nelīdzinājās Matai Hari. Blondīne, trīsdesmit septiņus gadus veca, izskatījās vecāka liekā svara dēļ. Kas viņu piespieda iet uz FIB? Uzskata, ka pēc viņas mīļākā nāves viņa bija vīlusies komunismā. Skaidrs, ka viņai nervi nebija kārtībā.

Viņas stāstītais neatstāja iespaidu. Varbūt par viņu vispār būtu aizmirsuši, ja Kanādā politisko patvērumu nebūtu pieprasījis padomju militārās izlūkošanas rezidentūras šifrētājs leitnants Igors Sergejevičs Guzenko.

1945. gada 10. septembrī divi FIB aģenti ieradās Otavā. Kanādieši dalījās ar viņiem ar visu informāciju. Oktobrī viņi saņēma atļauju pašiem nopratināt Guzenko. Viņš paziņoja amerikāņiem: «Leitnants Kulakovs no militārā atašeja dienesta viņam stāstīja, ka padomju militārās izlūkošanas dienestam Savienotajās Valstīs ir aģents, kurš 1943. gada maijā bija valsts sekretāra Stetīniusa palīgs».

Pēc šīs epizodes FIB arī ieinteresējās par Elizabetes Bentlijas liecībām.

Pirmajā sarunā viņa nosauca četrpadsmit padomju aģentu vārdus. Pēc tam viņa nosauca trīsdesmit divu valsts ierēdņu vārdus, kuri viņai bija nodevuši slepenus dokumentus. Viņa pārfotografēja dokumentus uz mikrofilmas un nodeva padomju aģentiem. Kad lieta aizgāja līdz kongresam un viņu izsauca uz antiamerikāniskās darbības izmeklēšanas senāta komitejas sēdi, viņas saraksts pārsniedza simtu.

Antiamerikāniskās darbības izmeklēšanas senāta komiteju vadīja Džeijs Parnels Tomass. Tiesa, viņš nenoturējās ilgi – 1949. gadā viņu nosēdināja uz apsūdzēto sola par finanšu mahinācijām un piesprieda trīs gadus ieslodzījumā. Tomēr viņš bija ielicis pamatus ciešiem kontaktiem starp komiteju un FIB. Edgars Hūvers iesniedza komitejai jebkuru informāciju, kas bija nepieciešama izmeklēšanai.

Kad tādi informatori, kā Elizabete Bentlija, bija sevi izsmēluši, Hūvers viņus nodeva senāta komitejas rīcībā, kur pierādījumu slogs gūlās nevis uz apsūdzētāju, bet gan uz apsūdzētajiem. Viņas nopratināšana notika plašas publikas un kinokameru priekšā.

– Mis Bentlija, pastāstiet komitejai, kā strādāja spiegu organizācija?

– Tā bija grupa, kas vāca informāciju komunistiem.

– Vai norādītie cilvēki bija valsts iestāžu darbinieki?

– Jā, viņi visi bija valsts iestāžu darbinieki.

– Kurš vadīja spiegu grupu valdībā?

– Vienu grupu vadīja Natans Gregorijs Silvermeistars, kurš kara laikā strādāja Ekonomiskās labklājības padomē. Otru vadīja Loklands Kjorri.

– Kur viņš strādāja?

– Viņš bija prezidenta vecākais padomnieks Baltajā namā.

– Kāda rakstura informāciju viņš jums piegādāja?

– Viņš piegādāja informāciju par mūsu attiecībām ar dažādu valstu valdībām, ieskaitot Ķīnu. Vienreiz viņš nodeva brīdinājumu, ka amerikāņu speciālisti ir uzlauzuši padomju kodus.

Edgars Hūvers nosūtīja slepenu vēstuli prezidentam Harijam Trumenam: «FIB veiktās izmeklēšanas rezultātā ir iegūta informācija par to, ka Savienoto Valstu valdības ierēdņu grupa nodod informāciju padomju spiegiem».

Prezidents Trumens pat neatbildēja uz šo vēstuli. Viņš necienīja FIB direktoru un viņa darbību neatbalstīja.

Hūvers turpināja nosūtīt prezidentam arvien jaunus personu sarakstus, kurus turēja aizdomās par sadarbību ar padomju izlūkdienestiem. Jaunajā sarakstā parādījās valsts sekretāra vietnieks Diks Ačesons, viņa darbinieks Herberts Markss, bijušais kara ministra vietnieks Džons Maklojs (viņš bija Nirnbergas tribunāla priekšsēdētājs), tirdzniecības ministrs Henrijs Volless un citas ievērojamas amatpersonas.

1945. gada 27. septembrī Trumens rakstīja sievai: «Mīļā Bess! Mani satrauc situācija. Edgars Hūvers pārņem visu, un visi senatori un kongresmeņi baidās no viņa. Hūvera organizācija var novest pie pilsoņu izsekošanas sistēmas. Mani tas neapmierina. Ja es spēšu tam traucēt, mūsu valstī nebūs ne IeTK, ne gestapo…»

Bērnībā Edgars Hūvers stostījās. Tomēr viņš nešaubījās, ka tiks galā ar šo problēmu. Tie bija laiki, kad amerikāņi ticēja sevis pilnveidošanai. Miljoniem amerikāņu no rīta un vakarā, stāvot pie spoguļa, stūrgalvīgi izteica vienu un to pašu frāzi:

– Ar katru dienu visos veidos es kļūstu arvien labāks un labāks.

Edgars Hūvers izlasīja rakstu par to, ka stostoņām vajag censties runāt nevis lēnāk, bet gan ātrāk. Viņš mācījās izteikt frāzes ātri un pārvarēja savu trūkumu. Viņš praktiski nestostījās, bet vārdus izšāva ar ložmetēja ātrumu, stenogrāfistes sūdzējās, ka nevar tikt līdzi viņa ātrai runāšanai. Toties nevienam citam neizdevās ielikt kādu vārdu viņa runā – ne padotajiem, ne priekšniekiem.

Hūvers bija visīstākais memmes dēliņš. Viņš tā arī nebija precējies. Viņš dzīvoja kopā ar māti, līdz viņa nomira. Viņam jau bija četrdesmit trīs gadi. Uz jautājumu, kāpēc direktors nav precējies, gudri aģenti, kuri negribēja iedzīvoties nepatikšanās, atbildēja:

– Viņš ir precējies. Ar FIB.

1917. gada 26. jūnijā Hūvers sāka strādāt Tieslietu ministrijā. Pirmā pasaules kara laikā daudzus talantīgus cilvēkus iesauca armijā, un tas veicināja Hūvera straujo karjeru. Divdesmit divu gadu vecumā viņu iecēla strādāt naidīgi noskaņotu ārzemnieku reģistrācijas sektorā. Tajā laikā aizliedza visu vācisko. Aizliedza skolās mācīt vācu valodu. Neatskaņoja Bēthovenu un Bahu.

Kad 1919. gada 1. augustā Tieslietu ministrijā parādījās apakšvienība cīņai pret radikālismu, to vadīja Edgars Hūvers. Jau pašā sākumā komunismu viņš uzskatīja par galveno ienaidnieku. Viņš paziņoja, ka komunisms – «tā ir sazvērestība pret reliģiskajiem un valsts pamatiem, pret kristīgās pasaules, budistu un musulmaņu pasaules domāšanas veidu. Komunisms – tā ir pati velnišķīgākā, pati briesmīgākā sazvērestība pret cilvēku, kāda jebkad pastāvējusi».

1921. gada 22. augustā Hūveru iecēla par izmeklēšanas biroja priekšnieka vietnieku. Pēc trīs gadiem, divdesmit deviņu gadu vecumā, Hūvers kļuva par izmeklēšanas biroja direktoru. Viņš izrādījās labs organizators. Pirms viņa aģenti atskaitījās brīvā formā – pa pastu, pa telegrāfu, pa telefonu vai mutiski priekšniecībai. Hūvers ieviesa vienotu formu, kuru bija jāaizpilda. Hūvers standartizēja visu – tajā skaitā arī aģentu darbību. Viņš paskaidroja arī kā viņiem vajag veikt pratināšanu, un kā apģērbties. Viņš mēģināja pieņemt birojā sievietes. 1924. gadā divas sievietes izgāja kursus un sāka strādāt. Pēc diviem gadiem abas aizgāja. Vairāk viņš šo eksperimentu neatkārtoja. Tomēr viņš vismaz bija mēģinājis.

FIB aģentiem nebija tiesību izdarīt arestus. Nopietnu aizdomu gadījumā viņiem vajadzēja sazināties ar policistiem, šerifiem un federālajiem maršaliem. Viņiem nebija tiesību nēsāt ieročus. Daudzi aizdomās turamie paspēja aizbēgt, kamēr aģents meklēja tuvāko telefonu. 1925. gada 11. oktobrī aģents Edvīns Šenahans Čikāgā aizturēja noziedznieku, kurš nodarbojās ar automašīnu zādzībām. Noziedznieks paķēra pistoli, kas atradās uz sēdekļa viņa mašīnā, un izšāva uz aģentu. Tas bija pirmais nogalinātais FIB darbinieks kopš biroja izveidošanas.

– Mums jānoķer slepkava, – pavēlēja Hūvers. – Ja ļausim slepkavam aizbēgt, tad sāksies mūsu cilvēku medības. Atrodiet viņu!

FIB aģenti izsekoja noziedznieka ceļu caur divpadsmit štatiem un notvēra viņu. Tad noskaidrojās, ka nav likuma panta, pēc kura var tiesāt par federālo aģentu slepkavību. Hūvers zvērēja, ka panāks, lai kongress piešķirtu aģentiem tiesības arestēt, tiesības nēsāt un pielietot ieročus, un ieviesa likumā pantu par to, ka FIB aģenta slepkavība ir federāls noziegums. Tam viņš patērēja deviņus gadus.

Viņš noslēdza neformālu vienošanos ar policiju. Ja FIB darbinieku aizturēja par ātruma pārsniegšanu, par parādīšanos sabiedriskā vietā iereibušā stāvoklī, par sievas sišanu, par kautiņu un citām noziedzīgām darbībām, tad vispirms to darīja zināmu viņa priekšniecībai un tikai pēc tam iesniedza apsūdzību.

Ārsti teica Hūveram, ka liekais svars ir bīstams. Viņš uzsēdās uz diētas un trīs mēnešu laikā nopietni novājēja. Viņš nolēma, ka padotajiem jāseko viņa piemēram. Visiem aģentiem tika pavēlēts novājēt un nepārsniegt direktora svaru – neatkarīgi no fiziskās komplekcijas.

Edgars Hūvers meklēja slavenību sabiedrību. Reiz viņš bija nokļuvis restorānā, kur pusdienoja (un iedzēra) pazīstamais detektīvromānu autors Raimonds Čendlers. Oficiants pateica rakstniekam, ka FIB direktors un viņa palīgs uzaicina viņu pievienoties viņiem. Čendlers palūdza nodot Hūveram, lai viņš vācas pie velna. Čendlera dosjē Federālajā izmeklēšanas birojā pietūka līdz divsimt piecdesmit lappusēm.

Droši vien Hūveram bija kaut kādas psihiskas novirzes. Ar gadiem viņam parādījās neirotiskas bailes no mikrobiem un naids pret mušām. Kad muša ielidoja viņa kabinetā, Federālā izmeklēšanas biroja direktors izsauca sekretāru un pieprasīja iznīcināt spiegu. Tāpat viņš attiecās pret komunistiem.

– Komunisms – tā nav politiska partija, – apgalvoja Edgars Hūvers. Tas ir dzīvesveids, ļauns un nikns. Komunisms – tā ir sērga un izplatās kā epidēmija. Un tāpat kā epidēmiju gadījumā, ir nepieciešama karantīna, lai neapslimtu visa nācija. Komunisti bija, ir un būs vienmēr draudi brīvībai, demokrātiskiem ideāliem un amerikāniskajam dzīvesveidam.

FIB direktors nosūtīja prezidentam Trumenam visus jaunos sarakstus ar tiem, kurus tur aizdomās par sadarbību ar padomju izlūkdienestiem.

– Savienotās Valstis ir padomju izlūkdienesta mērķis numur viens, – pierādīja Hūvers. – Pārbēdzēji vienbalsīgi apgalvo, ka septiņdesmit-astoņdesmit procenti padomju diplomātu, kas strādā mūsu valstī, ir izlūki. Padomju spiegošana pierāda šķietamību tā saucamajai mierīgai līdzāspastāvēšanai.

1948. gada 3. augustā Pārstāvju palātas antiamerikāniskās darbības izmeklēšanas komisijas sēdi vadīja jauns kongresmenis Ričards Niksons. 1946. gada novembra vēlēšanās republikāņi pirmo reizi divdesmit gados gandrīz ieguva vairākumu abās kongresa palātās. Starp jaunajām sejām bija senators Džozefs Makartijs no Viskonsīnas un kongresmenis Ričards Niksons no Kalifornijas.

Niksona komisija atklāti centās diskreditēt Demokrātiskās partijas liberālo spārnu, mirušā Franklina Rūzvelta līdzgaitniekus.

3. augustā liecības sniedza bijušais kompartijas biedrs un bijušais žurnāla «Time» redaktors Deivids Vitekers Čemberss. Viņš pastāstīja par komunistu iekļūšanu federālās valdības iestādēs. Nekad vēl komisija nebija veikusi tik sensacionālu izmeklēšanu.

Deivids Čemberss bija ieguvis labu izglītību, viņam bija talants uz valodām. Divdesmitajos gados viņš pievienojās komunistiem – dažādu iemeslu pēc, galvenokārt, lai būtu ne tāds, kā visi pārējie. Viņam patika konspiratīvais darbs, viņš no tā ieguva baudu. Staļiniskais terors iedragāja Čembersa ticību komunismam. Viņš ar citām acīm paskatījās uz bijušo biedru darbību. Tā viņš pārvērtās par dedzīgu antikomunistu.

Tagad viņš nosauca bijušos kompartijas līdzgaitniekus, kuri ieņēma svarīgus amatus Vašingtonā, starp tiem – finanšu ministra palīgu Hariju Deksteru Vaitu un pazīstamu diplomātu Aldžeru Hissu.

Čemberss apgalvoja, ka Vaita uzdevums bija Finanšu ministrijas aparātā vervēt cilvēkus, kuri varēja noderēt pagrīdes darbam Padomju Savienības labā. Harija Vaita vārds jau bija uzpeldējis tādā kontekstā. 1941. gadā britu vēstnieks Vašingtonā Edvards Halifakss teica prezidentam Rūzveltam:

– Jūsu administrācijā strādā augstu stāvošs padomju aģents.

– Kurš tas būtu?

– Harijs Deksters Vaits.

– Es Vaitu pazīstu jau sen, – atbildēja Rūzvelts. – Tas nav iespējams.

Gan prezidents, gan finanšu ministrs Henrijs Morgentauss augstu vērtēja Vaitu.

1946. gada 23. janvārī prezidents Trumens paziņoja, ka lūdzis senātam apstiprināt Harija Dekstera Vaita kandidatūru Starptautiskā Valūtas fonda izpilddirektora amatam. Neskatoties uz Hūvera brīdinājumiem, 1946. gada 1. maijā Vaits ieņēma šo amatu.

Bet diplomātu Aldžeru Hisu ar kopējiem Ričarda Niksona un Edgara Hūvera pūliņiem izdevās iznīcināt.

Hisa vārds arī tika pieminēts viņam nelabvēlīgā kontekstā.

1939. gada 2. septembrī, nākamajā dienā pēc nacistiskās Vācijas uzbrukuma Polijai un divas nedēļas pēc Molotova-Ribentropa pakta parakstīšanas pieviltais komunists Vitekers Čemberss valsts sekretāra vietniekam teica, ka brāļi Hisi – Donalds un Aldžers (abi strādāja Valsts Departamentā) ir slepenie komunisti.

Čemberss gribēja satikties ar valsts prezidentu. Bet viņam sarīkoja tikšanos tikai ar valsts sekretāra vietnieku, kuram Rūzvelts bija uzdevis pārraudzīt specdienestu darbu. Čembersa stāstītais neatstāja iespaidu. Valsts sekretāra vietnieks ierakstīja dienasgrāmatā, ka apmeklētājs acīmredzot sirgst ar neirozēm. Iespējams, ka šī iemesla pēc viņš par to nepaziņoja pat savam draugam Edgaram Hūveram.

1945. gada oktobrī Igors Guzenko pastāstīja FIB aģentiem, ka padomju aģents ieņem valsts sekretāra vietnieka amatu Vašingtonā. Hūvers nolēma, ka runa ir par Aldžeru Hisu, kaut viņš nekad nebija bijis valsts sekretāra palīgs.

Hiss bija atbildīgs par Starptautiskās monetārās konferences sagatavošanu Dumbarton-Oksā, kur tika nodibināts Starptautiskais Valūtas fonds. Viņš piedalījās «Lielā trijnieka» Jaltas konferencē, kur sēdēja vienā telpā ar Rūzveltu, Čērčilu un Staļinu, un viņa klātbūtnē tika izlemts Eiropas liktenis. Sanfrancisko, kur tika pieņemta Apvienoto Nāciju Organizācijas harta, Aldžers Hiss pildīja ANO pirmā ģenerālsekretāra pienākumus. Hūveram nepatika ANO, un viņš bija aizdomīgi noskaņots pret šo starptautisko organizāciju.

Ar FIB ģenerālprokurora atļauju noklausījās Aldžera Hisa telefonu, atvēra viņa pastu, sekoja viņam un viņa sievai Priscillai. Noklausīšanās turpinājās divdesmit vienu mēnesi – no 1945. gada decembra līdz 1947. gada septembrim. Tomēr FIB pūles neko nedeva. Iespējams, ka viņš nebija aģents. Iespējams, ka Maskava pēc Guzenko bēgšanas samazināja izlūkošanas darba mērogus.

Nebija iespējams atlaist Hisu no Valsts departamenta, tas novestu pie debatēm kongresā, no kā Hūvers gribēja izvairīties, jo FIB nebija nekādu pierādījumu. Brīvprātīgi aiziet no amata Hiss atteicās, apgalvojot visiem, ka nekad nav bijis komunists.

1946. gada decembrī viņš tomēr pameta diplomātisko dienestu un sāka vadīt Karnegi fondu, vienu no visietekmīgākajām privātajām organizācijām ārpolitikas sfērā. Fonda valdes priekšsēdētājs bija Džons Fosters Daless, nākamais ASV valsts sekretārs, un nākamā CIP direktora Alena Dalesa brālis.

Pašpārliecinātais Aldžers Hiss izteica vēlēšanos sniegt liecības zem zvēresta.

1948. gada 17. augustā antiamerikāniskās darbības komiteja sarīkoja konfrontāciju starp Čembersu un Hisu, kurš noliedza visas apsūdzības. Viņš būtu aizgājis ar triumfu, ja nebūtu bijis kongresmenis Niksons. Tā bija viņa iespēja parādīt sevi federālajā līmenī. Viņš pieķēra Hisu pie vārda – tas apgalvoja, ka vispār nepazīst Čembersu. Bet tas zināja visu par Hisu.

Aldžers Hiss sāka atkāpties. Viņš atzina, ka pazīst Čembersu, bet ar citu vārdu. Tas sevi nosauca par Džordžu Grosliju, spēlēja spiegu spēles. Komisijas sēdēs tika izspēlētas veselas izrādes, kad Hiss palūdza Čembersam platāk atvērt muti, jo viņš bija protezējis zobus un tāpēc Hiss viņu nevar atpazīt…

Līdz tam brīdim Vitekers Čemberss Hisu nosauca tikai par slepenu komunistu, bet nepieminēja, ka tas nodarbojās ar spiegošanu svešas valsts labā un nodeva aģentiem slepenus dokumentus. 17. novembrī, kad no viņa pieprasīja pierādījumus, viņš tos iesniedza – visdramatiskākajā veidā.

Čemberss naktī ieveda kongresmeņus sakņu dārzā, kur auga ķirbji. Vienam no tiem noņēma augšu un nodeva izmeklētājiem pirms desmit gadiem no Hisa saņemtos materiālus.

Pēc viņa vārdiem, Hiss dokumentus atveda vakarā. Čemberss veda tos pārfotografēt komunistam-fotogrāfam, citos gadījumos tos pārdrukāja Hisa sieva. No rīta Čemberss atdeva oriģinālus Hisam, un tas dokumentus novietoja atpakaļ. Čemberss devās uz Ņujorku un atdeva filmiņas un rakstāmmašīnas kopijas padomju izlūkam.

Čemberss saglabāja pēdējo dokumentu komplektu, kas bija jānodod savam sakarniekam, bet nenodeva. Paketē bija Valsts departamenta slepeno dokumentu rakstāmmašīnas kopijas, ar Hisa roku rakstītas trīs personīgas piezīmes, divas attīstītas mikrofilmas un trīs neattīstītas… Desmit gadus, sākot no 1938. gada, Čemberss šo paketi glabāja pie savas sievas radinieka Bruklinā pamestā liftā, kas bija paredzēts ēdiena padošanai no virtuves uz ēdnīcu. Vēlāk Čemberss paņēma putekļaino paketi uz mājām. Viņš pastāstīja, ka baidījās no uzbrukuma, tāpēc atstiepa ķirbi uz mājām, izgreba vidu, ielika tur dokumentus un aiznesa uz sakņu dārzu.

Ričardu Niksonu, kurš tajā brīdī bija jūras kruīza ceļojumā, pēc aizsardzības ministra Forestola pavēles Maiami noņēma no kuģa un ar lidmašīnu-amfībiju nogādāja krastā, lai viņš turpinātu skaļo izmeklēšanu. Gandrīz sekoja vilšanās, kad kompānija « Kodak» paziņoja, ka atrastās filmiņas izgatavotas ne pirms, bet gan pēc kara. Čembersa versija sagruva. Niksons bija izmisumā: viņu ap stūri bija apvedis veikls maniaks. Niksons bija gatavs padoties un jau uzaicināja žurnālistus uz pēdējo preses konferenci. Bet te pēkšņi pārzvanīja no «Kodak» kompānijas un pateica, ka kļūdījušies: tādu filmiņu tiešām izlaida 1938. gadā, bet kara laikā tās ražošanu pārtrauca.

1949. gada 15. februārī Čemberss nodeva FIB aģentam pilnu atzīšanos vēstules formātā. Viņš bija ne tikai komunists, bet arī homoseksuālists, tomēr atteicās no savas orientācijas tāpat, kā no partejiskās piederības. Viņš apgalvoja, ka viņam nav bijušas seksuālas attiecības ne ar Hissu, ne ar kādu citu no partijas biedriem. Čemberss strādāja padomju militārā izlūkdienesta labā no trīsdesmito gadu sākuma. Kad Hiss negaidīti pārtrauca ar viņu sakarus, Čemberss apvainojās. Pie kam viņš bija spiests aiziet no «Time», kur ar viņu vairāk negribēja sadarboties. Viņš pazaudēja gan stāvokli, gan naudu.

Aldžera brālis – Donalds Hiss – vienu laiku bija Dina Ačesona palīgs. Valsts sekretārs simpatizēja abiem brāļiem. Ačesons žurnālistiem paziņoja:

– Es gribu paziņot pavisam atklāti: lai kāds arī nebūtu procesa rezultāts, es nekad nenovērsīšos no Aldžera Hissa.

Ačesons bija džentelmenis. Citi – nē. Džozefs Makartijs pārtrauca senāta sēdi, lai pievērstu senatoru uzmanību valsts sekretāra «fantastiskajam paziņojumam». Vai tas nozīmē, jautāja Makartijs, ka Ačesons «nenovērsīsies arī no visiem pārējiem komunistiem Valsts departamentā»?

Aldžeru Hisu nodeva tiesai. Viņu apsūdzēja nevis spiegošanā, tam nebija pierādījumu, bet gan nepareizas liecības sniegšanā, tāpēc, ka viņš zvērot noliedza visu Čembersa teikto. Viņu tiesāja divas reizes. Pirmajā reizē zvērināto viedokļi dalījās: četri uzskatīja Hisu par nevainīgu, seši – par vainīgu.

Noteica atkārtotu tiesu. Tiesā liecības sniedza divi atklātie padomju aģenti. Uz zvērinātajiem iespaidu atstāja Čembersa precīzās zināšanas par Hisa personiskās dzīves detaļām, kā izskatās viņa dzīvoklis. Zvērinātie nezināja, ka FIB divus gadus noklausījās visas Hisa sarunas un izpētīja viņa dzīvi līdz sīkumiem. FIB aģenti par viņu zināja to, ko viņš pats jau bija piemirsis. Tāpēc Čemberss bija labi instruēts.

1950. gadā Hisam piesprieda piecu gadu cietumsodu. Viņš nosēdēja trīs gadus un astoņus mēnešus. Viņu atbrīvoja priekšlaicīgi par labu uzvedību. Bet palika galvenais jautājums: vai viņš bija padomju spiegs, vai nē?

Antiamerikāniskās darbības komisija tika pakļauta spēcīgai kritikai par progresīvo elementu vajāšanu. Amerikāņi uzskatīja, ka komunisti ir bļaustīgu, bet salīdzinoši nevainīgu, kreiso bariņš. Līdz 1948. gadam komisijai neizdevās panākt, lai tiktu atzīts par vainīgu vismaz viens no tiem, pret kuriem tika izvirzītas apsūdzības. Visu izmainīja Aldžera Hisa lieta. Hisa tiesas prāva kļuva par triumfu jaunajam politiķim Ričardam Niksonam. Viņš kļuva slavens visā valstī un sākās viņa augšupeja uz Balto namu. Pēc diviem gadiem viņš uzvarēja senāta vēlēšanās, vēl pēc diviem gadiem ģenerālis Dvaits Eizenhauers piedāvāja viņam viceprezidenta amatu. 1968. gadā Niksons kļūs par Savienoto Valstu prezidentu.

1992. gadā pazīstamais kara vēsturnieks ģenerālpulkvedis Dmitrijs Antonovičs Volkogonovs, tajā laikā būdams tuvu prezidentam Jeļcinam, paziņoja, ka ir izpētījis bijušās VDK pirmās galvenās pārvaldes dokumentus un nav atradis nekādus ierādījumus par to, ka Aldžers Hiss būtu strādājis padomju izlūkdienestam. Hiss vēl bija dzīvs, un šī ziņa viņu iepriecināja.

Daži vēsturnieki ir pārliecināti, ka brāļi Hisi – Donalds un Aldžers – no trīsdesmito gadu vidus strādāja militārajam izlūkdienestam, kura dokumentus Volkogonovs nav redzējis. Galvenās izlūkošanas pārvaldes arhīvi ir slēgti, un nav iespējams uzzināt, kādas attiecības Aldžeru Hisu saistīja ar padomju izlūkdienestu.

Aldžeru Hissu notiesāja, bet amerikāņu sabiedrība apsprieda jautājumu: cik vēl padomju spiegi un slēptie komunisti ir iekļuvuši valdības iestādēs? Ziņojumi par komunistisko iespiešanos skanēja arvien satrauktāk, runāja, ka komunisti drīz vien ieņems Ameriku. Republikāņu partija antikomunismu uzskatīja par pašu drošāko ieroci cīņā pret demokrātiem.

Saskaņā ar senu tradīciju, katru gadu februāra sākumā, republikāņi – kongresa locekļi apceļo valsti. Viņi uzstājas dažādu auditoriju priekšā sakarā ar Ābrama Linkolna dzimšanas dienu. 1950. gada 9. februārī jaunākais senators no Virdžīnijas Džozefs Makartijs atbrauca uz Vilingas pilsētu.

Viņam bija jāuzstājas Republikāņu partijas sieviešu-aktīvistu priekšā. Viņas gaidīja sarunu par lauksaimniecību. Makartijs saka runāt par slēptajiem komunistiem Savienoto Valstu Valsts departamentā:

– Man pietrūks laika nosaukt visus Valsts departamenta darbinieku vārdus, kuri ir komunistiskās partijas biedri un sastāv spiegošanas tīklā. Man rokā ir saraksts – tajā ir divsimt piecu cilvēku vārdi, kuri ir zināmi valsts sekretāram un kuri turpina strādāt un noteikt mūsu valsts politiku!

Kad Makartijs tika līdz nākamajai vietai, tā bija Soltleiksitija, kur viņam bija jāuzstājas ar runu, saraksts samazinājās līdz piecdesmit septiņiem, bet tam jau vairs nebija nozīmes. Viņa vārdi, ko visā valstī bija izplatījuši žurnālisti, kļuva par sensāciju.

Makartija problēma bija tāda – tā kā viņš nespēja saskaitīt precīzu aģentu skaitu, tātad nebija ne sarakstu, ne vārdu. Viņš neko nezināja par komunistiem un komunismu. Palīdzība pienāca no FIB direktora Edgara Hūvera, kaut gan viņa palīgi saprata, ka Valsts departamentā nebija ne tikai piecdesmit komunistu, bet nebija arī neviena. Pēc Hūvera norādījuma aģenti izpurināja diplomātu dosjē, lai piemeklētu kaut ko priekš Makartija.

Varētu pat teikt, ka makartismu kā parādību no sākuma līdz beigām ir radījis viens cilvēks – Federālā izmeklēšanas biroja direktors Edgars Hūvers. Bez viņa Makartijs neieietu vēsturē.

Kad Hūveram jautāja, ko viņš domā par senatoru, direktors atbildēja:

– Makartijs ir bijušais jūras kājnieks. Viņš ir bokseris-amatieris. Viņš ir īrs. Tas viss kopā veido enerģisku personību, kuru neviens nevar komandēt.

Džozefs Makartijs bija piektais bērns ģimenē. Pusaudža gados viņš audzēja vistas un pārdeva olas vietējo veikalu īpašniekiem. Bet divdesmit astotā gada bargajā ziemā viņa vistas nobeidzās. Viņš atrada pārdevēja darbu veikalā. Divdesmit gadu vecumā attapās, ka palicis bez izglītības, pabeidza mācības skolā, pēc tam iestājās Jezuītu universitātē Milvoki. Ieguva inženiera grādu, pēc tam jurista.

Trīsdesmit devītajā gadā, uzvarot vēlēšanās, viņš kļuva par apgabala tiesnesi. Kad Savienotās Valstis iestājās karā, Makartijs rekrutējās jūras kājniekos, lai karotu pret japāņiem, kaut gan kā tiesnesis, bija atbrīvots no iesaukuma.

1946. gadā, kad viņam palika trīsdesmit astoņi gadi, viņš kļuva par visjaunāko senatoru Savienoto Valstu vēsturē. Viņš nodarbojās ar boksu. Spēlēja pokeru. Mācījās krievu valodu. Viņš neieredzēja eliti, pirmām kārtām diplomātus. Iespējams, tas, ka viņš uzbruka Valsts departamentam, bija kaut kas personīgs. Skaudība.

– Šie cilvēki, – nikni izteicās Makartijs, – kuri ir saņēmuši labāko, ko spēj piedāvāt visbagātākā valsts pasaulē, – mājas, izglītību, labu darbu valdībā, – šie jaunie cilvēki no Valsts departamenta, dzimuši ar sudraba karoti mutē, izrādījās sliktākie amerikāņi.

Informētiem cilvēkiem bija zināms, ka Makartijs ir kāršu spēlmanis un dzērājs, ka viņa kara nopelni ir pārspīlēti, ievainojumiem ir gadījuma raksturs, un tie nav iegūti kaujā, kad viņš bija tiesnesis Viskonsīnā, tad spriedumus viņš piesprieda apmaiņā pret skaidru naudu. Runāja, ka viņa palīgi ir homoseksuālisti un, ka pats senators ir viendzimuma mīlestības piekritējs. Stāstīja arī par to, ka iedzēris, viņš sāka uzbāzties jaunām meitenēm. Pie tam runa bija par pavisam jaunām meitenēm, par ko viņam draudēja kriminālvajāšana. Lai darītu galu iespējamajām baumām, 1953. gada 23. septembrī senators apprecējās ar savu sekretāri.

Pirms kara Kongress pieņēma likumus, kas aizliedza pieņemt federālajā dienestā cilvēkus, kuri aģitē par konstitucionālās pārvaldes sistēmas gāšanu. Kara laikā attieksme pret komunistiem tika mīkstināta, komunisti tika uztverti kā sabiedrotie kopējā cīņā pret nacistiem. 1942. gada beigās prezidents Rūzvelts pavēlēja atbrīvot no cietuma kompartijas līderi Ērlu Brauderu. Militāristi un specdienesti iestājās par to, lai militārajā dienestā esošie komunisti uz vispārīgiem noteikumiem saņemtu paaugstinājumu dienestā, tiem būtu piekļuve slepenajai informācijai.

Pēc kara komunisti tika uztverti kā Padomju Savienības aģenti. Nomācošu iespaidu uz amerikāņiem atstāja Ķīnas komunistu uzvara. Ķīnas zaudējums šķita kā globāla mēroga zaudējums, kā nopietns pierādījums par sarkanajām briesmām. Savienoto Valstu galvaspilsētā parādījās bailes – vienlaicīgi no komunisma un makartisma.

1950. gada 23. septembrī kongress pieņēma pret komunistiem vērstu Makarena likumu – «Par iekšējo drošību». Likums paredzēja soda naudu desmit tūkstošu dolāru apmērā un ieslodzījumu cietumā uz desmit gadiem par līdzdalību sazvērestībā, kas vērsta uz svešas valsts diktatūras nodibināšanu Amerikā. No Nevadas štata senatora Patrika Makarena (viņš vadīja senāta juridisko komiteju) iesniegtā likumprojektā bija teikts: «Pasaules komunisms par savu mērķi ir izvirzījis nodibināt Savienotajās Valstīs totalitāru diktatūru, kas darbojas ar nodevības, sabotāžas un terora metodēm».

Džozefs Makartijs bija skandālists un kašķīgs, drūms, bezatbildīgs demagogs. Senatora politiskais liktenis likās nesvarīgs, kamēr restorānā vakariņu laikā katoļu mācītājs Edmunds Volšs nedeva viņam padomu uzstāties pret komunistu iekļūšanu valsts aparātā. Pēc mēneša Makartijs teica savu pirmo runu.

Skaļāko runu senators Džozefs Makartijs teica 1951. gada 14. jūnijā; tā tika virzīta pret valsts sekretāru Džordžu Māršalu. Makartijs vainoja ģenerāli par to, ka četrdesmit piektajā gadā sabiedroto karaspēks nezin kāpēc palēnināja uzbrukumu, tāpēc Sarkanā armija ieņēma Berlīni un Prāgu, un puse Eiropas nonāca padomju kontrolē. Bet slepenā vienošanās Jaltā, apgalvoja senators, deva Staļinam tiesības ieņemt Mandžūriju, kura kalpoja kā bāze komunistiem, kuri vēlāk sagrāba varu Ķīnā… Un Māršals tos nespēja apstādināt.

Demokrāti senātā pieprasīja veikt izmeklēšanu Makartija izvirzītajām apsūdzībām. To uzdeva speciālai ārlietu apakškomitejai. Paredzēja, ka debatēs noskaidrosies Makartija izvirzīto apsūdzību pilnīgs absurdums. Viņam nebija ne pierādījumu, ne liecību. Bet iznāca savādāk. Viņš nokļuva visas valsts uzmanības centrā.

– Jūs mani nepiemānīsit, – teica Makartijs. – Jūs šeit nenoskaidrosit vārdus tiem, kuri kaitē valsts drošībai. Jūs mēģināt uzzināt manu informatoru vārdus, lai viņus izsviestu no Valsts departamenta.

Makartijs nenosauca nevienu vārdu, toties pastāvīgi paaugstināja apsūdzību grādus.

Prezidents Trumens noturēja sapulci Baltajā namā, vaicāja: ko var izdarīt ar Makartiju? Viņam pateica, ka par senatoru ir sagatavots dosjē, sevišķi bīstami viņam ir to vārdu atklāšana, ar kuriem viņš ir intīmās attiecībās. Ja šos materiālus nodotu presei, tad sekas Makartijam no tā būtu bēdīgas. Trumens uzsita kulaku galdā un pateica, ka viņš ar tādām lietām nenodarbojas.

– Vidusmēra amerikānis maz ko var izdarīt komunistu atmaskošanā, – spriedelēja Makartijs. – Tas ir mūsu uzdevums. Bet amerikāņi var parūpēties par to, lai komunisti nemācītu viņu bērnus. Kad mēģini izsviest komunistus no koledžām un universitātēm, sākas bļaustīšanās par akadēmisko brīvību pārkāpumiem. Brīvības nav tur, kur ir komunisti! Savienotajās Valstīs pastāv nelegāls skolotāju un profesoru tīkls, kuri saņem pavēles no Maskavas. Tā ir organizācija, kura grib sagraut mūsu valsti un samaitāt mūsu jaunatni.

Šodien jau ir zināms, ka Savienotajās Valstīs darbojās padomju izlūkdienesta plašs aģentūras tīkls. Daudzi aģenti bija komunisti. Tajā brīdī, kad Makartijs bija izsludinājis savu krusta karagājienu, kompartijas ietekme bija stipri samazinājusies. Redzot, kas notiek Padomju Savienībā, cilvēki šķīrās no komunistiskajiem ideāliem.

Senators Makartijs izprovocēja valstī denunciāciju bumu. Tūlīt pēc viņa daudzi atmaskoja «aizdomīgus» līdzpilsoņus, tādējādi nokārtojot savu karjeru. Kalifornijas Universitātē atlaida 157 cilvēkus, kuri atteicās parakstīt zvērestu, ka viņi nav komunisti.

Antiamerikāniskās darbības izmeklēšanas komisija izsauca uz pratināšanu ievērojamus Holivudas darbiniekus. No viņiem pieprasīja atzīt piederību kompartijai un to, ka viņi savās filmās propagandējuši komunismu. Melnajos sarakstos nonāca simtiem režisoru, scenāristu, aktieru. Daudzi cilvēki, kas no grēka bija daudz tālāk un par politiku vispār neinteresējās, steidzās publiski pierādīt savu lojalitāti.

– Personīgi es uzskatu, kompartiju vajadzētu aizliegt, – teica populārais aktieris Roberts Teilors. – Es ne visai orientējos politikā, bet es visus komunistus būtu izsūtījis uz Krieviju vai kādu citu tik maz patīkamu vietu!

Amerikāņu zinātnieks doktors Džozefs Korts, kurš pasniedza psiholoģiju Birmingemas Universitātē, nesaņēma atļauju turpināt savu darbu Anglijā pamatojoties uz to, ka viņa atgriešanos pieprasa ASV, lai noskaidrotu jautājumu par viņa piederību kompartijai. Daži deputāti-leiboristi ierosināja piešķirt Kortam politisko patvērumu Anglijā. Tomēr iekšlietu ministrs Deivids Maksvels-Faifs atteica: tas nozīmētu atzīt, ka Savienotajās Valstīs notiek politiskās represijas.

Pārstāvju palātas antiamerikāniskās darbības izmeklēšanas komisija nebija visvarena. Trumens iebilda pret Hila tiesas procesu, apgalvojot, ka kongress spēlē spiegu spēles tā vietā, lai nodarbotos ar likumu izstrādāšanu.

– Es domāju, ka senators Makartijs ir galvenais Kremļa ieguvums, – nievājoši izteicās Harijs Trumens. – Nav nevienas amerikāņu dzīves sfēras, kur komunisti būtu aizgājuši priekšā, – izņemot dažu cilvēku galvas…

Trumens principiāli atteicās iesniegt senāta komisijai valsts kalpotāju personīgās lietas. Senatori ieradās Baltajā namā, ja gribēja iepazīties ar pārbaužu rezultātiem, kuras bija veikuši FIB darbinieki. Trumens mēģināja viņus nomierināt: Makartijs drīz iekritīs. Viņš ir melis. Tas kļūs acīmredzams, un viņu izsviedīs no senāta. Tomēr atmosfēra bija nelabvēlīga. Viņam pašam bija jāreaģē uz šādām situācijām. 1947. gada 21. martā Trumens parakstīja pavēli № 9835, kas ieviesa federālo iestāžu darbinieku lojalitātes pārbaudes programmu. Nelojalitātē pieķertos tika nolemts bez žēlastības atlaist.

Tomēr cīņa pret komunistiem palīdzēja Džozefam Makartijam tikt atkārtoti ievēlētam senātā. Viņš vadīja ietekmīgo komiteju, kas kontrolēja valdības iestāžu darbību. Skaitījās prestiži strādāt kopā ar Makartiju. Savus pakalpojumus senatoram piedāvāja jaunais Roberts Kenedijs, nākamais tieslietu ministrs. Bet Makartijs paskaidroja, ka galvenā juridiskā padomnieka darbu jau ir apsolījis Rojam Konam no Ņujorkas prokuratūras, kurš palīdzēja izstrādāt apsūdzības spriedumu Rozenbergu laulātajam pārim. Konam bija tikai divdesmit pieci gadi, bet viņš jau skaitījās komunistu medību veterāns. Viņš divdesmit gadu vecumā pabeidza Kolumbijas Universitātes juridisko fakultāti un bija palīgs vienam no Ņujorkas reģiona prokuroriem.

Roberts Kenedijs pārdzīvoja sakarā ar Makartija atteikumu, tomēr bija spiests piekrist palīga amatam. Kenedijs palūdza senatoram, lai tas vismaz kļūst par krusttēvu viņa pirmajam bērnam.

Makartijs mēģināja dot triecienu CIP, uzskatot, ka izlūkdienestā ielavījušies cilvēki ar kreisiem uzskatiem. CIP ģenerālinspektors Limans Kirpatriks sekoja, lai neviens no CIP darbiniekiem nesadarbotos ar Makartiju un lai senatora cilvēki neiekļūtu izlūkdienestā. Alens Daless ar humoru atbildēja uz visām senatora apsūdzībām:

– Izstāstiet par to FIB, lai viņi nodarbojas ar izmeklēšanu.

Pārliecinājies par to, ka šo sienu viņam neuzlauzt, Makartijs uzbrukumam izvēlējās citus mērķus, sekojot senatora Roberta Tafta padomam: ja viena lieta nedarbojas, jāķeras pie citas.

Prezidents Eizenhauers par vēstnieku PSRS iecēla Čārlzu Bolenu. Vēstnieku kandidatūras izskata senātā. Pirms debatēm Makartijs vēršas pie Hūvera. Tas atzinās, ka viņa aģenti noskaidroja, vai Bolens nav homoseksuālists, bet nebija saņēmis precīzu informāciju. Makartijs vienalga uzbruka Bolenam, tomēr pierādījumu viņam nebija.

Džozefa Makartija karjera norietēja, kad viņš sarīkoja mazu kariņu ar militāristiem.

Pie Makartija vērsās izlūkdienesta virsnieks un pastāstīja, ka viņa priekšniecība nevēlas noskaidrot slēptos komunistus slepenajos militārajos objektos. Makartijs sarīkoja izmeklēšanu. Sevišķi viņu interesēja sakaru karaspēka izlūkošanas pārvalde, kas, kā viņš uzskatīja, ir kļuvusi par sarkano iefiltrēšanās objektu. It kā vienā no Ņūdžersijas bāzēm dienot trīsdesmit četri cilvēki, attiecībā pret kuriem FIB veic izmeklēšanu.

Tur bija arī personīgs motīvs. Makartija aparātā strādāja vēl viens jauns cilvēks – Deivids Šains, Hārvardas absolvents. Viņš sadraudzējās ar Roju Konu, un komitejā darbojās kā konsultants. 1953. gada vasarā Šainu, kuram jau bija divdesmit seši gadi, pēkšņi iesauca armijā, kaut viņam bija problēmas ar mugurkaulu. Iespējams, ka tādā veidā domāja ietekmēt Makartiju. Rojs Kons uzskatīja, ka Šainu ar tādu izglītību un tādā vecumā jāpaaugstina par virsnieku. Tomēr armijas vadība ne tikai atteicās iet pretī senatoram, bet arī oficiāli pažēlojās par Makartiju.

1954. gada aprīlī Senātā sākās debates, kuras katru dienu rādīja televīzijā. Šoreiz Makartijs bija sastapies ar stipru pretinieku. Viņam pretī nebija ne aktieri un ne diplomāti. Sauszemes karaspēka pavēlniecības juridiskais padomnieks, pazīstamais advokāts Džozefs Velšs prasmīgi uzbruka Rojam Konam, galvenajam Makartija palīgam:

– Cik komunistus jūs atklājāt militārajās rūpnīcās? Nosauciet precīzu skaitli!

– Ap simt trīsdesmit.

– Cik rūpnīcās?

– Sešpadsmit.

– Tad kāpēc jūs nepaziņojat viņu vārdus un rūpnīcu nosaukumus FIB, lai tas sāktu pārbaudi?

Tad, lai glābtu savu palīgu, iejaucās senators Makartijs:

– Jūs pieprasāt vārdus? Nu ko tad, es nosaukšu vārdu. Jūsu darbinieks ar uzvārdu Fišers slepeni pieder organizācijai, kura ir komunistiskās partijas juridisks atzars, un uzbrūk visiem, kurš mēģina atmaskot komunistus. Ceru, ka jūs par to nezinājāt un neapzināti palīdzat komunistiskajai lietai, izsmejot mūsu darbu.

Džozefs Velšs vērsās pie Makartija:

– Uzklausiet mani, senator!

– Es varu klausīties tikai ar vienu ausi, – atbildēja Makartijs.

– Klausieties ar abām, – ieteica viņam Velšs. – Jūs esat neticami cietsirdīgs cilvēks. Freds Fišers ir izcils jurists, kurš neko nav slēpis un nav izdarījis neko muļķīgu. Bet tagad jūs esat viņam iecirtis dziļu brūci. Rēta paliks. Dievs to redz, tas nepalīdzēs ne jums, ne jūsu lietai.

Kā galveno pierādījumu savai taisnībai Makartijs uzrādīja FIB direktora Edgara Hūvera slepeno vēstuli armijas izlūkdienesta vadībai. Tajā bija teikts, ka vienā no sakaru karaspēka izlūkošanas pārvaldes objektiem dien trīsdesmit četri cilvēki, attiecībā pret kuriem notiek izmeklēšana.

Senatoram Makartijam palūdza paskaidrot, kā pie viņa ir nonākusi šī vēstule.

– Ja es arī esmu guvis kādus panākumus attiecībā uz komunistu iekļūšanu federālajās struktūrās, – augstprātīgi atbildēja Makartijs, – un es uzdrošinos uzskatīt, ka tas tā ir, tad pateicoties tikai tam, ka daudzi valdībā strādājošie cilvēki man ir snieguši informāciju. Nekādā gadījumā es viņus nenodošu un nenosaukšu viņu vārdus. Varu tikai apstiprināt, ka šo vēstuli esmu saņēmis no izlūkdienesta virsnieka.

Tomēr Tieslietu ministrija paziņoja, ka Hūvers nav rakstījis šo vēstuli. FIB direktors noliedza Makartiju, tāpēc, ka pret senatoru bija noskaņots prezidents Eizenhauers, kurš tajā brīdī atradās savas popularitātes zenītā. Bez slepena FIB atbalsta Makartijam nebija ko likt uz galda. Un kļuva skaidrs, ka senators vienkārši ir demagogs, kurš ir gatavs apsūdzēt nevainīgus cilvēkus jebkuros noziegumos.

Senators Stjuarts Saimingtons, kurš agrāk bija gaisa-kara spēku ministrs, neizturēja un teica Makartijam:

– Jums labāk pieteikties pie psihiatra. Amerikāņu tauta vēro jūs ekrānā pusotru mēnesi, un jūs nevienu nepiemānīsit.

Debates beidzās ar Džozefa Makartija pilnīgu sagrāvi.

1954. gada 2. decembrī senāts nosodīja Makartiju. Tā bija tikai ceturtā reize, kad kolēģi pielietoja sankcijas pret kolēģi. Viņa karjera bija salauzta. Ja viņš pieteicās runāt, senatori demonstratīvi izgāja no zāles. Žurnālisti viņu ignorēja. Viņam bija tikai četrdesmit astoņi gadi, kad 1957. gada 2. maijā viņš mira slimnīcā no vairākām slimībām, kuras bija saistītas vai nu ar alkoholismu, vai ar psihiskiem traucējumiem, vai ar abām vienlaicīgi. Oficiālā diagnoze – hepatīts smagā formā. Aknu ciroze un derīlijs netika pieminēti, kaut žurnālisti nešaubījās, viņš bija nodzēries…

Dvaita Eizenhauera seja ar viņa plato smaidu, ar atvieglojumu atzīmēja avīzes, izstūma drūmo senatora Makartija fizionomiju.

– Kāpēc vienas valsts tautai, – 1954. gada 8. novembrī prezidents Eizenhauers uzstājās Katoļticīgo sieviešu nacionālajā padomē, – pastāvīgi vajadzētu neieredzēt citas valsts tautu? Mums ir vajadzīgi reliģiozie tikumi – līdzcietība, spēja saprast citu jūtas.

Slepenie procesi un atklātās tīrīšanas

Apbrīnojami, ka par makartismu visvairāk uztraucās Padomju Savienībā, kur tajos gados izvērtās masu represijas un norisinājās totālas ideoloģiskās kampaņas. Savienotajās Valstīs uz apsūdzēto sola nonāca cilvēki, kuri tā vai citādi bija saistīti ar ārzemju izlūkdienestiem. Aiz dzelzs priekškara sēdināja un nošāva pilnīgi nevainīgus cilvēkus. Četrdesmito gadu beigās aresti, apsūdzot par sadarbību ar amerikāņu un britu izlūkdienestiem, ieguva masveida raksturu.

Braucieni uz ārzemēm (izlaida burtiski tikai dažus) un kontakti ar ārzemniekiem dzimtenē (uz pieņemšanām un uz ārzemju filmu skatēm vēstniecībās atļāva iet tikai augstu stāvošiem elites pārstāvjiem) izrādījās pietiekoši, lai safabricētu lietu. Pirmie aiz restēm nonāca ārzemju misiju padomju tulki un sekretāri. Čekisti izcēlās ar prasmi safabricēt milzīgas lietas, neesošas spiegu grupas sarakstā iekļaujot pēc iespējas vairāk cilvēku, lai radītu iespaidu priekšniecībai. Pie aģentiem tika pierakstīti arī tie, kuriem principā nebija ko stāstīt ārzemju izlūkiem.

Jēdziens «Aukstais karš» ar laiku zaudēja savu biedējošo nozīmi. Taču tas bija laiks, kad abas puses psiholoģiski jau iestājās karstajā karā. Staļiniskā vadība noskaņoja cilvēkus gatavoties lielajam karam. Maskavā noteica ārējo ienaidnieku un sasaistīja to ar iekšējo ienaidnieku. Uzskatīja, ka gatavošanos lielajam karam jāsāk ar iekšējā ienaidnieka iznīcināšanu. Tas saliedēs tautu.

Vadoņa vara izplatījās ne tikai pār Padomju Savienību, bet arī pār jaunajām sociālistiskajām valstīm. Arī tur sākās ideoloģiskās kārtības ieviešana. Par cēloni kļuva Staļina strīds ar sociālistiskās Dienvidslāvijas vadītāju Josifu Brozu Tito. Dienvidslāvijas vadītājs ne tikai izrādīja patvaļību, bet neizrādīja arī vēlēšanos nožēlot grēkus un lūgt piedošanu.

Tito drosmīgi cīnījās Otrā pasaules kara laikā un ar uzvarētāja tiesībām kļuva par Dienvidslāvijas saimnieku. Viņš bija vienīgais komunistiskais vadītājs Austrumeiropā, kurš nesaņēma varu no Staļina rokām.

Visi pārējie lieliski saprata, kam viņiem jāpateicas par savu stāvokli.

– Tautas demokrātija, – 1949. gadā teica poļu prezidents Boļeslavs Beruts, – nav bruņotas sacelšanās rezultāts. Tā neizveidojās kā Padomju vara septiņpadsmitā gada oktobrī, bet ir auglis Padomju Savienības uzvarai pār vācu fašismu.

Par sevi pārliecinātais Josifs Brozs Tito, izrādīdamies militārajā mundierī, meta Staļinam izaicinājumu.

– Padomju sistēma, – teica otrais cilvēks Dienvidslāvijas kompartijā Edvards Kardels, – nav radusies pamatojoties uz darba atbrīvošanas sociālistisko pamatprincipu, uz radošās enerģijas un cilvēka gribas atbrīvošanu. Gluži pretēji, Padomju Savienībā katru cilvēku un katru darba kolektīvu pārvērš par akliem izpildītājiem. Tāda sistēma, tāpat kā jebkura monopolistiska sistēma, izraisa stagnāciju un trunēšanu. Šādai situācijai ir vajadzīga varas sistēma, kuras pamatā ir despotisms, neuzticēšanās un bailes.

Padomju vadonis mēģināja Tito pakļaut sev vai viņu gāzt. Tā parādījās vēl viena Aukstā kara fronte. 1947. gadā izveidoja Komunistisko un strādnieku partiju informācijas biroju (Kominform) – lai pretotos Māršala plānam un citam starptautiskam propagandas darbam.

1949. gada novembrī Kominforma sēdē pieņēma rezolūciju «Dienvidslāvijas kompartija spiegu un slepkavu varā». Tito bija ieguvis īpašu autoritāti, tāpēc viņa sodīšanai jākļūst par paraugu, kā mācība mazāk ietekmīgām personām. Simpātijas pret viņu saglabājušās, piemēram, Bulgārijā.

«Staļins gatavojās gandrīz vai uzbrukt Dienvidslāvijai, – stāstīja Hruščovs. – Atceros, reiz man ziņoja Ukrainas valsts drošības ministrs, ka uz Balkāniem no Odesas slepeni tiek sūtīts liels skaits cilvēku. Cilvēki, kas piedalījās nosūtīšanas organizēšanā, man ziņoja, ka ir izveidotas karaspēka vienības, un, kaut arī tie aizbrauc privātajās drēbēs, viņu čemodānos ir karavīra formas un ieroči.

Man ziņoja, ka tiek gatavots trieciens Dienvidslāvijai. Kāpēc tas nenotika, nevaru pateikt. Pie kam, personīgi no Staļina es vispār par to nedzirdēju, bet man ziņoja viņa gribas izpildītāji, kuri nodarbojās ar nosūtīšanas organizēšanu un šo cilvēku izvietošanu kuģos».

Bet Staļinam tas neizdevās. Tito bija iemantojis plašu atbalstu valsts iekšienē. Viņu sāka uzaicināt Rietumos un piešķīra viņam ekonomisko palīdzību. Valsts drošības ministrs Semjons Deņisovičs Ignatjevs pavēlēja izstrādāt Tito likvidēšanas plānu. Plānoja to uzticēt padomju nelegālajam Josifam Romualdovičam Griguļēvičam, kurš bija tik stabili iekārtojies Latīņamerikā, ka Kostarika viņu nosūtīja kā vēstnieku uz Itāliju un amatu apvienošanas kārtībā uz Dienvidslāviju. Tito viņam bija jānošauj vai arī jāinficē ar plaušu mēri. Tomēr plāns tika noraidīts. Tas glāba dzīvību pašam Josifam Griguļēvičam. Viņš atgriezās Maskavā, uzrakstīja vairākas grāmatas un kļuva par Zinātņu akadēmijas korespondentājlocekli. Bet Dienvidslāvijas vadītāju nesauca citādāk kā «asiņainais suns Tito».

«Būdams puikas gados, četrdesmit astotajā gadā, kad mani vecāki nopirka radiouztvērēju «Ural», – atceras pazīstamais literatūras kritiķis Igors Dedkovs, – es ilgi grozīju noskaņošanas rokturi un uz burtnīcas lapas rūtiņās atzīmēju, uz kāda viļņa, kurā punktā darbojas tā vai cita radiostacija…

Tito un Rankoviču jau avīzēs zīmēja ar cirvjiem rokās; no cirvjiem pilēja asinis: dienvidslāvu tautas bendēm piedurknes bija uzrotītas kā miesniekiem. Mani pārsteidza un dīvaini satrauca neatbilstība: viņi ir ienaidnieki, bet Belgradas radio raidījums krievu valodā sākās ar «Internacionāles» skaņām, un varonīga vīrieša balss paziņoja: «Runā Belgrada, runā Belgrada. Nāvi fašismam, brīvību tautai».

Austrumeiropas komunistisko partiju vadībā parasti naidojās divi grupējumi – nacionālā virziena piekritēji, kas kara laikā darbojās pagrīdē vai sēdēja cietumā, un promaskaviskie vadoņi, kuri kara laiku pavadīja Padomju Savienībā. Abi grupējumi meklēja atbalstu pie Staļina. Viņš galvenokārt sliecās atbalstīt tos, kurus pazina no Maskavas laikiem.

Kominforma izveidošanai bija jāpalīdz unificēt ceļu uz sociālismu. Un tad Staļinam un viņa palīgiem radās ideja masveida tīrīšanai Austrumeiropas kompartijās – kuri bija piekritēji savam nacionālajam ceļam uz sociālismu. Viņiem tika izvirzītas standarta apsūdzības – «nacionālisms, Padomju Savienības lomas nenovērtēšana, sakari ar Tito».

CIP direktors Alens Daless vēlāk apgalvoja, ka viņa «vislielākie panākumi» ir tīrīšanu provocēšana Austrumeiropā. Daless tiešām nodarbojās ar pēckara slepenajām operācijām Eiropā, no 1947. gada palīdzēja cīnīties pret komunistu ietekmi Itālijā. 1949. gadā viņš bija izlūkdienesta slepeno operāciju konsultants, 1951. gadā jau ieņēma CIP direktora vietnieka amatu. Tomēr nav nekādu faktu, kas apstiprinātu, ka Daless ir, kaut kādā veidā ietekmējis šīs tīrīšanas.

Protams, ka Rietumu izlūkdienestiem bija patīkami sagādāt nepatikšanas Padomju Savienībai. Diplomāti un izlūki atzīmēja, ka padomju funkcionāri viegli uzķeras uz dezinformācijas: «Neviens nevienam neuzticas, visi norūpējušies par personīgo izdzīvošanu un ciniski izturas pret kolēģiem, tāpēc ir briesmīgi aizdomīgi un ņem pretī jebkuru informāciju».

Izlūki izstrādāja operāciju plānus, kas saistītu ievērojamus komunistus ar opozīcijas kustību, tas «provocētu tīrīšanas un represijas, kas novestu līdz pilnīgam sociālistiskās sistēmas sabrukumam». Tomēr šādās lietās padomju čekistiem palīdzība nebija vajadzīga. Staļins jau tā cieta no paranojas, tāpēc pat nelielas rietumu izlūkdienestu pūles viņa acīs izauga līdz neticamiem izmēriem.

Čekisti zināja gandrīz par visām ārzemju specdienestu akcijām, tomēr Kremlī vadījās no tā, ka tā ir tikai maza daļa no Rietumu kaitnieciskajām operācijām, aisberga virsotne. Tas pēdējos dzīves gados Staļinu noveda līdz stingrākas līnijas ieturēšanai Padomju Savienības iekšienē un visā sociālistiskajā nometnē, kur pat uzticamus komunistus uztvēra kā Rietumu aģentus.

Pirmie procesi sākās Albānijā 1949. gada 12. maijā. 1949. gada rudenī Ungārijā arestēja Politbiroja locekli un iekšlietu ministru Laslo Raiku, valstī populāru antifašistu-pagrīdnieku. Bulgārijā kā Tito piekritēju pakāra Politbiroja locekli un CK sekretāru Traičo Kostovu. Kopā ar viņu notiesāja vēl desmit cilvēkus, bet kopumā represijas Bulgārijā skāra ap tūkstoti cilvēku.

Čehoslovākijā 1952. gada novembrī sākās tiesas process Čehoslovākijas kompartijas CK ģenerālsekretāra Rūdolfa Slanska lietā. Kara laikā viņš vadīja Čehoslovākijas partizānu kustības štābu, četrdesmit ceturtajā gadā bija viens no tiem, kas vadīja sacelšanos Slovākijā.

Apsūdzības rakstā bija teikts: «Pretvalstiskais Slanska centrs, tāpat kā titovieši Dienvidslāvijā, izgudroja tā saukto Čehoslovākijas īpašā sociālisma ceļa teoriju. Šīs teorijas aizsegā, kas faktiski nozīmēja kapitālisma atjaunošanu, centrs gatavojās veco attiecību atjaunošanai Čehoslovākijā, sekojot Tito piemēram un britu un amerikāņu imperiālistu vadībā ».

No četrpadsmit apsūdzētajiem vienpadsmit bija ebreji. Tiesas procesam arī vēl bija izteikts antisemītisks raksturs. Vienpadsmit apsūdzētajiem tika piespriests nāves sods, trijiem – mūža ieslodzījums. Sodīto līķus sadedzināja. Padomnieki – virsnieki no padomju Valsts drošības ministrijas – savāca pelnus kartupeļu maisā, izbrauca no Prāgas un izkaisīja tos tieši uz ceļa.

Četrdesmito gadu beigās – piecdesmito gadu sākumā Amerikā arestētie padomju aģenti galvenokārt bija ebreji. Viņus tiesāja par darbību Padomju Savienības labā tieši tajos gados, kad Maskavā plašumā gāja nikna antisemītisma kampaņa un ebrejus apsūdzēja par sadarbību ar amerikāņu izlūkdienestu. Izveidojās saliedēta profesionālu atmaskotāju kohorta, parasti viduvēji cilvēki, kuri cerēja taisīt karjeru uz iznīcināto kolēģu rēķina. «Bezdzimtenes kosmopolītu» grupā iesaistījās arī krievu tautības cilvēki – ne tikai, lai maskētu kampaņas antisemītisko raksturu, bet arī, lai kopējā troksnī izrēķinātos ar konkurentiem.

Rezultātā gandrīz izjuka atombumbas izstrādāšana – tā paša iemesla dēļ, kura nacistiskā Vācija palika bez atomieročiem. Padomju zinātnei tie bija sliktākie laiki. Kibernētika bija aizliegta kā buržuāziska zinātne. Bioloģijas zinātne bija iznīcināta. Rindā gaidīja fizika.

1948. gadā augstākās izglītības ministrs Sergejs Vasiļjevičs Kaftanovs ziņoja maršalam Vorošilovam, kurš tad bija Ministru padomes priekšsēdētāja vietnieks zinātnes un kultūras jautājumos: «Marksismam-ļeņinismam naidīgas strāvas caur fiziku iekļūst augstākajās mācību iestādēs. Mācību grāmatās pilnīgi nepietiekami tiek parādīts krievu un padomju zinātnieku ieguldījums fizikas attīstībā; grāmatas izraibinātas ar ārzemju zinātnieku vārdiem…»

Notika fiziķu dalīšana tādos, kuri saprata mūsdienu zinātni un varēja strādāt atomprojektā, un tādos, kurus neiesaistīja projektā profesionālās nepiemērotības dēļ. Viduvēji fiziķi noliedza kvantu teoriju, relativitātes teoriju, uzskatīdami tās par svešām padomju zinātnei, sūdzējās ideoloģiskajai vadībai. Sevišķi viņus kaitināja ebreju uzvārdu pārpilnība atomieroču izstrādātāju vidū.

Centrālās komitejas zinātnes nodaļas vadītājs Jurijs Andrejevičs Ždanovs, Politbiroja locekļa dēls un Staļina znots, ziņoja savai priekšniecībai: «Fiziķu-teorētiķu un fiziķu-ķīmiķu aprindās izveidojusies monopola grupa: Landaus, Ļeontovičs, Frumkins, Frenkels, Ginzburgs, Lifšics, Grīnbergs, Franks, Kompaņejecs un citi. Fizikas un fizikas-ķīmijas institūtu visas teorētiskās nodaļas nokomplektētas ar šīs grupas piekritējiem, kuri ir ebreju tautības pārstāvji. Piemēram, akadēmiķa Landausa skolas sastāvā ir vienpadsmit zinātņu doktori: visi viņi ir ebreji un bezpartejiskie… Laboratorijas, kurās notiek pētījumi pie speciālām tēmām, vada astoņdesmit procentu ebreju tautības pārstāvji».

Jaunākā Ždanova uzskaitītie zinātnieki ir atnesuši padomju zinātnei pasaules slavu, un viņi ir devuši svarīgu ieguldījumu kodolraķešu ieroču izstrādāšanā. Tomēr CK zinātnes nodaļas vadītājs ne tikai izteica atzinību cilvēkiem, kuri tik daudz bija darījuši dzimtenes labā, bet arī pieprasīja veikt pamatīgas tīrīšanas pēc rasu principa, kādas pirms dažiem gadiem notika nacistiskajā Vācijā.

Sākās sagatavošanās fiziķu Vissavienības konferencei, kurai vajadzēja iezīmēties ar tādu pašu lielu tīrīšanu, kādu «tautas akadēmiķis» Trofims Deņisovičs Lisenko sarīkoja bioloģijas zinātnē. Situācijā, kad notika cīņa pret kosmopolītismu, tas pavēra plašas iespējas, lai atbrīvotos no zinātniskajiem oponentiem.

Atšķirībā no skaudīgajiem un mazizglītotajiem ideologiem, atomprojekta vadītājs profesors Igors Vasiļjevičs Kurčatovs saprata gan relativitātes teoriju, gan fiziķu-teorētiķu lomu. Viņš vērsās pēc palīdzības pie Politbiroja locekļa un valdības vadītāja vietnieka Berijas. Lavrentijs Pavlovičs painteresējās pie Kurčatova, vai taisnība, ka kvantu mehānika un relativitātes teorija ir ideālistiskas. Kurčatovs atbildēja vienkārši:

– Ja tās aizliegs, tad nebūs arī atombumbas.

Berija sūdzējās Staļinam. CK sekretariāts pieņēma lēmumu: «Mainoties VK(b)P CK 1949. gada 31. janvāra lēmumam, atlikt PSRS Zinātņu akadēmijas Fizikas-matemātikas zinātņu nodaļas zinātnisko darbinieku un augstāko mācību iestāžu fizikas katedru vadītāju Vissavienības sanāksmes sasaukumu sakarā ar šīs sanāksmes nesagatavotību».

Kāda jēga bija ideoloģiskām kampaņām, kas acīmredzami kaitēja valstij? Kāpēc sarīkot histēriju visas valsts mērogā?

Rakstnieks Konstantīns Mihailovičs Simonovs atcerējās, kā 1947. gada maijā Rakstnieku savienības vadītājus pieņēma Staļins.

Mēs pārrunājām aktualitātes. Un pēkšņi vadonis nomainīja tēmu:

– Ja mēs ņemam mūsu vidējo inteliģenci, zinātnisko inteliģenci, profesorus, ārstus, viņiem ir nepietiekami ieaudzinātas padomju patriotisma jūtas. Viņiem ir neattaisnojama klanīšanās ārzemju kultūras priekšā. Vienkāršs zemnieks neies nieku dēļ klanīties, nesāks mīcīt cepuri, bet šādiem cilvēkiem trūkst cieņas, patriotisma, sapratne par to lomu, kāda pašlaik ir Krievijai. Militāristiem arī bija tāda klanīšanās. Tagad to ir mazāk…

CK aparātā tika sastādīts «Pasākumu plāns padomju patriotisma ideju propagandai iedzīvotāju vidū». Tajā teikts:

«Visā politiskajā darbā ir neatlaidīgi jāuzsver, ka šobrīd nav citas tautas, kurai būtu tik lieli nopelni cilvēces priekšā, kādi ir padomju tautai…

Ir jāatklāj buržuāziskās pasaules cilvēku garīgā nabadzība, viņu idejiskais tukšums … Ir jāparāda kapitālistiskās sabiedrības tikumības pagrimums, buržuāziskās pasaules cilvēku morālā degradācija. Tajā pašā laikā jāuzsver padomju cilvēka morālais pārākums un garīgais skaistums, kas darbojas visas sabiedrības labā.

Padomju patriotisma audzināšanas darba pamatā jābūt biedra Staļina norādījumiem, ka pat «pēdējais padomju pilsonis, kurš ir brīvs no kapitālisma ķēdēm, ir galvas tiesu pārāks par jebkuru augsti stāvošu ārzemju ierēdni, kurš uz saviem pleciem nes kapitālisma verdzības jūgu».

Konstantīnam Simonovam likās, ka Staļina vārdos ir doma, ka padomju patriotisma audzināšana ir noderīga valstij. Reāli tas kalpoja Aukstā kara pastiprināšanai un naida kurināšanai pret Rietumiem. Daudz vērīgāki cilvēki to saprata.

Pazīstamais vēsturnieks, Maskavas Universitātes profesors Sergejs Sergejevičs Dmitrijevs 1949. gada martā dienasgrāmatā aprakstīja vēstures fakultātes zinātnisko sanāksmi: apsprieda pasākumus fakultātes attīrīšanai no kosmopolītiem. Runāja par trockismu, par vēsturnieku grupas naidīgo pagrīdes darbu…

Profesors Dmitrijevs izbrīnīts vaicāja blakus sēdošajam kolēģim:

– Kas ir pamatā visai šai lietai?

– Karš, – tas atbildēja. – Jāgatavo tauta jaunam karam. Tas tuvojas.

Zibenskarš ar austrumu kolorītu

1950. gada vasarā padomju cilvēki no rītiem stājās rindās pie veikaliem un izpirka visu, kas bija plauktos. Piejūras apgabala veikalos pazuda sērkociņi, sāls, ziepes, petroleja. Panisks noskaņojums pārņēma ne tikai Tālo Austrumu iedzīvotājus. Rindas izveidojās pat Piemaskavas veikalos.

«No jauna atdzīvojās militāristi, – ierakstīja dienasgrāmatā profesors Dmitrijevs. – Kādu laiku viņi bija savītuši, tautai bija laba un naiva ticība, ka ar trīsdesmit devītā – četrdesmit piektā gada pūlēm, asinīm un zaudējumiem tā sev ir ieguvusi tiesības uz mieru kaut uz piecpadsmit – divdesmit gadiem. Bet kurš gan rēķinās ar tautu? Tagad katrs atkal gaida karu, ja ne šodien, tad rīt.

Mūsējie netālu no Liepājas notrieca amerikāņu lidmašīnu (vai nu nomaldījusies, vai arī «izlūkojusi»). Lidotājus demonstratīvi apbalvoja. Veikalos izķer cukuru, smalko cukuru un tā tālāk, visu, ko var uzglabāt: sāk veidot uzkrājumus. Ož pēc pirmskara trauksmes…»

Tālajos Austrumos sačukstējās, ka amerikāņi, ja ne šodien, tad rīt iebruks Krievijas teritorijā. Gaidīja karu ar Ameriku Korejas dēļ.

Korejas pussalā pēc Otrā pasaules kara izveidojās divas valstis, kuras viena otru neatzina. Tāpat kā Vācijā, padomju okupācijas zonā sākās sociālisma celtniecība dižā vadoņa Kim Ir Sena vadībā. Amerikāņu okupācijas zonā izveidojās pusautoritāra valsts ar demokrātijas iedīgļiem, kuras vadībā bija valsts pirmais prezidents Lī Sin Mans.

1950. gada 25. jūnijā Kim Ir Sena septiņas divīzijas, kuras atbalstīja 150 padomju ražojuma T-34 tanki, uzbruka Dienvidkorejai.

Jau 1950. gada janvārī Kim Ir Sens teica saviem līdzgaitniekiem:

– Mums jāapvieno valsts. Uzvara pati par sevi neatnāks. Uzvara ir jāiekaro.

Tomēr bez Maskavas atļaujas Kims nevarēja rīkoties.

Staļins atbildēja Kimam, ka ir «gatavs palīdzēt», tomēr «lietu vajag organizēt tā, lai nebūtu pārāk liels risks». Kim Ir Sens atbrauca uz Maskavu. 10. aprīlī viņš gandrīz divas stundas stāstīja Staļinam, ka tauta Dienvidos gaida palīdzību, lai saceltos pret prettautisko režīmu. Kims pierādīja, ka spēs apvienot visu Koreju, kā to izdarīja Mao Czeduns, kurš gāza Čan Kaiši valdību un kļuva par Ķīnas saimnieku.

1938. gada 4. novembrī, uzstājoties Ķīnas kompartijas CK plēnumā, Mao Czeduns pateica savu slaveno aforismu:

– Šautene rada varu.

Tiesa, tajā pašā runā viņš citēja savu pretinieku – Gomindāna partijas līderi Čan Kaiši, kurš teica: «Ir armija – ir vara», tāpēc varētu teikt, ka Mao Czeduna formulējums visdrīzāk izveidojās kā variācija par Čan Kaiši tēmu…

Kas attiecas uz Kim Ir Sena priekšlikumu, tad Staļinu uztrauca tikai lieta: lai neiejauktos amerikāņi. Viņš teica, ka karā jāuzvar ļoti ātri: «Lai dienvidnieki un amerikāņi nespēj atgūties un izrādīt spēcīgu pretestību un mobilizēt starptautisko atbalstu». Staļins paskaidroja, ka «nav ko cerēt uz tiešu PSRS dalību karā, jo PSRS ir citi svarīgi uzdevumi, sevišķi Rietumos»… Labi, ka Ķīna, papildināja vadonis, «vairs nav aizņemta ar iekšējo cīņu un Ķīnas rīcībā ir karaspēks, kas vajadzības gadījumā var tikt izmantots Korejā».

Staļins nedomāja karot Korejā. Bet apstādināt Kim Ir Senu viņš arī negribēja. Padomju Savienība tāpat kā Savienotās Valstis, atklāja, ka Aukstajā karā jāpakļaujas reģionālo sabiedroto vajadzībām, kas piesaistīja lielvalstis cīņā pret saviem ienaidniekiem. Staļins nosūtīja Kim Ir Senu pie Mao Czeduna. Tas piekrita Kim Ir Sena plāniem un stingri noteica, ka Savienotās Valstis neiejauksies. Tas izteikti ir iekšējs jautājums, kuru korejiešu tauta pati atrisinās.

Kim Ir Sens daudz mācījās no Staļina un Mao Czeduna. Bet liekas, ka dvēselē viņš viņus nicināja. Ja Kims būtu Padomju Savienības vai Ķīnas vadītājs, tad viņš mēģinātu pakļaut sev visu pasauli. Bet viņš bija tikai nelielas valsts vadonis. Uzskatīja, ka tas ir netaisnīgi. Viņam bija par šauru. Sapņoja pārvaldīt vismaz visu Korejas pussalu, tāpēc piecdesmitajā arī sadomāja sākt karu.

Kad 1912. gada aprīlī piedzima nākamais vadonis, vecāki viņu nosauca par Kim Son Čžu. Astotajā klasē viņu izslēdza no skolas. Mācījās viņš ne Korejā, bet Mandžūrijā, uz kurieni bija pārcēlusies viņa ģimene. Gan Mandžūriju, gan Koreju bija okupējuši japāņi. Zem viņu varas gan ķīnieši, gan korejieši dzīvoja trūcīgu, vienmuļu, nebrīvu dzīvi. Zaudējis vecākus, Kims pievienojās cilvēkiem, kuri izvēlējās citu ceļu, pie partizāniem.

1941. gadā Japānas armija un žandarmērija apspieda ķīniešu partizānu kustību Mandžūrijā. Dzīvi palikušie bēga uz Padomju Savienību. Partizānus pieņēma tam gadījumam, ja būs jākaro ar Japānu, viņus izmantoja izlūkošanas-diversiju operācijām. 1942. gadā netālu no Habarovskas Vjatskas ciemā saformēja 88. atsevišķo strēlnieku brigādi. To nokomplektēja ar padomju ķīniešiem un bijušajiem partizāniem. Šeit Kim Ir Sens pavadīja visu kara laiku.

Sagrāvis Kvantunas armiju, padomju karaspēks iegāja Korejā no ziemeļiem, amerikāņi izcēlās pussalas dienvidos. Uz dienvidiem no 38. paralēles bija amerikāņu okupācijas zona, uz ziemeļiem – padomju. 1945. gada 22. augustā Korejā maz pazīstamo Kim Ir Senu padomju karavīra formā atveda uz Phenjanu.

Padomju okupācijas zonā sākās sociālisma celtniecība. 1948. gada septembrī tika proklamēta Korejas Tautas Demokrātiskā republika. 1949. gada marta sākumā Kims tika nogādāts Maskavā.

Korejas delegāciju piecu cilvēku sastāvā Staļins pieņēma 5. martā. Sarunas nebija garas – tikai stundu (ieskaitot tulkošanu). 14. martā Kimu atkal atveda pie vadoņa. Šoreiz korejieši bija tikai trīs, toties runāja gandrīz divas reizes ilgāk. Tikšanās ar vadoni izmainīja Kimu. Viņš pats gribēja kļūt par Staļinu.

1950. gadā padomju vēstnieks Phenjanā Terentijs Fomičs Štikovs brīdināja Staļinu, ka uzbrukums sāksies 25. jūnijā. Kim Ir Sens cerēja karu pabeigt divu mēnešu laikā. Viņa armija rīkojās apsteidzot plānu.

Četrās dienās ziemeļnieki ieņēma Seulu. Lī Sin Mana valdība aizbēga. Pirms tam nošāva Seulas cietumos politiskos ieslodzītos, galvenokārt komunistus. Lī Sin Mana režīms bija maz simpātisks. Dienvidkorejas valdībā par padomnieku izlūkošanas jautājumos bija amerikāņu armijas pulkvedis Donalds Nikolss. Viņš redzēja, kā Lī Sin Mana padotie izrēķinās ar saviem politiskajiem konkurentiem.

– Es paliku pilnīgi bezpalīdzīgs un novēroju, kā tas notika, – stāstīja pulkvedis Nikolss. – Kravas automašīnas ar nāvei nolemtajiem pienāca viena pēc otras. Ieslodzītajiem rokas bija sasietas aiz muguras. Viņus nostādīja rindā pie tikko izraktām bedrēm, šāva pakausī un iegrūda bedrēs. Divi buldozeri strādāja bez pārtraukuma.

Nošaušanu uzvēla ziemeļkorejiešiem, kuri ieņēma pilsētu. Ziemeļnieku karaspēks ātri virzījās uz dienvidiem. Kims līksmoja, tomēr kopā ar Mao Czedunu un Staļinu viņš kļūdījās, cerot, ka amerikāņi neiejauksies.

Trīs nedēļas pirms kara Savienoto Valstu prezidents Harijs Trumens teica, ka miers visā pasaulē ir tuvāk nekā pēdējo piecu gadu laikā.

Visus šos gadus viņš neatmeta cerības vienoties ar Staļinu.

Dažreiz tas šķita iespējams.

1946. gada 7. novembrī prezidents Trumens Vašingtonā uzņēma ministru Molotovu. Saruna bija ļoti īsa. Atvadoties prezidents teica:

– Lūdzu jūs nodot ģenerālisimusam Staļinam, ka es vēlētos viņu redzēt kā savu viesi.

1947. gada 31.  decembrī jaunais padomju vēstnieks Aleksandrs Paņuškins iesniedza prezidentam Trumenam akreditācijas vēstuli. Kad Paņuškins izgāja, korespondenti vaicāja, kas viņam ir zināms par Staļina vizīti. Vēstnieks atbildēja, ka viņam nav iebildumu šajā jautājumā, un vairāk ar žurnālistiem nerunāja.

1948. gada 1. martā preses konferencē Trumens atkal atkārtoti uzaicināja Staļinu atbraukt, teica, ka būtu priecīgs viņu redzēt Savienotajās Valstīs. Kad kļuva skaidrs, ka ģenerālisimuss neatbrauks, paklīda baumas par vadoņa slikto veselību.

1949. gada 27. janvārī Staļins atbildēja uz amerikāņu informācijas aģentūras International News Service Eiropas direktora Kingsberija Smita jautājumiem.

– Vai PSRS valdība ir gatava, – vaicāja Smits, – izskatīt jautājumu par deklarācijas publicēšanu, kas izstrādāta kopā ar Savienoto Valstu valdību, apstiprinot, ka nevienai valdībai nav nodoma karot vienai pret otru?

– Padomju valdība būtu gatava izskatīt jautājumu par tādas deklarācijas publicēšanu…

– Vai jūs, jūsu augstība, būtu gatavs tikties ar prezidentu Trumenu jebkurā savstarpēji pieņemamā vietā, lai apspriestu tāda Miera pakta noslēgšanas iespējas?

– Es jau iepriekš paziņoju, ka nav iebildumu pret tikšanos…

1949. gada 1. februārī Kingsberijs Smits, sajūsmas pārņemts par iespēju organizēt divu pasaules līderu tikšanos, telegrafēja uz Kremli:

«Ģenerālisimusam Josifam Staļinam

Jūsu Ekselence,

Baltā nama oficiālais pārstāvis Čārlzs Ross šodien paziņoja, ka prezidents Trumens būtu priecīgs par iespēju tikties ar Jums Vašingtonā. Jūsu augstība, vai šī mērķa labad Jūs būtu gatavs ierasties Vašingtonā? Ja nē, tad kur Jūs vēlētos tikties ar prezidentu?»

1949. gada 3. februārī avīzē «Izvestija» publicēja Staļina atbildes telegrammu:

«Es esmu pateicīgs prezidentam Trumenam par ielūgumu. Vašingtonas apciemojums ir sena mana vēlēšanās, par ko es savā laikā teicu prezidentam Rūzveltam Jaltā un prezidentam Trumenam Potsdamā. Diemžēl, pašlaik man ir liegta iespēja īstenot šo savu ieceri, jo ārsti kategoriski iebilst pret maniem kaut cik garākiem braucieniem, sevišķi pa jūru vai ar lidmašīnu.

Padomju Savienības valdība labprāt uzņemtu ASV prezidentu vizītē PSRS. Varētu noorganizēt apspriedi Maskavā, vai Ļeņingradā, vai Kaļiņingradā, Odesā vai Jaltā – pēc prezidenta izvēles, protams, ja tas nav pretrunā ar prezidenta ērtību apsvērumiem.

Tomēr, ja šim priekšlikumam būs iebildumi, tad varētu sarīkot tikšanos Polijā vai Čehoslovākijā – pēc prezidenta ieskatiem».

Amerikas prezidents (tad tas bija Franklins Rūzvelts) jau brauca uz Padomju Savienību (uz Jaltu). Viņš arī atlidoja uz Teherānu – lai Staļinam būtu vieglāk satikties ar sabiedrotajiem. Arī Harijs Trumens devās tālā ceļā uz Potsdamu, lai iepazītos ar padomju vadoni. Saskaņā ar diplomātisko protokolu padomju līderim bija jādodas atbildes vizītē.

1949. gada 2. februārī valsts sekretārs Dīns Ačesons, kurš nomainīja Džordžu Māršalu, preses konferencē kritiski izskaidroja Staļina atbildes uz Kingsberija Smita jautājumiem. Un dzēlīgi piebilda:

– No šīs telegrammu sarakstes mēs uzzinām, ka premjers Staļins, diemžēl sakarā ar veselības stāvokli, nevar ierasties Vašingtonā, jo viņš nevar ceļot pa jūru vai gaisu. Tādā veidā liekas, ka viņš stingri piestiprināts zemei. No šīs atbildes, liekas, var secināt, ka Savienoto Valstu prezidentam ceturto reizi jāapbrauc puspasaule, lai tiktos ar premjeru Staļinu, un šajā reizē izdarīt to, lai parunātu ar viņu tik neskaidru jautājumu, ka par to nevar sniegt konkrētu ziņojumu…

Ačesona dzēlīgums bija lieks. Staļinam tuvojās septiņdesmit. Viņš nelidoja ar lidmašīnām, bet ceļojums pa jūru uz Savienotajām Valstīm bija pārāk garš. Viņš neriskēja atstāt valsti uz tik ilgu laiku. Diplomātiskā protokola ignorēšana no amerikāņu puses varēja izrādīties noderīga. Visticamāk, ka Trumena un Staļina tikšanās 1949. gadā atslābinātu Aukstā kara saspīlējumu. Iespējams, nesāktos arī Korejas kampaņa…

Vašingtonā nespēja saprast: vai nu Staļins nevēlas tikties ar prezidentu, vai arī viņam tiešām ir slikti? Kad amerikāņu vēstnieks Maskavā Elans Dž. Kerks, atvaļināts viceadmirālis, atbrauca uz Vašingtonu, prezidents Trumens ļoti interesējās par Staļina veselību.

«Es izklāstīju savus iespaidus, – atcerējās vēstnieks. – Īsumā: Staļins ir labā formā, viņa prāta spējas ir augstas, un viņš atstāj mundra cilvēka iespaidu. Viņa vecums (septiņdesmit gadi) ir pamanāms, bet viņš nekādā ziņā nav zaudējis savas spējas. Tālāk es teicu, Staļins ir absolūts Padomju Savienības diktators. Viņam tiek izrādīta visa lojalitāte, kāda agrāk bija caram laicīgajā sfērā, un, tā kā Padomju Savienībā reliģija ir atcelta, viņam piemīt daži dievišķības atribūti…»

Tātad Staļins nevēlas ar viņu tikties – tā sev secināja Trumens. Kad 1950. gada 25. jūnijā viņam paziņoja, ka Ziemeļkoreja ir uzbrukusi Dienvidkorejai, prezidents ierakstīja dienasgrāmatā, ka uzreiz atcerējās, kā sākās Otrais pasaules karš: «Demokrātiskās valstis toreiz neko neuzsāka, un tas iedvesmoja agresorus. Ja komunistiem atļaus ielauzties Korejas Republikā un brīvā pasaule pret to neiebildīs, tad neviena mazā valsts nespēs pretoties daudz spēcīgāku komunistisko kaimiņu draudiem un agresijai».

Šo pašu tēmu prezidents apsprieda ar savu Maskavas vēstnieku.

«Es teicu, – pēc sarunas ar prezidentu ierakstīja Elans Dž. Kerks, – ka Padomju Savienība, kad tai ir darīšanas ar ārvalstīm, tad tā saprot tikai militāru spēku – un, lai attiecības ar Padomju Savienību būtu efektīgas, jābūt stipriem. Prezidents teica, ka viņš to arī mēģina darīt. Mēs vienojāmies, ka mūsu grūtības ar Padomju Savienību izriet no tā, ka četrdesmit piektajā tika izformēti visi mūsu milzīgie bruņotie spēki Centrālajā Eiropā…»

Harijs Trumens tā arī palika 19. gadsimta cilvēks. Viņa priekšstati par dzīvi, intereses, ieradumi veidojās pirms Pirmā pasaules kara. Viņš nemīlēja runāt pa telefonu, nepieņēma arī citus tehniskos jaunumus, kurus ieviesa dzīvē jau vēlāk. Pamēģināja drukāt uz rakstāmmašīnas, tomēr atteicās no šīs nodarbošanās. Divreiz bija izlasījis Bībeli, pirmo reizi divpadsmit gadu vecumā. Daudz iegaumēja, citēja no galvas. Viņš bija vecmodīgs. Necienīja sievietes, kuras smēķē un dzer. Un uzskatīja, ka džentelmenis sievietes klātbūtnē nedrīkst lietot alkoholu. Viņš pat nemēģināja iemācīties dejot. Nespēlēja ne tenisu, ne golfu. Nebija iecienījis pokeru un bridžu. Viņš bija ģimenes cilvēks. Nekad neizgāja no mājas bez cepures. Bija ļoti taupīgs. Bārdas naži viņam kalpoja ilgāk nekā citiem vīriešiem.

Trumens zināja savu vērtību. Saviem ministriem teica:

– Miljons cilvēku valstī būtu labāki prezidenti nekā es. Bet ievēlēja mani, un man jādara šis darbs, bet jums man jāpalīdz.

Pirmos gadus Baltajā namā viņš nejutās pārliecinoši. Viņš kļuva par prezidentu tikai tāpēc, ka nomira Rūzvelts. Un viņam lika to saprast. Tāpēc jo svarīgākas bija vēlēšanas 1948. gada novembrī. Analītiķi paredzēja uzvaru viņa pretiniekam – Republikāņu partijas kandidātam Ņujorkas mēram Tomasam Djū. Gubernators zaudēja Rūzveltam četrdesmit ceturtajā, tomēr pēc četriem gadiem spēcīgi cerēja uz revanšu.

Un tad Harijs Trumens devās priekšvēlēšanu ceļojumā pa valsti. Viņš apmeklēja 18 štatus. Viņu ieraudzīja 3 miljoni cilvēku. Viņš ceļoja 33 dienas, vairāk nekā mēnesi. Nekad vēl prezidents tik tieši nebija vērsies pēc tautas atbalsta. Katrā apstāšanās vietā sapulcējās pūlis. Viņam bija viena stratēģija – uzbrukt, uzbrukt un vēlreiz uzbrukt republikāņiem. Trumens sevišķi labs bija, kad uzstājās mazas auditorijas priekšā. Runas viņš teica bez papīra. Viņš runāja tajā pašā valodā, kādā runāja šie cilvēki. Viņš viņus saprata. Arī cilvēki juta, ka viņš ir savējais.

– Sadod viņiem piparus! – kliedza sajūsminātie skatītāji.

Par viņa sāncensi Tomasu Djū rakstīja labāk un vairāk, nekā par Trumenu. Djū atbalstīja gandrīz visa prese. Tomēr viņš bija ļoti uzmanīgs un auksts, kas ir slikti publiskam politiķim. Kad viņš uzstājās, viņam pietrūka sirsnības.

Tomēr tāpat likās, ka Trumens ir nolemts. Lika piecpadsmit pret vienu par labu Djū. Avīzes «Chicago Tribune» pirmais rīta izdevums iznāca ar virsrakstu «Djū uzvarēja Trumenu!».

Harijs Trumens ierāva pāris glāzītes burbona un likās gulēt. Nakts vidū, kad notika balsošanas biļetenu skaitīšana, Trumens pamodās, ieslēdza radio un izdzirdēja NBC komentētāja Kaltenborna balsi. Kaut Trumens jau bija vadībā pēc saskaitītajām balsīm, Kaltenborns pārliecinoši teica, ka Trumens «neapšaubāmi ir zaudējis». Trumens izslēdza radio, pagriezās uz otriem sāniem un aizmiga. Kad viņš pamodās, tad uzzināja, ka ir ievēlēts par Savienoto Valstu prezidentu.

– Es šeit stāvu un jums saku, ka jūs skatāties uz jauno prezidentu, – Trumens jokoja žurnālistiem. – Avīzēs rakstīja, ka šeit būs cits cilvēks. Man žēl, ka jūs esat vīlušies.

Republikāņa Tomasa Djū galvenais padomnieks starptautiskajos jautājumos bija Džons Fosters Daless, kuram tika apsolīts valsts sekretāra krēsls. Viņam Djū zaudējums bija trieciens. Daless ar grūtībām atrada sevī spēkus pajokot, teikdams žurnālistiem:

– Es esmu bijušais nākamais valsts sekretārs…

Ziemeļkorejas uzbrukums Dienvidkorejai, tāpat kā pirmais padomju atomsprādziens pirms gada, izrādījās absolūts pārsteigums Rietumiem. Amerikāņi šo karu pat salīdzināja ar pēkšņo uzbrukumu Perlharborai. Visu vainu uzlika izlūkošanai. CIP attaisnojās: amerikāņu izlūkošana pazaudēja savu bāzi kontinentālajā Ķīnā, kad 1949. gadā pie varas nāca komunisti ar Mao Czedunu vadībā.

Zaudējot placdarmu Ķīnā, amerikāņu un britu izlūkdienesti pārbāzējās uz Japānu. Bet tas bija ģenerāļa Duglasa Makartura, kurš komandēja okupācijas karaspēku Japānas salās, feodālais valdījums. Viņš necieta struktūras, kuras nekontrolēja. Otrā pasaules kara laikā viņš atklāti paziņoja, ka neatļaus ģenerālim Donovanam un viņa pārvaldei atrasties viņa kara darbības telpā. Attiecībā uz CIP ģenerālis teica, ka «ienīst» šo resoru. Viņš ziņoja Trumenam, ka viņa štābā darbojas izlūkošanas nodaļa, kuru vada ģenerālmajors Čārlzs Vilobijs un viņš pilnībā nodrošina amerikāņu intereses Japānā. Pie kam ģenerālis Vilobijs jau vairāk nekā desmit gadus strādā Tālajos Austrumos, bet CIP ir slavens ar savu amatieru līmeni…

Makarturs maz ko saprata no izlūkošanas, un viņa palīgs ģenerālis Vilobijs, aristokrātisks prūsis (viņu ironiski sauca par «seru Čārlzu»), saprata vēl mazāk. Makarturs vērtēja Vilobiju par absolūtu uzticamību, kurai viņa acīs bija lielāks pārsvars pār profesionālajiem trūkumiem.

Ģenerālis Vilobijs bija ar galēji labiem politiskajiem uzskatiem, apbrīnoja spāņu ģenerāli Franko un nodarbojās ar komunistiskās kustības apspiešanu Japānā. Viņš nežēloja resursus politiskajai pretizlūkošanai un samazināja personāla štata vietas izlūkošanas nodaļai, kurai bija jāseko situācijai Korejas pussalā. Ģenerālis Vilobijs pierādīja, ka CIP darbinieki ir nekompetenti amatieri un pie tam vēl liberāļi. Viņš rakstīja uz Vašingtonu: «Man nebija vajadzīga SDP [7] , un tagad arī es varu strādāt bez CIP palīdzības. Viņi neko nevarēja piedāvāt ne agrāk, ne tagad».

Ģenerālis uzskatīja, ka Korejas pussala neatrodas viņa interešu sfērā, tāpēc viņš pat neinteresējās, kas tur notiek.

Ar radioelektronisko izlūkošanu nodarbojās amerikāņu armija, tās apakšvienības bija izvietotas Tokijā. Tās rīcībā bija tikai četras pārtveršanas stacijas, kas personāla trūkuma dēļ darbojās no deviņiem rītā līdz pieciem vakarā. Tur dienēja jaunkareivji, kuri vairāk aizrāvās ar alkoholu un japāņu meitenēm, kā rezultātā daudz laika pavadīja pirmās palīdzības punktos, ārstējoties no veneriskajām slimībām. Pie tam pirms kaujas darbību sākuma Ziemeļkorejas karaspēks ievēroja radio klusēšanu. Pēc padomju virsnieku norādījuma viņi izmantoja vadu sakaru līnijas.

1949. gadā Seulā parādījās CIP rezidentūra, kurai izdevās iesūtīt ziemeļu daļā vairākus desmitus aģentu. Daži apbrīnojamā veidā palika dzīvi un pirms kara paspēja atgriezties Dienvidos, lai paziņotu par pieaugošajām militārajām aktivitātēm KTDR [8] .

1950. gada 19. jūnijā CIP informēja Balto namu: «Ziemeļkorejas bruņotie spēki militāru operāciju rezultātā pret Dienvidkoreju ir spējīgi sasniegt noteiktus mērķus, ieskaitot Seulas ieņemšanu».

Pēc sešām dienām Kim Ir Sens uzbruka.

Prezidents Trumens pieprasīja paskaidrojumu no CIP direktora admirāļa Rosko Hillenkotera. Admirālis parādīja dažādus ziņojumus, kurus bija sastādījuši viņa padotie, un atzinās: precīzu uzbrukuma laiku nebija iespējams uzminēt. Admirālis atgriezās flotē.

Amerikāņu politiķi visu salika vienā kopējā ainā. Sākumā Staļins, sarīkojot Rietumberlīnes blokādi, mēģināja nomērdēt berlīniešus badā. Pēc tam Čehoslovākijā komunisti pārņēma varu. 1949. gada 1. oktobrī Mao Czeduns proklamēja Ķīnas Tautas Republikas nodibināšanu. Ķīnas komunistu uzvaru amerikāņi uzskatīja par globāla mēroga zaudējumu. Komunisti, kuriem bija atombumba, pārņēma trešdaļu pasaules.

1950. gada 25. aprīlī ASV vēstnieks PSRS telegrafēja valsts sekretāram Dīnam Ačesonam: «Kremlis izvērš totālu karu pret brīvo pasauli, kura ietvaros «aukstais karš» un «karstais karš» ir tikai taktiski paņēmieni… Pie tam tiek uzstādīts mērķis – sagrābt vismaz pusi pasaules… Kaut arī var sagaidīt incidentus un ierobežota rakstura militāras darbības, iespējama varbūtība, ka Maskava pieliks pūles, lai izvairītos no atklātām sadursmēm līdz tam brīdim, kamēr tā nebūs sasniegusi pārliecinošu pārākumu».

Karš Korejā sagrāva Trumena sapņus par mieru.

1950. gada aprīlī Valsts departaments un Aizsardzības ministrija sagatavoja projektu Nacionālās drošības padomes direktīvai № 68, kas paredzēja radikāli palielināt militāros izdevumus. Trumens projekta izskatīšanu ielika «dziļajā kastē». Viņš neticēja papildus militarizācijas nepieciešamībai.

1950. gada 1. jūnijā iknedēļas preses konferencē prezidents teica, ka īsts miers tagad ir tuvāk, nekā tas ir bijis pēdējo piecu gadu laikā.

24. jūnijā valsts sekretārs Dīns Ačesons atradās savā īpašumā Merilendā. Viņš strādāja dārzā, paēda vakariņas un likās gulēt. Desmitos vakarā viņam piezvanīja. Pienāca telegramma no vēstnieka Dienvidkorejā. 4.30 no rīta pēc vietējā laika ziemeļu karaspēks sāka uzbrukumu dienvidiem. Ačesons sazinājās ar Trumenu, kurš bija aizsēdējies pie galda kopā ar savu ģimeni dzimtajā Independensā.

– Prezidenta kungs, man ir nopietni jaunumi, – pārsteidz viņu Ačesons. – Ziemeļkorejieši ir iebrukuši Dienvidkorejā.

Trumens gribēja nekavējoties lidot uz Vašingtonu. Ačesons ieteica: nakts lidojums ir riskanta lieta, un arī valsti nevajadzētu satraukt.

Situāciju Korejas pussalā apsprieda ANO Drošības Padome.

Staļins un Andrejs Januarjevičs Višinskis, kurš bija kļuvis par ārlietu ministru Molotova vietā, pieļāva kļūdu. Viņi pavēlēja padomju pārstāvim Apvienoto Nāciju Organizācijā boikotēt Drošības Padomes sēdi, izrādot kā protestu pret to, ka vietu ANO nenodeva Mao Czedunam, bet atstāja gāztā Čan Kaiši režīmam, Gomindāna partijas līderim.

1950. gada 10. janvārī padomju pārstāvis Jakovs Aleksandrovičs Maliks paziņoja, ka atstāj sēžu zāli un neatgriezīsies, kamēr Gomindāna pārstāvi neizslēgs no Drošības Padomes. Maliks nepiedalījās sēdē, kurā apsprieda situāciju Korejas pussalā, un nevarēja uzlikt veto rezolūcijai, kura pieprasīja pārtraukt kaujas darbību un visa karaspēka izvešanu no Dienvidkorejas teritorijas.

Amerikāņu karaspēku no Dienvidkorejas teritorijas izveda 1949. gada vasarā. Vašingtonā uzskatīja, ka Dienvidkorejas armijas atbalstam pietiks ar aviāciju un floti. Trumens piekrita, ka sauszemes karaspēku nevajag nosūtīt.

– Es negribu karu, – teica Trumens.

Uz Koreju no Tokijas devās ģenerālis Duglass Makarturs. 30. jūnijā Pentagonā saņēma viņa ziņojumu. Makarturs bija nonācis pie slēdziena, ka vienīgā iespēja saglābt Dienvidkoreju – pārvietot uz turieni amerikāņu sauszemes karaspēku.

Trumens atcerējās, ka tas bija pats smagākais lēmums viņa dzīvē, vēl smagāks, nekā pavēle par atomieroču pielietošanu karā pret Japānu. Trumenam arī bez tā bija slikts garastāvoklis. Tieši tajā brīdī ar viņu nodarbojās stomatologs. Viņam bija jānomaina divi tiltiņi un četri kronīši. Neskatoties uz sāpēm, tikai vienu reizi prezidents piekrita anestēzijai. Kara sākumā viņš baidījās sevi pakļaut narkotisku preparātu iedarbībai, lai nezaudētu prāta skaidrību.

Drošības Padome pieņēma jaunu rezolūciju, kas pilnvaroja ANO valstu bruņotos spēkus apturēt agresiju. Amerikāņu karaspēks saņēma tiesības izmantot Apvienoto Nāciju Organizācijas karogu.

– Komunistiskā agresija, – teica Trumens, – ir draudi mūsu drošībai. Ja komunismam atļaus aprīt brīvas tautas vienu pēc otras, tad sabruks cilvēces cerības uz mieru un taisnīgu tiesu. Ja ANO spēki, kas atrodas Korejā, cīņā ar agresoru cietīs sakāvi, tad neviena tauta nejutīsies drošībā. Tāpēc Korejā mēs cīnāmies par savu drošību.

1950. gada 1. jūlijā Pusanā nolaidās lidmašīnas ar pirmajiem divsimt piecdesmit sešiem amerikāņu karavīriem – divas rotas no 24. kājnieku divīzijas. 5. jūlijā viņus sūtīja kaujā uz dienvidiem no Seulas. Korejā bija karsts un mitrs, lija lietus, ceļus izskaloja. Kaujas darbību telpa nebija zināma. Korejiešu valodu neviens neprata. 29. jūlijā amerikāņu karaspēka komandieris ģenerālis Voltons Volkers izdeva pavēli: ne soli atpakaļ. Atkāpšanās un evakuācija nenotiks. Visiem jācīnās un, ja būs vajadzīgs, jākrīt kaujas postenī, kamēr pienāks palīdzība. Līdz septembra vidum amerikāņi zaudēja divpadsmit tūkstošus cilvēku.

Labējie republikāņi vainu uzlika prezidentam Trumenam, kurš iesaistīja valsti karā.

– Amerikāņu zēni mirst Korejā, – apgalvoja senators Makartijs, – tāpēc, ka neaizskaramo grupa Valsts departamentā sabotēja palīdzības programmas Āzijai. Rūzvelta un Trumena valdīšana – tie ir divdesmit gadu nodevības.

Prezidenta vēlēšanās zaudējušais Tomass Djū pieprasīja, lai valsts sekretārs Dīns Ačesons atkāptos no amata, tāpēc, ka «mūsu zēnu asinis, kuri ievainoti un krituši Korejā, ir uz viņa sirdsapziņas».

Prezidentam bija vajadzīgs uzticams aizsardzības ministrs.

6. septembrī Baltajā namā parādījās Džordžs Māršals būdams jau pensionārs. Trumens palūdza maršalu atgriezties valsts dienestā un kļūt par aizsardzības ministru.

– Es esmu gatavs, – vienkārši pateica Māršals. – Tomēr es gribētu, lai jūs padomātu par to, kā mana iecelšana atsauksies uz jums un jūsu administrāciju. Man joprojām pārmet par Čan Kaiši valdības krišanu. Bet es gribu jums palīdzēt, nevis kaitēt.

Satriekts par viņa vārdiem, Trumens rakstīja sievai: «Vai vari iedomāties, lai kāds cits man teiktu kaut ko tamlīdzīgu?»

Māršals nevarēja atteikt Trumenam. Septembrī viņš sāka vadīt militāro resoru, lai palīdzētu Trumenam viņa grūtākajās dienās. Saskaņā ar likumu militārpersona varēja ieņemt ministra amatu tikai desmit gadus pēc dienesta beigām. Prezidents palūdza kongresam apstiprināt izņēmumu attiecībā pret Māršalu.

Korejā bija izvērstas jau sešas amerikāņu divīzijas. Izpildot ANO Drošības Padomes lēmumu, Anglija nosūtīja uz Koreju brigādi. Austrālija atsūtīja bataljonu. Aiz tiem sekoja filipīniešu, holandiešu, taizemiešu un kanādiešu bataljoni. Turcija izvērsa brigādi, Francija – pastiprinātu bataljonu, Jaunzēlande – artilērijas divizionu, Beļģija, Grieķija, Kolumbija un Etiopija – pa bataljonam.

Karaspēka komandēšanu prezidents Trumens uzticēja ģenerālim Makarturam. Viņa senči vairākās paaudzēs bija militāristi, un arī pats viņš bija leģendāra personība. Viņš nekad ne no kā nebaidījās. Pirmajā pasaules kara laikā apšaudes laikā viņš ne reizi neuzlika bruņu cepuri. Otrā pasaules kara laikā viņš karoja Klusajā okeānā, sākumā atkāpjoties japāņu armijas pārspēka priekšā, bet vēlāk to graujot. Kad japāņi kapitulēja, Duglass Makarturs teica saviem virsniekiem:

– Jā, džentelmeņi, atpakaļceļš bija ilgs.

Un viņš norādīja ar roku uz kritušu japāņu karavīru:

– Tādi viņi man patīk.

Aizsardzības ministrija piedāvāja Makarturam klasisku shēmu darbībai Korejā: izvietot amerikāņu karaspēku Dienvidkorejas armijai aizmugurē, lai apstādinātu atkāpšanos. Ģenerālis pieņēma negaidītu un drosmīgu risinājumu.

15. septembrī agri no rīta viņa karaspēks izcēlās Ziemeļkorejas armijas aizmugurē pie Inčhonas. Desanta operācijā piedalījās 262 kuģi. Kaujā devās 70 tūkst. karavīru un virsnieku no 10. korpusa. Tā bija viena no tām operācijām, kuras maina kara gaitu. Ar vienu triecienu ģenerālis Makarturs pārgrieza ziemeļkorejiešu apgādes līnijas un deva tiem triecienu no aizmugures. Pēc 11 dienām amerikāņi atkaroja Seulu. Septembra beigās Ziemeļkorejas armijas puse cīnījās apgrieztā frontē.

1. oktobrī amerikāņu karaspēks nonāca līdz 38. paralēlei. Kim Ir Sena armija, panikas pārņemta, sabruka. Amerikāņiem pavērās ceļš uz Phenjanu, kuru ziemeļkorejieši atkāpjoties, atdeva bez kaujas.

Kim Ir Sena palīgs atzinās padomju vēstniekam Štikovam, ka viņa šefam «garastāvoklis ir nospiests un pat sakāvniecisks. Karš ir zaudēts un, ja nepalīdzēs no ārpuses, Padomju Savienība zaudēs Koreju».

13. oktobrī Štikovs ziņoja uz Maskavu:

«No Phenjanas ir evakuētas valsts iestādes un diplomātiskais korpuss. Iedzīvotāji masveidā atstāj Phenjanu un dodas uz ziemeļiem. Iedzīvotāju noskaņojums ir nomākts sakarā ar nepārtrauktām bombardēšanām, un Lī Sin Mana un amerikāņu karaspēka uzbrukumiem. Novērojams apjukums un bezcerība gan iedzīvotāju vidū, tā arī valdības aprindās.

Iedzīvotāju vidū, armijā un starp vadošajiem darbiniekiem izplatās sarunas par to, kāpēc Padomju Savienība nepalīdz Korejai ar visiem saviem bruņotajiem spēkiem, piemēram ar triecienlidmašīnām, kur tajā pašā laikā ASV palīdz Lī Sin Manam. Korejiešu virsnieki paziņo, ka viņiem nav vajadzīgi padomi, bet gan reāla palīdzība».

Kim Ir Sens lūdzās Staļinam, lai tas iejauktos karā. Staļins lūgumu pāradresēja Mao Cze Dunam. Mao arī negribēja nosūtīt karaspēku, atbildēja, ka tas draud ar lielu karu. Staļins nolēma, ka Ziemeļkorejas armijas atliekas būs jāizved no valsts. 13. oktobrī viņš lūdza nodot Kim Ir Senam: «Tālāka pretošanās ir veltīga. Jums jāgatavojas pilnīgai evakuācijai uz Ķīnu vai Padomju Savienību».

Noprotams, ka Staļins pat samierinājās ar Ziemeļkorejas zaudējumu, ar to, ka amerikāņu karaspēks nonāks līdz padomju robežai. Vadonis teica Politbiroja locekļiem:

– Nu ko, lai tagad Tālajos Austrumos mūsu kaimiņi būtu Savienotās Valstis. Viņas tur atnāks, bet mēs ar tām nekarosim. Mēs vēl neesam gatavi.

Vašingtonā norisinājās diskusija - apstāties 38. paralēlē vai turpināt karu, lai beidzot uzvarētu Ziemeļkorejas armiju?

Trumens nolēma tikties ar Makartūru. Visi pamanīja, ka ģenerālis militāri nesveicināja Augstāko virspavēlnieku un, ka viņa krekla apkakle nav aizpogāta. Toties ģenerālim bija tikai labas ziņas Phenjana tiks ieņemta nedēļas laikā. Karš drīz beigsies. Nākamā gada sākumā ANO varēs Korejā sarīkot vēlēšanas. Pēc tam amerikāņu karaspēks dosies prom.

– Militārā okupācija neko nedod, – pārliecinoši teica Makarturs. – Visi okupanti cieš neveiksmi.

Radās jautājums par karagūstekņiem: amerikāņu gūstā bija nonākuši 60 tūkst. ziemeļkorejiešu.

– Viņi ir vislaimīgākie korejieši visā valstī, – teica Makarturs. – Pirmo reizi dzīvē viņi ir paēduši un nomazgāti.

Amerikāņi tomēr pieļāva lielu politisko kļūdu. Makarturam vajadzēja laikus apstāties, bet augstprātīgais ģenerālis pierādīja, ka pretinieku vajag pilnīgi sagraut, lai ātrāk pabeigtu karu. Un amerikāņi tuvojās Ķīnas robežai.

Tagad Mao Cze Duns nolēma, ka Savienotās Valstis ir nodomājušas ne tikai ieņemt visu Korejas pussalu, bet arī ielauzties Ķīnā, lai viņu gāztu. Viņš nolēma pārmācīt amerikāņus. Mao uzskatīja, ka nav ko gaidīt, kamēr amerikāņi sagraus Kim Ir Senu un ķersies pie viņa paša, un pavēlēja armijai sākt darboties.

30. septembrī Ķīnas valdības vadītājs Čžou Enlajs uzstājās ar izteikti skaidru brīdinājumu:

– Ķīnas tauta necietīs ārvalstu agresiju un vienaldzīgi nevēros, kā kaimiņi kļūst par imperiālisma upuri.

3. oktobrī Čžou Enlajs uzaicināja Indijas vēstnieku un lūdza nodot Savienotajām Valstīm, ka, ja ANO karaspēks šķērsos 38. paralēli, tad Ķīnas armija dosies palīgā Ziemeļkorejai. Baltajā namā šo brīdinājumu palaida gar ausīm. Prezidents Trumens un valsts sekretārs Ačesons bija pārliecināti, ka Pekinas paziņojums ir blefs. CIP ziņoja, ka «nav nekādu liecību par to, ka ķīniešu komunisti ir nodomājuši plašā mērogā piedalīties Korejas karā».

1950. gada 6. oktobrī Ķīnas kompartijas CK Politbirojs pieņēma lēmumu nosūtīt uz Koreju «brīvprātīgos».

Makarturs apsolīja Trumenam:

– Es uzskatu, ka pretošanās tiks pārtraukta pirms Pateicības dienas. Tos, kurus mēs nepaspēsim iznīcināt, piebeigs ziema. Viņi cīnās, lai glābtu savu seju. Austrumu cilvēki sejas zaudēšanas gadījumā priekšroku dod nāvei.

Trumens jautāja:

– Kādas ir izredzes, ka iejauksies ķīnieši un krievi?

– Tās ir nelielas, – pārliecinoši atbildēja ģenerālis. – Ja viņi būtu iesaistījušies pirmajā vai otrajā kara mēnesī, tad tam būtu izšķirošs raksturs. Tagad mēs nebaidāmies no intervences. Mēs esam labākie.

18. oktobrī pirmā ķīniešu karaspēka vienība, kas tika nosaukta par brīvprātīgajiem, pārcēlās pāri Jaluczjanas upei. 21. oktobrī ķīnieši jau iesaistījās karadarbībā. 150 tūkstošu vīru lielā «brīvprātīgo» karaspēka uzbrukums amerikāņiem izrādījās tik negaidīts, ka viņi atkāpās uz dienvidiem, uzspridzinot dzelzceļus.

Kad ķīnieši iesaistījās karā un ziemeļnieki atkal pārgāja uzbrukumā, Seulā atkal izcēlās panika – un atkal sekoja jaunas režīma pretinieku nošaušanas, kas norisinājās ārzemju diplomātu acu priekšā. Tie sāka protestēt, un nošaušanas turpinājās bez lieciniekiem. Žurnālisti rakstīja par to, kas notiek, bet amerikāņu un britu valdības centās, lai šādi materiāli neparādītos presē. Pretējā gadījumā rastos dabisks jautājums: kāpēc jācīnās par diktatoru Lī Sin Manu, kurš uzvedas tāpat, kā viņa ienaidnieki-komunisti?

Trīs dienas pēc ķīniešu ekspedīcijas korpusa iesaistīšanās karā Štābu priekšnieku komitejas priekšsēdētājs ģenerālis Omārs Bredlijs teica Trumenam, ka pēc Makartura ziņojumiem, stāvoklis ir briesmīgs: ir sācies pavisam cits karš. Makarturs pieprasīja papildspēkus un ierosināja nosūtīt uz Koreju ķīniešu karaspēku no Taivānas. Ķīniešu karaspēka komandieris maršals Pens Dehuajs bija pārliecināts, ka pilnībā sagraus amerikāņu karaspēku. Mao viņam pavēlēja amerikāņus iedzīt jūrā.

1950. gada 30. novembra preses konferencē Trumens draudīgi paziņoja:

– ASV pretosies komunistiskajai ekspansijai un apturēs agresiju Korejā. Mēs veiksim visus nepieciešamos pasākumus.

Dažreiz viņš runāja ātrāk, nekā domāja. Sāka atbildēt, nenoklausoties jautājumu. Viņam tieši uzprasīja, vai tiek apspriests jautājums par atomieroču izmantošanu. Trumens uzreiz atbildēja:

– Jautājums vienmēr tiek apspriests. Bet es negribētu, ka izmantotu atombumbu.

Trumens izteicās tik neveiksmīgi, ka radās iespaids, it kā ģenerālis Makarturs jau ir saņēmis tiesības pielietot atomieročus. Kad preses konference beidzās, žurnālisti metās pie telefoniem: izcēlās visā pasaulē.

Britu premjers Klements Etlijs steidzās uz Vašingtonu un 4. decembrī ieradās pie Trumena. Viņš uzstāja par to, ka bez viņa nedrīkst pieņemt lēmumu par kodolieroču izmantošanu. Šo prasību Trumens noraidīja. Viņš apsolīja tikai laicīgi par to paziņot britu valdības vadītājam. Premjers Etlijs ierosināja Trumenam vispār atstāt Tālos Austrumus, lai glābtu Eiropu. Bet Trumenam atombumba bija tikai šantāžas līdzeklis.

– Mūsu mājas, mūsu valsts, viss, kam mēs ticam, ir apdraudēts, – teica Trumens. – Šie draudi nāk no Padomju Savienības. Pie kam mēs neuzskatām, ka karš ir neizbēgams. Starp brīvo pasauli un Padomju Savienību nav tāda konflikta, kuru nevarētu atrisināt mierīgā ceļā. Mēs darīsim visu, lai izvairītos no kara, tomēr nesāksim nodarboties ar samierināšanu. Minhenes pieredze rāda, ka ar samierināšanu drošību nevar panākt.

1950. gada sākumā sabiedriskās aptaujas rezultātā trīsdesmit procenti aptaujāto amerikāņu viedoklis bija par to, ka Auksto karu uzvarēs Krievija, un tikai deviņi procenti uzskatīja, ka virsroku gūs Savienotās Valstis. Kaujas darbība Korejas pussalā pastiprināja pretpadomju noskaņojumu.

1950. gada 18. septembrī padomju vēstniecība Vašingtonā ziņoja ministram Višinskim par politisko situāciju ASV:

«Agresīvo karu, ko ved Amerikas Savienotās Valstis pret Korejas tautu, Trumena administrācija izmanto kā intensīvu un vispusēju sagatavošanos trešajam pasaules karam.

14. augustā Ņujorkas ostas dokeru grupa atteicās izkraut no PSRS atvesto krabju gaļas partiju, pamatojot ar to, ka kravai ir padomju izcelsme. 18. augustā tie paši dokeri atteicās izkraut no PSRS atvestu kažokādu partiju. Pēc šiem gadījumiem sekoja vesela virkne līdzīgu gadījumu, un boikots tika izplatīts attiecībā uz precēm, kas ievestas no tautas demokrātijas valstīm… Sekojot ostu dokeru piemēram, padomju izcelsmes preces atteicās izkraut arī aviācijas līniju krāvēji.

16. augustā Amerikas kuģniecības kompānija «U. S. Lines» paziņoja, ka tā turpmāk nepārvadās nekādas preces no Padomju Savienības vai uz Padomju Savienību. Pat krava, kas bija adresēta mūsu vēstniecībai, kas 7. septembrī ieradās Ņujorkā ar tvaikoni « Batorij» , netika izkrauta un ar šo tvaikoni tika aizvesta atpakaļ»…

Staļins nesūtīja karaspēku uz Koreju. Tomēr atļāva pārvietot uz Ķīnu aviācijas iznīcinātāju pulku, lai padomju lidotāji no gaisa piesegtu ķīniešu karaspēku. Viņi dzīvoja bijušajās japāņu kazarmās, kur nebija ne ūdensvada, ne kanalizācijas. Valkāja ķīniešu armijas formastērpus.

«Sākumā korpusa vadība pieprasīja radio apmaiņu gaisā veikt tikai ķīniešu vai korejiešu valodā, – atcerējās aviācijas pulka komandieris Padomju Savienības Varonis pulkvedis Jevgēņijs Pepeļajevs. – Lidotājiem izdalīja bloknotus ar krievu transkripcijas vārdiem-komandām. Es uzreiz un kategoriski atteicos izpildīt šo rīkojumu: pamēģiniet paši gaisa kaujā vadīt lidmašīnu posmu vai eskadriļu vai pat vienkārši izpildīt komandas pēc sarunu vārdnīcas. 176. gvardes pulkā komandieris izrādījās pielaidīgāks, un jau pirmajā kaujā kaimiņi, vadot «ķīniešu» valodā, zaudēja MiG-15. Ķīniešu ābeci mums šeit uzreiz atcēla.

Mūs pārģērba zilās biksēs un sinepju krāsas auduma jakās un šineļos. Lidotājiem izdeva līdzīgas kažokādas cepurēm un nezin kāpēc sarkanus hromādas zābakus, kuri, lecot no lidmašīnas ar izpletni, nokrita no kājām. Bijām spiesti par pirmo algu pārģērbties civilajās drēbēs, bet lidojām savās jakās. Tiesa, sarkanos zābakus lidotāji ātri apmainīja ar karavīru kažokādas zābakiem, kas bija darināti no rupjas ādas, toties silti un, galvenais, šņorējami, no kājām nenokritīs».

MiG-15 iznīcinātāju parādīšanās amerikāņiem bija nepatīkams pārsteigums. Padomju lidotājiem aizliedza lidot virs Dzeltenās jūras un sekot pretiniekam tālāk par 100 kilometriem no frontes līnijas. Staļins pavēlēja, lai neviens lidotājs nenonāktu pretinieka rokās. 1950. gada 1. oktobrī Staļins telegrafēja vēstniekam Štikovam un galvenajam militārajam padomniekam ģenerālleitnantam Vasiļjevam: «Turpmāk, organizējot mūsu militāro padomnieku darbu, Jums jāveic visi pasākumi, lai neviens militārais padomnieks, kā tika norādīts agrāk, nenonāktu gūstā. Ziņojiet par veiktajiem pasākumiem».

Staļina vēlme slēpt padomju dalību karā pilnībā sakrita ar amerikāņu nodomiem. Vašingtonā darīja visu, lai tas paliktu noslēpums. Savādāk amerikāņu sabiedrība pieprasītu kaut kādas darbības, bet Vašingtonā negribēja, ka lokāls konflikts pāraugtu ASV un PSRS tiešā sadursmē.

Amerikas prezidents cerēja, ka Korejas karš paliks kā lokāls konflikts. Trumens atteicās nosūtīt uz Koreju ievērojamus spēkus, baidoties, ka Staļins šo karu ir ieplānojis kā māņu manevru, lai tur iesaistītu visus amerikāņu spēkus, un tad dotu triecienu Eiropā. NATO valstis arī baidījās, ka Savienotās Valstis iestigs Korejā.

28. novembrī Nacionālās Drošības Padomes sēdē aizsardzības ministrs Džordžs Māršals stingri noteica:

– Liels karš ar Ķīnu nav iespējams. Mēs nonāksim lamatās, kuras mums būs izlikuši krievi. Tam būs nepieciešama visu spēku mobilizācija un Eiropa paliks neaizsargāta no padomju iebrukuma. Jādara viss iespējamais, lai karu ierobežotu.

Trumens uzskatīja, ka vienīgā izeja ir sarunas par pamieru.

Ģenerālis Makarturs, pazemots ar atstādināšanas nepieciešamību, uzskatīja savādāk. No viņa redzes viedokļa, lielais karš jau ir sācies. Duglass Makarturs nesaprata, kāpēc, ja viņam arsenālā ir tāds ierocis, viņam aizliedz to pielietot kaujas laukā. Viņš ierosināja pieteikt Ķīnai karu un nomest no trīsdesmit līdz piecdesmit atombumbām uz Mandžūriju un lielajām pilsētām.

Divas dienas pirms Ziemassvētkiem uz ceļa gāja bojā 8. armijas komandieris ģenerālis Voltons Volkers: viņa džips ietriecās dienvidkorejiešu kravas mašīnā. Viņu nomainīja no Vašingtonas atlidojušais ģenerālis Metjū Ridžvejs. Viņš spēja apturēt atkāpšanos. Fronte nostabilizējās bez atomieroču pielietošanas. Spriedze samazinājās. Kā izteicās Dīns Ačesons, «kamēr ģenerālis cīnās ar Vašingtonu, ģenerālis Ridžvejs cīnās ar pretinieku». 1951. gada sākumā 8. armija sāka sekmīgu uzbrukumu un 12. martā otro reizi atkaroja Seulu. Marta beigās karaspēks bija nonācis līdz 38. paralēlei un apstājās. Bija acīm redzams amerikāņu pārspēks tehnikas un uguns jaudas ziņā pār ķīniešu zemessardzi. Sākās pozīciju karš līdz spēku izsīkumam.

«Vakariņu laikā, – rakstīja Staļinam padomju vēstnieks Pekinā Pāvels Judins, – Mao Czeduns runāja par karu Korejā, norādot uz to, ka amerikāņi, diemžēl negrib iesaistīties lielās kaujās. Galvenais mūsu uzdevums Korejā ir pēc iespējas vairāk iznīcināt amerikāņu dzīvo spēku. Mēs, teica Mao Czeduns, neesam pret to, ka karš Korejā ieilgtu…»

1951. gada 15. martā ģenerālis Makarturs pārkāpa Trumena pavēli un sniedza interviju, kurā kritizēja Vašingtonu par to, ka apstādināja 8. armiju un neļāva tai pabeigt Korejas apvienošanu.

24. martā Makarturs, nevienam nepaziņojot, piestādīja Mao Czedunam ultimātu, apsolot paplašināt kara mērogus un pilnībā sagraut ķīniešu armiju. Trumena pūles attiecībā uz pamieru sabira putekļos.

Prezidents bija sašutis: «Makarturs man neatstāja izvēles iespēju – es vairāk nevarēju ciest viņa nepakļaušanos». Arī Rūzvelts ar piesardzību attiecās pret Makarturu, tomēr neizšķīrās viņu atstādināt no amata. Vašingtonā baidījās no ambiciozā ģenerāļa. Harijs Trumens izrādījās daudz drosmīgāks cilvēks un atstādināja ģenerāli.

– Jautājums, kādu mēs sev uzstādām, skan tā, – teica Trumens, uzrunājot valsti, – vai bez liela kara iespējams izjaukt Padomju Savienības iekarošanas plānus? Mūsu valsts un mūsu ANO sabiedrotie uzskata, ka labākais līdzeklis būs uzvara Korejas karā. Ģenerālis Makarturs tam nepiekrīt. Tāpēc es pieņēmu lēmumu atstādināt ģenerāli, lai vairāk nebūtu šaubu par mūsu politikas mērķiem. Man nebija vienkārši pieņemt šo lēmumu, tāpēc, ka ģenerālis Makarturs ir viens no izcilākajiem karavadoņiem. Tomēr miers ir svarīgāks visā pasaulē.

Trumens domāja, ka sāksies vētra, bet nespēja iedomāties, kas sāksies valstī! Daudziem amerikāņiem Makarturs bija īsts varonis. Senators Niksons pieprasīja nekavējoties atgriezt ģenerāli amatā. Senators Dženners paziņoja, ka valsts atrodas «slepenas Krievijas spiegu vadītās kliķes rokās». Senators Makartijs uzskatīja, ka Trumenu vada «burbons un benediktīns». Senātā iesākās runas par impīčmentu. Četru štatu – Floridas, Mičiganas, Ilinoisas, Kalifornijas – likumdevēju sapulces nomelnoja prezidenta lēmumu.

5. aprīlī pārstāvju palātas spīkers Džozefs Martins nolasīja no Makartura saņemto vēstuli: «Ja mēs zaudēsim karu pret komunismu Āzijā, tad Eiropas krišana ir neizbēgama. Ja mēs uzvarēsim, Eiropa visdrīzāk, būs paglābta no kara un saglabās brīvību. Tāpēc mums ir jāuzvar. Nekas neaizstās uzvaru».

Ģenerāli Makarturu uzaicināja uzstāties kongresā. Viņš runāja 34 minūtes. Viņa uzstāšanos 30 reizes pārtrauca aplausi.

– Kad es sāku dienēt bruņotajos spēkos, – teica Duglass Makarturs, – tas bija manas bērnības visu sapņu un cerību piepildījums. Cerības un sapņi sen ir izkliedējušies. Bet es arvien vēl atceros vārdus vienai no karavīru vidū populārai balādei, kurā bija teikts: «Vecie karavīri nemirst, viņi vienkārši izzūd». Un es, kā vecais kareivis no tās balādes, tagad beidzu savu karavīra karjeru un vienkārši izzūdu – vecais kareivis, kurš centās izpildīt savu pienākumu tā, kā bija pavēlējis pats Dievs. Es no jums atvados.

Daudziem acīs bija asaras. Tā bija Makartura zvaigžņu stunda. Viņu sveica tā, kā četrdesmit piektajā gadā nesveica ģenerāli Dvaitu Eizenhaueru, kurš atgriezās no sakautās Vācijas. Tomēr šī sajūsmas attieksme drīz vien noplaka, un bijušais ģenerālis par politiķi nekļuva.

Amerikāņu bumbvedēji sagrāva ziemeļkorejiešu armijas sakaru līnijas. Trūka radioraidītāju un uztvērēju. Slepenības prasības netika ievērotas. Ziemeļkorejiešu primitīvos kodus uzlauza dažu stundu laikā. Tāpēc par vairākām ziemeļkorejiešu operācijām amerikāņu pavēlniecība uzzināja savlaicīgi. Ļoti noderīgas izrādījās pārtvertās radiogrammas, ar kurām dalījās dienvidkorejieši, un arī taivānieši, kuri sekoja ķīniešu karaspēka radio apmaiņai Korejā. Tomēr amerikāņi ne pārāk uzticējās saviem aziātu sabiedrotajiem. Tāpēc vairāk paļāvās uz aerofotouzņēmumiem un gūstekņu nopratināšanām.

Korejiešu jūrnieki paziņoja amerikāņiem, ka ķīnieši jūrā ir ieguldījuši sakaru līniju starp Šaņdunas un Dairenas pussalām Mandžūrijā. Pa šo sakaru līniju notika sarunas starp ķīniešu karaspēka pavēlniecību Ķīnā un Pekinu. Dzeltenā jūra nav dziļa, amerikāņu jūrnieki atrada kabeli un ar cirvi izcirta pamatīgu gabalu. Ķīnieši bija spiesti izmantot radio teletaipu, kura sarunas varēja pārtvert, un pavēra lielākas iespējas amerikāņu izlūkdienestam.

Amerikāņu izlūkdienesta korejieši-aģenti ilgi nedzīvoja. Aģentus savervēja no ziemeļniekiem-dezertieriem un bēgļiem. Apmācīja viņus pēc Otrā pasaules kara laika standarta programmas – lēcieni ar izpletni, darbs ar radiostaciju, strēlnieku ieroči un spridzināšanas darbi, izvairīšanās metodes no novērošanas. Šī sagatavošanās nebija pietiekama, lai izdzīvotu Ziemeļkorejas apstākļos. Uz ziemeļiem nosūtīja apmēram divus tūkstošus aģentu, atgriezās nedaudzi. Labākajā gadījumā viņi paspēja vienu-divas reizes iziet ēterā. Totalitāra režīma apstākļos pat no viena ciemata nokļūt citā bija pārāk sarežģīti, bija vajadzīgi dažādi dokumenti, kas pastāvīgi mainījās.

Kara beigās, pārliecinājušies, ka aģentūras iesūtīšana ir neefektīva, formēja kaujas vienības no pārbēdzējiem, vienkāršiem bandītiem un kontrabandistiem ar nolūku, lai ar sīkām diversijām traucētu ziemeļkorejiešus. 1953. gadā katru nedēļu pārsvieda uz to pusi desmit cilvēkus. Reti kāds no viņiem nodibināja sakarus ar izlūkošanas centru.

Izlūkošanas un diversija operācijās pavēlniecība neiesaistīja savu speciālo uzdevumu vienību – 10. specvienību no Fortbragas. Baidījās, ka amerikāņi nonāks gūstā un kļūs par smadzeņu skalošanas operāciju upuriem: no viņiem iztaisīs cīnītājus par komunismu, kuri, atgriežoties dzimtenē, sāks nogalināt un veiks terora aktus.

Neskatoties uz to tika izveidota apvienota specvienība – 240 angļi, 320 amerikāņi un 300 dienvidkorejieši. Viņi izgāja intensīvus divu mēnešu sagatavošanās kursus Japānā, viņus izmantoja dzelzceļu un tuneļu spridzināšanā Ziemeļkorejas teritorijā, lai traucētu ziemeļnieku armijas apgādi un papildspēku pārsviešanu. Specvienība gribēja sagūstīt «mēli» – vienu no padomju virsniekiem, kurš palīdzēja ziemeļkorejiešiem, bet priekšniecība kategoriski aizliedza to darīt, lai neprovocētu konfliktu starp abām lielvalstīm.

Karš Korejas pussalā turpinājās trīs gadus, vienu mēnesi un divas dienas. Tas gandrīz varēja kļūt par kodolkaru un pilnīgi iespējams, ka varēja novest līdz trešajam pasaules karam, tāpēc, ka tā dalībnieki nebija spējīgi izprast cits cita nodomus. Tā bija politisko kļūdu traģēdija, kas apmaksāta ar asinīm.

Korejas kara politiskās sekas grūti pārvērtēt. Tas paātrināja Aukstā kara militarizāciju un izveda to no Eiropas konfrontācijas globālā mērogā. Pirmo reizi (vēl ilgi pirms Karību krīzes) Aukstais karš varēja pāraugt karstajā. Pēc Korejas kara amerikāņu noskaņojums izmainījās: sabiedrība samierinājās ar to, ko agrāk atteica valdībai. Senatori un kongresmeņi viegli nobalsoja par aizsardzības budžeta palielināšanu, sauszemes karaspēks palielinājās divas reizes un sasniedza 3 miljonus cilvēku.

Turciju un Grieķiju uzņēma NATO. Vienojās atjaunot Rietumvācijas militāro potenciālu un uzņemt to Ziemeļatlantijas blokā. Nolēma izveidot NATO Apvienotos bruņotos spēkus. Korejas kara sākumā NATO bija 14 «nenokomplektētas un slikti aprīkotas divīzijas» – pēc krievu vēsturnieku vērtējuma (skatīt «Военно-историческийжурнал» , № 9/2007). Tikai divas no tām bija amerikāņu. Kara beigās Eiropā atradās sešas amerikāņu divīzijas. NATO karaspēks bija pilnībā nokomplektēts un aprīkots kaujas darbību vešanai.

Pamiera sarunās par klupšanas akmeni kļuva 132 tūkst. Ziemeļkorejas karagūstekņu liktenis. Puse no viņiem negribēja atgriezties pie Kim Ir Sena. Prezidents Trumens nolēma, ka neviens atpakaļ «verdzībā», kā viņš izteicās, netiks atgriezts. Tomēr daudzi ziemeļkorejiešu sagūstītie karavīri palika uzticīgi dižajam vadonim. Viņi sarīkoja dumpi vienā no nometnēm, un amerikāņi pielietoja asaru gāzi, un pēc tam arī tankus. Kad gūstekņi un ievainotie atgriezās dzimtenē, viņi demonstratīvi rāva nost apģērbu, kuru tiem bija piešķīris Sarkanais Krusts.

Trumens izlasīja avīzē, ka viena amerikāņu karavīra, seržanta Džona Raisa, kurš bija kritis kaujā, mirstīgās atliekas tika nogādātas dzimtajā Aiovas štatā, lai apglabātu, bet pēdējā brīdī, kad zārku nolaida kapā, kapsētas administrācija apturēja bēres, tāpēc, ka seržants Raiss ir indiānis un nepieder baltajai rasei. Sašutušais Trumens pavēlēja seržantu apglabāt Ārlingtonas kapsētā un nosūtīja kara lidmašīnu, lai nogādātu Vašingtonā kritušā seržanta sievu un trīs bērnus. Trumens uzskatīja, ka tas ir pats mazākais, kas viņam jāizdara kaujā kritušā karavīra labā.

Korejā arī karoja CIP direktora vietnieka dēls Alens Meisijs Daless-jaunākais, jūras kājnieku leitnants. 1952. gada novembrī Alenam Dalesam pazvanīja no Pentagona un paziņoja, ka viņa dēls ir smagi ievainots. Šāviņam sprāgstot, jauneklis tika ievainots mugurā un rokā, bet viņš atteicās no evakuācijas un turpināja šaut. Leitnantu ievainoja vēlreiz – šāviņa šķemba iestrēdza galvā. Viens no karavīriem izvilka jauno Dalesu no apšaudes. Ar helikopteru viņu evakuēja uz hospitāļa kuģi, kas devās uz Japānu.

Alens Daless piezvanīja sievai. Viņa uzreiz izlidoja uz Japānu. Steidzama operācija paglāba leitnantu no akluma. Tomēr gandrīz mēnesi viņš nevienu nepazina, pat māti. Kad Alens Daless gaidīja apstiprinājumu CIP direktora amatam, no Japānas atgādāja leitnantu Dalesu. Viņu iznesa no lidmašīnas uz nestuvēm. Tēvs viņu sagaidīja pie trapa. Viņš noliecās un noskūpstīja dēlu uz vaiga, ko reti darīja daudz laimīgākos brīžos. Viņa palīgi laicīgi brīdināja presi, un šīs fotogrāfijas parādījās rīta avīzēs, kad Daless ieradās Kapitolijā. Viņš tika apstiprināts vienbalsīgi.

Arī Dvaita Eizenhauera dēls karoja Korejā. Kad Eizenhaueru ievēlēja par prezidentu, Trumens pavēlēja nogādāt Vašingtonā majoru Džonu Eizenhaueru, lai viņš varētu 1953. gada 20. janvārī piedalīties tēva inaugurācijā. Kad Korejas karā noslēdza pamieru, Eizenhauers teica:

– Karš ir beidzies. Ceru, ka mans dēls drīz atgriezīsies mājās.

Beidzās ne tikai Korejas karš, bet arī Māršala plāna izpilde. Piecdesmito gadu sākumā Rietumeiropas ekonomika bija atjaunota. Aukstais karš izvērtās arī par sistēmu sacensību. Māršala plāns pierādīja kapitālisma priekšrocības. Ja ne Trumens un Māršals, uzskata vēsturnieki, Eiropa, visticamāk, ietu pa ierasto ekonomiskā nacionālisma ceļu, kurš atkal novestu kontinentu līdz konfliktiem un, varbūt pat, kariem.

1953. gada decembra sākumā Džordžam Māršalam pasniedza Nobela miera prēmiju. 2. decembrī «Izvestija» nodrukāja īsu rakstu par miera prēmijas pasniegšanu: «Oslo universitātes zālē tika izkaisītas skrejlapas ar protestu pret prēmijas piešķiršanu Māršalam, pēc kā pasniegšanas ceremonija tika pārtraukta. Skrejlapās bija teikts: «Māršals ir tas ģenerālis, kurš ir veicis izšķirošo ieguldījumu cilvēku masveida iznīcināšanā… Mēs protestējam pret to, ka Nobela miera prēmija tiek piešķirta par kara organizāciju».

Padomju propagandisti laikam pavisam ir aizmirsuši, ka Džordžs Māršals ģenerālis bija kopīgā karā pret nacismu, par ko, viņu apbalvoja ar Suvorova ordeni, kas skaitījās karavadoņu ordenis…

Kas attiecas uz Nobela prēmiju, tad Harijs Trumens ar pilnām tiesībām varēja šo apbalvojumu dalīt ar savu bijušo valsts sekretāru. Uzzinājis, ka Māršals mirst, Trumens pazvanīja viņa sievai un teica, ka vēlas atbraukt. Viņa atbildēja, ka nav vērts braukt: vīrs viņu nepazīst. Trumens izplūda asarās.

1953. gada 20. janvārī pēc Eizenhauera inaugurācijas bijušais prezidents Trumens aizbrauca no Kapitolija parastā mašīnā. Ieslēdzās sarkanais luksofora signāls, un viņa mašīna apstājās – pirmo reizi kopš 1945. gada. Viņu vairs neviens neapsargāja. Viņš saņēma nelielu pensiju, pie kam ne par prezidenta pienākumu pildīšanu, bet par to, ka daudzus gadus viņš dienēja Misūri štata Nacionālajā gvardē, – 112 dolārus mēnesī. Viņi ar sievu varēja šo to atlikt no prezidenta algas un ieguldīt valsts vērtspapīros. Šo to viņš nopelnīja par memuāriem. Pēc mātes nāves viņš ar brāli un māsu sāka kopīgi vadīt ģimenes fermu. Kanzassitija paplašinājās uz dienvidiem, un viņi nelielus savas zemes gabalus pārdeva celtniecībai.

Viņu uzaicināja uz dažādām sinekūrām, lai būtu iespējas izmantot viņa vārdu. Trumens atteicās. Viņš teica, ka nolēmis dzīvot kā vienkāršs pilsonis, un atgriezās dzimtajās vietās. Misūri štata pilsētā Independensā Harijs Trumens ir pats slavenākais novadnieks. Šeit atrodas viņa prezidenta bibliotēka. Tagad tur ir muzejs, kur atbrauc tūristi, bet, kad viņš vēl bija dzīvs, tad šeit strādāja, rakstīja memuārus un sniedza intervijas.

Nams piederēja Trumena sievasmātei. Tikai pēc viņas nāves, kad viņam bija 67 gadi, bijušais prezidents beidzot kļuva sava nama īpašnieku. Viņš ar kājām gāja uz savu bibliotēku – viens, bez apsardzes. Cilvēki viņu apstādināja, fotografējās kopā ar viņu.

– Trīs lietas sabojā vīriešus, – reiz žurnālistiem izteicās Trumens, – vara, nauda un sievietes. Varu es nekad neesmu gribējis, naudas man nav bijis, bet mājās mani gaida vienīgā sieviete manā dzīvē.

Meita atcerējās, ka publiskos pasākumos, kad tēvs uzstājās, viņš instinktīvi ar acīm meklēja sievu, lai ieraudzītu, vai viņa piekrīt tam, ko viņš saka. Trumens un viņa sieva paļāvās viens uz otru. Reiz viņa atzinās:

– Mēs ar Hariju mīlējām viens otru, kaut bijām precējušies vairāk nekā četrdesmit gadus. Un lai kur es arī būtu, ja es pastiepu roku, Harijs jau bija šeit un turēja manu roku savējā.

Trumens ir apglabāts savas memoriālās bibliotēkas iekšējā pagalmā. Viņš tiešām mīlēja tikai savu sievu. Viņš bija mērens cilvēks, viegli šķīrās no prezidenta amata un nekad neparko nenožēloja.

Operācija «Smadzeņu skalošana»

1952. gada 19. jūnijā Savienoto Valstu vēstnieks Maskavā Džordžs Kenans ieradās vizītē pie ārlietu ministra Andreja Januarjeviča Višinska. Aukstais karš ritēja pilnā sparā, un Višinskis, agrāk būdams pārāk laipns pret viesiem, jau vairs necentās apburt ārzemniekus un nepievērsa uzmanību vēstnieka neparasti drūmajam noskaņojumam. Kenans informēja padomju ministru, ka viņš dienesta darīšanās lido uz Rietumvāciju un Angliju. Londonā viņam jāsatiekas ar savu priekšnieku – ASV valsts sekretāru Dīnu Ačesonu.

Londonas viesnīcā, kurā uzturējās vēstnieks, Kenanu apmeklēja viens no CIP vadītajiem Pirs de Silva. Džordžs Kenans, lai neizaicinātu padomju vadītājus, aizliedza saviem izlūkiem riskantas operācijas. Un tomēr Pirs de Silva lūdza vēstnieku piekrist CIP rezidentūras palielināšanai Maskavā.

Džordžs Kenans ļoti nervozēja, viņa seja bija bāla, trīcēja rokas. Pastaigājoties viesnīcas numurā, viņš teica, ka ir pārāk satraukts par padomju specdienestu panākumiem smadzeņu skalošanas sfērā. Kenans uzskatīja, ka viņi ir iemācījušies ar narkotisko preparātu palīdzību iedarboties uz psihi, bremzēt cilvēka paškontroles iespējas, pakļaut sev.

– Es baidos, ka mani var ietekmēt ar radioviļņu vai narkotiku palīdzību, – satraucās Kenans. – Un piespiedīs sniegt ziņojumus, kas būs pretrunā ar Savienoto Valstu interesēm. No tā vajadzētu izvairīties. Es taču zinu, ka CIP rīcībā ir tabletes, kuras iedod cilvēkam, lai viņš nāves draudu gadījumā varētu izdarīt pašnāvību. Pareizi vai ne?

Vēstnieks atsaucās uz tabletēm, kuras CIP deva aģentiem-izpletņlēcējiem un izlūkošanas lidmašīnu pilotiem, kuri lidoja virs Padomju Savienības un Ķīnas. Tā bija stikla ampula ar ciānkāliju. Pietika to pārkost, lai nāve iestātos dažu sekunžu laikā. Vēstnieks atkārtoja:

– Es runāju pavisam nopietni. Man ir vajadzīgas dažas šīs tabletes.

Atgriezies Vašingtonā, de Silva atstāstīja Kenana teikto CIP direktora vietniekam Alenam Dalesam. Kabinetā iestājās klusums. Amerikāņu izlūki saprata, par ko tik ļoti satraucies vēstnieks.

Maskavā strādājošie diplomāti jutās slikti un gaidīja lielas nepatikšanas. Viņi uzskatīja, ka viņus vismaz apstaro.

Bailes radās no tā, ka pastāvīgi noklausījās vēstniecību.

Jau pirms kara, 1937. gada 14. maijā, amerikāņu vēstniecība Maskavā ziņoja Vašingtonai, ka vēstnieka rezidencē Spaso House ir atklātas noklausīšanās ierīces. Mikrofonu atrada vēstnieka kabineta griestos, tieši virs viņa rakstāmgalda, pie kura vēstnieks diktēja telegrammas Valsts departamentam. Vēstniecības nama mansardā atrada nomaskētu telpu, uz kuru bija izvilkti vadi. Uz grīdas mētājās izsmēķi un ekskrementu pēdas.

1941. gada oktobrī amerikāņu diplomātus evakuēja uz Kuibiševu. Vēstnieka rezidencē Spaso House palika tikai misija, kura nodarbojās ar lendlīzes piegādēm. Kad diplomāti atgriezās, tad vēstniecības ēkā uz Mohovojas ielas atrada lielu skaitu paslēptu mikrofonu. Staļins vaicāja valsts drošības vadītājiem, ko atbildēt sašutušajiem amerikāņiem. Nākamais izlūkdienesta priekšnieks ģenerālis Jevgēņijs Petrovičs Pitovranovs ierosināja:

– Viņiem jāsaka, ka mikrofoni tika uzstādīti četrdesmit pirmajā gadā, kad visas vēstniecības evakuējās uz Kuibiševu. Pastāvēja draudi, ka vācieši uz laiku ieņems Maskavu un kāds no okupantiem apmetīsies amerikāņu vēstniecībā. Mēs taisījāmies noklausīties vāciešus, nevis sabiedrotos…

Staļinam ideja ļoti iepatikās, un atjautīgā Pitovranova karjera gāja augšup.

Pēc kara padomju pretizlūkošana uzsāka lielos apmēros uzstādīt noklausīšanās iekārtas ārzemju vēstniecībās. Mikrofoni palika arvien miniatūrāki un drošāki. 1948. gadā izgudroja tranzistoru, bet piecdesmito gadu vidū to jau aktīvi izmantoja radio rūpniecībā.

1952. gada janvārī amerikāņu vēstniecībā atkal atrada noklausīšanās ierīci. Apkopējs izdzirdēja, kā pa radio skan vēstnieka Džordža Kenana balss. Bet vēstnieks pa radio neuzstājās! Viņš sēdēja savā kabinetā un diktēja šifrotelegrammu Vašingtonai. Spaso House ieradās divi amerikāņu elektronikas speciālisti. Kenans sāka diktēt sekretāram kādu vecu telegrammu, un tad elektroniķi saprata, kur atrodas mikrofons. Viņi sāka lauzt sienu. Neko neatrazdami, viņi pievērsa uzmanību kokā izgrebtajam amerikāņu ģerbonim, kuru vēstniekam Averelam Harimanam uzdāvināja 1945. gadā.

Jaltā notika «Lielā trijnieka» tikšanās. Vienlaicīgi amerikāņu vēstnieku uzaicināja uz pionieru nometnes «Arteks» atklāšanu. Aizkustinātais vēstnieks nodeva bērniem Savienoto Valstu valdības dāvanu – čeku desmit tūkstošu dolāru vērtībā. Arī viņam pasniedza dāvanu – no vērtīgām koku sugām izgrebtu Amerikas ģerboni. Harimanam pat galvā neienāca, ka viņam būtu jābaidās no sabiedrotajiem, ar kuriem kopā cīnās pret nacistiem. Viņš norīkoja padomju pionieru dāvanu piekārt savā kabinetā.

Eksperti noteica, ka tā ir pilnīgi jauna iekārta, kurai nav vajadzīgs enerģijas avots un tā var strādāt praktiski bezgalīgi. Tā ieslēdzās, kad tika apstarota ar īsiem viļņiem no blakus ēkas, kur, jāsaprot, bija izvietojusies valsts drošības operatīvi-tehniskā grupa.

Amerikāņi klusēja vēl astoņus gadus. Par ģerboni 1960. gadā izstāstīja ASV pārstāvis ANO Henrijs Kebots Lodžs – pēc tam, kad izraisījās skandāls ar notriekto U-2.

Noklausījās visas vēstniecības. Pēc kara elektroniskās noklausīšanās apmērus pirmie noteica norvēģu diplomāti. 1948. gadā jaunais un enerģiskais norvēģu izlūkdienesta priekšnieks, kuram bija tehniskā izglītība, nosūtīja savu darbinieku uz Maskavu pārbaudīt vēstniecības ēku. Viņš sienās atklāja 13 paslēptus mikrofonus.

Nākošie bija briti. 1950. gadā vēstniecības gaisa-kara spēku atašejs darbojās ar radiouztvērēju. Pēkšņi viņš izdzirdēja sava kolēģa jūras-kara spēku atašeja balsi, kurš atradās blakus kabinetā. Balss skanēja skaļi un skaidri. Izsauca speciālistus un veica telpu pārbaudi. Neko neatrada. Nonāca pie slēdziena, ka atašeja kabinetā ir bijis uzstādīts portatīvs radioraidītājs, bet vēstniecības padomju darbinieki ir paspējuši to noņemt.

Šis atradums izraisīja pretizlūkošanas spēku un resursu mobilizāciju. 1952. gadā 9. oktobrī Čērčils pieprasīja MI-5 un MI-6 veikt visus nepieciešamos pasākumus aizsardzībai pret noklausīšanās ierīcēm. Pretizlūkošanas dienests saņēma norādījumu aizsargāt svarīgākos valdības kabinetus. Vienlaicīgi sāka ražot arī savas noklausīšanās ierīces.

Maskavā strādājošie vēstnieki iekrita arī «medus lamatās». 1949. gadā Grieķijas vēstniekam bija romāns ar istabeni, kura bija Valsts drošības ministrijas aģente. Kādā vakarā, kad abi bija gultā, nogāzās slikti nostiprinātie guļamistabas griesti, un vēstnieka skatam pavērās vairāki mikrofoni un kameras acs. Valsts drošības ministrijas darbinieki ieradās pie vēstnieka draudzīgā vizītē un atstāja viņam daudzas fotogrāfijas, kurās viņš bija iemūžināts intīmās pozās.

Viņu brīdināja, ja viņš atteiksies no sadarbības, tad viss kļūs zināms. Bet vēstnieks par šo atgadījumu sāka stāstīt visās diplomātiskajās pieņemšanās un pat parādīja fotogrāfijas, kuras viņam bija atstājuši čekisti. Visiem tas apnika, un neviens to vairs neuztvēra nopietni. Mēģinājums savervēt sūtni izgāzās. Griestus viņam saremontēja par valsts līdzekļiem.

Tomēr atgadījumi ar slepenajiem mikrofoniem un sevišķi runas par intensīvas apstarošanas draudiem nomāca Maskavā strādājošos diplomātus. 1952. gadā klīda baumas par «smadzeņu skalošanu», kuras vēl vairāk biedēja amerikāņus. Tas bija saistīts ar Korejas karu.

Korejas pussalā amerikāņu karavīri krita un nokļuva gūstā. 1952. gada 13. janvāra naktī kara lidotājus Kenetu Enohu un Džonu Kvīnu notrieca virs Ziemeļkorejas. Pēc četriem mēnešiem, 16. maijā, pēc pratināšanas, ko veica ķīniešu izmeklētāji, viņi atzinās, ka no lidmašīnām ir nometuši Sibīrijas mēra, tīfa, holēras, mēra, baciļus. Amerikāņu lidotāji publiski izsūdzēja grēkus:

– Mūs piespieda būt par ieroci kara kurinātāju rokās, un veicām šos briesmīgos noziegumus pret Korejas tautu un ķīniešu brīvprātīgajiem.

Pēc deviņiem mēnešiem jūras kājnieku korpusa aviācijas eskadriļas štāba priekšnieks pulkvedis Frenks Švebls, kuru notrieca 1952. gada 8. jūlijā, arī publiski apstiprināja divu lidotāju teikto. Notriektais pulkvedis nosauca amerikāņu virsnieku, kuri piedalījās bioloģiskajā karā pret Ziemeļkoreju, uzvārdus, pakāpes un amatus. Notriektie lidotāji noliedza kapitālismu un pieņēma komunismu.

Amerikāņu lidotāju paziņojumi kļuva par svarīgu argumentu propagandas karā. Izveidoja komisiju no sociālistisko valstu zinātniekiem, kura devās uz Ziemeļkoreju un atrada «pierādījumus» amerikāņu bioloģisko ieroču pielietojumam! Padomju Savienībā izdeva šīs komisijas plašu ziņojumu. Tas bija viltojums. Savienotās Valstis Korejas karā neizmantoja bioloģiskos ieročus!

Kas tomēr piespieda notriektos lidotājus to visu stāstīt? Pieredzējušie specdienestu darbinieki nevarēja saprast, kas par lietu. 1953. gadā Lielbritānijas specdienesti izveidoja komisiju, kas nodarbojās ar pārbēdzējiem un gūstekņiem, lai noteiktu, kas ir noticis ar korejiešu gūstā nonākušajiem karavīriem. Vērsās pie ekspertiem no MI-19 militārās izlūkošanas nodaļas, kura Otrā pasaules kara laikā nodarbojās ar gūstekņu pratināšanu. Jautāja viņiem, kādā veidā ķīniešiem un krieviem izdevās tā apstrādāt sagūstītos angļus un amerikāņus. 1952. gada novembrī šajā darbā iesaistīja jauno psihologu Sirilu Keningemu.

Pretizlūkošanas dienesta darbinieki nopratināja tos, kuri atgriezās no korejiešu gūsta. Viens no britu karavīriem Keningemam atzinās, ka ķīniešu izmeklētājs viņam iedeva 200 dolārus, teica, lai nopērkot rakstāmmašīnu un gaidot, kad ar viņu sazināsies ķīniešu vēstniecības darbinieki. Kad šis ķīnietis ieradās Londonā kā vēstniecības šoferis, viņu izraidīja. Tā bija standarta vervēšana. Bet kāpēc gūstekņi runāja par mītiskiem bioloģiskajiem ieročiem?

Amerikāņu specdienesti nonāca pie slēdziena, ka krievu un ķīniešu rīcībā ir kaut kādi līdzekļi, lai iedarbotos uz cilvēka smadzenēm. Izpētīja pratināšanas pieredzi PSRS: ieslodzījums vieninieka kamerā, miega ierobežojums, nakts pratināšanas, ilgi jāstāv kājās bez tiesībām apsēsties un atgulties, iebaidīšana, nošaušanas inscenēšana – kamēr cilvēks neizturēja un nepiekrita pateikt visu, kas no viņa tiek prasīts…

1951. gada jūlijā CIP pārtvēra divus padomju aģentus, pie kuriem atrada šļirces ar nezināmu šķidrumu. Aģenti apgalvoja, ka šis preparāts cilvēku pārvērš zombijā – viņš izpildīs jebkuras pavēles. Ievērojamākie amerikāņu psihiatri pierādīja, ka tādi preparāti nevar būt principā, bet radās aizdomas: ja nu tomēr padomju zinātnieki ir apsteiguši amerikāņu kolēģus?

Pārbēdzēji no Padomju Savienības pastāstīja, ka valsts drošības sistēmā pastāv slepena laboratorija, kura izstrādā indes operatīvām vajadzībām. CIP informators, pabijis Maskavā, ziņoja, ka botāniskajā dārzā bija redzējis neparastus subtropu augus, kurus audzēja pēc čekistu rīkojuma.

Bailes plaši izplatījās amerikāņu sabiedrībā. Ja padomju un ķīniešu komunisti, izmantojot hipnozi un narkotikas, piespiež cilvēkus darīt to, ko no viņiem pieprasa, tad drīzumā viņi varēs iedarboties uz amerikāņiem viņu personīgajās mājās.

1953. gadā CIP psiholoģiskās stratēģijas pārvalde pieprasīja uzmanīgi sekot, kā uzvedas vadošie amerikāņu politiķi, kuri varētu būt pakļauti tamlīdzīgu preparātu iedarbībai, lai viņus varētu piespiest kalpot padomju interesēm. 1953. gada aprīlī CIP direktors Alens Daless, uzstājoties Prinstonas Universitātē, brīdināja, ka padomju specdienesti mēģina iedarboties uz cilvēku prātu, lai tos izmantotu savai propagandai.

CIP noskaidroja no cilvēkiem, kuri bija atradušies padomju cietumos, vai viņi ir bijuši pakļauti kaut kādu preparātu un hipnozes iedarbībai. Par programmu atbildēja Šefīlds Edvards. Viņš šo projektu nosauca par «Bluebird», pēc tam to pārdēvēja «Artichoke» .

1953. gada 4. aprīlī Alens Daless saņēma rakstisku ziņojumu ar ierosinājumu veikt pētījumus, kuri dotu iespēju izmantot bioloģiskos un ķīmiskos preparātus slepenajās operācijās. Projekts saucās «MK-ultra». 13. aprīlī Alens Daless apstiprināja plānu. Programma kopumā darbojās 23 gadus.

Zinātnieki, kuri darbojās pēc līguma ar CIP, izmēģināja dažādus narkotiskos preparātus, kuri atslābināja un atraisīja mēli, piespieda pacientus bez apstājas muldēt. Dažreiz pacienti runāja tik daudz, ka nebija iespējams atdalīt patiesību no fantāzijas. Angļi šo ceļu jau bija gājuši.

1931. gadā Londonas slimnīcā ārsts vārdā Stīvens Horslijs pievērsa uzmanību tam, ka dzemdētājas, kurām deva nembutālu (barbiturātu grupas miega zāles), dažreiz zaudēja paškontroli un stāstīja ārstiem pašas intīmākās detaļas no savas dzīves. Kad zāļu iedarbība beidzās, viņas neko neatcerējās. Barbiturāti bija ļoti izplatīts kā līdzeklis pret bezmiegu, taču no to pārdozēšanas bija nomiruši daudzi cilvēki.

Ārsts eksperimentēja ar citiem barbiturātiem – perspektīvs likās nātrija amitāls un nātrija pentonāls. Tika izvirzīts tāds uzdevums, lai noturētu pacientu robežstāvoklī starp miegu un nomodu, kad pacients jau zaudēja paškontroli, bet vēl neatslēdzās un bija spējīgs atbildēt uz jautājumiem. Šim nolūkam dakteris turēja adatu vēnā un preparātu ievadīja pakāpeniski.

Pacienti patiešām atslābinājās un sāka stāstīt par savu bērnību, un vispār izrādīja vēlmi dalīties ar saviem noslēpumiem. Ārsts nolēma, ka atradis preparātus, kuri ļauj nodibināt kontaktu ar smadzenēm, kuras atrodas nemaņas stāvoklī. Viņa pieredzi ņēma vērā. MI-5 virsnieki deva barbiturātus uz Angliju pārlidojušajam fīrera vietniekam Rūdolfam Hesam, lai saprastu, kas viņam prātā. Tomēr viņiem neizdevās neko izvilināt. Psihiatri nonāca pie slēdziena, ka šis cilvēks ir «bez intelektuālām interesēm», citiem vārdiem sakot, ar prātu īpaši neizceļas.

1940. gadā jauno psihiatru Viljamu Sardžentu palūdza palīdzēt no Denkerkas nogādātajam kontuzētajam karavīram. Viņš cieta no smaga stresa, viņu kratīja, viņš nevarēja parunāt un trīs dienas nevarēja izčurāties. Ārsts viņam iedeva nātrija amitālu. Karavīrs sāka stāstīt par to, kas ar viņu notika, un izčurājās. Kad preparāta iedarbība beidzās, viņš beidza kratīties un normāli runāja. Ārsts šo gadījumu aprakstīja medicīnas žurnālā «Lancet». Pusotru mēnesi vēlāk, 1940. gada 12. jūlijā, viņu palūdza pastrādāt pretizlūkošanas dienesta MI-5 labā.

Viljams Sardžents bija neparasts cilvēks. Talantīgs, bet ļoti pašpārliecināts. Viņš bija mācījies Kembridžā, spēlēja regbiju profesionālajā līgā. No viņa būtu iznācis karavīrs vai piedzīvojumu meklētājs. Viņš pats cieta no depresijas. Sardžents bija gatavs iet tālāk nekā citi psihiatri. Ja parastā antidepresantu doza neiedarbojās, tad viņš to dubultoja. Daudzus gadus viņš strādāja britu pretizlūkošanas dienesta labā, kļuva MI-5 par sava veida mājas psihiatru. Viņš pats par sevi teica:

– Vieni domā, ka es esmu brīnišķīgs dakteris, citi mani uzskata par velna iemiesojumu.

1942. gada 24. jūlijā britu dešifrētāji izlasīja okupētās Dņepropetrovskas drošības policijas un SS priekšnieka pārtverto telegrammu. Vācietis ziņoja uz Berlīni, ka eksperimenti ar skopolamīnu, kuru iešļircināja notvertajiem izpletņlēcējiem, ir beigušies sekmīgi. Šo preparātu, kuru ieguva no beladonnas, uzskatīja par pretsāpju līdzekli.

Gestapovieši saskārās ar to, ka spīdzināšana ne vienmēr atraisīja mēli, tāpēc viņi meklēja patiesības serumu. Rīkojās empīriski – deva dažādu zāļu sajaukumus un vēroja, kāds būs efekts. Nacistisko ārstu rīcībā netrūka cilvēki, kurus izmantoja kā izmēģinājumu trusīšus.

1942. gadā Lielbritānijas Speciālo operāciju pārvalde uzsāka darbu pie projekta, kuram būtu jāpalīdz operatīvajiem aģentiem. Farmakologi diversantiem izstrādāja aptieciņas komplektu: tabletes «A» – pret jūras slimību, tabletes «B» (benzedrīns) palielināja spēkus krīzes situācijā; kapsulas «E» – pretsāpju līdzeklis; tabletes «K» (uz morfīnu bāzes) – ienaidniekiem, tās bija jāizšķīdina ūdenī, lai atslēgtu pretinieku, tabletes «L» – pašnāvībai.

Pirmo amfetamīnu sintezēja 1927. gadā. Pēc pieciem gadiem to sāka tirgot ar «benzedrīna» tirdzniecības marku un izmantoja psihisku slimību ārstēšanai. Pēc tam parādījās daudz spēcīgāki šīs grupas preparāti, kuri izrādījās spēcīgi stimulatori. Britu izmeklētāji, lai iegūtu liecības, vācu gūstekņiem ievadīja benzedrīna sulfātu – patiesības serumu. Tomēr īpašus rezultātus neizdevās sasniegt. «Patiesības serums» deva ne labākus rezultātus nekā fiziskās ietekmēšanas metodes. Tad kāpēc izvēlēties sarežģīto ceļu un nodarboties ar preparātiem?

ASV Stratēģisko dienestu pārvaldes zinātniskās nodaļas vadītājs ķīmiķis Stenlijs Louels, izstrādāja indi uz botulīna bāzes, kuru sīku želatīna kapsulu veidā domāja izdalīt prostitūtām Āzijā, lai tās iejauktu indi japāņu virsnieku dzērienos. Virsnieki, kuri šo kravu veda pa jūru, nolēma pārbaudīt preparātu uz ēzeļiem. Iedeva preparātu vienam ēzelim, nekas nenotika. Iedeva otram – arī nekāda efekta. Viņi nolēma, ka preparāts nekam neder, un izsvieda to jūrā. Stenlijs Louels šausmīgi priecājās: ēzeļi ir vienīgie zīdītāji uz pasaules, kuriem ir imunitāte pret botulismu.

1942. gada rudenī viņu palūdza pastrādāt pie patiesības seruma.

Sāka ar preparātu, kura nosaukums ir meskalīns. 1943. gada beigās to izmēģināja ar vienas slimnīcas pacientiem – tie jutās slikti, un viss. Skopolamīna izmantošana noveda līdz halucinācijām, galvas sāpēm un sausumu mutē.

Pamēģināja marihuānu. Tā atraisīja mēli. Cilvēki bez apstājas runāja, izstāstīja savas dzīves sīkumus, kurus reāli, iespējams, gribētu noslēpt. Tie nevienu nelaida pie vārda – runāja bez apstājas.

Izmēģināja ar gūstekni – vācu zemūdenes kapteini, kuru turēja nometnē Virdžīnijā. Viņam vajadzēja iedot cigareti ar marihuānu, lai uzzinātu maksimālo dziļumu, kādu spēja sasniegt vācu zemūdenes. Bet izmeklētājs sajauca paciņas un marihuānu izpīpēja pats. Rezultātā vācietis neko nepateica, bet izmeklētājs viņam atzinās:

– Mans priekšnieks majors Kvīns aplido manu sievu. Ja viņš to nepārtrauks, tad es viņu nošaušu.

Pēc 132 eksperimentiem ar 44 cilvēkiem nonāca pie slēdziena, ka no skopolamīna, kofeīna, benzedrīna, alkohola un marihuānas pats efektīgākais līdzeklis izrādījās marihuāna. Otrajā vietā bija alkohola un kofeīna maisījums, labākais variants – daudz alus un kafija. Jo vairāk izmantoja dažādus preparātus, jo vairāk jautājumu radās. Pacienti runāja tik daudz, ka nebija iespējams atdalīt patiesību no fantāzijas. CIP pieprasīja izstrādāt preparātu, kurš ļautu uzzināt patiesību. Bet tieši tas arī neizdevās.

Izlūkdienests ir atkarīgs no spējām precīzi novērtēt iegūtās informācijas ticamību. Jāzina vai informators runā patiesību? Ja jā, cik lielā mērā? Izlūki to nosaka, pamatojoties uz pieredzi un intuīciju, pārbaudot un vēlreiz pārbaudot saņemto informāciju. Ar patiesības seruma palīdzību CIP mēģināja novērst radušos nenoteiktību. Tomēr izlūkošana vairāk ir kā māksla, nekā zinātne. Tā vietā, lai pārtrauktu veltīgos eksperimentus, CIP tos turpināja cerībā izstrādāt maģisko līdzekli, kas ļautu pavēlēt cilvēka smadzenēm un cilvēka gribai.

Desmit gadus CIP uzdevumā pētīja augu un dzīvnieku izcelsmes indes. Latīņamerikā atrastās sēnes ļāva iegūt divus preparātus – psilocīnu un psilocibīnu.

Alberts Hofmanis strādāja Šveices farmaceitiskajā kompānijā «Sandoz» , kas viņu nolīga, lai viņš izstrādātu preparātu, kas palīdzētu sievietēm dzemdībās. Kad viņš sintezēja «vilka zoba» sēnes analogu – lizergīnskābes dietilamīdu (LSD), tad nolēma, ka tas nav tas, kas vajadzīgs viņa darba devējiem. Un tikai 1948. gadā viņš atgriezās pie sava izgudrojuma. Viņš saprata, ka ir sintezējis neticami spēcīgu narkotiku.

Ar LSD strādājošie zinātnieki mēģināja izprast zāļu izraisīto halucināciju būtību. Likās, ka uz laiku notiek prāta apjukums, kaut kas līdzīgs hroniskai šizofrēnijai, un tas ļauj ieskatīties psihisko slimību pasaulē.

Par jaunumu ieinteresējās specdienesti.

– Mēs bijām dziļi norūpējušies par smadzeņu skalošanas problēmu, – stāstīja viens no CIP direktoriem Ričards Helms. – Mēs nevarējām atļauties atpalikt no krieviem un ķīniešiem. Vienīgais ceļš ir pārbaudīt, cik draudi ir reāli, – izmēģināt LSD un citus preparātus un noskaidrot, vai iespējams ietekmēt cilvēka uzvedību.

Ar LSD eksperimentēja CIP tehniskā atbalsta nodaļas vadītājs jaunais zinātņu doktors Sidnijs Gotlībs. Viņš dzīvoja savā fermā netālu no Vašingtonas, turēja lopus, pats taisīja sieru, dzēra tikai kazas pienu. Viņam bija iedzimta plakanā pēda un viņš stipri stostījās. Panākumu dēļ Sidnijs Gotlībs neapstājās nekādu šķēršļu priekšā. LSD deva cilvēkiem. Starp viņiem bija arī nākamais rakstnieks Kens Kizī, brīnišķīgā romāna «Lidojums virs dzeguzes ligzdas» autors, kurš tikpat sekmīgi tika ekranizēts. Tajā laikā Kens Kizī strādāja par sanitāru psihiatriskajā klīnikā.

LSD izmēģinājumi uz cilvēkiem beidzās neveiksmīgi, izmēģinājumu «trusīši» muldēja, viņus mocīja halucinācijas. Bija daži nāves gadījumi. Tā bojā gāja bioloģiskā kara speciālists Frenks Olsons. Olsons strādāja Viskonsīnas Universitātē un sadarbojās ar Fort-Detrikas bioloģiskā kara centru.

1953. gada 18. novembrī zinātniskās konferences laikā, kurā apsprieda pētījumu gaitu, Sidnijs Gotlībs Cointreau liķiera pudelei klāt piemaisīja LSD un uzcienāja visus dalībniekus. Pēc pusstundas uzprasīja, kā kurš jūtas, vai kādam nav dīvainu simptomu. Simptomi bija visiem, tomēr nākamajā dienā visiem palika labāk. Bet Frenkam Olsonam sākās īsta psihopātija. Viņš ieslīga dziļā depresijā.

Olsonam nebija aizdomas, ka pirms nedēļas citā apspriedē tika izteikta vēlme veikt eksperimentus ar cilvēkiem, kuri par to neaizdomātos. Tagad CIP nezināja, ko darīt. Nevar taču viņu vest pie ārsta un paskaidrot, ka tā tieši iedarbojās – par to draud tiesas darbi.

Olsons pats atrisināja problēmu. Viņš paskaidroja priekšniekam, ka grib aiziet no darba, tāpēc, ka ir izdarījis ko briesmīgu. Olsons bija laimīgs laulībā, viņam bija trīs bērni. Negaidīti viņš atzinās sievai, ka ir neveiksminieks. Ko gan viņš pateica sev?

Ņujorkas viesnīcā «Stetler» 13. stāvā viņš dzīvoja viesnīcas numurā kopā ar CIP darbinieku. 1953. gada 28. novembra sestdienā pustrijos no rīta tas pamodās no plīstoša stikla trokšņa un ieraudzīja, ka kaimiņš ir izmeties pa logu.

CIP vadība parūpējās, lai atraitne saņemtu pabalstu, kas līdzinājās divām trešdaļām no viņa pamatalgas. Un arī par to, lai neviens neuzzinātu, kas noticis.

Dienesta izmeklēšana turpinājās divus mēnešus. Pārvaldē mēģināja ārsta nāvi pielīdzināt zaudējumiem, kādi vienmēr ir karā. 1954. gada februāra sākumā nolika ziņojumu uz Alena Dalesa galda. Pārvaldes ģenerālinspektors Limans Kirpatriks rekomendēja izteikt vainīgajiem rājienu, tomēr CIP pētījumu apakšvienības vadītājs uzrakstīja Dalesam, ka tas «samazinās mūsu darbā vajadzīgo entuziasmu».

Daless parakstīja rakstisku rājienu diviem vainīgajiem, pavēlēja nolasīt viņiem tekstu, bet pavēli rokās nedot un netaisīt pavēles kopijas. Mutiski abiem pateikt, ka personīgajās lietās atzīmes nebūs. Daless nepārtrauca eksperimentus. Vēl desmit gadus turpinājās programma «MK ultra». Vismaz piecdesmit cilvēki saņēma LSD un viņiem par to nebija aizdomas.

Iespējams, ka Dalesam bija personīgi motīvi atbalstīt eksperimentus, kas saistīti ar smadzeņu izpēti. Fiziski viņa dēls, kurš bija ievainots Korejas karā, atlaba. Viņš joprojām bija simpātisks, stiprs, tomēr smadzeņu darbība pilnībā neatjaunojās, neskatoties uz mediķu un psihiatru pūlēm. Alens Daless pa visu pasauli meklēja labus psihiatrus, kuri varētu palīdzēt viņa dēlam, bet nesekmīgi.

Vienpadsmit mēnešus pirms Olsona pašnāvības tāds pats liktenis piemeklēja Haroldu Blaueru, kurš cieta no šizofrēnijas. Ņujorkas psihiatrijas institūtā viņam injicēja meskalīna sintētisko derivatīvu. Tas beidzās ar viņa nāvi. Ārsts atzinās, ka pat nezināja, kādu tieši preparātu ievada pacientam. Preparātu atnesa ASV armijas pārstāvji.

CIP saņēma informāciju par to, ka padomju izlūkdienesti mēģina iegūt LSD. Preparāts tika ražots tikai vienā vietā – Šveicē. 1953. gada 4. septembrī CIP pārstāvji apciemoja kompāniju «Sandoz» . Viņi ziņoja priekšniecībai, ka kompānijai ir desmit kilogramu LSD. Tas ir neticams daudzums. Lai LSD nenonāktu VDK rokās, Alens Daless nolēma iegādāties visu daudzumu. Piešķīra divsimt četrdesmit tūkstošus dolāru.

2. decembrī CIP rezidentūras divus darbiniekus nosūtīja nokārtot darījumu. Ieradušies Bāzelē, viņi saprata, ka viņu kolēģi – amerikāņi ir kļūdījušies viņiem nepierastajā metriskajā sistēmā: runa bija nevis par kilogramiem, bet gan par miligramiem. «Sandoz» nekad nebija LSD ražojusi kilogramiem. No tiem desmit grami jau atradās Savienotajās Valstīs, un vēl desmit varēja iegādāties. CIP vienojās ar kompānijas vadību, lai tā LSD nekad nepārdotu padomju pārstāvjiem.

1952. gada jūnijā Sidnijs Gotlībs palūdza stratēģisko dienestu pārvaldes bijušo virsnieku Džordžu Vaitu iekārtot konspiratīvo dzīvokli, uz kuru prostitūtas vestu klientus un slepeni tiem dozētu LSD. No vienas puses caurspīdīgs spogulis pie sienas ļautu novērot kas notiek istabā.

CIP gribēja apgūt «medus slazdu» tehnoloģiju, kuru tik plaši izmantoja sociālistisko valstu izlūkdienesti. Eksperimenti rādīja, ka vīriešiem ir tieksme izrādīt atklātību ar sievieti nevis seksa laikā, bet gan pēc tā, kad viņi ir apmierināti un atslābinājušies, un pat LSD tiem nav vajadzīgs.

Piecdesmitajos gados sākās jauni eksperimenti. Reaktīvie dzinēji padarīja iespējamus ilgstošus lidojumus lielā augstumā. Lidotāji zaudēja kontroli pār sevi, pakļaujot riskam savu dzīvību. Pie krēsla piesprādzētie lidotāji visa lidojuma laikā nevarēja kustēties. Viņi neredzēja ne savas lidmašīnas spārnus, ne lidmašīnas priekšgalu – tikai bezgalīgas debesis. Vienīgā skaņa – monotons dzinēju troksnis.

Sensorās izolācijas pētījumi notika 1951. gada septembrī Kanādā. Lidotāju dzīvības izjūtas modelēja uz zemes. Trūcīgajiem studentiem maksāja divdesmit dolārus dienā par to, ka viņi gulēja nekustīgi, tiem bija liegtas iespējas kaut kam pieskarties, kaut ko sajust, dzirdēt, redzēt. Neviens neparedzēja, ka efekts izrādīsies tik spēcīgs. Reti kurš izturēja. Eksperimenta dalībnieki zaudēja orientāciju un pēc tam nevarēja pastaigāt bez citu palīdzības. Diezgan ātri radās halucinācijas, dīvainas sāpes, vājums, izsalkums, slāpes. Parādījās šaubas par visu parasto. Smadzenes, kurām bija liegta informācija, pārstāja darboties ierastā režīmā.

CIP šie eksperimenti kļuva par atbildi uz jautājumu par to, kā Padomju Savienībā notiek pratināšanas. MI-5 un MI-6 operatīvajam personālam ieviesa kursu izdzīvošanai gūstā un kā izturēt pratināšanas tehniku, kas pieņemta PSRS un ĶTR, un tie bija ļoti nepopulāri kursi. Angļus gatavoja piekaušanai, miega liegumiem un sensorai izolācijai. Kailus ievietoja šķidrā želatīnā, galvā uzmauca ķiveri ar elpošanas ierīci. Vienīgais, ko dzirdēja izmēģinājamais, – tā bija sava elpošana.

CIP uzskatīja, ka VDK izmanto hipnozi, lai piespiestu aizturētos un gūstekņus runāt to, ko vēlas dzirdēt čekisti. Morss Alens, kurš nodarbojās ar programmu «Bluebird» , arī sadomāja veikt eksperimentus ar hipnozi. Viņš ierosināja nosūtīt CIP sekretāres uz ārzemju vēstniecībām, lai tās atcerētos visu, ko redzējušas un dzirdējušas. Viņš mēģināja hipnotizēt sekretāres, lai stimulētu viņas iepazīties pieņemšanās ar vajadzīgiem cilvēkiem.

Radās arī cita vilinoša ideja – sagatavot slepkavas, kas darbotos hipnozes iespaidā. Vispār piecdesmitajos gados, asajā Aukstā kara periodā, profesionālu slepkavu bija vairāk nekā pietiekami. Priekšrocības slepkavam, kurš atrodas hipnozes iespaidā, ir tādas, ka, ja viņu notvers, viņš nenosauks tos, kas viņu sūtījuši. Parādījās romāns «Mandžūrijas kandidāts», kas bija apvīts ar idejām par to, kā sagatavot slepkavu, kuram jānošauj prezidents. Romānu ekranizēja, un kinematogrāfisti arvien no jauna ķeras pie šī sižeta.

1952. gada martā Staļins izteica negaidītu priekšlikumu par Vācijas apvienošanu. Radās vecā ideja par līderu tikšanos, kas palīdzēs samazināt attiecību spriedzi. Premjerministrs Vinstons Čērčils bija gatavs piedalīties. Un arī francūži neiebilda. 1952. gada 22. augustā Staļins, kuru ārzemnieki sen nebija redzējuši, pēkšņi pieņēma franču vēstnieku Luī Žoksu un ar viņu pusstundu notika saruna. Nolēma, ka tas ir pareizais signāls – Staļins ir gatavs braukt uz Parīzi.

CIP nobrieda neprātīgs plāns atbrīvot pasauli no padomju vadoņa, ja viņš atbrauks uz Franciju. Limuzīni valsts vizītēm tika apkalpoti garāžās, kur CIP cerēja atrast starp mehāniķiem cilvēkus, kas būtu gatavi palīdzēt. Operatīvie darbinieki izstrādāja variantus: uzspridzināt mašīnu kopā ar Staļinu? Izsmidzināt indi viņa limuzīnā? Vai arī izmantot zinātnieku idejas un nosūtīt slepkavu, kurš pēc tam neko neizstāstīs?

Visapbrīnojamākais ir tas, ka operācijas plāns ceļoja no kabineta uz kabinetu, neradot iebildumus. CIP direktora vietnieks Alens Daless izlasīja dokumentu un nodeva to tālāk Voltēram Bedelam Smitam. Un tikai Smits pavēlēja pārtraukt Staļina slepkavības plānu izstrādi. Turklāt kļuva zināms, ka vadonis uz ārzemēm nebrauks un tikšanās augstākajā līmenī nenotiks…

Viena lieta ir piespiest cilvēku pārkāpt likumu hipnozes iedarbībā laboratorijas apstākļos, cita – reālajā dzīvē. CIP vienmēr noliedza, ka ir izdevies gūt panākumus. Liekas, ka šis ir tas gadījums, kad izlūki nemelo. Ja runa ir par slepenām slepkavībām, tad ir nepieciešami divi nosacījumi: ka slepkavība tiks izdarīta un ka slepkava neatzīsies. Ja abi nosacījumi nav garantēti, tad tamlīdzīgas lietas kļūst pārāk šaubīgas. Kāpēc visu tik sarežģīt? Labs profesionālis ir drošāk.

Ambiciozais ārsts Evens Kamerons, kurš bija nācis no Skotijas, 1943. gadā Monreālas Universitātē nodibināja psihiatrijas katedru. Viņš sapņoja izstrādāt zāles pret visām psihiatriskajām saslimšanām un saņemt Nobela prēmiju. Viņš bija gatavs izmēģināt jebkuru preparātu, pašu šaubīgāko, un jebkuru terapiju. Viņam sevišķi patika elektrošoks. Tā ir ļoti šaubīga terapija, līdzīga tam, kā izslēdz uzkārušos datoru. Katru reizi rodas risks pilnīgi zaudēt atmiņu. Kamerons darīja to, uz ko nebija gatavs neviens no viņa kolēģiem: viena šoka vietā pielietoja veselu sēriju.

CIP ieinteresējās par Kamerona darbiem amnēzijas jomā, tāpēc, ka gribēja uzzināt, kā izdarīt tā, lai cilvēks aizmirstu noslēpumus, kuru viņš ir uzzinājis. Izlūkdienestam bija problēmas ar bijušajiem aģentiem, kurus atvaļināja, bet kuri zināja pārāk daudz. Vienīgā iespēja – piespiest viņus visu aizmirst. Bet kā?

1953. gada jūlijā tika nolemts, ka bijušais CIP darbinieks, kurš bija pārvērties par hronisku alkoholiķi, tiks pakļauts ķirurģiskai operācijai. Viņš baidījās, ka narkozes iedarbībā atklās noslēpumus, un uzstāja, lai operācijas laikā klāt būtu viņa kolēģis no pārvaldes. Un viņš tiešām operācijas laikā pastāvīgi runāja, arī par situāciju CIP.

Ko tad darīt ar bijušajiem darbiniekiem? Nevar taču viņus visu dzīvi pieskatīt. Apsprieda stereotaksisko smadzeņu operācijas ideju, tomēr tehnika ir ļoti sarežģīta, lai uz to paļautos. Nepraktiski un amorāli.

No 1957. gada aprīļa līdz 1960. gada jūnijam programmai «MK-ultra» Kamerons no CIP saņēma 75 000 dolāru. Viņa darba pārbaude parādīja, ka viņam nekas nav izdevies. CIP darbinieki pēc tam runāja, ka viņa pakalpojumu izmantošana ir bijusi liela kļūda: «Mums to nevajadzēja darīt. Mēs ļoti nožēlojam». Apsardzes darbinieki stāstīja, ka istabas, kurās notika eksperimenti, bija līdzīgas spīdzināšanas kamerām: «Radās sajūta, ka tu atrodies koncentrācijas nometnē». No vienas puses caurspīdīgie spoguļi Kameronam ļāva novērot cilvēku uzvedību, ar kuriem veica eksperimentus.

Aukstā kara kulminācijā speciālie dienesti praktiski nebija pakļauti kontrolei un tie uzskatīja, ka mērķu sasniegšanai visi līdzekļi ir labi. CIP direktors Volters Bedels Smits reiz ieradās pie prezidenta Trumena un pastāstīja, ka viņa padotie ir iesnieguši plānu tādai operācijai, kura pārkāpj visus likumus. Harijs Trumens no rakstāmgalda izvilka kaut kādu veidlapu, uzrakstīja uz tās dažus vārdus un atdeva to CIP direktoram. Izejot no Ovālā kabineta, Smits ieraudzīja, ka šī ir prezidenta veidlapa par apžēlošanu, kurā ir ierakstīts viņa vārds.

1962. gada 8. jūnijā Bernes amerikāņu vēstniecības otram sekretāram piezvanīja kolēģis no Ženēvas: atbruņošanās konferencē padomju ierēdnis lūdza sarīkot viņam tikšanos ar amerikāņu valdības pārstāvi. Izlūki saprata, kas ar to ir domāts. Otrais sekretārs reāli bija CIP rezidentūras padomju līnijas vadītāja vietnieks un palūdza kolēģi noteikt tikšanās vietu un laiku, bet pats steidzās uz lidmašīnu Ženēvā. Līdzi viņš paņēma palīgu – krieviski labi runājošo Džordžu Kīzevalteru.

Ar pusotras stundas nokavēšanos parādījās gara auguma un pašpārliecināts cilvēks ar kvadrātveida žokli. Viņš atvainojās par nokavēšanos – pārbaudījās – un stādījās priekšā: apakšpulkvedis Jurijs Ivanovičs Nosenko, VDK otrā galvenā pārvalde. Amerikāņi saskatījās: ja teiktais ir patiesība, tad tā ir reta veiksme. Vēl nekad CIP nav bijis neviens aģents no otrās galvenās pārvaldes, par tās pastāvēšanu CIP uzzināja tikai pirms pāris gadiem.

Jurijs Nosenko piedāvāja darījumu: viņa sieva un bērni atrodas Maskavā, tāpēc viņš negrib lūgt politisko patvērumu. Un spiegot amerikāņu labā arī netaisās. Bet viņš ir iztērējis 900 Šveices frankus – valsts naudu, nespēj tos atdot, un viņš ir nelaimē. Apmaiņā pret šo summu Nosenko ir gatavs nodot amerikāņiem VDK dienesta rīkojumu par ārējās novērošanas organizāciju. Amerikāņi viņam iedeva naudu avansā un pateica, ka piedāvās arī vairāk, ja viņš atnesīs ne tikai to rīkojumu, bet arī citus materiālus. Ja viņš nosauks vārdu padomju aģentam Savienoto Valstu iekšienē, tad viņam samaksās 25 000 dolāru.

Apakšpulkvedis nesteidzās ar atbildi: lielākajai daļai aģentu vajadzīgs laiks, lai iejustos jaunajā lomā. Divu stundu garajā sarunā Nosenko arī izstāstīja, kur atrodas mikrofoni amerikāņu vēstniecībā Maskavā.

Pēc trijām dienām viņi satikās atkal. Nosenko atnesa rīkojumu. Tur bija daudz kā tāda, par ko amerikāņiem pat nebija aizdomas; piemēram, VDK ārējās novērošanas dienests apsmidzināja vajadzīgā cilvēka zoles ar speciālu šķidrumu, lai suņi vienmēr varētu saost pēdas.

Tomēr Vašingtonā apakšpulkvedim Jurijam Nosenko nenoticēja. CIP pretizlūkošanas dienesta priekšnieks Džeimss Engltons teica, ka cits pārbēdzējs, Anatolijs Goļicins, kurš pie amerikāņiem pārgāja pirms pusgada Helsinkos, brīdināja: VDK ir ieplānojusi īstenot dezinformācijas operāciju. Iesūtīs CIP neīstus pārbēdzējus, lai piegādātu amerikāņu izlūkdienestam viltus informāciju. Džeimss Engltons nolēma, ka Nosenko ir piespēlēts.

Tikšanās reizē Ženēvā Nosenko teica, ka viņš strādāja otrajā galvenajā pārvaldē tajā nodaļā, kura nodarbojās ar ārzemju tūristiem. Divus mēnešus pēc prezidenta Džona Kenedija slepkavības Nosenko atkal atbrauca uz Ženēvu. Tagad viņš bija gatavs bēgt uz Rietumiem. Cerot ieinteresēt CIP, viņš teica, ka zina visu par Lī Hārviju Osvaldu. Viņš nodarbojās ar šo jauno amerikāni, kad tas atbrauca uz Padomju Savienību, un piedalījās dienesta izmeklēšanā, kura notika pēc Kenedija slepkavības. Nosenko teica, ka viņš VDK ir vienīgais, kurš zina visu par Osvaldu.

Viņu iesēdināja amerikāņu militārajā lidmašīnā un aizveda uz Frankfurti pie Mainas, no turienes tālāk uz Vašingtonu. Padomju priekšniecībai viņš burtiski pazuda no zemes virsas. 1964. gada 12. februārī viņš jau bija Savienotajās Valstīs.

Tagad CIP nezināja, ko lai ar viņu dara: vai viņš tiešām ir pārbēdzējs vai piespēlēts, kā brīdināja Goļicins? Lai nu kā būtu, bet pie viņiem vērsies cilvēks, kurš ir nodarbojies ar Lī Hārvija Osvalda lietu! Pārāk labi, lai būtu taisnība. Nākamais CIP direktors Ričards Helmss norīkoja veikt pratināšanu ar spīdzināšanu: krievam jāsāk runāt.

4. aprīlī Nosenko tika paziņots, ka viņam veiks medicīnisko pārbaudi un pie viena pārbaudīs ar poligrāfu. Ņēma vērā to, ka Nosenko, kā profesionālis, ir apmācīts piemānīt poligrāfu, tāpēc ar viņu jāapietas stingri. Pēc garas procedūras viņam paziņoja, ka viņš nav izgājis pārbaudi. Divi apsargi norāva viņam apģērbu, aizsēja acis, iesēdināja mašīnā un aizveda uz konspiratīvo dzīvokli Vašingtonas piepilsētā, kur ar viņu varēja darīt visu, ko gribēja.

Bijušo apakšpulkvedi ievietoja istabā ar aizklātiem logiem. No mēbelēm bija tikai dzelzs gulta. Viņu slikti baroja – par dolāru dienā. Noskūties un mazgāties dušā atļāva tikai reizi nedēļā. Ne radio, ne televīzija, ne grāmatas, nekādas tikšanās ar cilvēkiem. Cigaretes viņam nedeva. Tualetei nebija durvis, viņš pastāvīgi tika kontrolēts. Vasarā bija ļoti karsts, ziemā auksts – mājiņā nebija ne kondicionieris, ne apkure.

Laiku pa laikam Nosenko nopratināja. Darīja to divi, uz viņu kliedza, cenšoties iebaidīt. Dažreiz pratināšana turpinājās diennakti, izmeklētāji atkārtoja:

– Mēs precīzi zinām, ka tu pildi VDK uzdevumu, tāpēc labāk atzīties.

Pēc septiņpadsmit mēnešiem viņu pārveda uz citu vietu – speciāli viņam uzbūvēja kameru CIP mācību nometnē divu stundu braucienā uz dienvidiem no Vašingtonas. Kamerā pastāvīgi dega gaisma. Gulta bija pārāk maza, ar cietu matraci un bez spilvena. Slikts ēdiens, toties no virtuves pastāvīgi nāca mānīgas smaržas – kā psiholoģiskā spiediena līdzeklis. Dienā pusstundu varēja pastaigāties, bet aiz žoga, tāpēc viņš nevienu neredzēja.

Viņam nedeva zobu birsti, zobi sāka bojāties. Medicīniskās pārbaudes laikā ārsts pirkstu cimdā iebāza ānusā un turēja to tur uzkrītoši ilgi. Nosenko vēlāk teica, ka nevarēja saprast, priekš kam tas, bet pēc tam nolēma: vienkārši, lai pazemotu. Nākamās pārbaudes laikā ar poligrāfu viņam pateica, ka viņš ir homoseksuālists, un pieprasīja, lai viņš izstāsta, ar ko viņam ir bijušas intīmas attiecības. Kārtējā pārbaude ar poligrāfu turpinājās piecas stundas.

Izmeklētāji ieslēdza un izslēdza gaismu viņa istabā, kas bija bez logiem, tāpēc viņš zaudēja laika izjūtu. Viņš pieteica bada streiku un novājēja par divdesmit kilogramiem. Viņš stāstīja visu, ko no viņa prasīja, tomēr CIP darbinieki nezināja, vai viņam var ticēt vai arī viņš turpina melot?

CIP izmēģināja visu un nonāca strupceļā. Pēc tam kad uz Maskavu 1963. gadā aizbēga Kims Filbijs, pretizlūkošanas dienesta vadītājs Engltons domās tikai pārliecinājās, ka CIP iekšienē ir tikpat augstu stāvošs VDK aģents. Bet Nosenko klusē, tāpēc, ka tā ir daļa no lielā plāna, lai iefiltrētos CIP.

Piecas nedēļas ar viņu strādāja viens no psihiatriem, kurš bija piedalījies programmā «MK-ultra» un pielietojis LSD. Nosenko deva preparātus, no kuriem viņam sākās halucinācijas. Tas viss bija veltīgi un netuvināja izmeklētājus atbildei: var vai nevar ticēt Nosenko. LSD pielietošana katru reizi deva citus rezultātus: cilvēks reizēm runāja patiesību, reizēm fantazēja. Tehnoloģijas iedarbībai uz zemapziņu vienkārši nedarbojās. Pretizlūkošanas darbinieki tā arī nenoteica, vai viņi var ticēt Nosenko. 1967. gadā viņu izlaida. Viņš vieninieka kamerā bija pavadījis trīsarpus gadus…

CIP dokumenti, kas satur analīzi par to, kas notika ar gūstekņiem Ziemeļkorejā, liecina: padomju un ķīniešu izmeklētāju rīcībā nebija brīnumiedarbības vai velnišķīgas tehnikas smadzeņu skalošanā. Narkotikas vai citi preparāti netika izmantoti. Atzīšanās tajā, ko amerikāņi nebija izdarījuši, tika panākta ar vardarbību, draudiem, liedzot pašu nepieciešamāko un radot nepanesamus apstākļus.

Gūstā nonākušie amerikāņu karavīri un virsnieki zaudēja gribasspēku, domāja tikai par to, kā izdzīvot gūstā. Džordža Vašingtona Universitātes veiktā izmeklēšana parādīja, ka septiņdesmit procenti amerikāņu karavīru, kuri bija nonākuši gūstā, neizturēja spiedienu un piedalījās antiamerikāniskajā propagandā. Pentagonam tas bija nepanesami. Tika izstrādāta programma karavīru sagatavošanai gūstam.

Četrdesmit angļi korejiešu gūstā tika pievērsti komunistiskajai kustībai. Atgriezušies Anglijā, viņi par to aizmirsa, kā smagus murgus. Viens anglis – jūras kājnieks Endrjū Kondrons palika Ķīnā. Viņš dzimtenē atgriezās 1960. gadā. No amerikāņiem, kuri pēc kara palika Korejā, atgriezās visi, izņemot trīs.

Terminu «smadzeņu skalošana» izdomāja amerikāņu žurnālists Edvards Hanters no avīzes «Miami Daily News» . Neviens nezināja – žurnālists saņēma naudu no CIP. Saceltais troksnis ap šiem notikumiem ļāva CIP īstenot savas programmas.

«Smadzeņu skalošana» – ļoti veiksmīgs izteiciens, kurš ļauj paskaidrot uzvedību cilvēkam, kurš veic kaut ko neparastu. Ja cilvēki pievienojas totalitārām sektām vai radikālajiem islāmistiem, izliek bumbas vai šauj uz cilvēkiem – tātad, viņiem ir izskalojuši smadzenes. Normāli cilvēki taču to nedara, vai ne? «Kontrole pār prātu» – pati populārākā starp sazvērestību teorijām. Tomēr smadzeņu skalošana neizdodas. Cilvēks nezaudē gribu. Cilvēka smadzeņu iespējas paliek iepriekšējās. Cilvēki veic negaidītas vai neprātīgas darbības, tāpēc, ka viņi ir nonākuši situācijā, kura ir spiedusi viņus pieņemt šo lēmumu.

Parasti maz ir tādu cilvēku, kas spēj pretoties prasmīgiem izmeklētājiem, kuriem nav vajadzīgi ķīmiskie preparāti.

Pieredze, veselais saprāts, zināšanas dažādās dzīves sfērās, spēja asociēt sevi ar dažādiem cilvēkiem – tas ir tas, kas viņiem palīdz. Ļoti svarīgs ir naids pret ienaidnieku. Šis naids baro izmeklētāja agresivitāti, piedod viņam dzelžainu apņēmību atmaskot spiegu. Viņam jāprot domāt ne dogmatiski, sagaidīt pārsteigumus, pieņemt paradoksus. Profesionāļi saka, ka izmeklētāja galvenais ierocis ir nevis nežēlība, ne spīdzināšanas instrumenti, bet gan glāze un pudele. Bailes ir tas, kas palīdz izmeklētājam.

Karagūsteknis ir ļoti neaizsargāts cilvēks. Viņš nezina, kas ar viņu notiks, vai viņu atbrīvos, vai viņš kādreiz ieraudzīs savu ģimeni, vai viņu pabaros vai tūlīt nomērdēs. Viņš ir ļoti ievainojams ar ietekmēšanu un pierunāšanu. Izmeklētājs var viņu turēt tādā stāvoklī, cik vien ilgi grib, lai pakāpeniski salauztu gribu pretoties un pierādītu, ka gūsteknim labāk ir sākt runāt.

CIP pētījumu un attīstības pārvaldē visu laiku kaut ko izdomāja. Ambiciozie zinātnieki piedāvāja izlūkiem jaunus izstrādājumus. Sešdesmito gadu sākumā radās ideja ievadīt mikročipus tieši smadzenēs. Tomēr 1964. gada jūnijā projektu «MK-ultra» pārtrauca. 1972. gada jūnijā tika pārtrauktas visas programmas par smadzeņu skalošanas tēmu. Nākamajā gadā Sidnijs Gotlībs un viņa aizbildnis – CIP direktors Ričards Helmss iesniedza atlūgumus. Viņi norunāja iznīcināt visu programmu materiālus, lai nesakompromitētu pārvaldi. Tomēr tādā birokrātiskā iestādē dokumenti tiek glabāti vairāk nekā vienā eksemplārā…

Kad 1975. gadā Senāta komisija Frenka Čorča vadībā nodarbojās ar CIP slepenajām operācijām, Gotlībs, kurš jau bija atkāpies no amata, aizbrauca uz Indiju un strādāja leprozorijā. Viņš, aizbildinoties ar sliktu veselības stāvokli, atteicās ierasties Senāta komisijā liecību sniegšanai.

Tomēr piecdesmit otrajā amerikāņi par to vēl nezināja. Džordžs Kenans, kuram bija nosliece uz depresijām, jau tajā laikā bija Savienoto Valstu vēstnieks Padomju Savienībā, baidījās, ka krievi spēs viņu vadīt, un slikti tika galā ar šo psiholoģisko spiedienu. Viņš negribēja nodarīt ļaunu savai valstij un tāpēc palūdza indi.

CIP nolēma apmierināt vēstnieka lūgumu. Vairākas ampulas ar ciānkāliju pa diplomātisko pastu nosūtīja uz Amerikas vēstniecību Maskavā. Tomēr Džordžam Kenanam tās vairs nebija vajadzīgas. Viņa nervi neizturēja.

1952. gada 5. augustā PSRS vēstniecība Vašingtonā nosūtīja uz Maskavu politisko atskaiti par otro ceturksni:

«Savienoto Valstu valdošās aprindas turpina forsēt savas politiskās agresijas īstenošanu, jauna pasaules kara sagatavošanas un izraisīšanas politiku…Otrajā kvartālā, sevišķi jūnijā, amerikāņu preses lappusēs tika sacelts liels troksnis ap jautājumu par «naida kampaņu pret Ameriku», kura it kā tiek piekopta Padomju Savienībā. Prese norāda, ka šai «naida kampaņai» amerikāņu valdības uzmanību pievērsa Kenans, kurš ierodoties PSRS bija it kā «pārsteigts un satraukts par tās vērienu»…

Jāatzīmē, ka sakarā ar biedra Zarubina iecelšanu ASV dzeltenā prese un daži kongresa locekļi mēģināja sacelt netīru ļaunu apmelojumu un izdomājumu kampaņu, apgalvojot, ka biedrs Zarubins «viņa uzturēšanās laikā Kanādā bija iesaistīts spiegošanas darbībā» un, ka viņš «ir piedalījies Katiņas lietā».

Jāsaprot, ka amerikāņu žurnālisti sajauca divus Zarubinus.

Valsts drošības majors Vasilijs Mihailovičs Zarubins pēc Polijas sadalīšanas 1939. gadā ar iekšlietu tautas komisāra Berijas pavēli tika aizkomandēts uz Kozeļskas poļu karagūstekņu nometni. Viņš vadīja izmeklētāju brigādi, kas šķiroja gūstekņus. Tos, kurus atzina par bīstamiem, ar Politbiroja lēmumu nošāva. 1941. gada rudenī Vasiliju Zarubinu nosūtīja uz Savienotajām Valstīm kā ārējā izlūkdienesta rezidentu. Tiesa, Amerikā viņš strādāja zem cita uzvārda – Zubiļins.

1952. gada vasarā Staļins vēstnieka amatā iecēla citu Zarubinu – Georgiju Nikolajeviču, kurš bija beidzis tekstilapstrādes institūtu un kuru 1940. gadā pieņēma diplomātiskajā darbā. Darbu ārzemēs viņš sāka Kanādā. Viņa laikā aizbēga šifrētājs Guzenko, varbūt tāpēc vēstnieks Zarubins asociējās ar specdienestiem.

Kas attiecas uz Kenanu, tad Maskavā sen jau gribēja tikt no viņa vaļā.

Kad prezidents Harijs Trumens nosūtīja Džordžu Kenanu uz Maskavu, tad uzskatīja, ka ir izdarījis ideālu izvēli: Kenans ir labākais speciālists Padomju Savienības jautājumos. Kenans kļuva par profesionālo diplomātu ASV vēstnieka amatā PSRS.

Kenans ieradās Maskavā kā vēstnieks Korejas kara laikā, un antiamerikāniskā kampaņa bija sasniegusi apogeju. Viņš bija pārsteigts par atklāto naidu pret Savienotām Valstīm. Pie Staļina viņš nenokļuva. Vadonis vairāk nepieņēma amerikāņu vēstniekus. Pat tie, kuriem agrāk bija atļauts tikties ar diplomātiem, pazuda.

Kenans bija īpaši aizvainots, ka padomju varas iestādes tik nevērīgi izturējās pret cilvēku, kurš bija iemīlējis Krieviju. Kenans ar prieku aprakstīja krievu tautas dzīvi un atzīmēja, ka «Krievija viņam ir asinīs», ka viņš jūt «kaut kādu noslēpumainu radniecību ar Krieviju, ko es pat nespēju sev izskaidrot».

Atbraukušos amerikāņus Padomju Savienībā pārsteidza gandrīz viss. Viena amerikāniete, atceras Rebeka Metloka, cita ASV vēstnieka Maskavā sieva, brīnījās par to, ka Padomju Savienībā visur ir bordo plīša audums – no tā šuj kleitas, portjeras, ar to apvilkti teātra krēsli, apklātas viesnīcu gultas. Un smaka: slapju kažokādu, vārītu kāpostu, lētu smaržu un putekļu maisījums.

Bet Kenanam Krievijā patika. 1952. gadā viņš aprakstīja patriarhālo dzīvi Maskavas nomaļu dārziņu rajonos: «Viss notiek kaut kā intīmi un nepiespiesti: klaudz āmuri, dzied gaiļi, ganās piesietās kazas, baskājainās sievietes aprušina kartupeļus, mazi bērni spēlējas, ģimenes sēž dārzos zem augļu kokiem pie rupji darinātiem koka galdiem. Māte Krievija, agrā komunisma perioda bērnišķīgo industriālo fetišu aizmirsta, liekas, atkal izplata siltumu pār cilvēkiem. Un tikai amerikāņu vēstnieks ir izolēts, it kā ar neredzamu sienu, no dabas kopējās labvēlīgās ietekmes un cilvēku savstarpējās saskarsmes».

Kā izteicās viens vēsturnieks, Džordžā Frostā Kenanā vienlaicīgi pastāvēja prezbiteriāņu baznīcas vecākais un Bismarka laika ģeopolitiķis.

19. septembrī Rietumberlīnes lidostā viens no žurnālistiem painteresējās, kā viņam dzīvojas Maskavā.

– Kad sākās karš, es strādāju amerikāņu vēstniecībā Berlīnē, un mūs internēja, – atklāti atbildēja Kenans. – Tāpat arī Maskavā pret mums attiecas tāpat, kā nacisti attiecās pret internētajiem diplomātiem. Atšķirība ir tikai tāda, ka Maskavā mēs varam iziet no mājas un staigāt pa ielām apsardzes pavadībā.

1952. gada 26. septembrī avīze «Pravda» apsūdzēja amerikāņu diplomātu apmelošanā. Džordža Kenana saruna ar žurnālistiem kļuva par vēlamu iemeslu tam, lai atbrīvotos no neērtā amerikāņu vēstnieka.

28. septembrī ārlietu ministrs Višinskis nosūtīja Staļinam apstiprināšanai Ārlietu ministrijā sagatavotas notas projektu. Saņēmis vadoņa piekrišanu, Višinskis 3. oktobrī uzaicināja amerikāņu ārkārtējo un pilnvaroto sūtni un iesniedza viņam notu: «Tempelhofas lidlaukā Berlīnē, piedaloties Rietumberlīnes preses pārstāvjiem un amerikāņu korespondentiem, Kenana kungs uzstājās ar ziņojumu, kurā izskanēja apmelojumi un naidīga attieksme pret Padomju Savienību, kas ir rupjš vispāratzīto starptautisko tiesību normu pārkāpums. Padomju valdība uzskata par nepieciešamu paziņot, ka tā uzskata Kenana kungu par nevēlamu personu – persona non grata – un pieprasa, lai Kenans nekavējoties tiktu atsaukts no Amerikas Savienoto Valstu vēstnieka amata ».

Ārkārtējais un pilnvarotais sūtnis nepiekrita tam, ka Kenana paziņojums ir melīgs un naidīgs. «Es piebildu, – atzīmēja Višinskis sarunas pierakstā, – ka neesmu nodomājis sākt diskusiju ar ārkārtējo un pilnvaroto sūtni…»

Kenans uzskatīja, ka padomju varas iestādes liek viņam atcerēties kādu vecu notikumu.

Amerikāņu vēstniecība aizņēma dzīvojamo māju Mohovojas ielā № 4, kuru bija būvējis akadēmiķis Ivans Žoltovskis itāļu renesanses stilā un kas bija pazīstama kā «māja ar kolonām». 1945. gada 9. maijā pie vēstniecības ēkas sapulcējās liels cilvēku pūlis. Maskavieši apsveica antihitleriskās koalīcijas sabiedroto. Kenans uzrāpās uz postamenta ēkas priekšā un teica īsu runu:

– Apsveicu ar kopējo uzvaras dienu. Novēlu panākumus mūsu padomju sabiedrotajiem.

Pie Kenana ciemos atnāca amerikāņu žurnālists Ralfs Pārkers ar sievu. Vēstnieka dzīvoklis atradās piektajā stāvā, un no balkona labi bija redzams, kā maskavieši atzīmē uzvaru.

Pārkers teica:

– Kāda brīnišķīga diena!

– Jā, – piekrita Kenans, – tomēr man ir skumjas domas.

– Kāpēc? – izbrīnījās Pārkers.

– Šie cilvēki ir tik daudz pārcietuši, ka viņi domā, it kā kara beigas novērsīs visas viņu nelaimes. Pārāk daudz cerību. Un būs daudz problēmu. Paies ilgs laiks, kamēr uzlabosies dzīves materiālie apstākļi…

Četrus gadus vēlāk Ralfs Pārkers izdeva grāmatu «Sazvērestība pret mieru», kurā Staļina režīma pusē uzstājās pret Rietumiem. Epizodi uz balkona viņš attēloja savādāk. Pēc viņa vārdiem, Kenans griežot zobus, teica:

– Ha! Viņi svin svētkus un nesaprot, ka drīz sāksies īstais karš!

Kenans nolēma, ka tad viņu pieskaitīja niknākajiem ienaidniekiem. Bet izskatās, ka tas bija savādāk

1952. gada 15. decembrī Staļins CK Prezidija locekļu klātbūtnē pieņēma Valsts drošības ministrijas (VDM) vadītājus. Runa bija par VDM reorganizāciju.

– Galvenais mūsu ienaidnieks ir Amerika, – skaidroja Staļins. – Tomēr galveno spiedienu nevajag izdarīt tieši pret Ameriku. Nelegālās rezidentūras vispirms ir jāizveido pierobežas valstīs. Pirmā bāze, kur jābūt saviem cilvēkiem, ir Rietumvācija.

Vadonis atgriezās pie savas iecienītās tēmas:

– Komunistus, kuri šķībi skatās uz izlūkdienestu, uz CK darbu, baidoties sasmērēties, jāmet uz galvas akā.

CK Prezidijā tajā dienā izskatīja divus jautājumus «Par kaitniecību ārstniecības lietā», kas noveda pie apkaunojošās «ārstu lietas», un «Informācija par situāciju PSRS VDM». Staļins dusmīgi sāka runāt par «nelabvēlību» valsts drošības sistēmā: «slinkums un demoralizācija ir dziļi skārušas VDM», čekistiem ir «notrulinājusies modrība».

CK Prezidija apstiprinātajā rezolūcijā ierakstīja: «Daudzi čekisti maskējas ar satrunējušiem un kaitīgiem prātojumiem par it kā neiespējamu marksisma-ļeņinisma diversiju un terora savietojamību pret šķiras ienaidniekiem. Šie nelaimīgie čekisti ir nolaidušies no revolucionārā marksisma-ļeņinisma pozīcijām uz buržuāziskā liberālisma un pacifisma pozīcijām… nesaprot to vienkāršo patiesību, ka VDM nevar iedomāties bez diversijām, kuras tiek izdarītas pretinieka nometnē».

Staļins pat vecumā likās stiprs cilvēks. Televīzijas nebija, un valsts nezināja, kāds tieši izskatījās novecojušais vadonis. Savos portretos viņš joprojām bija jauns un spēka pilns, kaut pēdējos gados pastāvīgi slimoja. Kad viņš jutās slikti, viņš pie sevis nevienu nelaida. Slimojot aizbrauca uz dienvidiem. Otrā insulta laikā Berija gribēja viņu apciemot. Staļins aizliedza. Viņam ne tikai nebija vajadzīga tīri cilvēcīga līdzjūtība, bet viņš arī negribēja, lai kāds uzzinātu par viņa kaitēm.

19. partijas kongress – 1952. gadā – pēdējie pūliņi, kurus pielika Staļins. Pēc tam dzīve Kremlī it kā pamirst. Vadoni interesē tikai Valsts drošības ministrijas darbs.

Staļins uzskatīja, ka viņa palīgi ir vāji cilvēki, ka tie piekāpjas imperiālistu priekšā, viņos nav īstas pārliecības. Viņš domāja par to, ka viņam būs jāaiziet no dzīves, un baidījās, ka vecie Politbiroja locekļi Molotovs un Mikojans spiedīs jaunos piekāpties, izrādīs vājumu. Bieži pārmeta līdzgaitniekiem:

– Kas ar jums notiks bez manis, ja būs karš? Jūs neinteresējaties par kara lietām. Imperiālisti jūs nožņaugs.

Reiz kādā naktī, uzaicinājis Politbiroja locekļus pie sevis vasarnīcā, Staļins pēkšņi dusmīgi izteicās:

– Jūs esat palikuši veci. Es jūs visus nomainīšu.

Izpratnes līmeni par to, kas notiek «galvenā pretinieka» nometnē – Savienotajās Valstīs, raksturo PSRS vēstniecības ASV politiskā atskaite par 1952. gada ceturto kvartālu: «J. V. Staļina jaunā raksta «PSRS sociālisma ekonomiskās problēmas» publicēšana un PSKP 19. kongresa darbs izraisīja Savienotajās Valstīs visplašākās atsauksmes. Prese atzīmēja, ka Komunistiskā partija «negaidīti sasaucot» 19. kongresu «ir nostādījusi Kremli visas pasaules uzmanības centrā»…»

Atskaiti nosūtīja uz Maskavu 1953. gada 12. janvārī.

Nākamajā dienā, 13. janvārī, « Pravda» publicēja TASS paziņojumu «Ārstu-kaitnieku grupas arests» un redakcijas rakstu «Nelietīgie spiegi un slepkavas zem profesoru-ārstu maskām». Lūk, šis notikums tiešām piesaistīja sev visas pasaules uzmanību – Padomju Savienībā ir noticis kaut kas šausmīgs, ko pasaule nav pieredzējusi pēc četrdesmit piektā gada.

Padomju cilvēkus informēja, ka valsts drošības dienesti ir «atmaskojuši ārstu teroristisku grupu, kuras mērķis bija, kaitnieciski ārstējot, saīsināt dzīvi aktīvajiem PSRS darbiniekiem». Ziņojumā bija uzskaitīti arestētie ārsti – seši ebreju uzvārdi, trīs krievu.

«Teroristiskās grupas dalībnieku lielākā daļa, – bija teikts TASS ziņojumā, – bija saistīti ar starptautisko ebreju buržuāziski-nacionālistisko organizāciju «Džoint», kuru bija izveidojis amerikāņu izlūkdienests… Arestētais Vovsi M. S. izmeklēšanā liecināja, ka viņš no ASV organizācijas «Džoint» ar ārsta Šimelioviča un ebreju buržuāziskā nacionālista Mihoelsa starpniecību bija saņēmis direktīvu «par PSRS vadošo darbinieku iznīcināšanu».

Pārējie teroristiskās grupas dalībnieki (Vinogradovs V. N., Kogans M. B., Jegorovs P. I.) izrādījās seni angļu izlūkdienesta aģenti».

Valsti aptvēra īsta histērija. Cilvēki atteicās ārstēties, lietot zāles. Uz visiem mediķiem krita aizdomas. 1953. gada janvārī Staļina iesāktā «ārstu lieta» bija daļa no globālā plāna. Bija paredzēts sarīkot vairākus tiesas procesus, kuros visi apsūdzētie atzītos par to, ka viņi ir amerikāņu un britu spiegi un teroristi.

Čekisti sen meklēja vadonim tuvākajās aprindās cilvēkus, kuri ir saistīti ar amerikāņu un britu izlūkdienestiem.

1947. gada 15. novembrī VK(b)P informācijas biroja biļetenā № 69 bija teikts: «Pēc kara, kad amerikāņu imperiālisms uzstājās reakcijas barveža un atbalsta lomā visā pasaulē, tā izlūkdienests nosūtīja savus galvenos spēkus cīņā pret Padomju Savienību».

1948. gada 21. februārī Staļinam nosūtīja Vitālija Vasiļjeviča Zaiceva nopratināšanas protokolu, kurš strādāja ASV vēstniecībā Maskavā par šoferi, pēc tam darbojās administratīvi-saimnieciskajā nodaļā. Viņš parakstīja liecības, ka «amerikāņu izlūkdienesta uzdevumā» no Kiras Alilujevas ieguva informāciju par vadoņa dzīvi.

Kira Alilujeva ir Pāvela Alilujeva, Staļina sievas brāļa, meita. Pēc kara arestēja viņa atraitni. Pēc tam meitu. Vitālijam Zaicevam un Kirai Alilujevai sarīkoja konfrontāciju. Arestētā Alilujeva liecināja: «Zaicevs ar mani satiekoties 1945.-1947. gadā uzbāzīgi izjautāja mani par to, kādus teātrus un, cik bieži Staļins apmeklē, kādas vietas vēl Staļins apmeklē, kur atrodas Staļina un viņa ģimenes vasarnīca».

1948. gada 21. jūnijā Staļins saņēma speciālo ziņojumu par «terorista» mākslinieka Daņilas Leoņidoviča Andrejeva arestu. Viņš bija pazīstama rakstnieka dēls:

«Andrejevs mēģināja noskaidrot J. V. Staļina vasarnīcas izvietojumu Zubalovā un piebraucamos ceļus pie tās, bet, uzzinājis, ka vasarnīca tiek pastiprināti apsargāta, kā viņš pats atzina, no sava ļaunā nodoma šajā vietā atteicās…

Andrejevs plānoja veikt atentātu pret Staļinu Valsts akadēmiskajā Lielajā teātrī izrādes vai svinīgās sēdes laikā…

Vairākas reizes viņam izdevās redzēt kā Padomju valdības vadītāja mašīna brauca pa pilsētu, neaizbraucot līdz Arbata laukumam, nogriezās pa labi uz Lielo Afanasjevas šķērsielu, un caur Mazo Afanasjevas, pabraucot garām Gogoļa piemineklim, izbrauca uz Frunzes ielas. Viņš izpētīja iespēju veikt šaušanu pa Padomju valdības vadītāja automašīnu no zobārsta dzīvokļa Arbata ielā, māja № 9…»

1947. gada jūnijā vēl tika arestēts VDM apsardzes galvenās pārvaldes virsnieks – Staļina tuvās vasarnīcas komandanta vietnieks apakšpulkvedis Ivans Ivanovičs Fedosejevs. Staļins bija saņēmis informāciju, ka viņa apsardzes darbinieki sarīkoja iedzeršanas, atveda prostitūtas, cienājās ar vīnu un produktiem, kas bija paredzēti vadonim. Un it kā esot ieskatījušies dokumentos, kas atradās uz Staļina galda.

Apakšpulkvedi divas reizes nopratināja otrais cilvēks partijā Georgijs Maļenkovs. Apakšpulkvedi ieslodzīja speciālā cietumā, kas bija paredzēts vissvarīgākajiem noziedzniekiem. Fedosejevs žēlojās izmeklētājam, ka kamerā «no dažādiem stūriem bija čuksti, čaboņa, kāds visu laiku teica: «Atzīsties, atzīsties, tu esi nodevējs».

1947. gadā nāvessodu atcēla, bet 1950. gada janvārī atjaunoja.

1. martā Abakumovs vērsās pie Staļina:

«Papildus Jums iesniegtajam dzimtenes nodevēju, spiegu un spridzinātāju-diversantu sarakstam, kurus PSRS VDM uzskata par nepieciešamu notiesāt uz nāvi saskaņā ar PSRS Augstākās Padomes Prezidija 1952. gada 12. janvāra lēmumu, – lūdzu Jūsu atļauju izskatīt Augstākās Tiesas Kara Kolēģijā un piespriest PSRS VDM Apsardzes Galvenās Pārvaldes bijušajam darbiniekam Fedosejevam nāves sodu, kurš apsūdzēts spiegošanā.

Izmeklēšanā noskaidrots, ka Fedosejevs, atrodoties sevišķi svarīgā apsardzes objektā, vairāku gadu garumā slepus lasījis valstiski svarīgus dokumentus, to saturu izpaudis dienesta biedriem un saviem radiniekiem…»

Abakumovs arī prasīja piespriest piecpadsmit gadus Fedosejeva sievai – Pelagejai Andrejevnai un viņa brālim Anatolijam Ivanovičam, arī bijušajam čekistam, Dņepras kara flotiles VDM pretizlūkošanas nodaļas darbiniekam.

Aprīlī Staļins parakstīja pirmo nošaujamo sarakstu, kurā bija arī Fedosejevs. 18. aprīlī Augstākās Tiesas Kara Kolēģija noformēja spriedumu. Tajā pašā dienā viņu nošāva. Maļenkovs nosūtīja vienu no saviem padotajiem no CK aparāta piedalīties soda izpildē: ja pēkšņi pirms nāves apakšpulkvedis vēl par kaut ko atzīsies?

Fedosejevu sita un spīdzināja, lai viņš sniegtu vajadzīgās liecības. Viņš parakstīja pratināšanas protokolu, kurā bija teikts, ka pavēli noindēt Staļinu viņš saņēma no vadoņa personīgās apsardzes priekšnieka Nikolaja Sidoroviča Vlasika. Valsts drošības ministrs Semjons Ignatjevs par to ziņoja Staļinam.

Ģenerālis Vlasiks bija stipri pietuvināts Staļinam un ieņēma īpašu vietu Maskavas varas hierarhijā.

Maija Pļisecka atceras, ka pirms Staļina ierašanās Lielajā Teātrī «ģenerālis Vlasiks personīgi apstaigā visas tualetes kopā ar uztrenētu staltu adjutantu baru. Nesasveicinās, tikai stingri, uzmanīgi ieskatās līdz acu dziļumiem, ka tirpas skrien pār kauliem».

Ģenerālis dzīvoja jautri, dzēra un uzdzīvoja uz valsts rēķina. Veda sievietes uz valdības vasarnīcām, gadījās, ka sarīkoja šaušanas tieši pie pusdienu galda – šāva pa kristāla glāzēm. Piesavinājās trofeju mantas. Un savā nesodāmībā zaudēja mēra sajūtu. Viņu atstādināja no amata un arestēja. Apsūdzēja par to, ka viņa paziņu lokā bija amerikāņu spiegi.

Nopratināšanas laikā Valsts drošības ministrijā Vlasikam pieprasīja atzīties, ka viņš šiem cilvēkiem ir atklājis Staļina apsardzes sistēmu. Izmeklētāji no valsts drošības ministra Semjona Ignatjeva saņēma norādījumus arestētos sist «līdz nāvei». Ignatjevs paskaidroja, ka biedrs Staļins, uzzinājis, ka Vlasiks nav sists, izteica pārmetumu par to, ka izmeklēšana «žēlo savējos»…

Pēc ģenerāļa Vlasika meitas teiktā, «viņu visu laiku turēja roku dzelžos un nelaida gulēt vairākas diennaktis pēc kārtas. Kad viņš zaudēja samaņu, ieslēdza spožu gaismu, un aiz sienas gramofonam uzlika skaņu plati ar spalgu bērna kliedzienu».

Sākās arī ārstu aresti, kuri ārstēja Politbiroja locekļus: ārstniecisko sanatoriju pārvaldes priekšnieku profesoru Pjotru Ivanoviču Jegorovu, akadēmiķi Vladimiru Ņikitoviču Vinogradovu, kurš no 1934. gada vadīja Kremļa slimnīcas terapijas nodaļu, un profesoru-konsultantu Vladimiru Haritonoviču Vasiļenko.

1952. gada 15. novembrī Ignatjevs ziņoja Staļinam:

«Pret Jegorovu, Vinogradovu un Vasiļenko pielietotas fiziskās iedarbības metodes, pastiprināta viņu nopratināšana, īpaši par sakariem ar ārzemju izlūkdienestiem…

Piemeklēti un jau lietā izmantoti divi darbinieki, kuri spēj izpildīt speciālos uzdevumus (pielietot fiziskus sodus) attiecībā pret sevišķi svarīgiem un sevišķi bīstamiem noziedzniekiem».

Viss virzījās uz to, lai Savienotajām Valstīm uzrādītu nopietnas apsūdzības. Ne tikai par iejaukšanos Padomju Savienības iekšējās lietās, bet arī par teroristisku aktu gatavošanu pret Staļinu un citiem valsts vadītājiem. Tika izvirzīta arī apsūdzība par to, ka no amerikāņu vēstniecības logiem, ar skatu uz Manēžas laukumu, gatavojās apšaudīt Kremli, kad tur sapulcēsies Staļins un citi.

1950. gada 4. augustā Amerikas vēstnieks ieradās pie ārlietu ministra vietnieka Gromiko.

«Beidzot sarunu, – rakstīja Gromiko, – vēstnieks it kā, starp citu, atzīmēja, ka pieņemšanā ASV vēstniecībā par godu ASV Neatkarības dienai, 4. jūlijā, bija ļoti maz krievu – tikai deviņi cilvēki no četrdesmit uzaicinātajiem. Es aprobežojos ar piezīmi, ka tas iespējams, izskaidrojams ar to, ka pašlaik daudzi no uzaicinātajiem ir atvaļinājumā un atrodas ārpus Maskavas».

1951. gada 4. jūlijā uz tradicionālo pieņemšanu Amerikas vēstniecībā ieradās tikai daži vienkāršie padomju ierēdņi un pēc pusstundas aizgāja. Tā bija pirmā drošā pazīme, ka attiecības ir pasliktinājušās līdz nedrīkstēšanai.

Pasludinot vēstnieku Džordžu Kenanu par personu non grata , Savienoto Valstu pārstāvniecība palika bez vadības. Amerikāņu diplomātiem pieprasīja pārcelties uz citu ēku. Viņi gaidīja pilnīgu diplomātisko attiecību pārtraukšanu un dzīvoja Maskavā kā aplenktā cietoksnī, viņiem bija sajūta, ka viņus jebkurā brīdī var arestēt.

«Tas bija pats briesmīgākais laiks, – atcerējās viens no vēstniecības darbiniekiem. – Notikumi risinājās pēc ļoti muļķīga scenārija, lieta virzījās uz diplomātisko attiecību pārtraukšanu. Vēstniecības personāls tika samazināts līdz minimumam».

Staļins plaši izbīdīja Padomju impērijas robežas, viņš parūpējās par sociālisma nodibināšanu Austrumeiropā. Pēc būtības, sociālisma nometnei bija tikai viens nopietns pretinieks – Savienotās Valstis. Uzvara pār Ameriku nozīmētu sociālisma uzvaru visā pasaulē. Tāpēc jaunas divīzijas devās nevis uz Rietumiem, bet uz Austrumiem. Kauju darbību telpai bija jāizvēršas Aļaskā. Tā vispār ir mazizpētīta pēckara vēsture, kura gandrīz kļuva par pirmskara.

1948. gadā Politbirojs ar slepenu lēmumu uzdeva Valsts plāna komitejai:

«Uzskatīt par vajadzīgu sastādīt mobilizācijas plānu, vadoties pēc sekojošā:

a)      plānam jābūt aprēķinātam pirmajam kara gadam;

b)      plāns regulāri jāpārskata ņemot vērā jaunās militārās tehnikas attīstību;

c)      mobilizācijas plānam jābūt iekļautam militārās tehnikas ražošanas programmā, piegāžu kooperēšanas programmā, metālu un stratēģisko izejvielu uzkrāšanas programmā, uzdoto mobilizācijas jaudu nodrošināšanas kapitālo darbu plānā un personāla apmācības plānā».

1951. gada janvārī Staļins uzaicināja pie sevis sociālistisko valstu ģenerālsekretārus un aizsardzības ministrus. Viņš teica, ka 1953. gada beigās NATO pilnībā pabeigs sagatavošanās darbus un līdz tam laikam sociālistiskajai nometnei atbilstoši jāsagatavo bruņotie spēki. Ģenerālštāba priekšnieks Sergejs Matvejevičs nolasīja no saraksta, cik karavīru un kādiem ieročiem jābūt katrai socvalstij.

Atšķirībā no Staļina Austrumeiropas vadoņi neticēja nākamajam karam, satraucās par to, ka visa nauda aizies armijai un kritīsies dzīves līmenis. Pat tāds Staļinam uzticams cilvēks, kā Ungārijas līderis Matijašs Rakoši, nezināja, kā izvairīties no valstij pārāk smagajiem izdevumiem valsts aizsardzībai. Bulgāru kolēģis, bēdīgi smaidot, teica viņam, ka ungāriem vēl ir paveicies:

– Jums nav jūras. Vai zini, cik maksā viens kreiseris?

Kad Matijašs Rakoši saskaitīja, cik naudas tiks tērēts armijas uzturēšanai, militārajai rūpniecībai, nocietinājumu celtniecībai, stratēģisko rezervju uzkrāšanai, iekšējās apsardzes vienību izveidošanai, noskaidrojās, ka tas vienkārši pārsniedz valsts budžeta iespējas. Viņš mēģināja žēloties Staļinam. Tas nopūtās un teica:

– Ja jūs zinātu cik mums izmaksā aizsardzība!… Ja jūs tagad ieekonomēsit uz armijas rēķina, tad kara gadījumā ienaidnieks viegli sabombardēs jūsu rūpnīcas vai okupēs ievērojamu valsts daļu. Bez tam, līdzekļi, kurus jūs nenovirzīsit saskaņā ar kopējo plānu armijas attīstībai, būs jānovirza Padomju Savienībai. Vai jūs uzskatāt, ka tas ir pareizi?

Padomju Savienībā notika bruņoto spēku modernizācija, paātrinātā tempā izstrādāja jaunu tehniku, kodolieročus, okeāna floti. Korejas kara laikā Padomju armija palielinājās divas reizes un tajā bija 6 miljoni cilvēku.

1946.-1947. gadā mēģināja īstenot militārās rūpniecības konversiju, samazinot militārās produkcijas ražošanu. Tomēr militārās rūpnīcas nespēja pārorientēties uz civilo produkciju, ražošanas jaudas stāvēja. Konversija nebija ilga. 1949. gadā strauji palielinājās militāro pasūtījumu apjoms uz jaunās tehnikas izstrādāšanas rēķina. Sastādīja tanku ražošanas plānu līdz 1970. gadam.

Aizsardzības ministrs maršals Vasiļevskis un Ģenerālštāba priekšnieks armijas ģenerālis Štemenko pieprasīja valdībai papildus iesaukt armijā kvalificētus speciālistus. Iesauktie bija vajadzīgi jaunās tehnikas apgūšanai – lidmašīnām Tu-4, IL-28, MiG-15, peldošajiem tankiem, balsta granātmetējiem.

Valsts drošības ministrs Ignatjevs un bruņoto spēku ministrs maršals Vasiļevskis apstiprināja diversiju plānu militārajam un politiskajam izlūkdienestiem pret NATO un amerikāņu karaspēka bāzēm.

1952. gada rudenī tika pieņemts lēmums uzbūvēt papildus lidlaukus Tupoļeva un Mjasičeva smagajiem tālās darbības bumbvedējiem, kuri spēja nest kodolieročus. Lidlaukus būvēja Austrumeiropas valstīs un Ķīnā, to izmantošana deva iespēju dot triecienus ne tikai pa Rietumeiropu, bet arī pa amerikāņu bāzēm Atlantijas un Klusajā okeānā.

Staļins pieņēma lēmumu saformēt frontes reaktīvo bumbvedēju aviācijas simts divīzijas. Skaitlis likās fantastisks pašiem lidotājiem. Aprēķini parādīja, ka kara gadījumā valstij vajag ne vairāk par sešdesmit bumbvedēju divīzijām. Aviācijas galvenais komandieris vērsās ar visiem plāniem pie aizsardzības ministra Vasiļevska. Ministrs viņu pārtrauca:

– Tā ir paša biedra Staļina pavēle – izpildiet!

Vajadzēja izvērst militāro mācību iestāžu tīklu un visīsākajos termiņos sagatavot vismaz desmit tūkstošus lidotāju, tikpat daudz stūrmaņu un strēlnieku-radistu. Speciālai celtniecības pārvaldei – uzbūvēt simtiem lidlauku. Aviācijas rūpniecībai – virs plāna saražot vairāk par desmit tūkstošiem bumbvedēju.

Virsnieki vadījās no tā, ka gaidāms jauns karš, raksta ģenerālleitnants Nikolajs Nikolajevičs Ostroumovs, kurš bija aviācijas Galvenā štāba priekšnieka vietnieks: «Pamazām notika sabiedriskās domas apstrāde, mērķtiecīgi notika valsts sagatavošana nākamajiem pārbaudījumiem, bet precīzāk – karam».

Dažus gadus vēlāk CK plēnumā viens no Staļina līdzgaitniekiem, Ministru padomes priekšsēdētājs Nikolajs Aleksandrovičs Bulgaņins, sacīja:

– Pēdējos gados pirms Staļina nāves mums izveidojās ļoti smaga starptautiskā situācija. Attiecībās ar rietumu lielvalstīm un Savienotajām Valstīm mēs bijām uz kara robežas.

Čukotkā būvēja kazarmas gaisa-desanta vienībām un lidlaukus tālās darbības rādiusa bumbvedējiem, Igarkā – kara bāzi, Providences līcī – militārās noliktavas. Gar visu Ziemeļu Ledus okeānu vilka dzelzceļu, pievilka dzelzceļa sliedes Kamčatkai. Uzdevums bija tāds, lai karu uzreiz pārnestu Savienoto Valstu teritorijā.

Staļins ticēja starpimperiālistiskajām pretrunām, uzskatot, ka spēs atraut Eiropu no Savienotajām Valstīm. Viņš, savā pēdējā darbā «Sociālisma ekonomiskās problēmas PSRS», kur publicēja 1952. gada septembrī, rakstīja: «Kapitālistiskā Anglija, un aiz viņas ar kapitālistiskā Francija beigu beigās būs spiestas izrauties no ASV skāvieniem un nonākt konfliktā ar tām… Paliek spēkā kara neizbēgamība starp kapitālistiskajām valstīm».

Ārlietu ministrs Andrejs Januarjevičs Višinskis pastāvīgi ziņoja Staļinam par padomju diplomātijas panākumiem, kas mēģināja uzkurināt pretrunas starp Rietumeiropu un Savienotajām Valstīm.

Karš Korejas pussalā bija izmēģinājumu poligons padomju lidotājiem. Gaisa-kara spēki ne tikai pieslīpēja kaujas prasmi, bet arī pierada šaut pa amerikāņiem. Staļins taisījās karot uz pajām ar Mao Czedunu, kura divīzijas Korejā cīnījās pret amerikāņu karaspēku.

«Mao Czeduns, – uz Maskavu ziņoja padomju vēstnieks Ķīnā, – teica, ka viņi daudz ko mācās no Korejas kara pieredzes, kā organizēt mūsdienīgu armiju un kā jākaro pret mūsdienīgām imperiālistiskajām armijām».

Staļins nebaidījās no kodolkara. Amerikāņiem tad kodolieroču nemaz nebija tik lielos daudzumos. Raķetes vēl nebija, vienīgais nogādes līdzeklis – smagie bumbvedēji. Ģenerāļi pārliecināja Staļinu par to, ka pretgaisa aizsardzība spēs pārtvert lielu daļu amerikāņu bumbvedēju. Amerikāņiem neizdosies no gaisa iznīcināt Padomju Savienību, protams, ka kodoltrieciena gadījumā zaudējumi būs lieli, bet Staļinu tas neuztrauca: valsts ir milzīga, tautas pietiek. Toties pirmais kodoltrieciens amerikāņiem, pēc vadoņa domām, būs graujošs. Izcelsies panika, un amerikāņi kapitulēs. Staļins viņus neuzskatīja par labiem karavīriem, domāja, ka amerikāņi ir bailīgi, pieraduši slēpties aiz citu mugurām.

– Amerikāņu karavīrs ir spekulants, nodarbojas ar pirkšanu un pārdošanu, – teica Staļins 1952. gada 20. augustā no Ķīnas atbraukušajam Čžo Eņlajam. – Kas tad tas par spēku? Amerikāņi vispār nav spējīgi vest lielu karu. Viņi grib pakļaut visu pasauli, bet nevar tikt galā ar mazo Koreju. Nemāk karot. Cer uz atombumbu, uz aviācijas uzlidojumiem. Bet ar to karu nevar uzvarēt. Vajadzīgi kājnieki, bet kājnieku viņiem ir maz, un tie ir vāji. Ar mazo Koreju karo, bet ASV jau raud. Kas būs tad, kad viņi sāks lielu karu? Tad, liekas, ka raudās visi.

«Varbūt mēs kādreiz no dokumentiem uzzināsim, – raksta Valentīns Mihailovičs Faļins, bijušais vēstnieks VFR un bijušais CK sekretārs starptautiskajās lietās, – cik tālu uz priekšu bija pavirzījusies padomju potenciāla izveidošana apsteidzošajam triecienam. Pamatojoties uz to, kas caur otrām rokām bija nonācis līdz manīm, tikai atzīmēšu – diktators, starp citu, nomira.».

Staļina nāve kļuva par milzīgu notikumu valstī un pasaulē. Pasaule redzēja valsti, kura iegrimusi sērās. Prozaiķe Valērija Gerasimova aprakstīja 1952. gada 10. martā notikušo sēru mītiņu Rakstnieku savienībā:

«Iegaudojās Surkovs, raudāja Simonovs – sākumā savām acīm nenoticēju, – viņa mugura man bija priekšā, un tā diezgan ritmiski raustījās…

Nikolajs Gribačevs, brīdinoši blisinādams auksti baltās acis, teica, ka pēc dižā vadoņa pazušanas nedrīkst atslābināt modrību, bet, gluži pretēji, tai ir jāpieaug. Ja kāds no ienaidnieka elementiem savā darbībā pamēģinās izmantot izveidojušos situāciju, lai necer uz to, ka taisnās tiesas tērauda roka ir kaut nedaudz atslābusi…

Es atceros visu zaļās, tiešām slimās, izķēmotās sejas ar kaut kādām neredzīgām acīm; pieklusinātu čaboņu kuluāros, nevis cilvēcīgu runu; dažreiz, tiesa, tiek demonstrēti (un dažreiz arī patiesi!) šņuksti. Bailes, liekas, bija sasniegušas apogeju».

Pēc Staļina nāves viens no CK Prezidija locekļa Anastasa Ivanoviča Mikojana dēliem apjukumā vaicāja tēvam:

– Vai tagad būs karš?

Anastass Ivanovičs viņu nomierināja:

– Ja viņa laikā nebija karš, tad tagad jau nu nebūs!

Cīņa par Vāciju

Pēc Staļina nāves pie Kremļa stūres nostājās trīs cilvēki: Georgijs Maļenkovs, Vjačeslavs Molotovs un Lavrentijs Berija. Viņi gribēja sevi parādīt – valstij un pasaulei. 1953. gada pavasarī galvenā ārpolitiskā problēma izrādījās Austrumvācija.

6. maijā Berija pārsūtīja CK Prezidijam ziņojumu no IeM pārstāvniecības VDR, kuru vadīja pulkvedis Ivans Aņisimovičs Fadeikins. Viņš ziņoja par nopietnām problēmām Vācijas sociālistiskajā daļā. Austrumvācieši bēga uz Rietumiem. Pulkvedis uzskatīja, ka masveida bēgšana izskaidrojama ne tikai ar «naidīgās propagandas» iedarbību. Problēma ir nepareizā ekonomiskā politika Austrumberlīnē, jaunatnes iesaukšana armijā piespiedu kārtā, pārtikas un patēriņa preču trūkums. Fadeikins atzīmēja, ka VDR vadītāji nezina kā pārvarēt krīzi.

14. maijā CK Prezidijs uzdeva Padomju kontroles komisijai Vācijā iesniegt ziņojumu par austrumvāciešu bēgšanu un par to, kā to varētu apturēt. Maskavā nonāca pie slēdziena, ka VDR varas iestādes ir nobriedušas tam, lai pašas varētu pārvaldīt valsti. Padomju Savienības lomai Austrumvācijas pārvaldē jāpaliek mazāk pamanāmai.

18. maijā tika iesniegts ziņojums, vainu uzlika paātrinātās sociālisma celtniecības politikai VDR. CK Prezidijā Vjačeslavs Mihailovičs Molotovs, kurš pēc Staļina nāves atkal kļuva par ārlietu ministru, izteicās par nepieciešamību izmainīt kursu un parūpēties par Austrumvācijas iedzīvotāju dzīves līmeņa uzlabošanu.

Jūnija sākumā uz Maskavu izsauca VDR vadītājus – Vācijas Sociālistiskās vienības partijas CK ģenerālsekretāru Valteru Ulbrihtu, valdības vadītāju Oto Grotevolu un CK locekli Fredu Elsneru (viņš arī tulkoja). No viņiem pieprasīja apturēt paātrināto sociālisma celtniecību, attīstīt nevis smago rūpniecību, bet gan vieglo, pārtraukt cīņu ar baznīcu, neizdarīt spiedienu uz zemniekiem, amatniekiem un vidusslāni.

– Mēs visi nonācām pie secinājuma, – vēlāk stāstīja padomju valdības vadītājs Maļenkovs, – ka VDR nepareizas politikas rezultātā ir pieļautas daudzas kļūdas, vācu iedzīvotāju vidū novērojama liela neapmierinātība. Iedzīvotāji no Austrumvācijas dodas prom uz Rietumvāciju. Mēs esam spiesti atzīt, ka bez padomju karaspēka klātbūtnes pastāvošais režīms VDR nav stabils. Berija ierosināja nekoriģēt sociālisma forsētās celtniecības kursu, un atteikties vispār no jebkāda sociālisma kursa VDR un ieturēt kursu buržuāziskās Vācijas virzienā.

Hruščovs piebalsoja Maļenkovam:

– Berija teica: «Jāizveido neitrāla demokrātiska Vācija». Bet vai iespējams būt neitrālai un demokrātiskai buržuāziskai Vācijai? Berija teica: «Mēs noslēgsim līgumu». Kāda šim līgumam ir vērtība? Ja līgums nav nostiprināts ar spēku, tad tam nav nekādas vērtības, par mums smiesies, uzskatīs mūs par naiviem. Bet Berija nav ne naivs, ne dumjš, ne muļķis. Viņš uzvedās ne kā komunists, bet gan kā provokators, varbūt viņš ir saņēmis ārzemju izlūkdienestu rezidentu uzdevumu…

Pieņemts uzskatīt, ka Berija gribēja likvidēt Vācijas Demokrātisko Republiku, citē viņa vārdus: «Nav ko nodarboties ar sociālisma celtniecību VDR, vajadzīgs, lai Rietumu un Austrumu Vācijas apvienotos buržuāziskā, miermīlīgā valstī». Tiesa, VDR Ministru padomes priekšsēdētāja Oto Grotevola piezīmēs viņa vārdi skan savādāk: «Berija saka, ka mēs visi esam vainīgi, neviens nevienu neapsūdz, bet austrumvāciešiem viss ir ātri jāizlabo».

Reāli Lavrentijs mēģināja turpināt staļiniskās līnijas dubulto politiku Vācijas jautājumā. Staļins izvirzīja Vācijas vienotības lozungu un nespēja no tā atteikties, kaut situācija ātri mainījās. Pie tam vadonis ticēja un neticēja, ka spēs Vāciju noturēt savās rokās.

Četrdesmit piektajā sabiedrotie netaisījās sadalīt Vāciju. Valsts sadalīšana tika uzskatīta kā pagaidu pasākums.

Ekonomiskā situācija Vācijas austrumu daļā bija ļoti smaga. 1946. gada 16. maijā iekšlietu ministrs Sergejs Ņikiforovičs Kruglovs ziņoja Staļinam un Molotovam:

«PSRS IeM-VDM pilnvarotais Austrumprūsijā biedrs Trofimovs ziņo, ka Kēnigsbergas pilsētā par cilvēku līķu gaļas pārdošanu arestēti:

Nevijs Hermans, dzimis 1885. gadā, vācietis, izglītība 8 klases, strādāja par sargu kapsētā;

Lakafs Karls, dzimis 1875. gadā, vācietis, grozu pinējs, no 1946. gada februāra nekur nestrādāja.

Izmeklēšanā noskaidrots, ka Nevijs Hermans sistemātiski līķiem nocirta ekstremitātes un gaļu ar sava līdzdalībnieka palīdzību pārdeva vācu iedzīvotājiem. Kratīšanā Lakafa dzīvoklī atrastas vairākas mucas, kurās Lakafs uzglabāja pārdošanai sagatavoto cilvēku līķu gaļu. Veicot kapu atrakšanu, atklāja piecpadsmit līķus ar nocirstām apakšējām ekstremitātēm.

Saskaņā ar b. Trofimova ziņojumu, vācu iedzīvotāju apgāde Austrumprūsijas teritorijā organizēta neapmierinoši… Badošanās dēļ vācu iedzīvotāju vidū strauji pazeminājās darba spējas, palielinājās mirstība un pieaug kriminālā noziedzība».

Okupācijas varas iestādes rīkojās nežēlīgi.

1946. gada 8. septembrī iekšlietu narkoma vietnieks ģenerālpulkvedis Ivans Aleksandrovičs Serovs, kurš okupētajā Vācijas teritorijā vadīja IeTK orgānu operatīvo darbu, rakstīja plašu sūdzību par kolēģiem no Militārās pretizlūkošanas Galvenās pārvaldes. Serovs ziņoja Staļinam par nebūšanām pretizlūkošanas darbā Vācijā: «Piedzērušies SMERŠ darbinieki aizbrauca uz lauku netālu no Halles pilsētas, lai izpildītu Kara Tribunāla spriedumu. Dzērumā līķi bija ierakti tik pavirši, ka no rīta pa ceļu ejošie vācieši pie tās vietas ieraudzīja virs zemes divas rokas un galvu… Viņi atraka līķus, ieraudzīja pakaušos caurumus, savāca lieciniekus un aizgāja ziņot uz vietējo policiju. Mēs uzreiz veicām steidzamus pasākumus…»

Ģenerālis pats rīkojās tikpat nelikumīgi, bet uzskatīja, ka viņam ir tiesības to darīt. 1948. gada 8. februārī viņš ziņoja Staļinam: «No Kompartijas CK pie manis vērsās Ulbrihts un pastāstīja, ka trijos Berlīnes rajonos angļi un amerikāņi par rajonu tiesnešiem ir iecēluši vāciešus, kuri meklē un arestē Vācijas Kompartijas CK funkcionārus, tāpēc tur nav iespējams organizēt partijas darbu. Viņš lūdza palīdzēt CK šajā lietā. Es izdevu rīkojumu slepus ieslodzīt trīs tiesnešus nometnē».

Kad tiesneši pazuda, izcēlās skandāls. Sabiedrotie pieprasīja veikt izmeklēšanu. Maršals Žukovs, nešauboties par to, kurš to ir izdarījis, pieprasīja Serovam tiesnešus atbrīvot.

«Es neuzskatīju par vajadzīgu viņus atbrīvot, – vadonim ziņoja Serovs, – un viņam atbildēju, ka mēs viņus neesam arestējuši… Ne visu vajag Žukovam stāstīt».

Staļins nesteidzās Austrumos celt sociālismu, cerot saglabāt izšķirošo balsi visas Vācijas likteņa izlemšanā un piekļuvi rūpnieciskajām zonām rietumu okupācijas zonā. Pēc neveiksmīgās Rietumberlīnes blokādes kļuva skaidrs, ka kontrole pār visu Vāciju nav iespējama. Maskavas pieprasījumi par Vācijas vienotību vairāk kļuva par propagandas pozīciju, kas ļāva izdarīt spiedienu uz rietumu lielvalstīm. Tomēr 1948. gada 18. decembrī Staļins Austrumvācijas vadītājiem teica:

– Ceļš uz tautas demokrātiju vēl ir priekšlaicīgs. Jāpagaida. Vācijā situācija ir sarežģīta, sociālisma virzienā jāiet nevis taisni, bet zigzagiem. Tāda ir uzdevuma īpatnība.

Viņš piekrita izveidot VDR tikai 1949. gada 7. oktobrī – četrus mēnešus pēc VFR parādīšanās. Iespējams, viss izmainījās tad, kad bruņojumā parādījās atombumba. Ja agrāk vienota Vācija bija vajadzīga kā daļa no neitrālu valstu joslas, kas atdalīja Padomju Savienību no Rietumiem, tad tagad Staļins bija ieinteresēts, lai maksimāli uz priekšu izvirzītu padomju karaspēku. Kā izteicās bijušais vēstnieks VFR Valentīns Faļins, «sašķeltais atoms sadalīja Vāciju».

Maskavas pozīcija izrādījās pretrunīga. Likās, ka Staļins pat ir gatavs atteikties no VDR apmaiņā pret vienotu, bet neitrālu Vāciju, lai tikai tā neiestātos NATO. Austrumvācijas vadītāji juta vecākā brāļa noskaņojumu, baidījās, ka padomju vadoņiem VDR ir pagaidu projekts, ka viņiem atņems savu valsti, un tāpēc, steidzās ar sociālisma celtniecību cerībā procesu padarīt neatgriezenisku.

– Draudzība ar Padomju Savienību, – mītiņā teica Austrumvācijas prezidents Vilhelms Pīks, – ir galvenais VDR politikā. Urā!

1952. gada jūlijā Vācijas Sociālistiskās Vienības partijas CK sekretārs Valters Ulbrihts panāca, ka tika pieņemta programma sociālisma celtniecībai VDR pēc padomju parauga: paātrināta industrializācija un kolektivizācija. Pēc gada valsts uzsprāga.

Uzņemot VDR līderus 1952. gada 1. aprīlī, Staļins vēlreiz atkārtoja: lai arī ir izveidotas divas vācu valstis, nesteidzieties kliegt par sociālismu.

«Staļins, – atcerējās toreizējais PSRS augstākais komisārs Vācijā Vladimirs Semjonovs, – gribēja VDR izmantot kā cīņas objektu, taču nebija pārliecināts, ka spēs nosargāt šo pozīciju. Berija turpināja to pašu līniju, bet gribēja to forsēt 1953. gada vasarā. Un ar to arī iekrita…»

Vācija bija sadalīta. Abas nometnes palika pie sava. Sākās sacensību ēra: kurš kuru? Kurš uzvarēs šajās sacensībās?

Pēc VDR proklamēšanas 1947. gada 7. oktobrī Padomju militārā administrācija Vācijā, kas bija pakļauta tieši valdībai, tika vienkāršota. Ar Ministru Padomes 10. oktobra lēmumu izveidoja Padomju kontroles komisiju, tās priekšsēdētājs vienlaicīgi bija Padomju karaspēka grupējuma Vācijā komandieris.

1949. gada 11. novembrī Padomju kontroles komisijas priekšsēdētājs armijas ģenerālis Vasilijs Čuikovs nodeva Austrumvācijas pārvaldes tiesības premjerministram Oto Grotevolam. Vēlāk VDR un PSRS apmainījās ar vēstniecībām, kā pirmais vēstnieks Berlīnē ieradās Georgijs Maksimovičs Puškins.

Tomēr vara pagaidām palika kontroles komisijas priekšsēdētāja rokās, viņš vadīja visu okupācijas mašīnu. Viņa pakļautībā bija politiskais padomnieks vēstnieka statusā. Viņš arī nodarbojās ar VDR politisko attīstību. Politiskā padomnieka pārvalde izdeva avīzi «Tдgliche Rundschau» (vācu valodā) un «Sovetskoje slovo» (krievu val.). Par politisko padomnieku strādāja salīdzinoši jaunais diplomāts Vladimirs Semjonovičs Semjonovs, kuru atbalstīja Staļins un Molotovs.

1953. gadā padomju kontroles komisija tika pārveidota par augstākā komisāra aparātu. Semjonovs kļuva par augstāko komisāru. Bet Čuikovu nomainījušais ģenerālpulkvedis Andrejs Antonovičs Grečko nodarbojās tikai ar karaspēka grupu, kas bija dislocēta Vācijas austrumos. 1954. gada vasarā augstākā komisāra aparātu apvienoja ar vēstniecību. Bet 1955. gada novembrī vienkāršoja arī augstākā komisāra institūtu, Maskavas intereses tagad pārstāvēja tikai vēstniecība…

Izvēle starp Rietumu un Austrumu Vāciju uzreiz pēc kara nebija acīmredzama. Daudzi kultūras darbinieki, kuri savā laikā bēga no nacisma, priekšroku deva valsts austrumu daļai. Kā norēķināties ar pagātni? Kā izspiest no vāciešiem nacisma indi? Lūk, kas tad satrauca intelektuālo Vāciju. Austrumu daļā denacifikācija norisinājās ātrāk. Amatus ieņēma tikai Pretošanās kustības dalībnieki, koncentrācijas nometņu ieslodzītie, no trimdas atgriezušies komunisti. Viņi enerģiski pārvarēja pagātni, un tas izraisīja simpātijas. Tāds ievērojams rakstnieks kā Arnolds Zveigs, atklāti teica: runājot par VDR, jums jāsaprot, ka tieši šeit pukst Vācijas sirds!

Starp Padomju militārās administrācijas virsniekiem bija ne mazums labi izglītotu un profesionālu ģermānistu, kuri zināja un mīlēja vācu valodu un vācu literatūru. Viņi ieņēma vadošus amatus informācijas pārvaldē, nodaļās, kas nodarbojās ar kultūru un izglītību. Viņi pierunāja pārcelties uz Berlīni daudzus ievērojamus vācu kultūras darbiniekus.

Tomēr parastajiem austrumvāciešiem svarīgāks bija cits: viņi salīdzināja savu dzīvi ar to, kā dzīvo rietumos. Padomju varas iestādes nespēja liegt viņiem ciemoties Rietumberlīnē. Sociālistiskās VDR pilsoņi mainīja naudu un devās uz rietumiem iepirkties. Metro un pilsētas dzelzceļš darbojās labi. Pa pilsētas dzelzceļu piecpadsmit minūtēs varēja no Aleksandra laukuma aizbraukt līdz Rietumberlīnei. Acīs krita atšķirība starp abām Vācijām. Pilsētas rietumu daļā dzīve palika labāka, austrumu daļā palika neapskaužami garlaicīga. Rietumu sektorus attīrīja no drupām, parādījās jaunas ēkas. Atvērās veikali un kafejnīcas brīvā dabā, kas bija ļoti iecienītas ne tikai francūžiem, bet arī vāciešiem. Austrumu sektorā nebija nekā jauna, kas priecētu acis, vienīgi kā Staļina alejā būvētās mājas nomenklatūrai. Visur bija garas rindas.

«Pilsētas austrumu sektors man atgādināja otršķirīgas padomju pilsētas divdesmitajos gados, - rakstīja amerikāņu žurnālists Luī Fišers. – Austrumberlīne bija novesta līdz padomju ekonomiskajam līmenim. Šī postošā procesa ietekme atspoguļojās garāmgājēju sejās. Viņu gaitā nebija jūtams vingrums, sejās nebija veselu, cerību pilnu cilvēku sārtums.

1952. gada maijā robeža starp abām Vācijām tika slēgta. Tas tika izdarīts pēc Staļina sarunām ar VDR vadītājiem 1952. gada 1. un 7. aprīlī. Prezidents Vilhelms Pīks sarunu saturu pierakstīja dienasgrāmatā.

– Rietumvācijā veidojas neatkarīga valsts, - sprieda Staļins. – Demarkācijas līnija starp Rietumu un Austrumu Vācijām jāuzskata kā robeža un ne vienkārši kā robeža, bet gan kā bīstama robeža. Jāpastiprina šīs robežas apsardze.

Staļins izvirzīja jaunu uzdevumu: VDR nekavējoties jāizveido sava armija trīssimt tūkstošu cilvēku sastāvā, apsolīja kara tehniku un palīdzību virsnieku korpusa apmācībā.

Tomēr robeža starp abām Berlīnes daļām palika atvērta. Caur Rietumberlīni katru mēnesi gandrīz pieci tūkstoši cilvēku aizbēga no VDR. 1953. gadā šis skaitlis strauji palielinājās: pirmajos mēnešos aizbēga simt divdesmit tūkstoši austrumvāciešu. Tomēr šo informāciju turēja slepenībā. VDR skanēja skaļi marši, oficiālā propaganda bija optimisma caurausta. Aktīvisti no Austrumvācijas komjaunatnes – Brīvās vācu jaunatnes savienības – zilos kreklos maršēja zem sarkanajiem karogiem.

Austrumvācijas komjaunatnes vadītājs bija Ēriks Honekers, kurš vēlāk kļūs par VDR vadītāju. Viņa sieva Margo strādāja kopā ar viņu. Mītiņos viņai uzticēja nolasīt uzrunu padomju vadonim:

– Dārgais Josif Visarionovič Staļin! Mēs solāmies, ka netaupot spēkus, aizstāvēsim Padomju Savienību, mūsu dzimteni un pasauli no amerikāņu un vācu imperiālistu noziedzīgās darbības. Slava dižajai Padomju Savienībai! Slava labākajam vācu tautas draugam, visas jaunatnes draugam, dižajam Staļinam!

Austrumvāciju vadīja trīs cilvēki – prezidents Vilhelms Pīks, valdības vadītājs Oto Grotevols un partijas CK pirmais sekretārs Valters Ulbrihts. Prezidents Pīks slimoja un pamatā reprezentēja. Premjeram Grotevolam, kā bijušajam sociāldemokrātam, bija tikai ierobežots valdības aparāta atbalsts. Reālā vara koncentrējās partijas saimnieka Ulbrihta rokās.

Valters Ulbrihts bija dzimis 1893. gada 1. jūlijā Leipcigā. Tēvs strādāja par šuvēju, māte audzināja trīs bērnus. Vecāki bija sociāldemokrāti, un Valters deviņpadsmit gadu vecumā iestājās sociāldemokrātu partijā. 1915. gadā viņu iesauca ķeizara armijā. Viņš bija imperiālistiskā kara pretinieks un dezertēja, viņu noķēra un ieslodzīja. Pēc monarhijas sabrukuma viņš pievienojās kompartijai, kura tika izveidota 1919. gadā, un kļuva par profesionālu partijas darbinieku. 1921. gadā saņēma pirmo amatu ar algu – viņu ievēlēja par VKP (Vācijas komunistiskās partijas) Lielās Tīringenes apgabala organizācijas sekretāru. 1928. gadā viņš kļuva par Reihstāga deputātu un Politbiroja locekli. 1929. gadā Ulbrihts kļuva galvaspilsētas Berlīnes-Brandenburgas rajona partijas sekretāru.

1922. gadā viņš atbrauca uz Maskavu uz Kominternes 4. kongresu un redzēja Ļeņinu, ar ko viņš ļoti lepojās pēcstaļina laikā, kad neviens no socvalstu vadītajiem ar to nevarēja palielīties, pat Hruščovs.

1933. gadā Ulbrihts aizbēga uz ārzemēm. Vairākus gadus sadarbojās ar komunistiem-emigrantiem Parīzē, Prāgā un citās pilsētās. 1937. gadā nacisti viņam atņēma Vācijas pilsonību. 1938. gadā viņš apmetās Maskavā, kopā ar citiem ārzemju komunistiem dzīvoja viesnīcā «Lukss». Strādāja Kominternē, nodarbojās ar propagandu, kas bija vērsta pret vācu karaspēku.

1945. gada 4. un 7. jūnijā Staļinam divas reizes bija sarunas ar vācu komunistu vadītājiem – Vilhelmu Pīku, Antonu Akermanu un Gustavu Sobotku, teica viņiem atvadu vārdus pirms atgriešanās dzimtenē. Trijās grupās viņi devās izveidot jauno Vāciju.

Desmit cilvēki Ulbrihta vadībā ar padomju lidmašīnu – tā bija amerikāņu transportlidmašīna «Douglas» – atlidoja uz sabombardēto Berlīni. Padomju okupācijas zonā Pīks, Grotevols, Ulbrihts un citi vadītāji apmetās Nīderšēnhauzenes rajona greznajās villās. Visam kvartālam riņķī bija žogs un to apsargāja padomju karavīri. Drīz Bernikes miestiņā izveidoja partijas atpūtas namu. Šeit atbildīgie darbinieki pavadīja atvaļinājumus. Pēc tam augstākajai vadībai atklāja lepnu atpūtas namu Zēhofā. CK jaunajai nomenklatūrai izsniedza pakas ar pārtiku, cigaretēm, alkoholu un šokolādi. Tas bija papildus pārtikas kartiņām.

Pastāvēja konkurence starp komunistiem, kuri nacistu laikā atradās koncentrācijas nometnēs, un komunistiem, kuri kopā ar Valteru Ulbrihtu atlidoja no Padomju Savienības. Kļuvis par partijas vadītāju, Ulbrihts vadošajos amatos izvirzīja savus cilvēkus, «vietējos» izspieda no aparāta.

Kolēģi atzīmēja viņa fenomenālo atmiņu attiecībā uz personu vārdiem, spēju paredzēt pagriezienus partijas līnijā. Pat pēc smagas darba dienas viņš nejutās noguris. Viņš lielu nozīmi piešķīra sīkumiem un nekautrējās izveidot savu kultu. Tie, kas viņu pazina tuvāk, ģenerālsekretāru uzskatīja par bezjūtīgu, aukstu un rupju.

1948. gada 18. decembrī Pīks un Grotevols, tiekoties ar Staļinu, runāja par politiku un ekonomiku. Ulbrihts lūdza vadonim atļauju pārbaudīt partiju:

– Pārbaude vienā apriņķī parādīja, ka piecdesmit pieci procenti partijas biedru ir «kulaki». Partijas biedri ir pat miljonāri, kuri piekopj amerikāņu propagandu. Vai drīkst veikt uzmanīgi partijas tīrīšanu?

– Gribat izslēgt? – saprotoši precizēja Staļins. – Nāksies izslēgt, bet es neiesaku centrālajam aparātam uzņemties visu atbildību par šo lietu.

Formāli Ulbrihts bija tikai vadītāja vietnieks Oto Grotevola vadītajai valdībai. Tomēr cieņa pret Grotevolu bija tikai vārdos.

«Pakāpeniski Valters Ulbrihts izvirzījās «vadoņos» un mēģināja visus visur pamācīt, – atceras padomju augstākais komisārs Vladimirs Semjonovs. – Es jau 1940. gadā vērsu biedra Staļina uzmanību uz mīnusiem Ulbrihta uzvedībā. Staļins daļēji piekrita, bet atzīmēja Ulbrihta lojalitāti…»

VDR delegācija, 1953. gada jūnija sākumā atgriezusies no Maskavas, ziņoja VSVP CK, ka Padomju Savienībā gaidāmas lielas pārmaiņas.

– Kurss izmainīsies ne tikai attiecībā uz VDR, – stāstīja Freds Elsners. – Biedram Ulbrihtam bija grūti samierināties ar jauno līniju, bet viņš vēl saņemsies.

Maskavas sarunu iedvesmots, 9. jūnijā Elsners uzstājās Politbiroja sēdē ar lielu runu:

– Divus gadus es klusēju, bet šodien es esmu nolēmis pateikt visu, ko domāju.

Viņš uzstājās pret Ulbrihta diktatūru, pret iztapību un bailēm partijā. Ulbrihts un padomju augstākais komisārs Vladimirs Semjonovs bija satriekti. Semjonovs ar izbrīnu vēroja diskusiju un kaut ko drudžaini rakstīja, kaut arī visi sēžu protokoli viņam nekavējoties tika nosūtīti.

Beidzot sēdi, Semjonovs teica, vēršoties pie Ulbrihta:

– Jā, biedri Ulbriht, man liekas, jums vajadzētu izdarīt nopietnus secinājumus pēc šīs pamatīgās kritikas jūsu virzienā no Politbiroja puses.

Likās, ka ģenerālsekretāra dienas ir skaitītas.

Austrumvācieši juta, ka vara ir apjukusi. Pēc Maskavas norādījuma VDR vadoņi atzina dažas kļūdas. Zemniekiem, kuri bija aizgājuši uz Rietumiem, atļāva atgriezties uz savas zemes. Tiem, kuriem politisku motīvu dēļ bija liegtas pārtikas kartiņas, varēja tās atkal saņemt. Apsolīja samazināt braukšanas maksu tramvajā un atcelt cenu paaugstinājumu pārtikai. Skolnieki, kuri sociālās izcelsmes dēļ bija izslēgti no skolas, varēja atgriezties mācību solos. Austrumvācieši čukstēja: ja mūsu vadītāji atzina savas kļūdas, tad kāpēc viņi vienkārši neatkāpjas no amatiem?

Un pēkšņi 1953. gada maijā partijas CK plēnumā, kurš bija sasaukts sakarā ar Kārļa Marksa 135. dzimšanas dienu, tika nolemts par desmit procentiem paaugstināt izstrādes normas. Tas kļuva par pēdējo pilienu.

31. maijā Nīderzeidlices rūpnīcā «Sachsenwerk» kā protestu sarīkoja divu stundu streiku. Direkcija piekāpās. 3. jūnijā streikotāji Eislēbenes rūpnīcā, netālu no Halles, arī piespieda rūpnīcas direkciju atteikties no plāniem palielināt izstrādes normas.

1953. gada jūnijā VSVP CK Politbiroja sēdē pieņēma lēmumu par «jauno kursu». 11. jūnijā lēmumu nopublicēja. Bet nekas neizmainījās. Streikot sāka divi tūkstoši metālapstrādes darbinieku Kēnigsdorfā, Berlīnes austrumu nomalē. 13. jūnijā streiku sarīkoja mašīnbūves rūpnīcas «Abus» strādnieki Gotē.

Berlīnes strādnieki ar sašutuma vēstuli vērsās pie premjerministra Oto Grotevola. 16. jūnija rītā kā atbildi viņiem nosūtīja audzinātājus. Tas strādniekus uzspridzināja. Astoņdesmit strādnieki, kas strādāja Staļina alejā, pameta darbu protestējot pret izdzīšanas metodēm un darba algas samazināšanu. Viņi gāja pa Leipcigštrāsi pilsētas centrā valdības ēkas virzienā un skandēja ritmisku aicinājumu:

Draugi, nāciet vienā rindā ar mums!

Mēs nevēlamies būt vergi.

Celtniekiem pievienojās simtiem strādnieku, tramvaju pasažieri, to vadītāji un konduktori. Pēc katra kvartāla kolona palielinājās. Priekšgalā soļoja seši milži – ķieģeļu nesēji ādas priekšautos. Kolona pagriezās operas teātra remontētās ēkas virzienā. Studenti no Humbolta Universitātes pameta auditorijas, lai piedalītos demonstrācijās.

Kolona pagāja garām padomju vēstniecībai Unter den Linden un pa Vilhelmštrāsi virzījās uz Ministru padomes ēku Leipcigštrāsē, kur agrāk atradās impērijas aviācijas ministrijas ēka. Kolonas dalībnieku skaits sasniedza četrus-piecus tūkstošus. Ēkas apsardzes darbinieki atkāpās uz pagalma pusi un aizslēdza dzelzs vārtus. Pūlis kliedza:

– Mēs gribam redzēt Grotevolu! Mēs gribam redzēt kazas bārdiņu!

Par «kazas bārdiņu» sauca Valteru Ulbrihtu.

Viņu vietā parādījās tēraudliešanas rūpniecības ministrs Fricis Zelbmans, bijušais ogļracis. Viņš uzkāpa uz galda, kas bija iznests no ēkas. Ministru no galda novāca viens no ķieģeļu nesējiem. Viņš pats teica runu. Pēc viņa uzstājās jauna meitene, pēc tam mājsaimniece, kas sūdzējās par augstajām cenām.

Pūlis virzījās tālāk. Policija mēģināja to apturēt, bet nesekmīgi. Cilvēki sadevušies rokās, spītīgi gāja uz priekšu. No mašīnu reproduktoriem atskanēja aicinājumi izklīst, jo 28. maijā ieviestie uzcenojumi jau ir atcelti. Strādnieki sagrāba mašīnu un sāka skandēt pretvalstiskus lozungus. Vakarā sāka stipri līt. Ielas izgāja ārpus varas iestāžu pakļautības. Vakarā streiks pārņēma visu Austrumberlīni, nākamajā dienā tas pārvērtās par sacelšanos.

Galvenais informācijas avots par notiekošo Austrumberlīnes iedzīvotājiem bija radiostacija RIAS – galvenais padomju propagandistu naida objekts. Tā darbojās Rietumberlīnes amerikāņu sektorā. Par nelaimi VDR vadītājiem programmas varēja klausīties Berlīnes teritorijā un arī visā valstī. 16. jūnija vakarā RIAS pārraidīja ziņojumu par demonstrācijām padomju sektorā. Uz radiostaciju atnāca celtnieki ar lūgumu noraidīt ēterā viņu prasības un aicinājumu 17. jūnijā sākt vispārēju streiku.

Lozungi ātri pieņēma politisku raksturu. Demonstrācijas aptvēra daudzas VDR pilsētas un lauku ciematus. Dedzināja sarkanos karogus, Staļina portretus un partijas avīzes, atvēra cietumus, atbrīvoja ieslodzītos. Policija bezpalīdzīgi raudzījās uz demonstrantu kolonām, kuras gāja ar lozungiem: «Mēs vēlamies brīvas vēlēšanas».

Kāpēc tautas policija neiejaucās? Valters Ulbrihts sūdzējās padomju biedriem, ka tā ir politiski neuzticama. Berlīniešiem likās, ka sākusies īsta revolūcija.

17. jūnija rītā streikotāji apstādināja automobili, kurā uz darbu brauca ierēdņi, izvilka viņus no auto, norāva viņiem partijas nozīmītes, mašīnas aizdedzināja. Policisti neparādījās. Strādnieki pulcējās pie uzņēmumu vārtiem, darbgaldus neieslēdza, mītiņoja, pēc tam virzījās uz pilsētas centru.

Abreviatūru VDR vācu valodā izrunā kā DDR. Austrumvācieši, kuri bija apguvuši dažus krievu vārdus, savas republikas nosaukumu pārtulkoja tā: «DDR – davaj, davaj, rabotaj! » [9] Austrumvācieši bija pārliecināti, ka viņi dzīvo tik slikti, ka krievi visu izved. Rietumberlīnes birģermeistars Villijs Brants rakstīja par reparācijām no austrumu zonas: «Izveidojās priekšstats, ka turienes iedzīvotāji karu ir pazaudējuši vairāk, nekā vācieši valsts rietumos. Federatīvai Republikai bija vieglāk».

Iespaidīgs bija Kēnigsdorfas metalurģiskās rūpnīcas četru tūkstošu strādnieku maršs. Viņi gāja ciešās rindās pa astoņiem cilvēkiem rindā, eļļainos kombinezonos un cepurēs. Smidzināja lietus, ūdens tecēja pa viņu sejām. Daži gāja plikām kājām, citi zābakos ar koka zolēm. Viņi nogāja gandrīz divdesmit kilometrus. Viņus sveica tūkstošiem cilvēku, cienāja ar sviestmaizēm, par savu naudu pirka viņiem cigaretes un šokolādi.

Seši tūkstoši dzelzceļnieku arī atnāca uz pilsētas centru. Tramvaji, autobusi un metro nestrādāja. Bez piecpadsmit divpadsmitos gandrīz piecdesmit tūkstoši vāciešu sapulcējās Lustgartenas laukumā, kas bija nosaukts par Marksa un Engelsa laukumu.

Magdeburgā kolona nonāca līdz Haselbaha laukumam pilsētas centrā. Streikotāji iegāja Brīvās vācu jaunatnes savienības septiņstāvu ēkā, izmeta pa logu Staļina, Oto Grotevola un Valtera Ulbrihta portretus. Dzelzceļa stacijā norāva paziņojumu ar uzrakstu «Starpzonu dokumentu pārbaude» un paziņoja, ka sveiks pasažieru vilcienu no Ķelnes kā Rietumvācijas un Austrumvācijas vienotības simbolu. Daži policisti mēģināja iejaukties, bet viņus atbruņoja, šautenes sadauzīja, un pašus policistus ieslēdza.

Pasažieri no Ķelnes, redzot notiekošo, sāka Magdeburgas iedzīvotājiem dalīt šokolādi, cigaretes, cepumus un augļus. Pēc tam ieradās vilciens ar piekabinātu vagonu ieslodzītajiem. Apsardzi atbruņoja. Pārskatīja arestēto dokumentus un nolēma, ka vagonā ir politiskie ieslodzītie, visus atbrīvoja, izdalot viņiem cietuma dokumentus.

Pūlis virzījās uz policijas pārvaldi Halberštelterštrāsē Magdeburgas centrā. Bija ap vieniem dienā. Tur jau sapulcējās daudz cilvēku, kuri mēģināja uzlauzt vārtus. Pūli apšaudīja no ēkas jumta. Kad ap ēku sapulcējās gandrīz divdesmit tūkstošu cilvēku, parādījās desmit padomju tanki un tikpat daudz bruņutransportieru…

Pieņemts uzskatīt, ka sacelšanās organizācijai Austrumvācijā roku pielika Rietumi. Tomēr notikumi Berlīnē bija liels pārsteigums arī amerikāņiem. Radiostacijas RIAS pieņēma tādu lēmumu:

– Sniegt objektīvu informāciju par notikušo, tomēr nepiešķirt strādnieku delegācijai tiešo ēteru un neaicināt uz vispārēju streiku.

Padomju pārstāvji 17. jūnija vakarā ziņoja Maskavai. «Amerikāņu radiostacija RIAS aicināja nemierniekus pakļauties padomju varas iestāžu pavēlēm un neiesaistīties konfliktos ar Padomju armiju».

Rietumvalstis uzsvērti turējās malā. Rietumberlīnes iedzīvotāji, iespējams, dumpī redzēja izredzes apvienoties, tomēr sabiedrotie tiem aizliedza iejaukties Austrumberlīnes notikumos un pat sarīkot solidaritātes manifestācijas blakus starpsektoru robežai.

1953. gada 18. jūnijā CIP direktors Alens Daless ziņoja prezidentam Eizenhaueram:

– Mums ar to nav nekāda sakara.

Amerikāņu politiķu sarunas par to, ka vajag «atbrīvot paverdzinātās tautas no padomju jūga», bija tikai retorika. Savienotās Valstis saprata: iedot berlīniešiem ieročus nozīmēs izprovocēt slaktiņu.

Palīdzēja tikai ar pārtiku. Savienotās Valstis organizēja produktu paku izdalīšanu Austrumberlīnes iedzīvotājiem (detalizētāk skatīt žurnālu «Voprosi istoriji» , № 11-12/1999). Pietika gandrīz visiem pilsētas iedzīvotājiem. VDR citu pilsētu iedzīvotāji rāvās uz Berlīni «pēc Eizenhauera komplektiem», viņus tur nelaida, pat pārtrauca pārdot dzelzceļa biļetes uz Berlīni.

Panikojošie VDR vadītāji lūdza padomju biedrus izvest viņu ģimenes uz Maskavu. Padomju militārais komandants apstādināja pilsētas transporta kustību, un izziņoja VDR galvaspilsētā ārkārtas stāvokli. Padomju pavēlniecības ieviestais kara stāvoklis visā Austrumvācijā saglabājās 24 dienas un to atcēla svētdien 12. jūlijā divpadsmitos naktī.

17. jūnijā bija jānotiek VSVP CK Politbiroja sēdei, bet tās vietā augstākais komisārs Semjonovs visus izsauca pie sevis uz Berlīnes piepilsētu Karlhorsti, kur atradās padomju militārās administrācijas štābs. Politbiroja locekļiem vajadzēja lielā ātrumā traukties pa uzbudinātā pūļa aizpildītām ielām. Viņi redzēja, kā no pūļa viņiem draudēja ar dūrēm.

Vladimirs Semjonovs bija uzsvērti laipns, tomēr viņa vārdos bija dzirdama ironija.

– Maskava pavēlēja ieviest ārkārtas stāvokli un šis tracis ātri beigsies.

Berlīnes ielās parādījās padomju tanki. Vācieši kliedza karavīriem: «Krievu cūkas!» Meta ar akmeņiem pa tankiem, grūda baļķus kāpurķēdēs, bāza ķieģeļus lielgabalu stobros, norāva radioantenas. Bet, kad ierunājās tanku ložmetēji, izklīda. Tukšajās ielās palika tikai karavīri. Semjonovs un citi padomju pārstāvji pa AF sakariem informēja Maskavu: ziņoja, cik arestēti, nogalināti, ievainoti. Semjonovs ziņoja, ka vienpadsmitos vakarā Berlīnes ielas ir attīrītas no demonstrantiem.

Nakts bija grūta VSVP CK Politbiroja locekļiem. Semjonovs, kā lauva krātiņā, skraidīja pa istabu: viņa saimniecībā ir notikušas nekārtības un viņam par to ir jāatbild. Politbiroja locekļi sastādīja ziņojumu Maskavai. Nākamajā rītā brokastojot, Ulbrihts paziņoja, ka viņam ir apnicis sēdēt Karlhorstē un uzklausīt padomju pārstāvju pamācības:

– Es braukšu uz pilsētu, uz CK, pat ja viņi mani gribēs turēt šeit. Mūsu vieta ir tur. Nav pareizi, ja mēs nīkstam šeit.

Padomju militāristi, kuriem tika uzticēta kārtības atjaunošanas operācija, uzdeva jautājumus VDR drošības ministram Vilhelmam Caiseram:

– Kā tas vispār varēja notikt? Tādas lietas nenotiek vienā dienā, tātad, viņiem bija kaut kāda organizācija, bet jūs par to neko nezinājāt.

Arī VSVP CK Politbiroja locekļi gribēja zināt, kā tas viss noticis. Viņi daļēji vainoja arī sevi. Tikai Valters Ulbrihts viens pats no sākuma paziņoja, ka sacelšanās ir «fašistisko provokatoru roku darbs».

Semjonovs pārmezdams teica Politbiroja locekļiem:

– Radiostacija RIAS ziņo, ka VDR valdība vairāk nepastāv. Izskatās, ka tas tā arī ir.

Politbiroja sēdē partijas avīzes «Neues Deutschland» galvenais redaktors Rūdolfs Hernštats aicināja kolēģus uzstāties ar kaut kādu paziņojumu. Viņš sastādīja CK plēnuma lēmumu projektu, kurā bija teikts: «Ja strādnieku masas nesaprot partiju, tad vainīga ir partija, nevis strādnieku masas. Centrālajai komitejai, kura ir apņēmības pilna ar dzelzs roku aizstāvēt strādnieku šķiras intereses pret fašistiskajām provokācijām, ir pilnīgs priekšstats par to, ka partijai nekavējoši jāpārskata sava pieeja strādnieku masām».

Rūdolfs Hernštats vērsās pie Ulbrihta:

– Vai tev, Valter, nebūtu labāk partijas aparāta vadību nodot kādam citam? Man šķiet, ka tas palīdzētu pārvarēt noteiktus mūsu aparāta trūkumus, atbrīvot to no orientēšanās uz vienu personību, no vasaļatkarības, izdabāšanas, kritikas apspiešanas un noslieces izpušķot lietu stāvokli partijā un valstī.

Hernštats ierosināja paplašināt CK sekretariātu, kuru pilnībā komandēja Ulbrihts. Hernštats uzskatīja, ka sekretariātā ir jāiekļauj tie, kuri, kā viņš pats izteicās, «ja būtu vajadzība, varētu tevi Valter savaldīt».

Ulbrihts slēpās, gatavodamies izrēķināties ar dumpiniekiem.

Trīs nedēļas pēc Berlīnes sacelšanās Politbiroja locekļi nakts sēdē pieprasīja no ģenerālsekretāra atskaiti. Sēde bija tik dramatiska, ka Austrumberlīnes oberbirģermeistaram Fridriham Ebertam, kurš bija pirmskara Vācijas prezidenta dēls, acīs sariesās asaras. Piedalījās 13 cilvēki. No viņiem tikai divi nepieprasīja Ulbrihtu atkāpties no amata – CK sekretārs personāla jautājumos Hermans Materns un Politbiroja locekļu kandidāts Ēriks Honekers.

Elija Šmite, kas vadīja VDR sieviešu kustību, runāja par «sirdsapziņas pārmetumiem». Viņa sevi gānīja par to, ka «izpušķoja notikumus, kurus izpušķot bija noziegums»:

– Visa mūsu partijas atmosfēra, negodīgums, nošķirtība no tautas masām un tās rūpēm, draudi neapmierinātajiem un lielīšanās – tas viss novedis pārāk tālu. Par to uz tevis, dārgais Valter, gulstas vislielākā vaina, bet tu negribi atzīt, ka bez mūsu meliem nebūtu arī 17. jūnija notikumi!

CK sekretārs ideoloģijas jautājumos Antons Akermans, kuram bija godīga un atklāta cilvēka reputācija, kliedza Ulbrihtam:

– Valter, daudzus gadus es tevi atbalstīju, neskatoties uz to, ko es redzēju. Es ilgi klusēju, tāpēc, ka atcerējos par disciplīnu, tāpēc, ka uz kaut ko cerēju, tāpēc, ka baidījos! Šodien es visu to pārvarēju.

Pēc tam, kad visi sēdes dalībnieki bija «nolaiduši tvaiku», premjerministrs Oto Grotevols, bijušais Sociāldemokrātiskās partijas vadītājs, kura apvienojās ar komunistiem, tieši vērsās pie Ulbrihta:

– Tu dzirdēji biedru viedokli? Varbūt tu gribi izteikties?

Likās, ka viņa zvaigzne norietējusi.

Bet te pēkšņi viss izmainījās! 1953. gada 26. jūnijā Maskavā arestēja PSKP CP prezidija locekli, PSRS Ministru padomes priekšsēdētāja pirmo vietnieku, iekšlietu ministru Padomju Savienības maršalu Lavrentiju Pavloviču Beriju. Par laimi, Ulbrihtam, Beriju bez visa pārējā apsūdzēja arī par to, ka viņš, kā starptautiskā imperiālisma aģents, mēģinājis traucēt sociālisma celtniecību VDR.

Berlīnes sacelšanos sabaidītie padomju vadoņi uzskatīja par labāku atstāt Austrumvāciju stiprajās Ulbrihta rokās. Viņa stingrais un nepiekāpīgais stils atstāja iespaidu uz padomju vadītājiem. Viņi neuzdrošinājās veikt lielas pārmaiņas valstī, kas gandrīz beidza pastāvēt.

Ulbrihts varēja nokārtot rēķinus ar saviem kritiķiem. CK plēnumā viņš teica kvēlu runu par Berijas naidīgo darbību un ar viņu saistīja savus galvenos oponentus – Rūdolfu Hernštatu un valsts drošības ministru Vilhelmu Caiseru.

– Tagad viss ir skaidrs, – līksmoja Ulbrihts. – Caisera un Hernštatu šķeltnieciskā darbība padara neiespējamu viņu darbu Politbirojā un CK. Partija un valsts atradās nāves briesmās, tāpēc, ka partijai naidīgā frakcija uzsāka puča mēģinājumu partijas iekšienē. Tikai iejaucoties šķiru cīņās pārbaudītiem un rūdītiem biedriem, izdevās atmaskot pučistu sazvērestību, partija un valsts tika glābtas.

Likteņa ironija ir tāda, ka Hernštats un Caisers kara laikā strādāja padomju izlūkdienesta labā. Viņi deva lielu ieguldījumu uzvarā pār fašismu, viņu darbu mūsu valstī ar pateicību atceras vēl līdz pat šai dienai. Tomēr toreiz Maskavas vadītāji viņus ziedoja bez vilcināšanās.

Politbiroja locekļu kandidāts Rūdolfs Hernštats, centrālā partijas laikraksta «Neues Deutschland» galvenais redaktors un valsts drošības ministrs Vilhelms Caisers jau sen bija Ulbrihta melnajā sarakstā. Viņi demonstrēja savu opozīciju Ulbrihta diktatoriskajai uzvedībai un pieprasīja viņa gāšanu. Pie tam abi bija pārāk pietuvināti Maskavai. Austrumberlīnē tādus neuzskatīja par savējiem. Vispirms vācietis, pēc tam tikai Padomju Savienības draugs.

Hernštats 1929. gadā iestājās komunistiskajā partijā un vienmēr bija pārliecināts komunists ar noslieci uz ideālismu. Viņš strādāja padomju izlūkdienesta labā, izmantojot dažādu Prāgā un Varšavā izdoto avīžu korespondenta stāvokli. Kara laikā viņš dzīvoja Padomju Savienībā, piedalījās Nacionālās komitejas «Brīvā Vācija» izveidošanā. Rūdolfs Hernštats bija iecelts par avīzes «Brīvā Vācija» galveno redaktoru (komiteja dokumentos saucās «Institūts № 99»). Viņš bija pieklājīgs un vēss, savus darbiniekus uzrunāja uz «jūs», kas bija retums vācu partijas vidē. Hernštata kolēģus partijas aparātā satrieca viņa Rietumeiropas ārienes, buržuāziskās ģērbšanās manieres, rietumu žurnālistikas stila, ārkārtas inteliģences un aukstās stingrības apvienojums.

Caisers savulaik iestājās Spartaka Savienībā un piedalījās 1923. gada bruņotajā dumpī, kuram bija jāsāk revolūcija Vācijā. Pēc sacelšanās apspiešanas aizbēga uz Padomju Savienību. Strādāja padomju militārajā izlūkdienestā Ķīnā. Spānijā komandēja 13. internacionālo brigādi ar pseidonīmu «ģenerālis Gomess». Viņa adjutants bija nākamais valsts drošības ministrs Ēriks Milke. Milke kļuva slavens ar to, ka 1931. gadā Berlīnē partijas uzdevumā nogalināja trīs policistus. Ulbrihts atstādināja Caiseru un Hernštatu no Politbiroja un CK, un nedaudz vēlāk, izslēdzot no partijas, nosūtīja viņus uz provinci sīkos ierēdņu amatos.

Ulbrihts zināja, cik tuvu viņam ir karjeras beigas, tāpēc viņam kā dāvana bija uzaicinājums ierasties Maskavā 1953. gada 20. augustā. Tā bija pirmā VDR vadītāju oficiālā vizīte Maskavā kopš sociālistiskās Vācijas izveidošanas.

Vāciešiem tika paziņots, ka no 1954. gada 1. janvāra tiek pārtrauktas reparācijas par labu PSRS un Polijai. 33 kopīgie uzņēmumi tika nodoti VDR rīcībā. Austrumvācijai tika atlaisti visi parādi. VDR samazināja izdevumus padomju okupācijas karaspēka uzturēšanai. Austrumvācija saņēma lielu kredītu un papildus pārtikas piegādes.

Jaunais Valsts drošības ministrijas vadītājs Ernsts Volvēbers teica, ka Ulbrihtā dziļi iesakņojušās bailes no atkārtotas sacelšanās. 1954. gada 17. jūnijā, sacelšanās pirmajā gadadienā, viņš sacēla paniku, izdzirdējis baumas par demonstrāciju atkārtošanos, un atviegloti uzelpoja, kad briesmas bija garām.

Pirms jūnija sacelšanās vāciešiem nebija tik viegli izvēlēties starp VDR un VFR. Padomju tanki, kas izdzenāja strādniekus 1953. gada vasarā, palīdzēja vāciešiem veikt izvēli. Kļuva skaidrs raksturs režīmam, kas ar spēku apspieda tautas aktivitātes. Bet to bija grūti atzīt. Ievērojamā rakstniece Anna Zēgerse 17. jūnija notikumiem veltīja romānu «Uzticība». Visas viņas simpātijas ir to pusē, kuri palīdz apspiest puču… Iespējams, ka tas bija mēģinājums pierādīt pašai sev izvēles pareizību par labu VDR.

1953. gada sacelšanās notika Hruščova kā valsts vadītāja karjeras sākumā. Ņikita Hruščovs nonāca pie secinājuma, ja nepalīdzēs Austrumvācijai, tad sociālistiskā sistēma tur sagrūs, un viņu pašu sauks pie atbildības par VDR zaudējumu. Šī pieredze lielā mērā noteica turpmāko Hruščova politiku attiecībā pret Vāciju.

Austrumberlīnē lieliski apzinājās VDR stratēģiski svarīgo nozīmi, tāpēc prasīja daudz vairāk, nekā citas sociālistiskās valstis, un uzvedās patstāvīgāk. Austrumberlīne savā veidā šantažēja Maskavu, draudēja ar sociālisma krišanu valstī un prasīja palīdzību. Protams, ka VDR gandrīz visā bija atkarīga no PSRS, bet arī Padomju Savienība zināmā mērā bija atkarīga no Austrumvācijas.

Dogmatiķi Austrumberlīnē baidījās, ka kādā brīdī padomju vadītāji ziedos viņus lai uzlabotu attiecības ar Rietumiem un piekritīs Vācijas apvienošanai. Bet Maskavā baidījās, ka VDR neizturēs un sabruks, izrādot sociālisma vājumu.

VDR stingrā līnija padziļināja Vācijas sašķeltību un pasliktināja Aukstā kara klimatu. Protams, ka Maskavai un Austrumberlīnei bija kopēji mērķi, tomēr daudzos jautājumos tie atšķīrās. Padomju Savienībai, kā lielvalstij, bija daudz plašākas intereses un mērķi. Tomēr VDR politika tika izstrādāta Austrumberlīnē, bet ne Maskavā un bieži tika īstenota par spīti Maskavai.

Berlīnes sacelšanās laikā 1953. gadā bojā gāja 125 cilvēki; 48 nošāva pēc padomju tiesas sprieduma. Tūkstošiem piesprieda dažādus ieslodzījuma termiņus. 1953. gada rudenī VDR notika vairāki skaļi tiesas procesi pret «rietumu aģentiem».

Abas Vācijas pārvērtās par nozīmīgiem spēlētājiem Aukstā kara priekšējās līnijās. Gan Rietumi, gan Austrumi savā Vācijā redzēja svarīgu sabiedroto, kura intereses ir jāievēro. Gan Padomju Savienība, gan Amerika centās pierādīt, ka viņu Vācija ir stiprāka un populārāka. Un tā ne īsti vēlējās valstu apvienošanu.

Aukstā kara dalībniekiem Austrija interesēja mazāk, tāpēc tās liktenis izveidojās veiksmīgāk. Valsts arī bija sadalīta okupācijas zonās. Ko ar to darīt – tika apspriests lielvalstu ārlietu ministru konferencēs. 1954. gadā Džons Fosters Daless, Entonijs Īdens, Žoržs Bido un Vjačeslavs Molotovs satikās Berlīnē. Ieradās tūkstoš sešsimt žurnālistu, kaut sēdē tos neielaida. Bet vakarā sarīkoja preses konferences, atcerējās žurnālisti, laiku pa laikam izdevās noķert kādu no diplomātiem aiz pogas un iegūt kaut kādu informāciju par diskusijas gaitu. Rietumu ministri apgalvoja, ka ir gājuši pretim Padomju Savienībai visos strīdīgajos jautājumos. Pēc tā Džons Fosters Daless jautāja Molotovam: vai jūs esat gatavi izvest okupācijas karaspēku no Austrijas un dot tai iespēju iegūt patstāvību? Molotovs atbildēja: nē.

Tomēr beigu beigās padomju vadītāji piekrita izvest karaspēku no Austrijas un ļāva tai kļūt par vienotu valsti. Maskavā baidījās, ka valsts sadalīšana novedīs pie tā, ka Rietumaustrija iestāsies NATO.

1955. gada 11. aprīlī Maskavā ieradās austriešu delegācija kanclera Jūliusa Rāba vadībā. Parakstīja «Maskavas memorandu»: Austrijas valdība apsolīja nepievienoties militāriem blokiem, neizvietot savā teritorijā ārvalstu militārās bāzes un pastāvīgi ievērot neitralitāti. Tas pilnībā apmierināja Padomju Savienību.

Lai parakstītu starpvalstu līgumu, Vīnē ieradās uzvarētājvalstu ārlietu ministri. Kad līgums bija parakstīts un valsts ieguva pilnu suverenitāti, Austrijas kanclers svinīgi paziņoja:

– Austrija ir brīva!

Vēsturnieki uzskata, ka Austrijas variants Vācijai būtu iespējams, ja vācieši būtu negodkārīgi, neenerģiski un bezrūpīga tauta. Bet vācieši ir izturīgi, enerģiski, strādā ar lielu meistarību un viņiem piemīt fanātiska darba mīlestība… Ja Vācija būtu atpalikusi valsts, vāciešu stāvoklis varēja būt labāks. Nevienam nerastos vēlēšanās anektēt vācu provinces, izveidot Vācijā bāzes un iegūt vāciešu simpātijas.

Jau kara laikā amerikāņi, lai uz visiem laikiem pasaulei novērstu vācu militārisma briesmas, ierosināja sagraut Vācijas rūpniecību un pārvērst to par agrāru valsti. Bet kādā veidā turpinātu strādāt Beļģijas, Holandes, Francijas un Šveices darbgaldi un mašīnas, ja Rūra pārvērstos par mierīgu ganību ieleju? Vācijas rūpniecības sagraušana izrautu Eiropai tās ekonomisko sirdi.

Piecdesmito gadu sākumā Rietumvācija kļuva diezgan vajadzīga Rietumiem. Vācija atkal bija kļuvusi par kaujas lauku, kurā tās kaimiņi izšķir savus strīdus.

1949. gada maijā amerikāņu, britu un franču okupācijas zonas apvienojās Vācijas Federatīvajā Republikā. 8. maijā Parlamenta padome pieņēma jaunās valsts konstitūcijas projektu. 11. maijā Parlamenta padome nolēma, ka jaunās valsts pagaidu galvaspilsēta būs Bonna. 12. maijā konstitūciju apstiprināja triju okupācijas zonu militārie gubernatori. 23. maijā konstitūciju parakstīja vienpadsmit zemju premjerministri un landtāgu prezidenti.

1949. gada 14. augustā notika pirmās Bundestāga vēlēšanas. Komunisti ar Maksu Reimanu priekšgalā neieguva vēlētāju atbalstu, kaut viņi saņēma finansiālu palīdzību no Austrumvācijas: 1946. gadā 1 300 000 markas, 1947. gadā vairāk nekā 4 miljonus marku…

1948. gadā Kremlī tiekoties ar Staļinu, Austrumvācijas vadītāji lūdza Staļinam palīdzēt Rietumvācijas komunistiem.

Vilhelms Pīks:

– Vajadzīgs papīrs.

Staļins:

– Papīru iedosim.

Oto Grotevols:

– Nepieciešams organizēt nelegālu tipogrāfiju.

Staļins:

– To var izdarīt.

Grotevols:

– Vajadzīga arī nauda.

Staļins:

– Mēs jums palīdzēsim.

28. decembrī VK(b)P CK Politbirojs piešķīra Rietumvācijas komunistiem divsimt tūkstošus amerikāņu dolāru. Vienlaicīgi Politbiroja lēmumā ierakstīja: «Uzdot PSRS VDM (b. Abakumovam) un Padomju militārajai administrācijai Vācijā (b. Sokolovskim) līdz 1949. gada 10. janvārim iesniegt VK(b)P CK priekšlikumus par valsts drošības struktūru izveidošanu vācu kriminālpolicijas ietvaros».

Padomju un Austrumvācijas Politbiroja centieni nepalīdzēja VFR komunistiem. Vēlēšanās reāli konkurēja divas galvenās partijas: sociāldemokrāti un kristīgie demokrāti. Sociāldemokrāti, ar kvēlo tribūnu un bijušo koncentrācijas nometnes ieslodzīto Kurtu Šūmaheru priekšgalā, piekāpās kristīgajiem demokrātiem.

1949. gada 7. septembrī Federālās sapulces abas palātas – Bundestāgs un Bundesrāts uzsāka darbu. 12. septembrī ievēlēja pirmo VFR prezidentu Teodoru Heisu.

15. septembrī par kancleru kļuva vēlēšanās uzvarējušās Kristīgi-Demokrātiskās savienības priekšsēdētājs Konrāds Adenauers. 20. septembrī viņš izveidoja pirmo Vācijas Federatīvās Republikas valdību no trīspadsmit ministriem.

«Viņš ir gara auguma un majestātisks, – Adenaueru raksturoja viens no žurnālistiem. – Viņam ir lielas, spēcīgas zemnieka rokas un liela plakana seja. Izbrīnu izraisa viņa stiprā veselība. Pēc nedēļas pēc mūsu tikšanās viņam paliktu 77 gadi. Viņš mani pieņēma savā kabinetā pirms ceturkšņa sešos, tas ir viņam diezgan nogurdinošas dienas beigās. Mēs apsēdāmies – viņš krēslā ar taisnu atzveltni, bet es mīkstā dīvānā».

Konrāds Hermans Jozefs Adenauers dzimis 1876. gada 5. janvārī centīga ierēdņa ģimenē, studēja jurisprudenci. Bērnībā slimoja ar tuberkulozi, tāpēc nedienēja armijā. 1906. gadā iestājās Centra katoliskajā partijā, kļuva par Ķelnes pilsētas mēra palīgu un saistīja savu likteni ar šo pilsētu. Virzoties augšup pa dienesta kāpnēm, 1917. gada septembrī kļuva par Ķelnes oberbirģermeistaru. Kad 1918. gada novembrī sabruka ķeizariskā impērija, baidoties no revolucionārajām stihijām, oberbirģermeistars Adenauers pavēlēja izliet Reinā visus pilsētas alkohola krājumus – simt tūkstošus litru.

1933. gada martā, pēc nacistu nākšanas pie varas, viņam bija jāatstāj amats: jaunā vara viņu apsūdzēja Reinas separātismā un finanšu mahinācijās. 1934. gadā, pēc trieciennieku vadoņa Ernsta Rēma nošaušanas, nacisti visā valstī izrēķinājās ar atklātajiem vai potenciālajiem režīma pretiniekiem. Arestēja arī Konrādu Adenaueru. Bet viņam paveicās: pēc divām dienām atlaida. Viņš uzrakstīja vēstuli nacistu iekšlietu ministram, kurā bija teikts, ka viņš vienmēr bijis «lojāls partijai». Viņam nozīmēja pensiju un piešķīra kompensāciju sakarā ar priekšlaicīgu aiziešanu no oberbirģermeistara amata. Viņš ar ģimeni apmetās dzīvot Reinas pilsētā Rendorfā pie Ķelnes. Viņam bija trīs bērni no pirmās laulības un četri no otrās. Viņš atteicās piedalīties Pretošanās kustībā. Tomēr 1944. gadā, pēc atentāta pret Hitleru, viņu atkal arestēja gestapo – tvarstīja ievērojamus pirmsnacistu ēras politiķus.

1944. gada septembra beigās viņu nogādāja gestapo cietumā Brauveilerē netālu no Ķelnes. Cietuma priekšnieks, ieraudzījis Adenaueru, lūdza viņu neizdarīt pašnāvību, jo viņam tad būs nepatikšanas. Adenauers brīnījās: kāpēc cietuma priekšnieks uzskata, ka viņš gribētu šķirties no dzīves?

– Jums ir gandrīz jau septiņdesmit, – skaidroja uzraugs, – jums no dzīves nav ko gaidīt.

Konrāds Adenauers apliecināja cietuma priekšniekam, ka nedomā sagādāt viņam nepatikšanas, kaut arī pats nav spējis paredzēt, kādus pārsteigumus viņam sagādās dzīve. Adenaueram atkal paveicās: pēc dēla lūguma, kurš dienēja Vērmahtā, novembra beigās viņu atlaida.

Pēc Trešā reiha sagrāves okupācijas iestādes iecēla Adenaueru par Ķelnes pilsētas administrācijas vadītāju – kā cilvēku, kurš nebija sevi aptraipījis sadarbībā ar nacistiem. Bijušais pensionārs ar negaidītu enerģiju un degsmi atgriezās politikā. Konrāds Adenauers, tāpat kā daudzi vācieši, mēģināja saprast, kāpēc vācu tauta iekrita tādā bezdibenī.

«Jau daudzus gadu desmitus, – viņš atbildēja par sevi, – vācu tauta nepareizi saprot, kas ir vara un kādām jābūt personības un valsts attiecībām. Vācieši ir vīlušies valsts visvarenībā, valsts prioritātē attiecībā pret visu pārējo, tajā skaitā arī pret mūžīgajām cilvēciskajām vērtībām. Mūsu tauta valsti ir pārvērtusi par elku un ir ziedojusi šim elkam personību un cieņu».

Vācijas rietumu daļā izdarīja pareizus secinājumus par Trešā reiha traģisko pieredzi: vispirms ir vajadzīga demokrātija un brīvība.

1945. gada decembrī Bādgodesbergā, tiekoties kristīgi-demokrātiskajām grupām izveidoja Kristīgi-Demokrātisko savienību, kura kļuva par vienu no lielākajām Rietumvācijas partijām. Tās pastāvīgais partneris Bavārijā saucās nedaudz savādāk – Kristīgi-Sociālā savienība. Vēlēšanās abas partijas, kuras balstījās uz baznīcu, nemainīgi uzstājās kopā. Par KDS priekšsēdētāju ievēlēja Adenaueru.

Rietumberlīnes oberbirģermeistars Ernsts Reiters ierosināja par jaunās valsts galvaspilsētu apstiprināt Kaseli. Sociāldemokrāti priekšroku deva Frankfurtei pie Mainas. Adenauers izvēlējās mazu Reinas pilsētiņu Bonnu, pamatojoties uz to, ka pēc bombardēšanas lielās pilsētas ir jāatjauno, bet Bonna nav cietusi.

Bonna bija pilnīgi nepiemērota galvaspilsētas lomai, un šim apstāklim bija jānorāda uz tās pagaidu raksturu. Bonna ir maza pilsētiņa, provinciāla šī vārda labākajā nozīmē. Šeit visi pazina viens otru. Varbūt kanclers pārcēla galvaspilsētu tuvāk savai mājai, lai nebūtu tālu jābrauc uz darbu?

Iespējams, ka Konrādam Adenaueram Vācijas apvienošana nebija nemaz tik svarīga. Ne visus iedvesmoja vienotas valsts ideja. Kādā Rietumberlīnes kabarē pat izpildīja vulgāru dziesmiņu «Apvienošanās», kuras katrs pantiņš beidzās ar vārdiem: «Bonnā visi par to runā, bet neviens to neņem nopietni».

Adenauers, kurš bija nācis no katoliskā Reinas apgabala, bija pretinieks protestantiskās Prūsijas dominēšanai. Viņš gribēja izveidot federatīvu valsti, kurā Prūsija, Bavārija, Reinas un Rūras apgabali būtu ar vienlīdzīgām tiesībām. Viņš cerēja nostiprināt Vācijā katoļu ietekmi un vājināt prūšu birokrātijas varu…

Pēc Trešā reiha sabrukuma izcilais vācu rakstnieks Tomass Manns formulēja uzdevumu tā: «Mums ir vajadzīga eiropeiska Vācija, nevis vāciska Eiropa». Jo vairāk eiropeiska kļūst Vācija, jo labāk dzīvo vācieši. Bet laba dzīve – tā ir labākā pote pret muldēšanu par dižu lielvalsti.

Rietumvācija atjaunojās ar apskaužamu ātrumu, neskatoties uz to, ka cilvēki pārtiku saņēma uz kartiņām, ka paša stabilākā valūta bija amerikāņu cigaretes un ka policija rīkoja reidus melnajā tirgū.

Šķiet, ka Vācijas ekonomikas brīnums ir kaut kas unikāls, neatkārtojams. No malas liekas, ka vācieši ir dzimuši tirgotāji, uzņēmēji un ekonomiskie panākumi viņiem nāca viegli un vienkārši. Bet tas tā nav. Diskusija par to, vai vajag pāriet uz tirgus ekonomiku, Vācijā notika ilgi un bija asa. Daudzi, kuri nacistu laikā bija pieraduši pie valsts ekonomikas, pretojās tirgus ekonomikas ieviešanai.

Varbūt vācu panākuma cēlonis bija dāsnā amerikāņu palīdzība?

Protams, ka saskaņā ar Māršala plānu saņemtā nauda nospēlēja svarīgu lomu nepieciešamo preču iepirkšanā trūcīgajai Vācijai. Daļa amerikāņu naudas tika arī investēta. Tomēr nevajadzētu amerikāņu palīdzību arī pārvērtēt. Šī nauda kalpoja kā kurināmais vācu ekonomikas lokomotīvei. Bet lokomotīvi vācieši uzbūvēja paši.

1948. gada vasarā bijušais ASV vēstnieks Maskavā Averels Harimans, kurš atbildēja par Māršala plāna izpildi, apmeklēja Vāciju, ciemojās kādā ģimenes mājā Esenē. Harimans pārliecinoši teica savam palīgam Vernonam Voltersam, ka Vācija noteikti atdzims:

– Cilvēki, kuri dzīvojot starp drupām, neaizmirst uzlikt uz galda ziedus, visu atjaunos.

Vācieši, protams, ir strādīga tauta, bet viņi negribēja strādāt tāpat vien. Viņi sāka daudz vairāk strādāt, kad parādījās jēga strādāt un nopelnīt. Kad Rietumvācijā atbrīvoja cenas, tas vāciešiem bija šoks. Tomēr valdība apturēja inflāciju un atteicās drukāt lieku naudu. Vācieši ieraudzīja, ka viņiem maksā stabilu naudu, par kuru var nopirkt labas preces. Tas kļuva par spēcīgāko stimulu vēlmei daudz strādāt un centīgi.

Vācijas ekonomikas reformas tēvs ir Ludvigs Erhards, kurš bija pirmais Rietumvācijas ekonomikas ministrs. Erhards bija viens no tiem 20. gadsimta nedaudzajiem politiķiem, kuri skaidri saprata to, kā izvest valsti no ekonomiskās katastrofas. Viņam izdevās gūt panākumus un baudīt to augļus vēl dzīvam esot. Viņš formulēja slaveno sociālās tirgus saimniecības koncepciju. Daudzi uzskata, ka Ludviga Erharda idejas ir trešais ceļš, kurā apvienotas sociālisma un kapitālisma idejas. Nekā tamlīdzīga! Erhards kā efektīvu uzskatīja tikai tirgus ekonomiku un bija pārliecināts, ka tikai tirgus ļaus sabiedrībai uzplaukt un būt sociāli taisnīgai.

Erhards pierādīja, ka valsts vienīgais uzdevums ir radīt apstākļus normālai un sekmīgai uzņēmējdarbībai. Galvenais ir dot cilvēkiem iespēju strādāt un nopelnīt. Cilvēkam, kurš nopelna, ir jābūt pārliecinātam, ka valsts viņam neatņems naudu. Naudas drukāšana bez nodrošinājuma ir inflācija, tā ir tīrā laupīšana. Adenauers piebilda, ka sociālisti ir iemācījušies ar finansēm rīkoties tik daudz, ka prot tērēt svešu naudu.

Jau 1950. gadā reālā darba alga VFR sasniedza pirmskara līmeni. Īsts uzplaukums sākās 1955. gadā. Ledusskapji, televizori, veļas mazgājamās mašīnas pārstāja būt greznuma priekšmeti. Vācu ģimenes iegādājās mašīnas, brauca atpūsties uz ārzemēm. Pēc ekonomiskiem panākumiem sekoja arī politiskie. Rietumvācijas stāvoklis Eiropā nostiprinājās pēc tam, kad noregulējās attiecības starp Bonnu un Parīzi un apklusa vecais naids.

Galveno lomu šeit nospēlēja francūzis Žans Monē. Viņš sāka darboties ģimenes biznesā – tirgoja konjaku. Jaunībā gribēja kļūt par bokseri, vēlāk par diplomātu. Pēc Pirmā pasaules kara Nāciju Līgā strādāja par ģenerālsekretāra vietnieku. Otrā pasaules kara laikā, vēršoties pie Savienotajām Valstīm ar aicinājumu iestāties karā, viņš Savienotās Valstis nosauca par «demokrātijas arsenālu». Žanu Monē palūdza neatkārtot šo izteicienu, lai to varētu izmantot prezidents Franklins Rūzvelts.

Veselu gadsimtu iemesls kariem starp Franciju un Vāciju bija Rūras-Reinas reģions ar tajā esošajām ogļu un dzelzsrūdas atradnēm, kas bija vajadzīgas militārajai rūpniecībai. Žanam Monē ienāca galvā ideja: nekonfliktēt ogļu un tērauda dēļ, bet izveidot kopēju karteli. Tas izbeigs naidu starp Franciju un Vāciju.

1950. gadā VFR kanclers Adenauers saņēma vēstuli no franču ārlietu ministra Robēra Šūmana. Tas bija projekta apraksts, kurš ieguva nosaukumu «Šūmana plāns». Ministrs piedāvāja izveidot Eiropas ogļu un tērauda apvienību, apvienojot akmeņogļu, dzelzsrūdas un metalurģisko rūpniecību. Tajā pašā dienā franču ministrs publiski iepazīstināja ar savu ideju. Tas kļuva par pirmo soli Eiropas valstu federācijas izveidošanai. Tagad 9. maijs tiek atzīmēts kā Eiropas diena.

Roberts Šūmans bija ideāla figūra, lai realizētu šo ideju. Viņš pasaulē parādījās uz Francijas-Vācijas robežas. Šūmans bija ķeizara pavalstnieks un runāja vāciski. Pēc Pirmā pasaules kara viņa dzimto Lotringu nodeva Francijai, viņš kļuva par Francijas pilsoni un Nacionālajā sapulcē pārstāvēja dzimto reģionu. Ja arī kāds varēja personificēt franču-vācu apvienību, tad tas bija Šūmans.

Franču ministrs paskaidroja valsts sekretāram Dīnam Ačesonam, Francija un Vācija apkamps viena otru tik cieši, ka pēkšņs trieciens kļūs neiespējams. Jebkurš karš sākas ar ogļu un dzelzsrūdas ieguves palielināšanu. Kopējs vadības orgāns traucēs slepeni pārapbruņot vienu no valstīm.

Atbraucis uz Londonu, Konrāds Adenauers sacīja Čērčilam:

– Es lūdzu uzticēties Vācijai. Mūsu valsti dažreiz ir grūti pareizi saprast. Vācietim ir nosliece uz galējībām. Bieži viņš domā pārāk abstrakti. Tomēr mēs samaksājām dārgi par iegūto mācību. Vācieši vairāk neatrodas veco ideju gūstā. Vācijai un Francijai vajag saliedēties.

Čērčils atzīmēja:

– Nacionālās jūtas nav iespējams izskaust. Francijai un Vācijai jāiet kopā. To armijām jāmaršē plecu pie pleca skanot «Marseljēzai» un «Sardzei pie Reinas».

Tomēr Anglija augstprātīgi palika malā. Pievienošanās Eiropas Kopienai prasīja enerģiju un vēlmi riskēt, uz ko britu līderi nebija spējīgi.

Angļu ārējo izlūkdienestu vadīja Ernests Bevins, ne pārāk jauns un ne pārāk vesels cilvēks. 1949. gadā Bevins ar kuģi ieradās ASV. Vakarā Ņujorkā angļu viesi aizveda uz Brodveju skatīties mūziklu. Atpakaļceļā mašīnā Bevinam sākās sirdslēkme. Apsardzes vīrs iedeva viņam nitroglicerīnu, atpogāja kreklu, noberza krūtis ar sniegu. Bevins atguvās un piecēlās. Viņš jautāja:

– Uz kurieni braucam?

– Uz hoteli, – atbildēja Dīns Ačesons, – jums jāiet gulēt.

– Bet uz kurieni jūs?

– Iedzeršu glāzīti pirms miega, – atzinās Ačesons.

– Un es kopā ar jums, – teica Ernsts Bevins. – Man vajag vairāk iedzert, nekā jums.

Anglija joprojām sevi uzskatīja par lielvalsti, tāpēc arī atteicās no Eiropas ekonomiskās integrācijas idejas. Toties šo ideju atbalstīja Parīze. Franču politiķi bija izvēles priekšā: vai nu spēcīga Atlantijas savienība, kurā dominē Savienotās Valstis, vai arī spēcīga Eiropa, kurā Francija spēlētu vadošo lomu.

1951. gada 18. aprīlī Parīzē izveidojās Eiropas Ogļu un tērauda kopiena. Tajā iestājās Francija, VFR, Itālija, Beļģija, Nīderlande un Luksemburga. Līgums tika parakstīts Francijas ārlietu ministrijas ēkā Kedorsē. Anglija atteicās piedalīties. Tā bija pati lielākā britu politikas kļūda pēc kara. Ārlietu ministrs Herberts Morisons sacīja:

– Slikta ideja. Mēs tur nepiedalīsimies. Mūsu ogļrači to nepieņems.

Vienota Eiropa veidojās bez angļiem.

«Britānija netic, ka Francija un citas Eiropas valstis spēs un gribēs nostāties pretim iespējamam padomju uzbrukumam, – uzskatīja Eiropas apvienības arhitekts Žans Monē. – Anglija uzskata, ka šajā karā kontinentālā Eiropa tiks okupēta. Bet lūk Anglija ar Amerikas palīdzību spēs noturēties. Lūk, kāpēc tā negrib, ka tās politiku noteiks Eiropa».

Pēc VFR izveidošanas uzradās jautājums par vācu armiju. Maz bija tādu, kuriem gribējās atkal redzēt ieročus vāciešu rokās. Nedēļu pirms Korejas kara sākuma amerikāņu augstākais komisārs Vācijā Džons Maklojs neatļāva Adenaueram formēt policijas korpusu divdesmit tūkstošu cilvēku sastāvā. Pēc kara sākuma Maklojs pats ierosināja Vašingtonai nodarboties ar Rietumvācijas apbruņošanu, lai tā nejustos neaizsargāta. Rietumvalstis svārstījās. Tās baidījās no VFR militarizācijas. Bet arī vācieši bija vajadzīgi.

1952. gada 10. martā padomju valdība ierosināja ASV, Anglijas un Francijas valdībām sagatavot un parakstīt miera līgumu, kurš būtu saskaņots ar Vācijas kopējo valdību; tā ir jāizveido kopējiem spēkiem. 10. martā Ārlietu ministra vietnieks Gromiko iesniedza ASV, Anglijas un Francijas vēstniekiem Maskavā padomju notu, kuru nosauca par «Staļina notu».

Ko ierosināja Staļins?

Vācija tiek atjaunota kā vienota, neatkarīga, demokrātiska, neitrāla un miermīlīga valsts. Viss okupācijas karaspēks tiek izvests. Vācija saņem pat tiesības izveidot savu armiju. Bet tikai ar vienu nosacījumu: «Vācija uzņemas saistības neiesaistīties nekādās koalīcijās vai militārās savienībās, kuras būtu vērstas pret jebkuru lielvalsti, kuras ar saviem bruņotajiem spēkiem piedalījās karā pret Vāciju».

Ierosinājums sarīkot kopējas Vācijas vēlēšanas un izveidot vienotu, neitrālu, demilitarizētu Vāciju bija vienīgā iespējamā atbilde uz VFR izveidošanu. Staļins, ja gribēja saglabāt ne visu valsti zem savas kontroles, tad vismaz neļaut amerikāņiem iegūt kādu Vācijas daļu.

Bet bija jau par vēlu. Pirms dažiem gadiem šāds priekšlikums pārvilktu svītru iespējai Vācijas iestāšanai NATO. Līdz 1948. gadam Staļins varēja vienoties ar Rietumiem pēc saviem nosacījumiem. Bet 1952. gadā Rietumvācija jau sāka bruņoties. Staļina ierosinājums nozīmēja NATO sagraušanu. Amerikāņu karaspēkam, kas atradās Rietumeiropā, nebija kur atkāpties. Tas būtu jāved pāri okeānam, bet padomju karaspēks atkāptos tikai simts kilometrus – uz Polijas teritoriju. Pie tam maz bija tādu, kuri gribēja atjaunot vienotu Vāciju.

Kanclers Adenauers bez vilcināšanās izvēlējās savienību ar Rietumiem. Viņš gribēja iestāties NATO. Bundestāgā sociāldemokrātu līderis Kurts Šūmahers uzkliedza Adenaueram:

– Jūs esat sabiedroto kanclers!

Tas izskanēja aizvainojoši, bet ne taisnīgi. Adenauers ne bez iemesla uzskatīja, ka varenā, un tomēr vientuļā Vācija bija ne tikai drauds ne tikai visiem kaimiņiem, bet bija bīstama arī pati sev.

Padomju Savienība nespēja traucēt Rietumvācijai iestāties NATO.

1954. gada oktobrī Parīzē rietumvalstu ārlietu ministri parakstīja vienošanos, kas ļāva VFR veidot savus bruņotos spēkus un iestāties NATO. Rietumvācija saņēma no sabiedroto rokām tiesības noteikt savu ārpolitiku.

– Federālā valdība, – Adenauers pasludināja Bundestāgā, – ar pārliecību paziņo: mēs esam brīva un neatkarīga valsts.

1955. gada 5. maijā VFR ieguva pilnīgu suverenitāti.

VFR valdība pieņēma Halšteina doktrīnu – tā pārtrauc diplomātiskās attiecības ar jebkuru valsti, kas atzīst režīmu Austrumberlīnē. Bet to izmantoja tikai vienu reizi – pārtraucot diplomātiskās attiecības ar Dienvidslāviju, kas 1957. gada oktobrī atzina VDR.

Sabiedrotie paturēja tiesības pārvaldīt tikai Rietumberlīni un turēt karaspēku VFR teritorijā.

Kāpēc Adenauers tik ļoti cīnījās par iestāšanos NATO, viņš paskaidroja Francijas prezidentam Šarlam de Golam:

– Hruščovs tiešām ir pārliecināts, ka kapitālisms sevi ir pārdzīvojis un ka komunisms pakļaus sev visu pasauli. Viņš ir fanātisks komunists un vienlaicīgi fanātisks krievs, apsēsts ar tām pašām imperiālistiskajām ekspansijas slāpēm, kas noteica Krievijas politiku cara laikos. Tomēr Hruščovs neuzsāks karu, kamēr viņš ir pārliecināts, ka brīvās tautas ir pietiekami stipras, lai tādā karā iznīcinātu Padomju Savienību vai arī nodarītu tai smagus zaudējumus. Es esmu dziļi pārliecināts par to, ka vairāk nav iespējama aizsardzība pret Padomju Savienību uz nacionālās bāzes, kā arī Eiropas valstu aizsardzība bez Savienotajām Valstīm. Mēs pat nevarētu atrast finanšu līdzekļus, lai panāktu Padomju Savienību kodolbruņojuma jomā…

1955. gads bija nozīmīgs gads Vācijas politikā. Maijā VFR uzņēma NATO, bet 7. jūnijā padomju vēstniecība Parīzē nodeva Rietumvācijas vēstniecībai uzaicinājumu kancleram Adenaueram ierasties vizītē Maskavā «lai apspriestu jautājumu par diplomātisko un tirdzniecisko attiecību nodibināšanu starp Padomju Savienību un Vācijas Federatīvo Republiku».

8. septembrī Maskavā ieradās Rietumvācijas delegācija – desmit gadus pēc kara beigām. Divās lidmašīnās atlidoja pusotrs simts vācu ierēdņu. Tehnisko personālu ar sakaru ierīcēm un pārtikas krājumiem atveda ar vilcienu.

VFR kancleru Maskavā bieži apsūdzēja revanšismā. Adenauers, vērīgi raugoties uz ārlietu ministru Molotovu, teica, ka viņš, vismaz atšķirībā no citiem, nav spiedis roku Hitleram. Sarunās piedalījās padomju valdības vadītājs Nikolajs Bulgaņins un CK pirmais sekretārs Ņikita Hruščovs.

« Atšķirībā no Bulgaņina ar viņa ķīļbārdiņu, sirmo matu šķirto celiņu un labsirdīgo sejas izteiksmi, – atceras Adenauers, – Hruščovs sevi pavisam neparādīja kā lādzīgu večuku…

Bulgaņins un Hruščovs mēģināja demonstrēt man, ka viņu viedokļi un mērķi absolūti sakrīt. Bulgaņins man teica, ka viņš un Hruščovs ir vienoti, ka viņi jau trīsdesmit gadus strādā ciešā kontaktā un bezgalīgi viens otram uzticas. Viņš aicināja Hruščovu par liecinieku, un Hruščovs to apstiprināja.

Man radās iespaids, ka viņi abi rūpīgi seko tam, lai vienmēr izteiktu vienu viedokli. Vai tiešām tā bija draudzība līdz kapa malai, neviens to nevarēja pateikt…»

Padomju līderi uzskatīja par svarīgu noskaidrot vācu kanclera ieradumus, un jau pirmajā dienā piedāvāja viņam uzsmēķēt. Nesmēķējošais kanclers atteicās un dzēlīgi piebilda:

– Bulgaņina kungs, jums ir priekšrocība. Atšķirībā no manis jūs varat laist acīs dūmus.

Sarunas noritēja smagi. Adenauers sākumā pieprasīja atbrīvot karagūstekņus, bet pēc tam vienoties par visu pārējo. Viņš apgalvoja, ka padomju nometnēs joprojām atrodas vairāk nekā simts tūkstoši vāciešu. Bulgaņins apliecināja, ka karagūstekņi jau sen ir atbrīvoti, bet palikuši ir tikai ap desmit tūkstoši kara noziedznieku, kuri izcieš sodu saskaņā ar tiesas pieņemtajiem spriedumiem.

Sarunu laikā Hruščovs uzsprāga:

– Es jūs vispirms ieraudzīšu ellē, nekā piekritīšu jums šajā jautājumā!

Adenauers reaģēja nekavējoši:

– Ja jūs mani ieraudzīsit ellē, tad tikai tāpēc, ka pirmais tur nokļūsit.

Sarunas gandrīz izjuka.

Hruščovs, atceras sarunu dalībnieks Rostislavs Sergejevs, pārtrauca Bulgaņinu:

– Nikolaj, atļauj es pateikšu.

Un teica:

– Ja mūsu cienījamie partneri nav gatavi vest sarunas un panākt vienošanos par diplomātisko, tirdzniecisko, kā arī kultūras attiecību nodibināšanu, ja viņi vēlas gaidīt, es uzskatu, ka varam pagaidīt. Mums nepūš.

Ņikita Sergejevičs piecēlās un izteiksmīgi uzsita sev pa muguras lejas daļu. Izveidojās mēma aina. Žestu nevajadzēja pārtulkot. Oficiālajā tekstā vārdu «Mums nepūš» vietā tika ierakstīts: «Mums sejā nepūš vējš».

Konrāds Adenauers gatavojās doties prom. Tomēr vienošanās formula tika atrasta. Nolēma par to iedzert.

«Es pamanīju, ka man ielej viens oficiants, bet Bulgaņinam – cits, – stāstīja Adenauers. – Kad Bulgaņina oficiants paņēma arī Hruščova glāzi, es viņu apturēju, paņēmu no viņa pudeli un teicu: «Parādiet man to!» Glāzes bija zaļā krāsā, pudeles arī bija zaļas, un nevarēja ieraudzīt, kas tajās ir iekšā. Es papētīju saturu un atklāju, ka pudelē ir ūdens.

– Cienītie kungi! – es iesaucos. – Tā nav godīga spēle! Jūs dzerat ūdeni, bet man dodat vīnu. Vai mēs visi trīs dzeram ūdeni, vai visi dzeram vīnu.

Mēs tad daudz dzērām, neuztraucoties par sekām. Dodoties uz tikšanos ar krieviem, katrs delegācijas loceklis dzēra olīveļļu no sardīņu konservu kārbām».

10. septembra vakarā vācu delegāciju aizveda uz Lielo teātri uz baletu «Romeo un Džuljeta». Starpbrīdī uzaicināja pie galda Bēthovena zālē. Adenauers ierosināja apsveikt federālā kanclera biroja valsts sekretāru Hansu Globki dzimšanas dienā. Hruščovs pievienojās apsveikumiem. Ņikitu Sergejeviču nebrīdināja, ka Globke ir kara noziedznieks, Trešajā reihā viņš piedalījās rasu likumdošanas izstrādāšanā. Ar laiku tas kļūs zināms, un tad padomju propaganda apsūdzēs Adenaueru par to, ka viņš ap sevi sapulcējis bijušos nacistus.

Kad izrādes laikā Monteki un Kapuleti kopā lūdza dievu, Konrāds Adenauers piecēlās un pastiepa abas rokas Nikolajam Aleksandrovičam Bulgaņinam. Viņi paspieda viens otram rokas. Zālē atskanēja aplausi.

Padomju Savienība un Rietumvācija nodibināja diplomātiskās un tirdznieciskās attiecības. Zinot, ka Austrumberlīnē ir satraukušies par šīm sarunām, Maskava sīki informēja VVSP CK Politbiroja locekļus par sarunām ar rietumvāciešiem. Ulbrihts neatbalstīja diplomātisko attiecību nodibināšanu ar Rietumvāciju, tomēr tas bija ļoti pragmatisks solis no Hruščova puses.

Vācu karagūstekņi atgriezās mājās. Izskatījās viņi slikti. Dzelzceļa stacijā VFR valdības vārdā viņiem izdalīja jaunu apģērbu un pulksteņus. Gūstekņus sagaidīt atbrauca kanclers Adenauers.

– Mēs nenomierināsimies, kamēr pēdējais ieslodzītais neatgriezīsies dzimtenē! – apsolīja Konrāds Adenauers. – Un vēlreiz: laipni aicināti vācu dzimtenē!

Rietumvācijas kinohronika parādīja, kā VFR prezidents pasniedz lielo krustu par nopelniem ārstam, kurš bija nonācis gūstā pie Staļingradas.

«Doktors Otmārs Kollārs, – teica diktors, – brīvībā tika palaists jau 1949. gadā, bet brīvprātīgi palika Padomju Savienībā, lai nesavtīgi palīdzētu saviem biedriem un rūpētos par viņiem».

Padomju Savienībā bundesvēra izveidošana tika uztverta kā pirmais solis ceļā uz jaunu vācu agresiju, kaut Bonnā pierādīja, ka Bundesvērs tiek veidots uz citiem principiem, ka tie ir demokrātiskas valsts bruņotie spēki. Turklāt VFR vadītāji vēlējās vācu nacionālo armiju uzreiz nolikt zem kopējās Eiropas vai NATO pavēlniecības, ko viņi uzskatīja par drošu garantiju pret vācu militārisma atdzimšanu.

– Vācu jaunatnes vidū, – stāstīja VFR pirmais aizsardzības ministrs Teodors Blanks, – jūtams riebums pret stingrajām karadienesta prūšu formām. Kazarmu dresūras gars ir izkliedēts totālā kara šausmās.

1955. gada 12. novembrī Bundesvēra pirmā apakšvienība, kuras sastāvā bija 101 brīvprātīgais, saņēma karadienesta dokumentus no aizsardzības ministra Blanka rokām. Šī diena kļuva par VFR armijas izveidošanas dienu. Blanks jaunās armijas virsniekiem novēlēja:

– Kaujas gatavības paaugstināšana, lai nodrošinātu valsts drošību, – tā ir militārā dienesta nozīme.

Attiecības starp Bonnu un Maskavu palika īpaši nedraudzīgas.

1959. gada 27. augustā Adenauers atbildēja Hruščovam uz diezgan asu vēstuli:

«Jūs rakstiet, ka vācu tautas vidū valda revanšisms, ka pat manā valdībā ir revanšisti. Jūs, premjerministra kungs aizejat pat tik tālu, ka dodat mājienus par to, ka, iespējams arī es esmu revanšists.

Nē, premjerministra kungs, šeit Jūs dziļi maldāties, un šeit es neatpazīstu Jūsu reālismu un spējas redzēt to, kas ir īstenībā, īpašības, kuras Jums parasti ir augstākajā pakāpē.

Es neesmu revanšists un nekad tāds neesmu bijis. Manā valdībā nav neviena revanšista, un es nekad neciestu ministru, kurš būtu revanšists. Kas attiecas uz vācu tautu… Varbūt arī kāds cer uz kaut ko un sapņo par Hitleru un revanšu. Bet tie ir ļoti nedaudzi cilvēki, kuriem nav nekādas varas…»

Par pirmo vēstnieku VFR 1956. gada janvārī nosūtīja ārlietu ministra vietnieku Valeriānu Zorinu. Pēc pusgada viņš prasījās atpakaļ uz Maskavu. Viņam bija pretimnākoši un atsauca. 1956. gada rudenī viņa vietā Bonnā iecēla bijušo vēstnieku Austrijā Andreju Andrejeviču Smirnovu. Viņam pieder slavenā frāze:

– Kāda atšķirība ir starp divām galvaspilsētām? Štrauss Vīnē – tas ir valsis, Štrauss Bonnā nozīmē maršu.

Padomju vēstnieks bija domājis pazīstamo bavāriešu politiķi Franci Jozefu Štrausu, kurš pieturējās pie labēji konservatīvajiem uzskatiem un bija iecelts par VFR aizsardzības ministru. Viņam bija mucveidīga figūra un ezīša frizūra, viņš bija karikatūristu iecienīts personāžs – gan padomju, gan vācu.

Kanclers Adenauers ne bez humora aprakstīja, kā pie viņa ieradās padomju vēstnieks, lai nodotu kārtējo neapmierinātības porciju sakarā ar Federatīvās Republikas militarizāciju. Andrejs Smirnovs ierunājās par to, ka Maskava ir satraukta par rietumvācu ģenerāļu stāstiem par vācu armijas tradīciju turpināšanu. Adenauers atbildēja, ka viņam nav zināmi tādi vācu ģenerāļu izteicieni. Bet viņš pretēji, atceras savu vizīti Maskavā un nostādīto goda sardzi viņu sagaidīšanas laikā.

– Padomju karavīru stāja un stingrais ierindas solis, pēc manām domām, bija stipri tuvs prūšu un cara laika tradīcijām, – indīgi atzīmēja kanclers. – Lūk, tieši šādas tradīcijas netiek kultivētas Bundesvērā.

«Padomju līderi, ar kuriem es tikos, – atceras Konrāds Adenauers, – stipri ticēja, ka kapitālisms ir nolemts bojāejai un ka krievu komunisms iegūs pasaules kundzību. Hruščovs atkal un atkal mēģināja man to visu izskaidrot.

– Jūs esat nolemti bojāejai, – mēģināja viņš man ieskaidrot, – bet mēs iekarosim pasauli!

Liekas, ka viņš to teica nopietni».

Pēc nāves Adenauers, šķiet, kļuva par daudz lielāka mēroga figūru, nekā dzīvs būdams. Tagad daudzi vācieši viņu nosauc par izcilu Vācijas politisko darbinieku, bet, kad viņš bija dzīvs, daudzi viņu kritizēja. Viņš palika ļoti rietumnieciski noskaņots politiķis, un Hruščovam bija grūti paspiest viņam roku, kad viņi tikās. Jā un arī Adenaueram ne pārāk patika kārtot lietas ar Maskavas vadītājiem. Taisnības labad jāsaka, ka, ja nebūtu Adenauers, tad diez vai uz pasaules parādītos VFR tāda, kādu mēs to zinām, – demokrātiska un plaukstoša valsts.

Komanders Krebs noslīka

1953. gada 4. martā Centrālās izlūkošanas pārvaldes direktora Alena Dalesa mājā iezvanījās telefons. Atbildēja viņa meita. Pārvaldes dežurants palūdza pamodināt tēvu, kurš bija dziļā miegā pēc pieņemšanas Francijas vēstniecībā. Daless pacēla klausuli: viņam nolasīja telegrammu no Maskavas – Staļinam sirdstrieka, vadonis ir bezsamaņā, paralizēts un mirst.

Alens satriecošo jaunumu paziņoja vecākajam brālim – Savienoto Valstu valsts sekretāram Džonam Fosteram Dalesam. Saaicināja visus speciālistus padomju jautājumos: kas gaidāms? Kurš pārņems varu Maskavā? Kurš ieņems Staļina vietu?

Vadoņa dzīves pēdējos mēnešos ar visiem pašreizējajiem jautājumiem nodarbojās CK Prezidija loceklis, CK sekretārs un Ministru padomes priekšsēdētāja vietnieks Georgijs Maksimilianovičs Maļenkovs. Viņš sevi uzskatīja par vistuvāko cilvēku Staļinam un par likumīgo mantinieku. 1953. gada 16. martā, divas nedēļas pēc tam, kad vadonis aizgāja viņsaulē, Georgijs Maļenkovs aicināja Rietumus uz sarunām: «Pašlaik nav tādu samezglotu un neatrisinātu jautājumu, kurus nevarētu atrisināt ar mierīgiem līdzekļiem, balstoties uz ieinteresēto valstu savstarpēju vienošanos. Tas attiecas uz mūsu attiecībām ar visām valstīm, ieskaitot Amerikas Savienotās Valstis».

Maļenkova vārdi deva iemeslu cerībām attiecību uzlabošanai starp Austrumiem un Rietumiem.

Džons Fosters Daless preses konferencē paziņoja, ka komunistiskā diktatora nāve palielina iespējas miera nostiprināšanai. Valsts sekretārs teica, ka tic: ar jaunas ēras sākumu pasaulē valdīs brīvības gars, nevis paverdzināšana.

Sasaucis palīgus, Savienoto Valstu prezidents Dvaits Eizenhauers sprieda:

– Es nedomāju, ka man kārtējo reizi vajadzētu atmaskot padomju režīmu. Maļenkovu ar runām nenobaidīsi. Lietas būtība ir citur: ko mēs esam spējīgi piedāvāt pasaulei? Ko mēs paši gribam sasniegt?

Alens Daless uzreiz izvirzīja vairākas negaidītas idejas: sasaukt Maskavā ANO Ģenerālās Asamblejas sesiju un kopīgi ar PSRS organizēt ekonomiskās palīdzības programmu Ķīnai.

1953. gada 16. aprīlī Eizenhauers teica, ka pilnībā ir iespējama attiecību normalizācija starp divām valstīm. Runa, kuras nosaukums bija «Iespējas mieram», tika pamanīta Maskavā.

25. aprīlī «Pravda» rakstīja: «Amerikas redaktoru sabiedrībā uzstājās ASV prezidents Eizenhauers ar runu, kura bija veltīta starptautiskā stāvokļa jautājumiem. Šo runu varētu uzskatīt kā atbildi uz neseno Padomju Valdības paziņojumu par iespējām mierīgā ceļā atrisināt strīdīgus starptautiskos jautājumus. Ar sapratni tika uztverti prezidenta Eizenhauera vārdi: «Mēs cenšamies panākt patiesu un pilnīgu mieru Āzijā, kā arī visā pasaulē», tāpat arī viņa paziņojumu, ka «neviens no šiem strīdīgajiem jautājumiem nav neatrisināms, vai tas būtu liels vai mazs, ja mēs vēlamies cienīt citu valstu tiesības…»

Tikai daži cilvēki zināja, ka uzstāšanās laikā Eizenhauers sajuta spazmas kuņģī, tie bija nopietnas slimības simptomi. Sajūtot, ka viņš tūlīt zaudēs samaņu, nepabeidzot runu, prezidents nokāpa no tribīnes.

1953. gada decembrī Čērčils un Eizenhauers satikās Bermudu salās. Britu premjers ierosināja sarīkot augstāko vadītāju tikšanos un atjaunot «Lielo trijnieku» jaunā sastāvā – Čērčils, Eizenhauers, Maļenkovs.

Eizenhauers uzskatīja, ka Kremlī piedāvājumu uzskatīs par vājuma pazīmi. Viņš ne pārāk ticēja pārmaiņām Padomju Savienībā. Nosūtot uz Maskavu jauno vēstnieku Čārlzu Bolenu, Eizenhauers, pavadot viņam, teica:

– Skatieties, lai jūs tur nenoindē un pie kaut kā nepieķer.

Čērčils uzskatīja, ka Eizenhaueru tā ir noskaņojis valsts sekretārs Daless. Čērčils žēlojās savam ārstam, ka amerikāņu prezidents ir vājš:

– Prezidents Dalesa rokās ir kā lelle leļļu meistara rokās.

Tomēr britu diplomāti uzskatīja, ka Eizenhaueram visdrīzāk ir taisnība. Tad bija minimālas izredzes sarīkot augstāko vadītāju tikšanos. Padomju vadītāji neuzticējās Čērčilam.

«Četru lielvalstu valdību vadītāju tikšanās, – atcerējās Hruščovs, – tā bija Čērčila ideja ar mērķi tikai mūs iztaustīt. Viņš vadījās no tā, ka pie mums pēc Staļina nāves vadībā ir atnākuši jauni cilvēki acīmredzot, kā viņš uzskatīja, nepietiekami kompetenti starptautiskās politikas jautājumos, vēl nenorūdījušies. Lūk, viņš arī nolēma, ka vajadzētu iztaustīt mūs, izdarīt uz mums spiedienu un panākt imperiālistiskajām valstīm vajadzīgo piekāpšanos…»

Vinstons Čērčils atzinās, ka 1954. gada vasarā viņš piedāvāja Molotovam noorganizēt draudzīgu angļu-padomju tikšanos augstākajā līmenī, bet šis piedāvājums ne pie kā nenoveda…

«Čērčils, – rakstīja viens no Liberālās partijas līderiem Alans Kembels-Džonsons, – piedāvāja sarīkot augstāko vadītāju tikšanos, jo bija izveidojies iespaids, ka Maļenkovs it kā ir nodomājis pieturēties padomju ārpolitikas «jaunajai orientācijai». Tomēr pēc divus gadus pamanāmas Maļenkova valdīšanas pienāca visus satriecošs paziņojums par Maļenkova atstādināšanu un par to, ka premjerministra amatā viņu nomainīja Bulgaņins. Noskaidrojās arī tas, ka par īsteno saimnieku kļuva komunistiskās partijas sekretārs Hruščovs. Sanāca tā, ka šīs izmaiņas nebija labvēlīgas mierīgas līdzāspastāvēšanas perspektīvai…»

Tomēr Hruščovs kļuva arvien atvērtāks ārējai pasaulei. Viņš devās uz Ķīnu, lai nodotu Mao Czedunam Port-Arturas militāro bāzi. Brauca uz Belgradu, lai atvainotos Josifam Brozam Tito par aplamajiem staļiniskajiem apvainojumiem. 1955. gada septembrī ar Somiju parakstīja līgumu par PSRS atteikšanos no tiesībām izmantot Porkalas-Udas teritoriju jūras spēku bāzei un par padomju karaspēka izvešanu no turienes.

Tomēr modrība tika saglabāta. Pretējās puses priekšlikumi pat nopietni netika izskatīti. 1954. gada sākumā, tiekoties ar ārlietu ministriem, Molotovs teica, ka Padomju Savienība ir gatava izskatīt jautājumu par iestāšanos NATO. Visi sāka smieties. 1954. gada 31. martā Maskava nosūtīja rietumvalstīm oficiālas notas ar priekšlikumu uzņemt valsti NATO. Sekoja atteikums.

Un tikai 1955. gada jūlijā četru lielvalstu tikšanās Ženēvā pierādīja, ka Padomju Savienībā tiešām ir parādījusies jauna vadība.

Kāpēc tikšanās augstākajā līmenī radīja cerības un gaidas? – jautājumu uzdeva britu ārlietu ministrs Harolds Makmilians. – Visas pasaules iztēli satrieca tas fakts, ka notika divu lielvalstu grupējumu, starp kuriem ir sadalīta pasaule, vadītāju draudzīga tikšanās. Šie cilvēki, kuri bija apkrauti ar kolosālu savu pienākumu nastu, satikās, sarunājās un jokoja kā parasti mirstīgie… Ženēvas gars bija atgriešanās pie normālām cilvēciskām attiecībām.

Uz Ženēvu Hruščovs un Bulgaņins aizbrauca divatā. Formāli vecākais bija Bulgaņins. Hruščovs uz turieni devās dīvainā statusā kā PSRS Augstākās Padomes Prezidija loceklis.

Gatavojoties Ženēvas samitam, Eizenhauers uzskatīja, ka viņam trūkst pozitīvu ideju. Viņš uz tikšanos saaicināja zinātniekus. Tad arī radās «atklāto debesu» ideja, kopējie izlūklidojumi virs ASV un PSRS, lai katra no pusēm redzētu, ka otra valsts netaisās dot pirmo triecienu. Eizenhauers šo ideju izvirzīja Ženēvā, Bulgaņins izrādīja pieklājīgu interesi. Tomēr Hruščovs stingri teica: «Es nepiekrītu.» Un Eizenhauers saprata, kurš vada padomju delegāciju.

«Eizenhauers, – Hruščovs dalījās savos Ženēvas iespaidos, – personīgi kontaktējoties atstāja ļoti labu iespaidu. Sarunu partneros izraisīja cieņu, balss viņam nav kaut kāda tāda, kas liek nodrebēt sarunu partnerim, kā pieņemts attēlot karavīru komandieru balsis. Viņa balss bija cilvēciska, un komunikācija cilvēciska, es pat teiktu, pievilcīga»

1952. gada novembrī republikāņi Eizenhauera vadībā padzina no Baltā nama demokrātus, kuri valsti vadīja divus gadu desmitus.

1952. gada vēlēšanu kampaņa bija viena no netīrākajām. Sevišķi parūpējās Ričards Niksons un senators Makartijs uzbrūkot Demokrātiskās partijas kandidātam Edlajam Stīvensonam. Vispār cilvēki, kuri pazina Edlaju Stīvensonu, novērtēja viņu par ticību cilvēciskajai natūrai, bet stipri šaubījās par to, ka šī īpašība varētu nodrošināt valsts drošību…

Netīro baumu avots bija FIB, kurš it kā bija saņēmis informāciju par to, ka prezidenta kandidātu divas reizes ir aizturējusi policija – Ilinoisā un Merilendā – par homoseksuālismu. Abas reizes viņš it kā esot atlaists un aizturēšanas protokoli saplēsti. Avīzes nerakstīja par baumām, bet tās klīda pa valsti. FIB pierakstīja Stīvensona bijušās sievas teikto, kura slimoja ar bīstamas formas paranoju. Viņa par vīru stāstīja visādas blēņas. Beigās Edgars Hūvers nosūtīja attiecīgu izziņu arī brāļiem Kenedijiem, kad tie bija nolēmuši iecelt Stīvensonu par pārstāvi ANO. Tomēr Džons Kenedijs nepievērsa uzmanību melīgajiem apvainojumiem. Edlajs Stīvensons ieguva tribīni ANO Drošības Padomē un vēl parādīsies šīs grāmatas lappusēs.

Konservatorus iepriecināja arī tas, ka par savu partneri Eizenhauers izvēlējās Ričardu Niksonu. Viņam bija izteikti antikomunistiski uzskati. Kas attiecas uz Eizenhaueru, tad viņš tik ilgi bija dienējis armijā, ka nebija zināms, vai viņam vispār ir kaut kādi uzskati.

Jaunajam prezidentam patika par sevi teikt: «Es esmu zemnieka dēls no Kanzasas» vai «Es esmu vienkāršs karavīrs». Pie tam viņš ilgi bija nostrādājis Vašingtonā, ieņēma nozīmīgus amatus armijā. Viņš 1915. gadā beidza Vestpointas kara akadēmiju. Trīsdesmitajos gados bija ģenerāļa Makartura palīgs Vašingtonā un Filipīnās un zināja, kā jāuzvedas ģenerālim. Otrā pasaules kara sākumā viņš kara mākslu apguva ģenerāļa Māršala vadībā.

Kad Eizenhauers neaizstāvēja Māršala labo vārdu un pozēja kopā ar senatoru Makartiju, Harijs Trumens to uzskatīja par nodevību:

– Viņš ir Māršalam pateicību parādā par savu militāro karjeru. Rūzvelts viņu no apakšpulkvežiem iecēla uzreiz ģenerāļos tieši pēc Māršala rekomendācijas…

Dvaits Eizenhauers neiesaistījās ar senatoru Makartiju, lai neiegūtu liekus ienaidniekus. Viņš neatbalstīja senatora manieres un metodes, bet kopumā viņa mērķus uzskatīja par pareiziem. Aiz starojošās un viesmīlīgās Eizenhauera ārienes slēpās auksts un vajadzības gadījumā nežēlīgs vadītājs.

– Es nodarbojos ar politiku, pie kam ar aktīvo politiku visu savu pieaugošo mūžu, – teica Eizenhauers. – Nav politiskākas organizācijas kā amerikāņu bruņotie spēki.

Tas bija cilvēks, kurš necieta no neizlēmības. Viņš visām problēmām piegāja militāristiski: ķērās tieši pie lietas. Svarīgākos lēmumus pieņēma Nacionālās drošības padomes sēdēs vai tuvāko darbinieku lokā. «Gatavojoties kaujai, – atcerējās Eizenhauers, – es vienmēr pārliecinājos, ka plāni ir veltīgi, bet arī bez plāniem nevar iztikt».

Eizenhauers bija iecienījis golfa spēli, rīkoja plašas vakariņas, devās makšķerēt un vispār neapgrūtināja sevi ar darbu. Viņš labprāt deleģēja pilnvaras padotajiem, bet ne pašas svarīgākās lietas. Lietās viņš demonstrēja ievērojami vairāk enerģijas un ieinteresētības, nekā varēja gaidīt no viņa puses. Tomēr pašsaglabāšanās instinkts spieda viņu izvirzīt pirmajās ugunslīnijās savus darbiniekus, bet pašam palikt ēnā. Tāpēc viņš pasaules arēnā neizskatījās kā galvenais spēlmanis, un padomju vadītāji vispirms vēlējās nodibināt attiecības ar angļiem.

Hruščovs un Bulgaņins pieņēma uzaicinājumu apciemot Angliju. 1956. gada aprīlī viņi ar kreiseri «Ordžinikidze» ieradās Portsmutā. Desmit dienas pirms augsto padomju viesu ierašanās britu izlūkdienesta vadītājs informēja ārlietu ministrijas specdienestu kuratoru par nodomu veikt sešas dažādas operācijas. Vispirms – apmierināt admiralitātes pieprasījumu un nosūtīt uz Portsmutu ūdenslīdēju, lai tas slepeni apskatītu kreiseri «Ordžinikidze».

Britu jūrnieki gribēja apskatīt dzenskrūvi, tāpēc, ka kreisera ātrums izrādījās lielāks nekā paredzēja jūras-kara spēku izlūkdienests, un, sekojoši, bija paredzēts mainīt torpēdu parametrus. Principā tā ir rutīnas operācija, kuru vienmēr veic, kad ostā ierodas ārzemju kuģis. Bet šajā reizē izlūkdienesta vadītāji nepadomāja, cik bīstami sākt tādas spēles ar kreiseri, uz kura atrodas valsts vadītāji.

Ārlietu ministrijai par to jāpaziņo bija MI-6 darbiniekam Džonam Brūsam Lokartam, kurš bija radinieks tam slavenajam Lokartam, kuru pēc revolūcijas apsūdzēja sazvērestībā pret padomju valdību. Džons Brūss Lokarts ziņoja par izlūkdienesta plāniem ārlietu ministrijas ierēdnim Maiklam Viljamsam. Tajā rītā nomira viņa tēvs, viņam nebija laika domāt par padomju kreiseri. Bez intereses uzklausījis Lokartu, viņš atdeva viņam dosjē. Lokarts nolēma, ka pret izlūkdienesta plāniem nav iebildumu.

Premjerministrs Entonijs Īdens vēlāk teica, ka viņš vispār aizliedza visas izlūkošanas operācijas padomju delegācijas vizītes laikā. Ja viņš arī tādu pavēli izdeva, tad izlūkdienestā un pretizlūkošanā to nesaņēma.

Operāciju veica tā dēvētā Londonas rezidentūra, kuru vadīja Nikolass Eliots un viņa vietnieks Endrjū Kings. Viņi darbojās pret ārzemju diplomātiem Londonā. Operācijas izpildei tika izvēlēts komanders Laionels Krebs. Vēlāk Eliots, sevi aizstāvot, teica:

– Viņš lūdzās, lai šo darbu uztic viņam.

Krebs bija dzimis 1909. gadā nabadzīgā ģimenē. Viņa tēvs bija pazudis bez vēsts Pirmā pasaules kara laikā. Šajā ģimenē tas nebūs pēdējo reizi… Viņš pamēģināja strādāt dažādās profesijās, kamēr trīsdesmit gadu vecumā kļuva par jūrnieku. Kad sākās karš, viņš strādāja uz tralera. Izejot medicīniskās pārbaudes, noskaidrojās, ka viņš slikti redz ar kreiso aci, un viņu norakstīja no flotes. Viņš iestājās brīvprātīgajos atmīnēšanas darbos.

Krebu nosūtīja uz Gibraltāru, kur itāļu zemūdens diversanti piestiprināja magnētiskās mīnas pie britu kuģu korpusiem. Viņš nolēma kļūt par akvalangistu, kaut daudz dzēra, smēķēja, slikti mācēja peldēt un bija fiziski vājš.

Laionels Krebs glāba daudzu britu jūrnieku dzīvības, padarot nekaitīgas mīnas, uz kurām tie varēja uzsprāgt. Tas bija bīstams darbs. Angļi akvalangistus izmantoja tikai kuģu korpusu apskatei un remontam. Bet itāļu akvalangisti-diversanti aktīvi spridzināja britu kuģus, uz ko angļi nebija gatavi. Krebs zem ūdens pavadīja pa divpadsmit stundām dienā. Viņš stāstīja, ka reiz zem ūdens ar nazi nogalināja itāļu ūdenslīdēju, ar kuru viņš bija sastapies. Krebu apbalvoja un izvirzīja komanderos, kas krievu flotē skaitījās 3. ranga kapteinis.

Pēc kara Laionelu Krebu demobilizēja, bet laiku pa laikam piesaistīja speciālajās operācijās. Viņš piedalījās padomju kreisera «Sverdlov» apsekošanas operācijā, kas 1953. gada 10. jūnijā izmeta enkuru britu jūras-kara bāzē Portsmutā. Kreiseris ieradās pēc valdības uzaicinājuma sakarā ar jūras-kara spēku parādi par godu Elizabetes II kronēšanai.

Kad gaidīja ierodamies «Ordžinikidzi», atkal uzradās vajadzība pēc komandera pakalpojumiem.

Krebs savam draugam teica:

– Man šeit jāpadara viens neliels darbiņš.

Viņam apsolīja sešdesmit ginejas. Viņš sēdēja bez darba un piekrita piedāvājumam.

Dienu pirms kreisera ierašanās Krebs un izlūks Bernards Smits ieradās Portsmutā. Viņi pieļāva visas kļūdas, kādas vien ir iespējamas. Tā vietā, lai pārnakšņotu blakus esošā izlūkdienesta mācību centrā, viņi apmetās viesnīcā, kas pastāv vēl šodien. Abi piereģistrējās zem saviem uzvārdiem. Smits ailē «Adrese» ierakstīja: «Piekomandēts ārlietu ministrijai». Viņš tajā dienā jutās slikti, viņam sāpēja sirds. Varbūt tas ietekmēja viņa spriedumu saprātīgumu. Vakarā Krebs atļāvās izdzert kā minimums piecas porcijas dubultā viskija. Dienas sākumā alkohols viņa asinīs bija bīstami augstā pakāpē.

19. aprīļa rītā Krebs kopā ar savu kuratoru no izlūkdienesta atstāja viesnīcu. Komanders Krebs ienira no laivas. Pēc tam uzpeldēja, lai sakārtotu aprīkojumu, un atkal ienira. Vairāk neviens viņu neredzēja. Kad kļuva skaidrs, ka gaidīt ir veltīgi, izlūkdienesta darbinieks savāca mantas, izrakstījās no viesnīcas un pazuda.

1956. gada 19. aprīļa vakarā pretizlūkošanas dienesta MI-5 direktoram Dikam Vaitam paziņoja, ka operācija Portsmutā ir beigusies slikti. Uz viesnīcu nosūtīja policistu, kurš pieprasīja iemītnieku reģistrācijas grāmatu un izplēsa no tās vairākas lapas.

Ar Bulgaņina un Hruščova apsardzi braucienā nodarbojās VDK 9. pārvaldes priekšnieks ģenerālis Nikolajs Stepanovičs Zaharovs.

«Naktī pie manis, – stāstīja Zaharovs, – ieradās mūsu kreisera komandieris kontradmirālis Ivanovs un ziņoja, ka no mūsu mīnu eskadras kuģa dežurējošais matrozis pamanījis pie mūsu kreisera borta peldošu akvalangistu. Mūsu delegācijas vadītāji jau gulēja, tāpēc mēs ar admirāli nolēmām ziņot no rīta».

Tas faktiski bija pirmais, pilnvērtīgais padomju vadītāju brauciens uz Rietumiem. Konference Ženēvā neskaitījās, tur viņi valsti neredzēja, ar cilvēkiem nesatikās.

«Vienojāmies, – atceras Hruščovs, – ka pie angļiem ieradīsimies ar kara kuģi, ar kreiseri. Mēs gribējām ierasties ar kreiseri tāpēc, ka uzskatījām, ka mēs tad ostas pilsētā iegūsim tādu kā pagaidu atbalsta bāzi…»

Londonā padomju viesus izmitināja modernā viesnīcā «Kleridža».

«Viss mums bija neparasts, – iespaidos dalījās Hruščovs. – Viesnīca «Kleridža» bija laba, apkalpošana – brīnišķīga. Tas viss mums bija jauns. Mēs nekad vēl nebijām tik tuvu tikušies ar ārzemniekiem. Pret Īdenu mums bija laba attieksme, mēs uzskatījām viņu par progresīvu cilvēku konservatoru vidū… Ar savu takta izjūtu un vieglumu viņš ieguva sarunu biedra labvēlību nepiespiestai sarunai un uzticību».

Pirms brokastīm ģenerālis Zaharovs un admirālis Ivanovs par notikušo ziņoja Hruščovam un Bulgaņinam. Hruščovs jautāja, ko tas varētu nozīmēt.

«Kontradmirālis, – atcerējās Zaharovs, – izteica domu, ka angļi jau sen cenšas uzzināt mūsu kreiseru piedziņas sistēmu un korpusa apakšējās daļas uzbūvi, jo zina, ka tie ir daudz ātrāki, nekā angļu. Es izteicu aizdomas, ka tiek gatavota diversija. Šim spiegam acīmredzot atteica akvalangs, un ūdens Portsmutas ostā – viena vienīga nafta, un, neskatoties uz to, ka šo akvalangistu aprakstīja kā asu, viņš acīmredzot iepeldot lielā dziļumā, nosmaka».

– Veiciet pasākumus kreisera drošības nodrošināšanai, – pavēlēja Hruščovs. – Mēs atgriezīsimies Maskavā ar kreiseri.

Jāizsaka cieņa Ņikitam Sergejevičam. Viņš nenobijās.

«Mēs šim gadījumam nepievērsām uzmanību, kaut arī neizslēdzām, ka ūdenslīdēji varētu kreiserim piestiprināt magnētiskās mīnas, bet tas mums varētu dārgi maksāt, – atcerējās Hruščovs. – Tāpēc mēs padomājām par atgriešanos mājās ar lidmašīnu. Tu-104 vēl tika izmēģināts un nebija drošs, bet lidot ar Il-14 pēc ažiotāžas, kuru izraisīja Tu-104, mums likās nepieklājīgi. Es neticēju kaut kādai provokācijai. Uzspridzināt kreiseri ar svešas valdības vadītāju – tas taču ir karš! Angļi nekad to nepieļaus. Un mēs nolēmām mājup doties ar kreiseri».

Britu premjerministra rezidence padomju viesiem likās pārāk vienkārša. Strādnieku-zemnieku valsts vadītāji vadījās no pieņēmuma, ka valsts vadītāji nevar nedzīvot grezni.

«Māja Dauningstrītā, kurā dzīvoja Īdens, – stāstīja Hruščovs, – izskatījās nereprezentabli: tā bija savrupmāja no sarkaniem ķieģeļiem, paveca un nokvēpusi. Īsāk sakot, ne pārāk pievilcīga būve…»

Padomju viesi smalki orientējās britu ekonomiskajā mehānismā.

«Brokastīs premjerministra rezidencē, – rakstīja ģenerālis Zaharovs, – neskatoties uz to, ka mēs ciemojāmies aprīlī, mūs cienāja ar svaigiem āboliem un zemenēm no Āfrikas. Tā ir koloniāla valsts, ekspluatējot pakļautās valstis, pa ūdens ceļiem par zemām cenām ieveda visu, kas auga uz šo valstu zemes un atradās to dzīlēs, izmantojot lēto darbaspēku…»

Ideja, ka normālā ekonomiskajā sistēmā augļu un dārzeņu parādīšanās veikalos nav atkarīga no gadalaika, padomju cilvēkiem vēl neienāca galvā.

Nedēļas nogali viesi pavadīja britu premjerministra ārpilsētas rezidencē. Klarisa Īdena Bulgaņinā atrada interesantu sarunu biedru, bet ar Hruščovu galda sarunas nevedās.

«Vēstniecība, – atcerējās Hruščovs, – mūs informēja, ka Īdena sieva ir Čērčila radiniece. Viņa acīmredzot bija mantojusi dažas viņa īpašības dzeršanas lietās, prata iedzert…

Starpkontinentālās raķetes tad mums vispār vēl nebija, bet raķetes ar darbības rādiusu piecsimt līdz tūkstotim kilometru mums bija pietiekamā daudzumā. Tāpēc Angliju mēs varējām tā kā iebiedēt, mēs to varējām sasniegt ar raķetēm… Tas acīmredzot uztrauca mūsu sarunu biedrus.

Es stāstu to tāpēc, ka pusdienu laikā pie mums vērsās Īdena sieva ar jautājumu:

– Kādas jums ir raķetes un vai tālu tās var aizlidot?

Es viņai atbildēju:

– Jā, tālu. Mūsu raķetes var sasniegt ne tikai Britu salas, bet var aizlidot arī tālāk.

Viņa iekoda mēlē. Tas no manas puses iznāca nedaudz parupji un varēja tikt uztverts kā draudi. Vispār mums tāds arī bija mērķis. Draudēt īpaši netaisījāmies, tomēr gribējām parādīt, ka esam atbraukuši ne kā lūdzēji, bet ka esam stipra valsts…

Mēs pārnakšņojām Īdena ārpilsētas mājā Čerkesā…

Es slikti noorientējos, no rīta agri piecēlos, mājā visi vēl gulēja, man nebija ko darīt, es apģērbos un nolēmu aiziet pie Bulgaņina, bet sajaucu istabu izkārtojumu un nonācu pie kādām durvīm, domājot, ka tās durvis ir uz viņa istabu. Pieklauvēju. Varat iedomāties manas bailes un izbrīnu, kad izdzirdēju sievietes balsi. Es burtiski aizbēgu un tikai tad sapratu, ka man vajadzēja aiziet mazliet tālāk. Kas man atbildēja, es tā arī neuzzināju. Domāju, ka tā bija Īdena sievas balss. Es nevienam neko neteicu…»

Oficiālās pieņemšanas laikā padomju kreisera komandieris pastāstīja angļiem, ka sardzes matroži pamanījuši ūdenslīdēju-diversantu. Portsmutas bāzes komandieris teica, ka viņam par to nekas nav zināms, bet viesiem tomēr apsolīja veikt izmeklēšanu. Londonā izraisījās skandāls. Padomju Savienība iesniedza protestu. Admiralitāte paziņoja, ka komanders Krebs ir pazudis, kad veicis izmēģinājumus jaunai aparatūrai, kas paredzēta niršanai lielos dziļumos.

Klīda dažādas baumas: ka Krebs ir gājis bojā no spēcīga elektromagnētiskā starojuma, ka viņš ir nogalināts vai saņemts gūstā. Britu avīzes izteica pieņēmumu, ka krievu jūrnieki ir sagūstījuši Krebu un aizveduši uz Padomju Savienību, un pēc smadzeņu skalošanas viņš dienēja padomju Melnās jūras flotē ar Ļeva Ļvoviča Korabļova vārdu.

Pēc daudziem gadiem bijušais kara jūrnieks Eduards Koļcovs pastāstīja, ka viņš personīgi ir pārgriezis Krebam rīkli, kad ieraudzījis, ka anglis mēģina piestiprināt kreisera korpusam mīnu, tajā nodalījuma zonā, kur glabājās lādiņi. Viņš parādīja nazi, ar kuru nogalināja angli, un Sarkanās Zvaigznes ordeni, ko par to saņēma. Tad viņam bija divdesmit trīs gadi, viņš dienēja jūras izlūkdienesta grupā. Pēc viņa teiktā, kuģa akustiķis atklāja zem kuģa dibena dīvainu troksni. Grupas komandieris viņu norīkoja nolaisties zem ūdens.

Koļcovs vieglajā akvalangista aprīkojumā ieraudzīja ūdenslīdēja siluetu, kurš darbojās pie labā borta, kur atrodas lādiņu glabātuve, piepeldēja un ieraudzīja, ka tas mēģina piestiprināt mīnu. Viņš piepeldēja no apakšas, ar nazi pārgrieza tam elpošanas ierīci un rīkli. Nogalinātā britu jūrnieka ķermenis nogrima dziļumā…

Anglijā noliedza šo pieņēmumu: ir neiedomājami uzstādīt mīnu uz kuģa, kas atvedis uz Londonu valdības delegāciju.

Arī avīzes «Krasnaja zvezda» Ziemeļkaukāza reģiona korespondents Aleksandrs Hroļenko izteica šaubas par Eduarda Koļcova varoņdarbiem. Militārā laikraksta korespondents nebija pārliecināts, ka vispār pastāvēja speciālās izlūkošanas vienība «Barakuda»: «Ziemeļu platuma grādos naktī zem ūdens ir tumšs, nevar redzēt pat savu roku. Un niecīgais krasta apgaismojums neko nemaina. Tādos apstākļos pamanīt diversantu, kurš piestiprina mīnu un ūdenī mutuļojošas asinis – tā ir vienkārši nezinātniska fantastika…»

Koļcovs pastāstīja, ka ordeni viņam pasniedza kontradmirālis Nikolajs Venediktovičs Tiškins, kurš no 1952.-1955. gadam bija flotes izlūkdienesta priekšnieks. Bet 1956. gadā Tiškins jau atvaļinājās no izlūkdienesta.

Aizsardzības ministrijas Centrālais arhīvs Podoļskā paziņoja avīzei «Krasnaja zvezda»: «Koļcovs Eduards Petrovičs, kurš dzimis 1933. gadā, dzīvojis Rostovā pie Donas, apbalvoto uzskaites kartotēkā neparādās. Vecākā leitnanta Koļcova E. P. dienesta-uzskaites kartē… nav informācijas par apbalvojumu ar Sarkanās Zvaigznes ordeni».

1957. gadā Portsmutas rajonā uzpeldēja ķermenis ūdenslīdēja tērpā. To pamanīja zvejnieki. Tam nebija ne galvas, ne roku, tāpēc nebija iespējams ķermeni atpazīt un noteikt nāves cēloni. Tiesu mediķi uzskatīja, ka tas ir komandera Kreba ķermenis, un tas tika apglabāts vietējā kapsētā. Dokumenti, kas attiecas uz šo notikumu, tikai daļēji ir nodoti atklātībā. Visi materiāli Laionela Kreba lietā tiks atslepenoti tikai 2057. gadā, simts gadus pēc viņa nāves.

Kaut arī jūras-kara spēku militārā izlūkdienesta vadītāji atgādināja premjerministram Īdenam, ka angļu vizītes laikā Ļeņingradā padomju ūdenslīdēji nodarbojās ar to pašu, viņš sadusmojās, uzzinājis par notikumu ar angļu militāro ūdenslīdēju. Hruščova un Bulgaņina vizīte Londonā bija ļoti svarīga, tāpēc, ka liecināja arī par Īdena sekmīgo diplomātiju, un arī par to, ka Anglija joprojām ietilpst lielo valstu trijniekā.

Īdens premjerministra postenī nomainīja Čērčilu, kurš pārcieta insultu. Tas tika rūpīgi slēpts. Aiz slēgtām durvīm viņu pārliecināja nodot valdības vadītāja amatu Īdenam. Čērčils pretojās.

Viņš premjerministra amatā palika tikai cerībā sagādāt cilvēcei pēdējo pakalpojumu – personīgi tiekoties ar amerikāņu prezidentu un padomju premjerministru mēģināt nepieļaut ūdeņraža bumbas izmantošanu un tādējādi pasaulē kliedēt bailes un samazināt starptautisko saspīlējumu. Viņš gribēja sev un Anglijai atgriezt bijušo, īpašo lomu Eiropā. Tomēr Eizenhaueram pret viņu nebija nekādu sentimentālu jūtu un viņš noraidīja ideju triju līderu tikšanos.

Čērčils jau vairs nevēlējās lasīt dokumentus, viņš nespēja koncentrēties, pārleca no vienas tēmas uz otru. Dažreiz viņš aizmirsa vajadzīgos vārdus. Patiesībā viņš bija spiests atkāpties no amata. Lai atzīmētu viņa nopelnus, 1955. gada 4. aprīlī uz atvadu pusdienām pie viņa ieradās karaliene Elizabete II un Edinburgas hercogs, ko britu monarhi nekad nedarīja. Pirmo reizi karaliene viesojās valdības vadītāja rezidencē.

Vinstons Čērčils nespēja samierināties ar aiziešanu. Pēc pusdienām viņš uzkāpa savos apartamentos, apsēdās uz gultas un pateica savam sekretāram:

– Es neticu, ka Entonijs ar to tiks galā.

Iespējams, viņam bija taisnība. Čērčils nebūtu pieļāvis kreisera «Ordžinikidze» dzenskrūves apskates pēc apdraudēt attiecības ar Padomju Savienību.

Čērčilu piespieda aiziet no valdības vadītāja posteņa, bet ne no parlamenta. Viņš tā arī palika par deputātu. Fiziski viņš jutās slikti, nepazina pazīstamos, tomēr joprojām guva baudījumu no cigāriem un brendija. Un pēkšņi vienā dienā viņš atteicās gan no viena, gan otra. Viņš kaut kā uzreiz bija pazaudējis dzīves interesi…

Pēc komandera Kreba pazušanas skandāla premjerministrs Entonijs Īdens pārstāvju palātā pateica tikai vienu frāzi:

– Ņemot vērā šīs lietas īpašos apstākļus, es uzskatu par nepieciešamu paskaidrot, ka izdarītais bija pilnībā bez sankcijas un Viņas Majestātes ministru ziņas.

Opozīcijas līderis Hjū Geitskels atzīmēja, ka Īdena atteikums sniegt paskaidrojumus spiež sabiedrību domāt, ka reāli komanders Krebs izpildīja spiega misiju.

– Jūs varat runāt, ko vien vēlaties, – atcirta Īdens.

Atgriezies Dauningstrītā, Īdens pateica ministru kabineta sekretāram seram Normanam Brukam, ka «izlūkdienests ir nekompetents un neadekvāts». Pašreizējai izlūkdienesta vadībai nevar uzticēties.

Un tad Īdens par izlūkdienesta priekšnieku iecēla MI-5 vadītāju Diku Vaitu. Pretizlūkošanas aparātā savāca lielu naudas summu, par kuru iegādājās sudraba tējas servīzi, un pasniedza šefam kā atvadu dāvanu.

1956. gada 14. jūlijā Diks Vaits pārcēlās uz izlūkdienesta priekšnieka rezidenci 21. namā pie karalienes Annas vārtiem. Pie durvīm greznojās plāksnīte «Karavīru ģimeņu asociācija». Reāli lielu mājas daļu aizņēma izlūkdienesta kabineti. Pirmajā stāvā iekārtoja izlūkdienesta priekšnieka dzīvokli – lielu viesistabu un guļamistabu. Katru rītu Vaits uz darbu devās kājām pa šauru aleju. Viņš stāstīja, ka jūtas tā, it kā dotos uz pazemes bunkuru, no kura tiek vadīts Aukstais karš. Darbdiena sākās desmitos no rīta. Vaits ieradās pusstundu agrāk.

Izlūkdienesta, kā konservatīvas organizācijas, priekšnieks tika pārvietots uz formās ģērbtu pirātu midzeni, kuri bija audzināti kara laika piedzīvojumu karā. «Dažreiz iznāk ēst no vienas bļodas ar velnu» – šis sakāmvārds attiecas uz izlūkdienestu. Izlūkdienests zināmā mērā līdzinājās privātai armijai.

– Mēs tikko pabeidzām vienu karu, – ar gandarījumu atcerējās MI-6 darbinieks, – un gaidījām nākošo.

Vaits saprata, ka viņa padotie kalpo dzimtenei, pastāvīgi pārkāpjot likumu. Viņu priecēja tikai viens:

– Britānijā, atšķirībā no Amerikas, man nevajadzēja saņemt oficiālu sankciju tam, kas pie mums tika darīts.

Ārējā izlūkdienesta priekšnieka darba kabinets atradās 54. namā, Brodvejā-Bildingsā. Veca ēka, drūmi koridori, uz grīdas tumši-brūns linolejs, matēti logu stikli. Lifts apstājās tikai ceturtajā un septītajā stāvā; lai nokļūtu citos, vajadzēja izmantot kāpnes.

Vietējais joks:

– Kāpēc kāpnes līdzinās publiskai tualetei?

– Tāpēc, ka šeit atnāk vieni mēsli.

Izlūkdienesta priekšnieka kabineta logi bija vērsti uz metro stacijas pusi. Biezie aizkari bija vienmēr aizvilkti, lai neviens no ielas neredzētu, kas notiek iekšpusē. Direktors sēdēja ar muguru pret logu. Blakus galdam atradās divi ādas krēsli. Plauktos bija vecas rokasgrāmatas. Pie sienām priekšgājēju fotogrāfijas. Uz rakstāmgalda bija tintnīca ar zaļām tintēm, kuras izmantoja dienesta sarakstes gadījumā, un rakstāmpapīrs gaiši zilā krāsā.

Stjuarta Menzisa laikos rakstāmgalda atvilktnēs atradās skaidrās naudas paciņas, kuras izsniedza aģentiem. Bet Dikam Vaitam jau vairs nebija darīšana ar naudu. Viņš tikai parakstīja rēķinus par nelielām summām, par kurām viņa sekretārs pirka cigaretes un tēju apmeklētājiem. Algu izmaksāja reizi nedēļā. Atšķirībā no saviem priekšgājējiem Vaits iztika no algas.

Uz galda bija četri telefoni. Baltais – tiešais vads ar Ārlietu ministriju. Zaļais – ar aparatūru, kura aizsargāja pret noklausīšanos (skremblers), – slepenajām sarunām. Un divi melnas krāsas pilsētas telefoni, kurus apkalpoja izlūkdienesta komutators. Viens caur sekretāru, otrs – tiešais, to Vaits neizmantoja, jo pats nezvanīja padotajiem. Viņš arī nekad nestaigāja pa kabinetiem, lai pārbaudītu padotos.

Kad izlūkdienesta priekšnieks gatavojās doties prom, viņa sekretārs zvanīja apsargam ceturtajā stāvā. Tas izsauca direktora personīgo liftu. Maz kurš savām acīm bija redzējis izlūkdienesta priekšnieku, tikai dienesta vadītāji. Viņš pat neapmeklēja korporatīvās Ziemassvētku ballītes.

– Izlūkdienestam nav reputācijas, ir tikai mīti, – teica Vaits. – Izlūkdienesta priekšniekam tam ir jāatbilst.

Viņš nenokāpa pagrabā, kur pēc sešiem vakarā sapulcējās vecākie virsnieki, kurus sauca par «baroniem-laupītājiem». Tas bija vīriešu klubs tikai savējiem. Īpatnēji, ka tās nebija aristokrātu atvases. Tieši pretēji, izlūkdienesta kodolu sastādīja tādi, kas bija nākuši no vienkāršām ģimenēm, kuriem karjeras ceļi bija slēgti. Bet visiem pārējiem iekļūšana klubā bija stingrāk par stingru slēgta.

Viņi jutās kā cīnītāji Aukstā kara priekšējās līnijās. Viņi uzpirka politiķus, izraisīja bruņotus konfliktus, gāza valdības un novāca tos, kuri kļuva bīstami vai vienkārši nevajadzīgi. Viņi sevi uzskatīja par valsts brīvības cīnītājiem un morāles sargiem. Iekrišanas tika slēptas, jo Londonas avīžu redaktori, ievērojot tradicionālo solījumu dziļi nerakt nacionālās drošības sfērā, ilgu laiku uzturēja mītu par to, ka angļu spiegi ir labākie pasaulē.

Diks Vaits ar viņiem nedzēra un nemeklēja viņu kompāniju. Viņiem bija vajadzīgi daži gadi, lai viņu pārliecinātu par savu uzticamību un lojalitāti. Daži profesionālie izlūki nepieņēma bijušo skolas skolotāju kā priekšnieku. Pretizlūkošana – tā ir aizsardzība, bet izlūkošana – uzbrukums.

– Viņš taču nekad nav vadījis aģentus. Viņš nesaprot, ko nozīmē riskēt. Tas nav strādāt MI-5. Ja kaut kas ir noticis Tripolē, nedrīkst pazvanīt vietējam policijas priekšniekam un paprasīt palīdzību.

Katru ceturtdienas rītu Aizsardzības ministrijas ēkā notika Izlūkošanas apvienotās komitejas sēde. Šīs komitejas sastāvā bija darbinieki no Ārlietu ministrijas, izlūkdienesta, MI-5, radioelektroniskās izlūkošanas dienesta, militārā izlūkdienesta un valdības aparāta.

Augstākie valdības un bruņoto spēku vadītāji katru dienu no izlūkdienesta saņēma ar atslēgu aizslēgtus čemodāniņus ar slepeno informāciju.

Formāli izlūkdienestam nebija tiesības neko uzsākt bez Ārlietu ministrijas sankcijas. Reāli viss bija atkarīgs no neapmierinātības iekrišanas gadījumā. Iesūtot aģentu, neko nevajadzēja prasīt. Ja taisījās uzstādīt «vaboles» ārvalstu vēstniecībā Londonā, tad vajadzēja paziņot diplomātam, kurš bija norīkots sakariem ar izlūkdienestu, lai tas apspriestu plānu ar ārlietu ministra pastāvīgo vietnieku. Nopietnām akcijām, kas varēja novest līdz cilvēka nāvei, bija vajadzīgs premjerministra apstiprinājums.

Laiku pa laikam izlūkdienesta priekšnieku uzaicināja pie ārlietu ministra un valdības vadītāja. Viss bija atkarīgs no personīgajām attiecībām. Ja valsts galvenajam izlūkam uzticējās, tad arī viņa informāciju tika uztverta kā patiesa.

Britu izlūkdienesta spēja veikt diversijas operācijas svešā teritorijā radīja lielvalsts saglabāšanas ilūziju, kas kompensēja valsts militārās un ekonomiskās varenības samazinājumu. Premjerministrs Īdens pats kļuva par šīs ilūzijas upuri.

Roberts Entonijs Īdens bija dzimis 1897. gada 12. jūnijā. Viņa vecāko brāli Džonu, 12. ulānu pulka leitnantu, nogalināja Francijā 1914. gada oktobrī. Jaunākais brālis Viljams Nikolass, Viņa Majestātes flotes mičmanis, krita Jitlandes kaujā sešpadsmit gadu vecumā. Entonijs Īdens arī devās uz fronti un karu beidza kapteiņa pakāpē kā brigādes štāba priekšnieks. Baroneta titulu, muižu un iespēju pavadīt greznu dzīvi mantoja cits viņa brālis, Timotijs Kalverts Īdens. Entonijs no tēva mantoja tikai talantu uz zīmēšanu. Viņš varēja kļūt par mākslinieku, tomēr aizrāvās ar politiku.

1923. gada oktobrī Īdens apprecējās ar Beatrisi Beketu. Viņas tēvs sers Džerveizs Bekets bija baņķieris un viens no avīzes «Yorkshire Post» īpašniekiem. 5. novembrī viņi salaulājās Svētās Margaritas baznīcā Vestminsterā. Medusmēnesis turpinājās tikai divas dienas, tāpēc, ka Īdens balotējās parlamenta vēlēšanām un vēlēšanu kampaņa ritēja pilnā sparā. Viņš uzvarēja vēlēšanās.

Karš paņēma viņa paaudzes varoņus. Rindas palika retākas, samazinājās konkurence, kopējais līmenis palika zemāks. Tas bija ne tik daudz spīdošs, cik izsmalcināts. Izsmalcinātais jauneklis ar aristokrāta stāju un manierēm, viņš manāmi izcēlās viņu ielenkušo enerģisko darboņu, nepievilcīgo arodbiedrības sekretāru, inteliģentu-leiboristu un neatlaidīgo proletāriešu barā.

Entonijs Īdens trīsdesmit astoņu gadu vecumā tika iekļauts valdības sastāvā un pēc pusgada, 1935. gadā, viņš kļuva par pašu jaunāko ārlietu ministru pēdējo simt piecdesmit gadu laikā. Pēc trīs gadiem viņš atkāpās no amata, tāpēc, ka nepiekrita Čemberlena politikai attiecībā uz Musolīni savaldīšanu.

Otrā pasaules kara sākumā Čemberlens iecēla Īdenu par domīniju ministru. 1940. gada 10. maijā, pēc sakāves Francijā, Čemberlens pameta valdību. Vinstons Čērčils kļuva par premjeru, Entonijs Īdens par kara ministru. 1940. gada 23. decembrī Īdens saņēma ārlietu ministra portfeli. Šajā jomā viņš atrada sevi.

«Ja viņš nespēj sasniegt to augstieni, kādu sasniedz Čērčils, kad to pieprasa lieli notikumi, toties viņš nenolaižas tik zemu, kā tas reizēm gadās ar Čērčilu, – rakstīja britu žurnālisti. – Sasniegt slavu un palikt vienkāršam, būt pie varas un nevaldīt ar stingru roku, cīnīties par varu, nekļūstot ne rupjam, ne viltīgam, – tās visas ir labās īpašības, kas tik reti sastopamas kā privātajā dzīvē, tā arī politiskajā arēnā».

Vienīgais, kas Īdenam pietrūka, tā bija veselība.

1945. gada 4. jūlijā Īdenam konstatēja divpadsmitpirkstu zarnas čūlu. Viņš bija spiests paņemt ārstēšanās atvaļinājumu. Vienlaicīgi viņš saņēma traģisku ziņu par vecāko dēlu Saimonu, kurš dienēja aviācijā Tālajos Austrumos, kur notika karš ar Japānu: «Pazudis bez vēsts, iespējams kritis». Dēla bojā eja bija trieciens, no kura Īdens neatguvās.

1947. gada janvārī Īdens kopā ar sievu atpūtās Barbadosā un Dienvidamerikā. Ar to arī viņu ģimenes dzīve beidzās. Viņa sievai politiķa sievas loma bija par grūtu. Viņa aizgāja no vīra. Tas bija smagi un slikti atsaucās uz viņa veselību.

Sabiedrības domas acīs garais un staltais Entonijs Īdens asociējās ar jaunību un agrīniem panākumiem. Reālitātē viņš priekšlaicīgi novecoja no pārmērīga darba. 1948. gada martā Īdens atkal saslima. Viņu ievietoja slimnīcā un viņam tika veikta operācija, pēc kuras viņš vēl trīs nedēļas atveseļojās.

1951. gada oktobrī vēlēšanās leiboristi Čērčilu nosauca par «kara kurinātāju», tomēr konservatori uzvarēja, un Čērčils atkal vadīja valdību. Viņš saprata, ka ir atnācis uz neilgu laiku, jo viņam ir daudz gadu. 27. oktobrī Īdens kļuva par premjerministra vietnieku un ārlietu ministru.

1952. gada augustā paziņoja, ka Īdens saderināts ar Klarisu Spenseri Čērčilu. Viņa bija premjerministra radiniece, Vinstona jaunākā brāļa majora Džona Čērčila trešais bērns ģimenē. Pēc divām dienām viņi salaulājās. Klarisa sākumā bija nedaudz kautrīga, tomēr viņai bija stingrs un neatkarīgs raksturs. Viņas vecāki jau bija aizgājuši no dzīves. Vinstons Čērčils piedalījās kāzās kā liecinieks. Klarisa bija divdesmit trīs gadus jaunāka par savu vīru.

Viņa rakstīja tantei Klementīnei Čērčilai: «Es ceru, ka Jums būs prieks par to uzzināt. Dodiet mums savu svētību. Pirms dažiem mēnešiem mēs nolēmām, ka vēlamies vienmēr būt kopā. Es esmu šausmīgi laimīga. Ceru, ka spēšu viņam palīdzēt un padarīt viņa dzīvi skaistāku».

Klarisa bija gudra, bet par politiku viņa neinteresējās. Viņa strādāja grāmatu izdevniecībās, rakstīja par teātri, sadarbojās ar žurnālu «Britānijas sabiedrotais», kuru informācijas ministrija izdeva krievu lasītājiem.

Kara laika ierobežojumu atcelšana bija atvieglojums sievietēm, kuras sapņoja atgriezties pie garajiem svārkiem, šauriem vidukļiem, sievišķīgajām līnijām apģērbā. Klarisa strādāja, un pati nopelnīja sev dzīvei. Pirms satikšanās ar Īdenu viņa bija pavisam pastāvīga sieviete, bija iegādājusies ārpilsētas māju un «moriss-minor» markas mašīnu, kas bija tik reti sastopama, ka «cilvēki apstājās uz ielām un skatījās man pa pēdām». Neviens nedomāja, ka viņa gribēs apprecēties.

Īdenu viņa pirmo reizi ieraudzīja, kad viņai bija sešpadsmit gadu. Viņš jau bija ministrs un bija slavas apvīts. Pēc desmit gadiem, 1946. gadā, viņi satikās svinīgās pusdienās. Pēc īsas sarunas viņš piedāvāja:

– Varbūt mums kopā pavakariņot?

«Sieviete vienmēr jūt to brīdi, kad vīrietis viņu uzrunā, tāpēc, ka viņa viņam patīk, – atcerējās Klarisa. – Viņš ar tevi runā kaut kā īpaši. Bet es nedomāju par precēšanos. Starp mums nekā nebija. Mēs vienkārši bijām draugi».

Precētam politiķim romāns bija izslēgts. Tāpēc Īdens atļāvās tikai viegli flirtēt. 1946. gadā viņi ar sievu vienojās šķirties, un Beatrise ar kuģi aizbrauca uz Ameriku. Tas nozīmēja, ka Īdenam ir tiesības uzsākt romānus, taču pagaidām viņš nedrīkst precēties. Šķiršanos viņš saņēma 1950. gada jūnijā.

Īdenam patika gudras un inteliģentas sievietes. Viņš prata vairākas valodas un daudz lasīja, kolekcionēja gleznas. Viņam bija bibliotēka ar trīsarpus tūkstoš sējumiem, un viņš visu bija izlasījis. Romānu ar Klarisu viņš turēja slepenībā, un pat tuvākie draugi bija pārsteigti par viņa lēmumu.

Viņa bija satriekta par to, kā tika organizēta ir viņa dzīve. Viņš atradās palīgu ielenkumā, kuri nebija pieraduši, ka šefam ir sieva. Viņi bija pieraduši vadīt katru viņa soli. Pat apsargs uzvedās kā priekšnieks attiecībā pret Īdena sievu. Brīvdienas viņi pavadīja Klarisas mājā. Guļot uz dīvāna (telefons bija līdzās) viņi lasīja grāmatas. Viņam pastāvīgi zvanīja, piesūtīja steidzamas telegrammas. Un tomēr viņi prata būt laimīgi – baudīja pusdienas: lobsteri, zemenes ar putukrējumu, vīns.

Septiņus mēnešus pēc kāzām Entonijs Īdens nopietni saslima. 1953. gada 5. aprīlī Anglijas ārlietu ministrija paziņoja, ka Īdenam paredzēta operācija. Līdz oktobra sākumam viņš faktiski nestrādāja. Operācija noritēja trīs stundas, viņš zaudēja daudz asiņu, tomēr operācija izrādījās neveiksmīga. Pēc dažām nedēļām operāciju atkārtoja, bet tikpat nesekmīgi. Īdens ar grūtībām atlaba. Viņš nespēja aiziet uz Elizabetes kronēšanu 1953. gada jūnijā. Klarisa piedalījās viena pati.

Amerikāņu ķirurgs, pārliecināts par savas metodes efektivitāti žultspūšļa slimību ārstēšanā, ieteica jaunu operāciju. Īdens aizlidoja uz Savienotajām Valstīm. Prognozes bija drūmas. Ķirurgs ar amerikāņu tiešumu sacīja, ka izredzes, ka pacients izdzīvos, ir piecdesmit procentu, ka viņam atgriezīsies veselība – divdesmit procentu, ka pilnībā izveseļosies – desmit procentu. Operācija ilga astoņas stundas un noritēja sekmīgi. Tomēr ķirurgs brīdināja pacientu: līdz mūža galam viņam būs nepieciešama terapija. Pēc operācijas Īdens izskatījās gaužām nomocīts: tas viss bija pārciestā rezultāts.

1953. gada jūnijā, kamēr Īdens atradās slimnīcā, Čērčils pārcieta insultu. Tas tika rūpīgi slēpts. Īdenu steidzināja atgriezties, saglabāja viņam vietu. Čērčils atlaba apbrīnojami ātri, bet izskanēja balsis, kas izteicās par viņa atkāpšanos.

Klarisa palika stāvoklī, jutās slikti, 1954. gada martā viņai bija spontānais aborts. Tomēr viņa nevienam neizrādīja savas patiesās jūtas. Tie, kas viņu apciemoja slimnīcā, gaidot ieraudzīt jauno sievieti šausmīgā stāvoklī, izdzirdēja:

– Pirmo reizi pēdējo mēnešu laikā es labi jūtos.

1954. gada aprīlī viņa kopā ar vīru aizbrauca uz Ženēvas konferenci, kas bija veltīta Indoķīnai. Viņi apmetās viesnīcā pie Ženēvas ezera. Ķīnas delegācija apmetās blakus, un lielais skaits ķīniešu izlūku ar mikrofoniem mēģināja viņus noklausīties. Baidoties par to, Entonijs Īdens savu runu pavadīja ar kaut kādu troksni – ar pirkstiem piesita pa galdu.

Pēc Čērčila atkāpšanās no amata Īdens uzņēmās valdības vadītāja pienākumus.

«Notikumi ātri sekoja viens otram, – atcerējās Kempbels-Džonsons, – pusdienas premjerministra rezidencē klātesot karaļa svītai, Čērčils un Īdens bija ģērbušies greznos galma uzvalkos un ar Bikšu lentas ordeņiem; īss paziņojums no Bekingemas pils par atkāpšanos. Šis vēstījums izraisīja sajūtas, it kā no mūsu dzīves aizgājis kaut kas dižs.

Nākamajā rītā – trešdien, 6. aprīlī – cilindrā un vizītsvārkos Īdens devās audiencē pie karalienes, kuras laikā viņa, izpildot savu karalisko prerogatīvu, piedāvāja viņam ieņemt premjerministra un Valsts Kases vadītāja posteņus. Ļoti godājamais sers Entonijs Īdens pieņēma Viņas Majestātes piedāvājumu un, pieņemot iecelšanu amatā, noskūpstīja viņai roku…

Čērčila laikā ministrijās bija daudz viņa draugu un radinieku; tiesa, ministrijas no tā nekļuva obligāti sliktākas».

Trīsdesmit četru gadu vecumā Klarisa kļuva par premjerministra sievu. Viņa nebija gatava šai lomai. Tomēr viņa veltīja savu dzīvi vīram. Visi pamanīja, ka Īdena veselība un raksturs uzlabojās. Viņš ievērojami mazāk nervozēja. Bet tagad laulātie draugi nepavisam nevarēja palikt vieni. Palīgi ar jaunajiem dokumentiem iekļuva pat viņu guļamistabā. Viņi nīka vannas istabā, kamēr Īdens mazgājās un skuvās, un apsprieda, kas rakstīts rīta avīzēs un kas iepriekšējā dienā tika runāts parlamentā.

Laulātajiem draugiem pat neizdevās kopā paēst. Ja nebija jāuzņem ārzemju viesi, ieradās kāds no darbiniekiem, lai apspriestu kaut ko svarīgu.

Īdeni maksāja no savas kabatas pavāram, trauku mazgātājai, pārvaldniekam, istabenei un personīgajam sulainim. Klarisai arī pienācās kalpone, bet viņa nebija pie tā pieradusi. Klarisa bija gājusi cauri grūtajiem kara gadiem, kad uz visu ekonomēja. Viņa žēlojās, ka viņas kalpone paņēmusi jaunu ziepju gabalu, kaut gan varēja lietot iepriekšējo. Reiz Klarisu apvainoja amerikāņu valsts sekretārs Džons Fosters Daless, kurš lielu pusdienu laikā īdzīgi teica galda kaimiņam:

– Varu saderēt uz piecām sterliņu mārciņām, ka es noteikti uzminēšu, kas mums būs jāēd. Šeit vienmēr baro ar vienu un to pašu.

Klarisa bija apmierināta: Daless zaudēja, tāpēc, ka ēdienkarte bija jauna.

Premjerministra sievai pienācās mašīna ar šoferi, bet viņa par to neaizdomājās un brauca ar savu mazo automobīlīti. Reiz viņa atbrauca uz pieņemšanu Jordānijas vēstniecībā, atstāja mašīnu stāvvietā un iegāja ēkā. Kad viņa izgāja, tad noskaidrojās, ka viņas mašīna aizripināta tālu malā un visas ērtās stāvvietas ieņēmuši limuzīni ar šoferiem. Viņa pažēlojās kādam no ministriem, un viņai iedeva mašīnu, kuru lietoja Klementīne Čērčila.

1956. gada rudenī Lielbritānija iesaistījās karā Tuvajos Austrumos. Lieta tāda, ka Ēģipte, kuru vēl nesen pārvaldīja angļi, nacionalizēja Suecas kanālu. Tuvajos Austrumos angļi joprojām balstījās uz daudz stipri konservatīvākām figūrām. Anglijas politika, kas mēģināja trešās pasaules valstis pārvaldīt ar prinču un pašā palīdzību, amerikāņiem likās vecmodīga. CIP likmes lika uz jaunajiem nacionālistiem – Sevišķi Tuvajos Austrumos, uz jaunajiem militāristiem ar lielām ambīcijām, kuri vienlaikus bija noskaņoti pret britiem un pret komunistiem.

Ēģiptes karalis Faruks, kurš bija saistīts ar Londonu, Vašingtonā tika uztverts kā «reakcionārs zemes īpašnieks». Amerikāņiem vispār nepatika britu koloniālā politika Tuvajos Austrumos. 1949. gada februārī viens no Jemenas šeihiem pieprasīja no angļiem noslēgt jaunu līgumu par savstarpējām attiecībām. Atbildot uz to, briti pārvietoja «Lincoln» eskadriļu uz tuvāko lidlauku un sabombardēja vairākus ciemus. Amerikāņi uztraucās par to, kādā veidā angļi formē negatīvu attieksmi pret visiem Rietumiem.

Ēģipte ieguva formālu neatkarību, taču briti atteicās aiziet, lai turētu savās rokās Suecas kanālu un militārās bāzes. Karaliskais režīms bija nestabils, un tam bija nepieciešama slepena palīdzība. Tomēr britu specdienestu pārstāvis Kairā pulkvedis Dženkins saņēma norādījumu sēdēt klusu un nekur neiejaukties.

Pēc Otrā pasaules kara vadošos amatus policijā, kurus iepriekš ieņēma eiropieši, saņēma ēģiptieši. Maz pieredzējušie ierēdņi sadūrās ar nepieciešamību kontrolēt dīvainu slepenu biedrību, pusmilitāru organizāciju, nacionālo fanātiķu pasauli. Radikālā islāmistu organizācija «Brāļi musulmaņi» sākumā tika uzskatīta par mazāk bīstamiem nekā komunisti. 1946. gada rudenī demonstranti pret policiju pielietoja revolverus un rokas granātas. 1947. gadā «brāļus-musulmaņus» vadīja Hasans al-Banna, un pieauga vardarbības vilnis.

Ēģiptes militāristi un policija caur pirkstiem skatījās uz uzbrukumiem britu bāzēm. Pagrīdniekus-nacionālistus slepus apmācīja militāristi. Policija tiem atdeva ieročus, ja aizturētie pagrīdnieki stāstīja, ka viņi cīnīsies pret Palestīnas ebrejiem.

1948. gadā «brāļi-musulmaņi» veica teroristisku uzbrukumu sēriju pret ebrejiem Kairā. Pirmās bumbas sprādziena rezultātā bojā gāja piecdesmit cilvēku. Tad arestēja vairākus «brāļus-musulmaņus» un konfiscēja lielu daudzumu ieroču. Atbildot uz to, tie 1948. gada 28. decembrī sarīkoja atentātu pret Ēģiptes premjerministru. Hasans al-Banna mēģināja pierādīt, ka viņam ar to nav nekāda sakara. Bet veltīgi. Viņa likvidācijas plāns tika apstiprināts valdībā. 1949. gada 12. februārī viņu nogalināja apšaudē Kairas centrā. Arestēja viņa tuvākos līdzgaitniekus.

Tomēr pagrīde, kuru piesedza Ēģiptes varas iestādes, domājot, ka šie cilvēki karos pret angļiem un ebrejiem, izgāja ārpus kontroles. Nopietni nemieri sākās 1950. gadā, paverot jaunajiem virsniekiem ceļu uz varu. 1952. gadā tika gāzts Ēģiptes karalis, uzticamais angļu sabiedrotais. Ģenerālis Mohamads Nagibs kļuva par pirmo Ēģiptes vadītāju, 1954. gadā viņu nomainīja pulkvedis Nasers.

1954. gada 19. oktobrī ēģiptiešu spiediena ietekmē Entonijs Īdens piekrita izvest no Suecas kanāla zonas astoņdesmit tūkstošus britu karavīru. Tas bija piespiedu lēmums, bet pārstāvju palātā Īdens pierādīja tā saprātīgumu.

– Mums ir vajadzīga darbojoša bāze, nevis ielenkts garnizons, – teica Īdens.

Vienojās, ka paliks arī četri tūkstoši speciālistu kanāla ekspluatācijai.

1955. gadā Klarisa pavadīja vīru braucienā uz Tuvajiem un Tālajiem Austrumiem, tāpēc, ka ārlietu ministram piešķīra personīgo lidmašīnu. Šī brauciena laikā Īdens vienīgo reizi tikās ar jauno Ēģiptes vadītāju pulkvedi Gamālu Abdelu Nāseru. Klarisa ierakstīja dienasgrāmatā: «Nāsers atstāja veselības un spēka iespaidu».

Entonijs Īdens uzaicināja Nāseru viņu apciemot sešos vakarā britu vēstniecībā. Nāsers to uzskatīja par protokola pārkāpumu. Īdena pienākums bija braukt pie Nāsera. Tomēr tāpat ieradās vēstniecībā. Pastaigājoties Īdens stāstīja Nāseram par Lielbritānijas politikas būtību.

«Viņa monologs, – atcerējās Nāsers, – neparedzēja diskusiju vai manus komentārus».

Pabeidzis savu runu, Īdens paskatījās pulkstenī un teica:

– Baidos, ka man jāiet. Man pirms pusdienām ir jāpārģērbjas. Es domāju, ka jūs gribējāt uzzināt par mūsu politiku.

Tieši tajā brīdī, teica Nāsers, viņš saprata, cik maz Anglijai ir vajadzīga sadarbība ar Ēģipti, un, ka viņam jāpanāk jauna kārtība Tuvajos Austrumos.

Britu vēstniecībā sarīkoja svinīgas pusdienas. Visa Viņas Majestātes diplomātiskā dienesta ceremonija bija nepatīkama ēģiptiešiem, tāpēc, ka atgādināja par koloniālo pagātni. Nāsers aizkaitināts izteicās tuvākā loka pārstāvjiem:

– Viss izskatījās tā, ka mēs esam zagļi, bet viņi prinči!

Angļi nepavisam nepieņēma Nāseru. Tā, 1953. gada jūnijā Vinstons Čērčils ieradās Vašingtonā. Svinīgo pusdienu laikā, kurās piedalījās ievērojami amerikāņu diplomāti, runājot par Nāseru, Čērčils uzsprāga:

– Es nepieļaušu, ka ēģiptiešu «aste» grozītu lauvas galvu. Es esmu gatavs okupēt valsti, ja tur kaut kas notiks.

Entonijs Īdens uzskatīja, ka arābi ir pārvērtušies par Padomju ieroci Aukstajā karā Tuvajos Austrumos. Īdena uzskatus noteica arī britu izlūkdienesta ziņojumi no Kairas. Rezidents Fredijs Stokvels un viņa vietnieks Jans Kritčets ziņoja uz Londonu, ka Nāsers ir komunistiskās revolūcijas aģents. Bet britu vēstnieks Hamfrijs Trevoljans uzskatīja, ka Nāsers vispirms ir nacionālists un Maskavas ietekme uz viņu nav tik liela.

Citādāk pret ēģiptiešiem attiecās amerikāņi. Centrālā izlūkošanas pārvalde no 1952. gada mēģināja strādāt ar Nāseru. Alens Daless simpatizēja Nāseram un bija gatavs sadarboties pat pēc tam, kad ēģiptiešu līderis sāka pirkt ieročus aiz dzelzs priekškara. Valsts sekretārs Džons Fosters Daless ieklausījās savā brālī. Nāsers no Vašingtonas saņēma jebkādu palīdzību.

1955. gadā attiecības ar Nāseru bija tik daudz uzlabojušās, ka Kairā ieradās jauns un nepacietīgs CIP rezidents Mails Koplends. Viņš jutās kā pastāvīga figūra un nepievērsa uzmanību diplomātiem. Reiz kāds no viņa viesiem, saprazdams, teica, ka viņam vajadzētu iepazīties ar Amerikas vēstnieku Džefersonu Kaferiju, rezidents atrunājās:

– Večukam jau paskaidroja, ka tas nav mūsu šovs. Neredzu, kāpēc jums būtu pie viņa jāiet.

Pirms tam Koplends bija rezidents Sīrijā. Tiek uzskatīts, ka tieši viņš plānoja militāro apvērsumu sēriju Damaskā, kas beidzās ar to, ka pie varas nāca propadomju režīms. No sīriešu draugiem viņš atvadījās ļoti vētraini. Iedzērušie vakara dalībnieki šāva no pistolēm griestos.

1955. gada martā Nāsers uzaicināja amerikāņu vēstnieku un iesniedza viņam ieroču sarakstu, ko viņš vēlētos iegādāties Savienotajās Valstīs.

Daless necienīja «neitrāļus». Viņa leksikonā tas nozīmēja kaut ko neuzticamu, šaubīgu, nestabilu. Tomēr maija sākumā amerikāņu vēstnieks paziņoja Nāseram, ka viņa pieteikums ir apstiprināts, bet jāmaksā būs skaidrā naudā. Ēģipte nevarēja nolikt uz galda 27 miljonus dolāru.

18. maijā Nāsers vērsās pie Maskavas. Padomju vadība atbildēja, ka ir gatava bartera darījumiem.

19. jūnijā Nāsers paziņoja amerikāņu vēstniekam, ka viņš var sarunāt ar krieviem, bet tomēr labāk ieročus gribētu pirkt no ASV. Viņš iesniedza vēstniekam samazinātu sarakstu par desmit miljoniem – sakot, ka tādu summu savāks.

19. jūnijā Nāsers atkal vēstniekam atgādināja, ka arvien vēl cer uz amerikāņu ieročiem. Bet Daless uzskatīja, ka Nāsers viņu šantažē, izkaulējot daudz izdevīgākus nosacījumus. Viņš domāja, ka padomju ekonomikai tik liela mēroga piegādes nav pa kabatai, tik lielu daudzumu lieku ieroču Maskava neatradīs. Un kļūdījās. Hruščovs ar prieku sankcionēja bruņojuma piegādi Ēģiptei.

1955. gada 26. septembrī amerikāņu izlūki Kermits Rūzvelts un Mailss Koplends trīs ar pusi stundas runāja ar Nāseru, pierunājot viņu atrast pieņemamu formulējumu paziņojumam par ieroču iepirkšanu Austrumeiropā un ievietot rindkopu, kuru varētu iztulkot kā miera piedāvājumu Izraēlai. Viņi viņu pārliecināja: sakiet, ka ieroči nāk ne no Padomju Savienības, bet gan no Čehoslovākijas. Bet Nāsers tam nepiekrita. 27. septembrī Kairā tika paziņots par darījumu: Ēģipte saņems 200 iznīcinātājus MiG-15, 50 bumbvedējus IL, 275 tankus T-34.

Džons Fosters Daless slimīgi uztvēra ieroču pirkšanas darījumu. Nebija ko iebilst – Maskava noslēdza likumīgu darījumu ar Ēģipti. Tomēr valsts sekretārs gribēja atspēlēties. Pie tam viņš bija nokaitināts par to, ka Ēģipte atzina komunistiskās Ķīnas valdību – pašu velnišķīgāko valdību Dalesa uztverē.

Nāseram bija sapnis: uz dienvidiem no Asuānas uzbūvēt aizsprostu. Elektroenerģija plus irigācija ļautu uzplaukt Ēģiptes ekonomikai. Harolds Makmilians, kurš tajā laikā bija britu finanšu ministrs, atcerējās: «Īdens un es piekritām Dalesam, ka vajag palīdzēt Ēģiptei šajā ambiciozajā pasākumā». Bija domāts ne tikai piešķirt amerikāņu naudu, bet arī Vispasaules bankas kredītus. 1955. gada septembrī rietumvācu, britu un franču kompānijas nodibināja konsorciju aizsprosta būvniecībai.

17. oktobrī Ēģiptes vēstnieks Vašingtonā atkārtoja Dalesam, ka Ēģipte cer uz darījumu par Asuānu. 16. decembrī Vašingtonā paziņoja darījuma nosacījumus. Savienotās Valstis piešķir 56 miljonus dolāru, Anglija – 14 miljonus. Vispasaules banka solīja aizdot 200 miljonus. Kopumā Ēģiptei vajadzēja saņemt apmēram 400 miljonus dolāru.

Naudas piešķiršana bija norunāta uz noteiktiem nosacījumiem, kādi parasti bija Rietumu banku praksē, bet kuri Ēģiptei likās aizvainojoši. Piemēram, runa bija par to, ka visi celtniecības pasūtījumi tiks sadalīti konkursa kārtībā, lai iegūtu labākos nosacījumus. Nāsers nolēma, ka tas pārkāpj valsts suverenitāti. Tomēr 1956. gada pavasarī Nāsers bija gatavs pieņemt visus nosacījumus, kurus izvirzīja Rietumu firmas.

Daless svārstījās, tas viņa raksturā atspoguļoja zināmu pārliecības trūkumu. Uz Nāsera vēstuli amerikāņi neatbildēja. Sarunas tika pārtrauktas, kaut Vispasaules bankas prezidents Judžins Bleks bija pārliecināts, ka darījums notiks.

1956. gada 19. jūlija rītā Daless pieņēma Ēģiptes vēstnieku Ahmedu Huseinu. Valsts sekretārs sēdēja pie galda. Vēstnieks iekārtojās dīvānā. Daless sāka runāt par to, ar kādām problēmām viņš sastopas kongresā. Viņš runāja lēnām un apnicīgi. Vēstnieks neizturēja:

– Lūdzu, tikai nesakiet, ka jūs esat nodomājuši atteikties no projekta! Tāpēc, ka mums ir piedāvājums no krieviem finansēt projektu.

Daless to uzņēma kā šantāžu.

– Nu, ja jums ir nauda, tad jums nav vajadzīga mūsu palīdzība. Piedāvājums atcelts.

Daless nebija plānojis to darīt. Viņš pakļāvās emocijām.

Gamāls Abdels Nāsers jaunumu izdzirdēja pa radio, kad lidoja uz Kairu – viņš atgriezās no Brioni salas, kur tikās ar viņam simpatizējošo Dienvidslāvijas prezidentu Josifu Brozu Tito.

– Tā nav atteikšanās no darījuma, – secināja Nāsers. – Tas ir uzbrukums Ēģiptes valdībai. Viņi grib, lai mūs gāztu.

Daless tēmēja ne tikai pa Ēģipti. Viņš uzskatīja, ka Padomju Savienība nespēs tikt galā ar saviem solījumiem un piedzīvos kaunu.

Daless, atceļot aizņēmuma piešķiršanu Ēģiptei Asuānas aizsprosta celtniecībai uz Nīlas, gribēja sodīt pulkvedi Nāseru, kurš bija pārāk pietuvinājies padomju blokam. Sodīt amerikāņus Nāsers nespēja, tāpēc deva triecienu angļiem un frančiem. 1956. gada augustā Īdeni nodomāja trīs nedēļas atpūsties un ļoti gaidīja šo prieku. Bet 1956. gada 26. jūlijā Ēģiptes prezidents pulkvedis Nāsers paziņoja par Suecas kanāla nacionalizāciju.

Saniknotais Nāsers paskaidroja, ka tagad, kad viņam ir atteikts kredīts, ir vajadzīga nauda. Ēģiptes reakcija izrādījās nepatīkams pārsteigums Dalesam. Neapmierināts bija arī prezidents Eizenhauers. Viņš nekad nebija izsaucis valsts sekretāru uz paklāja, bet šoreiz izrādīja savu neapmierinātību. Daless panāca to, no kā gribēja izvairīties: Padomju Savienība bija atnākusi uz Tuvajiem Austrumiem.

Astoņdesmit procentus naftas Anglija saņēma no Tuvajiem Austrumiem. Suecas kanāls, pa kuru gāja tankeri, Anglijai bija īpaši nozīmīgs – sava veida dzīvības ceļš. Nacionalizācija deva triecienu arī Francijai, kurai piederēja daļa no Suecas kanāla kompānijas akcijām. Īdens saņēma steidzamu ziņojumu no Kairas pusdienu laikā, kuras viņš bija sarīkojis savā rezidencē Dauningstrītā par godu Irākas karalim Feisalam un premjerministram Nuri el-Seidam.

Premjers Īdens nespēja slēpt viesiem savas jūtas. Pavadījis viesus, Īdens sasauca kara padomi, kas turpinājās līdz četriem naktī.

– Nāseram nāksies atbildēt, – emocionāli teica Īdens. – Šis islāmistu Musolīni ir jāsagrauj. Es gribu, lai viņu novāc. Un mani nesatrauc, ka tas Ēģiptē izraisīs haosu un anarhiju.

Entonijs Īdens juta, ka viņam jāapstādina Nāsers un aiz viņa stāvošie padomju līderi, pirms tie sāks kontrolēt visu arābu pasauli.

Anglijas premjerministrs oficiāli paziņoja: «Suecas kanāls nevar atrasties viena cilvēka vai vienas valdības pakļautībā». Kad viņš bija ārlietu ministrs, viņu kritizēja par neizlēmību. Premjerministra lomā Īdens uzvedās pārāk izlēmīgi.

Suecas krīzes laikā viņš vairāk uzticējās nevis saviem bijušajiem padotajiem, bet gan izlūkiem, kas varēja beigties ar neveiksmi. Viņš norīkoja izlūkdienestam parūpēties piemeklēt noderīgas figūras jaunas valdības izveidošanai Kairā, kas būs vajadzīga pēc Nāsera gāšanas.

Īdens atklāti runāja par Nāsera nogalināšanu, ārlietu ministrs Makmilians un citi augstākie diplomāti priekšroku deva daudz piesardzīgākiem izteicieniem: «no viņa jātiek vaļā», «viņu vajag gāzt».

– Tas viss ir nieki attiecībā uz Nāsera izolāciju vai viņa «neitralizāciju», kā jūs to nosaucat? – kliedza Īdens uz saviem izlūkiem. – Es gribu viņu satriekt, vai jūs tiešām to nesaprotat? Es gribu, lai viņu nogalina. Ja jūs un Ārlietu ministrija tam nepiekrīt, tad atnāciet uz ministru kabineta sēdi un paskaidrojiet, kāpēc.

Gribēja Nāseram iemānīt elektrisko bārdas skuvekli, kas piepildīts ar sprāgstvielu. Vai arī nolīgt slepkavu brigādi. Beigās angļi izmantoja ideju, uz kuru uzvedināja ieroči, ar kuriem apgādāja savus aģentus Maskavā. Viņi izgatavoja cigarešu paciņu, kura izšautu nāvējošu indi.

– Vēl viens plāns bija tāds, ka paredzēja ventilācijas sistēmā ievietot kannas ar nervu paralizējošo gāzi, – atcerējās viens no angļu izlūkdienesta vadītājiem. – Es viņiem paskaidroju, ka būs vajadzīgs milzīgs daudzums gāzes. Bez tam tas novedīs pie Nāsera padoto ievērojamiem upuriem.

Šī krīze turpinājās trīs mēnešus: bezgalīgas sarunas un vienlaicīgi slepenu operāciju sagatavošana. Īdena sieva atcerējās: «Man likās, ka Suecas kanāls plūst cauri manai istabai».

Angļiem izdevās Ēģiptes vēstniecībā Londonā iemontēt blakus šifrējošai mašīnai slepenos mikrofonus. Katru dienu dešifrētāji uzmanīgi klausījās šifrējošās mašīnas skaņās un spēja izlasīt vairākus svarīgus ziņojumus, kuri tika nosūtīti uz Kairu Suecas krīzes laikā.

Angļi savervēja Ēģiptes gaisa-kara spēku izlūkdienesta priekšnieka vietnieku – Izamedinu Mohamadu Halilu. Viņam būtu jāvada virsnieku grupa, kuri gāztu Nāseru. Uz tikšanos ar britu izlūkiem viņš lidoja uz Romu un Beirutu. Šeit viņam iedeva naudu un izlūkošanas informāciju par Izraēlu, lai viņš varētu paskaidrot savai priekšniecībai, kāpēc tik bieži brauc uz Beirutu. 1957. gadā angļi uzzina, ka viņu «aģents» no paša sākuma darbojās ar Nāsera ziņu.

MI-6 Tuvajos Austrumos vadīja Džordžs Jangs, enerģisks un gudrs skots. Viņš izlūkdienestā strādāja no 1946. gada. Strādāja Vīnē, iesūtīja aģentus, čehus un ungārus, viņu dzimtenē, lai tie iedzīvotos un saņemtu piekļuvi svarīgai informācijai.

Džordžs Jangs arābus nevērtēja augstu:

– Viņu rakstura galvenās īpašības – tieksme uz sagraušanu. Pati patīkamākā skaņa arāba ausij ir sasista stikla šķindoņa. Pats patīkamākais skats – vērot cilvēciskas ciešanas.

Anglijas aģentūras tīkls Kairā nebija tik labs, kā varētu sagaidīt pēc septiņdesmit gadus Lielbritānijas valdīšanas Ēģiptē.

Džordžs Jangs, kurš uzskatīja, ka Nāsers ir padomju aģents, teica amerikāņiem:

– Britānija gatavojas savai pēdējai kaujai. Mēs uzvarēsim vienalga par kādu cenu.

27. augustā Ēģiptes policija Kairā veica vairākas kratīšanas un ieguva dokumentus, kas palīdzēja atklāt divus desmitus britu aģentus. Vienā dienā britu izlūkdienesta aģentūras tīkls tika likvidēts. Ēģiptes valsts drošības dienesta priekšnieks Mustafa al Hebavi ne bez prieka teica britu vēstniekam, ka viņa cilvēki ir notvēruši trīs Izraēlas spiegus – divus sodīja, trešais izdarīja pašnāvību.

Angļi bija izbiedēti, ka tāds pats liktenis sagaida arī viņu cilvēkus. Tomēr Kairā sodīja tikai ēģiptiešus, kurus bija savervējuši ārzemju izlūkdienesti. Britu izlūkus, kuri darbojās diplomātiskajā aizsegā, izsūtīja.

Francūži valsts dienvidos noorganizēja pagrīdes radiostaciju, kura raidīja arābu valodā un sevi uzdeva par Irākas radiostaciju. Raidījumos skanēja viens un tas pats motīvs: «Gamāls Abdels Nāsers ir ēģiptiešu un arābu tautu nodevējs. Ēģiptes patrioti sapņo par atbrīvošanos no viņa».

Britu militāristi kopā ar francūžiem izstrādāja plānu operācijai «Musketieris»: Izraēla izceļas Suecas kanāla zonā, pēc tam parādās franču un britu karaspēks, lai atvirzītu karojošās puses, bet patiesībā, lai okupētu Suecu.

Izraēla piedalījās karā, tāpēc, ka tā bija iebaidīta ar masveidīgajām padomju ieroču piegādēm Ēģiptei un Sīrijai. Tas izmainīja spēku samēru Tuvajos Austrumos. Izraēla palūdza Savienotās Valstis pārdot tai ieročus. Pēc valsts sekretāra Dalesa padoma prezidents Eizenhauers atbildēja ar atteikumu. Izraēlas militāristi uzskatīja, ka vajag agrāk dot triecienu Ēģiptes armijai, nekā tā paspēs apgūt padomju kaujas tehniku.

21. oktobrī Sevrā pie Parīzes Francijas un Izraēlas premjerministri un Anglijas ārlietu ministra vietnieks Patriks Dins parakstīja vienošanos, kas kļuva par pamatu triecienam Ēģiptei. Londonā par operāciju zināja tikai četrpadsmit cilvēku. Lielākajai daļai ministru nebija nekādu aizdomu.

29. oktobrī Izraēlas karaspēks šķērsoja Sinaja tuksnesi un uzbruka Ēģiptes armijai. Četrsimt izpletņlēcēju jauna virsnieka Ariela Šarona vadībā izsēdās ēģiptiešu aizmugurē – netālu no Suecas kanāla. Tas deva iemeslu francūžiem angļiem paziņot, ka kanāls ir apdraudēts. Londona un Parīze pieprasīja Izraēlai un Ēģiptei, lai tās divpadsmit stundu laikā pārtrauktu karadarbību. Pretējā gadījumā, viņi brīdināja, viņām nāksies nosūtīt militāro kontingentu, lai nodrošinātu kanāla drošību.

Izraēla piekrita. Ēģipte, kā jau varēja sagaidīt, atteicās.

31. oktobrī britu lidmašīnas bombardēja ēģiptiešu lidlaukus, ostas un sakaru centrus. Ja uzreiz pēc tam izceltos britu un franču karaspēks, plāns varētu realizēties. Bet iebrukuma flote vēl nebija pienākusi pie Ēģiptes krastiem. Angļi rīkojās nepietiekami ātri, lai pasauli noliktu notikuša fakta priekšā. Britu un franču izpletņlēcēji akcijā iesaistījās tikai 5. novembrī.

Kiprā atradās britu ārējā izlūkdienesta operatīvā grupa. Vienai apakšvienībai bija jānodrošina, lai pie varas Kairā nāktu marionešu valdība, cita – sagūstīt Nāseram uzticīgos ierēdņus un bloķēt padomju padomniekus. Galvenais informācijas avots par notikumiem Ēģiptē bija radiopārtveršanas stacija Kiprā.

Ģenerālštāba Galvenās izlūkošanas pārvaldes priekšnieks ģenerālis Štemenko nosūtīja aizsardzības ministram Žukovam ziņojumu: «Pulksten 7.30 no rīta angļu-franču pavēlniecība sāka gaisa desanta izmešanu Ēģiptes teritorijā. Līdz 14.30 desantēja vienu izpletņlēcēju-desanta brigādi, kuras sastāvā bija angļu un franču izpletņlēcēji. Desanta izmešana notika spēcīga aviācijas aizsegā…»

Karš Sinaja pussalā kļuva par nopietnu pārdzīvojumu iemeslu Maskavā. Padomju vadītāji, kas piegādāja ieročus Kairai, satraucās par Nāsera likteni. Nāsera atstādināšana nozīmētu to, ka visi ieguldījumi Ēģiptē ir bijuši veltīgi. Padomju vēstnieks ziņoja uz Maskavu, ka ēģiptieši gaida militāru palīdzību: «Pilsētā izplatās baumas, ka četrdesmit tūkstoši musulmaņu brīvprātīgo no PSRS pa gaisu tiek nosūtīti palīgā Ēģiptei un, ka padomju aviācija bombardē angļu bāzes Kiprā. Tas atspoguļo cerības uz mūsu tūlītēju iejaukšanos».

Tomēr padomju vadītājiem nebija ne iespējas, ne vēlēšanās piedalīties karā. Kremlī uzrakstīja vēstuli, kuru izplatīja valdības vadītāja Nikolaja Aleksandroviča Bulgaņina vārdā: «Mēs esam apņēmības pilni sagraut agresorus ar spēku un atjaunot mieru Tuvajos Austrumos… Ja šis karš netiks novērsts, tad tas nes līdzi draudus pāraugt trešajā pasaules karā».

Vēstījumā Anglijas premjerministram Entonijam Īdenam skanēja ne mazāk biedējošas formulas: «Kādā stāvoklī atrastos Lielbritānija, ja tai uzbruktu daudz spēcīgākas valstis? Bet šīs valstis taču var izmantot, piemēram, raķešu ieročus». Tādi paši draudi tika adresēti Francijai.

«Klīst baumas, ka franču premjerministrs Gī Mollē, – ne bez apmierinājuma stāstīja Hruščovs, – neaizbrauca no Ministru padomes nakšņot uz māju. Kad viņš saņēma mūsu vēstuli, tad burtiski bez biksēm, pidžamā pieskrēja pie telefona zvanīt Īdenam. Vai viņš klausuli pacēla biksēs vai bez, lietas būtību nemaina. Galvenais, ka divdesmit divas stundas pēc mūsu brīdinājuma saņemšanas agresija tika pārtraukta».

Hruščovs pārspīlēja padomju paziņojumu iedarbības spēku. CIP informēja Eiropas sabiedrotos, ka Bulgaņina vēstule ir blefs: Padomju Savienības rīcībā nav raķetes, kas spētu nogādāt kodollādiņu līdz Parīzei vai Londonai. Tomēr francūži un angļi nespēja nostāties pretī Savienoto Valstu spiedienam.

Kad uzliesmoja Suecas krīze, Entonijs Īdens teica valdības locekļiem:

– Mūsu intereses Tuvajos Austrumos ir plašākas par amerikāņu, tāpēc, ka mēs esam atkarīgi no Tuvo Austrumu naftas. Mēs nedrīkstam sevi ierobežot ar nevēlēšanos rīkoties bez amerikāņu atbalsta. Mums ir savas intereses.

Dodoties uz Savienotajām Valstīm, Īdens paskaidroja žurnālistiem, ka nebrauc avīžu virsrakstu dēļ, bet gan darīt smagu darbu. Pēc tam nevērīgi izmeta:

– Tagad dosim vārdu ārlietu ministram.

Selvins Loids nevēlējās runāt. Īdens, atklāti ņirdzot par savu ministru, piespieda viņu:

– Runājiet, runājiet. Sakiet kaut vai to, ka arī braucat uz Ameriku.

Loids neveikli noburkšķēja:

– Man ir prieks doties kopā ar premjerministru.

Anglijas ārlietu ministrs Nāseru nosauca par «ļaunu, neprognozējamu cilvēku, kuram nevar uzticēties, viņš ir nodomājis kļūt par otru Musolīni, kā Musolīni kļuva par Hitlera marioneti, tā arī Nāsers kļūs par Kremļa marioneti».

Premjerministrs Entonijs Īdens juta, ka liktenis viņu izaicina, un nedomāja, ka amerikāņi sāks iebilst. Viņš kļūdījās. Savienotās Valstis pirmo reizi kopā ar Padomju Savienību nostājās pret divām valstīm – NATO loceklēm – Angliju un Franciju. Tika izjaukts Aukstā kara ierastais ritms. Ne rietumu, ne austrumu bloks nebija monolīti. Kritiskā situācijā nacionālās intereses guva virsroku pār bloka interesēm.

Īdens veltīgi cerēja uz Vašingtonas neitralitāti. Savienotās Valstis gatavojās prezidenta vēlēšanām, tāpēc Eizenhauera administrācija ar riebumu nosodīja Anglijas, Francijas un Izraēlas militāro operāciju.

Eizenhaueru pamodināja ar ziņojumu par to, ka angļi un francūži bombardē Kairas lidlauku.

– Bumbas, ak mans dievs, – brīnījās Eizenhauers. – Vai Entonijs saprot ko viņš dara? Ko viņš dara ar mani?

Izlūklidmašīnu U-2, kas pacēlās no Turcijas lidlaukiem, lidojumi iepriekš parādīja, ka Izraēlā notiek mobilizācija. Amerikāņi palika piesardzīgi. Viņi atzīmēja arī to, ka strauji palielinājās radio ziņojumu apmaiņa starp Parīzi un Telavivu. Arī Vašingtonā nolēma, ka Izraēla ir nodomājusi īstenot operāciju Jordānas upes Rietumu krastā. CIP arī ziņoja, ka britu un franču bumbvedēji koncentrējas Kipras lidlaukos. Tomēr Eizenhauers un Daless ticēja, ka Anglija un Francija neko neuzsāks pirms ASV prezidenta vēlēšanām.

Uzzinot par kara sākumu, Eizenhauers iekarsa.

– Tātad tā, Foster, – viņš teica Dalesam. – Pasakiet viņiem, velns parāvis, ka mēs ieviesīsim sankcijas, ka mēs šo jautājumu pacelsim ANO, ka mēs izdarīsim visu, lai to pārtrauktu!

Daless bija sašutis par to, ka jaunākie partneri kaut ko atļāvās darīt aiz viņa muguras. Viņš sevi uzskatīja par maldinātu:

– Kā mēs varam cīnīties pret to, ka Padomju Savienība paverdzina Austrumeiropu, ja Anglija un Francija mēģina paverdzināt Āzijas un Āfrikas valstis?

2. novembra naktī, pēc valsts sekretāra Džona Fostera Dalesa uzstāšanās ANO Ģenerālajā Asamblejā nācās viņu steidzami hospitalizēt – viņu mocīja stipras sāpes. Viņam atklāja zarnu trakta audzēju un izoperēja. Operācija ilga piecas stundas.

Britu politiķi pārāk nepārdzīvoja. Čērčils un Īdens neieredzēja Dalesu. Čērčils par Dalesu teica: garlaicīgs, apnicīgs, bez iztēles, bez jūtām, rupjš un bez takta izjūtas… Starp Īdenu un Dalesu bija nopietni strīdi. Kāds jauns britu diplomāts dzirdēja, kā viņi, stāvot pie lifta, turpināja diskutēt. Īdens teica Dalesam:

– Ar jums ir tāda problēma, ka jūs vēlaties trešo pasaules karu!

Tik izšķirošā brīdī palicis bez valsts sekretāra, prezidents Dvaits Eizenhauers nervozēja. Prezidents bija spiests pats vadīt Valsts departamentu. Viņš pavēlēja viņu savienot ar Entoniju Īdenu. Britu premjera rezidencē klausuli pacēla viņa preses sekretārs Viljams Klārks, tāpēc amerikāņu prezidenta vārdi kļuva zināmi.

– Tas esat jūs, Entonij? – pārjautāja Baltā nama saimnieks un, nesagaidot atbildi, izgrūda: – Bet šeit prezidents Eizenhauers, un es varu tikai domāt, ka jūs neesat pie pilna prāta.

ASV Finanšu ministrs piedraudēja britu vēstniekam Vašingtonā:

– Jūs ne kapeiku nedabūsit no amerikāņu valdības, kamēr neaiziesit no Suecas.

Ministrs neļāva Anglijai saņemt palīdzību no Starptautiskā Valūtas fonda. Viņš norīkoja pārdot sterliņu mārciņas, un britu valūta sāka kristies. Tas bija spēcīgākais trieciens britu ekonomikai un finanšu sistēmai.

5. novembrī sīrieši notrieca britu izlūkošanas lidmašīnu «Canberra». Dienas beigās sīrieši notrieca vēl vienu, lidmašīna nogāzās Libānas teritorijā. Viens ekipāžas loceklis gāja bojā. Divus ievietoja Beirutas slimnīcā. Britu gaisa-kara spēku atašeju ar telegrammu no Londonas dzina uz lidmašīnas krišanas vietu, pavēlot iznīcināt nokritušās lidmašīnas numurus, lai nevarētu atpazīt tās piederību izlūkošanas eskadriļai. Viņš izpildīja uzdevumu, bet ziņoja uz Londonu, ka lidmašīnas nozīme ir acīmredzama – visur mētājas fotokameras un milzīgs daudzums fotofilmu.

Francija un Anglija uzlika veto projekta rezolūcijai, ko ANO Drošības Padomē iesniedza Savienotās Valstis. Tad amerikāņi jautājumu izvirzīja Ģenerālās Asamblejas sesijai.

– Mēs nevaram ieviest vienu likumu vājajiem, otru stiprajiem, – teica Eizenhauers, – vienu priekš tiem, kas ir pret mums, otru mūsu draugiem. Likumam jābūt vienam priekš visiem, savādāk miera nebūs.

5. novembrī britu un franču izpletņlēcēji izcēlās Port-Saīdā. Bet 6. novembrī Entonijs Īdens jau bija spiests piekrist uguns pārtraukšanai, dienu agrāk, nekā bija plānots, tāpēc, ka Anglijai vairāk nebija naudas karam. Dažu dienu laikā Anglija no rezervēm iztērēja 420 miljonus dolāru.

6. novembrī, prezidenta vēlēšanu dienā, Eizenhauers palūdza savienot viņu ar britu premjerministru, un sekretārs lai pieraksta sarunas gaitu.

Īdens sarunājās ar Eizenhaueru, kā jaunākais virsnieks ar ģenerāli.

– Es esmu priecīgs, – teica prezidents, – ka jūs esat atraduši iespēju pārtraukt uguni. Tas paver ceļu uz sarunām.

– Attiecībā uz sarunām… – uzsāka Īdens.

Bet Eizenhauers viņu pārtrauca:

– Pagaidiet minūti. Tagad es jums pateikšu, ko es gribu panākt. Es neļaušu Ēģiptei to visu stiept garumā. Visas tehniskās detaļas var nokārtot ātri. Kad Hammaršelds (ANO Ģenerālsekretārs. – L. M. ) parādīsies ar saviem miera uzturētājiem, jums, zēni jābūt gataviem ļoti ātri aiziet.

– Es gribētu, lai tur būtu amerikāņu karaspēks. Vai tiešām mums visiem jāaiziet?

– Es negribu, ka lielvalstu karaspēks piedalītos miera uzturēšanas operācijā. Es baidos, ka sarkanie puiši pieprasīs savu daļu…

– Vai es varu uzskatīt, ka visas domstarpības ir palikušas pagātnē? – jautāja Īdens.

– Tagad jūs man varat zvanīt jebkurā laikā, – cēlsirdīgi atļāvās Eizenhauers.

– Ja es šodienu pārdzīvošu, es jums rīt pazvanīšu. Kā jums iet?

– Visas domas aizņemtas ar Ungāriju un Tuvajiem Austrumiem. Nezinu ar ko beigsies vēlēšanas. Ceru, ka viss būs labi.

– Kā Fosteram ar veselību?

Diezgan labi. Viņš ātri atveseļojas.

Operācija, kuru tik ilgi gatavoja, izgāzās. Angļi jutās pazemoti.

– Es droši vien to nebūtu plānojis, – atzīmēja Vinstons Čērčils, – bet es operāciju nebūtu apturējis.

Kā vispār tā varēja notikt, ka cilvēks, kurš visu savu dzīvi vadījās no tā, ka jebkuri mērķi jāsasniedz diplomātiskā ceļā, nolēmis sākt karu?

Vai tam par iemeslu bija viņa sliktā veselība? Entonijs Īdens bija nomocījies, atradās pastāvīgā spriedzē. Oktobra sākumā viņu mocīja drudzis, iespējams, tas viņu novājināja. Runāja, ka sieva viņam deva pārāk daudz zāļu. Viņš zaudēja kontroli pār sevi, padotajiem meta ar tintnīcu un papīrgrozu. Īdenu mocīja stipras sāpes, un viņš lielos daudzumos lietoja pretsāpju līdzekļus. Pēc tam viņš bija spiests lietot benzedrīnu, lai uzmundrinātos.

Pēc karadarbības beigām, kaut valsts mutuļoja, sieva pierunāja viņu doties atpūsties. Visi runāja, ka Īdenam nav tiesību aizbraukt, jāpaliek uz vietas un jācīnās ar valdības kritiķiem. Bet Klarisa zināja, ka vīru vajag aizvest.

Dodoties pāri okeānam, Īdens atvainojās līdzpilsoņu priekšā:

– Es nejūtos labi, ka tādā laikā man jāatstāj valsts, bet ārsti uzstāj, un man jābrauc.

Viņi aizbrauca uz Jamaiku, kur pavadīja laiku kopā ar Džeimsa Bonda romānu autoru Rakstnieku Janu Flemingu un viņa sievu Annu, kuri bija Klarisas draugi. Īdena veselība bija stipri iedragāta. Viņš cita no bezmiega, un atkal parādījās sāpes vēderā. Trīs ārsti – viens pēc otra – viņu apskatīja, un katrs teica vienu un to pašu: Īdens nevarēs pildīt savus dienesta pienākumus.

1957. gada 8. janvārī Klarisa aizveda vīru pie karalienes, lai viņš iesniegtu atlūgumu. Viņam bija piecdesmit deviņi gadi. Viņš tik daudzus gadus bija sapņojis kļūt par valdības vadītāju un tik ātri pazaudēja šo amatu.

Aprīlī viņš devās uz Bostonu veikt jaunu operāciju, vienu no daudzajām, kuras viņam vēl bija priekšā. Nākotne nebija skaidra, viņiem nebija pat savas mājas.

Tomēr Klarisa priecājās par to, ka beidzot Entonijs ir kopā ar viņu un nevajag vīru dalīt ar politiku. Viņa pati gatavoja ēst. Kaimiņiene atnāca uzkopt telpas. Pēc tam Entonijs sēdās pie memuāriem. Viņš atkal bija aizņemts, tas deva ienākumus, tomēr Klarisa bija sarūgtināta. Entonijs atkal nepiederēja viņai, un mājās atkal parādījās cilvēku masa, kas viņam atveda dokumentus. 1961. gadā Īdens pieņēma grāfa titulu. 1976. gadā viņa veselības stāvoklis strauji pasliktinājās. Viņš nomira 1977. gada 14. janvārī, nedaudz nenodzīvojot līdz astoņdesmit.

Īdenu nomainīja Harolds Makmillans, kurš kara laikā dienēja Ziemeļāfrikā kopā ar Dvaitu Eizenhaueru, kas ļāva atjaunot attiecības starp abām valstīm. Kad pēc iecelšanas premjerministra amatā Makmillans devās uz restorānu, lai baudītu austeres un šampanieti, viņš saņēma personīgu sirsnīgu vēstījumu no Baltā nama.

Karš Tuvajos Austrumos sakrita ar citu dramatisku 1956. gada notikumu – sacelšanos Ungārijā. Ungāri gribēja attīrīties no staļiniskā mantojuma. Inteliģence pieprasīja vadības nomaiņu, pirmām kārtām – valsts saimnieka Matijaša Rakoši, un Staļina laikā visu represēto reabilitāciju.

Pēc Staļina nāves jaunais Ministru Padomes priekšsēdētājs Maļenkovs ieteica ungāriem sadalīt partijas un valdības vadītāju posteņus. Matijašs Rakoši palika Ungārijas darbaļaužu partijas CK pirmā sekretāra matā. Pazīstamais ekonomists Imre Naģs vadīja valdību. Naģs mēģināja veikt ekonomiskā kursa liberalizāciju, uzlabot situāciju laukos un atteikties no pārāk straujās industrializācijas programmas. Viņš palielināja algu strādniekiem, atļāva zemniekiem izstāties no kooperatīviem.

«Par premjerministru iecēla Imri Naģi, – rakstīja nākamais Ungārijas prezidents Arpads Gencs. – Un notika brīnums – Imre Naģs pirmo reizi piecu gadu laikā nosauca lietas īstajos vārdos. Miljoniem cilvēku vārda tiešajā nozīmē raudāja pie reproduktoriem».

Tomēr viņa pretinieki ar Rakoši priekšgalā izrādījās stiprāki. Vispirms tāpēc, ka Maskavā notika svarīgas pārmaiņas. 1955. gada februārī Hruščovs novāca Maļenkovu no Ministru Padomes priekšsēdētāja posteņa, parādot, ka partijas aparāts ir svarīgāks par valdības. Tāpat Ungārijā rīkojās Matijašs Rakoši. Naģi, kā «labējo opozicionāru» atstādināja no visiem posteņiem, izslēdza no Politbiroja un no CK.

Tomēr, pateicoties viņa pūlēm, Ungārijā jau bija izzudusi baiļu atmosfēra. Inteliģence meklēja izeju no krīzes. Tas izraisīja padomju diplomātu satraukumu. Viņi savām acīm neticēja, lasot aicinājumus uz brīvību un pieprasījumus sodīt bendes, kuri saimniekoja valstī Staļina laikā.

Oktobra sākumā Budapeštā pārapbedīja pēc safabricētas apsūdzības nošautā CK sekretāra Laslo Raika mirstīgās atliekas. Budapeštā demonstrācijā piedalījās ap divsimt tūkstošiem cilvēku. Studentu grupa mēģināja iekļūt radio ēkā, lai nolasītu savas prasības. Uz viņiem sāka šaut. Tad demonstranti ieņēma vairākas ieroču noliktavas – civilās aizsardzības štābā un policijas iecirkņos. Pilsētas parkā demonstranti nogāza gigantisku Staļina statuju. Palika tikai zābaki. Demonstrācija pārauga par tautas sacelšanos. Vara zaudēja kontroli pār pilsētu, kas bija nonākusi revolucionārās stihijas varā.

Tāpat kā 1953. gadā Berlīnē, Maskava pavēlēja ievest ielās padomju tankus. Domāja, ka viss uzreiz beigsies. Tomēr padomju tanku parādīšanos uzņēma kā okupāciju. Tas izraisīja patriotisku jūtu uzliesmojumu. Ungāru armija padomju karaspēkam nepalīdzēja, karavīri pārgāja nemiernieku pusē.

Hruščovs nolēma, lai galīgi nesastrīdētos ar ungāriem, nolēma izvest karaspēku no Budapeštas. Līdzko padomju karaspēks aizgāja, ungāru galvaspilsētā atkal lija asinis. Viens notikums nebija saistīts ar otru, tomēr stingrās līnijas piekritēji teica – kad mūsu karavīri pameta pilsētu, tur sākās slepkavības.

Republikas laukumā pie pilsētas partijas komitejas ēkas pūlis izrēķinājās ar valsts drošības pārvaldes un pilsētas partijas komitejas darbiniekiem. Neizdevās noskaidrot, kā tas notika. Pēc vēsturnieku viedokļa, pirmie uguni atklāja ēku apsargājošie čekisti. Kā atbildi pūlis sarīkoja slaktiņu, bojā gāja ap divdesmit cilvēku ar pilsētas partijas komitejas sekretāru Imre Meze priekšgalā. Ungāru neieredzētos valsts drošības dienesta virsniekus atpazina pēc vienādajiem dzeltenajiem zābakiem, kurus tiem iedalīja saimniecības nodaļā.

Tieši šajās dienās sākās karš Tuvajos Austrumos. Uz šķietami neizbēgamā Ēģiptes sakāves fona Maskava negribēja piedzīvot otru sakāvi Ungārijā. Pie tam kļuva skaidrs: Savienotās Valstis un Rietumi neko neuzsāks. Tas mainīja noskaņojumu Kremlī.

– Ja mēs aiziesim no Ungārijas, – CK prezidijā teica Hruščovs, – tas uzmundrinās amerikāņus, angļus un francūžus. Viņi to sapratīs kā mūsu vājumu un sāks uzbrukt. Ēģiptei tad mēs pievienosim Ungāriju. Partija mūs nesapratīs.

Ungārija kļuva pa Aukstā kara upuri. Sociālistiskais bloks nevarēja parādīt savu iekšējo vājumu: palaidīsi vienu, aizies arī pārējie.

Atklātās sarunās starp Hruščovu un viņa biedriem pat nedomāja runāt, ka Ungārijas notikumi ir Rietumu roku un aģentūras darbs. Viņi lieliski saprata, ka sacēlusies ir tauta. Un vienīgais, uz ko viņi var paļauties, – tā ir Padomju Armija.

Rietumos nedomāja, ka Maskava izšķirsies ar militāru spēku apspiest sacelšanos. Vienīgais, kurš paredzēja Padomju Savienības militāru iejaukšanos ungāru lietās, bija britu vēstnieks Budapeštā Leslijs Frajs. Bet viņu izsmēja.

1957. gada janvārī Eizenhauers paziņoja par Amerikas nodomiem aizstāvēt visu brīvo pasauli:

– Pirmkārt, vitāli svarīgās Amerikas intereses izplatās pa visu zemeslodi, aptverot abas puslodes un katru no kontinentiem. Otrkārt, mums ir kopīgas intereses ar katru no brīvās pasaules nācijām. Treškārt, interešu savstarpējā atkarība pieprasa tiesību un miera cieņu visām tautām.

Tomēr Rietumi nepārkāpa robežlīniju. Savienotās Valstis neko nedarīja, kad padomju karaspēks ar tankiem sadragāja Ungārijas sacelšanos, kaut arī padomju propaganda apgalvoja, ka NATO gatavojas iebrukumam Ungārijā. Rietumi netaisījās karot Ungārijas dēļ un pat nemēģināja ietekmēt Maskavu ar diplomātiskiem līdzekļiem. Amerika notiekošo vēroja no malas. Katrs aprušināja savu lauciņu. Kaut Maskavā bija pārliecināti, ka Rietumi tikai to vien domā kā sagraut sociālistisko nometni, tā bija kļūda. Rietumus ne pārāk interesēja aiz dzelzs priekškara notiekošais.

Maskavā radās ideja saformēt Budapeštā uzticamu valdību, ja pašreizējā «nepareizi» uzvedas. Tās priekšgalā izvirzīja Janošu Kadaru. Pēc kara viņš bija iekšlietu ministrs, piedalījās politisko procesu organizēšanā, bet pēc tam pats kļuva par tikpat melīgu apsūdzību upuri. Kadaram piesprieda mūža ieslodzījumu. 1954. gadā viņu reabilitēja un atjaunoja partijas darbā. Padomju vēstnieks Ungārijā Jurijs Vladimirovičs Andropovs viņam neuzticējās. Tomēr izvēle nebija liela, un Hruščovs palika pie Janoša Kadara kandidatūras.

1956. gada 1. novembrī pēc maršala Koņeva pavēles Ungārijas teritorijā iegāja jaunas Padomju armijas vienības. Imre Naģs pa radio nolasīja pēdējo ziņojumu:

– Šodien rītausmā padomju karaspēks sāka uzbrukumu mūsu galvaspilsētai ar acīmredzamu nodomu gāzt likumīgu demokrātisko Ungārijas valdību. Mūsu karaspēks ir iesaistījies kaujās.

3. novembrī parlamenta ēkā sākās sarunas par padomju karaspēka izvešanu. Ungārijas delegāciju vadīja aizsardzības ministrs Pals Maleters. Vakarā vēstnieks Andropovs uzaicināja delegāciju uz padomju militāro pilsētiņu, tur visus arestēja. Atstājot Ungārijas armiju bez vadības, nākamajā rītā, 4. novembrī, sākās operācija «Vihr» – padomju karaspēks uzsāka Budapeštas ieņemšanu. Maršals Koņevs pavēlēja karspēkam «sniegt brālīgu palīdzību ungāru tautai aizstāvot sociālistiskos iekarojumus, kontrrevolūcijas sagrāvē un fašisma atdzimšanas draudu likvidācijā».

Lielākā daļa Ungārijas bruņoto spēku neizrādīja pretestību, saprotot, ka tas ir bezjēdzīgi. Tomēr dažas vienības uzsāka kaujas. Tām pievienojās tūkstošiem sacelšanās dalībnieku. Maršals Koņevs Budapeštā rīkojās tāpat, kā 1945. gadā Berlīnē, kur pilsētas ieņemšanā piedalījās liels daudzums tanku un pašgājēju artilērijas. Nemiernieki apmētāja tos ar rokas granātām un degmaisījuma pudelēm – no pagrabiem un visiem ēku stāviem.

Berlīnē kājnieki «iztīrīja» ēkas, glābjot savus tankus. Veikt tādu pašu operāciju Budapeštā nebija iespējams. Tomēr, pateicoties acīmredzamam pārspēkam, padomju karaspēks vienu pēc otra apspieda pretošanās punktus, masveidā pielietojot artilēriju un tankus. Visilgāk cīnījās strādnieku kvartāli.

VDK priekšsēdētājs Ivans Aleksandrovičs Serovs pavēlēja to divīziju sevišķajām nodaļām, kas iegāja Ungārijā, arestēt visus sacelšanās organizatorus, kuri izrāda pretestību, kā arī tos, «kuri kūdīja un kurināja tautas naidu pret komunistiem un valsts drošības dienestu darbiniekiem».

Meklēja Rietumu aģentus. Tomēr reāli rietumu specdienestiem nebija nekāda sakara ar Ungārijas notikumiem. CIP rezidents Vīnē atcerējās:

– Tās bija ļoti skumjas dienas. Pilnīgi bezpalīdzīgi mēs noraudzījāmies kā Padomes gatavojas sagraut revolūciju.

CIP operatīvās pārvaldes priekšnieks Frenks Vīzners devās uz Ungārijas robežu. Viņš ieraudzīja, ka pēc sacelšanās apspiešanas bēgļi plūda uz Rietumiem. Vīzneram sākās depresija. Viņš slimnīcā pavadīja pusgadu, viņu ārstēja ar elektrošoku. Viņš atgriezās dienestā un tika nosūtīts par rezidentu uz Londonu. Domāja, ka viņš spēs atlabt, bet viņš tā arī netika ar sevi galā. 1958  gada vasarā viņam bija nervu lēkme. 1965. gadā Frenks Vīzners nošāvās.

Bumba kā politikas arguments

1957. gada 4. oktobrī Padomju Savienībā palaida pirmo mākslīgo zemes pavadoni. Tas bija padomju zinātnes triumfs. Ne tikai astronomi-amatieri, bet arī daudzi vienkāršie cilvēki visā pasaulē skatījās debesīs un ar acīm meklēja pavadoni. Notikums, kas likās fantastisks, izmainīja pasaules priekšstatu par mūsu valsti.

Tad tikai nedaudzi saprata, ka kosmiskiem pētījumiem zināmā mērā ir militārs raksturs. Raķetes izstrādāja, lai līdz mērķim nogādātu ballistiskās raķetes ar kodolgalviņām un nogādātu Zemes orbītā militārās nozīmes pavadoņus.

Pirmo mākslīgo Zemes pavadoni nogādāja kosmosā ar starpkontinentālās ballistiskās raķetes P-7 modifikāciju, kurai bija izmainīta vadības sistēma. Raķeti izstrādāja Sergeja Pavloviča Koroļova konstruktoru birojs. Kaujas variants nonāca stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka bruņojumā.

Pirmajam pavadonim bija jākļūst par lidojošo laboratoriju, bet pievīla zinātniskās iekārtas. Koroļovs vienalga nolēma palaist pavadoni, lai apdzītu amerikāņus. Viņš baidījās, ka Savienotās Valstis viņu apsteigs, zvanīja uz VDK, jautāja, vai izlūkdienestam nav informācijas par gatavošanos palaist amerikāņu pavadoni.

Valsts vadītāji uzreiz nesaprata, kāds grandiozs notikums ir noticis un kā tas satricināja pasauli. Ņikita Sergejevičs Hruščovs pieņēma Koroļovu, pateicās un teica:

– Kad jūs mums rakstījāt par pavadoni, mēs jums neticējām, domājām Koroļovs fantazē. Bet tagad ir pavisam cita lieta…

Pavadoņa palaišana bija smags trieciens Savienotajām Valstīm, kur ar raķešu programmu bija problēmas. Pēc pirmā padomju pavadoņa sekoja otrs – 1957. gada 3. novembrī – ar suni Laika. Tā Koroļovs atsaucās uz Hruščova lūgumu iepriecināt valsti Lielās Oktobra sociālistiskās revolūcijas četrdesmitās gadadienas priekšvakarā.

Dzīva būtne pirmo reizi devās kosmosā. Septiņas dienas zinātnieki saņēma informāciju par suņa uzvedību kosmiskajā telpā. Eksperimenti ar suņiem notika kopš 1951. gada vasaras, kad tos sāka palaist pirmo raķešu kabīnēs. Eksperimenti pierādīja, ka dzīva būtne ir spējīga normāli uzturēties kosmosā. Padomju zinātniekiem par lielu nožēlu neizdevās izpētīt suni pēc lidojuma. Otrais pavadonis neatgriezās uz Zemes, tas sadega atmosfēras augšējos slāņos. Tomēr cilvēka ceļš uz kosmosu bija atvērts.

Ja Hruščovs mudināja panākt un apdzīt Savienotās Valstis piena un gaļas ražošanā, tad Amerikā cēla trauksmi: nedrīkst atpalikt no Padomju Savienības raķešu būvē. Amerikāņu ūdeņraža bumbas tēvs Edvards Tellers, uzzinājis par pavadoņa palaišanu, paziņoja televīzijā:

– Amerika ir zaudējusi kauju, daudz svarīgāku, nekā Perlharborā.

1957. gada 7. novembrī Savienoto Valstu prezidents Dvaits Eizenhauers saņēma slepenu ziņojumu par atpalicību no PSRS. «Ameriku apdraud ar raķetēm apbruņota Padomju Savienība, – bija teikts ziņojumā. – Savienotās Valstis pārvēršas par otrās šķiras lielvalsti». Pēc mēneša, japāņu uzbrukuma Perlharborai gadadienā, ASV mēģināja palaist savu pavadoni. Tas pacēlās virs Kanaveralas raga un nogāzās. Acīmredzams bija kontrasts starp Padomju Savienības kosmosa panākumiem un Savienoto Valstu izgāšanos.

Vašingtona pavadonim atbildēja ar likumu par izglītību. Katru gadu prātu sacensībai iedalīja divus miljardus dolāru – šī nauda tika piešķirta universitātēm un tieši studentiem, kuri izglītību ieguva uz valsts rēķina. 1960. gadā ASV bija trīs ar pusi miljoni studentu, pēc desmit gadiem augstāko izglītību ieguvušo skaits palielinājās divas reizes.

Pēc pavadoņa palaišanas britu premjerministrs Harolds Makmilians painteresējās izlūkdienestā:

– Vai krievi ir spējīgi izstrādāt tādas raķetes, kuras varētu sasniegt mūsu teritoriju?

Piecdesmito gadu sākumā britu izlūkdienests paredzēja, ka kodoltriecienam sekos sauszemes karaspēka uzbrukums, kura koncentrāciju iespējams pamanīt. Vadījās no tā, ka NATO būs apmēram nedēļas, lai sagatavotos karam. Pēc pavadoņa palaišanas nolēma, ka mobilizācijai atliks viena-divas dienas. Tiesa, karalisko gaisa-kara spēku komandieris aviācijas maršals sers Džons Slessors nepiekrita šim secinājumam:

– Es neticu izlūkdienesta novērtējumiem, no kuriem var secināt, ka krievi sasniegs Reinu pēc dažām dienām. Nedomāju, ka izlūki ir sagatavoti tam, lai izdarītu šādus secinājumus.

Neviens no karavadoņiem nezināja, kā norisināsies kaujas darbība pielietojot kodolieročus.

Cilvēce mierīgi sagaidīja atombumbas parādīšanos. Likās, ka kodolenerģijas atbrīvošana tikai apstiprināja vispārējo ticību progresam, ka vēsture, kā labi sagatavota armija, veic maršu no zemākas pagātnes uz augstāku un laimīgāku nākotni.

Ja atomieroču ražošana izrādītos smags slogs nodokļu maksātājiem, Savienotās Valstis, iespējams, izrādītu lielāku savaldību kodolpotenciāla palielināšanā. Bet bija vajadzīgi tikai sākotnējie kapitālieguldījumi urāna un plutonija bagātināšanas modeļu konstruēšanā un ražošanas jaudu celtniecībā. Kad tas viss bija noregulēts, kodolbumbas ražoja par salīdzinoši pieņemamām izmaksām.

Dažas dienas pēc Hirosimas un Nagasaki atombombardēšanas avīze «The New-York Times» ar sajūsmu rakstīja: «Atombumba tika radīta karam, bet zināšanas, kuras ļāva to izstrādāt, dzima pateicoties nemirstīgai tieksmei pēc zināšanām un dabas dāvanu izmantošanai vispārējai labklājībai. Šīs jaunās zināšanas zemei var atnest ne nāvi, bet dzīvību, ne tirāniju un nežēlību, bet dievišķu brīvību».

Apjūsmots optimisms iekaroja sabiedrības viedokli. «Atoma noslēpums atnesīs uzplaukumu un pilnīgāku dzīvi, atvērs ēru neredzētai bagātībai un iespējas visiem», – tā rakstīja un runāja pirmajos gados pēc Otrā pasaules kara.

Kara ministrs Henrijs Stimsons apsolīja prezidentam Rūzveltam: bumba nodrošinās «tādu pasaules kārtību, kas garantēs mieru visā pasaulē un izglābs civilizāciju».

Atomēras uzbrukums sakrita ar «amerikāņu ēras» sākumu. Savienotās Valstis sevi uztvēra kā neparasti bagātu valsti, kuras liktenis tai laimīgi veidojās gandrīz visā tās neilgās vēstures garumā. ASV ekonomika kļuva par dzinēju visas pasaules ekonomikai. Vispasaules dolāra atzīšana kā pasaules valūtu simbolizēja ēru, kura varēja saukties par Pax Americana .

Savienotās Valstis plānoja grandiozus un ambiciozus projektus. Protams, ka amerikāņus uztrauca pasaules atsevišķas nepilnības, bet bailes viņiem nebija – tajā skaitā bailes no kodoliznīcināšanas.

Kodolizmēģinājumi šķita aizraujoši, ekstravaganti un pat neparasti. Jaunais, tiem laikiem diezgan atklātais sieviešu peldkostīms tika nosaukts par «bikini» – par godu atolam Klusajā okeānā, kur dārdēja atomsprādzieni.

Kas attiecas uz militāristiem, tad viņi bija aizņemti ar bumbas parādīšanos. Ja viņiem bija arī bailes – tad ne no sadalītā atoma biedējošā spēka, bet visdrīzāk no tā, ka šis postošais ierocis padarīs viņus nevajadzīgus. Ja ir bumba, kāpēc ir vajadzīgs uzturēt lielu sauszemes armiju un floti?

Atombumba tika uzskatīta par pārāk nopietnu ieroci, lai to uzticētu militāristiem. Kodollādiņu glabātuves apsargāja un kontrolēja civilās iestādes. Militāristiem kaujas galviņas izdeva tikai ar prezidenta atļauju.

Kad 1948. gada 18. jūlijā Staļins pavēlēja bloķēt Rietumberlīni, sešdesmit amerikāņu bumbvedēji B-29, kuri bija spējīgi nest atomieročus, tika demonstratīvi pārdislocēti uz britu bāzēm, tuvāk padomju robežām. Bet tas bija blefs – atombumbu tur nebija.

Amerikāņu atomieroči atradās nevis militāristu, bet gan atomenerģijas komisijas pārvaldībā. Tikai 1950. gada jūlijā prezidents Trumens deva sankciju nosūtīt uz Angliju bumbu nekodola komponentes šo lidmašīnu aprīkošanai. Plutonija kapsulas joprojām palika atomkomisijas rokās. Bumbas kodola un nekodola komponentes nedrīkstēja turēt vienā vietā līdz pilna mēroga kaujas trauksmes izziņošanai. Tiesības izdot pavēli par kodollādiņa sagatavošanu kaujas pielietojumam ASV gaisa-kara spēki saņēma 1954. gada aprīlī. Tad arī militāristi varēja ņemt kodolieročus no noliktavām tikpat vienkārši, kā grāmatu no bibliotēkas.

Savienotās Valstis bija pārliecībā, ka atomieroči droši garantē valsts drošību. Tāpēc galvenais, kas vajadzīgs valstij, ir efektīvi kodolieroču nogādes līdzekļi. Stratēģiskā aviācijas pavēlniecība ieguva savā rīcībā starpkontinentālos bumbvedējus, kuri spēja sasniegt padomju teritoriju. Lidotāji dežurēja lidlaukos, gaidot pavēli pacelties.

Savienotās Valstis uzskatīja, ka tām vēl ilgi būs monopols kodolsfērā. Tiesa, kara laikā amerikāņu zinātnieki baidījās, ka viņus apsteigs vācieši. Baidījās no ģēnija Nobela prēmijas laureāta Vernera Heizenberga. Tāpēc četrdesmit piektā gada pavasarī kopā ar uzbrūkošo karaspēku Vācijā ieradās speciālā amerikāņu izlūkgrupa ar uzdevumu uzzināt vācu kodolprojekta noslēpumus. Grupu vadīja pulkvedis Boriss Pešs, pēc izcelsmes krievs.

Boriss Pešs bija dzimis Sanfrancisko. Viņa tēvs Fjodors Nikolajevičs Paškovskis bija pareizticīgo mācītājs, kurš 19. gadsimta beigās kā Krievu pareizticīgās baznīcas misijas sekretārs tika nosūtīts uz Kaliforniju. Pirms Pirmā pasaules kara ģimene atgriezās Krievijā. Boriss mācījās Kijevas garīgajā seminārā, kuru pabeidza 1917. gadā. Par mācītāju viņš nekļuva, karoja Baltajā armijā. Divdesmitajā gadā aizbrauca uz ASV, ieguva augstāko izglītību, strādāja skolā par regbija treneri. Kad sākās Otrais pasaules karš, viņu iesauca amerikāņu armijā. Viņš kā drošības dienesta virsnieks piedalījās atomieroču izstrādāšanas programmā.

Pulkveža Peša grupa inženieru bataljona pavadībā virzījās gar Reinas labo krastu, apsteidzot uzbrūkošo sabiedroto karaspēku. Nacistiskās Vācijas kodolprojekta noslēpumu glabāja Haigerlohas pilsētiņa Virtembergas apgabalā – tur bija uzbūvēts atomreaktors. Kad pulkveža Peša grupa 23. aprīlī iebrauca pilsētā, amerikāņiem stāstīja, ka pirms četriem mēnešiem pilsētā parādījās svešinieki un kaut ko noslēpa alā, kur garīdznieki gadsimtiem glabāja vīnu. Nākamajā dienā alā atrada urāna reaktoru. Kaimiņu pilsētiņā Hehingenā atrada vācu fiziķus. Amerikāņi paņēma atomprojekta materiālus, izveda urāna rezerves un pustonnu smagā ūdens. Un pārliecinājās, ka vācieši uz ilgu laiku ir atpalikuši no sabiedrotajiem.

Padomju pretizlūkošanas darbinieki arī izveda no okupētās Vācijas atomprojekta darbiniekus, bet, izstrādājot kodolieročus, iztika bez viņiem [10] . 1945. gada 20. augustā Staļins parakstīja Valsts Aizsardzības komitejas lēmumu, kas nozīmēja visu resursu mobilizāciju atombumbas izstrādāšanai. Par atbildīgo viņš nozīmēja savu labāko menedžeri – Lavrentiju Beriju, kuram bija īpaša veida organizatora spējas.

1946. gada 25. janvārī Staļins, uzaicinājis pie sevis kodolprojekta zinātnisko vadītāju profesoru Kurčatovu, viņam pārmeta: kāpēc esat tik pieticīgs? kāpēc maz prasāt maksimālai darbu paātrināšanai? Sarunā piedalījās Berija. Igors Vasiļjevičs atbildēja:

– Daudz sagrauts, daudz cilvēku aizgājuši bojā. Valsts cieš badu, visa nepietiek…

Staļins bija neapmierināts:

– Prasiet vienalga ko. Neko neatteiksim. Mūs valsts ir stipri cietusi, bet vienmēr var nodrošināt, lai daži tūkstoši cilvēku dzīvotu labi, un daži tūkstoši lai dzīvotu vēl labāk, lai katram būtu gan mašīna, gan vasarnīca.

Atomprojekta darbiniekiem tiešām deva visu, kas viņiem bija vajadzīgs. Bet arī izrīkojās ar viņiem, kā ar ieslodzītajiem. Pirmo atomsprādziena iekārtu izmēģināja 1949. gada 29. augustā. Par komisijas priekšsēdētāju iecēla Beriju. Kad bumba uzsprāga, Lavrentijs Pavlovičs sabučoja profesoru Igoru Kurčatovu un Jūliju Haritonu (nākamo akadēmiķi un Sociālistiskā Darba Varoni) un piebilda:

– Būtu liela nelaime, ja neizdotos!

Visi saprata, ko viņš domā. Neveiksme varēja beigties ar tiesu, nometni, varbūt nošaušanu.

Savienotās Valstis droši jutās aiz atoma vairoga. Parādoties padomju kodolieročiem, vairogs kļuva plānāks. Spēku samērs izmainījās. Ārlietu senāta komisijas priekšsēdētājs Artūrs Vandenbergs atzina:

– Tagad mēs dzīvojam citā pasaulē.

Rietumu izlūkdienestiem tā bija liela izgāšanās. Kaut ko viņi zināja. Teiksim, uzzināja, ka Padomju Savienība organizēja Austrumvācijā urāna rūdas ieguvi. Ar to nodarbojās padomju akciju sabiedrība «Vismut» Rūdas kalnos Saksijā. Ar Padomju militārās administrācijas pavēli 1947. gada 30. maijā visi Rūdas kalnu kalnrūpniecības un pārstrādes uzņēmumi tika pasludināti par padomju īpašumu. Tika uzskatīts, ka urāna atradnēs bija nodarbināti pusmiljons cilvēku. (1954. gadā uzņēmums «Vismut» tika pārveidots par Padomju-vācu akciju sabiedrību, un tas turpināja strādāt līdz 1991. gada maijam.)

Stratēģiski svarīgos uzņēmumus vadīja ģenerālpulkvedis Bogdans Zaharovičs Kobulovs, viens no Berijas tuvākajiem cilvēkiem, kurš bija iecelts par ārzemju padomju īpašumu galvenās pārvaldes priekšnieka vietnieku un vienlaicīgi par Padomju militārās administrācijas Vācijā priekšnieka vietnieku. 1950. gadā viņš kļuva par Savienības kontroles komisijas priekšsēdētāja vietnieku padomju valsts akciju sabiedrību lietās Vācijā.

Ar «Vismut» uzņēmumu apsardzi nodarbojās padomju valsts drošības iestādes (skatīt M. Semirjagas grāmatu «Kā mēs pārvaldījām Vāciju»). Smags darbs, zems atalgojums, padomju karavīru rupjība radīja pastāvīgu ogļraču neapmierinātību, streikus, nemierus.

1951. gada augusta vidū «Vismut» strādnieki uzsāka nemierus, ogļračus atbalstīja vietējie iedzīvotāji. 11. septembrī Politbirojs uzdeva Savienības kontroles komisijas priekšsēdētājam Čuikovam izmeklēt cēloņus «provokatīvajām darbībām, pārbaudīt a/s «Vismut» padomju direkcijas darbību jautājumos, kas attiecas uz savstarpējām attiecībām ar vācu strādniekiem un kalpotājiem, pastiprināt a/s «Vismut» informācijas nodaļu, kura vadīja politisko darbu ar vācu strādniekiem, kalpotājiem un kvalificētiem politdarbiniekiem, kuri prot vācu valodu.

Politbirojā uzskatīja, ka nav mērķtiecīgi sarīkot atklātu tiesas procesu, kas saistīts ar nekārtībām.

18. oktobrī Politbirojā atkal izskatīja «Vismut» jautājumu. Valsts drošības ministram Ignatjevam uzdeva «pastiprināt darbu cīņā pret ārzemju izlūkdienestu spiegu-diversantu aģentūru un citiem naidīgiem elementiem a/s «Vismut» darbības rajonā un palielināt PSRS VDM nodaļas personāla skaitu a/s «Vismut».

Uz Rietumiem aizbēgušie vācu ogļrači nevarēja pateikt, cik urāna tur iegūst. Savienotajās Valstīs nonāca pie secinājuma, ka Padomju Savienībai trūkst urāna, lai radītu kodolarsenālu. Patiesībā tā bija pietiekoši, rūdas ieguve notika pilnā sparā arī Padomju Savienībā.

Kad uzspridzināja pirmo padomju kodolierīci, pasaulē daudz kas bija mainījies. Anglija apzinājās savu apdraudējumu no padomju kodolieročiem. Londona iztēlojās postošus scenārijus: ja izraisītos karš ar masu iznīcināšanas ieroču pielietošanu, tad Britānijas salas tiktu iznīcinātas. Štābu priekšnieku komiteja sagatavoja ziņojumu par nākamā kara kontūrām, ņemot vērā Hirosimas un Nagasaki pieredzi. Noskaidrojās, ka, lai pilnībā iznīcinātu Angliju, pietiek ar trīsdesmit atombumbām.

Tiesa, britu jūras-kara spēku izlūkdienesta priekšnieks viceadmirālis Ēriks Longli-Kuks pieturējās pie cita viedokļa. Viņš pierādīja: padomju līderi ir pārāk konservatīvi, un paši baidās no uzbrukuma. Pēc natūras būdami uzmanīgi, tie nerada draudus Anglijai. Izlasījis admirāļa apsvērumus, Vinstons Čērčils painteresējās, vai admirālis nav komunists, un lika viņu pieskatīt.

Savu pirmo kodolspridzināšanas ierīci angļi izmēģināja 1952. gada 3. oktobrī Austrālijas ziemeļrietumu piekrastē Monte-Bello, vietā, kas bija pazīstama kā kuģu katastrofu un pērļu zvejas vieta. Atomprojekts izmaksāja simt miljonus sterliņu mārciņu, ko valdība slēpa no parlamenta. Pirmās kodolbumbas bruņojumā nonāca 1955. gadā.

Angļi pārspīlēja sava kodolpotenciāla mērogus. Britu salās darbojās ne mazums padomju aģentu, un Maskavā bija informēti par reālo stāvokli. Londonā saprata arī citu: ja vēl arī radītu mānīgu iespaidu par pretgaisa aizsardzības sistēmas iespējām, tad Padomju Savienība notēmēs uz Britu salām papildus bumbas un raķetes. Tāpēc dezinformācijas programmā iekļāva vēl vienu punktu – par britu ekonomikas spējām pārdzīvot kodoltriecienu. Atgādināja to, ka Britu impērija vēl ir arī Nāciju Sadraudzība un atbildes trieciens var tikt dots no britu koloniju teritorijām.

Britu militāristi uzskatīja par vajadzīgu pastāvīgi nosūtīt pie Padomju Savienības robežām bumbvedējus, lai padomju militāristiem iedarbotos uz nerviem – lai Maskavā zīlē, vai lidmašīnā, kas lido uz viņu pusi, ir kodolieroči. Viņi gribēja piespiest Maskavu domāt, ka it kā katrā lidmašīnā, kas parādās pie PSRS robežām, ir kodolieroči. Tas traucēs koncentrēt pretgaisa aizsardzības līdzekļus visbīstamākajos virzienos.

Tā laika britu bumbvedējiem nebija liels lidojuma attālums. Tas nozīmēja, ka kara gadījumā, nometusi atombumbu virs padomju teritorijas, ekipāža atpakaļ neatgriezīsies. Britu lidotāji drūmi jokoja, ka viņiem būs jālec ar izpletņiem kaut kur virs Sibīrijas un jāgaida kara beigas taigā.

Atombumbu bija maz, un britu valdība mēģināja maldināt ne tikai Padomju Savienību, bet arī savus sabiedrotos. Turcija, Irāna, Irāka un Pakistāna nebūtu noslēgušas savienību ar Angliju un nenoslēgtu tā saucamo Bagdādes paktu, ja neticētu Lielbritānijas militārajai varenībai. Londonā zināja, ka tā netērēs spēkus Vidējo Austrumu aizsardzībai, bet Bagdādes pakta sabiedrotie svēti ticēja, ka Anglija pielietos kodolieročus viņu aizsardzībai.

Pirmā britu ūdeņraža bumba, kuru Karaliskie Gaisa spēki saņēma 1958. gada februārī, bija ļoti nestabila. Pat nelielas tehniskas kļūmes varēja iedarbināt mehānismu, un sprādziens būtu neizbēgams. 1959. gadā bumbu izņēma no bruņojuma, tāpēc, ka tā bija bīstama pašai Anglijai.

Sākumā likās acīmredzams, ka atombumbas, tāpat kā agrāk, līdz mērķiem nogādās lidmašīnas. Piecdesmitajos gados par reālu nogādes līdzekli kļuva raķetes, sākumā mazās un vidējās, bet pēc tam arī starpkontinentālās.

1942. gada 13. jūnijā Baltijas jūras piekrastē, Pēnemundē vācu inženieri atklāja raķešu ēru, palaižot pirmo ballistisko raķeti. Tās konstruktoram Verneram fon Braunam bija tikai 28 gadi. Raķete nolidoja kilometru, tāpēc, ka no ierindas izgāja vadības sistēma. Otrais starts bija daudz veiksmīgāks. Novirze no mērķa bija četri kilometri.

«Fau-2» parādīšanās jau vairs neglāba nacistisko Vāciju, tomēr sabiedrotie pilnā mērā izmantoja vācu raķešnieku darba augļus. Ne Padomju Savienībai, ne Savienotajām Valstīm nebija tamlīdzīgu izstrādājumu.

Uzvarētāji vispār diezgan labi pamanījās izmantot iegūtās trofejas. Rietumus ne mazāk par Padomju Savienību interesēja vācu zinātniskie un tehnoloģiskie sasniegumi. Patentus safotografēja uz mikrofilmām un nosūtīja uz mājām akadēmiskajām iestādēm ASV, Anglijā un Francijā. Sabiedrotie izķemmēja Vācijas zinātniskās iestādes un savāca visu, kas izraisīja kaut nelielu interesi izpētei.

Uzvarētājus īpaši interesēja radiolokatori, vadāmās raķetes, paštēmējošās torpēdas, bioloģiskie un ķīmiskie ieroči… Interesējās arī par eksotiskiem projektiem, piemēram, izmantojot ultravioletos viļņus īslaicīgi padarīt aklu ienaidnieka karaspēku. Tādās jomās kā raķešu būvniecība un zemūdenes, Vācija bija pasaules līderis. Speciālisti, kuriem bija ko piedāvāt, varēja cerēt uz labiem dzīves apstākļiem pēckara sagrautajā Vācijā.

1946. gadā parādījās jauns motīvs: nepieļaut svarīgākajiem vācu zinātniekiem pārcelties uz austrumu zonu, lai tie nenonāktu Padomju Savienības rokās – pat, ja par tiem neinteresējās Rietumos. Amerikāņi nolēma vācu zinātniekus un viņu ģimenes locekļus pārvest uz ASV, lai tikai tie nenonāktu pie krieviem. Uz Angliju pārveda aviācijas firmas «Focke-Wulf» laboratoriju no Detmoldas. Jūras-kara flote gribēja iegūt jaunākās vācu zemūdenes un parūpēties par to, lai tās nenonāktu pie padomju jūrniekiem.

Briti izmantoja vācu izstrādes masu iznīcināšanas ieroču arsenāla radīšanai. Vispirms sagādāja iekārtas ķīmisko ieroču ražošanai. Feldmaršals Montgomerijs uzskatīja, ka indīgās gāzes ir salīdzinoši humāns ierocis, jo valsts netiek izpostīta, mirst tikai karavīri. Vienlaicīgi tika īstenota dezinformācijas programma attiecībā par bioloģiskajiem ieročiem. Lai Padomju Savienībai izveidotos iespaids par milzīgajiem rietumu zinātnieku panākumiem šajā sfērā, tika izplatītas baumas par jaunu ieroču veidu parādīšanos, kuru patiesībā nebija.

Amerikāņu izlūki pirmie atrada Verneru fon Braunu. Viņu kopā ar kolēģiem-raķešniekiem un tonnu slepenās informācijas nosūtīja uz Savienotajām Valstīm. Viņam uzbūvēja izmēģinājumu bāzi Ņūmeksikas štatā, uz kurieni nogādāja trīssimt dzelzceļa vagonus ar raķešu «Fau-2» daļām, kuras uzgāja Vācijā.

Saskaņā ar Potsdamas līgumu apgabals, kurā atradās Vācijas raķešu rūpnīca, bija padomju okupācijas zonā. No turienes aizliedza izvest materiālus un iekārtas, tomēr tas neapturēja amerikāņu izlūkdienestu. Ņūmeksikas štata poligonā vācieši samontēja un izmēģināja ap septiņdesmit «Fau-2».

Padomju un amerikāņu raķešu speciālistiem galvenais jautājums bija šāds: vai ir vērts ražot vāciešu raķeti, kura bija neefektīva un tai bija neliels darbības rādiuss? Amerikāņi pat kopā ar Verneru fon Braunu uzreiz gāja pa citu ceļu un izstrādāja principiāli jaunu raķeti.

Mūsu valstī nolēma kopēt «Fau-2» . Tam vajadzēja izveidot savu raķešu rūpniecību. Nebija tērauda, kādu izmantoja vācieši, nebija tādas gumijas, nebija plastmasas, vajadzēja apgūt visa tā ražošanu. Pirmā padomju ballistiskā raķete startēja 1947. gada 18. oktobrī 10 un 47 minūtēs. Staļinam par panākumiem ziņoja valsts komisijas priekšsēdētājs galvenās artilērijas pārvaldes priekšnieks Nikolajs Dmitrijevičs Jakovļevs.

Pirmās kaujas raķetes R-1, R-2, R-5 bija vienpakāpju, degviela – šķidrais skābeklis un etilspirts. Viens no ģenerāļiem konstruktoriem ironiski izteicās:

– Jūs raķetē ielejat četras tonnas spirta. Ja šo spirtu atdotu manai divīzijai, tā ieņemtu jebkuru pilsētu! Bet jūsu raķete nespēj pat trāpīt šai pilsētai. Kam tas vajadzīgs?

1953. gada rudenī kodolieroču izstrādātāji ieinteresējās par Sergeja Pavloviča Koroļova raķetēm – vai nevarētu tās piepildīt ar kodolsprāgstvielu? R-5M kļuva par pirmo raķeti ar kodolgalviņu. Raķetes sāka ražot sērijveidā, tās uzstādīja kaujas dežūrās Tālajos Austrumos un Baltijā. Slavenais aviokonstruktors Andrejs Nikolajevičs Tupoļevs, uzzinājis, ka kodollādiņus uzstāda raķetēs, teica Koroļovam:

– Šausmīga lieta. Bet ja pēkšņi nokrīt savā teritorijā?

Akadēmiķis Andrejs Dmitrijevičs Saharovs atcerējās: 1953. gadā pirmās ūdeņraža bumbas izmēģinājumu militārais vadītājs bija aizsardzības ministra vietnieks maršals Vasiļevskis. Izvirzījās jautājums par to, ka drošības apsvērumu dēļ no bīstamās zonas vajag evakuēt desmitiem tūkstošus cilvēku. Aleksandrs Mihailovičs Vasiļevskis nomierināja zinātniekus:

– Veltīgi jūs tā pūlaties. Katros armijas manevros ir cilvēku upuri, bojā iet divdesmit-trīsdesmit cilvēku. Tas ir neizbēgami. Jūsu izmēģinājumi ir daudz svarīgāki valstij, tās aizsardzības varenībai.

Valdības vadītāja Georgija Maļenkova runu 1953. gada 9. augustā PSRS Augstākās Padomes 5. sesijā publicēja visi centrālie laikraksti:

– Kara piekritēji ārzemēs ilgu laiku sevi mierināja ar ilūziju par Amerikas Savienoto Valstu monopolu atombumbas ražošanā. Tomēr dzīve parādīja, ka tie ir dziļi maldi. Savienotās Valstis jau sen nav monopolisti atombumbu ražošanā. Pēdējā laikā aizokeāna miera pretinieki ir atraduši sev jaunu mierinājumu. Savienotām Valstīm, redziet, ir daudz spēcīgāks ierocis par atombumbu, un tās ir ūdeņraža bumbas monopolists. Tas acīmredzot būtu bijis tām mierinājums, ja atbilstu īstenībai. Bet tas tā nav. Valdība uzskata par vajadzīgu paziņot Augstākai Padomei, ka Savienotām Valstīm nav arī monopols ūdeņražbumbas ražošanā. (Vētraini, ilgi aplausi.)… Mēs atbildēsim jebkuram, kurš sludina spēka politiku attiecībā uz Padomju Savienību, atbildēsim, nedomājot par sīkumiem: «Blēņojies, kūm, ne ar to kāju dejot sāki». (Vispārēji smiekli zālē. Vētraini, ilgi aplausi)».

Padomju ūdeņraža bumba bija labāka. Amerikāņi savu bumbu izmēģināja 1952. gada 1. novembrī uz saliņas Klusajā okeānā. Amerikāņu bumba bija tik smaga, ka to varēja vest tikai bumbvedējs. Padomju bumba bija vieglāka un kompaktāka. Amerikāņu speciālisti nobijās, ka PSRS pirmā uzstādīs kodollādiņus starpkontinentālajās raķetēs. Tā radās Savienoto Valstu raķešu tehnikas atpalicības teorija.

Līdz ar padomju kodolraķešu ieroču parādīšanos Savienotās Valstis zaudēja neievainojamības sajūtu. Amerikāņi apzinājās, ka arī paši var kļūt par sadalītā atoma upuriem. 1958. gada 31. jūlijā Hruščovs teica Mao Czedunam:

– Tagad, kad mums ir starpkontinentālās raķetes, mēs turam Ameriku pie rīkles. Viņi domā, ka Amerika ir nesasniedzama. Bet tas tā nav.

Kad Ņikita Sergejevičs paziņoja: «Mēs jūs apglabāsim!» – viņa solījumus uztvēra burtiski un nopietni. Rietumi sajuta sakāves piegaršu.

Amerikāņus pārņēma bailes. Pēc vecāku un vietējo politiķu pieprasījuma skolās sāka uzstādīt pretgaisa aizsardzības sirēnas. Pieaugušie un bērni apmeklēja civilās aizsardzības mācības. Prezidentam Eizenhaueram ierosināja piešķirt divdesmit miljardus patvertņu būvniecībai atomuzbrukuma gadījumā. Netika aizmirsts arī privātais sektors – piedāvāja ērtas ģimeņu patvertnes par diviem tūkstošiem trīssimt dolāriem.

Amerikāņu militāristi bruņojumā pieņēma «masveida atriebības» stratēģiju. Ja padomju karaspēks iebruks Rietumeiropā, amerikāņu līderi apsolīja saviem sabiedrotajiem, ka Savienotās Valstis gāzīs kodolkravu virsū PSRS teritorijai. Prezidentam Dvaitam Eizenhaueram reiz jautāja, vai viņš ir gatavs pielietot kodolieročus, lai saglabātu Rietumberlīni.

– Es neesmu teicis, ka kodolkarš principā nav iespējams, – atbildēja prezidents, rūpīgi piemeklēdams vārdus. – Mums jābūt gataviem uz visu. Mēs darīsim visu, lai sevi aizsargātu, bet nekad neatteiksimies no mūsu tiesībām un saistībām.

Tomēr eiropieši ne pārāk ticēja, ka Savienotās Valstis gatavas riskēt kodolkara dēļ, ka tās nepametīs Rietumeiropu likteņa varā. Neaizsargātības sajūtu pastiprināja prezidenta Eizenhauera slimības.

Naktī uz 1955. gada 24. septembri Eizenhauers pārcieta infarktu, vai, mediķu valodā runājot, koronāro asinsvadu spēcīga tromboze – asiņu receklis aizsprostoja sirds artēriju. Pirmajās divās nedēļās neviens nezināja, vai prezidents spēs atgriezties pildīt savus pienākumus. Daudzi pasteidzās apglabāt viņu kā politiķi. Tad tika pieņemts likums, kurš paredzēja varas nodošanu viceprezidentam gadījumā, ja izpildvaras vadītājs nebūs spējīgs īstenot savas pilnvaras. Vairākus mēnešus Eizenhaueru aizvietoja viceprezidents Ričards Niksons.

Tiklīdz Eizenhauers atlaba, tā pēc pusgada viņu piemeklēja zarnu aizsprostojums. Konsīlijs pieņēma lēmumu, ka prezidents nekavējoši jāoperē. Eizenhaueram veica nopietnu operāciju, tā ilga divas stundas. Pēc operācijas viņš izskatījās ļoti slikti, cieta lielas sāpes. Prezidents žēlojās, ka fiziski nav spējīgs pildīt savu amatu un ir pienācis laiks atkāpties.

Tomēr prezidents atveseļojās. Atteicās no domas priekšlaicīgi atstāt Balto namu. Un nolēma pat balotēties otram termiņam. Kamēr Eizenhauers slimoja un gatavojās vēlēšanām, valsts ārpolitiku noteica valsts sekretārs Džons Fosters Daless.

Daless nebija ieguvis popularitāti dēļ savām sausajām manierēm un kareivīgajiem uzskatiem. Britiem viņš nepatika kā cilvēks, kurš pirms kara bija Hitlera un Musolīni nomierināšanas politikas piekritējs.

Eizenhauers vienkārši paskaidroja Dalesa iecelšanu valsts sekretāra amatā:

– Ir tikai viens cilvēks, kurš ir apceļojis vairāk valstis nekā viņš. Tas esmu es.

Uz Dalesa domāšanu ietekmi bija atstājusi puritāniskā audzināšana. Drūma sejas izteiksme un noslēgtība atbilda viņa uzskatiem un raksturam. Daless uzskatīja, ka sekmīga politika var pamatoties tikai uz stabiliem reliģiski ētiskajiem principiem. Komunismā viņš redzēja draudus kristietībai. Pie tāda paša viedokļa pieturējās arī viņa brālis, Alens, kuru iecēla par CIP direktoru.

Brāļiem bija maz kā kopēja. Džons Fosters līdzinājās mācītājam. Alens baudīja dzīvi visās tās izpausmēs. Džons Fosters paļāvās ticībai, Alens – savām smadzenēm. Džons Fosters izvirzīja idejas. Alens bija izpildītājs. Augstākajā sabiedrībā Džonu Fosteru cienīja, Alenu mīlēja. Alena klātbūtne vakariņās bija jebkura salona saimnieces sapnis, Džons Fosters uzdzina garlaicību. Brāļu savstarpējās attiecības sastādīja Aukstā kara cilvēciskos audus. Džons Fosters noteica principus, Alens tos pārvērta praktiskajā politikā. Kā šahā, Fosters deva priekšroku sākt partiju, Alens pārbīdīja figūras izsmalcinātā cīņā.

Aukstais karš bija smags pārbaudījums ģenerāļiem. Viņi zina divus stāvokļus – karu un mieru. Aukstais karš – tas ir kaut kas pa vidu, kas piespieda ģenerāļus nervozēt. Viņi gribēja noteiktību. Bet valsts sekretārs Daless nevēlējās ne karu, ne saspīlējuma mazināšanos. Viņš priekšroku deva balansēt uz tiešas sadursmes robežas, lai izdarītu spiedienu uz komunistiskajām lielvalstīm un tādējādi apturētu komunisma izplatību pasaulē.

«Mans mēģinājums Vašingtonas politiķiem atvērt acis uz padomju politikas realitātēm, – rakstīja Džordžs Kenans, – izrādījās daudz veiksmīgāks, nekā es gaidīju. Man izdevās pārdot daudz vairāk preču, nekā man bija. Mūsu cilvēki tik stipri noticēja padomju vadības naidīgumam, ka tagad pilnībā atmeta ideju par sadarbību ar Maskavu. Tādi darbinieki, kā Džons Fosters Daless ticēja, ka mēs kaut ko no Maskavas varam panākt, tikai izveidojot milzīgu militāru spēku.

Par Auksto karu sprieda tikai militāros terminos. Man tas viss likās šausmīgi. Es biju satriekts par to, cik vienkāršoti sprieda par mūsu valsti: viņi par Staļinu domāja tāpat, kā par Hitleru, uzskatot, ka padomju draudi maz ko atšķīrās no nacistu puses draudiem».

50. gadu beigās par galveno Savienoto Valstu aizkaitinātāju kļuva Ķīna. Konfrontācija ar Padomju Savienību bija samērā asa, tomēr reāls karš varēja izraisīties starp ASV un ĶTR. Divas visbīstamākās krīzes – Berlīnes un Kubas dēļ – nobrieda diezgan ilgi, lielvalstīm bija laiks padomāt un apsvērt, ko tām darīt. Tuvajos Austrumos un Tālajos Austrumos vētras sākās bez brīdinājuma un tāpēc bija daudz bīstamākas. Rietumos uzskatīja, ka Ķīna ir vēl mazāk pareģojama, nekā Padomju Savienība.

1944. gadā tikšanās Dumbarton-Oksā padomju pārstāvji piekrita pievienot Ķīnu ANO Drošības padomes pastāvīgajiem locekļiem, kuriem bija veto tiesības. Nākamajā dienā Jaltā prezidents Rūzvelts pierunāja Staļinu uzskatīt Ķīnas prezidentu Čan Kaiši par sabiedroto, kaut viņš cīnījās pret Mao Czeduna komunistiem. 1945. gada augustā Staļins un Čan Kaiši parakstīja līgumu par draudzību un sadarbību.

Uzzinājis par līgumu starp Staļinu un Čan Kaiši, Mao pārliecināti teica:

– Mēs ar saviem spēkiem varam uzvarēt gan Čan Kaiši, gan visus ārzemju reakcionārus.

Sagrāvis Japānas Kvantunas armiju, padomju karaspēks ieņēma Mandžūriju. Amerikāņi savukārt izveidoja jūras-kara spēku bāzi Cindao. Četrdesmit piektā gada beigās Ķīnā atradās piecdesmit tūkstoši amerikāņu jūras kājnieku.

1945. gada novembrī uz konsultācijām Vašingtonā atsauktais vēstnieks Ķīnā Patriks Herlijs negaidīti paziņoja, ka atkāpjas no amata, tāpēc, ka ASV Valsts departaments sadarbojas ar ķīniešu komunistiem. Un tad Trumenam ieteica, kā speciālo pārstāvi, uz Ķīnu nosūtīt ģenerāli Māršalu – pie kam nekavējoties, lai pārtrauktu nepatīkamo iespaidu pēc vēstnieka paziņojuma.

Trumens pazvanīja Džordžam Māršalam un palūdza viņu braukt uz Ķīnu. Māršals piedalījās sarunās starp Ķīnas kompartiju un Gomindānu, Čan Kaiši partiju. 1946. gada 10. janvārī abu spēku pārstāvji parakstīja vienošanos par pilsoņu kara pārtraukšanu, bruņoto spēku samazināšanu un reorganizāciju, Ķīnas politiskās dzīves demokratizāciju. Māršals kļuva par komisijas priekšsēdētāju, kurā bez viņa bija iekļauti kompartijas un Gomindāna pārstāvji.

Tomēr par vienošanos tālāk netika. Ģenerālis Māršals nesekmīgi mēģināja panākt reālu pamieru un koalīcijas valdības izveidošanu, kurā vadošā loma būtu Čan Kaiši. Māršalam Ķīnas misija sagādāja lielu vilšanos.

Čan Kaiši mēģināja izmantot savas jaunās attiecības ar Staļinu, lai nodibinātu kontroli pār visu valsti. Staļinam tas nepatika. Viņš ļāva komunistiem sagrābt japāņu trofeju ieroču rezerves, lai tie varētu sekmīgi pretoties pa visu valsti izkaisītajām Gomindāna karaspēka vienībām. Ar japāņu ieročiem un ierobežotu Maskavas atbalstu Mao karaspēks sāka gūt virsroku.

1946. gada novembrī 7. amerikāņu flote saņēma pavēli izvest no Ķīnas jūras kājniekus. 1947. gada 29. janvārī Māršals, kurš tagad jau bija ASV Valsts sekretārs, paziņoja, ka atsauc no Ķīnas visus amerikāņu pārstāvjus.

«Mūsu zemūdene divus mēnešus patrulēja gar Ķīnas krastiem no Honkongas līdz Cindao, - atcerējās nākamais prezidents Džimijs Kārters, kurš tad bija jauns virsnieks. – Tas bija neparasti interesants laiks. Ķīnas komunistu karaspēks aplenca pilsētas, un kalnos bija redzami viņu nometņu ugunskuri. Veikalu vitrīnas bija aiznaglotas. Cilvēki nervozēja. Nacionālistu karaspēks zem durkļu draudiem mobilizēja visus jaunos un vecos «brīvprātīgos».

Vašingtona piešķīra Čan Kaiši ekonomisko un militāro palīdzību divu miljardu apmērā, bet tas nepalīdzēja. Čan Kaiši karu zaudēja un bēga ar savām karaspēka atliekām. 1949. gada 1. novembrī Mao pasludināja Ķīnas Tautas Republikas nodibināšanu, bet decembrī ar vilcienu devās uz Maskavu. Padomju Savienībā viņš pavadīja divus mēnešus, kamēr tika sagatavots draudzības, savienības un savstarpējās palīdzības līgums. Līgums pieprasīja karadarbību tikai gadījumā, ja uzbrūk Japāna vai cita valsts, kura apvienosies ar Japānu. Tā kā no Japānas puses vairs nepastāvēja uzbrukuma draudi, tad līguma militārajai sastāvdaļai nebija praktiskas nozīmes.

Līgums Padomju Savienībai neuzlika par pienākumu iejaukties militāru sadursmju gadījumā ar Čan Kaiši karaspēku, kurš patvērās Formozas (Taivanas) salā un saņēma amerikāņu atbalstu. Toties Savienotās Valstis uzņēmās saistības atbalstīt Čan Kaiši valdību, no kā nevarēja atteikties, un tas noveda pie ilgstoša konflikta ar Ķīnu Taivanas dēļ.

Anglija 1949. gadā atzina Pekinas komunistisko valdību, cerot pirmām kārtām uz plašām ekonomiskajām attiecībām. Tas atspoguļoja Londonas vēlmi atzīt tās valdības, kurām bija reāla vara. Britu premjers Klements Etlijs Ķīnas dēļ negribēja iesaistīties lielā karā. Angļi saprata, ka Honkongu viņi nenoturēs.

1955. gada 24. janvārī prezidents Eizenhauers pieprasīja kongresam piešķirt viņam īpašas pilnvaras un nākamajā dienā saņēma tiesības veikt pasākumus, «kuri paredz militāra spēka izmantošanu gadījumos, ja radīsies nepieciešamība nodrošināt Formozas un Peskadoru salu aizsardzību».

Tā bija spēka demonstrācija. Tomēr neviens nezināja, cik tālu spējīgas ir aiziet Savienotās Valstis un cik ilgi tās var aizstāvēt salas. Pie kam no starptautisko tiesību viedokļa nebija iespējams noliegt, ka tās pieder kontinentālajai Ķīnai.

Amerikāņu aviācijas štāba priekšnieks ģenerālis Natans Tvainings draudīgi izteicās:

– Es nedomāju, ka trīs nelielas atombumbas, ja tās precīzi noliktu mērķī, sagādās pārāk daudz nepatikšanu. Toties tās dos ķīniešiem labu mācību.

Tā kā amerikāņu valdība neatzina Ķīnas Tautas Republiku, diplomātiem un izlūkiem bija jāpamet Pekina. Par galvenās izlūkošanas centru, kas nodarbojās ar Ķīnu, kļuva ģenerālkonsulāts Honkongā –lielākais ģenerālkonsulāts pasaulē: 42 vicekonsuli un palīgpersonāls vairāku simtu cilvēku sastāvā.

Viens no izlūkdienestu darbiniekiem saņēma no Vašingtonas telegrammu: pārbaudīt informācijas patiesumu par to, ka rietumos ražotie prezervatīvi caur Honkongu nonāk komunistiskajā Ķīnā. Viņš steidzās noskaidrot, cik prezervatīvi ienāk Honkongā, cik tos izmato vietējie iedzīvotāji, cik varētu nosūtīt uz Ķīnu? Pēkšņi pienāca otra telegramma, kurā bija paskaidrots, kāpēc viņam uzticēts sevišķi svarīgs uzdevums: «Ir informācija par to, ka ķīniešu komunisti prezervatīvus izmanto, lai nosegtu automātu stobrus pret mitrumu».

Vicekonsuls pārdomāja to, kā iztraucēt militārās nozīmes prezervatīvu nosūtīšanu uz Ķīnu. Tomēr uzdevumu atcēla. Speciālisti paskaidroja izlūkiem: ja stobru ietin prezervatīvā, tad tas ātri rūsē…

CIP slepenās operācijas veica vispirms Ķīnas dienvidos. Bēgļi, kas plūda uz Honkongu, palīdzēja amerikāņiem saprast noskaņojumu ķīniešu sabiedrības iekšienē. Sevišķi svarīgi tas kļuva sešdesmitajos gados, kad Ķīnā sākās kultūras revolūcija un ķīnieši meklēja patvērumu Honkongā. Amerikāņu izlūkdienesta veterāni atcerējās, ka nekad vēl viņiem nav bijis tik daudz informācijas par Ķīnu.

Tā kā 1949. gadā nebija parakstīts pamiers starp ĶTR un Taivānu, Čan Kaiši valdība uzskatīja, ka tai ir tiesības vest slepenu karu pret komunistiem. No Taivānas uz kontinentu pārsvieda diversantu vienības, kuras dažreiz pat sasniedza bataljona skaitlisko sastāvu. CIP apmācīja taivāniešu speciālās nozīmes vienības.

Reiz kontinentā izsēdināja četrus tūkstošus kājnieku un tūkstoti speciālās nozīmes vienību karavīru. Viņi sekmīgi atgriezās atpakaļ ar septiņsimt gūstekņiem. Speciālās nozīmes vienību karavīri piedalījās parādē par godu Čan Kaiši dzimšanas dienai. Tomēr mēģinājumi iekļūt dziļāk kontinentā noveda pie vienību bojā ejas. Neizdevās pacelt iedzīvotājus pret komunistisko režīmu. Aprobežojās ar propagandas materiālu izplatīšanu un īsiem reidiem.

Izrādījās, ka CIP iekšienē ir pietiekošs daudzums pulkvežu un majoru ar kaujas pieredzi, viņiem bija tieksme uz pusmilitārām operācijām, kas tika veiktas gar Ķīnas robežu perimetru. Kur darbojas specdienesti – tur ir likuma pārkāpumi. 1952. gadā Bangkokas rezidentūras pārbaude parādīja, ka slepeno operāciju aizsegā pret ķīniešu komunistiem tur nodarbojās ar opija kontrabandu. CIP Taivānā bija sava aviokompānija «Civil Air Transport», kura virs Ķīnas teritorijas izmeta kaujas grupas. Starp aģentiem bija gūstā nonākušie Ķīnas armijas karavīri, kuri negribēja atgriezties ĶTR un priekšroku deva Taivānai.

Viena no lidmašīnām C-47, kas piederēja CIP, tika notriekta. Piloti gāja bojā, bet divi jaunie CIP darbinieki izdzīvoja. Viņi pavadīja Ķīnas cietumos divdesmit gadus, kamēr prezidentam Ričardam Niksonam izdevās vienoties par viņu atbrīvošanu.

Lai uzturētu Ķīnu spriedzē, tika veiktas pusmilitāras un graujošas akcijas: ja Mao Czeduns uzskatīs, ka viņam mājā nav mierīgi, viņš neizraisīs lielu karu. Intensīvi konflikti ap Ķīnu jebkurā brīdī varēja detonēt lielā karā.

Nopietna krīze izraisījās 1955. gada 11. aprīlī.

Bandungā (Indonēzija) sapulcējās nepievienojošos valstu līderi. CIP vietējās rezidentūras ierosināja uzspridzināt Ķīnas delegācijas vadītāja Čžo Eņlaja lidmašīnu, lai tas kalpotu kā brīdinājums citiem komunistiskajiem līderiem. Vašingtona ierosinājumu noraidīja. Toties Taivānā nolēma izmantot labvēlīgo iespēju.

Kā atbildi uz salu artilērijas apšaudi Taivānas izlūkdienesta aģenti ievietoja bumbu indiešu lidmašīnā, kura veda ķīniešu žurnālistus uz Indonēziju. Bumbu ievietoja degvielas uzpildīšanas laikā Honkongā. Ekipāža un pasažieri gāja bojā. Runāja, ka valdības vadītājs Čžo Eņlajs arī bija nodomājis lidot ar šo lidmašīnu…

Izmeklēšana beidzās ar neko – par lielu vilšanos Pekinai. 1999. gadā atslepenotie dokumenti parādīja: premjerministram Entonijam Īdenam ziņoja, ka Honkongas lidostas darbinieku, uz kuru norādīja ķīnieši, patiešām bija savervējis Taivānas izlūkdienests. Īdens tad noklusēja un pieprasīja tikai izsūtīt no Honkongas sešus Taivānas izlūkdienesta darbiniekus, kuri bija piedalījušies terora aktā.

Amerikāņu izlūkdienesti mēģināja nodibināt slepenas attiecības ar Indiju, lai padarītu to par sabiedroto konfrontācijā ar Ķīnu.

Indija neatkarību ieguva 1947. gadā, komunisti pie varas Pekinā nāca 1949. gadā. Likās, ka attiecības starp tām būs labvēlīgas. Indijas premjerministrs Džavaharlals Neru bija labvēlīgi noskaņots pret Mao Czedunu. Tomēr Indijas pozīcija izmainījās, kad 1950. gada rudenī Ķīnas bruņotie spēki sagrāva nelielo Tibetas armiju un iegāja Lhasā, padzenot no turienes indiešu diplomātus.

Tibeta bija reliģioza valsts, valsti pārvaldīja reģents Radings Rinpoče. Dalailamam Tenzinam Gjaco tad bija tikai piecpadsmit gadu. Tibetai solīja autonomiju. Mao Czeduns pie sevis uzaicināja Dalailamu, tas pat iestājās Ķīnas kompartijā. Bet pēc tam sākās kolektivizācija, pēc tās bads – nomira pāri par trīssimt tūkstošiem cilvēku. Ķīnas varas iestāžu nežēlība Tibetā pārvilka strīpu labām jūtām un simpātijām, kuras Neru izjuta pret Ķīnu. Viņš izveidoja Ziemeļu armiju agrāk neaizsargātās Himalaju robežas aizsardzībai un paņēma protektorāta statusā starp Indiju un Ķīnu atrodošās trīs kņazistes – Nepālu, Butānu un Sikimu.

Publiski Indija kritizēja amerikāņu politiku Aukstajā karā, bet neoficiāli atbalstīja Savienoto Valstu līniju Āzijā. CIP palīdzēja Tibetas nacionālistiem – ar skaidru Indijas piekrišanu. 1951. gada martā Vašingtonā tika parakstīts slepens līgums ar Indiju par sadarbību militārās palīdzības sniegšanā tibetiešiem. Tomēr 1953. gadā Neru redzēja, ka Savienotās Valstis grib tuvināties ar Pakistānu, un aizbrauca uz Maskavu. Ķīnieši guva pilnīgu uzvaru pār tibetiešiem, un 1955. gadā CIP uz laiku pārtrauca savu darbību Tibetā.

1957. gadā Vašingtona atjaunoja attiecības ar Neru. Viņu uzaicināja uz Vašingtonu. Indija sāka saņemt militāro un izlūkošanas palīdzību – 38 miljonus dolāru. Daļa naudas tika novirzīta cīņai par Tibetas atbrīvošanu. Sadarbojoties ar Pakistāna un Indijas izlūkdienestiem, CIP apgādāja un apmācīja tibetiešu armiju četrpadsmit tūkstošu cilvēku sastāvā. Tibetiešus apmācīja rīkoties ar radiosakaru iekārtām, topogrāfiju un rīkošanos ar mūsdienīgiem ieročiem. Apmācības notika Saipanas salā, pēc tam Kolorādo. Pie kam tibetiešiem centās iestāstīt, ka viņi atrodas Himalaju apkārtnē, nevis Savienoto Valstu teritorijā.

Lielā sacelšanās Tibetā sākās 1959. gada 10. martā. Aukstais karš Himalajos varēja pārvērsties karstajā. Nemiernieki diezgan pārliecinoši cīnījās pret ķīniešu karaspēku. Pekina bija spiesta uz Tibetu nosūtīt papildspēkus. Tomēr tibetieši nevēlējās apgūt partizānu cīņas metodes, kas varēja būt sekmīgas. Viņi ticēja, ka amuleti tos paglābs no lodēm. Mēģināja vest īstu karu pret Ķīnas Tautas atbrīvošanas armijas pārspēku un cieta sakāvi.

1959. gada 17. martā Dalailama un garīdzniecība bēga uz Indiju. Viņiem sekoja simt divdesmit tūkstoši bēgļu. Autonomija tika iznīcināta. Slēdza klosterus, mūkus nosūtīja uz pāraudzināšanu. Tibetiešus izraidīja no savām dzīves vietām un tur izvietoja ķīniešus no citiem valsts rajoniem. Tibetai bija stratēģiska nozīme, jo šeit bija atklātas pāri par divsimt urāna atradnēm un izvietoja urāna pārstrādes rūpnīcas. Neru un viņa ārlietu ministrs Krišna Menons pierunāja Dalailamu pieprasīt autonomiju, bet nevis pilnīgu Tibetas suverenitāti. Tomēr Dalailama uzstāja par pilnīgu neatkarību, uzskatot citu variantu par «tautas interešu nodevību».

Indija palīdzēja tibetiešu nemierniekiem, tas noveda līdz karam ar Ķīnu, kuru Neru zaudēja… Uzbruka Ķīna, kura neatzina Mak-Magona līniju, robežu, britu novilkto robežu. Karoja divu strīdīgu robežrajonu dēļ, kuru platība bija ap divdesmit pieci tūkstoši kvadrātkilometru. Maskava ieņēma neitrālu pozīciju. Ķīna bija sašutusi: Padomju Savienībai jebkurā gadījumā ir pienākums palīdzēt sociālistiskajai valstij.

Amerikāņu un britu izlūkdienesti veltīgi mēģināja iegūt informāciju par Ķīnas kodolprogrammu. Honkongas rezidentūras vadītājs Džons Kolinzs iztērēja lielu naudu un ziņoja, ka ar informatoru un aģentu tīkla palīdzību ir izveidojis dosjē par svarīgākajiem ķīniešu ierēdņiem. Tomēr noskaidrojās, ka viņa rīcībā nav ticamas informācijas. Nesekmīgi bija mēģinājumi iesūtīt aģentus ĶTR. Visi Bambusa priekškara otrā pusē pārsviestie aģenti vai nu pazuda, vai arī atgriezās ar tukšām rokām.

Rietumi pārāk vēlu saprata, ka mainās situācija sociālistiskajā blokā: Maskavas un Pekinas draudzība izrādījās īslaicīga. Ķīna bija neapmierināta ar pārāk mazajiem padomju piegādes apjomiem. Satraukts par Hruščova vēlmi panākt saspīlējuma atslābumu, Mao vēlējās pilnīgu ekonomisko pastāvību, lai iztiktu bez ārvalstu palīdzības.

1957. gadā Ķīnas Tautas atbrīvošanas armijas artilērija sāka apšaudīt Taivānas karaspēka okupētās piekrastes salas. Nākamajā gadā Mao Czeduns mēģināja ieņemt Czinmindao un Maczu arhipelāgus. 1958. gada 23. augusta vakarā sakās salu artilērijas apšaude. Pēc tam sekoja aviācijas uzlidojumi un torpēdkuteru uzbrukumi.

Taivānas galvenais uzdevums bija nodrošināt salu apgādi ar visu nepieciešamo. Tas izdevās ar amerikāņu palīdzību. 7. flote pārvietoja uz salām taivāniešu papildspēkus, nogādāja artilēriju. Kaujas turpinājās līdz 1958. gada 30. septembrim. Abās pusēs bija lieli zaudējumi. Tomēr Ķīnas Tautas atbrīvošanas armijai izsist gomindāniešus neizdevās.

Pekinā apvainojās uz Maskavu, kas nenāca palīgā. CIP nezināja, ka Mao Czeduns bija prasījis Hruščovam viņam iedot atomieročus. Uzmanīgais Hruščovs aprobežojās ar solījumu nākt palīgā, ja iejauksies amerikāņi. Mao to uzskatīja par nodevību. Viņš sapņoja par saviem atomieročiem un darīja visu, lai tos iegūtu.

Šajā situācijā amerikāņi novērtēja izlūkošanas satelītu iespējas.

1964. gadā CIP direktors Džons Makons (viņš nomainīja Dalesu) apceļoja Eiropas valstu vadītājus, lai tos brīdinātu – drīz Ķīna izmēģinās atombumbu. Viņš atcerējās: «Es viņiem stāstīju, ka Ķīna savu atombumbu var uzspridzināt tuvāko divu mēnešu laikā. Ķīnieši izmēģinājumu veica pēc mēneša. Eiropieši uz mani skatījās kā uz pravieti».

Pirmais atomizmēģinājums ķīniešos izraisīja neticamu sajūsmu. Karavīrus bez svārstīšanās iemeta tieši sprādziena epicentrā, lai pierādītu: Ķīnas armija ir gatava karam, pielietojot atomieročus. Ķīnas atombumbas izmēģinājums padarīja spēku balansu vēl mazāk paredzamu. Pēc trijiem mēnešiem, 1965. gada janvārī, uz Vašingtonu atlidoja Japānas premjerministrs Eisaku Saito. Viņu pieņēma prezidents Lindons Džonsons un aizsardzības ministrs Roberts Maknamara. Saito lūdzās Savienotās Valstis Japānas-Ķīnas kara gadījumā nākt palīgā un pielietot atomieročus.

Mao Czeduns uzskatīja par iespējamu sākt atomkaru galīgas uzvaras pār rietumu kapitālismu vārdā. Tikšanās laikā Kremlī itāļu komunistu vadonis Palmiro Toljati jautāja ķīniešu vadonim:

– Kas paliks pāri no Itālijas pēc tāda kara?

Mao vēsi atbildēja:

– Kurš gan ir teicis, ka Itālijai ir jāizdzīvo? Paliks trīssimt miljonu ķīniešu, un ar to būs pietiekami, lai cilvēciskā rase turpinātu savu pastāvēšanu.

Padomju vadītāji nekādi nespēja izšķirties: drīkst vai nedrīkst vest atomkaru.

Georgijs Maksimilianovičs Maļenkovs, vadot valdību, vēlējās panākt valstī pozitīvas pārmaiņas. Viņš par prioritāti izvirzīja plaša patēriņa preču ražošanu, par ko vēlāk – kad viņam pienāks kārta – viņu nežēlīgi kritizēs. 1954. gada 12. martā, uzstājoties pie vēlētājiem pirms Augstākās Padomes vēlēšanām, Maļenkovs teica, ka jauns pasaules karš «ar mūsdienīgiem līdzekļiem tā vešanai nozīmē civilizācijas bojāeju.» Tas nozīmē, ka viņš atteicās no iepriekšējiem vadības uzskatiem par kara neizbēgamību un no tā, ka tas palīdzēs iznīcināt pasaules imperiālismu.

Tomēr šī ideja neiedzīvojās. Maļenkova vārdi par pasaules civilizācijas bojāeju trešā pasaules kara gadījumā Hruščovam kļuva par vēlamu iemeslu tikt vaļā no pretinieka. Ņikita Sergejevičs apsūdzēja valdības galvu par atteikšanos no padomju politikas pamatprincipiem.

– Ar saviem nepareizajiem apgalvojumiem par civilizācijas bojāeju, – uzstāja Hruščovs, – biedrs Maļenkovs ir radījis jucekli dažiem biedriem… Teorētiski nepareizs un politiski kaitīgs atzinums ir spējīgs radīt bezcerības noskaņojumu tautu centieniem izjaukt agresoru plānus…

Hruščovu atbalstīja militāristi, kuri bija pārliecināti par to, ka atomkarā ir iespējams uzvarēt. Maļenkovam uzbruka arī Molotovs:

– Komunistam nav jārunā par «pasaules civilizācijas bojāeju» un «cilvēku sugas bojāeju», bet gan par to, lai sagatavotu un mobilizētu visus spēkus buržuāzijas iznīcināšanai… Vai mēs drīkstam tā noskaņot tautas, ka kara gadījumā visi aizies bojā? Tad kāpēc mums jāceļ sociālisms, kāpēc uztraukties par rītdienu? Labāk jau tagad visiem nodrošināties ar zārkiem…

Ideju, ka atomkarš kļūs par katastrofu, noliedza kā kļūdainu. Maļenkovs, kuru noņēma no valdības vadītāja amata, bija spiests atspēkot pats sevi. Pie pirmās izdevības viņš paziņoja, ka uzbrukums Padomju Savienībai beigsies ar to, ka «agresors tiks sakauts ar tiem pašiem ieročiem, un tāda avantūra neizbēgami novedīs pie kapitālisma sabiedriskās iekārtas sabrukuma».

Hruščovs runāja par atomieroču pielietojumu kā par kaut ko pilnīgi reālu. Ņikitas Sergejeviča dēls stāstīja: viņa tēvs negribēja, lai pasaule saprastu, cik viņš ir vājš. Bija tikai viens veids iedvest, ja ne cieņu, tad bailes – iebiedēt Rietumus ar bumbu. Hruščovs blefoja, stāstot, ka viņam ir vairāk ieroču, nekā bija īstenībā.

Pirmā sekretāra znots, avīzes «Izvestija» galvenais redaktors Aleksejs Ivanovičs Adžubejs atcerējās, kā Hruščovs pieņēma Rietumvācijas avīžu redaktorus. Viens no viņiem jautāja: cik raķetes vajag, lai pilnībā iznīcinātu VFR? Hruščovs pazvanīja uz Ģenerālštābu. Uzklausīja atbildi, nolika klausuli un teica:

– Tikai septiņas.

1961. gada 5. augustā Hruščovs uzstājās Varšavas līguma valstu komunistisko un strādnieku partiju CK pirmo sekretāru apspriedē:

– Mēs aizvakar un vakar runājām ar itāli Fanfani… Es izsaucu Ģenerālštāba priekšnieku un teicu: «Parādiet, cik mēs esam sagatavoti un kāda būs mūsu atbildes rīcība, ja mums uzbruks pretinieks». Viņš man ziņo, paņem Itālijas karti, parāda, kur atrodas bāzes. Kaut mēs zinām, es saku Fanfani, kur atrodas jūsu bāzes, tomēr jūs varat precizēt to atrašanās vietu, un tad mēs dosim triecienu pa bāzēm, nevis pa visu Itālijas teritoriju. Mūsu bāzes, viņš atbild, atrodas tieši tur, kur ir citrusaugu plantācijas. Nu ko, saku, citrusi ir vajadzīgi, bet būsim spiesti pa tiem dot triecienu… Es Fanfani teicu: «Amerika var izraisīt karu caur kara bāzēm, kas atrodas jūsu teritorijā. Tāpēc mēs uzskatām jūs par saviem ķīlniekiem. Jūs esat mūsu ķīlnieki. Ja Amerika mums uzspiedīs karu, mēs jūs noslaucīsim no zemes virsas, mēs sagrausim, iznīcināsim Eiropu»… Anglijas vēstniekam es teicu: «Vai jūs zināt, cik atombumbas jāuzspridzina virs Lielbritānijas, lai to izvestu no ierindas? Es dzirdēju, ka pie jums Anglijā par šo jautājumu notiek strīdi. Vieni saka – sešas, tie ir pesimisti, un jūs esat starp tiem. Citi, optimisti, saka – ne sešas, bet deviņas bumbas. Es jums varu atklāt Ģenerālštāba noslēpumu: mēs augstu vērtējam Lielbritāniju, un mums ir sagatavoti vairāki desmiti atombumbu, ar kurām dosim triecienu Lielbritānijai…»

Hruščovs uzņēma Lielbritānijas zinātnes un tehnoloģiju ministru lordu Heilšemu. Sarunas pierakstā teikts: «Ņikita Sergejevičs jautā Heilšemam, kur viņš dzīvo, un saka, ka dos rīkojumu raķešu karaspēka komandierim kara gadījumā nenosūtīt uz to rajonu raķeti ar kaujas lādiņu. Heilšems saka, ja sāksies jauns karš, tad viņš dod priekšroku nomirt. Ņikita Sergejevičs piekrīt ministram: izdzīvot viņam neizdosies».

Jaungada pieņemšanā Kremlī 1960. gada beigās Hruščovs paziņoja Amerikas vēstniekam, ka viņam ir sagatavotas piecdesmit atombumbas Francijai, pa trīsdesmit Anglijai un Rietumvācijai. Droši vien Ņikita Sergejevičs jokoja. Bet kurš to uztvēra kā joku? Faktiski Hruščovs attaisnoja un uzkurināja bruņošanās sacensību. Viņš draudēja eiropiešiem, bet viņa bultas bija notēmētas uz amerikāņiem.

– Pasaulē nav nekā tāda, par ko komunisti būtu gatavi riskēt ar Kremļa zaudēšanu, – uzskatīja Eizenhauers.

Tas pavisam nav tā. Padomju Savienības, kā arī Savienoto Valstu vadītāji varēja atkāpties tikai līdz noteiktai līnijai, lai nezaudētu seju. Protams, ne Hruščovs, ne Eizenhauers nebija gatavi pēdējam solim – izdot pavēli par atomieroču pielietošanu. Bet personiskā un valstiskā prestiža apsvērumu dēļ viņiem arī bija grūti ieslēgt atpakaļgaitu.

Kodolieročiem bija jāaizstāv valstu galvenās pamatintereses. Problēma bija tāda, lai noteiktu, kādas ir pretinieka galvenās intereses. Aukstā kara laika diplomātijas uzdevums bija tāds, lai noteiktu, kuras teritorijas vai sabiedrotos Rietumi un Austrumi vērtē tik augstu, ka gatavi riskēt ar Kremli vai Balto namu. Un neaiziet aiz sarkanajiem karodziņiem.

Viena no Eizenhauera īpašībām bija tāda, ka, viņš būdams kā militārists reti kad krita panikā un prata saglabāt aukstasinību. Viņam ziņoja, ka padomju ekonomika aug ar neredzētu ātrumu, ka padomju mašīnbūve apsteidz amerikāņu, ka padomju raķešu tehnoloģija pārspēj amerikāņu. Kara aviācijas smadzeņu centrs – «RAND Corporation» – baidīja prezidentu ar pēkšņu padomju uzbrukumu, paredzot, ka amerikāņu stratēģiskie bumbvedēji var tikt iznīcināti ar pirmo raķešu triecienu. «RAND Corporation» izveidoja Gaisa-kara spēki stratēģiska rakstura pētījumu veikšanai. Tur strādāja matemātiķi, fiziķi, vēsturnieki, datorspeciālisti. Viņi izstrādāja plānus stratēģisko ieroču pielietojumam.

Prezidentam tika piedāvāts par piecdesmit procentiem palielināt amerikāņu militāro budžetu. Tomēr, pateicoties izlūkdienestam, Eizenhauers zināja, ka padomju kodolarsenāls nav liels un pagaidām atpaliek no amerikāņu. Viņš atteicās sagraut ekonomiku ar neattaisnotiem militāriem tēriņiem un, 1961. gadā atvadoties no valsts, teica par to, ka Aukstais karš valstī ir izveidojis militāri-rūpniecisko kompleksu, kurš ir kļuvis pārāk ietekmīgs.

– Līdz Otrajam pasaules karam, – no amata atkāpjoties, Eizenhauers teica televīzijas skatītājiem, – Savienotās Valstis pašas neizstrādāja ieročus. Tagad mēs esam spiesti uzturēt spēcīgu militāro rūpniecību. Milzīgo augstāko militāro aprindu apvienošanās ar bruņojuma industriju ir kaut kas jauns amerikāņu dzīvē. Valdībai jābūt modrībā un tā nedrīkst pieļaut neattaisnojamu militāri-rūpnieciskā kompleksa varas palielināšanos. Mēs nedrīkstam pieļaut tam pakļaut briesmām mūsu brīvības.

Par Eizenhaueru, bijušo ģenerāli, runāja kā par bīstamu valsts prezidentu, sauca par «mūsdienu Kromvelu». Viņa priekšgājējs Trumens uzskatīja, tā kā Eizenhauers visu mūžu ir dienējis armijā, tad viņš slikti saprot reālo dzīvi.

Eizenhauera astoņu prezidentūras gadu laikā ir bijušas daudzas starptautiskās krīzes. Tomēr neviens amerikāņu karavīrs netika nogalināts un nevienu tas nenogalināja. Tā bija ne vienkārša veiksme. Eizenhauers zināja, cik viegli ir sākt karu. Līdzko ir atskanējis pirmais šāviens, notikumi zaudē kontroli. Tāpēc nevienu reizi vien atkārtoja aizsardzības ministram un štābu priekšniekiem:

– Dariet zināmu visiem komandieriem – nevienu šāvienu bez manas pavēles.

Eizenhauera laikā amerikāņu ekonomika uzplauka, inflācija samazinājās līdz pusotram procentam. 50. gadu vidū divas trešdaļas amerikāņu ģimenes iegādājās automobiļus, trīs ceturtdaļās māju bija telefons. Amerikāņi ātri izpirka televizorus. Dvaits Eizenhauers uzdāvināja Amerikai astoņus gadus miera un uzplaukuma. Nevienam prezidentam 20. gadsimtā tas nebija izdevies.

Bet viņu prezidenta postenī nomainījušajam jaunajam politiķim Džonam Kenedijam bija sajūta, ka Rietumi piedzīvo sakāvi Aukstajā karā. Viņš uzvarēja prezidenta vēlēšanās 1960. gadā, apsūdzot priekšgājēju par to, ka viņš bija ļāvis Hruščovam apsteigt Ameriku mūsdienīgu ieroču izstrādāšanā. Džons Kenedijs Baltajā namā ienāca ar kareivīgu programmu:

– Mūsu ienaidnieks ir pati komunistiskā sistēma, kura neapturami tiecas pēc pasaules kundzības. Tā nav cīņa par bruņojuma pārspēku. Tā ir cīņa starp divām nesamierināmām ideoloģijām, brīvības cīņa pret cietsirdīgu un bezdievīgu diktatūru

Kenedijs solījās pārapbruņot armiju:

– Mēs atkal būsim pirmie. Es gribu, lai pasaule neapbrīno to, ko dara Hruščova kungs. Es gribu, lai pasaule apbrīnotu to, ko dara Savienotās Valstis.

Ņikita Sergejevičs viņam piemītošā manierē apgalvoja, ka padomju rūpnīcas raķetes ražo kā cīsiņus. Tomēr grūti bija gan ar raķetēm, gan ar cīsiņiem. Padomju Savienības rīcībā bija pietiekošs daudzums vidējās darbības rādiusa raķešu, lai draudētu Eiropai. Padomju militāristiem bija arī pietiekošs daudzums tālās darbības rādiusa bumbvedēju. Tomēr tikai dažas raķetes spēja aizlidot līdz Amerikas teritorijai.

Amerikāņu militāristi, tāpat kā padomju, uzskatīja atomkaru par iespējamu, uzskatot, ka tajā varēja uzvarēt. Stratēģiskās aviācijas komandieris Tomass Pauerss izsmēja zinātniekus, kuri brīdināja par kodolstarojuma sekām cilvēces genofondam:

– Vēl neviens man nav pierādījis, ka divas galvas ir sliktāk nekā viena.

Ģenerālim Pauersam nepatika politiķu runas par to, ka, ja arī karš izraisīsies, tad jādod triecieni militārajiem objektiem un jāsaudzē pilsētas.

– Ierobežot sevi? – sašuta ģenerālis. – Ko jūs tā rūpējaties par viņu dzīvību saglabāšanu! Uzdevums ir nogalināt tos kuces bērnus. Ja kara baigās paliks viens krievs un divi amerikāņi, tad mēs esam uzvarējuši.

1959. gada rudenī Lielbritānijā parlamenta vēlēšanās Konservatīvā partija palika pie varas, pateicoties acīmredzamiem panākumiem ekonomikā. Konservatori par pusmiljonu sterliņu mārciņām nolīga reklāmas firmu, kura pa visu valsti izlīmēja plakātus: «Pie konservatoriem dzīve ir palikusi labāka – neļaujiet leiboristiem to sagraut». Pēc gada apsveicot Džonu Kenediju ar uzvaru prezidenta vēlēšanās, britu premjers Harolds Makmilians atgādināja par ekonomiskajiem panākumiem: Aukstais karš ir ekonomiskās sacensības forma.

Jaunais amerikāņu prezidents no izlūkiem zināja, ka Padomju Savienībai nav pārsvars raķešu jomā. Neskatoties uz to, Kenedijs izdeva rīkojumu divas reizes kāpināt savu raķešu ražošanu. Viņš gribēja, lai puse no stratēģiskajiem bumbvedējiem būtu gatavi pacelties pēc piecpadsmit minūtēm. 1960. gadā okeānā izgāja pirmā zemūdene ar «Polaris» raķetēm. Pēc diviem gadiem okeāna ūdeņos parādīsies vēl astoņas zemūdenes, ar 144 raķetēm, kas apbruņotas ar kodolgalviņām un notēmētas uz Padomju Savienību.

Šāda politika nenovēršami virzīja divas lielvalstis uz sadursmi. Un konflikts izraisījās. Sākumā Berlīnes dēļ. Pēc tam dēļ Kubas.

«Mūs gaida auksta ziema, priekšsēdētāja kungs»

Jaunais Amerikas prezidents bija ambiciozs un pašpārliecināts. Bet tomēr pirms tikšanās ar padomju līderi Ņikitu Hruščovu aizbrauca uz Parīzi konsultēties ar pieredzējušo Šarlu de Gollu. Prezidentu pavadīja viņa elegantā, stilīgā un skaistā pavadone. Šis pāris satrauca Vecās Pasaules iztēli. Amerikas prezidents likās kā supermens. Cik vīriešu viņu apskauda! Cik sieviešu sapņoja ieņemt Žaklīnas vietu! Tikai daži zināja, ka gan Parīzē, gan Vīnē Kenedijs jutās ļoti slikti. Dažreiz viņš nevarēja bez citu palīdzības uzkāpt pa kāpnēm vai uzvilkt zeķes. Smeldza kara laikā gūtais ievainojums mugurā.

1961. gada 12. aprīlī Vācijas Federatīvās Republikas kanclers Konrāds Adenauers apmeklēja Džonu F. Kenediju Baltajā namā.

«Pirms brokastīm mēs izgājām dārzā, – atcerējās Adenauers. – Pie prezidenta pieskrēja viņa divgadīgais dēls. Paņēmis viņu rokās, es teicu Džonam Kenedijam, ka viņš var sevi uzskatīt par laimīgu, jo viņam priekšā ir tik daudz dzīves gadu, kas nepieciešami tālredzīgas politikas īstenošanai un savu ideju ieviešanai dzīvē. Es piebildu, ka šajā sakarā mans stāvoklis ir daudz sliktāks. Atbildot Kenedijs atzīmēja, norādot uz savu dēlu, kuru es turēju rokās:

– Bet es nevaru viņu pat tā paņemt rokās.

Viņš cieta no smaga ievainojuma, kas bija gūts kara laikā».

1943. gada 2. augustā japāņu mīnu kuģis «Amagiri» devās uz Zālamana salām, lai nogādātu uz turieni papildspēkus. Mīnu kuģis tumsā taranēja amerikāņu torpēdkuteri. Mašīntelpa uzsprāga. Kuteris pārlūza uz pusēm. Izdzīvojušie peldēja uz koraļļu atola pusi. Kutera komandieris peldēja, zobos saspiezdams neilona šņori, aiz kuras vilka plostu ar smagi ievainoto motoristu.

Nauru atolā nebija dzeramā ūdens. Atpūties, kutera komandieris peldēja uz citu salu. Tur viņš atrada kokosriekstus un pamestu transporta kuģi: uz tā bija kannas ar dzeramo ūdeni, aptieciņa un konservi. Viņš, ko varēja, paņēma līdzi un peldēja atpakaļ. Viņš to darīja vairākas reizes, lai palīdzētu saviem jūrniekiem.

9. augustā viņu pamanīja polinēziešu zvejnieki. Tie piekrita aizvest uz salu, kuru bija ieņēmuši sabiedrotie, kokosrieksta mizu, uz kuras kutera komandieris uzskrāpēja: «Nauru. Vienpadsmit ir dzīvi. Kenedijs ». Jūrniekus izglāba. Kutera komandieris, kurš izglāba savus cilvēkus, bija leitnants Džons Ficdžeralds Kenedijs. Viņa apbalvojumu sarakstā ierakstīja: «Rīkojās saskaņā ar labākajām flotes tradīcijām atbildībā un rūpēs par cilvēkiem».

Viņa torpēdkutera modeli aizveda uz Vašingtonu jaunā prezidenta inaugurācijas dienā. Kara laika varoņdarbi jaunajam politiķim palīdzēja iegūt vēlētāju atbalstu, bet atstāja iespaidu uz viņa veselību.

«Viņam bija jālieto pretsāpju līdzekļi, lai nomierinātu muguru, – raksta Džona Kenedija biogrāfs. – Antispazmolītiskie preparāti, lai noņemtu hroniskā kolīta sāpes. Antibiotikas, lai slāpētu infekciju urīnizvades sistēmā. Antihistamīna preparāti, lai cīnītos pret alerģiju. Dažreiz viņu vajadzēja izvest no depresijas, kura, kā uzskatīja Žaklīna, bija amfetamīnu lietošanas rezultāts».

Kenedijs slimoja ar retu endokrīno slimību, kad virsnieru dziedzeri neizdala pietiekamā daudzumā hormonus. Simptomi – zems asinsspiediens, hronisks nogurums, uzbudinātība, satraukums, neapmierinātība bez iemesla. Bez ārstēšanas slimnieks var zaudēt samaņu. Prezidentam katru dienu injicēja kortizonu. Šim preparātam bija nopietna blakusiedarbība.

Viņu ārstēja modernais dakteris Makss Jākobsons. Pacienti viņi sauca par «Labā garastāvokļa dakteri» un bija pateicīgi viņam par injekcijām, kuras uzlaboja noskaņojumu un piepildīja ar enerģiju. Slavenības sēdēja pie viņa pieņemšanas telpā, gaidot rindu. Rakstnieks Trumens Kapote atcerējās: «Pēc viņa injekcijām izjūti eiforiju. Jūties kā supermens. Burtiski lido. Jaunas idejas rodas zibens ātrumā. Uzlādēts esi uz trijām dienām, un nekāda kafija nav vajadzīga».

Ārsts pacientiem injicēja lielas amfetamīna dozas. Tie ir spēcīgi stimulatori. Problēma ir tāda, ka ilgstoša amfetamīnu lietošana var novest pie psihiskiem traucējumiem. Turpmāk pirms svarīgām uzstāšanām bija nepieciešami daktera pakalpojumi.

Kenedijs saņēma kokteiļus, kas sastāvēja no vitamīniem, hormoniem, enzīmiem, amfetamīniem un steroīdiem, kuru kombinācija daudz piesardzīgākiem ārstiem izraisīja satraukumu.

Roberts Kenedijs lūdza brāli pārtraukt šīs injekcijas. Džons Kenedijs atbildēja:

– Man uzspļaut, ja tas pat ir zirga urīns. Tas iedarbojas!

«Labā garastāvokļa dakteris» pavadīja Kenediju uz Vīni uz tikšanos ar Hruščovu.

Vīnē notika sarunas par Rietumberlīni. Sašķeltā pilsēta bija pārvērtusies par Aukstā kara kaujas lauku.

Pēc divu vācu valstu izveidošanas Berlīnē saglabājās četru uzvarētāju lielvalstu okupācijas režīms. Juridiski pilsēta nepiederēja ne VDR, ne VFR. Potsdamas vienošanās turpināja darboties. Nevis vāciešiem, bet gan tikai četrām lielvalstīm bija tiesības pārvaldīt Berlīni. Berlīne bija īpaša administratīva vienība, vara formāli piederēja četrpusējai komandantūrai Dalemē. Tiesa, padomju komandants tika atsaukts un izvietojās Karlhorstē.

Ekonomiski Rietumberlīne bija saistīta ar strauji augošo un turīgo Federatīvo Republiku. Katru gadu plaukstošā Rietumberlīne kļuva arvien pievilcīgāka austrumvāciešiem. Augsti kvalificētais darbaspēks aizplūda, ja ne pat aizbēga, – apmēram piecdesmit tūkstoši Austrumberlīnes iedzīvotāju strādāja Rietumberlīnē. Viņi izmantoja lētos dzīvokļus un lētos produktus Austrumos, bet palīdzēja attīstīties Rietumiem.

«Rietumberlīne demoralizējoši iedarbojās uz Austrumvācijas režīmu, – rakstīja viens no žurnālistiem. – Daudz augstāks dzīves līmenis, brīva pieeja rietumu presei, teātriem, filmām, pats fakts, ka blakus pastāv cits dzīvesveids, padarīja brīvības neesamību Austrumvācijā vēl smagāku. Un tomēr iespēja braukt uz Rietumberlīni un baudīt šos aizliegtos labumus iedarbojās nomierinoši. Ja tādi labumi ir viegli sasniedzami, nav obligāti jāpamet Austrumvācija. Atvērtā robeža vienlaicīgi bija gan kā vilinājums, kas mudināja aizbraukt no Austrumberlīnes, un gan arī kā kukulis, lai cilvēki neaizbrauktu».

Robeža starp VFR un VDR sen bija slēgta. Bet nokļūt no vienas Berlīnes daļas uz otru nesagādāja nekādu grūtību. Caur šo spraugu katru gadu uz Rietumiem devās apmēram ceturtdaļa miljona cilvēku.

Jau 1948. gada martā Vilhelms Pīks lūdz Staļinu izraidīt sabiedrotos no Berlīnes.

– Pamēģināsim kopējiem spēkiem, – atsaucās vadonis, – varbūt patrieksim.

Tomēr Staļinam tas neizdevās.

Līdz Berlīnes sienas uzbūvēšanai 1961. gada 13. augustā Austrumvācija pazaudēja trīs miljonus cilvēku. Sociālistiskās VDR vadītājs Valters Ulbrihts riskēja palikt viens. Viņš uzskatīja, ja no Rietumberlīnes izmestu sabiedrotos, pilsētu varētu apvienot. Ja neizdosies pievienot Berlīnes rietumu daļu VDR, to vajag atšķelt.

VDR bija sociālisma priekšpostenis. Hruščovs gribēja, lai šis priekšpostenis radītu spēcīgu iespaidu, lai sociālisma priekšrocības būtu pamanāmas no pirmā skatiena. VDR, kā valsts ar atvērtām robežām, šķita kā drošākais arguments sociālisma labā. Tāpēc Hruščovs pretojās sienas celtniecībai.

Valters Ulbrihts pats saprata, ka viņa valsts vājā vieta ir ekonomika. 1958. gada jūlijā 5. partijas kongresā viņš apsolīja, ka 1961. gadā VDR patēriņš uz vienu cilvēku pārsniegs VFR līmeni. Viņam būtu bijis vieglāk, ja cilvēki pārstātu bēgt no Austrumvācijas.

1958. gada 28. augustā PSKP CK socvalstu nodaļas vadītājs Jurijs Andropovs savai vadībai sastādīja ziņojumu par inteliģences bēgšanu no VDR. Viņš atzīmēja, Austrumberlīnē uzskata, ka cilvēki bēg materiālu apsvērumu dēļ, bet reāli bēg politisku motīvu dēļ. Andropovs ierosināja izskaidrot biedram Ulbrihtam šīs problēmas svarīgumu. Padomju vadītāji centās Ulbrihtam ieskaidrot, ka VDR vajag likt uzsvaru uz vieglo rūpniecību un panākt dzīves līmeņa celšanos. Tādi paši uzskati bija arī vairākiem VDR vadītājiem.

Vācijas Sociālistiskās vienības partijas CK Politbiroja loceklis Freds Elsners pateica to, ko neuzdrošinājās teikt citi:

– No republikas galvenokārt bēg strādnieki. Tā ir kritika mūsu darbam. Viņi kritizē ar kājām. Mēs bijām izvirzījuši uzdevumu iekarot strādnieku šķiras vairākumu. Šodien mums sev jāuzdod jautājums: vai mēs esam izpildījuši šo uzdevumu? Nē.

Freds Elsners nebija vienīgais šādu uzskatu paudējs. Politbiroja loceklis Karls Širdevans, kurš vadīja CK personāla nodaļu, emigrācijā nebija bijis, tāpēc mazāk nekā citi propagandēja vērtīgo padomju pieredzi un, pretēji, biežāk aicināja partijā ieviest demokrātiskos principus. Viņu izvirzīja CK otrā sekretāra amatam, un viņš cerēja uz Maskavas atbalstu. Viņu pat slepeni atveda uz tikšanos ar padomju vēstnieku Georgiju Puškinu. Tas notika vēlu vakarā, piedalījās tikai vēstnieka tulks. Georgijam Maksimovičam Širdevana idejas patika.

Padomju vēstnieks, informējot Maskavu par bēgšanu no VDR, atzīmēja ne tikai ekonomiskās problēmas, bet arī varas iestāžu bezjūtīgo attieksmi pret savu tautu. Puškins ieteica Maskavai ielikt Širdevanu dogmatiķa Ulbrihta vietā. Vēstnieks ziņoja uz Maskavu, ka VDR pārāk ir pamanāms personības kults. Tas nozīmēja dažu VSVP līderu lomas pārvērtēšanu valsts dzīvē, vispirms Ulbrihta. Vairākums CK plēnumos runājošie uzskata par savu pienākumu citēt Ulbrihtu. Vēstnieks paziņoja, ka pirmo sekretāru valstī uzskata par «staļinistu ar pirmo numuru».

Pieredzējušais aparāta darbinieks Ulbrihts pamanīja, no kurienes viņam draud briesmas. Viņu stipri sarūgtināja Hruščova antistaļiniskā runa 20. kongresā. Viņš uzskatīja, ka Pandoras lādi vajadzēja turēt aizvērtu. Vēl vairāk tāpēc, ka Hruščova runa iedvesmoja daudzus austrumvāciešus. Viņi pieprasīja pārmaiņas valsts politiskajā dzīvē.

Ulbrihts ar satraukumu vēroja brīvdomības izpausmes VDR, Humbolta Universitātes studentu diskusijas, inteliģences mēģinājumus nodibināt sakarus ar «Petēfi pulciņu» Ungārijā, kas tika uzskatīts par sociālistiskās sistēmas nepiedienīga liberālisma centru. Divi garīgās opozīcijas līderi – Humbolta Universitātes filozofijas profesors Volfgangs Harišs, un Berlīnes izdevniecības «Aufbau» galvenais redaktors Valters Janka. Harišs uzrakstīja platformu «Vācijas īpašajam ceļam uz sociālismu», kas paredzēja sistēmas liberalizāciju. Daži partijas aparāta darbinieki mēģināja ierunāties par Ulbrihta kļūdām, bet viņš darīja visu, lai izjauktu šos mēģinājumus.

Ungārijas notikumi nostiprināja Ulbrihta pozīcijas, kurš pamatota iemesla dēļ varēja pieprasīt lielāku palīdzību. Maskavā saprata, ka vājš režīms jebkurā brīdī var sabrukt. Aukstā kara kvēle palīdzēja Ulbrihtam viegli atspēkot jebkurus liberalizācijas ierosinājumus: to nepieļauj politiskā situācija.

Ulbrihts šantažēja Hruščovu. Pierādīja, ka VDR nav iespējamas nekādas diskusijas sakarā ar viņa valsts īpašo stāvokli Aukstā kara frontes pirmajās līnijās. Un nav iespējama mierīga līdzāspastāvēšana ar tādu agresīvu valsti, kā VFR.

1956. gada 8. novembrī, četras dienas pēc padomju karaspēka ievešanas Ungārijā, VSVP CK Politbirojā izveidoja komisiju Ulbrihta vadībā ar uzdevumu «nepieļaut valstī Ungārijas notikumu atkārtošanos». 12. novembrī CK plēnumā uzstājās Karls Širdevans. Viņš uzskatīja, lai nepieļautu Ungārijas traģēdijas atkārtošanos ir vajadzīga plaša valstī pastāvošo problēmu apspriešana un risinājumu meklēšana.

Širdevanam uzradās domubiedri. Valsts drošības ministrs Ernsts Volvēbers teica, ka tas ir visatklātākais, godīgākais plēnums, kādu viņš jebkad ir redzējis.

1957. gadā no 3.-8. janvārim Maskavā viesojās VDR delegācija: Ulbrihts, Grotevols, Širdevans un citi. Širdevans pirms izbraukšanas uz Maskavu teica vēstniekam Puškinam, ka vācu biedri cer uz atklātu diskusiju. Kad Hruščovs pajautāja Ulbrihtam pastāstīt par partijas iekšējām problēmām, tas atbildēja, ka VSVP pati tiks ar to galā. Hruščovs neuzstāja. Pēc Ungārijas un Polijas arī Maskavā liberālajām idejām nebija piekrišana. Atgriezies no Maskavas, Ulbrihts uzbruka Širdevanam 1957. gada 30. janvārī CK plēnumā. Ulbrihtam uzticīgais Alfrēds Noimans nomainīja Širdevanu partijas vadošo struktūru nodaļas vadītāja amatā.

Karls Širdevans zaudēja svarīgāko pozīciju partijas aparāta iekšienē, tomēr negribēja padoties. 1957. gada 11. novembrī viņš teica valsts drošības ministram Volvēberam, ka ir nodomājis runāt par stāvokli partijā, par to, ka PSKP 20. kongresa rezultāti pakāpeniski tiek atcelti, ka cilvēku bēgšana no VDR pieprasa iekšpolitikas pārskatīšanu.

Širdevans izklāstīja Volvēberam savu pārliecību, ka viņu atbalstīs citi Politbiroja locekļi un CK sekretariāts, ieskaitot valdības vadītāju Oto Grotevalu. Un ka Puškins atbalstītu Ulbrihta nomaiņu ar Širdevanu.

Pieredzējušais Volvēbers atzīmēja, ka vēstnieka atbalsts – tas vēl nav Maskavas atbalsts, bet piesardzīgais Grotevols izvairās no jebkādiem konfliktiem.

1957. gada 7. decembrī divi reformu piekritēji Vācijas valdībā Gerhards Cillers un Fricis Zelbmans pastāstīja kolēģiem, ka nākamajā plēnumā Širdevans ir nodomājis izvirzīt jautājumu par pārmaiņām vadībā. Širdevanam pieprasīja nožēlot savu rīcību.

1958. gada 11. janvārī Politbirojā desmit cilvēki nobalsoja par viņa izslēgšanu no CK. Freds Elsners un Oto Grotevols izteicās pretēji. Lēmumu atcēla.

Uz Maskavu atkal devās delegācija Ulbrihta vadībā. Viņš pasūdzējās padomju vadītājiem par vēstnieka Puškina patvaļu, paskaidrojot, ka Karls Širdevans un viņa domubiedri partijā veic šķeltniecisku darbību.

Hruščovam nepatika Ulbrihts, taču viņš redzēja, ka viņš tur valsti savās rokās, tāpēc VDR nebija notikumu, kas satricināja Ungāriju un Poliju. Viņš negribēja šķirties no Ulbrihta un atstāja dumpīgo Širdevanu pirmajam sekretāram noēšanai.

Jurijam Vladimirovičam Andropovam uzdeva paskaidrot Grotevolam, ka Maskava neatbalsta Širdevanu: Puškins ir pārsniedzis savas pilnvaras.

«Širdevans – ļoti partejisks cilvēks, izglītots un drosmīgs, – dienasgrāmatā ierakstīja PSRS ārlietu ministra vietnieks Vladimirs Semjonovs. – Puškins atbalstīja Širdevanu pret Ulbrihtu. Ulbrihta sarīkotā skandāla rezultātā, posteni zaudēja Puškins (viņu atsauca) un no partijas izslēdza Širdevanu».

Tika atsaukts Georgijs Maksimovičs Puškins. Austrumberlīnei parādīja, ka pret viņu nav pretenzijas. Viņu atjaunoja darbā pat ne ĀM, bet gan partijas aparātā – viņš tika iecelts par PSKP CK informācijas nodaļas vadītāju, šis amats ir augstāks par darbu ministrijā. Tomēr nodaļā sastādītie dokumenti Hruščovam nepatika, un 1959. gada februārī Hruščovs nodaļu atlaida. Georgijs Puškins ieņēma iepriekšējo ārlietu ministra vietnieka amatu.

1958. gada 31. janvārī Širdevanu atskaitīja no Politbiroja un CK sekretariāta. Dažas dienas vēlāk visu «oportūnistisko frakcijas grupu» – Širdevanu, Elsneru, Volvēberu un Zelbmanu – atskaitīja no CK. Širdevana domubiedrs Gerhards Cillers izdarīja pašnāvību. Šī kadru maiņas operācija avīzēs tika nosaukta «oportūnistiskās grupas atmaskošana». Širdevanu izslēdza no partijas par to, ka «viņš izkropļoja partijas lomu strādnieku-zemnieku valstī» un «nenovērtēja ienaidnieka graujošo darbību». Vienlaicīgi Ulbrihts tika vaļā no vecā komunista Freda Elsnera. Nacistu laikā viņš emigrēja uz Padomju Savienību, strādāja Maskavas radio vācu redakcijā. Viņu atskaitīja ne tikai no Politbiroja, bet atstādināja arī no valdības priekšsēdētāja vietnieka amata.

Pēc plēnuma tika nolemts «provokatīvos elementus» iztīrīt no partijas. Profesors Volfgangs Harišs tika arestēts 1956. gada 29. novembrī, bet «Aufbau» izdevniecības vadītājs Valters Janka - 6. decembrī.

Uz ko tiecās Ulbrihta oponenti? Viņi vēlējās sociālismu ar cilvēcīgu seju, kā teica vēlāk. Karls Širdevans un viņa domubiedri bija īsteni komunisti. Viņi vēlējās vairāk demokrātijas partijā, uzskatīja, ka sociālismu būs vieglāk uzcelt, ja pazeminātu konfrontācijas līmeni ar Rietumvāciju.

Vai tas bija iespējams? Viennozīmīgi ir grūti atbildēt uz šo jautājumu. 1989. gada notikumi, kad sabruka VDR, parādīja, ka komunistiskā sistēma bija nolemta no paša sākuma. Daudz maigāks, liberālāks vadības stils diez vai pārvērstu VDR par plaukstošu valsti. Tomēr tas uzlabotu dzīvi Austrumvācijā, mīkstinātu Aukstā kara spriedzi. Un 1961. gadā neparādītos Berlīnes mūris.

Par otro cilvēku partijā kļuva Ēriks Honekers.

Ēriks Honekers četrpadsmit gadu vecumā iestājās Komunistiskajā jaunatnes savienībā. Kad viņam palika astoņpadsmit gadu, 1930. gadā viņu nosūtīja uz PSRS mācīties Ļeņina skolā. Līdz Hitlera nākšanai pie varas viņš vadīja apgabala komunistiskās jaunatnes organizāciju. 1935. gada decembrī Honekeru sagūstīja gestapo, prokurors pieprasīja viņu nošaut. Impērijas tiesa piesprieda desmit gadus ieslodzījumā. Honekers pavadīja ieslodzījumā deviņus gadus. Viņu atbrīvoja Sarkanā armija. Honekers Maskavā pabeidza Augstāko komjaunatnes skolu un vadīja Brīvās vācu jaunatnes savienību, kamēr viņu Ulbrihts nepaņēma partijas CK.

Šajā operācijā Ulbrihtam palīdzēja veiklais Ēriks Milke, kurš bija valsts drošības ministra vietnieks. Viņš sapņoja atbrīvoties no Ernsta Volvēbera, lai ieņemtu viņa vietu.

Pirmais Austrumvācijas valsts drošības orgāns bija tā saucamais «piektais komisariāts» (K-5) tautas policijas iekšienē, prototips politiskajai policijai. Valsts drošības dienestu izveidoja padomnieki no PSRS. 1949. gada 7. oktobrī tika nodibināta Vācijas Demokrātiskā Republika. 1950. gada 8. februārī izveidoja Valsts Drošības ministriju – līdzīgu padomju soda orgāniem. 1952. gadā VDM darbinieki saņēma militārās pakāpes, tāpat kā PSRS.

Pēc Berlīnes nemieriem 1953. gadā Ulbrihts nomainīja valsts drošības ministru. Ulbrihts jau tad pievērsa uzmanību ministra vietniekam Ērikam Milkem, kurš demonstrēja neierobežotu uzticību ģenerālsekretāram.

– Ar Milki es pirmo reizi sastapos piecdesmit trešajā, – stāstīja man viens no VDK pārstāvjiem VDR VDM Vitālijs Genadjevičs Čerņavskis. – Tas bija viltīgs un ļaunprātīgs ar tipisku lielvācu nacionālista domāšanu. Viņš ar grūtībām slēpa savu naidu pret krieviem – un jo tālāk, jo sliktāk. Viņš man uzreiz likās nesimpātisks, un viņš man atbildēja ar to pašu.

Pēc Maskavas ieteikuma par jauno valsts drošības vadītāju iecēla nevis Milki, bet gan veco komunistu Ernstu Volvēberu. Viņam bija iesauka «sarkanais matrozis», tāpēc, ka viņš 1918. gadā bija piedalījies matrožu nemieros Ķīlē, 1921. gadā iestājies Vācijas kompartijā. Viņš bija Prūsijas landtāga deputāts, vadīja kompartijas pagrīdes izlūkošanas un pretizlūkošanas struktūru. Pēc nacistu nākšanas pie varas emigrēja. Padomju militārā izlūkdienesta uzdevumā Eiropā nodarbojās ar diversijām pret vācu floti.

Ministrs Volvēbers bija drūms, un no viņa bailīgi izvairījās. Pieņemšanās padomju vēstniecībā viņš izdzēra trīs lielās «Stoļičnaja» glāzes, aizsmēķēja cigāru un tikai pēc tam iesaistījās sarunās. Vispār, Ēriks Milke sasniedza iekāroto mērķi – kļuva par valsts drošības ministru. Viņš izspēlēja viltīgu intrigu.

Karls Širdevans draudzējās ar kādu profesoru, ar kuru viņi nacistu laikā kopā sēdēja Zaksenhauzenas koncentrācijas nometnē. Šis pats profesors uzturēja labas attiecības ar Rietumvācijas politiķi, kuru Ulbrihts uzskatīja par angļu spiegu. Milke ziņoja partijas vadītājam, ka Širdevans ar profesora starpniecību nodod svarīgu informāciju britu izlūkdienestam, bet ministrs Volvēbers viņu piesedz.

«Milkes iecerētā intriga pret Volvēberu, – atcerējās Markuss Volfs, – apvienojās ar Ērika Honekera ambīcijām, kura augšupeju kavēja Širdevans. Abu sačukstēšanās iedarbojās uz Ulbrihtu, kurš izcēlās ar hronisku aizdomīgumu. Širdevans un Volvēbers bija kaimiņi, bet, cik man ir zināms, nekad neuzturēja ciešas attiecības».

Ministru Volvēberu par «darbību frakcijā» atstādināja no CK, atņēma Tautas palātas deputāta mandātu un aizsūtīja pensijā. Padomju vadība neaizstāvēja savu bijušo izlūku. Par valsts drošības ministru kļuva Ēriks Milke. Viņš šo amatu ieņems līdz Vācijas Demokrātiskās Republikas pastāvēšanas beigām.

Galvaspilsētas iedzīvotājs Ulbrihts uzskatīja Hruščovu par laucinieku, kurš nesaprot lielas pilsētas vajadzības. Aukstais, sevi kontrolējošais Ulbrihts bija šokēts par Hruščova neparedzamo rīcību un viņa emocionālajiem uzliesmojumiem. Hruščovu nekaitināja Ulbrihta agresīvā, uzstājīgā maniere, kurš visu laiku prasīja no viņa palīdzību. Tomēr beigu beigās viņš novērtēja Ulbrihta uzticību kopējai lietai.

Valtera Ulbrihta politiskais liktenis veidojās niknā cīņā, tāpēc viņš bija pieradis pie tā, ka blakus esošie cilvēki viņam nepiekrita, bet tam nav nozīmes – savs viņam jāpanāk par katru cenu. Un viņš izdarīja spiedienu uz Hruščovu, jebkuriem līdzekļiem pieprasot atrisināt Berlīnes problēmu.

Ulbrihts pirmais publiski ieņēma stingru pozīciju cerībā sakūdīt Hruščovu. 1958. gada oktobrī viņš uzstājās ar runu, kuru nopublicēja galvenajā partijas avīzē «Neues Deutschland» , viņš teica:

– Berlīne atrodas VDR teritorijā… Rietumu lielvalstis ir sagrāvušas juridiskos pamatus savai klātbūtnei Berlīnē; viņiem vairāk nav ne likumīga, ne morāla, ne politiska pamatojuma, lai turpinātu Rietumvācijas okupāciju.

Hruščovs nevarēja bezgalīgi izvairīties. Viņš nodarbojās ar Berlīni ar viņam piemītošo neatlaidību un entuziasmu. Visu 1958. gada novembri Ņikita Sergejevičs veltīja Berlīnes lietām. Viņš divas reizes uzstājās par šo tēmu – 10. novembrī un 26. novembrī. Hruščovs apgalvoja, ka rietumu lielvalstis izmanto Rietumberlīni agresīvai darbībai pret VDR un citām sociālistiskajām valstīm. To nav iespējams paciest. Ir nepieciešams normalizēt situāciju VDR galvaspilsētā Berlīnē.

27. novembrī rietumu lielvalstīm tika izvirzīts ultimāts: tām jāparaksta miera līgums, vai nu ar vienotu Vāciju, vai ar divām vācu valstīm un jāpiešķir Rietumberlīnei demilitarizētās pilsētas statuss, kas nozīmē no turienes izvest savu karaspēku. Hruščovs rietumvalstīm deva sešus mēnešus laika. Ja rietumvalstis atteiksies, Padomju Savienība vienpusējā kārtā parakstīs miera līgumu ar VDR un atdos tai kontroli pār visiem transporta koridoriem, kuri savieno VFR ar Rietumberlīni. Un pat atklāti piedraudēja:

– VDR varas iestādes šajos jautājumos nebūs tik piekāpīgas, kā mēs.

Tas Rietumiem bija visnepatīkamākais.

Četru lielvalstu militārpersonām bija pilnīga pārvietošanās brīvība visos četros Lielās Berlīnes sektoros. Padomju Savienības pienākums bija nodrošināt rietumu lielvalstīm piekļuvi Berlīnē, kur atradās to karaspēka kontingenti. Berlīnes Gaisa drošības centrā dežurēja padomju pārstāvis, kuru sabiedrotie informēja par saviem lidojumiem pār padomju zonu. Mašīnas un vilcienus, kas devās uz Rietumberlīni caur Austrumvācijas teritoriju, pārbaudīja padomju virsnieki, nevis VDR robežsargi. Rietumu lielvalstis gribēja saglabāt brīvu piekļuvi Rietumberlīnei un negrasījās parādīt savus dokumentus VDR robežsargiem, jo tās neatzina VDR.

Hruščova idejas izrādījās pārsteigums brālīgajām valstīm un arī pašai VDR. 10. novembrī Austrumvācijas vēstnieku Maskavā Johanesu Kēnigu, dažas stundas pirms pirmās Hruščova runas, brīdināja Eiropas 3. nodaļas vadītājs Ivans Ivanovičs Iļjičevs:

– Uzstāšanos klausieties uzmanīgi, būs svarīgi paziņojumi Vācijas jautājumā.

Hruščovam patika šī vienkāršā shēma: okupācijas režīms tiek atcelts, rietumu karaspēks tiek izvests, Rietumberlīne nonāk VDR varā. Ulbrihts neizrādīja īpašu prieku. Viņš negribēja blakus brīvu pilsētu, viņam vajadzēja pilnu kontroli pār Berlīni. Hruščova ideja bija kā kompromiss starp Ulbrihta prasību iegūt visu Berlīni un Maskavas nevēlēšanos sarīkot bīstamu skandālu ar Rietumiem.

Tomēr Hruščovs bija pārliecināts par sevi un savām iespējām. Viņš CK Prezidija locekļiem teica:

– Karš nebūs. Pirms pieciem gadiem bija cits spēku samērs, tad mums nebija ūdeņraža bumba, mēs nespējām sasniegt ASV teritoriju. Tagad Amerika mums ir kļuvusi tuvāka, mūsu raķetes spēj dot tiešu triecienu.

Protams, CK Prezidijā neviens neiebilda Hruščovam. Tikai tad, kad Ņikitu Sergejeviču atstādināja no amata, Gromiko izteicās saviem palīgiem:

– Rietumvalstu karaspēks 1945. gadā pēc pušu vienošanās tika ievests Rietumberlīnē apmaiņā pret amerikāņu karaspēka izvešanu no Tīringijas. Tas nozīmēja, ka tā izvešana no Rietumberlīnes būtu patvaļa un nebūtu saskaņā ar noslēgto līgumu. Biedrs Hruščovs bezatbildīgi un vieglprātīgi attiecās pret ultimātiem. Rezultātā, viegli izsakoties, valsts nonāk neveiklā situācijā…

Ņikita Sergejevičs alka nevis pēc konflikta, bet pēc uzvaras diplomātiskajā cīniņā. Viņš gribēja atrasties pasaules politikas centrā, gribēja, lai no viņa būtu atkarīgi galveno problēmu risinājumi, viņš ticēja savai diplomātiskajai mākslai. Viņš uzskatīja, ka pēkšņi ir ieņēmis Rietumus un tādējādi sev ir nodrošinājis labas izredzes uz uzvaru.

Hruščovs vēlējās piedalīties sarunās ar Rietumu līderiem, galvenokārt ar Amerikas prezidentu, un panākt no viņiem svarīgu piekāpšanos. Viņš nosūtīja valdības vadītāja pirmo vietnieku Anastasu Ivanoviču Mikojanu uz Savienotajām Valstīm ar priekšlikumu sarīkot tikšanos augstākajā līmenī Berlīnes un Vācijas jautājumā:

Rietumiem nebija vienotas pozīcijas.

Savienotām Valstīm Rietumberlīne bija neaizsargāts priekšpostenis, kuru bija grūti aizstāvēt. Ja ASV nespēs aizstāvēt Rietumberlīni, sabiedrotie zaudēs uzticību Amerikai.

– Izšķiras, – teica Eizenhauers, – divu miljonu brīvo vāciešu liktenis, kuri mums tic un kuriem mēs nedrīkstam pagriezt muguru.

Angļi neuzskatīja Rietumberlīni par tik svarīgu un nebija gatavi par to karot. Maskavā arī rēķinājās uz šīm pretrunām.

Rietumvalstis bija gatavas uz lielu piekāpšanos. Britu ārlietu ministrs Selvins Loids bija gatavs vienoties par sabiedroto karaspēka nomaiņu Rietumberlīnē ar ANO karaspēka kontingentu. ASV valsts sekretārs Džons Fosters Daless bija gatavs risināt šo jautājumu ar VDR. Kanclers Adenauers kategoriski bija pret – viņš nedomāja ne Hruščovam, ne Ulbrihtam atdot ne pēdu zemes. Viņu atbalstīja franču prezidents Šarls de Golls, viņš uzskatīja, ka nedrīkst piekāpties padomju spiedienam, un atbalstīja Adenaueru Berlīnes krīzes laikā.

Ņikita Sergejevičs aicināja Ulbrihtu paciesties:

– Rietumniekiem vajag dot laiku, lai viņi var atkāpties no iepriekšējām pozīcijām. Pēc gada viņi būs vājāki, bet mēs stiprāki. 1961. gadā VDR pārspēs VFR dzīves līmeņa ziņā. Tam būs liela politiska nozīme. Tā viņiem būs bumba. Amerikāņi nespēj atzīt VDR prestiža apsvērumu dēļ. Viņi mūs neatzina sešpadsmit gadus, bet jūs gribat, lai viņi jūs atzīst pēc desmit gadiem. Jāpagaida.

Izcēlās arī strīds par attiecībām ar VFR. Gromiko atzīmēja Ulbrihtam, ka VDR prese VFR nosauc par nelikumīgu valsti, kas atšķiras no padomju pozīcijas:

– Federatīvā Republika ir suverēna valsts. Mēs varam viņu kritizēt par militārismu, bet nedrīkstam neuzskatīt par suverēnu valsti – tas kaitē mūsu taktikai.

Ulbrihts pastāvēja uz savu:

– VDR ir likumīga valsts tāpēc, ka tā izpildīja Potsdamas vienošanos, bet VFR nē.

Hruščovs noslēgumā teica:

– Kā VDR skatās uz šiem jautājumiem – tā ir jūsu iekšējā lieta. Mēs paliekam savās pozīcijās. Mums nav jāatkārto jūsu pozīcija. Mēs esam nodibinājuši diplomātiskās attiecības ar divām vācu valstīm un abas uzskatām par suverēnām.

Ņikita Sergejevičs uz daudz ko cerēja, spēlējot ar Rietumiem. Ulbrihts baidījās, ka kādā brīdī Padomju Savienība upurēs VDR, lai noslēgtu lielu darījumu ar Savienotām Valstīm. Aukstais karš bija jūtams arī vienas nometnes iekšienē. Jaunākais partneris baidījās, ka vecākais aiz viņa muguras vienosies ar otru pusi. Šīs bailes nekad nepameta VDR vadītāju.

«Ulbrihts slepenībā neuzticējās Maskavai, šaubījās par tās lojalitāti, – atcerējās Austrumvācijas izlūkdienesta priekšnieks ģenerālis Markuss Volfs. – Ulbrihts baidījās, ka Padomju Savienība militāra konflikta gadījumā starp vācu «brāļiem» var pamest VDR likteņa varā.».

Austrumberlīnē zināja, ka Molotovs negribēja VDR uzņemt Varšavas līguma valstu blokā, viņš uzdeva jautājumu:

– Kāpēc mums jācīnās ar Rietumiem dēļ VDR?

Kāpēc Hruščovs savādāk izturējās pret Austrumvāciju? Kāpēc nolēma tai palīdzēt? Viņš tiešām ticēja komunismam. Viņš gribēja nodemonstrēt visai pasaulei, ka VDR, kas atrodas Aukstā kara priekšējās pozīcijās, uzvarēs VFR sacensībā, ka komunisms ir pievilcīgāks par kapitālismu. Viņš VDR uzskatīja par svarīgāko šo sacensību dalībnieku. Tas noteica viņa attieksmi pret Austrumvāciju un pašu Ulbrihtu. Viņš ticēja, ka pasaules sociālisms ir kļuvis tik stiprs, ka spēj gūt uzvaru pār kapitālismu mierīgā ceļā.

Pie tam Hruščovam bija jāpierāda visai pasaulei, un vispirms sociālistiskajām valstīm, ka Padomju Savienība, bet nevis Ķīna ir sociālisma nometnes līderis un, ka Padomju Savienība ir spējīga aizsargāt visus sabiedrotos un par viņiem parūpēties. Šī doma vēlāk ietekmēs viņa lēmumu nosūtīt raķetes uz Kubu.

Ķīnas un VDR tuvināšanās bija nepatīkama Maskavai. Pekina un Austrumberlīne sagāja kopā neatzīstot 20. kongresa kursu, Staļina kritiku un mierīgas līdzāspastāvēšanas koncepciju. Ulbrihts un Mao Czeduns baidījās, ka Hruščovs piekāpsies Rietumiem un neatbalstīs viņu centienus cīņā par teritoriju atgūšanu. Viņiem bija kopīgas problēmas: ienaidnieki kontrolēja viņu teritorijas – Rietumberlīni un Taivānu. Ķīnieši konsultējās ar austrumvāciešiem, kā pārtraukt bēgšanu no valsts – ķīnieši bēga uz Honkongu, kas atradās britu pārvaldē. Ķīna piegādāja VDR pārtiku.

Ulbrihtam pat nevajadzēja aiziet pārāk tālu attiecībās ar Ķīnu, tāpēc, ka Ķīnas problēma Hruščovam bija aktuāla. Ar katru dienu tas kļuva pamanāmāks.

VFR kanclers Konrāds Adenauers teica uz Bonnu atbraukušajam Francijas prezidentam Šarlam de Gollam:

– Manas cerības pamatojas ar to, ka Krievija būs spiesta atvilkt savus spēkus no Rietumiem un tos izvietot pret sarkano Ķīnu. Mana pārliecība ir tāda, ka sarkanās Ķīnas problēma vienā jaukā dienā var kļūt par visas cilvēces lielāko problēmu. Es uzskatu, ka jāizmanto visi veidi, lai pēc iespējas Krieviju pārvērstu par aizsprostu pret Ķīnu.

Rietumi piekāpās. Hruščovs uzskatīja, ka laika faktors ir viņa pusē, ka viņš uzvarēs cīniņā pret Rietumiem.

– Skatieties, kā viss ir izmainījies, – priecājās Ņikita Sergejevičs. – Viņi negribēja mums pasniegt rokas. Bet tagad Makmilians atbrauca. Ierodas viceprezidents Niksons.

Prezidents Eizenhauers pārstāja sagādāt Padomju Savienībai nepatikšanas. Džons Fosters Daless, visstingrākais saspīlējuma samazinājuma pretinieks, gulēja slimnīcā. Un britu premjerministrs Harolds Makmilians, par neapmierinājumu Aukstā kara cīnītājiem, 1959. gada februārī devās uz Padomju Savienību un palika ļoti apmierināts.

Ņikita Sergejevičs ticēja, ka augošais kodolarsenāls palīdzēs viņam gūt virsroku Berlīnes krīzē. 1958. gada decembrī Hruščovs pieņēma lēmumu izvietot VDR tuvās darbības rādiusa raķetes. Austrumvāciešiem par to nepaziņoja.

No Novgorodas apgabala slepeni pārbāzēja Augstākā virspavēlnieka Rezerves 72. inženiertehnisko brigādi. Brigādes bruņojumā bija raķetes R-5M (pēc NATO klasifikācijas SS-3). Darbības rādiuss – 1200 km. Tas nozīmēja, ka tās darbības zonā bija Francija, Anglija un amerikāņu bāzes Rietumeiropā. Tā pirmo reizi (un trīs gadus pirms Karību krīzes) Hruščovs izvietoja raķetes ar kodolgalviņām ārpus padomju teritorijas.

Visi darbi notika naktī, lai to nepamanītu amerikāņu izlūklidmašīnas. Tomēr rietumvācu aģentūra sekoja dzelzceļa pārvadājumiem un ieguva pietiekami precīzu informāciju par padomju kodolieroču parādīšanos VDR. 1959. gadā Padomju karaspēka grupējuma Vācijā komandieris maršals Zaharovs ziņoja Hruščovam, ka raķetes ir kaujas gatavībā.

1959. gada 23. jūnijā bijušais amerikāņu vēstnieks Averels Harimans apciemoja Hruščovu Sočos un apsprieda ar viņu Berlīnes jautājumu. Hruščovs gribēja iebiedēt Harimanu, un viņam tas izdevās. Žurnālā «Life» Harimans citēja padomju vadītāju:

– Jūsu ģenerāļi saka, ka noturēs savas pozīcijas Rietumberlīnē ar spēka palīdzību. Tas ir blefs. Ja jūs nosūtīsiet tankus, tie tiks sadedzināti, variet par to nešaubīties. Ja jūs gribat karu, jūs to dabūsit, bet atcerieties, ka tas būs jūsu karš. Mūsu raķetes startēs automātiski.

Hruščovu uzaicināja uz Savienotajām Valstīm. Viņš uzaicinājumu uzņēma kā apliecinājumu viņa politikas panākumiem. 72. brigādi tikpat slepeni pārdislocēja no VDR uz Kaļiņingradas apgabalu. Pie kam bija sākusies jauno raķešu R-12 izvēršana ar darbības rādiusu divi tūkstoši kilometru, kas deva iespēju dot triecienu pa mērķiem Rietumeiropā no padomju teritorijas.

1959. gada vasarā Maskavā ieradās toreizējais viceprezidents Ričards Niksons. 24. jūlijā viņš Sokoļņikos atklāja pirmo amerikāņu izstādi. Hruščovs pats atnāca uz izstādes atklāšanu. Viņi ar Niksonu apstājās paviljonā, kurā bija izstādīti virtuves tehnikas paraugi. Šeit arī notika slavenais virtuves strīds par divu sistēmu priekšrocībām.

Niksons secināja, ka Hruščovs ne pavisam nav tāds, par kādu viņš grib izlikties. Liela kļūda ir uzskatīt viņu par tādu cilvēku, kurš būtu spējīgs sākt karu dusmu lēkmē. Kad tiek apspriesti svarīgi jautājumi, viņš ir lietišķs, auksts un pavisam mierīgs. Hruščovs manevrēja. Te pēkšņi atskanēja draudi imperiālismam, te pēkšņi tika solīti olīvu zari.

Hruščova ceļojums uz Savienotajām Valstīm 1959. gada septembrī bija padomju līdera personīgs panākums. Divpadsmit dienas viņš ceļoja pa valsti, tikās ar ļoti daudziem cilvēkiem, daudzi viņu sagaidīja ar sajūsmu, un tas kļuva par sava veida otro atzīšanu no Amerikas puses. Likās, ka Ņikita Sergejevičs nonāca pie secinājuma, ka padomju kolhozniekam labāk būtu mācīties pie Aiovas štata fermeriem, kuri audzē kukurūzu, bet nevis pie tautas akadēmiķa Lisenko.

Hruščovu iepazīstināja arī ar CIP direktoru Alenu Dalesu.

– Droši vien laiku pa laikam, jums parāda manus izlūkdienesta ziņojumus, – izteicās Daless.

– Es domāju, ka mēs saņemam vienu un to pašu informāciju, – nekavējoties noreaģēja Hruščovs. – Un domājams, ka no vieniem un tiem pašiem cilvēkiem.

– Ir vērts apvienot pūles, –ierosināja Daless.

– Mums vajadzētu kopīgi pirkt izlūkdienesta informāciju, – pievienojās Hruščovs, – ieekonomēsim naudu.

Pēc tam Hruščovs, protams, nevērīgi piebilda amerikāņu žurnālistiem, ka viņš ir spiests, protams, lasīt to, ko viņam raksta Daless, bet vispār viņš dod priekšroku labiem romāniem.

Sarunās Kempdeividā divu valstu vadītāji vienojās par tikšanos Parīzē 1960. gada maijā augstākajā līmenī Berlīnes jautājumos un par Eizenhauera atbildes vizīti Padomju Savienībā.

Tiesa, Hruščova labais noskaņojums izgaisa, kad viņš oktobrī aizbrauca uz Pekinu uz sarunām ar Mao Czedunu. 2. oktobrī Pekinā Ņikita Sergejevičs pēc Eizenhauera lūguma izvirzīja jautājumu par piecu amerikāņu «spiegu» atbrīvošanu no ķīniešu cietumiem. Mao sašuta par to, ka Hruščovs atļaujas izpildīt Amerikas prezidenta rīkojumus.

Hruščova visa iecerētā un sarežģītā spēle bija atkarīga no viņa spējām gūt panākumus, tas ir piespiest rietumniekus atkāpties un piekāpties. Un viss sabruka, kad 1960. gada 1. maijā viņa raķešnieki notrieca amerikāņu izlūklidmašīnu U-2.

Hruščovs izlika amerikāņiem slazdu, kurā viņi iekrita.

5. maijā viņš pateica, ka ir notriekta amerikāņu lidmašīna, bet nebilda ne vārda par pilota likteni, kurš bija saņemts dzīvs. Kad amerikāņi paziņoja, ka tā bija civilā lidmašīna, kas veica meteoroloģiskos pētījumus un bija novirzījusies no kursa. 7. maijā Hruščovs paziņoja, ka pilots ir dzīvs, bet 11. maijā piebilda, ka lidotājs tiks nodots tiesai.

Hruščovam un Eizenhaueram bija jātiekas Parīzē četru lielvalstu vadītāju tikšanās reizē. Uz šo tikšanos tika liktas lielas cerības.

Piecdesmitie gadi bija laiks, kad likās, ka viss šausmīgais palicis pagātnē. Piecdesmito gadu vidū iestājās miers. Protams, ka pastāvīgi kaut kas notika, tomēr tāpat dzīvoja mierā. Tas bija ekonomiskās izaugsmes laiks un tika radīts tas, ko nosauks par sociālu valsti. Pagātnē palika kartiņas un trūkums. Pieauga mūža ilgums. Lielus panākumus sasniedza medicīna. Par to vislabāk liecināja izdzīvojušo jaundzimušo skaita līmeņa pieaugums. Anglijā 1935. gadā no tūkstoš jaundzimušajiem piecdesmit septiņi nomira, 1950. gadā šis skaitlis samazinājās līdz trīsdesmit, piecdesmito beigās neizdzīvoja tikai divdesmit divi.

Kopumā bija sajūta, ka sliktākais ir aiz muguras, un neatgriezīsies. Izmainījās Eiropas pilsētu izskats. Vakaros tās pielija ar elektrisko gaismu. Cilvēki izgāja uz ielas pastaigāties un baudīja dzīvi. Tas, kas šodien liekas dabīgs, tad bija jaunums un atstāja spēcīgu iespaidu.

Vēlme pēc komfortablas dzīves apvienoja Rietumus un Austrumus. Uzstājoties PSRS Ministru padomes Prezidija paplašinātajā sēdē, Hruščovs teica:

– Biedrs Novikovs bija ārzemēs un man stāstīja, ka amerikāņi viņam parādīja, kādus izturīgus audumus viņi izgatavo… Būs jāparunā ar amerikāņiem. Ja tie ir nopērkami, tad nopirksim, bet, ja nepārdos, uzdosim mūsu izlūkiem…

14. maijā Hruščovs izlidoja uz Parīzi. Viņš uzskatīja, ka izlūklidmašīnu lidojumi ir viņa valsts pazemojumi. Ja PSKP CK pirmais sekretārs neieņems stingru pozīciju, vanagi valsts iekšienē ieķersies viņā. Hruščovu ietekmēja Ķīnas stingrā pozīcija. Viņš deva priekšroku torpedēt četrpusējās sarunas, kuras tā bija vēlējies, bet negribēja izrādīties vājš un piekāpīgs.

Hruščovs pieprasīja no Amerikas prezidenta atvainošanos, kaut valstu vadītāji nekad neuzņemas atbildību par saviem spiegiem – tieši tāpēc, lai normālas starpvalstu attiecības varētu turpināties. Eizenhauers tomēr turpināja aizstāvēt savu taisnību: padomju sistēmas noslēgtība rada nepieciešamību veikt izlūklidojumus. Tas vēl vairāk sadusmoja Hruščovu.

Francijas prezidents Šarls de Golls ļoti cerēja uz apspriedes panākumiem, paļāvās, ka viņš palīdzēs mazināt spriedzi starp Austrumiem un Rietumiem. Golls, būdams saimnieka lomā, pierunāja Hruščovu nomierināties, teica, ka lietderīgāk ir apvaldīt savas pretenzijas pret amerikāņiem:

– Nu redziet, viss mainās, lūk jūsu pavadonis lido apkārt Zemei, lido pāri Francijas teritorijai – mēs taču neapvainojamies par to uz jums.

Tomēr pierunāšanas mēģinājumi bija veltīgi.

Līdzko visi bija sanākuši kopā, Hruščovs paziņoja, ka, ja Savienoto Valstu prezidents atsakās atvainoties, tad Padomju Savienība nepiedalīsies sarunās. Tikšanās beidzās vēl nesākusies.

Britānijas premjerministrs Makmilians notriekto U-2 lidmašīnu uzskatīja par nelaimi, bet Parīzes tikšanos augstākajā līmenī izjaukšanu par «vistraģiskāko brīdi» savā dzīvē.

«Nedomāju, ka Hruščovs atbrauca uz Parīzi ar nodomu izjaukt tikšanos augstākajā līmenī, – uzskatīja Adenauers. – Drīzāk, otrādi, domāja, ka viņam izdosies panākt no Eizenhauera publisku paziņojumu par atteikšanos no turpmākiem izlūklidmašīnu lidojumiem virs Padomju Savienības teritorijas. Tikai sastopot Eizenhauera pretestību, kā arī saņemot atteikumu par vidutāja lomu no de Golla un Makmiliana, viņš ieslīga neapturamā un bezjēdzīgā ārprātā. Par viņu radās iespaids kā par cilvēku, kurš zaudējis mēra sajūtu, kā tas laika gaitā notiek ar visiem diktatoriem…»

Andrejs Andrejevičs Gromiko mūža nogalē rakstīja savā grāmatā: «Es sekoju Hruščovam, bet galvā vien doma: «Tīrā izrādīšanās. Hruščovs zaudē pār sevi kontroli, kas valstsvīram nav pieņemami».

Bet toreiz ārlietu ministrs neuzdrošinājās iebilst CK pirmajam sekretāram.

«Kad atkrīt vajadzība pēc šarma un zobošanās, – par Hruščovu 1961. gadā rakstīja pazīstamais amerikāņu rakstnieks, Nobela prēmijas laureāts Sols Belo, – viņš ir stingrs, patvaļīgs un grūts cilvēks. Sarunās ar labi informētiem cilvēkiem, kuri mēģina izrādīt uz viņu spiedienu, viņš paliek rupjš un agresīvs – ieradums būt pie varas ir atņēmis jebkādu elastību. Izskatās, ka viņš nemāk spēlēt ne pēc kādiem noteikumiem, kā vienīgi pēc savējiem…

Faktiska savu kļūdu atzīšana viņam bija neiedomājama lieta. Viņš dzīvo ar dzelžainu nepieciešamību nekad kļūdīties. Cilvēkus, kuri kļūdījās, viņš, iespējams, visspilgtāk atceras guļošus zārkā. Viņam robeža starp neiespējamo un iespējamo ir iezīmēta ar asinīm, bet ārzemnieki, kuri šīs asinis neredz, viņam liekas kā lieli savādnieki».

Apspriest (un varbūt atrisināt) Berlīnes problēmu Parīzē neizdevās. Un Hruščovs turpināja pieprasīt no rietumu lielvalstīm: atceliet okupācijas režīmu un izvediet karaspēku. Rietumu lielvalstis atteicās aiziet no Berlīnes.

Kad Vašingtonā Džons Kenedijs nomainīja Eizenhaueru, Hruščovs nolēma, ka jāsāk rīkoties. Jaunais amerikāņu prezidents atstāja par sevi iespaidu kā par nepieredzējušu un neizlēmīgu cilvēku. Tomēr Ņikita Sergejevičs gribēja paskatīties uz Kenediju un pārliecināties par to, ka jaunais prezidents neliks lietā armiju.

Apsveicot Kenediju ar ievēlēšanu, Hruščovs viņam rakstīja: «Mēs… esam gatavi nodibināt visdraudzīgākās attiecības starp padomju un amerikāņu tautām, starp PSRS un ASV valdībām. Mēs esam pārliecināti, ka nav tādu šķēršļu, kurus nevarētu pārvarēt ceļā uz miera saglabāšanu un nostiprināšanu».

Stājoties amatā, Kenedijs atbildēja: «Sāksim visu no jauna, un lai abas puses atceras, ka pieklājība nav vājuma pazīme, bet atklātība vienmēr jāapstiprina ar darbiem. Aicinu sarunas vest nevis aiz bailēm, un arī nebaidīties no sarunām».

Hruščovs sāka dot mājienus par sarunu vēlamību. Viņš rīkojās caur Averelu Harimanu, caur padomju vēstniecību, tika izmantoti izlūkdienestu kanāli, kas noveda pie prezidenta brāļa Roberta Kenedija, kurš bija tieslietu ministrs.

1961. gada 22. februārī Džons Kenedijs rakstīja Hruščovam, izsakot cerību, ka viņi satiksies tuvākā nākotnē. Kenedijs uzdeva Amerikas vēstniekam Maskavā Levelinam Tompsonam piedāvāt Hruščovam noorganizēt tikšanos kādā neitrālā Eiropas valstī. 1. aprīlī Hruščovs nosauca Tompsonam divas pilsētas – Stokholmu un Vīni.

Sarunas sākās 1961. gada 3. jūlijā Amerikas vēstnieka rezidencē Vīnē.

Hruščovs runāja dedzīgi un temperamentīgi. Viņš mēģināja izdarīt spiedienu uz jauno prezidentu. Ņikitam Sergejevičam aiz muguras bija Jurija Gagarina triumfālais lidojums, bet amerikāņu astronauti vēl gaidīja uz zemes, kad būs gatava viņu raķete. Hruščovs uzskatīja, ka viņa pozīcija viņam dod priekšroku.

Ņikita Sergejevičs ieraugot jauno prezidentu, sarunu sāka ar joku:

– Mani arī savā laikā uzskatīja par ļoti jaunu cilvēku, un es vēl apvainojos, ka mani uzskata par tik jaunu. Un tagad es labprāt mainītu savu vecumu ar jums vai arī padalītos ar vecuma pārpalikumiem.

Prezidents Kenedijs jokus nepieņēma. Viņš iesāka runāt par galveno tēmu, kas viņu satrauc, par pasaules komunisma uzbrukumu, kura rīcībā tagad ir kodolraķešu ieroči. Kenedijs, uzrunājot Hruščovu, teica:

– Mani visvairāk satrauc tas, ka jūs gribat iznīcināt mūsu kapitālistisko sistēmu, ka jūs gribat iznīcināt mūsu ietekmi tur, kur tā ir bijusi vienmēr, ka jūs vispār gribat iznīcināt brīvo sistēmu.

Hruščovs jutās ne tikai vecāks par Kenediju – pēc vecuma, un pieredzes, viņš jutās kā daudz spēcīgākas lielvalsts vadonis. Un runāja ar Kenediju ne kā ar politiķi, bet tā, kā viņš bija pieradis atbildēt uz ārzemju žurnālista jautājumiem.

– Prezidenta kungs, – atbildēja Hruščovs, – es jums garantēju, ka Padomju Savienība nesāks uzspiest savas intereses ar kara palīdzību, – vispār smieklīgi ir uzspiest idejas, pienest idejas uz durkļu galiem, vai, kā varētu teikt tagad, uz raķešu galiem. Bet tas nenozīmēs to, ka mēs, kā skolā, nosēdīsimies solos salikuši rokas. Mēs cienām savas idejas, mēs atbalstām savas idejas un nevaram jums garantēt, ka tās paliks tikai mūsu robežās.

Pirmā sarunu diena beidzās bez rezultātiem. Divi vadītāji runāja katrs savā valodā tiešā un pārnestā nozīmē. Pavadot Hruščovu, prezidents Kenedijs skumji noteica:

– Jā, priekšsēdētāja kungs, izskatās, ka ar jums ir vēl grūtāk vienoties nekā ar Šarlu de Gollu.

Ņikita Sergejevičs vēlējās atrasties pasaules politikas centrā, lai bez viņa neko neizlemtu. Viņš nešaubījās, ka Kenedijs būs spiests piekāpties.

„«Kenedijs ir jauns, enerģisks, inteliģents, – atceras padomju diplomāts Valentīns Faļins. – Tādi Hruščova paņēmieni, kā «es esmu vecāks par jums, ceru, ka neuzskatīsit, ka tas būtu nevietā, ja es ņemot vērā savu dzīves pieredzi, dotu jums padomu…», bija veltīgi. Džons Kenedijs tādus neņēma vērā».

Nākamajā dienā sarunas turpinājās padomju vēstniecības ēkā Vīnē. Amerikāņu diplomāti brīdināja prezidentu:

«Hruščovs, bez šaubām, negribētu riskēt ar lielu karu. Bet reālie draudi ir tādi, ka viņš var neapzināties, ka lieta virzās uz karu. Viņu vajadzētu bez divdomībām brīdināt, ka Savienotās Valstis nepieļaus sevi padzīt no Berlīnes.

Džons Kenedijs saprata, ka viņam jānodemonstrē stingrība, bet nezināja, kā to izdarīt. Parīzē Šarls de Gols skaidroja amerikānim:

– Svarīgi, lai Hruščovs noticētu rietumu pozīcijas stingrībai. Tomēr pastāv draudi, ka viņš jums nenoticēs.

Saruna pievērsās Berlīnei un uzreiz tā ieguva stingru raksturu. Prezidents Kenedijs paskaidroja savu nostāju:

– Priekšsēdētāja kungs, Savienotās Valstis Rietumberlīnē atrodas ar uzvarētāja tiesībām karā, šīs tiesības nevar tikt atceltas vienpusējā kārtā. Pie tam katrs amerikāņu prezidents apstiprina tās garantijas, kuras mūsu valsts ir devusi citām valstīm. Ja mēs atteiksimies no šīm garantijām, tad mums neviens neticēs. Ja mūs izstumj no Rietumberlīnes, tad neko nebūs vērtas garantijas, kuras mēs devām Eiropai.

Tomēr Hruščovs turējās ļoti stingri:

– Prezidenta kungs, ja jūs uzstājat uz piekļuves tiesībām Rietumberlīnei pēc tam, kad mēs būsim parakstījuši miera līgumu ar Vācijas Demokrātisko Republiku, tad jūs riskējat. Ņemiet vērā, ja jūsu karaspēks šķērsos VDR robežu, mēs atbildēsim uz jūsu agresiju.

Kenedijs precizēja:

– Priekšsēdētāja kungs, jūs esat gatavi iziet uz Savienoto Valstu un Padomju Savienības militārām sadursmēm Rietumberlīnes dēļ? Priekšsēdētāja kungs, karu ir viegli uzsākt, daudz sarežģītāk ir saglabāt mieru.

– Prezidenta kungs, mēs negribam karu, bet, ja jūs to iesāksiet, tad būs karš. Tikai ņemiet vērā, ka mēs no sava lēmuma neatkāpsimies un decembrī parakstīsim līgumu ar Vācijas Demokrātisko Republiku.

Un tad Kenedijs pateica frāzi, kas iegāja vēsturē:

– Tādā gadījumā, priekšsēdētāja kungs, ziema šajā gadā būs auksta.

Jaunais Džons Kenedijs neatstāja iespaidu uz Hruščovu. Atgriezies Maskavā, Ņikita Sergejevičs nevērīgi atzīmēja:

– Ja amerikāņiem pašlaik ir tāds prezidents, tad man amerikāņu tautas ir žēl.

Ārlietu ministrs Gromiko, uzstājoties Ārlietu ministrijas partijas aktīvistu sanāksmē, teica:

– Ja mēģinātu tēlaini izteikties, tad tā bija milža un pigmeja tikšanās.

Dzejnieks un žurnāla «Novij mir» galvenais redaktors Aleksandrs Trifonovičs Tvardovskis, izlasot Vīnes tikšanās materiālus, ierakstīja dienasgrāmatā: «Pavisam esmu apjucis no Ņikitas Sergejeviča un Kenedija sarunām beidzamajā tikšanās reizē. Nu nevar būt tā, ka mēs pa taisno uzprasītos uz karu».

Aizmuguriski turpinājās asi izlēcieni starp diviem vadītājiem.

– Runā, ka Rietumberlīni nav iespējams aizstāvēt, – publiski paziņoja Kenedijs. – To pašu kara laikā runāja par Staļingradu. Jebkuru pozīciju var padarīt par neieņemamu, ja cilvēki – drosmīgi ļaudis – ķeras pie lietas. Mēs negribam karot, bet mēs nepieļausim komunistiem mūs izsviest no Berlīnes.

Tomēr Hruščovs neticēja amerikāņu vēlmei cīnīties par Berlīni. Savā vasarnīcā pie Melnās jūras Ņikita Sergejevičs pieņēma amerikāņu diplomātu Džonu Makloju un viņam teica:

– Ja rietumu karaspēks mēģinās virzīties uz Berlīni, mēs jums pretosimies ar spēku. Tas būs kodolkarš. Jūs un mēs droši vien izdzīvosim. Bet visi jūsu Eiropas sabiedrotie tiks iznīcināti.

Ņikita Sergejevičs tā aprakstīja kodolieroču spēku, ka Makloja mazā meita sāka raudāt.

Pat, ja kaut kas neizdevās, Hruščovs varēja sevi mierināt, ka viņš ir kļuvis par vienu no galvenajiem spēlmaņiem pasaules arēnā. Valteram Ulbrihtam nebija šādas kompensācijas. Viņš nespēja apturēt līdzpilsoņu bēgšanu, sevišķi jauno un izglītoto.

Bēgšana no VDR pieņēma biedējošus apmērus. 1960. gada februārī aizbēga ap desmit tūkstoši cilvēku, bet maijā divreiz vairāk. Ulbrihts žēlojās, ka Federatīvajai republikai palīdz Savienotās Valstis Rietumeiropas valstis, tāpēc rietumvācieši ir atjaunojuši savas pilsētas, maksā strādniekiem lielas algas un saīsina darba dienu. Skolotāji un ārsti Rietumos saņem divas reizes vairāk. Rūpnieciskā ražošana VFR pieaug straujos tempos. Ulbrihts skaidroja Hruščovam:

– Mēs saprotam, ka mūsu prasības prasa lielus upurus no jums, bet jūs saprotiet, ka mūsu ekonomikai vajag palīdzēt.

Hruščovs nevarēja bezgalīgi atgaiņāties no VDR lūgumiem un prasībām. Viņa reputācija arī bija atkarīga no situācijas Austrumvācijā. Tāpēc viņš apmierināja Ulbrihta prasības, teica:

– Jūsu rūpes – tās ir mūsu rūpes.

Kad Hruščovs saprata, kādā bēdīgā stāvoklī atrodas VDR, viņš teica Ulbrihtam:

– Mums nemaz nebija aizdomas, ka VDR ir tik ekonomiski neaizsargāta.

Viņš pieņēma lēmumu sniegt plašu palīdzību, lai VDR uzvarētu sacensībā ar VFR. Pie tam viņš aicināja vācu biedrus arī strādāt aktīvi, mācīties stāvēt uz divām kājām, bet ne visur paļauties uz Maskavu. Viņš atteicās Ulbrihtam dot zeltu, lai viņš varētu nomaksāt parādus Rietumiem:

– Jūs prasāt sešdesmit astoņas tonnas zelta. Tas ir nepieņemami. Nedrīkst būt tāda situācija, kad jūs pērkat preces, bet mēs par tām maksājam. Mums nav tik daudz zelta, mums tas jāatstāj sevišķu vajadzību gadījumiem.

Ulbrihtam vajadzēja piespiest Hruščovu izdarīt to, ko padomju līderis vispār negribēja darīt, - piekrist sienas celtniecībai. Samazinājās Hruščova manevra telpa starp Rietumu pozīciju un Ulbrihta prasībām slēgt robežu ar Rietumberlīni.

1960. gada septembrī Ulbrihts sāka rīkoties.

VDR varas iestādes pieprasīja no Rietumu diplomātiem, kuri bija akreditēti Bonnā, lai tie saņemtu atļauju apmeklēt Austrumberlīni. Nodomu nopietnību nolēma pārbaudīt amerikāņu vēstnieks Bonnā Volters Daulings. 21. septembrī viņš ielidoja Rietumberlīnē, 22. septembrī mēģināja iebraukt Austrumberlīnē.

Viņu apturēja robežsargs:

– Diplomāti, kuri ir akreditēti Bonnā, nedrīkst iebraukt Berlīnes demokrātiskajā sektorā. Jums būs jāatgriežas atpakaļ.

Vēstnieks kategoriski atteicās to darīt, jo viņš vienlaikus bija Amerikas misijas vadītājs Berlīnē. Robežsargs pieprasīja uzrādīt dokumentus, kaut vēstnieks atradās limuzīnā ar diplomātiskajiem numuriem un karodziņu. Vēstnieks uzrādīja savu diplomāta apliecību, tādējādi atzīstot VDR robežsargu tiesības pieprasīt dokumentus no uzvarētājvalstu pārstāvjiem. Amerikāni beigu beigās ielaida. Viņš pavizinājās pa Austrumberlīni un atgriezās atpakaļ.

Maskavai Ulbrihta iniciatīva izrādījās nepatīkams pārsteigums. VDR vēstnieku uzaicināja uz Ārlietu ministriju un palūdz visu izstāstīt. Padomju diplomāti atzīmēja, ka viņiem nepieprasa uzrādīt dokumentus, kad viņi no Austrumberlīnes iebrauc Rietumberlīnē.

Ņikita Sergejevičs mēģināja vienlaicīgi spēlēt uz vairākiem šaha galdiņiem – gribēja atrisināt gan Rietumberlīnes problēmu, gan panākt sociālisma uzvaru pār kapitālismu vācu zemē, gan uzlabot attiecības ar Rietumiem. Ulbrihts domāja, ka sociālisma uzvara ir iespējama tikai pilnībā pabeidzot Rietumberlīnes jautājumu. Ulbrihts darīja visu, lai piesaistītu Hruščovu savai ticībai.

1961. gada 4. janvārī VSVP CK Politbiroja sēdē tika pieņemts lēmums atrast veidu kā pārtraukt bēgšanu no republikas. Izveidoja darba grupu, kuras sastāvā bija CK otrais sekretārs Ēriks Honekers, iekšlietu ministrs Karls Marons un valsts drošības ministrs Ēriks Milke.

Valters Ulbrihts vēlējās gūt savu labuma daļu no padomju-ķīniešu konflikta un 1961. gada janvārī nosūtīja uz Pekinu delegāciju ar Politbiroja locekli Hermani Maternu priekšgalā. Delegācija brauca caur Maskavu un veica nelielu apstāšanos. Izbrīnītajiem padomju draugiem austrumvācieši teica, ka sarunu tēma būs ekonomika. Reāli runāja par to, cik līdzīgas problēmas ir Taivānai un Rietumberlīnei. Ķīnas premjers Čžo Eņlajs 1961. gada jūnijā teica Austrumvācijas vēstniekam:

– Sociālistiskā nometne cīnās divās frontēs – viena ir Austrumos, otra Rietumos. Stratēģiskā fronte ir Rietumos. Mēs saprotam, kāda smaga nasta ir uzgūlusies VDR. Vācija ir galvenā problēma. Mēs atbalstām jūsu cīņu.

Hruščovs bija spiests pierādīt, ka viņš ir uzticamāks partneris par Mao.

15. jūlijā Ulbrihts sarīkoja preses konferenci. Avīzes «Frankfurter Rundschau» korespondente uzdeva Ulbrihtam jautājumu par to, vai viņš ir nodomājis uzbūvēt sienu.

– Es jūsu jautājumu saprotu tā, – atbildēja Ulbrihts, – ka Rietumvācijā ir cilvēki, kuri vēlas, lai mēs mobilizētu cilvēkus sienas būvei. Man nekas nav zināms par tādiem nodomiem. Mūsu valstī celtnieki ir aizņemti ar māju celtniecību, brīvu roku nav. Nav arī plānu celt sienu.

Nākamajā dienā cilvēki šausmās bēga no VDR, zinot sociālistisko vadītāju ieradumu noliegt to, kas jau tiek darīts. 1961. gada jūlijā tūkstoš cilvēku katru dienu bēga uz Rietumberlīni.

29. jūnijā Maskavā PSKP CK Prezidijs apsprieda Ulbrihta lūgumu sarīkot Varšavas līguma valstu vadītāju apspriedi. Tikšanās bija paredzēta 3. augustā.

Hruščovs nonāca pie secinājuma, ka nedrīkst pieļaut VDR noasiņošanu – ja arī turpmāk to pametīs paši izglītotākie un gudrākie jaunie cilvēki, tad sociālistiskajai Vācijai nav nākotnes. Viņš uzdeva padomju vēstniekam Mihailam Georgjevičam Pervuhinam nekavējoši tikties ar Ulbrihtu un paziņot par piekrišanu.

Varšavas līguma valstīm iepriekš nepaziņoja, kāpēc to pārstāvjus steidzami sapulcē Maskavā. Gromiko un Andropovs 28. jūlijā ziņoja CK Prezidijam, ka jebkura informācija «var kļūt zināma Rietumu lielvalstīm».

20. jūlijā VDK priekšsēdētājs Aleksandrs Nikolajevičs Šeļepins informēja Hruščovu, ka padomju izlūkdienests ir atklājis pazīmes par Rietumu gatavošanos militāram konfliktam un šie pasākumi «var radīt nopietnus draudus Padomju Savienības drošībai». Prezidents Kenedijs ir palielinājis militāro budžetu par trīs ar pusi miljardiem dolāru, ir iesaukti rezervisti. Viņš ir lūdzis kongresu piešķirt divsimt miljonus dolāru civilajai aizsardzībai, tajā skaitā patvertņu būvniecībai.

25. jūlijā Džons Kenedijs uzstājās ar runu, kuru translēja radio un televīzija. Viņš teica, ka Berlīnē tiek pārbaudīta Rietumu drosme un gribasspēks:

– Mēs nevaram un mēs nepieļausim komunistiem izsviest mūs no Berlīnes – pakāpeniski vai ar spēku. Mums ir jāizpilda savas saistības pret Rietumberlīnes brīvajiem cilvēkiem – jānodrošina viņu tiesības un drošība pat rupja spēka priekšā – tā labad, lai atbalstītu mūsu pasaules citu brīvo cilvēku pārliecību.

Ja Hruščovs un viņa domubiedri uzmanīgi lasīja Kenedija runu, tad varbūt viņi pievērsa uzmanību tam, ko Amerikas prezidents teica tieši par Rietumberlīni. Kenedijs atzīmēja savam palīgam Volteram Rostovam:

– Hruščovs zaudē Austrumvāciju, bet viņš to nevar atļauties. Viņam kaut kas ir jādara, lai apstādinātu bēgļu plūsmu no valsts. Iespējams ir uzbūvēt sienu. Un mūsu spēkos nav to novērst.

Savā ziņā Hruščovs atkāpās, sadūries ar Kenedija enerģisko rīcību Berlīnes jautājumā. Viņš atteicās no mēģinājuma iegūt visu Berlīni un samierinājās ar pilsētas austrumu daļu.

Tiek uzskatīts, ka lēmumu par Berlīnes sienas celtniecību pieņēma Maskavā 1961. gada no 3.-5. augustam. Reāli līdz tam laikam lēmums jau bija pieņemts. Ulbrihts atlidoja uz Maskavu 1. augustā sešdesmit cilvēku pavadībā. Viņš palūdza tikšanos ar Hruščovu. Pateica viņam, ka pats izdevīgākais laiks sienas celtniecībai ir nakts no sestdienas uz svētdienu, kad uz ielām ir vismazāk cilvēku. Vienojās, ka tā būs nakts no 12. uz 13. augustu.

Apspriedi sarīkoja ne tikai, lai par to paziņotu Varšavas līguma valstu biedriem. Ulbrihts aprakstīja, kādu zaudējumus viņa valstij nodara cilvēku bēgšana. Starp citu, pastāstīja, ka ir spiesti paaugstināt dzīves līmeni, kaut ekonomika to nepieļauj, un iepirkt preces Rietumos, par kurām nav ar ko norēķināties. Ja sienas rezultāts būs ekonomiskā blokāde, visiem būs VDR jāpalīdz.

Hruščovs stipri šaubījās, ka ekonomiskais boikots ir iespējams. Pēc Ulbrihta uzstājās Čehoslovākijas vadītājs Antoņins Novotnijs un Polijas vadītājs Vladislavs Gomulka. Viņi bija diezgan satraukti par tādu perspektīvu. Gomulka teica, ka Polijai arī ir nopietnas problēmas un tā ir parādā Rietumiem. Atzīmēja, ka ekonomiskās blokādes gadījumā Austrumvācijai būs jāpārdod savas preces nevis Rietumiem, bet gan brālīgajām valstīm. Novotnija noskaņojums bija vēl pesimistiskāks. Viņš izteica rituālu frāzi, ka VDR būtu jāpalīdz, bet ierunājās par savām ekonomiskajām problēmām, sevišķi par lauksaimniecību, paskaidrojot, ka ar produktiem austrumvāciešiem nespēs palīdzēt.

Hruščovs devās Ulbrihtam palīgā:

– Rietumi, kā noskaidrojies, nav nemaz tik cieti, kā mēs domājām. Protams, neviens nespēj dot garantijas, ka kara nebūs. Vienmēr jāgatavojas sliktākajam.

Ņikita Sergejevičs aicināja palīdzēt vāciešiem:

– Pašlaik mūsu militāristi, saskaņojot savu darbību ar VDR, veic vairākus pasākumus. Domājam aizsardzībai izvietot tankus gar visu robežu. Vajag visur stingri noslēgt, jo pretinieks var meklēt vājās vietas… Es domāju, ka mums ir jāpalīdz VDR. Es esmu runājis ar mūsu ekonomistiem un Valsts Plāna komitejas darbiniekiem, cik vien neesmu runājis, bet acīmredzot kamēr pērkons nenodārdēs, zemnieks nepārkrustīsies… Ja tagad uzmanīgi neattiekties pret VDR un nebūt gataviem uz upuriem, vācu biedri neizturēs, viņiem nepietiks iekšējo spēku. Ko tas nozīmētu, ja tiktu likvidēta VDR? Tas nozīmē, ka Bundesvērs pietuvosies Polijas robežai, nonāks līdz Čehoslovākijai, tas nozīmē, Bundesvērs pienāks tuvāk mūsu padomju robežai un citu valstu robežām.

Hruščovs bija aizkaitināts ar Polijas un Čehoslovākijas vadītāju sūdzībām. Viņš teica, ka ir gatavs nosūtīt uz VDR piecdesmit-simt tūkstošus cilvēku, lai tie strādātu, ja Austrumvācijas ekonomikai trūkst darbarokas.

Šajās dienās padomju grupējumam Vācijā papildus tika nodoti četri tūkstoši karavīru. Pie Federatīvās republikas robežas slepus izvirzīja tankus.

1961. gada 12. augustā četros dienā Valters Ulbrihts parakstīja pavēli par robežas slēgšanu starp sektoriem. Operācija sākās pusnaktī.

Siena pāršķēla septiņdesmit sešas ielas, piecus dzelzceļa atzarus, četras metro līnijas. 13. augusta rītā pilsēta bija sadalīta. Valters Ulbrihts uzaicināja padomju vēstnieku Pervuhinu un palūdza:

– Paziņojiet biedram Hruščovam: pavēle ir izpildīta, viss ir kārtībā.

13. augustā Padomju Savienības militārās varas iestādes izdeva rīkojumu slēgt satiksmi starp Austrumu un Rietumu Berlīni un par aizliegumu Austrumberlīnes iedzīvotājiem strādāt pilsētas rietumu daļā. 15. augustā trīs komandanti no pilsētas rietumu daļas nosūtīja protesta vēstules padomju komandantam sakarā ar šķēršļu pasākumiem uz sektoru robežām.

19. augustā Rietumberlīnē ielidoja Savienoto Valstu viceprezidents Lindons Džonsons. Viņš paziņoja, ka Austrumberlīnes izolācija ir komunisma vājuma atzīšana. 20. augustā uz Rietumberlīni tika pārvietots amerikāņu kontingents pusotra tūkstoša vīru sastāvā. Ne padomju militārās varas iestādes, ne VDR policija viņiem nesagādāja nekādus šķēršļus. Amerikāņu militārās kolonas parādīšanās bija emocionāla reakcija cerībā morāli atbalstīt Rietumberlīnes iedzīvotājus.

23. augustā Padomju Savienība nosūtīja notu trim Rietumu lielvalstīm, norādot gaisa koridoru nelikumīgu izmantošanu, lai uz Rietumberlīni nogādātu «rietumvācu aģentus, revanšistus un militāristus».

24. augustā sekoja Amerikas valdības atbildes nota: Rietumu lielvalstu pārstāvjiem ir tiesības brīvi nokļūt Berlīnē un brīvas tiesības pārvietoties pilsētā.

Valters Ulbrihts tāpat bija neapmierināts par to, ka Maskava trīs lielvalstu okupācijas administrācijas pārstāvjiem saglabāja netraucētu piekļuvi Austrumberlīnei. Padomju diplomāti ziņoja uz Maskavu, ka VDR varas iestādes pastāvīgi sarīko amerikāņiem šķēršļus, burtiski vēloties sabojāt attiecības starp PSRS un ASV. Maršals Koņevs nesekmīgi žēlojās Ulbrihtam un Honekeram par juceklīgo šaudīšanos uz robežas, ko veic austrumvācieši. Ārlietu ministrs Gromiko un Aizsardzības ministrs Maļinovskis lūdza Hruščovu parunāt ar Ulbrihtu, lai pārtrauktu apšaudes uz robežas.

Ulbrihts, ne ar vienu nesaskaņojot, mēģināja izjaukt jebkādu padomju sadarbību ar rietumvalstīm Berlīnē.

Sākumā VDR varas iestādes atstāja 13 kontrolpunktus pilsētas iekšienē. 23. augustā to skaitu samazināja līdz 7. Piecus VFR pilsoņiem, vienu – rietumberlīniešiem uz Invalidenštrāses un vienu ārzemniekiem – Čārlija kontrolpunkts (Alfas kontrolpunkts netālu no Helmštetas pilsētas kalpoja robežas šķērsošanai starp abām Vācijas daļām, Bravo kontrolpunktu izmantoja iebraukšanai Rietumberlīnē no VDR puses).

VDR Ārlietu ministrs Oto Vincers atkal ierosināja pieprasīt no visiem Rietumu diplomātiem uzrādīt dokumentus, neskatoties uz mašīnu diplomātiskajiem numuriem, – savādāk viņi savās mašīnās nelegāli izvedīs VDR pilsoņus. Šoreiz tas gandrīz noveda līdz karam.

1961. gada 22. oktobrī VDR tautas policijas darbinieks pieprasīja dokumentus no Rietumberlīnes amerikāņu misijas vadītāja vietnieka Alana Laitnera. Viņš bija nolēmis kopā ar sievu apmeklēt operu Austrumberlīnē. Kad viņu neizlaida, diplomāts piezvanīja ģenerālim Luciusam Klejam, kuru Kenedijs nosūtīja uz Rietumberlīni gara pacelšanai. Ģenerālis nolēma pierādīt, ka viņš panāks amerikāņu diplomātu tiesības brīvi pārvietoties pa Berlīni.

Diplomāta mašīnu pavadīja militārais eskorts ar trīs džipiem, un viņi kolonā iebrauca Berlīnē. Nākamajā reizē, kad Alans Laitners devās ceļā uz Austrumberlīni, pie kontrolpunkta piebrauca četri amerikāņu tanki.

Padomju diplomāti atkal apgalvoja amerikāņiem, ka ir notikusi kļūda – trīs lielvalstu oficiālajiem pārstāvjiem ir tiesības bez šķēršļiem braukāt pa Berlīni. Toties VDR varas iestādes paziņoja, ka sabiedroto civilajam personālam vienalga būs kontrolpunktā jāuzrāda dokumenti. Ģenerālis Klejs bija gatavs ar spēku pierādīt, ka šie noteikumi nedarbosies. Spriedze pieauga.

Maskavā notika partijas 22. kongress. Valentīns Faļins stāstīja, ka Hruščovs sarīkoja apspriedi militāristiem un diplomātiem.

– Ir saņemta informācija, – teica Hruščovs, – ka amerikāņi ir sadomājuši Berlīnē izmēģināt spēkus. Viņi ir nodomājuši ar tankiem, kas aprīkoti ar buldozeru lāpstām, pārbraukt pār VDR robežbūvēm. Jautājums ir sekojošs: vai nu mēs dosim pretsparu, vai arī zaudēsim situācijas kontroli. Nolemts uz VDR nosūtīt maršalu Koņevu, lai viņš uzņemtos padomju karaspēka grupējuma komandēšanu. Ja amerikāņi izvedīs savus tankus izejas pozīcijās, tad mūsējie pilnā kaujas gatavībā tiks nostādīti pretim. Ja amerikāņu mašīnas sāks graut robežpunktus, ir pavēlēts pa tiem šaut tiešā tēmējumā.

27. oktobrī pie KCP jau stāvēja pa desmit tankiem no katras puses. Tie tur palika sešpadsmit stundas. Tas bija pirmais un vienīgais padomju-amerikāņu militārās pretstāves gadījums visā Aukstā kara vēsturē. Sadursmes automātiski varēja izvērsties trešajā pasaules karā.

Vairāki amerikāņu tanki bija aprīkoti ar buldozeru lāpstām. Padomju militāristi domāja, ka ģenerālis Luciuss Klejs ir sadomājis patiešām likvidēt Berlīnes sienu. Vašingtonā padomju izlūki un diplomāti sāka sarunas ar amerikāņu kolēģiem. Džons Kenedijs palūdza atvilkt padomju tankus un apsolīja, ka uzreiz pēc tam tiks atvilkti arī amerikāņu tanki. Hruščovs piekrita.

28. oktobra rītā padomju tanki atkāpās no kontrolpunkta, tikpat daudz atkāpās amerikāņu tanki. Padomju mašīnas vēl nedaudz atkāpās, to pašu manevru atkārtoja amerikāņu tankisti. Tā dažos gājienos tanki atstāja Čārlija kontrolpunktu.

Hruščovs pārliecinoši teica, ka amerikāņi neiejaucas. Tomēr padomju politiķi un militāristi ievēroja zināmu piesardzību: un ja nu jaunais prezidents pēkšņi izlemj?

Amerikāņu jūras-kara spēku izlūkdienesta virsnieks komanders Džons Feins bija to četrpadsmit Rietumu militāro novērotāju skaitā, kam bija tiesības inspektēt padomju karaspēku Austrumvācijas teritorijā (tāda pati padomju virsnieku grupa darbojās VFR teritorijā). Viņš atcerējās, kā padomju militāristi pavisam negaidīti viņu uzaicināja uz pieņemšanu sakarā ar Padomju armijas un Jūras-kara flotes dienu 1962. gada 23. februārī. Tosti sekoja viens otram, skanēja vieni un tie paši novēlējumi:

– Mēs nevēlamies karu, tā arī pasakiet savam prezidentam.

Džons Kenedijs sajuta tādu kā atvieglojumu: varbūt tagad pēc sienas parādīšanās Berlīnes krīze beigsies. Prezidents teica palīgiem:

– Tas nav pats patīkamākais lēmums, bet tas ir labāk nekā karš. Ja Hruščovs gribēja sagrābt Rietumberlīni, tad kāpēc viņam vajadzēja būvēt sienu?

Viss, ko varēja izdarīt Amerikas prezidents, – atbraukt uz Rietumberlīni un morāli atbalstīt pilsētas iedzīvotājus. Uzstāšanās izrādījās tik iespaidīga, ka tai par godu ir piestiprināta memoriālā plāksnīte pie Rietumberlīnes senāta ēkas.

Visspilgtākos vārdus Kenedijs atrada dažas minūtes pirms uzstāšanās. Rietumberlīnes birģermeistara Villija Branta kabinetā viņš ātri iemācījās to tulkojumu vācu valodā.

Džons Kenedijs, paužot solidaritāti pilsētas iedzīvotājiem, kas atdalīti ar sienu, teica savus slavenos vārdus:

– Visi brīvie cilvēki uz Zemes, lai kur arī tie dzīvotu, jūtas kā Rietumberlīnes iedzīvotājus. Un es, kā brīvs cilvēks, ar lepnumu paziņoju: «Es esmu berlīnietis!»

Pēdējos vārdus viņš pateica vācu valodā, un milzīgais pūlis atsaucās ar pateicības aplausiem.

«Interese par Berlīni sāka zust, – konstatēja britu žurnālists Džons Menders, grāmatas «Berlīne. Rietumu ķīlniece» autors. – Siena kļuva par joku objektu, to bieži apskatīja daudzi ievērojami ceļotāji, to bezgala daudz fotografēja. Beigu beigās pie tās pierada…

Mani satrieca sienas nepievilcīgums, kad es to pirmo reizi ieraudzīju. Tā burtiski lūdzās, lai to salauž; tanks vai buldozers to nolīdzinātu līdz ar zemi ātrāk, nekā jūs paspētu pateikt «Valters Ulbrihts». Tādā veidā siena aizvainoja Rietumus un provocēja tos. Lielais Ķīnas mūris neapzīmēja vienkārši robežu – tas aizsargāja no ienaidnieka iebrukuma. Ulbrihta siena bija citas šķirnes, sākumā to bija viegli salauzt. Sienas neizturīgums deva pamatu domāt, ka komunisti uzskatīja, ka Rietumi arī nemēģinās to sagraut»

VDR sienu nosauca par «antifašistisko aizsardzības valni». Rietumos – par «kauna sienu». Siena uzsvēra atšķirību starp divām vācu valstīm. Austrumvācieši samierinājās: tātad šeit ir jādzīvo. VDR pastāvēšana pagarinājās vēl uz trīsdesmit gadiem. Tie, kuri sapņoja aizbraukt uz Rietumiem, jutās ieslodzīti lielā nometnē, kas apvilkta ar dzeloņstieplēm. Tie, kuri nespēja vairāk izturēt, mēģināja bēgt.

«Bērnus un vecus cilvēkus nolaida pa «virvēm», kas bija sasietas no palagiem, no māju logiem kas atradās uz robežlīnijas, – atcerējās ģenerālis Markuss Volfs. Daudzi krita uz brezenta plātnēm, kuras izstiepa Rietumberlīnes ugunsdzēsēji. Tika izrakti desmitiem primitīvu tuneļu, pa kuriem simtiem cilvēku, riskējot ar dzīvību, meklēja ceļu uz Rietumiem, bet daži mēģināja aizlīst pa kanalizācijas caurulēm, kamēr tās nenorobežoja ar režģiem.

Berlīnes mūris šķērsoja Berlīnes vēsturiskā centra Potsdamas laukumu, kur 1924. gadā parādījās pirmais luksofors. Laukums pārvērtās par neapdzīvotu kaujas lauku – mīnu lauki, sargtorņi, prettanku stabi, suņi un robežsargi ar pavēli šaut tiešā tēmējumā. Bēgšana no sociālistiskās VDR turpinājās – tikai tagad tas kļuva dzīvībai bīstami.

1961. gada 20. septembrī 417 cilvēki pamanījās nokļūt Rietumberlīnē. 15. augustā robežsargs šāva pa laulāto pāri, kurš pārpeldēja Teltova kanālu, bet netrāpīja. 29. augustā nogalināja cilvēku, kurš arī mēģināja aizpeldēt uz Rietumberlīni. CK otrais sekretārs Ēriks Honekers pavēlēja padarīt bēgšanu neiespējamu. Divdesmit astoņu gadu laikā, kamēr pastāvēja siena, tika nošauti simtiem VDR pilsoņi, kuri mēģināja pamest sociālistisko valsti.

Pēc mūra uzcelšanas padomju vadība nosūtīja pašapmierinātu vēstuli ķīniešu biedriem: «1961. gada 13. augusta pasākumi vēlreiz pārliecinoši apstiprināja slēdzienu par to, ka mūsdienās imperiālisms vairs nav visspēcīgs, ka tas ir zaudējis iespējas noteikt pasaules politiku un uzspiest to tautām. Tas bija spiests norīt rūgto Berlīnes tableti, un visas pasaule ieraudzīja, ka šī akcija deva nopietnu triecienu rietumu lielvalstīm, un pirmām kārtām ASV».

Bet PSKP CK Prezidija slepenajā lēmumā ierakstīja: «Uzdot PSRS Valsts plānam un Ārējās tirdzniecības ministrijai izpētīt iespējas par gaļas papildus piegādēm uz VDR un par saviem ierosinājumiem ziņot PSKP CK».

Saindētie cigāri un raķetes Kubā

1961. gada 3.  janvārī pusdesmitos no rīta Savienoto Valstu prezidents Dvaits Eizenhauers kopā ar saviem padomniekiem apsprieda situāciju Kubā. Eizenhaueram prezidenta amatā bija atlikušas tikai astoņpadsmit dienas, tomēr viņam bija jāpieņem lēmums, kam būs tālejošas sekas.

Situācija Kubā jau sen satrauca Vašingtonu. Partizānu kustība no piecdesmito gadu beigām apdraudēja diktatora Fulhensio Batistas varu, kurš pilnībā apmierināja amerikāņus. CIP rezidentūras vadītājs Kubā pierunāja savu direktoru Dalesu atlidot un palīdzēt pārliecināt Batistu izveidot pretizlūkošanu, kas cīnītos ar komunistiskajiem pagrīdes elementiem, bet nevis ar viņa politiskajiem konkurentiem.

Alens Daless atlidoja, bet noskaidrojās, ka Batista ar jahtu ir izbraucis jūrā, atpūšas, un neviens nezina, kas viņš atgriezīsies. Daless pastaigājās pa Havanu un atgriezās Floridā. Viņam bija brīvs laiks, un Daless piekrita apciemot senu paziņu – bijušo vēstnieku Londonā Džozefu Kenediju.

Durvis atvēra apburoša sieviete, noskaidrojās, ka tā ir viena no viņa dēlu sievām – Žaklīna. Kabinetā dīvānā uz muguras gulēja jauns cilvēks, kuru Daless atpazina kā jaunāko senatoru no Masačūsetsas. Džonam Kenedijam sāpēja mugura, tomēr viņš piecēlās, lai parunātu ar CIP direktoru. Bet tad noskaidrojās, ka Batista gaida Dalesu. Tā vietā, lai sarunātos ar senatoru Kenediju, CIP direktors atkal lidoja uz Kubu.

Fulhensio Batista, baltā uzvalkā, pacienāja ar cigāriem un piekrita ar CIP palīdzību izveidot Kubā Biroju cīņai pret komunistiskajām aktivitātēm. Tas viņam nepalīdzēja, un viņš zaudēja varu. Tagad Kubu vadīja Fidels Kastro, Vašingtonā nezināja, kā lai pret viņu attiecas. Vest sarunas ar Kastro uzņēmās valsts sekretārs Kristiāns Gerters, kurš ieņēma šo posteni pēc Džona Fostera Dalesa nāves.

Gerters bija diplomāts, izdevējs, divas reizes tika ievēlēts par Masačūsetsas gubernatoru. Gerteram bija sešdesmit divi gadi, bet problēma bija tāda, ka viņš slimoja ar osteoartrītu un pārvietojās ar kruķiem. Viņš atteicās no iecelšanas, atsaucoties uz nespēku. Eizenhauers uzstāja. Viņš palūdza Gerteru, lai tas izietu pilnu medicīnisko apskati, lai ārsti pateiktu, vai viņa veselības stāvoklis ļauj pildīt valsts sekretāra pienākumus, kuram pastāvīgi ir jāceļo pa pasauli. Ārsti nonāca pie slēdziena, ka Gerters var kļūt par valsts sekretāru, slēdziena kopiju nosūtīja valsts prezidentam.

Ieradās Fidels Kastro. Kristiāns Gerters kopā ar viņu ieturēja brokastis, bet viceprezidents Ričards Niksons ar Kubas līderi pavadīja trīs stundas, mēģinot pārliecināt viņu virzīties uz demokrātiskā ceļa pusi. Gerters paziņoja Eizenhaueram: «Kastro ir mīkla. Grūti būtu iedomāties, ka viņš atteiktos no sava radikālā kursa». Prezidents atzīmēja: «Atstāt arhīvā. Pēc gada pārbaudīsim».

Arī Maskavā Fidelu Kastro nezināja.

1958. gada decembrī Prāga vērsās pie Maskavas pēc padoma: nevienam nezināmi Kubas partizāni ar Fidelu Kastro vadībā lūdz pārdot viņiem ieročus caur fiktīvu Kostarikas firmu. Atļauja tika piešķirta: tiesa, pārdeva tikai vācu trofeju ieročus un to, ko čehi paši izgatavoja. Čehoslovākija tradicionāli pārdeva ieročus tiem, kam nevarēja – pēc augstākās politikas apsvērumiem – tieši nodot padomju ražotos.

Pēc gada, 1959. gada septembrī, Varšava paziņoja Maskavai, ka Kubas jaunās varas iestādes ar Polijas vēstnieka Šveicē starpniecību lūdz viņiem pārdot ieročus. Tam viņi var izmantot viņu kontrolētu Austrijas firmu.

Ārlietu ministrija un PSKP CK starptautiskā nodaļa tam nepiekrita: kāpēc kaitināt amerikāņus? Tomēr Hruščovs pavēlēja ieročus pārdot. Viņš burtiski sajuta, ka Kubas partizānu uzvara paver viņam jaunas iespējas. Fidels Kastro kļuva par pirmo Maskavas sabiedroto Latīņamerikā.

Tagad jau CIP direktors apgalvoja, ka kubiešu partizānu vadonis Fidels Kastro ir «līdzīgs kubiešu Hitleram». Dalesa padotie viņam ieteica novākt Kastro. Dalesam nepatika atentāta ideja. Viņš deva priekšroku uz Kubas režīmu izdarīt spiedienu ar ekonomiskām sankcijām. Tomēr CIP direktora vietnieks operatīvajā darbā Ričards Bisels domāja, ka savādāk nebūs iespējams no Kastro tikt vaļā.

Nolīga mafiju nogalināt Fidelu – organizētā noziedzība bija gatava palīdzēt, tāpēc, ka tā revolūcijas rezultātā pazaudēja Kubā naudu, kas bija ieguldīta azartspēļu industrijā. CIP apgādāja mafiju ar saindētu šokolādi un saindētiem cigāriem, kas bija paredzēti Kastro. Protams, ka no šiem plāniem nekas neiznāca. Kastro no sirds priecājās, lasot avīzēs, ka viņu taisās nogalināt.

Britu premjerministrs Harolds Makmilians juta līdzi prezidentam Eizenhaueram:

– Kastro ir jūsu Nasers. Tā kā Kuba atrodas jums blakām, tad stratēģiskās sekas viņa nākšanai pie varas ir svarīgākas par ekonomiskajām. Es jūtu, ka no Kastro vajadzētu tikt vaļā. Bet tā ir bīstama operācija, un es ceru, ka jums tas izdosies.

Dvaits Eizenhauers bija satraukts par to, ka Kubā joprojām atrodas divi-trīs tūkstoši Savienoto Valstu pilsoņu. Bet ja uz viņiem sāks šaut? Prezidents pavēlēja gāzt revolucionāro režīmu.

Priekšvēlēšanu kampaņas laikā prezidenta kandidāts Džons Kenedijs ierosināja veikt militāru operāciju, lai gāztu Fidelu Kastro. Viņa sāncensis Ričards Niksons, kā pašreizējais viceprezidents, zināja, ka operācija jau tiek gatavota un treniņu bāzē Gvatemalā ir sākusies kubiešu emigrantu apmācība. Bet Niksons par to nevarēja runāt, un iznāca, ka Kenedijs ieņem daudz stingrāku pozīciju.

«Es Baltajā namā brokastoja kopā ar cilvēku, kuru pazinu no bērnības, – ar Džonu Kenediju, – atcerējās žurnāliste Klēra Buta Luisa. – Iesākām runāt par Kastro.

– Prezidenta kungs, – es teicu, – lai cik arī dižs nebūtu jebkurš cilvēks, vēsture atvēlēs viņam ne vairāk kā vienu frāzi. Džordžs Vašingtons nodibināja mūsu valsti. Ābrams Linkolns atbrīvoja vergus un saglabāja valsts vienotību. Vinstons Čērčils glāba Eiropas godu.

– Kā jūs domājat, Klēra, – vaicāja Džons Kenedijs, – ko vēsture pateiks par mani?

– Prezidenta kungs, vēsture jūs novērtēs kā cilvēku, kurš vai nu spēs apstādināt komunistus, vai arī nespēs to izdarīt».

1961. gada 17. aprīlī pie Kubas krastiem parādījās kuģi, uz kuriem atradās antikastro nemiernieki. CIP apmācītie emigranti izcēlās Cūku līcī. Džonam Kenedijam, kurš nomainīja Eizenhaueru prezidenta amatā, tā bija sveša operācija. Viena lieta ir priekšvēlēšanu kampaņas laikā aicināt gāzt Kastro, otra – izdot pavēli bruņotajiem spēkiem to izdarīt.

Viņš nejutās pārliecinoši, tāpēc, ka ar minimālu pārsvaru uzvarēja kandidātu no Republikāņu partijas Ričardu Niksonu. Viņam nebija iespaidīgs amerikāņu tautas mandāts. Un viņam pietrūka administratīvās pieredzes. Senātā viņš nebija uzrakstījis nevienu nozīmīgu likumprojektu un nebija vadījis nevienu svarīgu komiteju. Džons Kenedijs ne vienu reizi vien teica:

– Tā ir laba ideja. Jāpadomā, kā mēs varam saņemt aparāta piekrišanu tā pieņemšanai.

Prezidentūras pirmajā dienā Džons Kenedijs ienāca Ovālajā kabinetā bez desmit deviņos no rīta. Galds tukšs, lādes tukšas – izņemot instrukcijas par to, ko darīt atomuzbrukuma gadījumā. Viņš izsauca palīgu un pasmaidīja:

– Un, velns parāvis, kas man jādara?

Apspriedē, kurā beidzot tika izlemts jautājums, vai izcelties Kubā, viņš neko neapsprieda, bet tikai jautāja - klātesošie ir par vai pret. Vairākums atbalstīja desantu, tie, kas nepiekrita, apspriedē nepiedalījās. Viņam vajadzēja pieprasīt nevis vienkāršu atbildi, bet gan sarežģītu. Tad viņš saprastu visas šī plāna briesmas.

Un tomēr viņu māca šaubas. Kenedijs pavēlēja savai flotei nepiedalīties šajā pasākumā. Viņš aizliedza izcelties Trinidādas pilsētas rajonā, pavēlēja darīt to naktī Cūku līča vientuļā vietā. Pēdējā brīdī atteicās nosūtīt piesedzošās lidmašīnas no amerikāņu aviācijas bāzes kuģa. Tas desanta operāciju nolēma neveiksmei.

Amerikāņu izlūkdienests nenovērtēja Kastro militārās iespējas. Anglija jau 1958. gadā bija Batistam pārdevusi septiņpadsmit iznīcinātājus ar raķetēm «gaiss-zeme». Šīs lidmašīnas Kastro raidīja kaujā.

1961. gada 18. aprīlī pusotrs tūkstotis kubiešu emigrantu no 2056. brigādes komandera Hosē Peresa Pepē San-Romāna vadībā nokļuva zem kubiešu karavīru uguns. Viņam beidzās munīcija, un viņš pa radio prasīja palīdzību:

– Lūdzu, nepametiet mūs. Jūs saprotat, ka situācija ir bezcerīga? No rīta mūs sašķaidīs tanki. Mums nav ar ko cīnīties. Kā jūs varējāt mūs pamest?

Kastro armija un milicija rīkojās ātri un prasmīgi. Trīs dienu laikā ar nemiernieki tika sakauti. 114 cilvēki tika nogalināti, 1100 saņēma gūstā.

Kenediju apsūdzēja par to, ka viņš pameta cilvēkus nomirt.

– Ja es būtu uz Kubu nosūtījis kaut vienu jūras kājnieku, – atbildēja prezidents, – mēs uzreiz būtu iestiguši. Es negribēju Savienotās Valstis ievilkt karā, kuru mēs zaudētu. Tas pārvērstos asinsizliešanā. Vai jums ir skaidrs, džentelmeņi?

Visā pasaulē notika protesta demonstrācijas.

– Mūsu valstī iebruka algotņi no Gvatemalas un Floridas, – ANO Drošības Padomes sēdē teica Kubas ārlietu ministrs.

Amerikas pārstāvis Edlajs Stīvensons visu noliedza:

– Šīs apsūdzības ir absolūti nepamatotas. Savienotās Valstis nav veikušas agresīvas darbības pret Kubu. Ne no Floridas teritorijas, ne no kāda cita ASV rajona.

Neveiksmīgā akcija spēcīgi iedragāja Džona Kenedija reputāciju, kurš mēģināja iekarot trešās pasaules simpātijas.

– Visas mīklas, kas saistītas ar Cūku līci, ir atrisinātas, – sašuta Kenedijs. – Izņemot vienu. Kā uz panākumiem varēja cerēt tie, kas plānoja šo operāciju? Es to nesaprotu un nezinu, kurš to saprot.

Drošības apsvērumu dēļ nekādi dokumenti netika noformēti, visu galvā turēja CIP direktora vietnieks Ričards Bisels. Viņam bija jāaiziet pirmajam. Lai slāpētu kritiku, prezidents upurēja arī CIP direktoru Alenu Dalesu, nomainot viņu ar bijušo atomenerģijas komisijas vadītāju Džonu Makonu.

Atlaistais Daless taisnojās žurnālistu priekšā:

– Mēs zinājām, ka kubiešu pilotus apmācīja Čehoslovākijā. Mēs zinājām, ka drīz viņu būs ļoti daudz. Es esmu pārliecināts, ka to vajadzēja izdarīt tieši tad.

Prezidenta padomnieks nacionālās drošības jautājumos Makdžordžs Bandijs 1961. gada 16. maijā nosūtīja Kenedijam ziņojumu: «Ceru, ka tagad jūs esat labā noskaņojumā. Mums ir problēma ar vadības sistēmu. Galvenais jautājums ir par to, kā jūs izmantojat laiku. Trumens un Eizenhauers savu rītu sāka ar starptautiskām lietām. Pirms pāris nedēļām jūs man lūdzāt sākt strādāt pēc šīs shēmas. Man izdevās trīs reizes jūs noķert – kopumā uz astoņām minūtēm, un es sapratu, ka jūs negribat tā sākt darba dienu. Tagad jūs nav iespējams noķert. Pusi dokumentu, kurus jūs gribējāt redzēt, jūs nekad neredzat, tāpēc ka, kad jūs izdodas notvert, dokumenti vairs nav aktuāli».

– Mēs dabūjām spērienu pa dibenu, – atzina Kenedijs, – un mēs to esam pelnījuši. Bet varbūt mēs kaut ko iemācījāmies.

Pēc izcelšanās Cūku līcī prezidents daudz nopietnāk apsprieda nacionālās drošības jautājumus, skeptiski attiecās pret ekspertu rekomendācijām un uzdeva pietiekoši daudz jautājumus, lai labi izprastu lietas būtību.

Sabiedrības pazemojums, ko 1961. gadā CIP pārcieta pēc operācijas Cūku līcī, liecināja par jaunas ēras sākumu specdienestu vēsturē – skaļu atmaskojumu ēras. Plašas publikas interese par specdienestiem kļuva stipri pamanāma. Iepriekšējā žurnālistu gatavība atturēties no atmaskojošām publikācijām nacionālās drošības sfērā deva vietu centieniem apmierināt sabiedrības interesi.

Protams, ka Aukstā kara gados izlūkošana palīdzēja politiķiem izdarīt daudz precīzāku izvēli. Tomēr specdienesti paši par sevi kļuva par problēmu. Slepenajās operācijās slēpās zināms risks. Rietumu un Austrumu izlūkdienesti ne tikai brīdināja savas valdības par jauniem draudiem, bet arī padziļināja to gadu spriedzi. Nav vienkārši spriest, kuras operācijas bija attaisnotas, un kuras ne.

Ņikita Sergejevičs Hruščovs necieta no spiegu mānijas, bet arī viņam kādreiz likās, ka kaut kur valsts aparātā ir ieperinājušies ārzemju izlūki. Lasot ārzemju preses ziņas, Hruščovs ar izbrīnu redzēja, ka amerikāņiem ir precīzi zināms gan mūsu armijas sastāvs, gan tās bruņojums. Viņš sašutis jautāja aizsardzības ministram Maļinovskim:

– Kā tas var būt? Varbūt viņu aģenti ir mūsu Ģenerālštābā? Kā pretinieks tik ātri uzzina visus mūsu jaunumus?

Flegmatiskais Rodions Jakovļevičs paraustīja plecus:

– Acīmredzot šeit nopelns ir gaisa izlūkošanai un citiem tehniskajiem līdzekļiem.

Iekārtojies Ovālajā kabinetā, Kenedijs uzzināja, ka nepastāv padomju kodolbruņojuma pārsvars, par kuru viņš runāja priekšvēlēšanu kampaņas laikā.

U-2 izlūklidmašīnu iegūto informāciju par pagaidām ne pārāk bagāto PSRS kodolarsenālu apstiprināja GRU pulkvedis Oļegs Peņkovskis, kuru bija savervējuši angļu un amerikāņu izlūkdienesti. 1961. gada septembrī Apvienotā štābu priekšnieku komiteja ziņoja prezidentam Kenedijam, ka Padomju Savienības rīcībā ir tikai no 10 līdz 25 starpkontinentālās raķetes. No tām neviena nav ar cieto degvielu, sekojoši, visām ir vajadzīgs liels laiks, lai sagatavotos startam.

Kenedijs nolēma, ka Hruščovs ne tikai taisa kapitālu ar savu blefu, paziņojot par padomju stratēģisko pārsvaru, bet arī, iespējams, pats tic savām ilūzijām. Vašingtonā nonāca pie secinājuma, ka Savienotām Valstīm ir jāpaziņo, ka tās ir spējīgas izturēt pirmo padomju triecienu un pēc tam iznīcināt pretinieku. Viens no Pentagona darbiniekiem ierosināja nosūtīt Hruščovam visu starpkontinentālo raķešu precīzas koordinātes vai pat uzņēmumu kopijas, kuras ir iegūtas no izlūklidmašīnām, kas ir pārlidojušas virs padomju militārajiem objektiem…

Aprobežojās ar to, ka Maskavā 22. partijas kongresa laikā aizsardzības ministrs Roberts Maknamara paziņoja, ka Savienoto Valstu rīcībā ir tik spēcīgs atbildes trieciena potenciāls, ka Padomju Savienībai būtu bezjēdzīgi domāt par pirmā trieciena izdarīšanu.

Maskavas un Vašingtonas attiecības tik ļoti pasliktinājās, ka 1962. gada martā Džons Kenedijs paziņoja, ka Savienotajām Valstīm ir jābūt gatavām veikt pirmo triecienu Padomju Savienībai. Prezidents teica žurnālistiem ar tādu aprēķinu, ka viņu izdzirdēs Maskavā:

– Hruščovam nevajadzētu domāt, ka ASV nekad neizdarīs pirmo triecienu. Ja radīsies draudi mūsu vitālām interesēm, mēs varam uzņemties iniciatīvu.

Padomju pilsoņi, lasot avīzēs par Rietumu militārajiem plāniem, droši vien noprata, ko tas viņiem nozīmē: lielgabali sviesta vietā. 1962. gada 1. jūnijā avīzes ziņoja, ka sviestam un gaļai cenas paaugstinātas apmēram par trīsdesmit procentiem. Tas izraisīja nemierus vairākās pilsētās. Novočerkaskas lielākās S. M. Budjonnija vārdā nosauktās Elektrolokomotīvju rūpnīcas tēraudliešanas ceha strādnieki pārtrauca darbu. Streiks pārauga dumpī un beidzās traģiski – ar nošaušanu, bojā gāja divdesmit trīs cilvēki.

Amerikāņu mēģinājums gāzt Fidelu Kastro izraisīja satraukumu padomju valdībā. Kastro bija stabils Maskavas sabiedrotais Latīņamerikā, un to augstu novērtēja.

Ideja nosūtīt kodolraķetes uz Kubu piederēja Hruščovam. Viņš gribēja aizstāvēt sabiedroto un palielināt savu nozīmi kā viens no galvenajiem pasaules politikas spēlētājiem. Pie tam Padomju Savienību no visām pusēm aplenca amerikāņu militārās bāzes. 1963. gadā visā pasaulē bija izkaisītas 203 amerikāņu militārās bāzes. Lai tagad Savienotās Valstis, nolēma Hruščovs, zaudē ierasto drošības sajūtu un lai saprot, kā ir atrasties zem svešu raķešu mērķiem.

Hruščovs dzīvoja pēc Eiropas priekšstatiem. Eiropā bija pieraduši, ka ienaidnieks stāv pie tavas valsts robežām. Bet Savienotajām Valstīm nebija ienaidnieku blakus viņu teritorijai. Kad amerikāņi ieraudzīja Kubā padomju raķetes, viņi bija gatavi mirt, lai tās iznīcinātu.

Ņikita Sergejevičs bija pārliecināts, ka viņam izdosies slepus īstenot šo operāciju, bet pēc tam, kad amerikāņi būs nolikti fakta priekšā, viņi ieraudzīs, ka viņiem nav kur sprukt. Viņš bija nodomājis 1962. gada novembrī atbraukt uz Kubu, parakstīt ar Fidelu Kastro militārās sadarbības līgumu un tad pavisam pamatoti paziņot, ka tagad kubieši var nebaidīties no amerikāņiem.

No vadības neviens neiebilda Hruščovam. Noklusēja arī ārlietu ministrs Gromiko. Viņam vajadzēja paskaidrot Ņikitam Sergejevičam, kā uzvedīsies amerikāņi, bet neuzdrošinājās. Hruščovs – atšķirībā no Brežņeva – visus uzrunāja ar «jūs», bet Andrejs Andrejevičs no viņa baidījās.

Starta pozīciju un raķešu montāža Kubā noritēja pilnā sparā, amerikāņu izlūkdienestam neparko nebija aizdomas. Augusta beigās uz Kubu nosūtītā speciālistu grupa no Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka astronomiskās-ģeodēziskās nodrošināšanas dienesta jau aprēķināja raķešu R-12 izvietošanas koordinātes un sekmīgi noteica azimutus raķešu notēmēšanai, kas bija paredzētas triecienam pa Savienotajām Valstīm.

1962. gada 19. septembrī CIP paredzēja, ka Padomju Savienība visticamāk Kubā izvietos zemūdeņu bāzi. Pēc tam tika izpētīti trīs ar pusi tūkstoši amerikāņu izlūkdienesta ziņojumu: noskaidrojās, ka astoņi no viņiem saturēja mājienus par raķešu izvietošanu salā. Tikai jaunajam CIP direktoram Džonam Makonam bija kaut kādas aizdomas. Tas bija vienkāršs un loģisks spriedums. Ja padomju militāristi Kubā izvietoja tik daudz zenītraķešu, tad kādus tieši objektus viņi taisās piesegt? 1962. gada septembrī Džons Makons apprecējās un devās uz Francijas dienvidiem baudīt medus mēnesi.

Francijas izlūkdienestam Kubā bija aģentūras tīkls. To interesēja Kastro attiecības ar alžīriešu dumpiniekiem, kurus apmācīja kubiešu instruktori. Franču rezidents Vašingtonā domāja, ka viņš pirmais iesniedza amerikāņiem aģentūras informāciju par raķetēm Kristobalē, pēc kā šo rajonu izpētīt devās izlūklidmašīna U-2.

Padomju raķetes salā atklāja U-2 lidojuma laikā 14. oktobra svētdienā. Analītiķi viegli atpazina fotogrāfijās zināmās aprises. Ziņoja savai priekšniecībai, un pirmdienā informēja prezidenta padomnieku nacionālās drošības jautājumos Makdžordžu Bandiju. Nākamās trīspadsmit dienas bija pats bīstamākais periods Aukstā kara vēsturē.

16. oktobrī par padomju raķetēm Kubā ziņoja prezidentam Kenedijam.

Kad no rīta Bandijs atbrauca pie Kenedija, prezidents bija halātā un čībās.

– Prezidenta kungs, mūsu rīcībā ir fotogrāfijas, kas stabili liecina par to, ka krievi Kubā ir izvietojuši uzbrukuma raķetes.

Nacionālās drošības padomes pirmā sēde sākās bez desmit divpadsmitos. Kenedijs, iepazinies ar fotogrāfijām, pieprasīja lēmumu. Militāristu ierosinājums – veikt apsteidzošu triecienu padomju raķetēm, pēc tam izcelties Kubā, lai pilnībā novērstu draudus.

Aizsardzības ministrs Roberts Maknamara paskaidroja:

– Trieciens no gaisa ir jāizdara līdz tam, kad raķetes būs gatavas startam.

– Ja jūs sabombardēsit Kubu, tās lidlaukus, lidmašīnas, raķetes, – drūmi izteicās Roberts Kenedijs, – jūs nogalināsit daudz cilvēkus…

– Cik vajadzīgs laiks, lai sagatavotos iebrukumam Kubā? – painteresējās Džons Kenedijs – Mēnesis? Divi mēneši?

Maknamara:

– Nē, būs nepieciešamas septiņas dienas pēc gaisa bombardēšanas, ja tā tiks veikta pēc nedēļas…

– Es nedomāju, ka mums ir daudz laika, – piezīmēja Džons Kenedijs. – Iespējams, ka mēs nevaram gaidīt divas nedēļas, kamēr mēs būsim gatavi rīkoties.

Pusseptiņos vakarā viņi atkal sapulcējās.

Džons Kenedijs gribēja zināt, kurš ir vainīgs krīzē:

– Hruščovs ir radījis draudus, tiesa? Viņš taču spēlējas ar dievu, bet ne mēs…

– Es nedomāju, ka viņi pielietos atomieročus, – piezīmēja valsts sekretārs Dins Rasks, – ja viņi nav gatavi izraisīt atomkaru. Es tā nedomāju. Es neredzu tādu iespēju.

Militāristi teica, ka runa nav tikai par atomieročiem. Padomju militārā dūre salā jebkurā gadījumā ir pārāk bīstama.

– Man ir jāuzsver svarīgs jautājums, prezidenta kungs, – teica Apvienotās štābu priekšnieku komitejas priekšsēdētājs ģenerālis Maksvels Teilors. – Mēs esam ļoti ievainojami parastā uzbrukumā no gaisa Floridas rajonā. Mūsu pretgaisa aizsardzība ir orientēta citos virzienos. Mēs negatavojāmies atvairīt gaisa uzbrukumus nelielos augstumos no šīs puses. MiG-i var izlauzties un nodarīt mums lielus zaudējumus.

Maskavā nebija aizdomas, ka Kenedijam jau viss ir zināms. 18. oktobrī ministrs Gromiko, kurš tika uzaicināts Baltajā namā, pārliecinoši teica Kenedijam, ka Kubā ir izvietoti tikai aizsardzības ieroči. Šie meli izslēdza iespēju vienoties pa kluso, nedarot to zināmu sabiedrībai, atrisināt problēmu ar diplomātiskiem līdzekļiem.

Aizsardzības ministrs Maknamara un prezidenta brālis aicināja būt piesardzīgiem.

– Kubā esošo padomju raķešu starta iekārtu bombardēšanas rezultātā, – skaidroja Maknamara, – bojā var aiziet padomju speciālisti. Tas, nenoliedzami, var izraisīt Maskavas atbildes pasākumus. Konflikta eskalācija novedīs līdz īstam karam. Pie tam bombardēšana no gaisa negarantē visu raķešu iznīcināšanu. Veselās raķetes var tikt startētas, un tās uzsprāgs virs amerikāņu pilsētām…

Tomēr militāristi ierosināja Kenedijam veikt «ķirurģisku operāciju» raķešu pozīcijām Kubā. Ģenerālis Maksvels Teilors teica, ka vajag kubiešiem dot diennakti iedzīvotāju evakuācijai, bet pēc tam iznīcināt raķetes.

19. oktobrī apspriedē Baltajā namā 9:45 stratēģiskās aviācijas komandieris ģenerālis Kērtis Lemejs paziņoja:

– Es piekrītu visam, ko saka ģenerālis Teilors. Es pat teiktu stingrāk – mums nav citas izvēles, kā vienīgi tieša militāra akcija… Es neredzu citu risinājumu. Blokāde un politiskas akcijas tāpat ved uz karu. Atkārtoju – neredzu citu risinājumu. Tas virza mūs taisnā ceļā uz karu. Tas ir tikpat slikti, kā samierināšana Minhenē.

Iestājās kapa klusums.

Ministrs Gromiko, kurš nesaprata, kas notiek Baltajā namā, uz Maskavu labsirdīgi paziņoja, ka spriedze Vašingtonā samazinās un amerikāņu militārā akcija pret Kubu nenotiks. Un pēkšņi atskanēja pērkons. Kenedija preses sekretārs brīdināja, ka prezidents uzstāsies ar svarīgu paziņojumu:

– Prezidents Kenedijs šodien uzstāsies radio un televīzijā ar runu, kurā pastāstīs par tām briesmām, kuras draud mūsu valstij. Tas notiks pulksten septiņos vakarā.

22. oktobrī septiņos vakarā Kenedijs paziņoja, ka Kubā ir atklātas padomju raķetes, un pieprasīja tās aizvākt. Kenedija runa bija viens no svarīgākajiem Aukstā kara dokumentiem, kas bija maz zināms mūsu valstī, tāpēc es gribētu to nocitēt.

– Labvakar, mani līdzpilsoņi.

Mūsu valdība, kā arī bija solīts, uzmanīgi sekoja padomju militārajai klātbūtnei Kubas salā. Pagājušajā nedēļā neapgāžami tika pierādīts, ka vairāki uzbrukuma raķešu kompleksi atrodas uz šīs par cietumu pārvērstās salas. To izvēršanas mērķis ir ne vairāk kā Rietumu puslodes kodolšantāža. Mūsu pienākums ir paziņot jums par šo jauno krīzi. Kubā izvietotās vidējā darbības rādiusa ballistiskās kodolraķetes ir spējīgas sasniegt Vašingtonu, Panamas kanālu, Kanaveralas ragu, Mehiko, jebkuru pilsētu Savienoto Valstu dienvidaustrumos, centrālajā Amerikā vai Karību jūras baseinā. Vēl nesakomplektētās tālā darbības rādiusa raķetes spēj dot triecienu lielākajai daļai pilsētu Rietumu puslodē no Hudzona līča Kanādā līdz Limai Peru. Bez tam reaktīvie bumbvedēji, kas spēj nest kodolgalviņas, šajā laikā pārbāzējas uz Kubu, aviācijas bāzes tām jau ir sagatavotas.

Kubas straujā pārvēršana par padomju stratēģisko karabāzi, tur izvietojot tālās darbības uzbrukuma un masu iznīcināšanas ieročus, ir tiešs apdraudējums mieram un abu Ameriku drošībai. Tas ir pretrunā ar padomju pārstāvju apliecinājumiem, kas izteikti gan publiski, gan konfidenciāli, ka Kubā izvietotajiem ieročiem ir aizsardzības raksturs un, ka Padomju Savienībai nav nekādas vajadzības un vēlēšanās izvietot stratēģiskās raķetes jebkādas citas valsts teritorijā.

11. septembrī padomju valdība paziņoja, ka, es citēju, «ieroči un militārais aprīkojums, kas atrodas Kubā, ir paredzēts tikai aizsardzībai, Padomju Savienībai ir tik spēcīgas kodolraķetes, ka nav nekādas vajadzības meklēt tām bāzes ārpus Padomju Savienības robežām». Tie bija meli. Pagājušajā ceturtdienā, kad manās rokās nonāca visi pierādījumi par padomju uzbrukuma ieroču esamību Kubā, PSRS ārlietu ministrs Gromiko man teica, ka padomju palīdzībai Kubā, es citēju, «ir mērķis dot ieguldījumu Kubas aizsardzībā, ieroči, kas tiek piegādāti Kubai, nekādā ziņā nav uzbrukuma». Gromiko kungs teica, ka «padomju valdība nekad neizvērsīs Kubā masu iznīcināšanas ieročus». Tie arī bija meli.

Kodolieroči ir tik postoši, un ballistiskās raķetes tik ātras, ka jebkura to izmantošanas iespēja vai jebkura izvēršana var tikt uztverta kā draudi mieram. Daudzus gadus gan Padomju Savienība, gan Savienotās Valstis, atzīstot šo faktu, nekad nepārkāpa šo nedrošo status Q , kas garantēja, ka šie ieroči netiks izmantoti bez dzīvībai svarīgiem iemesliem. Mūsu stratēģiskās raķetes nekad netika pārvietotas uz citu valstu teritorijām slepenības un krāpšanas aizsegā.

Šīs slepenā padomju raķešu izvietošana Kubā ārpus padomju teritorijas, pārkāpjot padomju garantijas, ir apzināta provokatīva un nepamatota status Q izmainīšana, kuru mūsu valsts nevar pieņemt.

Trīsdesmitie gadi mums deva mācību: agresīva uzvedība, ja to neaizkavē, beigās noved pie kara. Lai aizsargātu mūsu drošību un visu Rietumu puslodi, ar varu, kuru es esmu ieguvis saskaņā ar konstitūciju, es esmu norīkojis:

pirmais: īstenot stingru karantīnu – visi kuģi, kas dodas uz Kubu no jebkuras valsts vai ostas un pārvadā masu iznīcināšana ieročus, tiks atgriezti atpakaļ uz nosūtīšanas ostu. Tas neattiecas uz kravām, kurām ir dzīvībai svarīgs raksturs;

otrais: novērot Kubu un tās militārās aktivitātes. Ja turpināsies šīs uzbrukuma militārās sagatavošanās, pastiprinot draudus Rietumu puslodei, jebkuras mūsu turpmākās darbības būs attaisnojamas;

trešais: kodolraķetes palaišana no Kubas pret jebkuru valsti Rietumu puslodē mēs uzskatīsim kā Padomju Savienības uzbrukumu Savienotajām Valstīm un dosim plaša mēroga prettriecienu Padomju Savienībai;

ceturtais: es esmu pastiprinājis mūsu bāzi Gvantanamo un evakuēju šodien no turienes apkalpojošo personālu;

piektais: šodien vakarā Amerikas Valstu Organizācijas sēdē mēs dienas kārtībā iesniegsim jautājumu par šiem draudiem, lai saņemtu atbalstu jebkurām mūsu darbībām, kas vērstas uz to neitralizāciju;

sestais: šodien vakarā mēs pieprasīsim nekavējoši sasaukt ANO Drošības Padomi, lai veiktu pasākumus pret šiem padomju draudiem mieram. Mēs pieprasīsim nekavējoši demontēt uzbrukuma ieročus Kubā ANO novērotāju kontrolē;

septītais, un pēdējais: es aicinu padomju valdības priekšsēdētāju Hruščovu apstāties un novērst šo draudus mieram un stabilām attiecībām starp abām mūsu valstīm. Viņš spēj, lai glābtu pasauli no katastrofas, atcerēties savus paša vārdus, ka nav nekādas vajadzības izvietot raķetes ārpus Padomju Savienības teritorijas, un aizvākt tās no Kubas. Mēs esam gatavi apspriest visus priekšlikumus, kas vērsti uz saspīlējuma samazināšanu, ieskaitot neatkarīgās Kubas attīstību, kas pati nosaka savu likteni. Mēs nevēlamies karu ar Padomju Savienību, mēs gribam dzīvot mierā ar visām tautām. Tomēr grūti ir risināt un pat apspriest šīs problēmas baiļu un iebiedēšanas atmosfērā. Jebkāda naidīga akcija jebkurā pasaules vietā, kas vērsta pret tautu drošību un brīvību, pret mūsu sabiedrotajiem, pirmām kārtām tas attiecas uz varonīgajiem Rietumberlīnes iedzīvotājiem, izraisīs nepieciešamos atbildes pasākumus.

Visbeidzot, es vēlos pateikt dažus vārdus paverdzinātajiem Kubas iedzīvotājiem, kuriem tieši veltīta mana uzruna. Es ar jums runāju kā draugs, kā tas, kurš zina par jūsu dziļo mīlestību pret jūsu dzimteni, kā tas, kurš piekrīt jūsu centieniem uz brīvību un līdztiesību visiem. Amerikāņi ar sarūgtinājumu noraudzījās, kā jūsu revolūcija tika nodota un kā jūsu dzimtene nonāca ārvalstu ietekmē. Tagad jūsu līderi ir marionetes un starptautiskās sazvērestības aģenti, kas Kubu virza pret saviem draugiem un kaimiņiem Amerikā un pārvērtuši to par pirmo Latīņamerikas valsti, kuras teritorijā ir izvietoti kodolieroči.

Kubā izvietotie kodolieroči nenesīs jums mieru un labklājību, pretēji, tie var to tikai sagraut. Mēs zinām, ka Kubas tautu un zemi izmanto kā ķīlniekus tie, kuri noliedz brīvību un vajā citādi domājošos. Agrāk Kubas iedzīvotāji ne vienu reizi vien sacēlās, lai gāztu tirānus. Un es nešaubos, ka kubiešu vairākums šodien ar nepacietību gaida to brīdi, kad viņi būs brīvi no ārvalstu ietekmes, brīvi savu līderu izvēlē, brīvi savas attīstības ceļa izvēlē, varēs brīvi runāt un rakstīt, nebaidoties par savu drošību.

Mani līdzpilsoņi, neviens nespēj precīzi uzminēt, kādus soļus vajadzēs spert un kādas būs izmaksas vai kādus upurus vajadzēs nest, lai likvidētu šo krīzi. Bet tagad vislielākās briesmas būtu tādas, ja nedarītu neko. Ceļš, kuru mēs esam izvēlējušies, ir briesmu pilns, brīvības cena vienmēr ir augsta, bet amerikāņi vienmēr ir bijuši gatavi par to maksāt. Mūsu mērķis – ne miers uz brīvības rēķina, bet gan miers, gan brīvība. Un dievs redz, šis mērķis tiks sasniegts. Paldies un ar labu nakti…

Britu vēstnieks ieteica amerikāņiem piestādīt fotogrāfijas, kas uzņemtas no izlūklidmašīnas, Apvienoto Nāciju Organizācijā. Šī asā vārdu apmaiņa Drošības Padomes sēdē ir iegājusi vēsturē.

– Vēstniek Zorin, atļaujiet man uzdot vienkāršu jautājumu, – pie padomju kolēģa vērsās ASV pārstāvis ANO Edlajs Stīvensons, – vai jūs noliedzat, ka PSRS ir uzstādījusi un turpina uzstādīt vidējās darbības rādiusa raķetes Kubā? Jā vai nē? Negaidiet tulkojumu! Atbildiet: jā vai nē?

– Es neatrodos amerikāņu tiesā, – sašuta Valerians Zorins. – Es netaisos atbildēt uz jautājumu, kurš uzdots tā, kā to uzdotu prokurors.

– Jūs nevarat atbildēt: jā vai nē? – turpināja uzmākties Stīvensons. – Var arī jūs sāksit noliegt, ka Kubā esat uzstādījuši raķetes? Es gribu būt pārliecināts, ka pareizi jūs esmu sapratis!

– Turpiniet savu runu, Stīvensona kungs, – viss, ko varēja atbildēt Zorins, kuram nebija instrukcijas no Maskavas. – Jūs saņēmāt atbildi uz savu jautājumu! Neuztraucieties!

– Es esmu gatavs gaidīt jūsu atbildi kamēr neaizsals elle!

Padomju vadība neparedzēja, ka notikums ar raķetēm uzpeldēs tik ātri, un nezināja ko teikt. Hruščova un CK Prezidija pirmā reakcija bija agresīvi-dumpīga. Uz Kubu tika nosūtīts rīkojums paātrināt raķešu sagatavošanu kaujas dežūrai.

23. oktobrī parādījās padomju valdības paziņojums:

«Sakarā ar ASV valdības provokatīvajām darbībām Padomju valdība uzklausīja PSRS aizsardzības ministru Padomju Savienības Maršalu biedru Maļinovski par veiktajiem pasākumiem kaujas gatavības paaugstināšanā Bruņotajos spēkos un uzdeva ministram nepieciešamos norādījumus:

1. Aizturēt atbrīvošanu rezervē vecāku gadagājumu karavīrus no Padomju Armijas Stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka, Pretgaisa aizsardzības karaspēka un zemūdens flotes.

2. Visam personālsastāvam pārtraukt atvaļinājumus.

3. Paaugstināt kaujas gatavību un modrību visos karaspēka veidos».

23. oktobrī valsts sekretārs Dins Rasks, pamodies, ieraudzīja saules starus.

«Ahā, tātad, es vēl esmu šajā pasaulē, – viņš nodomāja. – Ne viss ir tik slikti».

23. oktobrī Kenedijs ap Kubu noteica karantīnas zonu un brīdināja, ka amerikāņu flote ir saņēmusi pavēli apstādināt un pārbaudīt visus kuģus, kas ved kravas uz Kubu, lai nepieļautu salai uzbrukuma ieroču piegādes.

24. oktobra rītā padomju kuģi pietuvojās karantīnas zonai. Padomju kapteiņiem pavēle no Maskavas bija: izlauzties. «Es sajutu, – atcerējās Roberts Kenedijs, – ka mēs stāvam bezdibeņa malā un atpakaļ ceļa nav…»

Pēdējā brīdī Hruščovs pavēlēja kuģiem griezties atpakaļ. Ja kuģi būtu mēģinājuši izlauzties uz Kubu, amerikāņu kaujas kuģi uz tiem atklātu uguni. Un kā tad uzvestos Hruščovs un Kenedijs?

25. oktobrī Savienotās Valstīs sarīkoja mācību atomtrauksmi. Parasti gaisā atradās desmit-piecpadsmit amerikāņu stratēģiskie bumbvedēji B-52 ar atomieročiem. Kubas krīzes laikā debesīs pastāvīgi riņķoja ap simt lidmašīnas. Tām bija vajadzīgas tikai dažas stundas, lai caur Arktiku aizlidotu līdz Maskavai.

Gadījumā, ja prezidents nebūtu spējīgs izdot pavēli, tad tiesības pielietot kodolieročus pārietu stratēģiskās aviācijas komandierim ģenerālim Tomasam Pauersam, kurš uzskatīja Džonu Kenediju par gļēvuli.

Kurš pieņemtu daudz precīzāku lēmumu, teica ģenerālis: tas, kurš karam ir gatavojies visu dzīvi, vai civilais cilvēks, kurš tikai nedaudz mēnešus atpakaļ ir pārcēlies uz Balto namu?

Tomasam Pauersam arsenālā bija trīs tūkstoši kodollādiņu., un pat dienesta biedri šaubījās, vai viņam var uzticēties. Pat viņa tiešais priekšnieks Lemejs uzskatīja ģenerāli par sadistu. Ģenerālis piederēja pie tās kovboju sugas, kurus ar spēku vajadzēja atturēt no šaušanas, kad kāds aizdomīgs naidnieks nekaunīgi paskatīsies uz viņiem vai uz kādu no viņa draugiem.

Kenedijs, baidoties, ka kādam no militāristiem neizturēs nervi, pavēlēja noņemt detonatorus no kodollādiņiem. Pavēle pielietot kodolieročus nāks tikai no Baltā nama, prezidents brīdināja savus militāristus.

Krīze apstiprināja Džona Kenedija gatavību vadīt valsti. Sarežģītākās krīzes laikā viņš ieturēja racionālo līniju, neļaujot emocijām ņemt virsroku. Viņš radīja apstākļus saviem palīgiem, kuri varēja runāt atklāti bez bailēm tikt sodītiem.

Vismiermīlīgāko pozīciju ieņēma aizsardzības ministrs Maknamara. Viņš apspriedēs teica, ka krievu rīcībā jau ir starpkontinentālās ballistiskās raķetes, kuras spēj aizlidot līdz Savienoto Valstu teritorijai. Tāpēc padomju raķešu uzstādīšana Kubā principiāli neko nemaina, vienkārši Hruščovs iegūst iespēju dot triecienu par dažām minūtēm ātrāk. Maknamara ieteica prezidentam vispār neko neuzsākt. Kastro un Hruščovs nav izdarījuši neko pretlikumīgu, Kastro bija tiesības paprasīt citai valstij, lai tā tam uzstāda raķetes.

Toties Kenedija valdībai raķešu parādīšanās Kubā bija nāvīgs izaicinājums. Novembrī bija paredzētas vēlēšanas kongresā. Politiskie pretinieki Kenedijam nepiedotu, ja viņš nespētu piespiest Hruščovu aizvākt raķetes. Baidījās, ka kodolieroči agri vai vēlu varētu nonākt Fidela Kastro rokās, kurš neapstātos pie tā, lai dotu triecienu nīstajai Amerikai.

Kenedijs piedāvāja formulu izejai no krīzes situācijas: Padomju Savienība aizvāc raķetes, Savienotās Valstis apņemas neuzbrukt Kubai.

27. oktobrī, sestdienā, Kubā izvērstā raķešu divīzija bija gatava dot triecienu ASV teritorijai ar 24 raķetēm. Vašingtonu tās tiešām varētu iznīcināt. Tagad jebkurš sīkums varēja novest līdz karam.

Floridā izpirka medību ieročus un pistoles. Losandželosā vietējās civilās aizsardzība vadītāji brīdināja, ka, ja sāksies karš, tad veikali būs slēgti. Vienā no veikaliem izcēlās kautiņš dēļ gaļas konserviem.

ASV bruņotajiem spēkiem visā pasaulē tika izsludināta kaujas gatavība. Pie kam prezidenta palīgs nacionālās drošības jautājumos Makdžordžs Bandijs nezināja, ka ģenerālis Pauerss pavēli par kaujas gatavību ir izziņojis atklātā tekstā, nešifrējot. Tā ka Maskavai viss bija zināms.

Spēcīga desanta dūre formējās Floridā – armija iebrukumam Kubā. Uz Floridas lidlaukiem pārvietoja tūkstoti iznīcinātāju. Amerikāņu karaspēks gaidīja pavēli izcelties salā. Ja pavēle tiktu izdota, cīņa būtu nežēlīga. Kubā atradās četrdesmit divi tūkstoši padomju karavīru (divas reizes vairāk, nekā uzskatīja CIP) un taktiskie kodolieroči, kurus vietējie komandieri varēja pielietot neprasot Maskavai atļauju.

Fidels Kastro gaidīja cīņas sākumu. Viņš gribēja nolikt amerikāņus vietā un pavēlēja notriekt amerikāņu lidmašīnas. Kubas zenītnieki šāva, bet netrāpīja. Toties zenītraķešu kompleksa «Desna» divizions notrieca amerikāņu izlūklidmašīnu. Pēc likteņa ironijas to pilotēja Rūdolfs Andersons, kurš pirmais ieraudzīja raķetes Kubā.

Droši vien tajā brīdī Hruščovs saprata, ka situācija ir palikusi tik nopietna, ka pasaule septiņjūdžu soļiem tuvojas karam. Ko darīt, ja Savienotās Valstis dos triecienu Kubai? Atbildēt ar kodoltriecienu Amerikai? Kāda iemesla pēc? Nosūtot raķetes uz Kubu, Hruščovs neparedzēja iespējamos notikumu attīstības variantus, bet tagad iznāk, ka ir viens variants – atkāpties, pārvietot raķetes atpakaļ. Lai tas neizskatītos pēc pilnīgas kapitulācijas, vajadzētu dabūt no amerikāņiem kaut ko apmaiņā.

Hruščovs pavēlēja bez viņa personīgās atļaujas vairāk nešaut pa amerikāņu lidmašīnām. Amerikāņi, protams, nezināja par šo pavēli. Viņi vadījās no pretējā: notriecot amerikāņu lidmašīnu, krievi jau ir laiduši darbā ieročus.

Federālais izmeklēšanas birojs ziņoja, ka padomju diplomāti un izlūkošanas rezidentūras darbinieki vēstniecībā Vašingtonā dedzina no Maskavas saņemtās telegrammas un iznīcina šifrus – procedūra, pēc kuras parasti seko kara pieteikšana.

Kenedijs pavēlēja sagatavot atbildes pasākumus padomju pretgaisa aizsardzības iekārtu iznīcināšanai Kubā. Un te pēkšņi viņam paziņoja, ka vēl viens U-2 virzās padomju teritorijas dziļumā.

Gaisa-kara spēku pavēlniecība turpināja lidojumus virs padomju teritorijas. Tās bija rutīnas misijas – lielā augstumā ņēma gaisa paraugus, lai sekotu padomju kodolizmēģinājumiem. Tā kā lidmašīnas atradās vairāk nekā simts kilometrus no padomju gaisa telpas, lidojumus neapturēja. Bet tajā dienā lidmašīnai, kas pacēlās no Aļaskas, no ierindas izgāja navigācijas sistēma. Pilots četrdesmit minūtes atradās virs Čukotkas, par ko viņam nebija aizdomas. Kad pilots saprata, kas noticis, viņš panikā noraidīja:

– Es esmu nomaldījies. Laikam virs Sibīrijas. Dieva dēļ, sakiet, kā man atgriezties!

No Aļaskas rietumu daļas aviācijas bāzes tam palīgā devās pārtvērējs F-102A. Tādā veidā virs padomju teritorijas atradās jau divi pārkāpēji. Tos pārtvert pacēlās MiG-i.

Kad par to uzzināja aizsardzības ministrs Roberts Maknamara, viņam neizturēja nervi. Viņš iesaucās:

– Tas taču ir karš ar Padomju Savienību!

Prezidents Kenedijs noņurdēja un izteica savu slaveno frāzi:

– Vienmēr atradīsies kāds kuces dēls, kurš spējīgs sabojāt visu lietu.

Tā kā aviācija Aļaskā atradās augstā kaujas gatavībā, amerikāņu lidmašīnas bija bruņotas ar kodolraķetēm «Falkon». Pilotam pašam bija tiesības pieņemt lēmumu par kodolieroču pielietošanu.

Nomaldījušai lidmašīnai U-2 degviela gāja uz beigām, tā sāka nolaisties zemāk, tomēr visiem par laimi, virs Beringa šauruma to ieraudzīja pārtvērējs un pavadīja sev līdzi orientāciju zaudējušo pilotu. Viņi atstāja padomju gaisa telpu agrāk, nekā piesteidzās MiG-i. Aizsardzības ministrs Maknamara aizliedza lidojumus. Tomēr pavēle nebija paspējusi laicīgi sasniegt Aļasku, un jau nākamā U-2 bija gaisā. Tai lika atgriezties. Bīstamība bija tāda, ka Maskavā izlūklidojumus varēja saprast kā prelūdiju amerikāņu atomuzbrukumam.

Situācija bija izgājusi ārpus Hruščova un Kenedija kontroles.

Pašā krīzes kulminācijā Ņūdžersijas radiolokatora operators ziņoja, ka no Kubas ir palaista raķete, tā lido uz Floridu Tampas virzienā. Bruņoto spēku pavēlniecība tika brīdināta, ka atomuzbrukums, liekas, ir sācies. Nedaudz kļuva skaidrs, ka tas ir maldu signāls – programmu nodrošinājuma kļūda.

Vašingtonā to dienu atcerējās kā «melno sestdienu». Aizsardzības ministrija prezidentam iesniedza plānu triecienam padomju raķetēm Kubā.

«Mēs gaidījām, – atcerējās Roberts Maknamara, – ka tūlīt sāksies karš». Ministrs Maknamara vakarā iznāca no kabineta svaigā gaisā (bija brīnišķīgs vakars) un padomāja, ka tā ir pēdējā sestdiena viņā mūžā.

Prezidents Kenedijs palūdza savu brāli tikties ar padomju vēstnieku Anatoliju Dobriņinu. Roberts pateica vienkāršā valodā: «Ja jūs nelikvidēsit savas bāzes Kubā, tad mēs to izdarīsim jūsu vietā».

«Šodien mani vakarā, – uz Maskavu telegrafēja padomju vēstnieks, – pie sevis uzaicināja Roberts Kenedijs. Saruna notika divatā.

Kenedija aizsāktā Kubas krīze turpina ātri padziļināties. Nupat ir saņemta ziņa par to, ka ir notriekta neapbruņota amerikāņu lidmašīna, kas veica novērošanas lidojumu virs Kubas. Militāristi pieprasa no prezidenta apbruņot tādas lidmašīnas un atbildēt ar uguni uz uguni. ASV valdība būs spiesta to izdarīt…

Pašreizējā nopietnā situācija, diemžēl izveidojusies tādā veidā, ka atlicis samērā maz laika visa jautājuma risināšanai. Par nelaimi, notikumi attīstās pārāk ātri…

Jāsaka, ka mūsu tikšanās laikā R. Kenedijs bija diezgan satraukts, tādā stāvoklī es redzēju viņu pirmo reizi. Viņš, tiesa, divas reizes mēģināja atgriezties pie tēmas «par maldināšanu » (par ko viņš tik neatlaidīgi runāja mūsu iepriekšējās tikšanās laikā), bet darīja to it kā garām ejot un bez jebkāda kašķa. Viņš pat neielaidās strīdā, kas viņam parasti raksturīgi, par tādu vai citādu jautājumu, bet gan uzstājīgi atgriezās pie vienas tēmas: laiks negaida, to nedrīkst palaist garām.

Pēc tikšanās ar mani viņš uzreiz aizbrauca pie prezidenta, ar kuru, kā teica R. Kenedijs, viņš pašlaik, pēc būtības pavada kopā visu laiku».

Tajā pašā dienā Havanā, padomju karaspēka grupējuma komandierim armijas ģenerālim Plijevam, pienāca šifrotelegramma no Hruščova: «Kategoriski tiek apstiprināts, ka bez Maskavas sankcijas ir aizliegts pielietot atomieročus ».

Nākamajā dienā, 28. oktobrī, Kubā pienāca cita telegramma: «Mēs uzskatām, ka jūs esat pasteigušies notriekdami ASV izlūklidmašīnu U-2, tajā laikā, kad jau bija paredzēta vienošanās mierīgā ceļā novērst uzbrukumu Kubai. Mēs esam pieņēmuši lēmumu par R-12 raķešu demontāžu un evakuāciju – sāciet šī uzdevuma izpildi».

Tai sekoja vēl viena šifrogramma: «Papildus pavēlei nepielietot zenītraķešu kompleksu S-75 – nepacelt gaisā iznīcinātāju aviāciju, lai izvairītos no sadursmēm ar ASV izlūklidmašīnām».

Vēsturnieki domā, ka svarīgu lomu nospēlēja informācija, kuru amerikāņi saņēma no sava aģenta – padomju militārā izlūka pulkveža Oļega Peņkovska. Vašingtonā bija reāls priekšstats par padomju militāro potenciālu un noskaņojumu Maskavā. Britu izlūkdienesta priekšnieks Diks Vaits uzskatīja, ka Karību krīzes laikā ASV nedeva atomtriecienu tieši tāpēc, ka Peņkovskis viņus pareizi informēja.

Patiesībā precīzus datus par padomju raķešu potenciālu sniedza U-2 un pēc tam spiegošanas pavadoņi. Peņkovska sniegtās informācijas galvenā vērtība bija tāda, ka tā palīdzēja saprast padomju elites noskaņojumu, lēmumu pieņemšanas mehānismus.

Vēsās galvas šajā notikumā guva virsroku.

Ņikitu Sergejeviču Hruščovu uzskatīja kā nenosvērtu cilvēku, kurš nespēj apvaldīt savas emocijas, bet tas bija virspusējs iespaids. Viņa tuvākie palīgi zināja, ka Hruščovs gandrīz vienmēr turēja sevi rokās, bet, ja izgāja ārpus rāmjiem, tad tā bija tēlošana. Viņš apsolīja izvest raķetes no Kubas, bet kā atbildi pieprasīja aizvākt amerikāņu raķetes no Turcijas.

Kenedijs viegli piekrita.

Amerikāņu raķetes Turcijā tika izvietotas Eizenhauera laikā. Tās bija novecojušas raķetes ar šķidro degvielu – nestabilas, neprecīzas un vāji aizsargātas. Tās savu nozīmi zaudēja pēc tam, kad ASV arsenālā parādījās raķetes ar cieto degvielu. Kad Kenedijs kļuva par prezidentu, viņš pats teica, ka raķetes no Turcijas vajag aizvākt. Tomēr Valsts departaments viņu pierunāja atlikt šo jautājumu, lai nekaitinātu turkus, kuri amerikāņu raķetes uzskatīja par drošības garantiju.

28. oktobrī Hruščovs paziņoja amerikāņiem, ka pavēlējis demontēt raķetes un nogādāt tās mājās. Viss ir beidzies. Krīze ir pagājusi. Mūsu valstī daudzi pat vispār tā arī neuzzināja par to, kas noticis.

Kenedijs apsolīja neuzbrukt Kubai un aizvākt no Turcijas raķetes «Jupiter». Tā bija Hruščova uzvara, bet par to zināja tikai informētās personas. Apmaiņā Hruščovs apsolīja demontēt Kubā esošās raķetes. Un visa pasaule redzēja, kā padomju kuģi apgriezās un devās atpakaļ. Tā bija redzama liecība sakāvei. Karību krīze iedragāja Ņikitas Sergejeviča varu. Biedri partijas vadībā redzēja, kā viņš atzina savu kļūdu un atkāpās. Padomju militāristi bija stipri neapmierināti ar to, ka viņiem bija jāatkāpjas, uzskatīja to par pazemojumu un domāja, ka Hruščovs vienkārši nobijās.

Ņikita Sergejevičs nevarēja to nesajust un sāka meklēt iemeslu nodemonstrēt stingrību un nesamierināmību. Pēc trīs nedēļām galvaspilsētas gleznotāju darbu izstādē Manēžā Hruščovs nesavaldījās un kliedza:

– Tāda māksla tautai nav vajadzīga! Mans mazdēls glezno labāk.

17. decembrī pieņemšanas namā Ļeņina kalnos sarīkoja valsts vadītāju tikšanos ar literatūras un mākslas darbiniekiem. Satriecošu referātu nolasīja CK sekretārs ideoloģijas jautājumos Leonīds Fjodorovičs Iļjičevs.

Hruščovs iekarsa, tualetes tematika aizrāva viņa iztēli. Skulptoram Ernstam Neizvestnijam (kurš vēlāk uzcels pieminekli uz Ņikitas Sergejeviča kapa) CK pirmais sekretārs teica:

– Jūsu māksla ir līdzīga ziniet kam: ja cilvēks nokļūtu atejā, ielīdis sēdkastes iekšpusē un no turienes, no sēdkastes, skatītos uz to, kas ir virs viņa, ja kāds uz sēdkastes apsēstos. Lūk, kas ir jūsu māksla. Un lūk jūsu pozīcija, biedri Neizvestnij, jūs sēžat sēdkastē.

Tikpat nekaunīgi Hruščovs izteicās par citiem talantīgajiem rakstniekiem un māksliniekiem, burtiski pēc Karību krīzes pierādot savu ideoloģisko nesamierinātību. Ar neslēptu aizvainotību viņš atsaucās uz dažu rakstnieku samērā nevainīgu iniciatīvu.

PSRS Augstākās Padomes sesijā trīs pazīstami rakstnieki (un deputāti) – Aleksejs Aleksandrovičs Surkovs, Nikolajs Semjonovičs Tihonovs un Iļja Grigorjevičs Ērenburgs – nolēma vērsties pie kolēģiem Rakstnieku savienībā ar priekšlikumu pārtraukt iekšējos konfliktus un apvainojumus. Surkovs teica Ērenburgam, ka vēstuli parakstīs arī diezgan pareizi ticīgi rakstnieki Leonīds Sergejevičs Soboļevs un Maksims Fadejevičs Riļskis, ar kuru viņš bija runājis, un palūdza sastādīt melnrakstu.

«Mēs domājam, – bija rakstīts vēstulē, – ka pienācis laiks beigt Auksto karu rakstnieku vidē un ieviest tajā mierīgu līdzāspastāvēšanu».

Vārdi par Aukstā kara pārtraukšanu un mierīgu līdzāspastāvēšanu izraisīja niknuma lēkmi partijas aparātā: tādas domas padomju cilvēkam pat galvā nedrīkst ienākt!

Sākumā vēstuli nosodīja CK sekretārs Iļjičevs. Tas šķita par maz. Marta pirmajās dienās Kremlī sarīkoja tikšanos ar rakstniekiem. Atkal atcerējās nelaimīgo vēstuli. Pirmajā dienā Iļjičevs kritizēja Ērenburgu, nākamajā dienā Hruščovs:

– Pagājušajā reizē biedrs Ērenburgs teica, ka līdzāspastāvēšanas ideja vēstulē izteikta kā joks. Pieņemsim, ka tas tā ir. Tad tas ir ļauns joks… Biedrs Ērenburgs pieļauj rupju ideoloģisko kļūdu, un mūsu pienākums ir palīdzēt viņam to saprast.

CK pirmā sekretāra vārdi attiecībā par «rupju ideoloģisko kļūdu» bija līdzvērtīgi apsūdzības spriedumam, pēc kura bija jāseko nopietnam sodam.

1963. gada 27. aprīlī Iļja Ērenburgs nosūtīja Hruščovam vēstuli ar lūgumu viņu pieņemt. Jau cienījamu vecumu sasniegušais rakstnieks bija spiests atzīties noziegumā, kuru viņš nav izdarījis, un gribēja attaisnoties:

«Man jānoskaidro viens pārpratums – jautājums ir par vēstuli, kurā bija vārdi «mierīga līdzāspastāvēšana».

Runājot par «mierīgu līdzāspastāvēšanu», mēs domājām par biedriskām attiecībām starp padomju rakstniekiem, par «grupējumu» likvidāciju, paraksti parādīja, ka par šo atzinumu ir vienojušies ļoti dažādi cilvēki. Nožēloju, ka mēs esam uzrakstījuši šo vēstuli…

Jāsaka tieši – es nekad neesmu pieturējies pie ideoloģiskas mierīgas līdzāspastāvēšanas idejas un vairākkārt esmu rakstījis, ka vispārējā atbruņošanās nekādā gadījumā nenozīmēs ideoloģisko atbruņošanos, tieši pretēji, «Aukstā kara» beigas palīdzēs mums pierādīt mūsu sistēmas, mūsu ideju pārākumu pār kapitālistiskajiem Rietumiem. Ja es pastāvētu par atteikšanos no cīņas pret kapitālisma ideoloģiju, es vienkārši būtu nodevējs. Es sevi par tādu neuzskatu. Es ticu, ka arī Jūs, Ņikita Sergejevič, izturēsities pret mani kā pret biedru un palīdzēsit man izkļūt no šīs situācijas».

Maskavā nebija aizdomas, ka amerikāņu militāristi savu prezidentu arī vainoja vājumā. Stratēģiskās aviācijas komandieris ģenerālis Kērtis Lemejs Kenedijam teica:

– Tā ir pati lielākā sakāve mūsu vēsturē, prezidenta kungs. Mums jādod trieciens Kubai.

Ar šo raķešu notikumu Hruščovs Savienotajām Valstīm sagādāja masu neērtību, bet nepanāca savai valstij nekādus ieguvumus. Viņš mācēja sarīkot krīzes, bet nezināja, kā tās atrisināt. Tādas ārpolitikas rezultāts bija resursu tērēšana.

«Nu ko Hruščovs? – rakstīja pazīstamais režisors Mihails Romms. – Kaut kas viņā bija ļoti cilvēcisks un pat patīkams. Bet kā valsts saimnieks viņš diemžēl rīkojās pārāk plaši. Tā jau var izputināt veselu Krieviju. Kādā brīdī viņam atteicās visas bremzes. Viņam iestājās tāda brīvība, pazuda jebkādi ierobežojumi, ka acīmredzami, šī situācija kļuva bīstama – bīstama visai cilvēcei…»

Padomju militāristi saņēma kompensāciju par atkāpšanos no Kubas, sākās paātrināta kodolpotenciāla attīstība ar uzdevumu – panākt un apdzīt Ameriku.

1962. gada novembrī ārlietu ministrs Gromiko sacīja saviem diplomātiem:

– Bija nepieciešams šoks, lai Savienotās Valstis sajustu kodolkara smaku.

Viņa vietnieks Vasilijs Vasiļjevičs Kuzņecovs teica savam sarunu partnerim amerikānim Džonam Maklojam:

– Jūs, amerikāņi, nekad vairāk nevarēsit ar mums tā izrīkoties.

Neskatoties uz to, no Karību krīzes tika gūtas mācības. Uzstājoties Amerikas Universitātē, Džons Kenedijs ierunājās par vajadzību sadarboties ar komunistiskajām valstīm, aicināja izveidot bruņošanās sacensības kontroles sistēmu un paziņoja par vienpusēju moratoriju virszemes atomsprādzienu izmēģinājumiem.

Pasaules sabiedrība sen pieprasīja tos pārtraukt. 1958. gadā Padomju Savienībā veica sprādzienu sēriju un pasludināja atomizmēģinājumu moratoriju. Kad Hruščovs PSRS Augstākās Padomes sesijā ierosināja moratoriju, prezidents Eizenhauers atbildēja:

– Ja Padomju Savienība ir gatava sarunām, Savienotās Valstis var apturēt atombumbas un ūdeņraža bumbas izmēģinājumus uz vienu gadu.

Sākās sarunas par pilnīgu atomsprādzienu izmēģinājumu aizliegumu. Tomēr nesaskaņu dēļ nespēja vienoties par kontroles sistēmu. Ne Padomju Savienība, ne Savienotās Valstis nopietni negribēja atteikties no izmēģinājumiem. Abu valstu atomspeciālisti izstrādāja jaunas spridzināšanas ierīces atdalošajām kodolgalviņām ar individuālo tēmēšanu, tās vajadzēja pārbaudīt. Tāpēc no moratorija atteicās.

Amerikāņu pārstāvis ANO Edlajs Stīvensons uzbruka Padomju Savienībai:

– Biedrs Hruščovs ir izstrādājis savu gigantisko bumbu ciniski neņemot vērā Apvienoto Nāciju intereses. Ar to Padomju Savienība vēl ir pārkāpusi atomsprādzienu izmēģinājumu moratoriju, saindējot apkārtējo vidi. Maskava sāka jaunu sacensību nāvējošo ieroču izstrādāšanā, mīdot ar kājām Apvienoto Nāciju un visas brīvās pasaules intereses. Viņus pavisam neuztrauc draudi cilvēcei, ko rada radioaktīvie nokrišņi. Tā ir bēdīga ziņa visai cilvēcei. Šodien pasaule ir spērusi soli tuvāk haosam un katastrofai.

Padomju Savienībā pakāpeniski pārgāja uz pazemes sprādzieniem, tāpēc, ka atmosfēras gaisa paraugi pēc katra sprādziena ļāva diezgan precīzi noteikt jauno atomsprādzienu ierīču parametrus. Tādējādi no atomizmēģinājumiem gaisā varēja pilnībā atteikties. Kad 1963. gada 10. jūnijā Kenedijs ierosināja atteikties no atomizmēģinājumiem trijās sfērās – atmosfērā, kosmosā un zem ūdens – tas visus apmierināja. Pēc pusotra mēneša ieinteresēto valstu ārlietu ministri – no Padomju Savienības – Andrejs Gromiko, no Lielbritānijas – lords Hjums un ASV valsts sekretārs Dins Rasks parakstīja pirmo vienošanos par atomizmēģinājumu aizliegumu.

– Pirmo reizi, – sacīja prezidents Džons Kenedijs, – mēs esam vienojušies noteikt starptautisko kontroli kodolbruņojumam. Šis līgums radikāli samazinās kodolizmēģinājumu skaitu abās pusēs. Tas dod pasaulei cerību zīmi un paver iespēju nākamajiem līgumiem, kuri apturēs kodolieroču ražošanu.

Uzstājoties Amerikas Universitātē Vašingtonā, Kenedijs aicināja amerikāņus pārskatīt attieksmi pret Auksto karu. Viņš gribēja samazināt savstarpējo apsūdzību toni.

Drīz vien sekoja viens svarīgs notikums – Padomju Savienība pirmo reizi Savienotajās Valstīs iepirka graudus un piekrita, ka tos piegādās amerikāņu kuģi. No vienas puses, tas liecināja par sliktu ražu – sešdesmit trešajā gadā no veikalu plauktiem pazuda gaļa, griķi, baltmaize, konditorejas izstrādājumi, no otras – liecināja par zināmu uzticamības līmeni starp ASV un PSRS.

Iespējams, ka Hruščovs un Kenedijs bija gatavi turpināt tuvināšanos. 1963. gada 22. novembrī plkst. 14:32 informācijas aģentūru teletaipi ziņoja, ka Amerikas Savienoto Valstu prezidents Džons Ficdžeralds Kenedijs miris Dalasas pilsētas slimnīcā. Uz viņu ir šauts, ievainojums izrādījās nāvējošs.

Pēc Kenedija slepkavības viceprezidents Lindons Džonsons lidmašīnā nodeva zvērestu un kļuva par jauno Baltā nama saimnieku.

Sakot savu pirmo prezidenta runu, Džonsons teica:

– Tas ir rūgts laiks visiem. Mēs esam piedzīvojuši lielu zaudējumu. Man tā ir arī dziļa personīgā traģēdija. Es esmu pārliecināts, ka pasaule ir skumjās kopā ar misis Kenediju un viņas ģimeni. Es izdarīšu visu, ko varēšu. Un lūdzu jūsu un Dieva palīdzību.

Prezidenta vēlēšanās 1964. gada novembrī Lindona Džonsona pretinieks bija senators-republikānis Barijs Goldoters. Senators, kuram bija vanaga reputācija, viegli palaida frāzes, kuras politiķim nebija pieļaujamas:

– Es gribētu iesviest vienu no mūsu bumbām Kremļa vīriešu tualetē un pārliecināties par to, ka es esmu trāpījis.

«Mani draugi, mūsu valstij vienmēr jāsaglabā savs pārspēks un spēja atbildēt ar triecienu uz triecienu, – teica Barijs Goldoters. – Mums viņi jāpārliecina par to, ka viņi taisa pašnāvību, ja nospiedīs pogu».

Vēlēšanu kampaņas laikā Lindona Džonsona priekšvēlēšanu štābs izlaida reklāmas rullīti par kodolieroču draudiem.

«Tādas ir likmes, – skanēja balss aiz kadra. – Jūs veidojat pasauli, kurā visi Dieva bērni var dzīvot. Vai arī doties tumsībā. Vai nu mums vienam otrs ir jāmīl, vai arī jāmirst. 3. novembrī balsojiet par prezidentu Džonsonu. Likmes ir pārāk augstas, lai jūs paliktu mājās».

Barijs Goldoters zaudēja vēlēšanās, un par prezidentu palika Lindons Džonsons. 1964. gada 15. oktobrī Londonā varu pārņēma leiboristi, par premjeru kļuva Harolds Vilsons. Un tajā pašā dienā pasaule uzzināja par Ņikitas Hruščova gāšanu.

Kremlī, Baltajā namā un Dauningstrītā gandrīz vienlaicīgi iemitinājās vadītāji, kuri vairāk nodarbojās ar iekšlietām un kuriem nebija noslieces uz bīstamām akcijām pasaules arēnā. Savienotās Valstis, Angliju un Padomju Savienību vadīja viena tipa cilvēki: pragmatiķi, kuri augstu vērtēja stabilitāti. Lindons Džonsons, Harolds Vilsons un Leonīds Brežņevs varbūt ne pārāk cienīja viens otru, bet pilnībā viens otru saprata.

Karību krīzē par zaudētāju sevi uzskatīja tikai Fidels Kastro, kurš vēlējās, lai pasaule grieztos ap viņu. Kubas vadonis bija šausmīgi vīlies, uzzinot, ka raķetes no salas ir aizvestas. Bet, ja tās nebūtu aizvestas, izraisītos militārs konflikts, no kura visvairāk ciestu kubieši…

Ar to arī beidzās Fidela draudzība ar Padomju Savienību. Vēlāk viņš Maskavu uzskatīja par slaucamu govi, kuru vajag slaukt Kubas revolūcijas vārdā. Daudzas jaunattīstības valstis ieguva labumu no Rietumu un Austrumu konfrontācijas.

Eiropa, kur uzliesmoja Aukstais karš, dzīvoja mierā. Reālās kaujas, kurās lija asinis, notika Āzijā, Tuvajos Austrumos, Āfrikā un Latīņamerikā. Cilvēki ar melnu, brūnu un dzeltenu ādas krāsu samaksāja ar savām dzīvībām par balto politiķu konfliktu.

Aukstais karš tika pārnests uz trešo pasauli. Šeit tā raksturs bija mazāk ideoloģisks un vairāk pragmatiski-cinisks.

Prezidents nošāvās ar Kalašņikovu

Vācu militārais teorētiķis Karls Klauzevics uzskatīja, ka karš ir politikas turpinājums ar citiem līdzekļiem. Pārfrāzējot Klauzevicu, var teikt, ka divu sistēma mierīga līdzāspastāvēšana bija Aukstā kara turpinājums ar citiem līdzekļiem, nevis ar kodolieročiem. Un citos reģionos.

Lielvalstis iezīmēja savas ietekmes zonas un modri sargāja savu ārējo perimetru. Svešinieku parādīšanās savā zonā vai arī bēgšana no tās – ideoloģisku vai ekonomisku apsvērumu dēļ – tika uzskatīta par sakāvi Aukstajā karā. Konvojs šāva bez brīdinājuma.

1908. gada 26. maijā briti Persijā atrada naftu.

Briti meklēja naftu vairākus gadus un izpētes darbos ieguldīja daudz naudas. Pirmais naftas fontāns izšļācās 1908. gada 26. maijā četros no rīta. 1908. gada rudenī tika nodibināta Anglijas-Persijas naftas kompānija (tagad tā saucas «British Petroleum»). 1914. gadā britu valdība ar admiralitātes pirmā lorda Vinstona Čērčila centieniem par diviem miljoniem sterliņu mārciņu iegādājās vairāk nekā pusi kompānijas akciju, lai nodrošinātu floti ar ne visai dārgu un stabilu naftas ieguves avotu. No šī brīža cieši savijās naftas kompānijas un Anglijas intereses. Abadānā uzbūvēja pasaulē lielāko naftas pārstrādes rūpnīcu. Galvenais pircējs bija Lielbritānijas kara flote, kura degvielu saņēma ar lielām atlaidēm.

Naftas atrašana izmainīja valsti, kas nožēlojami eksistēja neapdāvinātās dinastijas dēļ, kāda valdīja Teherānā.

Četrus gadu desmitus Irānā valdīja šahs Nazirs el Dins. Harēms, kurā viņš pavadīja lielu laiku, sastāvēja no tūkstošs sešsimt sievām, mīļākajām un tām kalpojošajiem einuhiem. Viņam bija simtiem bērnu, kuri pārliecinoši līda iekšā valsts kasē. Lai to papildinātu, šahs tirgoja valsts amatus, ieviesa pārlieku lielus nodokļus, konfiscēja bagāto tirgotāju īpašumus. Viņš pārdeva koncesijas ārvalstīm un kompānijām. Krievu tirgoņi saņēma īpašas tiesības tirgot ikrus. Tiesības audzēt tabaku un tirgot tabakas izstrādājumus viņš pārdeva angļiem. Tas izraisīja protesta viļņus, tāpēc, ka daudzi zemnieki dzīvoja no tā, ka audzēja tabaku. 1896. gadā šahu nogalināja, kad tas bija atbraucis uz mošeju. Viņa dēls turpināja tēva politiku, kas tikai pastiprināja neapmierinātību.

Valstī tika izveidotas slepenas biedrības, kas zvērēja atbrīvot valsti no tirānijas. Uz Irānu iespaidu atstāja kaimiņu Krievijas piemērs, kur 1905. gadā cars bija spiests ieviest parlamentu. Gada beigās Irānā sākās nemieri, un šahs arī piekrita parlamenta izveidošanai. Konstitūcijas projektu sastādīja pēc Beļģijas parauga, kurš tika uzskatīts par visprogresīvāko Eiropā.

Vienu daļu deputātu no 200 vietīgā medžlisa ievēlēja tiešā balsošanā, citus ievēlēja no amatnieku korporācijām – pa vienam deputātam no miesniekiem, iespiedējiem, pārtikas preču tirgotājiem, ārstiem, šuvējiem. Medžlisa pirmo sesiju atklāja 1906. gada 7. oktobrī.

30. oktobrī pieņēma konstitūciju.

Daudzi pieprasīja ticības brīvību, laicīgo skolu ieviešanu. Mullas pretojās: «Vai tas nenovedīs pie atteikšanās no islāma? Vai svešvalodu, ķīmijas un fizikas apgūšana nevājinās skolnieku ticību?» Šie laicīgo reformatoru un islāmistu strīdi turpinās visā Irānas jaunās vēstures laikā.

1907. gada krievu-angļu līgums Persiju sadalīja trijās zonās. Ziemeļos visas politiskās un tirdzniecības privilēģijas saņēma krievi. Dienvidos – angļi. Neitrālajā zonā koncesijas varēja saņemt jebkuras valsts pārstāvji.

Pēc revolūcijas boļševiki atteicās no savām īpašajām tiesībām un piedeva Irānas parādu Krievijai. Angļi steidzās aizpildīt vakuumu. 1919. gadā Anglija uzspieda šaha Ahmada valdībai verdzisku līgumu, kurš piešķīra Anglijas-Persijas kompānijai īpašas tiesības iegūt un pārdot Irānas naftu.

Irānā parādījās Sarkanās armijas vienības – cīņai pret angļu interventiem, 1920. gada 4. jūnijā tika izveidota Gīlānas Padomju republika. Separātisti guva virsroku dažādos valsts nostūros. Likās, ka valsts brūk, un te pēkšņi parādījās spēcīgs cilvēks vārdā Rezā. Viņš bija dzimis kalnu apvidū netālu no robežas ar Krieviju, būdams jauns, pameta dzimto vietu, lai saskaņā ar ģimenes tradīcijām nodotos militārajam dienestam. Viņš dienēja kazaku brigādē, kuru izveidoja no revolūcijas aizbēgušie baltie virsnieki. Tā bija labākā vienība irāņu armijā.

Būdams kareivīgs, ar noslieci uz avantūrām, Rezā kļuva par pamanāmu cilvēku valstī. Uz viņu likmes lika tie, kuri sapņoja par spēcīgu centrālo varu, to skaitā bija arī angļi. 1921. gada 20. februārī divi tūkstoši kaujinieku ar Rezā priekšgalā tuvojās Teherānai. Nākamajā dienā viņš arestēja valdību. Pēc trīs mēnešiem valsts bija viņa rokās. Rezā sevi sauca par nacionālistu, taču varu viņš bija pārņēmis ar britu palīdzību un atcerējās, ko viņš ir tiem parādā. Viņš sekoja tolaik populārajam turku valdniekam Kemalam Ataturkam. Rezā arī Irānu pasludināja par republiku un sevi par prezidentu.

Viņš bija mazizglītots cilvēks, bet tomēr saprata, kā Irānā tiek taisīta politika. Viņš kā pēc notīm nospēlēja nelielu teatralizētu drāmu. Devās prom uz laukiem, lai domātu un nodotos lūgšanām, un paziņoja, ka atsakās no visiem amatiem. Medžliss bija šausmās. Deputāti iepriekšējo dinastiju pasludināja par gāztu un piedāvāja troni Rezā. 1926. gada 25. aprīlī viņš sevi pasludināja par šahu.

Šahs bija neticami nežēlīgs, bet daudziem tas patika. Reiz viņš atbrauca uz kādu pilsētu Irānas rietumu daļā, un viņam pasūdzējās, ka maizes cepēji ir paaugstinājuši cenas un cilvēki badojas. Viņš pavēlēja pirmo maizes cepēju, kas trāpījās ceļā iemest dzīvu krāsnī. Nākamajā dienā visā pilsētā tirgoja lētu maizi.

1935. gadā viņš paziņoja, ka necietīs, ka valsti sauc par Persiju – šo nosaukumu ir izdomājuši ārzemnieki. Jaunais nosaukums būs Irāna, tā irāņi sauca savu valsti. Tāpat kā viņa priekšgājējs, viņš ņēma kukuļus sevišķi lielos apmēros, galvenokārt no ārvalstu kompānijām. Konfiscēja zemes un kļuva par lielu zemes gabalu īpašnieku.

– Šahs Rezā likvidēja valstī visus zagļus un bandītus, – izteicās viens britu deputāts. – Irāņi saprata, ka valstī var būt tikai viens zaglis.

No naftas eksporta valsts saņēma tikai kapeikas. Kad pasaulē sākās Lielā depresija, ienākumi vēl vairāk samazinājās. Šahs Rezā no saviem ministriem pieprasīja pārskatīt līgumu ar angļiem, bet tas izrādījās neiespējami. Tad šahs visus dokumentus iemeta ugunī un 1932. gada 27. novembrī paziņoja, ka lauž līgumu par koncesijām. Tas nozīmēja, ka naftas kompānijai darbs jāpārtrauc.

Britu varas iestādes vērsās Nāciju Līgā, bet Irāna izdarīja to pašu, paziņojot, ka kompānija sistemātiski pārkāpa līguma noteikumus un apmānīja irāņus. Angļi bija spiesti ar šahu iziet uz kompromisu. Vienojās, ka kompānija maksās Irānai ne mazāk kā 975 000 sterliņu mārciņu gadā, uzlabos darba apstākļus Abadānā. Šahs piekrita pagarināt koncesijas līguma termiņu uz 32 gadiem. Pie viena kompānijai nomainīja nosaukumu – Anglijas-Irānas naftas kompānija.

Šaham patika Eiropas fašistiskie režīmi. Simpātijas pret nacistiem šaham dārgi izmaksāja. Britu un padomju karaspēks iegāja Irānā no divām pusēm. 1941. gada 16. septembrī viņš pameta troni un atstāja valsti. Pēc trīs gadiem viņš Johannesburgā mira.

Par jauno šahu kļuva viņa dēls Mohammads Rezā, viņam bija divdesmit viens gads. Viņš mācījās Šveicē, pabeidza kara skolu Teherānā un 1939. gada pavasarī iestājās karadienestā. Jaunais šahs vairāk interesējās par sacīkšu automobiļiem, jāšanas sacīkstēm un sievietēm.

Pēc vecākā Reza atteikšanās no troņa, no cietumiem izlaida politiskos ieslodzītos. Brīvībā iznāca kreisie intelektuāļi. Jaunie ideālisti piedalījās pirmās reālās politiskās organizācijās – Tautas partijas TUDE – izveidošanā. Partija, kas pamatā sastāvēja no komunistiem, pieņēma progresīvu programmu, pieprasot aizstāvēt tautu no ekspluatācijas.

1946. gada 1. maijā tā izveda Teherānas un Abadānas ielās desmitiem tūkstošus demonstrantus. Vairāki partijas līderi 1946. gadā tika ievēlēti medžlisā. Viņi palīdzēja izstrādāt vairākus sociālos likumus.

TUDE partija, kas bija pret jebkādām koncesijām ar ārvalstu kompānijām, paziņoja, ka Ziemeļirānas naftas atradnes jānodod koncesijā Padomju Savienībai. Tas sarāva TUDE savienību ar irāņu nacionālistiem. Nacionālisti nekad TUDE nepiedos arī to, ka tā atbalstīja Irānas Azerbaidžānas un Kurdistānas atdalīšanos. Partiju aizliedza, tās līderi atrada patvērumu Maskavā un Austrumberlīnē.

Un tad Irānas politikā parādījās jauna figūra – Mohammads Mosadeks. Viņa māte bija nākusi no šaha ģimenes. Viņa dzimta valstij bija devusi gubernatorus, ministrus un vēstniekus, tēvs bija finanšu ministrs. Zēns gāja tēva pēdās. Viņš mācījās Parīzes Politisko zinātņu skolā. Francijā viņam pirmo reizi parādījās slimība, no kuras viņš cietīs visu mūžu. Precīzu diagnozi tā arī neizdevās noteikt. Viņam periodiski atvērās kuņģa čūla, gadījās stipras asiņošanas.

Nenoliedzami, slimībai bija psihosomatisks raksturs. Kad viņš teica runas, asaras tecēja pār viņa vaigiem. Tā nebija tēlošana. Dažreiz viņš krita ģībonī no nervu pārslodzes. Pasaulē viņa uzvedība, viegli izsakoties, likās dīvaina. Tomēr Irānā, kurā valdīja šiīti, atklātas jūtu izpausmes, kaut arī uzspēlētas, likās atbilstošas tās pilsoņu garīgajam noskaņojumam, kuri uzskatīja, ka cieš no netaisnības.

Gadu noslimojis, viņš atgriezās pie zinātnes nodarbēm. Šoreiz Šveicē, kur viņš ieradās kopā ar māti, sievu un trīs bērniem. 1914. gadā viņš aizstāvēja disertāciju jurisprudencē un kļuva par pirmo irāni, kurš ieguva doktora grādu ārvalstu universitātē. Viņš nolēma lūgt Šveice pilsonību. Bet pagaidām devās uz dzimteni savākt materiālus grāmatai par islāma tiesībām.

Tas bija laiks, kad intelektuāļu grupas Irānā aizdomājās par valsts nākotni. Mosadeks iesaistījās šajās diskusijās un nolēma palikt. Pēc gada viņa tēvocis – premjerministrs Farmanas Farma piedāvāja viņam ieņemt finanšu ministra posteni. Viņš atteicās. 1917. gadā viņam piedāvāja ministra vietnieka posteni. Tēvocis vairs nevadīja valdību, un viņš posteni pieņēma. Viņš kolēģus pārsteidza ar to, ka pieprasīja sodīt par korupciju. Pēc diviem gadiem viņu atbrīvoja no amata.

Viņš atgriezās Šveicē, uzskatot, ka Irānai nav vajadzīgs. Tomēr Šveices imigrācijas likumi palika stingrāki, un viņam atteica izsniegt pasi. Bet te pēkšņi šahs Rezā nāca pie varas, sākās jauni laiki, radās lielas cerības. Mosadeks pieņēma finanšu ministra posteni. Tā bija viņa vieta, tomēr antikorupcijas pasākumi apdraudēja Rezā un šaham tuvās aprindas, un Mosadeku piespieda aiziet. Viņš kļuva par Irānas Azerbaidžānas gubernatoru, tomēr Rezā atteicās viņam pakļaut karaspēku, kas atradās provincē, un viņš atteicās no šī amata. Dažus mēnešus bija ārlietu ministrs, kamēr galīgi nebija vīlies Rezā. Tad viņš panāca savu ievēlēšanu medžlisā.

Mosadeks bija gara auguma, bet ar nošļukušiem pleciem, likās, ka viņu nospiež nepanesams smagums. Viņš atstāja notiesātā iespaidu, kuru ved uz soda vietu. Viņš no parlamenta tribīnes runāja, ka irāņiem pašiem ir jānosaka savs liktenis, un iebilda pret to lomu, kādu valstī spēlēja ārzemnieki. Viņam bija sliktas attiecības ar kolēģiem-deputātiem, apsūdzēja tos gļēvulībā, iniciatīvas trūkumā, patriotismā.

Kad Rezā ievēlēja par šahu, Mosadeks izteicās pret monarhijas institūta atjaunošanu un aicināja Rezā, ja viņš vēlas kalpot valstij, pašam vadīt valdību. Šahs viņam piedāvāja dažādus posteņus. Mosadeks atteicās. Viņa slimība progresēja. Viņš cieta no stipras asiņošanas. 1936. gadā viņš aizbrauca uz Vāciju ārstēties, bet arī vācu ārsti nespēja atrast slimības cēloni. Un tāpat šahs no viņa baidījās. 1940. gadā Mosadeku arestēja un aizveda uz cietumu. Ceļā uz cietumu viņš sarijās trankvilizatorus – acīmredzams mēģinājums iztaisīt pašnāvību. Kamerā viņš mēģināja ar bārdas nazi sev pārgriezt vēnas, pieteica bada streiku. Pēc dažiem mēnešiem viņu izlaida un ielika mājas arestā.

Mosadeks šahu Rezā uzskatīja par galveno Irānas ienaidnieku. Viņa aiziešana četrdesmit pirmā gada septembrī daudz ko izmainīja. 1943. gadā valstī pirmo reizi notika brīvas vēlēšanas. Mosadeks iznāca no savas slēptuves un no jauna tika ievēlēts medžlisā. Irānā formējās legāla opozīcija kā Nacionālā fronte, kuru vadīja Mosadeks un tā ieguva plašu atbalstu.

Pēc Otrā pasaules kara Anglijas-Irānas naftas kompānijas ienākumiem bija milzīga nozīme britu ekonomikā. Kompānija maksāja nodokļus Anglijā un tikai pēc tam atskaitīja desmit-divpadsmit procentus Irānas valdībai. 1950. gadā kompānija Londonai pārskaitīja simts miljonus sterliņu mārciņu. Kopā ar Malajas kaučuku Irānas nafta uzturēja novājinātās sterliņu mārciņas kursu. Kā atzinās ārlietu ministrs Ernests Bevins:

– Bez Irānas naftas mēs nekad nespēsim sasniegt tādu dzīves līmeni, uz kādu mēs tiecamies.

Irāņi uzskatīja, ka angļi viņus aplaupa. Tomēr naftas kompānijas britu pārvaldnieki atteicās kaut ko mainīt. Tas saliedēja visus sabiedrības slāņus pret angļiem. Medžliss izveidoja naftas lietu komiteju ar Mosadeku priekšgalā. Viņu atbalstīja pat liela daļa islāma garīdzniecības. Izņemot tikai tādus radikāļus, kā jaunais garīdznieks Rūhollahs Homeinī, kurš uzskatīja, ka Mosadeks un citi ir aizmirsuši par islāmu.

Kad Arābu-Amerikas naftas kompānija «Aramko» 1950. gada decembrī vienojās ar Saūda Arābiju par peļņas sadali uz pusēm, britu vēstnieks Teherānā telegrafēja uz Londonu: irāņiem vajag piedāvāt tādus pašu noteikumus. Ārlietu ministrija un naftas kompānija noraidīja šādu ideju. Viņi palaida garām vēl vienu iespēju atrisināt šo problēmu.

1951. gadā sākās demonstrācijas ar prasībām nacionalizēt naftas nozari. Šo ideju atbalstīja garīdzniecība. Viņi mošejās nolasīja fetfu [11] , kurā bija teikts, ka pravietis Muhameds no paradīzes ir bargi nosodījis valdību par to, ka tā pārdod Irānas derīgos izrakteņus neticīgajiem ārzemniekiem.

1951. gada 19. februārī medžlisa komisijas priekšsēdētājs Mohammads Mosadeks iesniedza priekšlikumu par naftas kompānijas nacionalizāciju.

7. martā Teherānā notika demonstrācija ar lozungu «Nāvi britiem!». Atentāta rezultātā bojā gāja premjerministrs. Policija noķēra slepkavu. Tas atzinās, ka pieder reliģiozajai grupai «islāma fedaīni» un ir nogalinājis valdības vadītāju, tāpēc, ka tas bija bandinieks angļu rokās.

15. marta medžlisa sēde kļuva vēsturiska. Piedalījās 96 deputāti, pat tie, kuri pirms sēdes šaham bija solījuši, ka neieradīsies. Visi nobalsoja par nacionalizāciju. Pēc dažām dienām tikpat vienbalsīgi nobalsoja arī senāts, pusi no locekļiem bija iecēlis pats šahs. Mosadeks kļuva par nacionālo varoni episkos mērogos. Par viņu sajūsmā bija visi, sākot no garīdzniecības līdz TUDE partijai. Mosadeku ievēlēja par premjerministru. Bija noticis neiedomājamais. Valstī vara nonāca rokās cilvēkam, kurš simbolizēja irāņu nacionālismu.

Šahs nelabprāt piekrita Mosadeka iecelšanai. 1951. gada 1. maijā šahs parakstīja likumu par Irānas naftas kompānijas nacionalizāciju. Angļi bija neapmierināti. Viņi uzskatīja, ka irāņiem jābūt viņiem pateicīgiem: viņi saņem darbu no naftas kompānijas, naudu un vēl «laipnas un kulturālas saskarsmes iemaņas».

Anglijā par ārlietu ministru, veselības stāvokļa dēļ aizgājušā Bevina vietā, kļuva Herberts Morisons. Viņš trīsdesmit gadus Leiboristu partijas iekšienē izsitās uz augšu, tomēr starptautiskajā politikā neorientējās. Morisons valdības kabineta sēdē izteicās par militāru intervenci Irānā. Viņu pārtrauca premjerministrs Klements Etlijs, kurš jautājumu par spēka pielietošanu pieprasīja noņemt no dienas kārtības. Viņš pieturējās pie citas līnijas:

– Gaidīsim, kamēr nabagiem ievajadzēsies nauda, – tas noliks viņus uz ceļiem.

Klements Etlijs savos memuāros rakstīja, ka Morisona iecelšana ārlietu ministra postenī bija viņa «lielākā kļūda personāla izvēlē». Kādā brīdī Etlijs bija gatavs uz kompromisu. Viņš tomēr bija sociālists un dažu nozaru nacionalizācijas piekritējs pašā Anglijā.

31. maijā Harijs Trumens telegrafēja Etlijam, uzstājīgi dodot padomu sākt sarunas ar Irānu, lai izvairītos no situācijas pasliktināšanās.

1951. gada 15. jūlijā Teherānā ielidoja pazīstamais amerikāņu diplomāts Averels Harimans, cerot uzņemties vidutāja lomu. Viņam sarīkoja savdabīgu tikšanos. Desmit tūkstoši cilvēku kliedza: «Nāvi Harimanam!» Mītiņotājus pa visu pilsētu izdzenāja jātnieku policija un bruņu automobiļi. Harimans devās pie Mosadeka. Premjerministru viņš satika gultā. Mosadeks teica, ka gribētu saprast: Savienotās Valstis ir angļu draugs vai marionete. Harimans piebilda, viņš ir strādājis Londonā un pazīst daudzus labus angļus.

– Jūs viņus nepazīstat, nomurmināja Mosadeks. – Jūs viņus nepazīstat.

Harimans painteresējās par viņa mazdēlu, vaicāja, kur tas mācās.

– Anglijā, protams, – atbildēja Mosadeks. – Kur tad vēl?

Grūtajos brīžos Mosadeks demonstrēja bezspēcību. Kad uz viņu izdarīja spiedienu, viņš likās gultā rozā pidžamā un salika rokas uz krūtīm. Vispār, viņš varēja būt pavisam galants. Kad viņu iepazīstināja ar Meriju Harimani, viņš sāka ar lielu labsajūtu bučot tai roku un spēja apstāties, kad bija sasniedzis gandrīz elkoni.

Sarunas nevedās. Mosadeks dzīvoja pēc šiītu priekšstatiem. Viņš bija gatavs panākt taisnību pat ar savas dzīvības cenu. Viņu maz interesēja naftas ieguves un pārdošanas jaunā līguma detaļas. Viņš pastāvīgi runāja par angļiem:

– Jūs nezināt, cik viņi ir izdomas bagāti. Jūs nezināt, cik viņos ir ļaunuma.

Harimans mēģināja izskaidroties ar parlamenta spīkeru ajatollu Kašanī, kurš bija kļuvis par vienu no ietekmīgākajām figūrām valstī. Harimans runāja par to, ka naftas krīzi var atrisināt tikai noslēdzot kaut kādu līgumu starp Irānu un Angliju. Ajatolla atbildēja, ka neviens sevi cienošs irānis nesāks runāt ar britu «suņiem» un veltīgi Savienotās Valstis to piedāvā. Kas attiecas uz Irānas naftu, tad lai tā paliek zemē:

– Ja Mosadeks piekāpsies, līs viņa asinis.

Būdams neapmierināts ar šiem draudiem, ajatolla mēģināja iztaustīt pašu Harimanu. Viņš vaicāja amerikānim, vai tam ir zināms majora Embrija liktenis. Harimans atbildēja noliedzoši. Ajatolla paskaidroja:

– Viņš arī bija amerikānis, interesējās par mūsu naftu un izraisīja pret sevi tautas naidu. Kad viņš gāja pa ielu, uz viņu šāva. Bet nenogalināja. Viņu aizveda uz slimnīcu, tad pūlis ielauzās slimnīcā un saplosīja viņu uz operācijas galda. Saprotat?

Ne bez piepūles Harimans noturējās:

– Jums jāsaprot, ka esmu bijis daudzās bīstamās situācijās. Un mani tik viegli neiebiedēt.

Ajatolla, it kā nekas nebūtu bijis, piebilda:

– Nu ko, jebkurā gadījumā, man bija jāpamēģina.

Angļi pie Irānas krastiem nosūtīja kara kuģus. 1951. gada aprīlī trīs fregates un divi kreiseri nostājās reidā pretī Abadānas naftas pārstrādes rūpnīcai. Angļi uzvedās Irānā kā 19. gadsimta kolonizatori.

ASV valsts sekretārs Dins Ačesons uzaicināja pie sevis britu vēstnieku, lai paziņotu, ka ASV valdība kategoriski iebilst pret varas pielietošanu. Ačesons simpatizēja nacionālismam trešās pasaules valstīs, saredzot tajā atbrīvošanu no pagātnes netaisnības.

Gara auguma, stalts, viņš valkāja lieliski šūtus uzvalkus, taurenīti un izskatījās pēc patricieša, kaut bija uzaudzis Konektikutas štata mazpilsētā. Viņa māte mantoja naudu, kas bija nopelnīta tirgojot Kanādas viskiju. Viņa tēvs, anglis, bija mācītājs. Viņš bieži dēlam sacīja: «Turi degunu augstāk!»

Dins Ačesons mācījās Jēlas Universitātē un Hārvardas juridiskajā fakultātē. Būdams labs jurists, viņš agri sāka strādāt Valsts departamentā. Nevienam no deviņiem kabineta locekļiem nebija tāda ietekme uz prezidentu Trumenu, kā Dinam Ačesonam. Trumenam nebija ne personīgu padomnieku nacionālās drošības jautājumos, ne speciālu pārstāvju, kā Rūzveltam bija Harijs Hopkinss. Visas starptautiskās lietas viņš nodeva Ačesonam.

Ačesons zināja, ka Trumens ir sentimentāls un jūtīgs pret skaistiem žestiem. Prezidents reiz rakstīja Ačesonam īsu zīmīti: «labi, ka jūs atnācāt mūs pavadīt. Jūs vienmēr rīkojaties pareizi. Es arvien jūtos kā lauku puisis, un, kad lielākās valsts sekretārs atbrauc uz lidostu, lai pavadītu mani atvaļinājumā, es sajūtu sevi kā svarīgu personu».

Pasaulē viss notiekošais tika uztverts no Aukstā kara skatupunkta. Trumens un Ačesons mēģināja parādīt trešās pasaules valstīm, ka Savienotās Valstis, bet ne Padomju Savienība, ir viņu īstais draugs.

Atšķirību Londonas un Vašingtonas politikā simbolizēja vēstnieki. Amerikas vēstnieks Teherānā Henrijs Greidijs uzskatīja Irānu par nabadzīgu valsti, no kuras angļi izsūc visas sulas, pie tam ar šahu apietas kā ar kalpu. Britu vēstnieks sers Frensis Šeperds domāja, ka irāņiem jāpateicas angļiem.

Uz tikšanos ar Mosadeku britu valdība nosūtīja lordu – zīmoga glabātāju seru Ričardu Stoksu. Premjerministrs vispirms painteresējās, vai viņa viesis nav katolis. Stokss pamāja ar galvu: jā viņš ir katolis.

– Tādā gadījumā jūs nederiet sarunām, – atbildēja Mosadeks, – katoļi neatzīst šķiršanos, bet Irāna šķiras no britu naftas kompānijas.

Lords Stokss piebilda, ka notiekošais vairāk līdzinās slepkavībai, nekā šķiršanai.

Britu valdība ieviesa sankcijas pret Irānu. Aizliedza svarīgu preču eksportu uz Irānu, piemēram, cukuru un tēraudu. Pavēlēja atsaukt visu britu personālu no naftas nozares. Bloķēja visus Irānas kontus britu bankās.

Mosadeks iecēla Francijā izglītību ieguvušo inženieri Mehdi Bazarganu par irāņu naftas kompānijas pārvaldnieku. Bazargans aizlidoja uz Abadānu un paskaidroja britu inženieriem, ka viņš tagad ir viņu priekšnieks. Angļi atteicās ar viņu sadarboties un sāka doties prom. Irānas naftas kompānija mēģināja nolīgt speciālistus citās valstīs. Tomēr britu valdība pārliecināja Eiropas valdības nedot viņiem izceļošanas vīzas.

Savienotās Valstis un Anglija organizēja Irānas naftas boikotu. Septiņas lielākās naftas kompānijas (no tām piecas amerikāņu) kontrolēja praktiski visas pasaules naftas ieguvi, lielu daļu naftas pārstrādes rūpnīcu un naftas produktu tirdzniecību. Tās atteicās pirkt nacionalizēto Irānas naftu. Tām nesagādāja grūtības palielināt naftas ieguvi citās Tuvo Austrumu valstīs, lai aizvietotu Irānas naftu pasaules tirgū.

1951. gada jūnija beigās angļi pārtrauca tankkuģu iekraušanu. Uzpildīto tankkuģu kapteiņi saņēma pavēli pārsūknēt naftu atpakaļ un atstāt ostu. Irāna bija lielāko naftas eksportētāju četriniekā, taču tai nepiederēja neviens tankkuģis un pati nevarēja pārdot ne pilienu naftas. Ierobežotā lieluma krātuves ātri tika piepildītas. Irānas naftas rūpniecība apstājās.

Privāta Itālijas kompānija nosūtīja tankkuģi uz Irānu, lai nopelnītu ar lēto Irānas naftu. Britu karakuģi pārtvēra tankkuģi. Britu juristi pierādīja, ka tankkuģis ved zagtu naftu. Tas bija trieciens Mosadeka valdībai. Vairāk neviena kompānija neuzdrošinājās nodarboties ar biznesu Irānā.

1951. gada 8. oktobrī Mosadeks lidoja uz Ņujorku. Tieši no lidostas viņš devās uz slimnīcu uz konsultācijām. Viņš gatavojās uzstāties ANO. 15. oktobrī tika sasaukta Drošības Padome, lai uzklausītu Mosadeku. Viņš bija profesionāls jurists, eiropeiski audzināts cilvēks un brīvi runāja franciski. Iespējams, ka tā bija pirmā reize, kad diplomāti izdzirdēja trešās pasaules balsi.

Lielbritānija iesniedza Drošības Padomē stingru projekta rezolūciju par Irānas nosodīšanu. Tomēr Mosadeks uzstāja par to, ka šajā gadījumā Drošības Padomei vispār nekādu rezolūciju nav jāpieņem. Un viņā ieklausījās. Tā bija nopietna Lielbritānijas diplomātiskā sakāve. Mosadeks kļuva par pasaules mēroga figūru, par cilvēku, kurā ieklausījās.

Anglijā norisinājās priekšvēlēšanu kampaņa. Vinstons Čērčils cīnījās par savu līdzšinējo vietu un apsūdzēja savu pretinieku premjerministru Klementu Etliju, ka tas nepietiekami stingri nostājas pret Mosadeku.

Trumens nolēma iejaukties. Viņš uzaicināja Mosadeku uz Vašingtonu. Premjers atbrauca ar vilcienu 23. oktobrī. Viņš tēloja. Teica Amerikas prezidentam:

– Es pārstāvu ļoti nabadzīgu valsti, tuksnešu valsti – mums ir tikai smiltis, daži kamieļi un aitas…

– Jā, un ļoti daudz naftas, – papildināja Ačesons.

Arī sarunas Vašingtonā neko nedeva.

– Doktor Mosadek, – teica viņam amerikāņu diplomāts Vernons Volterss, – ar jūsu vizīti bija saistīts tik daudz cerību. Tomēr jūs atgriežaties mājās ar tukšām rokām.

Mosadeks, uz viņu izbrīnījies, paskatījās:

– Vai tiešām jūs nesaprotat, ka atgriežoties ar tukšām rokām, es radu sev stiprāku pozīciju mājā? Bet, ja es atgrieztos ar līgumu, man būtu jāpierāda tā lietderīgums saviem fanātiķiem.

Londonā pie varas atgriezās konservatori ar Vinstonu Čērčilu priekšgalā. Viņš visu mūžu turēja aizsardzību pret nacionālismu trešajā pasaulē, un savas karjeras norietā viņam bija paredzēta pēdējā cīņa. Konservatoru valdības ārlietu ministrs Entonijs Īdens, atšķirībā no citiem diplomātiem, bija labi pazīstams ar Irānu. Oksfordā viņš mācījās persiešu valodu. Viņš uzskatīja to par skaistu, tāpat kā itāļu, un lasīja poēmu «Šahnamē» oriģinālvalodā. Īdens, tāpat kā Čērčils, bija koloniālās sistēmas aizstāvis. Viņš augstprātīgi izturējās pret jaunattīstības valstu tautu intelektuālajām spējām un nespēja to noslēpt.

Īdens ar Čērčilu bija pārliecināti, ka Mosadeku vajag novākt, bet nezināja, kā to izdarīt. Traucēja Savienoto Valstu pozīcija. Trumena administrācija uzskatīja, ka Mosadekam ir taisnība un angļiem ir jāmaksā.

Valsts sekretārs Dīns Ačesons baidījās no nopietna haosa Irānā. Irānas ekonomika bruka kopā tāpēc, ka nebija iespējams pārdot naftu. Amerikāņi baidījās, ka Mosadeks vērsīsies pie Padomju Savienības un svarīgs sabiedrotais Aukstajā karā būs pazaudēts.

Dīns Ačesons mēģināja iestāstīt Entonijam Īdenam:

– Mums taču ir darīšana ar valsti, kas atrodas blakus Padomju Savienībai. Tas ir kritiski svarīgs rajons.

Londonā vairāk domāja par impērijas saglabāšanu un sterliņu mārciņas kursa uzturēšanu.

– Nācijām, kuras apspiež nodevīgas un alkatīgas koloniālās lielvalstis, –Mosadeks mudināja irāņus būt pacietīgiem, – ir jāizrāda lielāka pašaizliedzība, lai nodrošinātu sev pilnīgu brīvību un neatkarību, izraut dabas bagātības no svešzemnieku rokām un izmantot savām vajadzībām tos ienākumus, kas pašlaik nonāk ārzemnieku rokās.

1952. gadā TUDE partija bija zenītā. Angļi ziņoja no Teherānas: kreisie ir panākuši to, ka šaha portreti ir pazuduši no veikalu vitrīnām. TUDE spieda uz Mosadeku no kreisās puses. 1952. gada 12. jūnijā Irānas armijas štāba priekšnieks brīdināja savus virsniekus, ka TUDE var mēģināt sarīkot militāru apvērsumu, tomēr preventīvie pasākumi pret komunistiem ir pārāk bīstami.

1952. gada jūlijā šahs pie sevis uzaicināja Mosadeku. Saruna bija smaga. Irāna bija pārāk maza, lai izturētu divus. Mosadeks zaudēja samaņu un nokrita šaham pie kājām. Mosadeks pieprasīja kontroli pār Kara ministriju. Šahs saprata, ka bez armijas viņš pārvērtīsies par nominālu figūru.

– Es labāk savākšu mantas un aizbraukšu, – teica šahs premjerministram.

Saskaņā ar konstitūciju šahs bija bruņoto spēku virspavēlnieks, tomēr viņa pienākums bija politiskos jautājumos sadarboties ar valdību. Tika uzskatīts, ka šaham ir tiesības pašam iecelt kara ministru. Mosadeks pārkāpa šo noteikumu. Kad šahs atteicās viņam nākt pretim, Mosadeks 17. jūnijā iesniedza atlūgumu. Viņš gribēja redzēt, kuru atbalstīs Irāna. Valstī bija krīze. Naftas rūpniecības nozares apstāšanās noveda pie tā, ka desmitiem tūkstoši cilvēku zaudēja darbu.

Šahs mēģināja par valdības vadītāju iecelt citu cilvēku, kuru ieteica angļi. Irāņi sāka dumpoties. Viņi Mosadeku novērtēja ne tikai kā patriotu, kurš uzstājās pret britu kundzību, bet arī kā premjerministru, kurš ir ieviesis svarīgus sociālos likumus. Viņš atbrīvoja zemniekus no verdziskā darba pie lieliem zemes īpašniekiem, piespieda darba devējus maksāt slimajiem strādniekiem un strādniekiem-invalīdiem, izstrādāja pabalstu sistēmu bezdarbniekiem.

21. jūlijā Nacionālā fronte aicināja uz vispārējo streiku, lai atbalstītu Mosadeku. Šahs bija spiests spert atpakaļejošus soļus. Vakarā viņš uzaicināja Mosadeku. Viņš piekrita tam, ka premjerministrs kontrolēs Kara ministriju. Viņš tikai jautāja, vai viņš taisās saglabāt monarhiju. Mosadeks atbildēja apstiprinoši.

– Jūs ieiesit vēsturē kā neticami populārs monarhs, ja sadarbosieties ar demokrātiskajiem un nacionālistiskajiem spēkiem.

Nākamajā dienā medžliss atkal ievēlēja Mosadeku par valdības vadītāju. Viņš tad varēja atbrīvot valsti no Pehlevī dinastijas un pasludināt republiku. Tomēr šim cilvēkam bieži pietrūka apņēmības.

Briti piedzīvoja smagu zaudējumu. Viņu plānus izjauca jauns spēks – pūlis. Londonā domāja par militāro operāciju, bet Trumens bija kategoriski pret. Atlika tikai sazvērestība. 1952. gada oktobrī Mosadeks slēdza britu vēstniecību, visiem angļiem – diplomātiem un izlūkiem – bija jāatstāj Irāna. Briti lūdza amerikāņiem palīdzību. CIP vēl nekad nebija gāzusi premjerministru, un Trumens nevēlējās sākt.

Kad par prezidentu kļuva Dvaits Eizenhauers, attieksme pret Irānu izmainījās. Tikai viens cilvēks jaunajā Amerikas administrācijā joprojām cerēja uz kompromisu ar Mosadeku, tas bija prezidents. Viņš teica Vinstonam Čērčilam, ka negrib iepīties Irānas lietās. Čērčils nesāka strīdēties Viņš zināja, brāļi Dalesi ir viņa pusē. Brāļi domāja Aukstā kara kategorijās un visur saskatīja komunistu intrigas.

Eizenhaueru pārliecināja ar ziņojumiem par vardarbību Teherānā un par to, ka vara tur var nonākt komunistu rokās: Irāna nedrīkst pāriet Padomju Savienības pusē. Eizenhauers nonāca pie slēdziena, ka Irāna sadalīsies un to neizdosies glābt, kamēr Mosadeks būs pie varas.

18. martā CIP direktora vietnieks Frenks Vīzners informēja britus par gatavību sadarboties Mosadeka gāšanā. Viņš brīdināja britus, ka amerikāņu militārā misija Irānai ir pārdevusi radiopārtveršanas iekārtu, ar kuras palīdzību var atrast nelegālos raidītājus.

1953. gada 25. jūnijā Savienoto Valstu valsts sekretārs Džons Fosters Daless ir devis zaļo gaismu «neprātīgā Mosadeka» gāšanas operācijai.

11. jūlijā prezidents Eizenhauers apstiprināja viņa lēmumu.

CIP rezidents Teherānā Rodžers Goirens bija Irānā nostrādājis piecus gadus. Viņam bija spēcīgs aģentūras tīkls – vairāk nekā simts cilvēku, tas izmaksāja vairāk nekā miljonu dolāru. Tā nebija maza summa, ja salīdzina ar to, ka viss CIP slepeni operāciju budžets sastādīja astoņdesmit divus miljonus dolāru. Rezidents skeptiski attiecās pret jauno rīkojumu: apvērsums novedīs pie tā, ka irāņi amerikāņus uzskatīs par tādiem pašiem kolonistiem kā britus.

CIP direktors Alens Daless pavēlēja atsaukt viņu no Teherānas un operāciju uzticēja vadīt Tuvo Austrumu speciālistam Kermitam Rūzveltam. Tas bija Teodora Rūzvelta mazdēls. Viņš tāpat kā daudzi šīs ģimenes pārstāvji, sliecās uz enerģiskām darbībām. Kermits Rūzvelts bija dzimis Buenosairesā, kur viņa tēvs nodarbojās ar biznesu. Viņš bija mācījies Hārvardā un pārstāvēja izlūka-biznesmeņa tipu.

Ārsti pieprasīja, lai Rūzvelts steidzami veiktu nieru operāciju, bet viņš 1953. gada jūlijā izlidoja uz Teherānu, līdzi paņemot irāņu naudu simttūkstoš dolāru vērtībā mazās naudaszīmēs, lai izdalītu uz ielām protestētājiem. Tajā laikā amerikāņu pasēs norādīja tās īpašnieka īpašas pazīmes. Mazizglītotais irāņu robežsardzes inspektors ar grūtībām iepazinās ar pasi un nolēma, ka amerikāņa vārds skan tā: «Misters Rēta uz pieres».

Kermits Rūzvelts nolēma, ka tas ir labs sākums viņa misijai.

Kad Mosadeks slēdza Lielbritānijas vēstniecību Teherānā, Kermits Rūzvelts padomāja, ka tas ir labvēlīgs brīdis priekš CIP. Briti tik daudz gadus bija veidojuši šeit pagrīdes tīklu, tagad tas palika bez vadības. Kādam tas ir jāvada. CIP darbinieki devās uz Kipru, kur apmetās no Teherānas izraidītie britu izlūki. Tie negribēja atklāt savu aģentu un uzticamo personu vārdus, tomēr paziņoja, ka viņu galvenie aģenti ir brāļi Rašidjani, ar kuriem viņi sazinās trīs reizes nedēļā pa radio un kuri saņem desmit tūkstošus mārciņu mēnesī. Tā ir ļoti liela nauda. Viņi darīja visu, lai destabilizētu stāvokli Irānā. Mullas, politiķi, žurnālisti asi kritizēja premjerministru.

Kermits Rūzvelts izstrādāja sekojošu plānu. Sākumā Mosadeka kritikas masveida kampaņa, pēc tam šaham uzticamie virsnieki pieprasa viņa atkāpšanos, pūlis ieņem ielas, un tad jaunais premjerministrs ieved kārtību.

Rūzveltam radās problēma ar trīsdesmit divus gadus veco šahu, kurš pēc dabas bija neizlēmīgs. Viņš neieredzēja pieņemt lēmumus. Viņam pietrūka morālas drosmes, un viņu varēja viegli iebaidīt. Lielas pūles tika veltītas tam, lai atraisītu drosmi pašā šahā. Viņam uzkūdīja viņa māsu – enerģisko princesi Ašrafu, kura nelīdzinājās savam brālim.

Sākumā Kermits Rūzvelts cieta neveiksmi. Mosadeks apsolīja, ka Irāna «cīnīsies līdz galam». Viņu atbalstīja visa valsts. Gan kreisie, gan garīdznieki atkārtoja, ka irāņi ir gatavi mirt, aizstāvot savu godu. Tomēr kontrasts starp ambiciozajiem sapņiem un trūcīgās dzīves skaudro realitāti kļuva arvien redzamāks.

«Mosadeks bija godīgs, tomēr neprātīgs, un neparedzams cilvēks, – atceras laikabiedri – Slimības dēļ viņš lielāko daļu lietu pavadīja guļot gultā, vai arī no balkona uzrunājot pie viņa mājas sanākušo pūli. Atmaskojot rietumu imperiālismu, Mosadekam bija nosliece raudāt un pāriet uz kliegšanu».

Šahs piekrita par jauno valdības vadītāju iecelt atvaļināto ģenerāli Fazlollu Zahedi, kurš no CIP saņēma lielas naudas summas.

Šahs godīgi brīdināja Kermitu Rūzveltu:

– Ja neveiksmīgu apstākļu sagadīšanās dēļ lietas neies tā kā plānots, mēs ar kundzi lidosim uz Bagdādi.

1953. gada 15. augustā pēc pusnakts ar diviem džipiem un kravas mašīnām, kas bija pilnas ar karavīriem, imperatora gvardes komandieris pulkvedis Nematolla Naziri devās pie Mosadeka ar firmanu – šaha rīkojumu viņam atkāpties no amata. Pulkvedis, kurš komandēja septiņus simtus karavīru, bija lojāls šaham. Pulkvedim nācās bloķēt Ģenerālštāba priekšnieku, lai armija neaizstāvētu premjerministru. Tomēr štāba priekšnieks nebija mājās. Tur bija tukšs: ne apkalpotāju, ne šveicara pie ieejas durvīm. Pulkvedis nezin kāpēc, tam nepievērsa uzmanību. Štāba priekšnieks jau bija sacēlis saviem karavīriem trauksmi. Kad pulkvedis ieradās pie Mosadeka mājas, viņu atbruņoja. Ģenerālštāba priekšnieks viņu nosauca par nodevēju un nosūtīja uz cietumu.

Mosadeks uzstājās radio un paziņoja, ka ir novērsts valsts apvērsuma mēģinājums, ko šahs noorganizējis sadarbībā ar ārzemju elementiem. To izdzirdējis, pārbiedētais šahs šahienes Soreijas pavadībā savāca mantas un iekāpa divmotoru «bičkraftā». Šahs ieņēma pilota vietu un uzņēma kursu uz Bagdādi. No turienes viņi lidoja uz Romu, kur saņēma patvērumu. Irānas ārlietu ministrs Huseins Fatemī mītiņā šahu nosauca par nodevēju.

CIP Irānas nodaļas priekšnieks Džons Vollers nosūtīja Kermitam Rūzveltam šifrogrammu: atgriezieties. Rūzvelts varēja aizlidot ar amerikāņu gaisa-karaspēka atašeja lidmašīnu kopā ar ģenerāli Zahedi un citiem. Bet viņš negribēja pamest kaujas lauku. Viņš neuzskatīja kampaņu par zaudētu. Viņa rokās bija spēcīgs aģentūras tīkls, un ģenerālis Zahedi bija diezgan populārs militāristu aprindās. Rūzvelts nolēma pilsētā plaši izplatīt šaha firmanu par ģenerāļa Zahedi iecelšanu. Vašingtonā neviens nepiekrita viņa optimismam. Faktiski viņš turpināja rīkoties vienatnē.

Mosadeks bija pārliecināts, ka ir uzvarējis. Cilvēki atkal un atkal izgāja ielās, protestējot pret valdību, kura neko nedara, lai dzīve kļūtu labāka. Viņam pat prātā neienāca, ka var sekot otrais viņa gāšanas mēģinājums. Viņš naivi pavēlēja policijai netraucēt cilvēkiem iziet demonstrācijās.

Pēc dabas atklātais Mosadeks bērnišķīgi ticēja citiem cilvēkiem. Viņu nebija grūti aizkustināt. Kādu dienu pie viņa ieradās Amerikas vēstnieks un sāka sūdzēties, ka demonstranti apdraud pat amerikāņu ģimenes. Tajā brīdī Greidī vietā, kurš atbalstīja irāņu nacionāļus, uz Teherānu par vēstnieku nosūtīja Loju Hendersonu. Viņš Mosadeku uzskatīja par «vājprātīgo, kurš noslēdzis savienību ar krieviem».

Mosadeks bija sašutis un vēstnieka klātbūtnē nodeva rīkojumu policijai izdzenāt demonstrāciju, kura šoreiz sastāvēja no viņa piekritējiem. Pēc tam viņš vispār aizliedza visas demonstrācijas un pavēlēja militāristiem izpildīt viņa pavēli.

19. augustā ielās izgāja tikai Mosadeka pretinieki. Viņa piekritēji, izpildot viņa pavēli, palika mājās. Vienīgā partija, kas bija gatava aizstāvēt valdību, TUDE, visu dienu apspriedās: ko darīt? Viens no partijas līderiem pazvanīja Mosadekam un piedāvāja viņiem izdalīt ieročus.

– Ja es kādreiz piekritīšu apbruņot politisko partiju, – atbildēja Mosadiks, – tad lai man Allāhs nocērt labo roku!

Tomēr ne šī iemesla dēļ TUDE palika mājās. Tiek uzskatīts, ka tā gaidīja norādījumus no Maskavas un tos nesaņēma. Pa to laiku militāristi atbrīvoja pulkvedi Naziri, kurš nekavējoties mobilizēja imperatora gvardi pret valdību. Lielākā daļa militāristu palika uzticīgi šaham. Militāristi pučam piešķīra likumības oreolu. Uzbrukumā valdības ēkai piedalījās tanks un artilērija. Īsta kauja notika par Mosadeka rezidenci. Dumpinieki ieņēma telegrāfu un paziņoja visai valstij, ka Mosadeka valdība ir kritusi.

Šaham neparko nebija aizdomas. Viņš pusdienoja savā hotelī Romā kopā ar sievu un diviem adjutantiem. Pēkšņi ielauzās reportieru grupa. Viņi vēlējās uzzināt šaha viedokli par to, kas notiek Teherānā. Šahs uzreiz nenoticēja šiem paziņojumiem. Pēc tam viņš pielēca kājās:

– Mana tauta mani mīl!

Tajā trešdienā bojā gāja apmēram trīssimt cilvēku, puse no tiem kaujā par Mosadeka māju. Tomēr pašu premjerministru neatrada. Viņu aizveda viņa palīgi. Amerikāņu vēstniecībā dzēra šampanieti. Ģenerāļa Zahedi pagaidu štābā virsnieku klubā Kermitu Rūzveltu sagaidīja kā varoni. Jaunais valdības vadītājs Zahedi pavēlēja aizliegt visas demonstrācijas, slēgt robežas un iztīrīt armiju un policiju no visiem Mosadeka piekritējiem.

Mosadeks nevarētu tik ilgi slēpties, pat ja arī gribētu. Vakarā viņš pazvanīja uz virsnieku klubu, lai vienotos par padošanās nosacījumiem. Viņu atveda pidžamā. Ģenerālis Zahedi visvairāk baidījās, ka bijušo premjeru mēģinās nogalināt.

Šahs noīrēja holandiešu lidmašīnu, lai lidotu uz Teherānu. Viņu pavadīja astoņi irākiešu iznīcinātāji. Lidlaukā viņu sagaidīja militārais orķestris. Sešas dienas izmainīja viņa dzīvi! Svētdienā šahs aizbēga no valsts. Atgriezās kā triumfators.

Šahs pie sevis uzaicināja Kermitu Rūzveltu. Ielēja ledainu degvīnu. Šahs teica:

– Par savu troni man jāpateicas Allāham, manai tautai, manai armijai un jums.

Mosadeku pārveda uz armijas cietumu. Viņš stājās kara tribunāla priekšā.

– Mans vienīgais noziegums, – teica Mosadeks saviem tiesnešiem, – ir tas, ka es nacionalizēju Irānas naftas rūpniecību un atbrīvoju valsti no koloniālisma, no lielo impēriju ekonomiskās un politiskās ietekmes.

Spriedums: trīs gadi cietumā un mājas arests līdz mūža beigām. Mosadeks termiņu atsēdēja līdz pēdējai dienai. 1956. gada vasarā viņu atveda mājās. Viņu apsargāja šaha specdienesta SAVAK aģenti. Pie viņa nevienu nelaida, izņemot radiniekus un tuvākos draugus.

Arestēja sešsimt virsniekus, kuri viņam bija tuvi. Ap sešdesmit nošāva. 1965. gadā nomira viņa sieva. Pēc dažiem mēnešiem viņam atklāja kakla vēzi. Šahs viņam piedāvāja ārstēties ārzemēs. Viņš atteicās. Atbrauca ārstu brigāde no Itālijas. Mosadeku atveda uz Teherānu, kur viņš ārstējās. Audzēju viņam izoperēja, tomēr pakļāva viņu pārāk lielam kobalta apstarojumam. Tas sagādāja vairāk ļaunuma, nekā labuma. 1967. gada 5. martā astoņdesmit piecu gadu vecumā viņš mira. Publiskas bēres neatļāva…

Tomēr Lielbritānijai nebija pārāk par ko priecāties. 1954. gada 5. decembrī šahs atjaunoja diplomātiskās attiecības ar Londonu. Tomēr angļi bija zaudējuši savas pozīcijas Irānā. Viņi bija spiesti dalīties ar amerikāņu naftiniekiem. Anglijas-Irānas kompānija tika pārsaukta par «British Petroleum», tai atstāja tikai četrdesmit procentus no sākotnējās Irānas naftas ieguves. Pārējo ieguva amerikāņu naftas kompānijas. Ar to nodarbojās Džona Fostera Dalesa vietnieks – Herberts Hūvers-jaunākais, kurš ieradās Teherānā nokārtot naftas lietas. 1954. gada 30. oktobrī Irānas naftas eksportu uzdeva realizēt Starptautiskajam naftas konsorcijam, kura sastāvā ietilpa deviņas naftas kompānijas.

Šis notikums kļuva par pagrieziena punktu naftas eksportētāju valstu vēsturē. Pirmo reizi ārvalstu naftas kompānijai atņēma īpašumu. Tagad tas piederēja Irānai, kura sāka ceļu uz naftas neatkarību.

Džordžs Jangs, kurš vadīja britu izlūkošanu Tuvajos Austrumos, 1955. gadā atklāti sarunājās ar šahu. Tas teica, ka pēc Otrā pasaules kara, britu un amerikāņu vēstnieku skubināts, viņš mēģināja kļūt par konstitucionālu monarhu. Rezultātā viņš bija spiests bēgt uz Romu, bet Irāna gandrīz pārvērtās par republiku. Tāpēc viņam līdz kaklam ir demokrātija, un tagad viņš domā «valdīt pats». Viņš saprot, ka iet bojā no terorista rokas – ir viņa liktenis, tomēr viņš tic preventīviem pasākumiem un nekļūs par vieglu mērķi slepkavām. Jau bija ieradusies pirmā amerikāņu grupa, lai sagatavotu darbiniekus viņa jaunajam specdienestam – SAVAK…

Amerikāņi pārliecinājās, ka Anglija acīmredzot paliek vārgāka. Čērčila un Īdena fiziskā neveselība burtiski simbolizēja brūkošās impērijas vājumu. Pēc veiksmes Irānā Kermits Rūzvelts 1953. gada augustā ieradās apciemot britu premjerministru. Divos dienā viņš atrada Čērčilu vēl gulošu gultā. Viņš bija pārcietis vairākus infarktus. Bostonā viņam iztaisīja operāciju. Viņš daudz lietoja zāles, cieta no drudža un pēkšņām garastāvokļa maiņām. Sers Vinstons Čērčils slikti dzirdēja un ar grūtībām runāja. Čērčils teica, ka, ja viņš būtu jaunāks, viņš labprāt kopā ar Rūzveltu ņemtu dalību Irānas lietā.

1958. gadā Kermits Rūzvelts pameta CIP. Sešus gadus viņš strādāja par direktoru vienā no naftas kompānijām «Gulf oil». Pēc tam viņš sekmīgi strādāja «Northrop corporation», palīdzot tai iegūt vērtīgākos kontraktus Irānā. Viņš nomira 2000. gadā. Valsts apvērsums 1953. gadā bija viņa karjeras zvaigžņu stunda.

Mohamads Mosadeks palika premjerministra amatā tikai 26 mēnešus. Tomēr kaut kādā ziņā viņš izmainīja pasauli. Žurnāls «Time» 1951. gadā viņu nosauca par gada cilvēku, novērtējot viņu augstāk par Trumenu, Čērčilu un Eizenhaueru.

Partija TUDE darbojās pagrīdē un tā izmantoja pilnu atbalstu no PSKP CK puses. Tomēr piecdesmito gadu vidū pārstāja dot TUDE naudu, tāpēc, ka padomju vadītāji noregulēja attiecības ar Irānas valdību. Piecdesmit sestajā gadā Maskavā ieradās Irānas šahs Mohammads Rezā Pehlevī ar šahieni Soreiju. Šahs, kā viņš raksta savās atmiņās, runāja diezgan asi: «Es atgādināju viesmīlīgajiem saimniekiem par to, ka krievi vairāku gadsimtu garumā nemitīgi mēģināja virzīties caur Irānu uz dienvidiem. 1907. gadā viņi iegāja Irānā. Pirmā pasaules kara laikā viņi no jauna mēģināja ieņemt mūsu valsti. 1946. gadā izveidoja marionešu valdību, lai atrautu no Irānas bagātāko provinci – Azerbaidžānu».

Hruščovs atbildēja, ka viņi neatbild par to, kas tika darīts līdz tam, kad viņi uzņēmās valsts vadību. Hruščovs gribēja zem vecā novilkt svītru. Irānas komunisti zaudēja atbalstu…

Mosadeka gāšana nenāca valstij par labu. Šahs nodibināja vienpersonisku diktatūru, kura 1979. gadā beidzās ar islāma revolūciju. Amerikāņi nevarēja saprast iemeslus naidam pret viņiem no irāņu puses, bet tas bija lielā mērā saistīts ar 1953. gada apvērsumu.

Tomēr tad, piecdesmitajos gados, apvērsums Irānā iedvesa jaunu dzīvi Amerikas izlūkdienestam. Tas ieraudzīja spēka pielietojumam jaunu sfēru – trešo pasauli.

1950. gada rudenī vēlēšanās Gvatemalā par prezidentu tika ievēlēts pulkvedis Arbenss, profesionāls militārists, iepriekšējās valdības ministrs. Viņš izveidoja mērenu sociālistisku valdību un pasludināja plašu reformu programmu. Arbenss nodibināja diplomātiskas attiecības ar Padomju Savienību, uzaicināja komunistus pievienoties viņa koalīcijas valdībai. 1952. gadā viņš nacionalizēja banānu plantācijas, kas piederēja Amerikas Apvienotajai augļu kompānijai.

Īpašniekiem Arbenss piedāvāja kompensāciju. Kompānija no priekšlikuma atteicās. Tā pierādīja Vašingtonai, ka Arbenss ir marionete komunistu rokās. Aukstā kara apstākļos ilgi nenācās pārliecināt. Baltajā namā nolēma gāzt Gvatemalas prezidentu. Operāciju uzdeva veikt CIP.

Hondurasā tika izveidotas vienības, kas 1954. gada jūnijā sarīkoja dumpi. Gvatemalas armija negribēja aizstāvēt savu prezidentu. Pēc nedēļas Arbenss iesniedza atlūgumu par atkāpšanos un pameta valsti, dzīvoja Kubā, pēc tam Meksikā. Viņš tā arī neizgāja no depresijas, stipri dzēra. Viņa tēvs kādreiz bija izdarījis pašnāvību. Pašnāvību bija arī iztaisījusi viņa vecākā meita. 1971. gadā bijušo prezidentu Arbensu atrada mirušu savā vannā. Nāves cēlonis tā arī palika nezināms.

Divas veiksmīgas operācijas pēc kārtas – un Centrālā izlūkošanas pārvalde sajuta garšu. Sešdesmito gadu sākumā Anglija apzinājās, ka tai nav pietiekamu resursu, lai efektīvi ietekmētu notikumus trešajā pasaulē. Toties CIP aktīvi sāka īstenot slepenās akcijas trešajā pasaulē.

Sešdesmitajos gados CIP loma krasi izmainījās. Vairākās valstīs rezidenti bija pietuvinājušies vietējiem valdniekiem, kā minimums tie kopā iedzēra. Cieši savijās izlūkošanas informācijas vākšana un tiešās politiskās darbības. Citi rezidenti ar valsts vadītājiem uzturēja pārāk ciešas attiecības. Rejs Klains, CIP rezidents Taivānā, uzticams Gomindāna piekritējs, nodibināja ciešas attiecības ar Čan Kaiši dēlu – Czjan Czingo un viņa sievu. Viņi kopā iedzēra CIP rezidentūras bārā.

Vašingtonā noticēja specdienestu fantastiskajām iespējām kā instrumentam Aukstajā karā. Savienotās Valstis uzskatīja par nepieciešamu izvērst nesamierināmu cīņu pret komunistisko ekspansiju, lai arī kādos tālos pasaules nostūros varētu rasties komunistiskie draudi.

1960. gadā Kongo Republika, bijusī Āfrikas kolonija, pasludināja neatkarību no Beļģijas. Valdību vadīja nacionālās atbrīvošanās kustības līderis Patriss Lumumba. Viņš pieņēma lēmumu, kas paredzēja viņa bojā eju: paaugstināja darba algu visiem valsts ierēdņiem, izņemot militārpersonas. 5. jūlijā sašutušie karavīri sadumpojās. Valsts zaudēja kontroli.

11. jūlijā Moriss Čombe, vadītājs Katangas provincē, kas bija bagāta ar varu, dimantiem un urāna rūdu, pārstāja pakļauties centrālajai valdībai. Valsts sāka sabrukt. Bandītisms draudēja pārvērsties haosā. Beļģija atkal nosūtīja uz Kongo armijas kontingentu, lai evakuētu savus līdzpilsoņus. ANO Ģenerālsekretārs nosūtīja uz Kongo miera spēkus cerībā stabilizēt situāciju.

Patriss Lumumba paziņoja, ka ir gatavs uzaicināt uz Kongo padomju karaspēku, lai piespiestu beļģus aiziet. Kad Kongo ieradās pirmā padomju speciālistu komanda, lai sniegtu palīdzību valdībai, Vašingtonā nolēma tikt vaļā no Lumumbas.

Divas nedēļas pēc beļģu aiziešanas Nacionālās drošības padomē Vašingtonā CIP direktors Alens Daless teica, ka Lumumba – tas ir otrais Kastro, ja ne sliktāk…

Nākamajā sēdē 1. augustā Daless brīdināja, ka Savienotām Valstīm jābūt gatavām darboties pret padomju militāro intervenci Kongo.

Viņš nosūtīja šifrogrammu rezidentam Leopoldvilā: «Ja Lumumba paliks savā postenī, tad tā rezultātā labākā gadījumā iestāsies haoss, sliktākajā gadījumā viņš pieļaus komunistiem pārņemt varu Kongo. Tāpēc mēs esam nonākuši pie secinājuma, ka likvidēšana ir pats pirmais un neatliekamais uzdevums».

18. augustā CIP rezidents no Leopoldvilas telegrafēja, ka «atlicis maz laika, lai veiktu nepieciešamās pasākumus, lai izvairītos no vēl vienas Kubas parādīšanās». Rezidents bija Lorenss Devlins. CIP Āfrikas nodaļas vadītājs Bronsons Tvidi atbildēja, ka gaida sankciju operācijas veikšanai, kura «pamatojas uz manu un jūsu pārliecību, ka Lumumba ir jālikvidē».

Nākamajā dienā CIP direktora vietnieks operatīvajā darbā Bisels nosūtīja uz Leopoldvilu šifrotelegrammu: «Jūs esat pilnvaroti izpildīt operāciju».

25. augustā Dalesam iesniedza plānu: ar kukuļu palīdzību sarīkot Kongo parlamentā neuzticamības balsojumu Lumumbas valdībai. Nākamajā dienā rezidents Leopoldvilā saņēma telegrammu, kuru bija parakstījis pats Daless, kas bija retums. Telegramma pieprasīja likvidēt Lumumbu. CIP rezidentam nekas nebija jādara.

14. septembrī Lumumbu gāza pulkvedis Žozefs Mobutu, Kongo armijas komandieris. Bijušo premjerministru arestēja. Tomēr CIP joprojām viņu uzskatīja par bīstamu: Lumumba ir ļoti populārs, ja viņš tiks brīvībā, tauta viņu atbalstīs. Rezidents telegrafēja uz Vašingtonu: «Lumumba opozīcijā ir tikpat bīstams kā būdams pie varas».

Pienāca pavēle Lumumbu noindēt. Uz Kongo nosūtīja speciālistu. Rezidentu brīdināja, ka 27. septembrī viņš ielidos, pazvanīs pa telefonu un nosauksies: «Džo no Parīzes». Tas bija šajā grāmatā jau pieminētais Sidnijs Gotlībs, kurš CIP nodarbojās ar indēm. Viņa bagāžā, kas tika iekļauta diplomātiskajā sarakstā, bija inde, maska, šļirces, medicīniskie cimdi. Tomēr rezidents nespēja tikt līdz Lumumbas zobu birstei, ēdienam vai kādām citām personīgām lietām, lai to noindētu. Inde nebija vajadzīga. Haosā, kam sekoja Katangas atdalīšanās, Lumumba nonāca citas cilts rokās.

Kamēr lielvalstis apsprieda Kongo likteni ANO Drošības padomē, Patrisu Lumumbu 1961. gada 17. janvārī nošāva. Nošaušanu vadīja valstī palikušie beļģu izlūkdienesta darbinieki. Nogalinātā premjerministra līķi izšķīdināja sērskābē.

Viens no Eizenhauera dienesta biedriem, saticis Dalesu Baltajā namā, teica:

– Es redzu, ka jūs beidzot esat tikuši klāt Lumumbam.

– Mēs to neizdarījām, – atbildēja Daless.

Aukstajā karā pretinieki darbojās viens pret otru visā pasaulē. Jebkurš pretinieka panākums tika uztverts kā savējā neveiksme.

1965. gadā lija asinis Indonēzijā. Pirmais valsts prezidents Sukarno, neatkarības kustības līderis, imperiālisma un kapitālisma pretinieks, uzskatīja, ka Indonēzijai neder Rietumu demokrātija. Viņam patika ideja par «vadāmu demokrātiju». 1960. gadā viņš atlaida parlamentu un pats sāka iecelt deputātus. 1962. gada jūlijā Sukarno tika pasludināts par prezidentu līdz mūža galam. Viņš deva priekšroku saukt sevi par nācijas tēvu.

Prezidents Sukarno sastrīdējās ar rietumvalstīm. Toties nostiprināja sakarus ar Ķīnu un pēc brauciena uz Maskavu saņēma padomju militāro palīdzību. Indonēzijas Komunistiskā partija kļuva par spēcīgu politisko spēku. Sukarno ieveda komunistus valdībā.

Savienotajās Valstīs Indonēzija tika uztverta kā daļa no komunistu nometnes. CIP darīja visu, lai iedragātu Sukarno varu. Pret viņu tika veikti vairāki atentāti. Amerikāņu izlūkdienesta darbinieki sarīkoja pret Sukarno sacelšanos, bet Indonēzijas karaspēks to apspieda.

Tika uzskatīts, ka daži specdienesti labprāt iepazīstina prezidentu, kurš ir kārs uz sieviešu skaistumu, ar meitenēm bez kompleksiem. Tomēr CIP mēģinājumi izplatīt kompromitējošus videomateriālus beidzās ne ar ko. Noskaidrojās, ka Sukarno līdzpilsoņiem pat ļoti patīk prezidenta varoņdarbi, kurš gultā devās kopā ar baltajām sievietēm. Tas tika uztverts kā kompensācija par koloniālo pagātni.

Naktī uz 1965. gada 30. septembri prezidenta gvardes bataljona karavīri nogalināja sešus indonēziešu ģenerāļus. Palika nenoskaidrots, kurš un kāpēc to izdarīja. Tiek uzskatīts, ka kreisie radikāļi mēģināja sagrābt varu valstī.

Armijas komandēšanu uzņēmās ģenerālis Suharto. Militāristi uzreiz paziņoja, ka kompartija pēc Padomju Savienības un Ķīnas norādījuma mēģina iztaisīt valsts apvērsumu. Ģenerālis Suharto bija neatkarības kara varonis. 1949. gada 1. martā viņš uzbruka holandiešu karaspēkam un ieņēma galvaspilsētu Džakartu. Tā bija Suharto zvaigžņu stunda. Otra zvaigžņu stunda bija tad, kad viņš pārņēma varu valstī.

1965. gadā prezidents pats izvirzīja ģenerāli pirmajām lomām.

– Es, prezidents un Augstākais virspavēlnieks, – pasludināja Sukarno, – ieceļu ģenerālmajoru Suharto par karaspēka komandieri drošības un kārtības atjaunošanai.

Valstīs sākās vardarbības orģijas. Komunistus tvarstīja un nošāva. Militāristi pārpludināja valsti ar asinīm. Uzskata, ka bez tiesas un izmeklēšanas nogalināja pusmiljonu cilvēku un vēl pusotra miljonu ieslodzīja. Situāciju valstī kontrolēja armija. Prezidents attapās pārāk vēlu. Sukarno mēģināja atjaunot savu varu, bet laiks bija pagājis. Kompartija, kura viņu atbalstīja, beidza pastāvēt, bet militāristi nepakļāvās kontrolei. Ģenerālis pats kļuva par prezidentu, bet Sukarno turēja mājas arestā līdz mūža galam…

Bailes no komunisma ekspansijas Savienotajās Valstīs ieguva asu raksturu pēc tam, kad Kubā pie varas bija nācis Fidels Kastro. Sala tika uztverta kā Padomju Savienības priekšpostenis pie paša Savienoto Valstu sliekšņa.

Savienoto Valstu vadītāji bija apņēmušies jebkuriem līdzekļiem iznīdēt komunistisko infekciju Latīņamerikā, bīstamā tuvumā pie savām robežām. 1965. gada aprīlī Dominikānas Republikā notika kārtējais militārais apvērsums. Amerikāņu izlūki, nenoskaidrojuši, ziņoja Baltajam namam, ka tur notiek revolūcija, ko sarīkojuši kubiešu komunisti, un, ka kubiešu izlūkdienests ir nogādājis republikā ieročus.

Prezidents Lindons Džonsons paziņoja:

– Mēs necietīsim marksistisku valdību tik tuvu savām robežām.

Dominikānas Republikā izcēlās amerikāņu jūras kājnieki. Prezidenta palīgs nacionālās drošības jautājumos Makdžordžs Bandijs vēlāk atzinās, ka kubiešu iejaukšanās pēdas neizdevās atrast. CIP veltīgi ierāva Savienotās Valstis pilsoņu karā…

Kad 1961. gadā brīvdienu laikā Parīzes students Režī Debrē nopirka biļeti līdz Ņujorkai, pārsēdās tur lidmašīnā uz Maiami un devās uz Kubu. Viņam droši vien nebija aizdomas, ka šis brauciens noteiks visu viņa turpmāko dzīvi.

Jaunībā viņš uzstājās pret Francijas mēģinājumiem ar ieroču spēku noturēt koloniālo režīmu Alžīrā. Tagad Debrē atlidoja uz Kubu un kā skolotājs piedāvāja Fidela Kastro revolucionārajai valdībai savus pakalpojumus. Kubieši priecājās par katru cilvēku, kurš gribēja viņiem palīdzēt. Asais prāts un vēlme kalpot revolūcijai piesaistīja viņam Fidela Kastro un Ernesto Če Gevaras uzmanību. Če Gevara pēc revolūcijas bija otrais cilvēks Kubā.

1967. gada martā Debrē sekoja Če Gevaram, kurš devās uz Bolīviju aicināt tautu uz sacelšanos.

Ernesto Če Gevara bija dzimis Argentīnā. «Če – šo vārdu izmanto uzrunājot vienam otru, tā bieži sauc argentīniešus. Kopā ar kubiešiem Če Gevara piedalījās partizānu cīņās Sjera-Maestra kalnos, komandēja vienu no partizānu kolonām, kas iegāja Havanā. Pēc uzvaras viņš kļuva par Agrārā institūta reformas rūpniecības departamenta priekšnieku. Tomēr mierlaika mierīga dzīve nebija domāta viņam. Viņš nolēma, ka tādu pašu revolūciju kā Kubā, viņš sarīkos arī Bolīvijā. Tā bija nabadzīga zeme. Bolīvieši vienlaicīgi cieta no militārās diktatūras un atpalikušās ekonomikas.

Partizāna priekšrocība ir tāda, uzskatīja Če Gevara, ir tāda, ka tam nekā nav. Bet pretiniekam ir ko zaudēt: īpašums, labumi, privilēģijas, drošība, sava dzīvība. Tomēr viņa plāns izgāzās. Neviens no bolīviešiem Če Gevaru neatbalstīja. Savienotajās Valstīs viņu uzskatīja par ļoti bīstamu. Diemžēl tikai arī amerikāņi ticēja viņa solījumiem sataisīt revolūciju Bolīvijā. Ar partizānu vienības meklēšanu nodarbojās CIP.

Režī Debrē Če Gevaras nometnē Bolīvijā pavadīja tikai sešas nedēļas. 1967. gada 20. aprīlī Debrē sagūstīja bolīviešu karavīri, kuri tika nosūtīti meklēt partizānus. 7. oktobrī vienību sagrāva. Bolīvieši, kurus vadīja CIP aģenti, sagūstīja Če Gevaru dzīvu. Pienāca pavēle Če nogalināt. Pavēle tika izpildīta. Viņa līķi izlika apskatei un demonstrēja žurnālistiem.

Vienības komandieris ar lepnumu teica reportieriem:

– Es nenožēloju to, ko mēs esam izdarījuši, es ar to lepojos. Es domāju, ka viņš bija profesionāls karavīrs, labs cilvēks. Viņš ticēja savam ceļam, bet mēs ticējām savam.

Savas dzīves pēdējos mēnešos Če Gevara bija vientuļš cilvēks, kurš bija pamests. Pēc CIP sekmīgās operācijas viņš visai pasaulei kļuva par mistisku figūru, varoni, par kuru visas pasaules jaunatne sajūsminās līdz pat šai dienai. Uzzinājis par Če nāvi, Režī Debrē teica, ka esot gatavs pievienoties bojā gājušo partizānu liktenim.

– Viņi piemeklēja lieciniekus, – viņš stāstīja žurnālistiem, – kuriem nebija nekādu morālu tiesību būt lieciniekiem. Viņi piemeklēja kaut kādus dokumentus, un kaut ko arī vienkārši izdomāja. Viņi teica, ka es esot pildījis Bolīvijas komunistiskās partijas uzdevumu. Bet tas tā nav. Es varētu daudz pastāstīt par partizānu kustību, par CIP lomu un jenkijiem. Tā ir intervence. Mani pratināja CIP aģents.

Debrē piesprieda trīsdesmit gadus cietumā. Bet viņam paveicās. Valdošais režīms Bolīvijā tika gāzts, jaunā valdība viņu atbrīvoja no ieslodzījuma, un Čīles prezidents sociālists Salvadors Aljende piešķīra Debrē politisko patvērumu.

Režī Debrē daudz runāja ar Aljendi. Viņš uzskatīja Čīles prezidenta pārliecību par «nesaprātīgu optimismu» tāpēc, ka tas domāja, ka revolūcija ir spējīga uzvarēt bez bruņotas cīņas. Kad 1973. gadā Aljendes valdība tiks gāzta, daudzi atcerēsies Režī Debrē pravietiskos vārdus…

Čīles Sociālistiskās partijas dibinātājs senators Salvadors Aljende trīs reizes zaudēja prezidenta vēlēšanās. 1970. gada 4. septembrī, vadot «Tautas vienotības» bloku, kura sastāvā bija komunistiskā, Sociālistiskā un Radikālā partijas, Aljende guva panākumus.

Daudzi čīlieši atceras viņa prezidentūras tūkstoš dienas kā laimīgāko laiku savā dzīvē. Aljende vienlaicīgi bija romantiķis un hedonists. Revolucionārs uzvalkā, kas šūts pie labākā šuvēja. Viņš baudīja dzīvi, un viņam bija panākumi pie sievietēm. Jaunībā viņa uzskati bija šaubīgi. Pēc profesijas ārsts, viņš aizstāvēja disertāciju, kurā apgalvoja, ka garīgām slimībām, kriminālai uzvedībai un alkoholismam ir iedzimts raksturs. Būdams Čīles veselības aizsardzības ministra amatā četrdesmito gadu sākumā, piedāvāja pieņemt likumu par piespiedu sterilizāciju cilvēkiem, kuri slimo ar garīgām slimībām.

Nedēļu pēc Aljendes uzvaras prezidenta vēlēšanās Savienoto Valstu prezidents Ričards Niksons sacīja CIP direktoram Helmsam, ka nav pieļaujams vēl viens marksistiskais režīms Latīņamerikā. Niksons praktiski atstādināja ASV vēstnieku Čīlē Edvardu Koriju no politikas īstenošanas, tāpēc, ka tas bija demokrāts, Džona Kenedija piekritējs un viņa politikas atbalstītājs trešajās valstīs.

CIP direktors pierakstīja Niksona norādījumus:

«Iespējams, ka ir tikai viena iespēja no desmit, bet Čīle ir jāglābj!

Riskam nav nozīmes. Piešķirt desmit miljonus dolāru un vēl – ja būs vajadzīgs. Piešķirt labākos cilvēkus. Lai Čīles ekonomika uzņem apgriezienus».

CIP rezidentūra Santjago no galvenās mītnes saņēma pavēli: «Mūsu vadlīnija ir tāda, ka Aljende ir jāgāž apvērsuma rezultātā».

CIP cerēja, ka čīliešu militāristi nepieļaus pie varas nākt cilvēkam, kurš sevi sauc par marksistu. Tomēr sauszemes karaspēka komandieris ģenerālis Renē Šneiders domāja, ka armijai jāpaliek uzticamai likumīgajai valdībai.

CIP darbinieki sazinājās ar militāristiem, kuriem Aljende nepatika, un nodeva tiem ieročus. Likvidēt Šneideru uzņēmās divas grupas. Viena izveidojās ap atvaļināto ģenerāli Robertu Vio, kurš jau bija mēģinājis sarīkot dumpi pret republiku un tāpēc tika atvaļināts no armijas. Cita figūra bija Kamilo Valensuela, kurš komandēja galvaspilsētas garnizonu.

Abi uzņēmās nolaupīt Šneideru. Bija paredzēts viņu izvest no valsts un ģenerāļa pazušanu izmantot, lai traucētu Aljendem stāties amatā. Tā vietā 1970. gada 22. oktobrī Vio grupa nošāva Šneideru personīgajā automobilī. Notikumi attīstījās ne pavisam tā, kā bija cerēts Vašingtonā. CIP iejaukšanās noveda pie pretēja rezultāta. Vio tika arestēts, armija palika kazarmās. 23. oktobrī parlaments apstiprināja Aljendi jaunā prezidenta amatā.

1970. gada 3. novembrī Salvadors Aljende stājās amatā. Pēc deviņām dienām viņš nodibināja attiecības ar Kubu un apsolīja draudzēties ar Ziemeļkoreju un Ziemeļvjetnamu. Fidels Kastro bija sajūsmināts par Aljendes ievēlēšanu: tagad viņš nav viens Latīņamerikā! No kubiešiem sastādīja Čīles prezidenta personīgo apsardzi.

Prezidents Niksons vispirms mēģināja izdarīt spiedienu uz Čīli ekonomiski un atteica valstij palīdzību. Aljende saņēma no sociālistiskā bloka kredītus sešsimt miljonu vērtībā. Bet pazaudēja to naudu, kāda varēja pienākt no attīstītajām Rietumu valstīm. Nobijās arī paši čīlieši – tie metās izņemt savus noguldījumus no bankām. ĶTR Valsts padomes premjers Čžo Eņlajs vēlāk pastāstīs, ka mēģināja pierunāt Aljendi rīkoties mazāk dogmatiski. Tomēr Aljende ignorēja ķīniešu padomus. Viņam izdevās caur parlamentu panākt labojumus konstitūcijā, kuri ļāva valdībai nacionalizēt vara šahtas, kas piederēja trīs amerikāņu kompānijām.

Valsts aparāta iejaukšanās Čīles ekonomikā nenāca tai par labu. Salvadors Aljende nesaprata, kāpēc nacionalizētie uzņēmumi nedod tādu pašu peļņu, kādu tie deva kapitālistiem. Pie tam Aljendem arī nepaveicās. 1971. gadā nobruka pasaules cenas varam. Vara eksports valstij deva trīs ceturtdaļas valūtas ienākumu. Nebija par ko iepirkt pārtiku. 1973. gada janvārī Aljende ieviesa svarīgāko produktu sadales sistēmu. To Čīle nekad nebija pieredzējusi. Sākās streiki. Aljende slēdza Kristīgi-demokrātiskās partijas štāba mītni. Šī partija bija galvenā opozīcijas partija.

Pēc Baltā nama norādījuma CIP atbalstīja Salvadora Aljendes politiskos pretiniekus un apsolīja militāristiem atbalstu, ja viņi paņems varu valstī. Ar CIP naudas palīdzību noorganizēja smago mašīnu vadītāju streiku, kas iedragāja valsts ekonomiku. Aljende veica vienu kļūdainu soli pēc otra.

Streiku prezidents apspieda ar armijas palīdzību. Četri bruņoto spēku pārstāvji ienāca ministru kabineta sastāvā. Ģenerālis Augusto Pinočets bija mazpazīstams cilvēks valstī, tomēr Aljende pats viņu izvirzīja augstākajam militārajam postenim. Viņš neņēma vērā to, ka militāristi bija opozīcijas pusē.

Militārais apvērsums Čīlē sakās 1973. gada 11. septembrī ap pusastoņiem no rīta. Sauszemes karaspēka, aviācijas un flotes komandieri un nacionālās policijas priekšnieks pieprasīja no Aljendes tūlītēju atkāpšanos no amata. Viņam piedāvāja lidmašīnu, lai viņš atstātu valsti. Pēc stundas Aljende vairāku desmitu apsardzes vīru ielenkumā ieradās prezidenta pilī La-Moneda. Viņš paziņoja pa radio, ka atsakās atkāpties no amata, un aicināja strādniekus ieņemt rūpnīcas un pretoties.

– Mani draugi, šī ir mana pēdējā iespēja jūs uzrunāt, – teica Salvadors Aljende. – Es neatkāpšos. Šajās vēstures krustcelēs es samaksāšu ar dzīvību par uzticību tautai. Viņu pusē ir spēks. Viņi var mūs iznīcināt, bet nespēs apstādināt sociālos procesus. Vēsture pieder mums…

Ģenerālis Pinočets pacēla gaisā aviāciju. Pēc prezidenta pils bombardēšanas tur ielauzās karaspēks. Salvadors Aljende bija miris. Kā izdevās noteikt, viņš izdarīja pašnāvību, nošaujoties no «kalašņikova», kuru bija uzdāvinājis Fidels Kastro. Viņš rīkojās drosmīgi: ziedoja sevi, bet ne savus atbalstītājus.

Vara nonāca militārās diktatūras rokās. Sākās kratīšanas un aresti.

1991. gadā Nacionālā taisnības un samierināšanas komisija iesniedza ziņojumu, no kura izriet, ka militārās pārvaldes laikā tika nogalināti divi tūkstoši cilvēku un vēl tūkstotis simts pazuduši bez vēsts – pēc aresta. Šajā skaitā iekļauti arī tie, kurus sodīja pēc kara tribunāla sprieduma, nogalināja protesta akciju laikā vai arī bēgšanas mēģinājumos, tie, kas nomira ieslodzījumā, galvenokārt pēc spīdzināšanām…

Tie ir oficiālie dati. Iespējams, ka nogalināja vairāk cilvēkus, tomēr viņu likteni neizdevās noskaidrot. Pirmajās dienās pēc militārā apvērsuma nogalināja, neizdarot nekādus pierakstus. Liecinieki stāstīja, kā līķus no helikopteriem izmeta okeānā…

Kāpēc tomēr Pinočeta diktatūra joprojām bauda daudzu cilvēku simpātijas? – uzdeva jautājumu pazīstamais peruāņu rakstnieks Mario Vargas Losa. Atbilde liekas acīmredzama. Čīlieši atceras haosu Aljendes laikā un ekonomikas izaugsmi Pinočeta laikā. Lūk, kas ir dīvains: ja militārie apvērsumi būtu pats pareizākais ceļš uz ekonomisko uzplaukumu, tad visai Latīņamerikai vajadzētu uzplaukt. Tomēr visas pārējās diktatūras noveda savas valstis ne tikai līdz asinsizliešanai, bet arī līdz nabadzībai. Bez demokrātijas, bez sociālās attīstības ekonomiskie panākumi agri vai vēlu beidzas. Tikai demokrātija piedod tirgus attiecībām nepieciešamo stabilitāti.

Pinočets spēra tikai vienu prātīgu soli – piekrita pieņemt pakalpojumus no Čikāgas ekonomistiem, kuri sev līdzi atnesa programmu, kas bija pārbaudīta visās attīstītajās valstīs. Bet tur nebija vajadzīgs taisīt militāro apvērsumu, lai realizētu saprātīgas ekonomiskās idejas!

Nostalģija pēc Pinočeta slēpj nievājošo attieksmi pret tautu, kura nespēj rīkoties ar savu likteni un kurai ir vajadzīgs uzraugs, kurš ar pātagu dzīs to pretim laimei. Bet demokrātija ir greznība, kuru var atļauties citas valstis, bet mūsu augsnē tā neiedzīvosies. Vēsture to atspēko. Somosa, Truhiljo, Perons, Pinočets, Kastro – ja izvērtē Latīņamerikas valdniekus, tad viņi tikai aizkavēja savu valstu normālu attīstību.

Bet CIP tad bija apmierināta: marksistiska režīma gāšana ir uzvara Aukstajā karā. Tomēr Amerika nepiedeva saviem politiķiem apvērsumu Čīlē. Senāts izveidoja speciālo komisiju CIP un citu valdības iestāžu darbības izmeklēšanai sazvērestību organizēšanā ar mērķi nogalināt dažus ārvalstu līderus.

Senatora Frenka Čorča vadītā komisija izvilka baltā gaismā tādus sava izlūkdienesta noslēpumus, par kuriem citās valstīs labprātāk klusē: atklātībai nodeva informāciju par politiskiem atentātiem Čīlē, Kongo un Dienvidvjetnamā, par operācijām ar indēm un mēģinājumiem ietekmēt cilvēka saprātu…

Senators Frenks Čorčs, turot rokā eksotiska izskata pistoli, publiski jautāja CIP direktoram:

– Vai jūs paņēmāt līdzi kādas ierīces, kas ļauj CIP izmantot indes cilvēku nogalināšanai? Vai šī pistole šauj ar bultiņām?

CIP direktors Viljams Kolbijs:

– Jā.

Senators:

– Kāds ir tās darbības attālums?

– Apmēram simts metri.

– Vai tas ir efektīgs slepkavības ierocis?

– Tas ir nopietns ierocis, ļoti nopietns, – apstiprināja izlūkdienesta direktors.

Kongress uzdeva CIP jebkuras slepenās operācijas apspriest ar sešām dažādām Senāta un Pārstāvju palātas komitejām.

Prāgas pavasara beigas

Sociālisma nometnē kārtību ieviesa ar vēl stingrāku roku.

1968. gada 20. augustā padomju vēstnieks Savienotajās Valstīs Anatolijs Dobriņins saņēma no Maskavas norādījumu tikties ar amerikāņu prezidentu Lindonu Džonsonu. Vēstnieks bija pilnvarots paziņot prezidentam Džonsonam, ka pēc Čehoslovākijas valdības lūguma padomju karaspēks ir iegājis valsts teritorijā, lai sniegtu tai palīdzību cīņā pret iekšējās un ārējās reakcijas sazvērestību. Maskava lūdza amerikāņus saprast, ka šī akcija neskar Savienoto Valstu intereses un tā nekaitēs padomju un Amerikas attiecībām.

Lindons Džonsons, spriežot pēc visa, vienkārši nesaprata, kas noticis. Viņš uzcienāja viesi ar labu viskiju un pastāstīja dažus smieklīgus gadījumus. Likās, ka prezidentam nemaz neinteresēja Čehoslovākijas liktenis. Pēc tam, protams, amerikāņu diplomāti atjēdzās, Rietumi asi nosodīja iebrukumu Čehoslovākijā. Tomēr amerikāņi nevarēja saprast, kāpēc Padomju Savienība vispār ieveda karaspēku Čehoslovākijā, kura tai bija uzticams un drošs sabiedrotais.

Čehoslovākijas vadītājs Aleksandrs Dubčeks bija dzimis komunistu ģimenē, kas divdesmitajos un trīsdesmitajos gados dzīvoja Padomju Savienībā. Viņi nonāca dzimtenē pēc Minhenes pakta parakstīšanas, kas izlēma Čehoslovākijas likteni. 1939. gadā valsts tika okupēta un sadalīta. Slovākija pārvērtās par profašistisku valsti. Aleksandrs Dubčeks un viņa brālis iestājās komunistiskajā partijā, kad to uzdrošinājās nedaudzi. Komunistus medīja. Dubčeka tēvu arestēja.

1944. gadā Slovākijā uzliesmoja sacelšanās, kuru atbalstīja Maskava un Londona. Aleksandrs tajā piedalījās kopā ar brāli. Viņa brāli nogalināja vācieši, Aleksandrs tika ievainots. Pēc kara Dubčeku paņēma partijas darbā. 1955. gadā viņš devās mācīties uz Maskavu – PSKP CK Augstāko partijas skolu. Padomju ierēdņi viņu uzskatīja par uzticamu biedru. Bet Dubčeks, būdams godīgs un vienkāršs cilvēks, absolūti nebija līdzīgs parastam partijas darbiniekam.

«Gara auguma, ar inteliģentu seju un carēviča Alekseja figūru, nervozs, kustīgs, ne īpaši pārliecināts par sevi, ne īpaši galants manierēs» – tādu Čehoslovākijas vadītāju ieraudzīja ārlietu ministra vietnieks Vladimirs Semjonovs.

Aleksandrs Dubčeks darīja to, ko viņš uzskatīja par vajadzīgu, un patiesi nevarēja saprast, kāpēc Maskavā gandrīz uzreiz kļuva piesardzīgi. 1968. gada 5. aprīlī Čehoslovākijas kompartijas CK plēnums apstiprināja «ČKP darbības programmu». Vispirms runa bija par ekonomiskajām reformām. Radovans Rihta izdomāja formulu – «sociālisms ar cilvēcīgu seju». Viņš to iekļāva vienā no runām, kas bija uzrakstītas Dubčekam. Pievilcīgā formula kļuva par atjaunošanas lozungu.

Dubčeks no sirds ticēja, ka viņa reformas kalpo sociālismam. Viņš atcēla cenzūru un pieprasīja, lai partijas orgāni informētu valsti par to, ar ko viņi nodarbojas.

Pārmaiņas valstīs sakrita ar pavasara iestāšanos. Un šī atjaunošana iegāja vēsturē kā Prāgas pavasaris. Tas atbrīvoja valsti no bailēm. Cilvēki ieguva tiesības brīvi izteikties, izzuda cenzūra, un valsts izmainījās. Tauta noticēja Dubčekam. Pirmo reizi kompartijas līderis kļuva par tautas līderi.

Sešdesmitajos gados Rietumberlīnē, Parīzē un Londonā sacēlās kreisi noskaņotā jaunatne. Šis vilnis parāva līdzi amerikāņu un japāņu universitātes. Ķīnā tā bija hunveibīnu sacelšanās pret savu politisko eliti.

Pēc tā pasaule kļuva citāda. Neizmainījās nevienas valsts sociāli-ekonomiskā iekārta, bet izmainījās atmosfēras ķīmiskais sastāvs, kurā dzīvo sabiedrība. Taisnīgi būtu tos notikumus nosaukt par revolūciju. Bet tā bija, ja tā var izteikties, gara revolūcija. Laužot klusēšanas, melu, svētulības, pazemojumu sienu, graujot dziļi iesīkstējušās sabiedrības eksistences formas, sadumpojusies jaunatne palīdzēja apzināties cilvēciskās dzīvības vērtību un cieņu.

Parīzes studenti 1968. gada maijā sabūvēja barikādes, tomēr pie ieročiem neķērās un nevienam nešāva. Viņi sasniedza savu mērķi. Viņiem ne tikai atļāva klausīties jebkādu mūziku, nēsāt garus matus un ģērbties tā, kā katram ienāk prātā. Viņi piespieda sabiedrību aizdomāties par tādām problēmām, kā pretrunas starp garu un valsti. Čehoslovākijas sabiedrība arī pārdzīvoja atjaunošanos.

Leonīds Iļjičs Brežņevs ilgi nevarēja noformulēt savu attieksmi pret Prāgas pavasari. Viņš apjuka, sastopoties ar neparastu parādību. Kad sadumpojās austrumvācieši, ungāri vai poļi, viņi neieredzēja savu varu. Bet Čehoslovākijā vara un tauta bija uz vienu roku. Astoņdesmit procenti iedzīvotāju atbalsta komunistiskās partijas politiku un bez ierunām izsakās par sociālismu. No tā visa Maskavas līderus pārņēma apmulsums.

1968. gadā no 1. jūlija līdz 1. augustam Čehoslovākijas pierobežas stacijas Čierna pie Tisas dzelzceļnieku kluba ēkā PSKP Politbirojs noskaidroja attiecības ar Čehoslovākijas vadību.

– Jūs vienpusēji novērtējat mūsu situāciju un neņemat vērā tautas viedokli, – atbildēja Dubčeks uz viņam uzrādītajām apsūdzībām. – Mēs mēģinām iet savu ceļu, bet jūs, citu. Vai tad jums nav grūtības un kļūdas? Jūs par tām noklusējat, bet mēs nebaidāmies savai tautai teikt patiesību.

Vēstniecība un VDK pārstāvniecība Prāgā notikušo traktēja kā procesu, kas ir bīstams Padomju Savienības interesēm. Slepenie dienesti pierādīja, ka Čehoslovākijā notiekošais bija CIP darbības rezultāts, un NATO armijas jau ir gatavas ieiet valsts teritorijā.

1968. gada 18. augusta agrā rītā Aizsardzības ministrijas vecās ēkas otrajā stāvā maršals Andrejs Antonovičs Grečko sarīkoja slepenu apspriedi.

– Aizliedzu kaut ko pierakstīt, – teica ministrs. – Es tikko atgriezos no Politbiroja sēdes. Ir pieņemts lēmums ievest Varšavas līguma valstu karaspēku Čehoslovākijā. Šis lēmums tiks īstenots pat tad, ja tas novedīs līdz trešajam pasaules karam.

Tomēr Maskavā droši zināja, ka Rietumi neiejauksies: Austrumeiropa ir padomju ietekmes zona.

Grečko paziņoja, ka ir runājis ar Čehoslovākijas aizsardzības ministru Dzuru. Andrejs Andrejevičs viņu brīdināja, ka, ja no Čehoslovākijas armijas puses atskanēs kaut viens šāviens, tad Dzurs tiks pakārts pirmajā kokā.

Čehi izrādīja pasīvu pretestību: noņēma apdzīvoto vietu nosaukumu rādītājus, lai radītu jucekli padomju karavīriem, uz māju sienām rakstīja: «Tēvs – atbrīvotājs. Dēls – okupants». Dažās apdzīvotās vietās uz tankiem un bruņutransportieriem meta ar puķu podiem. 1968. gada 21. augustā CK ēku aplenca padomju bruņutransportieri un tanki. Desantnieki ielauzās pirmā sekretāra kabinetā, kur notika CK Prezidija apspriede.

Viens no Dubčeka līdzgaitniekiem ar šausmām padomāja: tie taču ir tie paši karavīri, kurus tu ar sajūsmu sagaidīji četrdesmit piektā gada maijā! Tagad viņi notēmēs uz tevi savus automātus. CK sekretārs Zdeneks Mlinaržs atcerējās, kā vācu okupācijas laikā Čehoslovākijā Vērmahta patruļas ķemmēja Prāgu. Un no šī brīža, teica viņš, man izzuda atšķirība starp tiem un šiem karavīriem – visi viņi bija okupanti…

Sākotnējais plāns – pilnībā nomainīt vadību, un dabūt valsti savā pusē – neizdevās. 22. augusta rītā vienā no Prāgas rūpnīcas ēdnīcām tika atklāts partijas 14.  ārkārtējais kongress. Kongress pieprasīja izvest ārvalstu karaspēku no Čehoslovākijas un atdot atpakaļ likumīgi ievēlētajiem valsts vadītājiem iespēju pildīt savus pienākumus.

«Gandrīz katastrofāla situācija, – dienasgrāmatā ierakstīja Politbiroja loceklis un Ukrainas partijas vadītājs Pjotrs Jefomovičs Šeļests. – Mūsu karaspēks ir Čehoslovākijā, bet CK, valdība, Nacionālā sapulce nostājas pret mums, pret mūsu darbību, pieprasa nekavējoties izvest mūsu karaspēku no valsts…»

Brežņevam neatlika nekas cits kā sākt sarunas ar Dubčeku un piespiest Čehoslovākijas vadību «padarīt likumīgu» padomju karaspēka ierašanos.

Padomju karavīriem skaidroja, ka «NATO karaspēks draud sagrābt Čehoslovākiju un gāzt tautas varu». Tomēr Maskavas līderi savu propagandu nekad neuztvēra nopietni. Tagad, kad ir atslepenoti Politbiroja dokumenti, redzams, ka partijas līderi savā lokā nerunāja, ka tas ir Rietumu roku darbs. Viņi saprata, ka tauta ir sacēlusies pret sociālistisko varu.

Brežņevs atklāti pateica Dubčekam un viņa līdzgaitniekiem:

– Jūs darāt to, kas jums labpatiksies, nepievēršot uzmanību tam, vai tas mums patīk vai nē. Mūs tas neapmierina. Čehoslovākija atrodas to teritoriju robežās, kuras Otrā pasaules kara laikā atbrīvoja padomju karavīrs. Šo teritoriju robežās ir mūsu robežas. Mums ir tiesības nosūtīt karaspēku uz jūsu valsti, lai sajustu sevi drošībā mūsu plašajās kopējās robežās. Šeit ir principa lieta. Un tā būs vienmēr…

Maskavas vadījās no pieņēmuma, ka cenzūras atcelšana, brīvas vēlēšanas, atteikšanās no partijas neierobežotās varas ved uz režīma sabrukumu. Nākamais solis būs izstāšanās no Varšavas līguma valstu bloka. Maskavu neinteresēja sociālisma liktenis. Padomju vadītāji gribēja saglabāt kontroli pār Austrumeiropu. Čehoslovākijas aiziešana no sociālisma nometnes nozīmēja sagrāvi Aukstajā karā.

– Nebija nekādu pārsteigumu sakarā ar karaspēka ievešanu, – teica Gromiko. – Tika sacelts troksnis, bija histērija Rietumu presē. Bet mums jau bija 1956. gada pieredze, bija skaidrs, ka citas darbības no Rietumu puses nebūs.

Pēdējo reizi Prāgas iedzīvotāji izgāja ielās, lai pēdējā gaitā pavadītu Kārļa Universitātes studentu Janu Palahu. 1969. gada 16. janvārī viņš protestējot izdarīja pašnāvību. Pašā Prāgas centrā aplēja sevi ar benzīnu un aizdedzināja ar sērkociņu. Viņam bija astoņdesmit procenti apdegumu. Viņš pēc tam nodzīvoja vēl četras dienas.

Viņa protests bija vērsts nevis pret svešas lielvalsts varu, pret kuru viņš neko nevarēja izdarīt, bet gan pret savas valsts inertumu, pret lēnu pieradumu pie tā, kas noticis. Viņš bija pārliecināts, ka vienota tautas griba piespiedīs svešo karaspēku aiziet. Līdz pēdējai minūtei Jans Palahs gribēja zināt, ko izmainīja viņa rīcība. Vai iekustējās ļaudis un valdība?

Valsts līderi joprojām ir pie varas, bet jau ir padevušies, un Jana Palaha rīcība viņus tikai baida. Viņš patiesi tic, ka vienīgais, kas ir vajadzīgs valstij, – tā ir kārtība, miers, normalizācija. Cenzūra pastiprinās. Padomju karaspēks ar visām ērtībām iekārtojas valstī, kurā ir daudz lēta kristāla, alus un svaiga šķiņķa. «Normalizācija» turpināsies divdesmit gadus…

«Izbijušies no čehoslovāku reformām, Prāgas pavasara, nolēma apspiest ar mūsu karaspēka ievešanu, – rakstīja PSKP CK ģenerālsekretāra palīgs profesors Vadims Aleksandrovičs Pečeņevs, – bet apspieda pēdējo nopietno mēģinājumu reformēt sociālistisko sistēmu pie mums, Padomju Savienībā. Principā reformas «ķīniešu manierē» bija iespējamas, bet tikai līdz 1968. gada, bet pēc tam – diez vai».

Mazs karš un daudz asiņu

Amerikas Savienoto Valstu prezidentu Lindonu Džonsonu vajāja spēcīgas mānijas. Viņā burtiski bija iemiesojušies divi cilvēki. Viens bija neticami apburošs, otrs – nežēlīgs un nikns. Apkārtējie uzskatīja, ka viņš ir uzradies no Dostojevska romāna lappusēm – grēcinieks un svētais, jokdaris un valsts darbinieks, ciniķis un sentimentāls cilvēks; viņš it kā sevi sadalīja starp tiekšanos pēc mūžības un pašiznīcināšanos. Spēcīga griba un milzīgā vitalitāte apvienojās viņā kopā ar pārliecību par savu visvarenību un pārliecību par to, ka viņam viss ir atļauts.

Bija laiks, kad viņš dzēra katru dienu. Likās, ka viņš vienkārši ir alkoholiķis. Un pēkšņi viņš apstājās. Viņam bija dzīvnieciskas tieksmes attiecībā uz citu cilvēku vājībām. Džonsons bija iecienījis pazemot savus palīgus. Kā izteicās viens no viņiem, «dažreiz man likās, ka viņš, tāpat kā mans tēvs, jebkurā brīdī var paņemt siksnu un mani nopērt».

Teksasas politiķis Lindons Džonsons agri lika par sevi zināt un ļoti jauns kļuva par demokrātu līderi senātā. Viņš precīzi zināja, kur ir vara: Teksasā – pie naftas baroniem, senātā – pie konservatoriem. Viņš meistarīgi izveidoja personīgās attiecības, mācēja sadzīvot ar cilvēkiem un manipulēt ar tiem. Viņš zināja vājības cilvēkiem, ar kuriem bija darīšanas, un saprata, uz kurām pogām jāuzspiež.

Lindons Džonsons sevi uzskatīja par pašu ietekmīgāko demokrātu līderi. Viņš sadūrās ar Džonu Kenediju 1960. gadā cīņā par tiesībām balotēties prezidenta vēlēšanām. Partijas kongresā Losandželosā Kenedijs uzvarēja. Džonsons izjuta pat zināmu atvieglojumu, kaut dvēselē sevi uzskatīja par daudz piemērotāku kandidātu, nekā jaunais Kenedijs. Viņa sieva lēdija Bjorda raudāja.

Nākamajā rītā pazvanīja Kenedijs. Klausuli pacēla sekretāre. Viņa pamodināja lēdiju Bjordu, tā parunāja ar Kenediju un aizgāja modināt vīru:

– Parunāsi ar viņu?

– Jā, – viņš teica.

Dienvidnieki spieda uz Kenediju, lai viņš uzaicinātu Džonsonu viceprezidenta amatā. Brāļiem Kenedijiem Džonsons nepatika.

– Es gribu pie jums aiziet un parunāt, – teica Kenedijs.

– Džek, es pats pie jums uzkāpšu. Man jūs jāapsveic.

Tomēr Kenedijs uzstāja, ka ienāks. Džonsons izleca no gultas un pavēlēja visu piekopt. Kenedijs ieradās ap vienpadsmitiem. Viņš gribēja, lai Džonsons pats sevi piedāvā. Bet Džonsons senatoru vēlēšanām piedāvāja Hūbertu Hemfiju vai Stjuartu Saimingtonu. Šķīrās nevienojušies. Vairāku stundu garumā Džonsona draugi runāja ar Robertu Kenediju, kurš teica, ka liberāļi ir pret Džonsonu.

Džonsonam paziņoja, ka Bobijs ir izteicis vēlēšanos ar viņu runāt. Džonsons atteicās un atbildēja, ka pieņems tikai tiešu piedāvājumu no Džona Kenedija. Bez piecpadsmit trijos dienā Džons Kenedijs pazvanīja un izteica Džonsonam piedāvājumu balotēties viceprezidenta vēlēšanām. Atteikties būtu bezjēdzīgi, bet arī lielu prieku Džonsons neizjuta, uzskatīja, ka viceprezidenta darbs ir sliktākais darbs valstī.

Valsts dienvidos protestanti paredzēja katastrofu, ja ievēlēs katoli Kenediju, runāja, ka viņš sāks pakļauties tikai savai baznīcai, tas nozīmē, ka viņš saņems norādījumus tieši no Romas pāvesta. Džonsons zaudēja savaldību. Viņš aizstāvēja katoli Kenediju ne tikai pienākuma dēļ, bet tāpēc, ka uzskatīja, ka tas ir taisnīgi.

Priekšvēlēšanu sanāksmē Teksasā viņš atgādināja par vecāko brāli Džonu Kenediju Džozefu, kara lidotāju, kurš gāja bojā Otrajā pasaules karā kaujas izlidojuma laikā:

– Sūtot viņu kaujas uzdevumā, neviens nejautāja Džo Kenedijam, pie kādas baznīcas viņš pieder.

Divi tūkstoši cilvēku, visi kā viens, piecēlās. Nākamajā dienā visas avīzes nodrukāja šos Džonsona vārdus. Vairāk Kenedijam neatgādināja par katolicismu. Viņš uzvarēja. Dienvidos – pateicoties Džonsonam.

Viceprezidenta amatu Džonsons uzskatīja par garlaicīgu. Viņš skuma pēc Kapitolija. Viņš iedzēra, gulēja uz dīvāna un skatījās griestos. Viņu īpaši necienīja prezidenta administrācijā un izsvītroja viņa vārdu no uzaicināto saraksta Baltajā namā. Ar brāļiem Kenedijiem attiecības neizveidojās, viņi viņam neuzticējās. Divi klani nevarēja sadzīvot. Džonsoni Kenedijus uzskatīja par snobiem, bet tie – Džonsonu par laucinieku un provinciāli. Džonsonu mocīja nepilnvērtības komplekss – blakus ar fantastiski populāro Džonu Kenediju. 1963. gadā Lindons Džonsons nolemti teica:

– Mana nākotne jau ir pagātnē.

1963. gada novembrī šāvieni Dalasā visu izmainīja. Savienoto Valstu jaunais prezidents Lindons Džonsons mantoja no Džona Kenedija Balto namu un karu Vjetnamā.

Pēc Otrā pasaules kara Ho Ši Mins, Vjetnamas neatkarības cīņu līderis, izmantoja sekmīgu situāciju neatkarības izkarošanai. Viņa lozungs skanēja: «Vairāk draugu, mazāk ienaidnieku». 1945. gada 2. septembrī Hanojā tika proklamēta Vjetnamas Demokrātiskā Republika. Neatkarības deklarācijā bija teikts: «Francūži aizbēga, japāņi kapitulēja, imperators Bao Dajs atteicās no troņa».

Tomēr Francija negribēja zaudēt savas kolonijas, franču karaspēks izcēlās Saigonā un mēģināja vēlreiz iekarot valsti. Ho Ši Mins lūdza amerikāņu prezidentam Harijam Trumenam palīdzēt Vjetnamas tautai. Amerikāņi bija slazdā. Viņu simpātijas bija nacionālo kustību pusē, kuras pieprasīja brīvību.

1953. gada decembrī Alens Daless pieprasīja no saviem padotajiem materiālus par Ho Ši Minu. Ziņojumā Baltajā namā viņš pastāstīja Eizenhaueram par kauju gaitu, kurās francūži cieta sakāvi. Kad Daless mēģināja piesaistīt prezidenta Eizenhauera uzmanību Vjetnamas lietām, prezidents viņu pārtrauca:

– Jūs domājat, ka man būtu jāuztraucas par šo dieva aizmirsto vietu?

Tomēr Savienotās Valstis neizšķīrās Eiropas sabiedrotajam atteikt palīdzību. Piegādāja francūžiem ieročus pāri par miljardu dolāru vērtībā, nosūtīja tiem palīgā padomniekus un aviāciju.

Franču armijas zaudējumi sasniedza pāri par četrdesmit tūkstošiem karavīru un virsnieku. 1954. gada 7. maijā Vjetnamas džungļos krita franču aizstāvētais cietoksnis Den-Ben-Fu. Den-Ben-Fu aplenkuma laikā valsts sekretārs Daless, viceprezidents Niksons, bruņoto spēku vadītāji pierunāja Eizenhaueru palīdzēt francūžiem – dot gaisa triecienu vjetnamiešiem. Eizenhauers redzēja, ka lieta ir zaudēta, un nesāka iesaistīties iepriekš neveiksmei nolemtā pasākumā.

Franču ārlietu ministrs Žoržs Bido apsprieda ar valsts sekretāru Džonu Fosteru Dalesu ideju par kodoltriecienu vjetnamiešiem, lai uz visiem laikiem izbeigtu pretošanos. Daless pārstāstīja savu sarunu ar prezidentu. Dvaits Eizenhauers teica saviem palīgiem:

– Jūs laikam esat zaudējuši prātu. Mēs nevaram divreiz desmit gadu laikā mest bumbas uz Āziju.

1954. gada 21. jūlijā Ženēvā franču pārstāvji parakstīja līgumu par kaujas darbības pārtraukšanu Indoķīnā. Vienojās pagaidām, tāpat kā Korejā, sadalīt Vjetnamu pa 17. paralēli. Dienvidos pie varas palika prorietumnieciska pusautoritāra valdība. Komunistiem palika ziemeļi.

Regulārā vjetnamiešu armija pārvietojās uz ziemeļiem. Tomēr kompartija nesamierinājās ar pusi valsts zaudēšanu. Dienvidos palika partizānu vienības un partijas šūniņas, kuras aizgāja pagrīdē.

1959. gadā Vjetnamas strādnieku partijas CK paplašinātais plēnums pieņēma lēmumu: «Galvenais revolūcijas attīstības ceļš dienvidos – tas ir vardarbības ceļš». Plēnumā ar ziņojumu uzstājās Le Zuans, kurš vadīja partijas pagrīdes organizācijas. Tā sākās mūsdienu vēsturē lielākais partizānu karš, kuru vadīja Dienvidvjetnamas Nacionālās atbrīvošanas fronte.

Savienotās Valstis nāca palīgā Saigonai.

Aukstais karš izplatījās trešās pasaules valstīs, kur Rietumi un Austrumi karoja ar svešām rokām. Ņikita Hruščovs sacīja, ka liela mēroga karš starp Rietumiem un Austrumiem nav iespējams, bet brīdināja, ka Savienotās Valstis cietīs sakāvi trešajā pasaulē, kur ir izvērsušies nacionālās atbrīvošanās kari. Džons Kenedijs sadzirdēja Hruščova vārdus. Viņš atklāja Dienvidaustrumāzijas kartes komunistisko zonu un nolēma, ka šeit viņš gūs uzvaru. Bet tieši Vjetnama, kuru viņš izvēlējās spēka demonstrācijai, kļuva par Savienoto Valstu sakāves vietu.

Francijas prezidents Šarls de Golls un britu premjers Harolds Makmilians ieteica Kenedijam nelīst Indoķīnā.

– Jo vairāk jūs cīnāties pret komunismu, – brīdināja de Golls, – jo ātrāk komunisti tiek uztverti kā nacionālās neatkarības paudēji un jo lielāku atbalstu tie saņem.

Džons Kenedijs pārslogoja savu politiku ar retoriku, un ne vienmēr varēja saprast viņa īstos nodomus. Viņa palīgi tā arī nespēja nonākt pie kopēja viedokļa, ko viņš ir nodomājis darīt Vjetnamā. Kenediju nogalināja 1963. gada novembrī, un viņš neieraudzīja, ko pēc tam pārdzīvoja Amerika, kuru viņš atstāja Lindonam Džonsonam.

Lindons saglabāja Baltajā namā praktiski visu Kenedija komandu un domāja, ka viņa rīcībā ir «labākie un gaišākie prāti». Vjetnamas kara laikā Džonsons paļāvās uz šo jauno cilvēku padomiem, bet viņi ticēja savām spējām uzvarēt.

1964. gada 2. augustā Tonkinas līcī izvietotais amerikāņu mīnu kuģis «Medokss» noraidīja uz štābu, ka tam starptautiskajos ūdeņos uzbrūk vjetnamiešu kuteri. Mīnu kuģis pieprasīja atbalstu no gaisa. Amerikāņu lidmašīnas vienu vjetnamiešu kuteri iznīcināja, diviem nodarīja bojājumus.

– Mūsu kuģi apšaudīja Tonkinas līcī, – sašutis teica Džonsons. – Tas bija neizprovocēts uzbrukums.

Incidentam Tonkinas līcī bija tālejošas sekas.

Abas kongresa palātas nobalsoja par to, lai Savienotās Valstis – ja prezidents uzskatīs par vajadzīgu – palīdzētu Dienvidvjetnamai atvairīt ārējo agresiju ar visiem līdzekļiem, ieskaitot militāros. Pārstāvju palātā visi nobalsoja par, senātā tikai divi bija pret. Prezidents saņēma tiesības izmantot bruņotos spēkus, neprasot katru reizi atļauju kongresam. Ar laiku daudziem senatoriem un kongresmeņiem karš Vjetnamā pārstāja patikt, taču viņi tur neko nevarēja darīt.

Amerikāņu aviācija deva triecienus Ziemeļvjetnamas flotes bāzēm, pie kam prezidents Džonsons paziņoja Kremlim, ka tā ir laikā ierobežota akcija, bet ne mēģinājums izmainīt spēku balansu reģionā. Bet, uzstājoties televīzijā, Lindons Džonsons teica, ka Vjetnamā ir atvērta vēl viena Aukstā kara fronte:

– Dienvidaustrumāzijā mēs saduramies ar tiem pašiem izaicinājumiem, kādi bija Grieķijā un Turcijā, Berlīnē un Korejā, Libānā un Kubā.

Savienotās Valstis vēlējās apturēt komunisma uzbrukumu. Pekina un Maskava palīdzēja vjetnamiešiem, un Vašingtonā domāja, ka ir darīšana ar vienotu komunistisko bloku. Reāli, ja amerikāņi neiejauktos, Ho Ši Mins, visticamāk, kļūtu par Āzijas Tito un ieturētu diezgan patstāvīgu līniju.

Hanojā turējās neatkarīgi un maz domāja par to, ko teiks Maskavā un Pekinā. Vjetnamiešu vadītājiem bija viens mērķis – valsts apvienošana.

Staļinu par Vjetnamu ieinteresēja Mao Czeduns 1949. gadā. 1950. gada janvārī Maskavā viesojās Ho Ši Mins. Tomēr līdz 1954. gadam padomju vadība ar Vjetnamu gandrīz nesadarbojās. Līdz 1965. gadam vjetnamiešiem piegādāja lielākoties vācu trofeju ieročus. Tajā laikā Maskavas un Pekinas naidīgums sasniedza apogeju. Padomju Savienībā rūpīgi sekoja Vjetnamas un Ķīnas attiecībām, liekot aizdomas uz Hanojas pārlieku lielo mīlestību pret Pekinu, kas arī bija liela kļūda. Starp ķīniešiem un vjetnamiešiem pastāvēja sens naids vienam pret otru.

Padomju vadība ne pārāk stipri priecājās par to, ka Savienotās Valstis ir iegrimušas Vjetnamas muklājā, tāpēc, ka saprata: tas draud ar lielu konfliktu. Tomēr Aukstā kara loģika nostādīja vienu pretī otram. No 1965. gada Vjetnamai piegādāja mūsdienīgus ieročus, pirmām kārtām, pretgaisa aizsardzības līdzekļus, zenītraķešu kompleksus cīņai pret amerikāņu aviāciju. Pie tam Padomju armijas pavēlniecība Vjetnamas karu izmantoja jaunu ieroču paraugu izmēģināšanai. Tas kaitināja Vjetnamas vadību.

1965. gada jūlijā Vjetnamā dienēja septiņdesmit pieci tūkstoši amerikāņu. Neskatoties uz brīdinājumu par to, ka Savienotās Valstis iet pa bojāejas ceļu, kurš jau Franciju noveda pie sakāves, Džonsons pieņēma lēmumu amerikanizēt konfliktu: pēc pusgada amerikāņu karavīru skaits palielinājās vairāk nekā divas reizes. Uzstājoties kongresā, prezidents Džonsons pārliecinoši izteicās:

– Vjetnamā mēs stāvēsim stingri. Un mēs uzvarēsim.

Tuvāko lokā viņš teica:

– Nezinu, ko man darīt ar to velnišķīgo Vjetnamu. Kaut kāds pateiktu man, ko darīt… Situācija ar Vjetnamu, tāpat kā lidot lidmašīnā, kurai nedarbojas dzinēji, un nav izpletņa. Izlēksi – nositīsies. Paliksi kabīnē – sadegsi.

Džonsons izdeva pavēli bombardēt Vjetnamu, lai palīdzētu Dienvidvjetnamas valdībai, bet pats militāristiem teica:

– Bombardēt, bombardēt, bombardēt. Tas ir viss, ko jūs zināt… Bet man ir vajadzīgas idejas un lēmumi, ko darīt ar to velnišķīgo valsti.

1965. gada 21. jūnijā prezidents piezvanīja Maknamaram:

– Es nedomāju, ka mēs no turienes izķepurosimies – ar tādu līgumu, kādu mēs esam parakstījuši, un ar tām saistībām, kuras mēs esam apņēmušies. Mēs esam zaudējuši seju visas pasaules priekšā, un domāju, ka par mums sāks runāt…

Tajā pašā dienā Džonsons sapulcēja visu politisko un militāro vadību. Viņš uzdeva pareizus jautājumus, viņam bija vajadzīgi prātīgi padomi.

– Es gribu, lai mēs visu apspriestu. Detalizēti. Kurš vēl mums var palīdzēt? Vai tad mēs esam vienīgie brīvības aizstāvji pasaulē? Kādas ir alternatīvas?

Viņš jautāja Štābu priekšnieku komitejas priekšsēdētājam:

– Kāpēc jūs domājat, ja mēs nosūtīsim uz turieni simt tūkstošus, Ho Ši Mins nenoliks pret mums simt divdesmit tūkstošus? Vai rietumu cilvēki var vispār bez izlūkošanas efektīvi džungļos cīnīties ar austrumu cilvēkiem?

Pret karavīru nosūtīšanu uz Vjetnamu izteicās tikai valsts sekretāra vietnieks Džordžs Bols, un Džonsons bija viņu lūdza atkārtoti izteikties. Tomēr viņa argumenti sašķīda pret aizsardzības ministra Maknamaras dzelzs loģiku. Viņš bija kroņprincis komandā, kuru Džonsons mantoja no Kenedija. Viņš augstu vērtēja Maknamaru, uzskatīja viņu par mesiju. Viņš gribēja Maknamaru izvirzīt par nākamo prezidentu. Ministrs no sevis izšāva skaitļus ātrāk par jebkuru ložmetēju, viņam bija atbilde uz jebkuru jautājumu.

Roberta Maknamaras karjera sākās Hārvardas Biznesa skolā un turpinājās Forda automobiļu kompānijā. Kenedijs viņu uzaicināja valdībā mēnesi pēc tam, kad kļuva par prezidentu. Finansists Maknamara kara lietās vadījās no izdevumu un tēriņu grāmatvedības analīzes. Senators Barijs Goldoters viņu nosauca par «staigājošo kompjūteru». Viņš patiešām pārveidoja bruņoto spēku vadību un kontroli. Tomēr viņš pieļāva valstij iepīties Vjetnamas karā, tāpēc Maknamaras kļūdas ministra postenī tika skaitītas ar cilvēku dzīvībām, nevis ar akciju turētāju neiegūto peļņu.

1966. gada februārī Džonsons lidoja uz Honolulu, kur tikās ar ģenerāli Viljamu Vestmorlendu, amerikāņu karaspēka grupējuma komandieri Vjetnamā. Viņš apsolīja prezidentam līdz gada beigām panākt karā lūzumu, ja saņems papildspēkus. Džonsons pavēlēja pusgada laikā palielināt amerikāņu kontingentu un novēlēja ģenerālim veiksmīgas medības.

Ideja bija tāda, ka amerikāņu karaspēks uztur stabilitāti, kamēr Saigona apmāca savu armiju. Tomēr amerikāņi bija spiesti palikt Vjetnamā un mirt, tāpēc, ka Dienvidvjetnamas karaspēks tā arī nekļuva par nopietnu spēku. Pie tam 1971. gadā sākās Vjetnamas regulārā karaspēka vienību pārvietošana uz dienvidiem. Tām bruņojumā bija padomju artilērija, tanki un raķetes. Vjetnamieši uzspieda Savienotajām Valstīm karu līdz spēku apsīkumam, cenšoties nogalināt pēc iespējas vairāk amerikāņus, kuri parasti cenšas atrasties ārpus pretinieka nesasniedzamības.

Maknamara to saprata un 1966. gada decembrī atzinās prezidentam Džonsonam:

– Uzvara diez vai ir iespējama… Mēs bijām pārāk optimistiski.

Prezidents Džonsons atļāva ģenerāļiem atbildēt uz vjetnamiešu uzbrukumiem ar bombardēšanām. Tika nomests vairāk sprāgstvielas nekā Eiropā Otrā pasaules kara laikā. Bojā gāja daudz cilvēku. Bet Ziemeļvjetnama nebija industriāla valsts, kuras ekonomiku var sagraut no gaisa. Vjetnamieši ierakās zemē, novedot gandrīz līdz nullei aviācijas uzlidojumu efektivitāti, un turpināja pamazām pārņemt kontroli pār Dienvidvjetnamu.

– Nekādi gaisa uzbrukumi pat līdz pilnīgai Ziemeļvjetnamas un tās izdzīvotāju iznīcināšanai, – bet tādu pasākumu neatbalstīs neviens normāls cilvēks, – nesamazinās cilvēku un bruņojuma plūsmu, kas iet uz dienvidiem, – 1967. gada oktobrī senātā paziņoja aizsardzības ministrs Maknamara. – Ziemeļu bombardēšana nesalauzīs Hanoju. Gaisa karš neaizstās virszemes, un bombardēšanas mums nepalīdzēs uzvarēt karā ar mazām asinīm.

Lindons Džonsons negribēja liekus upurus, viņš negribēja provocēt padomju un ķīniešu iejaukšanos, tāpēc uzlika masu ierobežojumus bombardēšanām, kas tikai saniknoja lidotājus. Naktīs viņš lēca augšā no gultas, halātā un čībiņās ar lukturīti devās uz situāciju telpu, lai personīgi dotu rīkojumus attiecībā uz bumbu triecieniem otrā pasaules malā.

Dažus mēnešus pēc atkāpšanās sekretāre bieži sastapa Maknamaru stāvam pie loga, viņa pleci trīcēja. Ministrs raudāja. Beigu beigās Maknamara piedzīvoja nervu sabrukumu, un viņš aizgāja. Viņš tā arī nevarēja paskaidrot ne sev, ne amerikāņiem, kāpēc viņš divus gadus neatkāpās pēc tam, kad atzinās kolēģiem, ka karš Vjetnamā ir zaudēts? Kāpēc turpināja karu, kuram pats neticēja?

Karā bojā gāja trīs miljoni vjetnamiešu, un piecdesmit astoņi tūkstoši amerikāņu karavīru mājās atgriezās līķu maisos. Uz kārts tika likts Amerikas prestižs. Pentagons nezināja, kā uzvarēt karā, bet prezidents Džonsons – kā to pabeigt.

Lindona Džonsona sieva, lēdija Bjorda, dienasgrāmatā ierakstīja vīra teiktos vārdus: «Es nevaru no turienes aiziet. Es neesmu gatavs pabeigt, ko esmu iesācis. Es vienkārši nezinu, ko man iesākt».

Savienotās Valstis pieprasīja sabiedroto palīdzību. Teiksim, austrālieši nespēja atteikt Vašingtonai palīdzību un devās karot uz Vjetnamu. Bet britu premjerministrs Harolds Vilsons kategoriski atteicās nosūtīt uz Vjetnamu simbolisku karaspēka kontingentu. Valsts sekretārs Dins Rasks atriebīgi piebilda:

– Kad krievi izcelsies Britānijas salās, neceriet uz mūsu palīdzību

Valsts iepinās konfliktā uz augsta pašpārliecinātības viļņa. Tomēr sabiedrība neizturēja bezgalīgo karu, līķu un niknu cīņu kadru straumi.

1967. gada 1. novembrī Džonsons uzaicināja Valsts departamentā Aukstā kara veterānus. Atnāca Dins Ačesons, Klarks Klifords, Averels Harimans, Duglass Dilons, kurš strādāja Eizenhauera un Kenedija administrācijās, ģenerālis Omārs Bredlijs, ģenerālis Maksvels Teilors – Kenedija mīlulis, bijušais vēstnieks Saigonā Henrijs Kebots Lodžs. Visi viņi atbalstīja Džonsona politiku.

– Mēs varam, un mums ir jāuzvar,– pārliecinoši teica Ačesons.

Bijušais valsts sekretārs Ačesons rakstīja bijušajam draugam, bijušajam britu premjerministram Entonijam Īdenam: «Lindons Džonsons ir nelaimē. Tā nav tikai Vjetnama. Vjetnamai vajadzētu pieskaitīt nemierus pie mums mājās. Visi nolād ASV. Dzeltenie Āzijā, melnie pie mums dzimtenē un tas dīvainais de Golls Eiropā. Nasers draud, ka arābu valstis sagrābs visu naftu, uz kuru mēs ceram. Amerikāņiem tas ir neierasti. Un visi vaino Džonsonu».

Džonsons redzēja, ka karš aprij resursus un naudu, kura tam ir vajadzīga sociālajām un ekonomiskajām programmām. Bet viņš nezināja, kā izķepuroties no Vjetnamas bez tā, lai labējie republikāņi neuzrīdītu viņam visus suņus: «Tu esi bailīgs, tu esi pirmais prezidents, kura dēļ Amerika ir pazaudējusi karu». Risinājums no viņa aizslīdēja uz katra soļa.

Leonards Markss bija divdesmit piecus gadus Lindona Džonsona jurists. Viņš saņēma Savienoto Valstu Informācijas aģentūras direktora posteni. Reiz, uz vecās draudzības pamata, Markss ierosināja, lai Džonsons paziņotu, ka Vjetnamā ir gūta uzvara, un izvestu karaspēku.

Prezidents iekliedzās:

– Vācies ārā! Ej prom no šejienes!

Izbrīnītais Markss savāca dokumentus un aizgāja. Neviens viņam no Baltā nama nezvanīja. Viņu pārstāja aicināt uz apspriedēm. Viņš pateica sievai, ka iesniegs atlūgumu. Sieva ieteica viņam būt pacietīgam. Pēc dažām dienām lēdija Bjorda uzaicināja viņu uz mazu saviesīgu vakaru sakarā ar prezidenta dzimšanas dienu. Notvēris brīdi, Markss jautāja Džonsonam, kāpēc tas ar viņu tā runāja.

Tas pašūpoja galvu un teica:

– Redzi es saprotu, ka tev ir taisnība. Bet es neko nevaru padarīt.

Un viņš sūtīja un sūtīja karaspēku uz Vjetnamu.

1968. gada 30. janvārī komunisti noorganizēja uzbrukumu Teta svētku laikā. Tas ir vjetnamiešu Jaunais gads. Tā bija sekmīgu uzbrukumu sērija.

Saigonā četru tūkstošu liela vienība uzbruka amerikāņu vēstniecībai, deviņpadsmit partizāni iekļuva ēkā un sešas stundas pretojās, kamēr tos nenogalināja amerikāņu desantnieki, kuri nosēdās uz jumta. Amerikāņu sabiedriskajai domai tas bija trieciens, atbalsts karam beidzās. Jaunais aizsardzības ministrs Klarks Klifords teica:

– Kļuva skaidrs, ka mēs neredzam gaismu tuneļa galā.

1968. gada 4. martā apspriedē Baltajā namā aizsardzības ministrs Klifords rekomendēja prezidentam noraidīt militāristu prasību nosūtīt uz Vjetnamu vēl divsimt tūkstošus karavīru, tāpēc, ka tas novedīs tikai pie amerikāņu zaudējumu palielināšanās, un veikt visus pasākumus, lai karu beigtu. Un viņš pierunāja prezidentu.

Tas bija pirmais televīzijas karš. Skatītāji redzēja, kas tur notika, visi šausminājās. Pirmos nemierus Vjetnamas kara sakarā izraisīja studenti. Daži filozofi uzskata, ka ik pēc divdesmit gadiem jauna paaudze piesaka sevi kaujas laukos vai protesta demonstrācijās. Kārtējā paaudžu maiņa notika 1967.-1968. gadā, kad jaunatne sacēlās daudzās valstīs.

Lēdija Bjorda centās ap Džonsonu radīt siltuma un lojalitātes atmosfēru, kad pie viņa kā Vjetnamas kara bumerangs atgriezās valsts ienaids. Avīzes drukāja pazīstamu amerikāņu vēstules: «Godātais prezidenta kungs! Jūs esat nogalinājuši tik daudz ziemeļu un dienvidu vjetnamiešus. Kā jūs varat naktīs gulēt?»

Viņa lūdza draugiem un radiniekiem neuzdot Džonsonam jautājumus par Vjetnamu. Viņas dienasgrāmatas liecina par vīra izmisumu. Agrā rītā, ja viņam nenāca miegs, prezidents atnāca uz istabu un žēlojās par to, ka viņu neviens neatbalsta.

Mēs nevaram aiziet, – teica prezidents, – un mēs nevaram pabeigt karu.

Viņš nervozēja un slikti sevi kontrolēja. No tiem, kuri viņam nepiekrita attiecībā uz Vjetnamu, viņš atvadījās: aizgāja padomnieks nacionālās drošības jautājumos Makdžordžs Bandijs, valsts sekretāra vietnieks Džordžs Bols, preses sekretārs Bils Moijers, kurš tik ļoti patika lēdija Bjordai. Palika tikai tie, kuru padomus prezidents gribēja dzirdēt.

1968. gada 31. martā uz Balto namu atbrauca viņu meita Linda. Viņa bija stāvoklī. Viņas vīrs gaidīja nosūtīšanu uz Vjetnamu. Viņa jautāja tēvam:

– Kāpēc mums jādodas uz Vjetnamu?

Džonsons izbrīnījies paskatījās uz meitu. Lēdija Bjorda padomāja, ka nekad nebija viņa acīs redzējusi tādu sāpi pēc viņa mātes nāves.

Pretkara noskaņojums aptvēra tik nozīmīgus sabiedrības slāņus, ka Lindons Džonsons neriskēja balotēties nākamajam termiņam. Vīlies un nodots no to puses, kuriem pret viņu bija pienākums, Džonsons 1968. gada martā paziņoja:

– Es pats necentīšos to panākt un nepieņemšu no savas partijas izvirzīt savu kandidatūru prezidenta vēlēšanām.

1969. gada 20. janvārī, kad Džonsoni atstāja Balto namu, lēdija Bjorda teica vīram, ka neko nenožēlo, viņa ir laimīga atgriežoties mājās un vēlas viņiem vēl divdesmit gadus laimīgas dzīves rančo. Kad lidmašīna pacēlās, Džonsons izvilka cigareti un ievilka vairākus dziļus dūmus. Meita atgādināja, ka ārsti viņam aizliedza smēķēt, pie tam viņa bija ar bērnu.

– Aizvāc bērnu! – pavēlēja Džonsons.

Meita izbrīnījusies skatījās uz tēvu.

Klausies, četrpadsmit gadus es smēķēju tad, kad gribēju smēķēt. Četrpadsmit gadus man bija valsts, kurai man bija jākalpo, bērni, kurus vajag izaudzināt, un darbs, kurš jādara. Tagad darbs ir padarīts, bērni izauguši.

Pēc aiziešanas no Baltā nama Džonsons iekrita depresijā. Viņam bija jādod kādam norādījumi – kaut šoferim, kā jābrauc. Dzīve viņam bija nepanesama. Ja sieva nebija līdzās, viņš sāka runāt par Vjetnamas karu, par Bobiju Kenediju, par austrumkrasta liberāļiem, dzert viskiju, smēķēt un daudz ēst.

Lindons Džonsons nospēlēja svarīgu lomu, lai melnādainie amerikāņi panāktu vienlīdzību, viņš visvairāk bija aizņemts ar sociālajām reformām. Ja nebūtu bijis Vjetnamas karš, viņš būtu bijis izcils prezidents.

Prezidenta vēlēšanās 1968. gadā uzvarēja Ričards Niksons, kurš priekšvēlēšanu kampaņas laikā teica:

– Es nenometīšu atombumbu uz Vjetnamu. Es neievedīšu karaspēku ne Ziemeļvjetnamā, ne kādā citā šī reģiona valstī.

Viņu ievēlēja, lai viņš izbeigtu karu. Sabiedriskās domas aptaujas liecināja par to, ka iedzīvotāji pat nezināja, vai Niksons bija «balodis» vai «vanags». Bet tam nebija nozīmes. Viņš pārstāvēja republikāņus, bet ne demokrātus, kuri ievilka Ameriku karā.

Sarunas par mieru Vjetnamā viņš uzticēja savam padomniekam nacionālās drošības jautājumos profesoram Henrijam Kisindžeram. Viņš spēlēja pavisam neparastu lomu prezidenta Niksona administrācijā, kurš lepojās ar to, ka pie viņa strādā tāds cilvēks.

– Henrijs Kisindžers, – sacīja žurnālistiem Niksons, piesakot jauno darbinieku, – piekrita strādāt manas administrācijas sastāvā par padomnieku nacionālās drošības jautājumos. Viņš ir viens no izcilākajiem Amerikas un visas pasaules zinātniekiem. Viņš pienesīs jaunu pieeju.

Niksons vēlējās ieiet vēsturē kā miera nesējs un domāja, ka tas cilvēks, kurš joprojām runāja ar stipru vācu akcentu (Kisindžers bija dzimis Vācijā, viņu uz Ameriku atveda bērnībā), nevar viņam sastādīt konkurenci. Tomēr pretēji Niksona prognozēm Kisindžers kļuva populārs valstī un pasaulē.

Niksonam bija vajadzīgi pieci gadi, lai izvestu karspēku no Vjetnamas. Visus lielvalstu lēmumus ietekmēja Aukstais karš. Vašingtonā baidījās, ja viņi pametīs Dienvidvjetnamu, visi domās, ka Savienotās Valstis ir neuzticams sabiedrotais.

– Prezidentam un visiem, kuri ir iesaistīti sarunās, nav svarīgāka uzdevuma, kā beigt Vjetnamas karu. Mūs nedrīkst šantažēt, – draudīgi teica Kisindžers. – Mēs neparakstīsim līgumu, kamēr noteikumi nebūs saprātīgi.

Niksons skeptiski attiecās pret ideju par sarunām ar Vjetnamu. Uzskatīja, ka sākumā vajag dot spēcīgus triecienus Ziemeļvjetnamas karaspēkam un tad tikai vienoties.

Niksona personīgā militārā pieredze bija tikai aizmugures dienesta pieredze, kur viņš nodarbojās ar apgādi un spēlēja pokeru. 1944. gadā Niksonu nosūtīja uz Jūras-kara spēku 8. aviācijas divīziju, kas bāzējās Alamedo, Kalifornijas štatā. «Mans pirmais pienākums bija tāds, lai inspekcijas gadījumā viss spīdētu. Virsnieks, kurš veica inspekciju, vairākas reizes mums aizrādīja par nepietiekami tīriem tualetes podiem».

1972. gada 19. maijā prezidents žēlojās Kisindžeram par to, ka militāristi nepilda viņa pavēles:

– Pentagons vienkārši sabotē visus manus norādījumus. Es nekritizēju CIP. Viņi neatbalsta manu politiku, tāpēc, ka viņi galvenokārt ir no augstākās sabiedrības. Nē, Pentagons ir daudz vairāk vainīgs. Viņiem ir jāpilda virspavēlnieka pavēles. Problēma ir tāda, ka augšējos stāvos ir palikuši daudzi Maknamaras cilvēki un viņi apzināti sabotē mūsu pavēles. Militāristi domā tikai par to kā nezaudēt. Bet viņi nedomā par to kā uzvarēt!

Tikai pārliecinājies par to, ka arī viņš nespēj uzvarēt šo karu, Niksons nopietni vēlējās mieru.

Vjetnamā gāja bojā piecdesmit astoņi tūkstoši amerikāņu, divsimt tūkstoši bija ievainoti, divi ar pusi tūkstoši pazuda bez vēsts. Vjetnamieši zaudēja trīs miljonus cilvēku. Amerika karam iztērēja pus triljonu dolāru.

Ātrāk mieru vajadzēja noslēgt arī gūstekņu dēļ – pamatā tie bija notriektie amerikāņu lidotāji. Starp tiem bija arī nākamais senators Džons Makeins, kurš 2008. gadā balotējās prezidenta vēlēšanās no Republikāņu partijas, bet zaudēja Barakam Obamam.

Prezidenta kandidāts bija dzimis 1936. gada 29. augustā Jūras-kara spēku bāzē Panamā – Panamas kanāla zonā, kas atradās Amerikas bruņoto spēku kontrolē. Viņa pilnais vārds ir Džons Sidnijs Makeins-trešais. Viņš – trešais, tāpēc, ka gan tēvu, gan vectēvu sauca Džons Makeins. Šajā ģimenē neaizdomājas par to, kādu vārdu dot vecākajam dēlam.

Viņa tēvs un vectēvs bija admirāļi. Viņiem par godu ir nosaukts raķešu mīnu kuģis. Pirmais Džons Makeins 1906. gadā pabeidza jūras-kara akadēmiju Anapolisā, saņēma kaujas kristības Pirmajā pasaules karā, bet Otrajā pasaules karā komandēja aviācijas bāzes kuģus un piedalījās Japānas kapitulācijas akta parakstīšanā uz līnijkuģa «Misūri». Otrs Makeins izcēlās Otrajā pasaules karā komandējot zemūdeni, bet karjeras augstumus sasniedza Vjetnamas kara laikā.

Tēvu pārcēla no vienas karabāzes uz otru, un Džons nomainīja divus desmitus skolu. Viņu arī uzņēma Anapolisas akadēmijā, kaut viņš nebija centīgs skolnieks. Un 1958. gadā akadēmiju pabeidz viens no pēdējiem – 790. no 795 studentiem. Vēl divus ar pusi gadus nomācījās lidotāju skolā. Viņa specialitāte bija – klāja aviācijas lidotājs-iznīcinātājs. Viņš dienēja uz aviācijas bāzeskuģiem, laimīgi pārdzīvoja divas aviokatastrofas. Kubas krīzes laikā 1962. gadā viņš atradās Karību jūrā. Ja toreiz būtu izcēlies karš, tad piedalītos uzlidojumos padomju raķešu pozīcijām Kubā.

Viņa pirmā sieva Kerola Šepa bija modele no Filadelfijas. Viņi apprecējās 1965. gada 3. jūlijā. Viņš adoptēja divus viņas bērnus no pirmās laulības. 1966. gada septembrī Kerola viņam dzemdēja meitu Sidniju. Laimīgais tēvs, kuram palika trīsdesmit, palūdza viņu nosūtīt uz Vjetnamu. Viņu pārcēla uz aviācijas bāzeskuģi «Forrestal», kurš bāzējās Tonkinas līcī. No 1967. gada viņš piedalījās Ziemeļvjetnamas bombardēšanā.

1967. gada 29. jūnijā, kad kapteiņleitnants Makeins gatavojās pacelties, uz aviācijas bāzeskuģa klāja pēkšņi uzsprāga raķete, kura nejauši bija palaista no citas lidmašīnas. Uz kuģa izcēlās uguns elle. Bojā gāja simt trīsdesmit cilvēki, simtiem jūrnieku bija ievainoti. Divdesmit lidmašīnas bija bojātas. Ar šķembām Makeins bija ievainots kājās un vēderā, tomēr pats spēja tikt laukā no bojātā lidaparāta un izvilka otru pilotu.

«Forrestal» nosūtīja remontēt. Makeins varēja pilnībā atgriezties dzimtenē un turpināt dienestu daudz drošākā vietā, bet viņš deva priekšroku palikt un tika pārcelts uz citu aviācijas bāzeskuģi, kas piedalījās «stratēģiski svarīgu mērķu iznīcināšanā Ziemeļvjetnamas teritorijā». Patiesībā tie bija civilie objekti, un no amerikāņu bumbām bojā gāja mierīgie iedzīvotāji.

«Mērķu saraksts bija neliels, – atcerējās Makeins ,– tāpēc mums bija jābombardē atkal vieni un tie paši mērķi. Vairums pilotu uzskatīja, ka mūsu bombardēšanas praktiski ir veltīgas. Mēs domājām, ka mūsu civilie komandieri ir pilnīgie idioti, kuriem nav ne mazākās saprašanas par to, kā jāuzvar karā».

Vašingtonā jau vairs necerēja karu uzvarēt. Bet nezināja, kā aiziet no Vjetnamas, lai saglabātu prestižu, un tāpēc ietiepīgi turpināja bombardēt valsti.

Sešdesmit septītā gada rudenī Parīzē sākās slepenas sarunas par mieru ar Ziemeļvjetnamas pārstāvjiem. Sarunas vadīja Henrijs Kisindžers, kurš vēl neieņēma amatu valsts aparātā, bet bija vienkārši profesors. Kisindžers pieprasīja Pentagonam pārtraukt Hanojas bombardēšanu kaut vai uz sarunu laiku. Tomēr militāristi negribēja lauzt apstiprināto bombardēšanas triecienu grafiku.

Džonam Makeinam tas kļuva liktenīgi. 1967. gada 26. oktobrī, divdesmit trešā kaujas izlidojuma laikā, padomju ražojuma raķete virs Hanojas trāpīja viņa iznīcinātājā A4 Skyhawk.

Padomju Savienība piegādāja Vjetnamai zenītraķešu kompleksus S-75 «Dvina». Amerikāņi ar tiem cīnījās kā varēja: uzstādīja aktīvo un pasīvo traucējumu iekārtas, apšaudīja ar paštēmējošām raķetēm «gaiss-zeme». Bet S-75 bija efektīvas, amerikāņi cieta zaudējumus. 1967. gadā Vjetnamā jau atradās septiņi zenītraķešu pulki. Ģenerālpulkvedis Jurijs Bošņaks komandēja vienu no tiem:

«Uz mani īpašu iespaidu atstāja aviācijas bāzeskuģu lidmašīnu pilotu sagatavotība. Tie, bez šaubām, bija unikāli piloti, augstākās klases lidotāji, kuriem bija liels nolidoto stundu skaits, nevis simtos, bet tūkstošos stundu. Viņi izmantoja dažādus manevrus, tajā skaitā arī augstuma ziņā, grupas sastāvā, viena lidmašīna attiecībā pret otru, ap garenvirziena asi, izmainot atstarojošo virsmu, kura piespieda pulsēt atstarojošos signālus.

Tas viss radīja gandrīz neiespējamu situāciju šo mērķu apšaudei. Tāpēc es esmu pārliecināts, ka pat tas lidmašīnu daudzums, ko pazaudēja amerikāņi, tas ir ap tūkstoti lidmašīnu, – šis skaitlis bija izcila uzvara kā no mūsu ieroču puses, tā arī vjetnamiešu prasmes šos ieročus izmantot».

Padomju raķete trāpīja labajā spārnā. Makeina lidmašīna sāka krist lejup. Viņš katapultējās un zaudēja samaņu. Uzreiz nesaprata, ka viņam ir lauzta labā kāja ceļgala apvidū un abas rokas, pie kam labā trijās vietās.

«Samaņa, – viņš atcerējās, – man atgriezās, kad, nolaižoties ar izpletni, es iekritu ezerā. Lidotāja kostīms un aprīkojums vilka mani dziļāk. Bet ezers nebija dziļš, es atgrūdos un uzpeldēju virspusē. Vairāki ziemeļvjetnamieši mani izvilka krastā, un norāva man drēbes. Savācās pūlis, visi mani apspļaudīja un centās man iesist. Es apsēdos, tas acīmredzot izbiedēja vjetnamiešus. Viens no vjetnamiešiem iesita man ar laidi pa plecu, otrs ar durkli pa kāju. Pēc tam uzradās cilvēks, kurš pavēlēja pūlim apklust. Atnesa nestuves, un ar kravas mašīnu mani nogādāja uz cietumu.

Mani vairākas reizes nopratināja. Es atteicos nosaukt kaut ko vairāk par savu vārdu, dienesta pakāpi, personīgo numuru un dzimšanas datumu. Viņi mani sita, un es zaudēju samaņu. Viņi atkārtoja: kamēr nesāksi runāt, nesaņemsi medicīnisko palīdzību.

Ceturtajā dienā atnāca divi cietuma uzraugi. Viens pacēla segu un apskatīja manu ceļgalu. Tas bija piepampis un bija līdzīgs futbola bumbai. Es atcerējos, kā viens no mūsu pilotiem katapultējās un salauza gūžu. Viņš nomira no plaša asinsizplūduma. Mēs tad bijām satriekti: puisis nomira salauztas kājas dēļ. Tagad es sapratu, ka kaut kas tamlīdzīgs notiek ar mani.

Viņi pasauca priekšnieku, tas bija mocītājs-psihopāts, viens no sliktākajiem cietumā. Viņš pavēlēja atvest ārstu. Tas pataustīja man pulsu un kaut ko pateica priekšniekam».

– Jūs mani nosūtīsit uz hospitāli? – jautāja Makeins.

– Par vēlu, – atbildēja priekšnieks, kurš runāja angliski.

– Ja nosūtīsit mani uz hospitāli, es atlabšu.

– Ir par vēlu, - viņš atkārtoja un aizgāja.

Kad vjetnamieši noskaidroja, ka notriektā lidotāja tēvs ir admirālis, Džonam Makeinam neļāva nomirt. Viņu ieslodzīja kamerā kopā ar diviem citiem amerikāņiem, kuri domāja, ka viņš neizdzīvos pat nedēļu. Makeins zaudēja divdesmit kilogramus un pilnībā nosirmoja. «Smagi ievainotie vjetnamiešu gūstā neizdzīvoja, vjetnamieši vienkārši neuzskatīja par vajadzīgu tos ārstēt. Mums, Amerikā izaugušajiem, grūti bija šajos netīrumos. Kad lija lietus, uz grīdas bija ūdens».

Pie viņa atnāca kāds vjetnamiešu ierēdnis un paskaidroja:

– Tev ir jāiztaisa divas operācijas. Ja parunāsi ar franču žurnālistu, tev iztaisīs operācijas, ja atteiksies – operāciju nebūs. Tev jāpasaka, ka tu esi pateicīgs Vjetnamas tautai un lūdz piedošanu par saviem noziegumiem.

«Francūzis atnāca kopā ar diviem operatoriem, – stāstīja Makeins. – Vjetnamieši stāvēja līdzās un teica, kas man jāsaka. Jāizsaka visa cieņa franču žurnālistam, viņš nodeva filmiņas kopiju manai sievai. To parādīja CBC. Pēc divām nedēļām man iztaisīja kājas operāciju. Ar salauzto kreiso roku viņi nenodarbojās. Tā saauga pati.

Kad sēdi vieninieka kamerā, svarīgi ir ar kaut ko nodarbināt smadzenes. Kāds aizrāvās ar matemātiku, galvā veicot sarežģītus aprēķinus. Es pārcilāju atmiņā vēsturiskus notikumus, pārspriežot par to, kad un kāpēc tā vai cita valsts ir pieļāvusi lielas kļūdas, kā arī domāja par to, kā Savienotajām Valstīm vajadzētu rīkoties starptautiskajās lietās. Reiz es sāku atcerēties visu trīssimt trīsdesmit piecu amerikāņu vārdus, kuri bija nonākuši vjetnamiešu gūstā. Es pat tagad atceros.

Man bieži jautā, kā man izdevās atcerēties visas manas dzīves detaļas gūstā. Tas nav sarežģīti, ja sēdi vieninieka kamerā un tev nav citu iespaidu… Un vēl vajag mācēt nostāties pretī muļķīgam noskaņojumam. Reiz mani mocīja hemoroīdi, trīs dienas es biju stulbā noskaņojumā. Bet pēc tam sev teicu: «Klausies, Makein, tu taču nekad neesi dzirdējis par to, ka cilvēks būtu nomiris no hemoroīdiem». Tā es vienkārši par to aizmirsu, bet pēc tam viss pārgāja pats no sevis.

1968. gada jūlijā viņa tēvs admirālis tika iecelts par visu amerikāņu spēku komandieri Vjetnamas kaujas darbību telpā. Hanojā nolēma atbrīvot admirāļa Makeina dēlu. Tas būtu pamanāms politisks žests.

Naktī viņu veda uz pratināšanu un jautāja:

– Gribi atgriezties?

«Viņi gribēja mani nosūtīt uz mājām tajā pašā dienā, kad mans tēvs ieņems karaspēka komandiera posteni, – atcerējās Makeins. – Tas izskatītos humāni. Un bez tam, parādījās iespēja pateikt citiem gūstekņiem: «Redziet, tā cilvēka dēls, kurš ved karu pret mums, aizgāja mājās un jūs šeit pameta. Par jums, vienkāršiem puišiem, Amerikas valdība tā arī nerūpējas».

Es cietu no dizentērijas un domāju: vai izdzīvošu? Bet es atcerējos savu virsnieka pienākumu, kuram nav tiesību pieņemt no pretinieka dāvanas. Tikt atbrīvotam no gūsta ātrāk par biedriem – nozīmē pieņemt dāvanu. Pēc trīs dienām naktī mani atkal veda uz nopratināšanu. Uz jautājumu «vai gribi mājās?» es atbildēju «Nē».

Viņi briesmīgi sadusmojās. Mani aizveda pie nometnes priekšnieka. Telpā ienāca ap desmit cilvēku. Viņi sāka mani sist un mežonīgi priecājās. Pēc tam mani sasēja, un nakti es pavadīju sasiets. Četras dienas pēc kārtas mani sita un atkal salauza kreiso roku. Viņi pieprasīja, lai es parakstu iesniegumu par to, ka es lūdzu piedošanu par noziegumiem, kas ir izdarīti pret Vjetnamas tautu, un esmu pateicīgs par humānu izturēšanos pret mani…

Ja tu esi nonācis gūstā, tu nedrīksti nosodīt savu valsti. Tu neesi pats par sevi, tu pārstāvi Savienoto Valstu bruņotos spēkus, un tavs pienākums ir saglabāt uzticību Augstākajam virspavēlniekam. Bet tās bija sliktākās dienas manā dzīvē. Es atrados uz pašnāvības robežas. Un es piekritu parakstīt tekstu».

Šajā tekstā viņš sevi nosauca par «nelietīgu noziedznieku un gaisa pirātu». Vēlāk Makeins nosodīja sevi par šo vājumu, uzskatīja, ka ir rīkojies negodīgi, bet paskaidroja:

«Es sapratu to, ko mēs apzinājāmies visi, kas nonākuši gūstā: katram cilvēkam ir iespēju robeža. Es biju sasniedzis šo robežu. Es biju novests līdz dzīvnieka līmenim. Divas nedēļas viņi man lika mieru. Man bija iespēja atpūsties, un es biju gatavs viņiem turēties pretī. Kad uz tevi izdara spiedienu, ar laiku tu arvien vairāk padodies, vai arī pretēji, paliec stingrāks. Es viņus neieredzēju tik stipri, ka paliku stiprāks. Cietuma uzraugi gribēja, lai es tiktos ar delegācijām, to bija daudz – kubieši, krievi. Dažreiz atbrauca «cīnītāji par mieru» no Amerikas. Es atteicos ar viņiem satikties. Mani sita. Es pateicu: labi, es ar viņiem parunāšu, un pateikšu, kā ar mani apietas…

1969. gada pavasarī un vasarā bija pavisam slikti. Divi gūstekņi mēģināja bēgt, bet viņus noķēra. Vienu vjetnamieši sita līdz nāvei. Nosistu arī otru, bet tas bija stiprs puisis, bijušais bokseris. Viņš izdzīvoja».

Gūstekņus izmantoja arī kā Aukstā kara propagandas instrumentu. Sākumā ziemeļvjetnamiešu rokās, kuri piespieda tos publiski izsūdzēt grēkus par noziegumiem pret cilvēcību. Pēc tam amerikāņi pacēla ņirgāšanās tēmu par notriektajiem lidotājiem kā Hanojas režīma necilvēcības paraugu.

1969. gada oktobrī uzlabojās gūstekņu uzturēšanas apstākļi, tāpēc, ka pasaulē sāka runāt par spīdzināšanām, kādām pakļauj amerikāņu lidotājus. Prezidenta Lindona Džonsona administrācija pieturējās pie līnijas: «Nerunājam par gūstekņu stāvokli, lai viņiem nekaitētu». Ričarda Niksona administrācijas attieksme bija atšķirīga.

Aizsardzības ministrs Melvins Leirds preses konferencē parādīja gūstekņu fotogrāfijas un vērsās pie Vjetnamas varas iestādēm:

– Saskaņā ar Ženēvas konvenciju jūsu pienākums ir atbrīvot visus slimos un ievainotos gūstekņus. Šie cilvēki ir slimi un ievainoti. Kāpēc jūs viņus neatbrīvojat?

Dažus atbrīvoja. Kad preses konferencē lidotāji pastāstīja, kā vjetnamieši izturējās pret gūstekņiem, tas atstāja smagu iespaidu uz sabiedrisko domu.

Vjetnamieši to ņēma vērā, – atcerējās Makeins. – Vairāk deva ēst, nesita. Reizi gadā mums ļāva saņemt paciņu ar vitamīniem. Drīkstēja kamerā vingrot, un tas palīdzēja atgūt spēkus. Es varēju 45 reizes «piepumpēties» un vairāk kā simts reizes uztaisīt «presītes». Ar ko vēl ir labi fiziskie vingrinājumi? Nogursti un labi iemiedz. Kad tu guli, tu esi brīvs.

Iestājās diena, kuru es nekad neaizmirsīšu, – 1972. gada 18. oktobris. Viss burtiski uzsprāga – pēc Niksona pavēles sākās bombardēšanas. Mēs redzējām, kā dega debesis. No sprādzienu triecieniem drebēja mūsu ēka. Ieslēdzās sirēnas. Mēs bijām laimīgi».

1972. gada 13. decembrī Ziemeļvjetnamas puse pārtrauca sarunas Parīzē, – stāstīja Henrijs Kisindžers. – Hanoja nolēma faktiski sarunas pārtraukt un turpināt karu cerībā uz bezierunu uzvaru. Niksons un es bijām spiesti atgriezties pie problēmas risinājuma ar militāriem līdzekļiem. Niksons izvēlējās nepārtrauktu masveida bombardēšanas stratēģiju izmantojot B-52 lidmašīnas.

Bombardēšanas turpinājās divpadsmit dienas. Pieņemts uzskatīt, ka bombardēšanas neko nedeva. Tas tā nav. 26. decembrī, vienā no spēcīgākajām uzlidojumu dienām, mēs saņēmām no Hanojas piekrišanu atjaunot sarunas uz mūsu noteikumiem».

Tad pirmo reizi krustojās Džona Makeina un Henrija Kisindžera likteņi. Henrijs Kisindžers vēlāk 2008. gadā vēlēšanu kampaņas laikā konsultēja Makeinu starptautiskajās lietās. Bet toreiz prezidenta Niksona palīgs nacionālās drošības jautājumos Henrijs Kisindžers Parīzē vadīja sarunas ar ziemeļvjetnamiešiem par kara beigšanas noteikumiem.

«Es apbrīnoju prezidenta Niksona vīrišķību, – saka Makeins. – Viņu ir par ko kritizēt – piemēram, par Votergeitu. Tomēr viņam bija spēks pieņemt nepopulārus lēmumus – mīnēt ostas, izvērst jūras blokādi, bombardēt Kambodžu. Es saprotu, tas viņam bija grūti, bet tieši tā var beigt karu. Viņš zināja, kad jāpadod burkāns, kad jāsadod ar nūju. Vjetnamieši domāja, ka amerikāņu lielākā daļa negrib karu. Bet viņi nenovērtēja prezidentu Niksonu. Viņš zināja, jo mēs esam stiprāki, jo komunisti ir gatavāki iziet uz sarunām. Viņi saprot tikai spēka valodu».

Džons Makeins gūstā pavadīja piecus ar pusi gadus un atgriezās dzimtenē pēc miera noslēgšanas Parīzē. Līgumu parakstīja 1973. gada 27. janvārī. Makeinu atbrīvoja 15. martā. Viņš dzimtenē atgriezās kā varonis. Viņu pieņēma prezidents Ričards Niksons. Fotogrāfija, kurā Makeins bija ar kruķiem, apceļoja visu valsti. Viņš saņēma augstākos apbalvojumus, kādus piešķir amerikāņu karavīriem, tajā skaitā medaļa, ar kuru atzīmēta karavīru drosme, kuri ir bijuši ienaidnieka gūstā.

– Kas attiecas uz maniem plāniem nākotnē, – toreiz žurnālistiem sacīja Makeins, – tad es gribētu palikt flotē, ja es atkal varēšu lidot. Tas ir atkarīgs no ķirurgu panākumiem, kuri nodarbosies ar manām rokām un kāju. Ja būs jāaiziet no flotes, es ceru kalpot valdībai kādā citā kvalitātē. Man bija iespēja par daudz ko padomāt un nonācu pie slēdziena, ka viena no svarīgākām lietām dzīvē – bez rūpēm par ģimeni – ir būt noderīgam savai valstij.

Viņš ārstējās deviņus mēnešus. Reabilitācijas kurss bija ļoti sāpīgs. Viņš cietās, tāpēc, ka gribēja, lai ārsti atzītu viņu derīgu aktīvajam kara dienestam. Viņš pabeidza kursu nacionālajā kara koledžā, turpināja dienēt un atkal lidoja. 1977. gadā kara varoni piekomandēja Senāta komitejai bruņoto spēku lietās. Pagrūstījies Kapitolijā, Makeins sāka runāt, ka viņš nav dumjāks par senatoriem, kurus vēro katru dienu. Kāpēc viņam pašam nenodarboties ar politiku?

Protams, viņš vēlētos kļūt par admirāli, tāpat kā tēvs un vectēvs. Tomēr, pirmkārt, traumu dēļ viņš ar grūtībām nokārtoja ikgadējo eksāmenu fiziskajā sagatavotībā. Otrkārt, viņš nekad nebija komandējis jūras karaspēka vienību grupas. Kad runa ir par aktīvo karadienestu, izņēmumi netiek pieļauti pat varoņiem. Viņš otrreiz apprecējās, pārcēlās pie sievas uz Arizonu un pieteica savu kandidatūru kongresam.

Apgabalā viņu dēvēja par svešinieku. Vēlētājiem viņš paskaidroja:

– Draugi, es divdesmit divus gadus esmu dienējis flotē. Mans tēvs ir dienējis flotē. Mans vectēvs ir dienējis flotē. Ja tu esi karavīrs, tevi pastāvīgi pārceļ no vienas vietas uz otru. Mēs dzīvojām mūsu valsts visās malās. Protams, man gribētos visu dzīvi pavadīt kopā ar jums tādā brīnišķīga vietā kā Arizona, tomēr mans liktenis ir izveidojies citādāk. Godīgi sakot, visilgāk vienā vietā es esmu dzīvojis Hanojā, kad biju gūstā…

Parakstot līgumu par kara izbeigšanu un miera atjaunošanu Vjetnamā, Savienotās Valstis varēja attaisnot savu aiziešanu ar to, ka tagad viena pret otru stāvošās vjetnamiešu puses nodarbosies ar saskaņas meklējumiem. Patiesībā miers nav iestājies.

Ziemeļvjetnamas vadītājs Le Zuans paskaidroja biedriem dienvidos:

– Mums vissvarīgākais Parīzes līgumā ir nevis divu administrāciju atzīšana dienvidos un nevis virzība izveidot koalīcijas valdību, bet gan tas, ka amerikāņu karaspēkam bija jāaiziet, bet mūsu armija paliek.

CK plēnums izvirzīja uzdevumu: «iznīcināt ienaidnieku un atbrīvot Dienvidvjetnamu».

Pēc amerikāņu karaspēka aiziešanas Dienvidvjetnamai nebija nekādu izredžu. 1975. gada 30. aprīlī partizānu vienības un Vjetnamas tautas armijas regulārās daļas ieņēma Saigonu. No komunistiem izbijušies vjetnamieši lūdzās amerikāņus izvest viņus no valsts. Evakuēties izdevās nedaudziem. Saigona ilgi neatradās marodieru varā, bijušie tirgoņi, izdabājot jaunajai varai, jau visās malās tirgoja Ho Ši Mina portretus. Pēc dienvidnieku sakāves no valsts aizbēga pusotrs miljons cilvēku. Astoņsimt piecdesmit tūkstoši apmetās ASV. Amerikāņiem nebija ne spēku, ne vēlēšanās iejaukties. Viņi bija pateicīgi Niksonam par to, ka viņš aizgāja no Vjetnamas.

Bērnībā Ričards Niksons gribēja kļūt par dzelzceļnieku. Viņš uzauga Jorbalindas ciemā, kur dzīvoja trīssimt cilvēku. Reiz dienā ciemam cauri gāja vilciens. Lokomotīves svilpe, kad tā bremzēja pie pārbrauktuves, rosināja viņā sapņus par tām vietām, kurās viņš gribētu nokļūt…

Viņa tēvs Frenks Niksons uzbūvēja māju un atvēra degvielas uzpildes staciju. Bērnu guļamistaba atradās virs garāžas. Pēc tam viņš degvielas uzpildes stacijā ierīkoja arī veikalu. Ričards Niksons strādāja tēva bodītē un agri no rīta kopā ar viņu brauca uz tirgu, lai līdz veikala atvēršanai piegādātu svaigus augļus un dārzeņus. Tas deva labus ienākumus.

Ričards ļoti gribēja mācīties. Vēl viņš ņēma papildus nodarbības klavierspēlē un vijoles spēlē. 1923. gada jūlijā ģimenē gadījās pirmā nelaime – saslima jaunākais dēls Arturs. Precīzu diagnozi neizdevās noteikt, ārsti teica, ka zēnam ir encefalīts vai meningīts un diez vai viņš izdzīvos. Zēns nomira 1925. gada 10. augustā septiņu gadu vecumā.

Frenks Niksons nolēma, ka jaunākā dēla nāve, iespējams, ir Dieva sods par to, ka ģimene bija pārāk aizrāvusies ar nauda pelnīšanu. Svētdienās viņš uzpildes staciju un veikalu slēdza, biežāk sāka iet baznīcā, braukāja klausīties pazīstamus sprediķotājus. Ričards spēlēja pianīno dievkalpojumu laikā. Vēlāk viņš domāja, ka viņš visu ir panācis nevis apstākļus sakritības vai veiksmes dēļ. Viņš to uzskatīja par viņa gribas triumfu, par Dieva svētību.

1939. gadā Ričards Niksons gribēja kļūt par FIB speciālo aģentu, bet viņa kandidatūra tika noraidīta «nepietiekamas agresivitātes» dēļ. Iespējams, personāla daļa kļūdījās. Politiķis Niksons sevi parādīja cīņas frontē pret komunistiem. Trīsdesmit deviņu gadu vecumā, jauns un neatlaidīgs, viņš tika uzskatīts par piemērotu kandidātu, lai balotētos kopā ar Eizenhaueru viceprezidenta amatam.

Bet tad pēkšņi prese paziņoja, ka Niksons ir iebāzis savā kabatā no priekšvēlēšanu fonda, kuru bija izveidojis kāds bagāts kalifornietis. Ierunājās par to, ka Niksona kandidatūru vajadzēs atsaukt. Bet viņš spēra negaidītu soli. Viņš uzstājās televīzijā un sīki jo sīki izstāstīja par savām finansēm. Neviens vēl neko tādu nebija darījis. Viņš atzinās, ka viens piekritējs no Teksasas atsūtīja viņa bērniem kucēnu.

– Un jūs zināt, – teica Niksons, – mūsu bērni, tāpat ka visi bērni pieķērās kucēnam. Un lūk ko es gribu jums tagad teikt: lai nu ko tur arī runātu, no kucēna mēs nešķirsimies!

Šī frāze aizkustināja auditoriju. Cilvēki novērtēja viņa atklātību. Viņš pēkšņi piecēlās no krēsla un turpināja runāt bez papīra:

– Es nedomāju, ka man vajadzētu atsaukt savu kandidatūru. Es neesmu kapitulants. Un, starp citu, mana sieva Peta arī nav kapitulante. Īri nekad neatkāpjas. Es ierosinu, lai Republikāņu partijas Nacionālā komiteja izlemtu jautājumu, vai man palikt par kandidātu vai ne. Bet jums es gribētu lūgt palīdzību atrast pareizo risinājumu – rakstiet un telegrafējiet man savus viedokļus. Un es tiem pakļaušos.

Ričards Niksons uzvarēja. Viņš kļuva par viceprezidentu un palika šajā amatā astoņus gadus. Viņš cerēja iekarot Balto namu pēc Dvaita Eizenhauera. Tomēr 1960. gadā pazaudēja Džonam Kenedijam. Pēc tik sekmīgas karjeras zaudējums likās kā trieciens.

– Visgrūtāk šķirties no automašīnas, – teica viens no bijušajiem viceprezidentiem. – Vēl šodien mani sagaida automobilis, šoferis un slepenā dienesta aģents. Bet no rīta man tā visa vairs nebūs. Vajadzīgs laiks, lai pierastu pie jaunās situācijas.

1962. gadā Niksons cieta sakāvi Kalifornijas gubernatora vēlēšanās.

– Es domāju, ka pazaudējot divas vēlēšanās pēc kārtas, politiski es esmu beigts, – atcerējās Niksons. – Visi mani norakstīja, un es pats sevi norakstīju.

Tomēr 1968. gadā viņš uzvarēja prezidenta vēlēšanās. Ričards Niksons karjeru veidoja balstoties antikomunismu. Viņš bija klasisks Aukstā kara bruņinieks. 1960. gadā Republikāņu partijas kongresā Niksons paziņoja:

– Ja Hruščova kungs apgalvo, ka mūsu mazbērni dzīvos komunismā, tad atbildēsim viņam, ka viņa mazbērni dzīvos brīvībā. Es ticu amerikāņu sapnim, tāpēc, ka tas ir piepildījies manā personīgajā dzīvē…

Šajā vēsturiskajā strīdā uzvarēja Niksons. Hruščova dēls «perestroikas» laikā pārcēlās uz Ameriku un pat saņēma Savienoto Valstu pilsonību.

Smadzeņu rūgšana un starptautiskā saspīlējuma atslābuma periods

Tieši Niksons virzīja Ameriku uz starptautiskās spriedzes samazināšanu, ko vēlējās arī viņa padomju partneris Leonīds Iļjičs Brežņevs. Septiņdesmito gadu sākumā pavērās iespēja divu superlielvalstu tuvināšanai. Savienotās Valstis iestiga Vjetnamā, Padomju Savienība sadūrās ar atklātu naidīgumu no Ķīnas puses. Starp PSRS un ASV izveidojās neparasta simbioze, kura izpaudās tā, ka Padomju Savienība, kura nespēja sevi pabarot, iepirka graudus Amerikā. Dažreiz likās, ka divām lielvalstīm ir daudz vairāk kopīga nekā ar saviem sabiedrotajiem, kurus vajadzēja noturēt savā nometnē. Stabilitāte un kodolkonflikta brīdinājums kļuva svarīgāki par ideoloģiskajām domstarpībām.

Smadzeņu rūgšanas rezultātā Niksona administrācija kongresā ieguva neparastu politiskā manevra brīvību. Vjetnamas kara rezultātā liberāļi no Kapitolija kalna kļuva par kompromisu piekritējiem ārpolitikā un saspīlējuma samazināšanā, bet labējie gribēja samazināt izdevumus aizsardzībai.

Lai cik dīvaini tas izklausītos, Niksons bija ļoti kautrīgs un priekšroku deva darboties ar dokumentiem, bet nevis cilvēkiem. Viens žurnālists rakstīja par Niksonu, ka viņš ir uzstādījis bezprecedenta vienpusējus sakarus ar tautu: «Viņš var sazināties ar mums, bet mēs ar viņu nevaram sazināties. Mēs varam viņu redzēt, bet viņš nevar mūs dzirdēt. Viņš vienmēr ir ar mums, bet dialogs neiznāk».

Ričards Niksons nerīkoja apspriedes ar kolēģiem, ar kuriem nebija vienisprātis, un negribēja tikties ar draugiem, kuri neatzina viņa rīcību. Viņš bija iecienījis slepeno diplomātiju.

1972. gada 20. aprīlī Maskavā slepenā vizītē atlidoja prezidenta padomnieks nacionālās drošības jautājumos Henrijs Kisindžers. Viņš spēja nodibināt lietišķas attiecības ar padomju vadību. Andrejs Gromiko dažreiz Kisindžeru nosauca par «velnu», tomēr ļoti nopietni pret viņu attiecās un ticēja viņa solījumiem.

Jau 1968. gada martā Niksons prognozēja, ka Padomju Savienība kļūs daudz piekāpīgāka sakarā ar sliktajām attiecībām ar Ķīnu. Zināmā mērā Niksonam izrādījās taisnība. Kisindžers atcerējās, ka padomju partneri pat interesējās, kāda būs Vašingtonas reakcija padomju kodoltrieciena gadījumā pret Ķīnu.

1949. gadā komunistu gāztais prezidents Čan Kaiši kopā ar sava karaspēka atliekām bēga no kontinentālās Ķīnas uz Taivānas salu. Savienotās Valstis atzina Taivānas režīmu, kas pārvaldīja 17 miljonus cilvēku, kā patieso visas Ķīnas valdību. Ķīna ar savu iedzīvotāju miljardu diplomātiskajā ziņā vienkārši neeksistēja priekš ASV un tās sabiedrotajiem. Divdesmit gadu laikā Vašingtona neļāva Ķīnai ieņemt vietu ANO un izolēja to praktiski no visas pasaules.

Niksona laikā Savienotās Valstis izmainīja politiku un atzina, ka Ķīna ir vienota un Taivāna ir tās daļa. Sākumā amerikāņi nedomāja, ka ir iespējama samierināšanās ar Pekinu, kur liesmoja kultūras revolūcija.

«Amerikāņu imperiālisms ir sprāgšanas stadijā, – rakstīja Ķīnas kompartijas centrālais orgāns avīze «Žeņmiņ Žibao». – Kaut tas tuvojas savam galam, Niksonam netrūkst nekaunības par nākotni. Cilvēks, kurš stāv ar vienu kāju kapā, mēģina mierināt ar sapņiem par paradīzi».

Pirmais signāls par vēlamo tuvināšanos Vašingtonā pienāca no Ķīnas pēc padomju karaspēka ievešanas Čehoslovākijā 1968. gada augustā. Ķīnieši gribēja paglābties no draudiem karot divās frontēs – pret Padomju Savienību un Savienotajām Valstīm, iziet no starptautiskās izolācijas un nodemonstrēt visai pasaulei savu nozīmi.

1969. gadā naids starp Maskavu un Pekinu sasniedza kara draudu aspektu. Kad notika padomju un ķīniešu karaspēka sadursmes, Vašingtona bez svārstīšanās pagrieza seju pret Ķīnu. Daži amerikāņu diplomāti teica, ka tuvināšanās ar Ķīnu iedragās attiecības ar Padomju Savienību. Kisindžers uzskatīja pretēji, ka tas piespiedīs Maskavu meklēt savstarpējo sapratni ar Maskavu.

1971. gadā Niksons lidoja uz Ķīnu. Pirms brauciena franču rakstnieks Andrē Malro teica Niksonam par Mao:

– Jums ir paredzēta tikšanās ar kolosu, kurš stāv ar vienu kāju kapā. Ziniet, ko padomās Mao, kad ieraudzīs jūs? Viņš padomās: «Lūk, cilvēks, kurš par mani ir daudz jaunāks». Jūs domāsit, ka viņš runā ar jums, bet patiesībā viņš runās ar nāvi… Mao ir kaut kas burvestīgs. Viņu moka vīzijas, tās viņu aprij.

Ķīnas līderi ar visu savu šarmu ir paši nesentimentālākie spēku līdzsvara politikas pavadoņi. No seniem laikiem ķīniešiem vajadzēja nostāties pretī spēcīgiem kaimiņiem. Bieži, būdami vāji militārajā ziņā, viņi uzvarēja, jo saprata un izmantoja saviem mērķiem svešzemnieku psiholoģiju un aizspriedumus. Kad Ķīnai draud briesmas, tā prasmīgi savus pretiniekus nostāda vienu pret otru.

«Pirmajās oficiālajās pusdienās Pekinā 1972. gadā, – atcerējās Niksons, – Čžo Eņlajs, lai nodemonstrētu ķīniešu degvīna «maotaja» stiprumu, ielēja to bļodiņā un pielika sērkociņu. Degvīns uzliesmoja kā baznīcas svecīte. Iedomājieties, kas notiks, ja šis dzēriens nonāks kuņģī».

Niksona vizīti Pekinā 1972.  gada februārī Maskavā uztvēra kā sakāvi, kā neveiksmi. Reāli Ķīna pārstāja būt neprognozējams un bīstams kaimiņš. Tā pārvērtās par parastu spēlētāju, kurš ievēro zināmus noteikumus.

Padomju līderi steidzās parādīt, ka viņi ir daudz nopietnāki partneri, nekā ķīnieši. 1972. gada maijā Niksons atlidoja uz Maskavu, tas bija milzīgs notikums abām valstīm.

Saspīlējuma atslābuma periods sākās 1972. gada 26. maijā, kad Maskavā parakstīja divus padomju-amerikāņu līgumus – beztermiņa Pretballistisko raķešu ierobežošanas līgumu un Līgumu par stratēģisko kodolieroču ierobežošanu (SKI-1), kurš paredzēja pārtraukt jaunu starpkontinentālo ballistisko raķešu šahtu būvniecību un starta iekārtu skaita iesaldēšanu zemūdenēm līguma parakstīšanas brīdī.

Privātā sarunā Leonīds Iļjičs teica Niksonam, ka vēlētos ar viņu nodibināt personīgas, uzticīgas attiecības. Viņi parakstīja pirmos līgumus par kodolbruņojuma ierobežošanu. Niksons uzaicināja Brežņevu atbildes vizītē.

Brežņevam Amerikas vizīte atstāja zināmu iespaidu. Viņš gribēja radīt apstākļus, kas padarītu neiespējamu karu starp Savienotām Valstīm un Padomju Savienību. Pie kam viņu sagaidīja labvēlīgi, uzdāvināja «Linkolnu». Amerikāņu valdības rīcībā nebija līdzekļu tik dārgas mašīnas iegādei, palūdza dažiem biznesmeņiem samesties kopā attiecību stiprināšanai ar Krieviju vārdā. Brežņevam patika Amerikā, viņš uzvedās pārliecinoši un brīvi. Tā kā sieva viņam nebija līdzi, tad viņš divas dienas pavadīja kopā ar stjuarti no personīgās lidmašīnas. Brežņevs viņu pat iepazīstināja ar prezidentu Niksonu, tas pat uzacis nepakustināja.

Vakariņu laikā ar Niksonu tika izdzerta amerikāņu prezidentam gādīgi sagatavotā «Stoļičnajas» pudele. Brežņevs žēlojās par to, cik viņam ir grūti pārliecināt kolēģus vadībā – sevišķi Podgorniju un Kosiginu atbruņošanās jautājumos un labu attiecību nodibināšanā ar Savienotām Valstīm.

Tā varēja būt kā atklātības izpausme, vēlēšanās izskaidrot situāciju Kremlī, kā arī sava veida spēle: es ar abām rokām par, bet ne es viens izlemju… «Brežņevs, – atcerējās Niksons, – ar plaukstu uzsita sarunu biedram pa ceļgalu, ar elkoni iestūma ribās vai apņēma, lai brīdim piedotu īpašu svarīgumu ».

Padomju līderiem attiecībā pret amerikāņiem bija sarežģītas jūtas – cieņa un nicinājums, skaudība un nicināšana. Maskavā smagi pārdzīvoja prezidenta vēlēšanas Savienotās Valstīs, nezinot, kā izveidosies attiecības ar jauno Baltā nama saimnieku.

Brežņevs sevi sāka uzskatīt par cilvēku, kurš saspīlējuma atslābumu padarīja par reālu. Viņam patika, kad Rietumu presē par viņu rakstīja kā par miera nesēju. Citi Politbiroja locekļi vai nu pavisam neko nesaprata pasaules lietās, vai arī atradās kaut kādu fantastisku mītu gūstā. Viņi saspīlējuma samazināšanos uzņēma kā viltīgu soli cīņā pret imperiālismu, bet Brežņevs tomēr piespieda militāristus piekrist kodolieroču ierobežošanai.

Maskavā pat nenojauta, ka amerikāņu ģenerāļi arī pretojās jebkuriem ierobežojumiem un vainoja Henriju Kisindžeru un viņa diplomātus par to, ka viņi parakstījuši dokumentu, kas izdevīgs Padomēm. Opozīcija izveidojās arī Kongresā, tāpēc, ka Niksons un Kisindžers rīkojās vienatnē un pat necentās iegūt sabiedrotos Kapitolija kalnā.

Saspīlējuma samazināšana apstājās pēc Niksona piespiedu aiziešanas no Baltā nama. Viss sākās ar to, ka Vašingtonas dzīvojamā kompleksā Votergeitā, kur atradās Demokrātiskās partijas štāba mītne, notika zādzība ar ielaušanos. Zagļi iekrita. Viņi nebija ilgi ieslēgušies. Noskaidrojās, ka viņus noalgoja pretinieki no Republikāņu partijas – ar prezidenta aparāta piekrišanu.

«Niksonu nomāca, – uzskata Henrijs Kisindžers, – viņa attiecības ar Kenediju ģimeni. Niksons visu būtu atdevis par to dziļo cieņu, kāda tika izrādīta Džonam Kenedijam. Kāpēc Niksons un viņa cilvēki noklausījās pretinieka sarunas, kad uzvara vēlēšanās jau bija viņu rokās? «Vai tiešām Niksons varēja uzskatīt uzvaru par galīgu, ja tā nepārspēja ienīstos, briesmīgos un tajā pašā laikā dievinātos Kenedijus? Tas bija atriebības akts par iedomātām traumām…»

– Es, protams, nezināju, ka tiek gatavota ielaušanās Votergeitā, – teica Niksons televīzijā. – Un man nebija nekādu saistību ar turpmākajiem mēģinājumiem slēpt galus ūdenī.

Patiesībā Niksons mēģināja traucēt izmeklēšanai, lai kramplaužu pēdas nevestu uz Balto namu. Tomēr Savienotajās Valstīs apstādināt izmeklēšanu nav pa spēkam pat prezidentam. Vēl sliktāk bija tas, ka šis mēģinājums viņu pazudināja. Niksons domāja, ka valdīšana kļūs izcila, tāpēc katrs vārds bija jāsaglabā vēsturei. Un viņš negribēja, lai palīgi viņu piemānītu, mainot savu viedokli. Baltajā namā uzstādīja automātisko sarunu ierakstīšanas sistēmu. Tā uzreiz ieslēdzās, kad kāds sāka runāt. Niksonam nevajadzēja rūpēties par to, lai ieslēgtu magnetofonu. Bet viņš nevarēja to arī atslēgt. Viņš arī pirmais aizmirsa, ka notiek ieraksts, un Ovālā kabineta klusumā apsprieda, kas jādara lai glābtu situāciju.

Kad viņam saskaņā ar Augstākās tiesas lēmumu, bija Kongresam jānodod magnetofona lentas, kurās ierakstītas savas sarunas ar tuvākajiem palīgiem par Votergeitu, kļuva skaidrs, ka prezidents melojis. Viņu gaidīja impīčments, tas ir atstādināšana no amata.

Par partijas biedrs senators Barijs Goldoters sašutis teica:

– Viņš ir pats negodīgākais cilvēks, kuru es esmu saticis savā dzīvē. Prezidents Niksons meloja savai sievai, draugiem, kolēģiem Kongresā, partijas biedriem, amerikāņu tautai un visai pasaulei.

Kad kongresā sākās impīčmenta sagatavošanas procedūra, Niksonam notika nervu sabrukums. Galīgā izmisumā viņš teica Kisindžeram:

– Viņi grib mani nogalināt. Un viņiem tas var izdoties. Es varu vienkārši nomirt.

Lai izvairītos no kauna, Niksons atteicās no prezidenta amata. 8. augustā, uzstājoties televīzijā, viņš noliedza jebkādu savu vainu un paskaidroja:

– Es nekad neesmu bijis cilvēks, kurš aiziet. Tam, ka es atstāju Balto namu līdz tam, kad beigsies mans termiņš, pretojas katra mana ķermeņa šūna. Bet kā prezidentam man vispirms jādomā par Amerikas interesēm. Tāpēc rītdien pusdienlaikā es atsakos no prezidenta pilnvarām.

9. augustā viņš atstāja Balto namu. Atvadoties no sava aparāta, lepni sacīja:

– Mēs aizejam lieliskā noskaņojumā.

Goda sardze pēdējo reizi salutēja Ričardam Niksonam. Kāpjot augšup pa trapu, viņš pagriezās un pamāja saviem kolēģiem. Šis žests, kurš acīmredzot bija domāts kā uzmundrinošs, patiesībā liecināja par to, ka viņa fiziskie un garīgie spēki ir izsmelti.

Niksons bija gudrs un nopietns stratēģis. Viņš izmainīja pasaules politisko karti, kad aizbrauca uz Ķīnu, kad uzlaboja attiecības ar Padomju Savienību un noslēdza pirmos līgumus par kodolbruņojuma kontroli. Bet viņu pazudināja tas lielās politikas intrigu un samudžināto gājienu ieradums, tie paši paņēmieni Makiavelli stilā, kuri padarīja iespējamus negaidītos braucienus uz Pekinu un Maskavu.

Viņu vadīja tieksme izrēķināties ar pretiniekiem – jāpiespiež citus baidīties, citādi saplosīs. Viņš sev piemeklēja palīgus, kuri atbilda viņa personībai, un viņi ļāva vaļu viņa dvēseles sliktajām pusēm. Viņam nebija velna advokāta, bet bija tikai savi velni, un tie viņu aprija.

Pirmos mēnešus pēc atkāpšanās bijušais prezidents cieta no depresijas. Pēc tam pakāpeniski atgriezās sabiedriskajā dzīvē. Viņš daudz ceļoja un uzstājās. Sarakstīja vairākas grāmatas. Likās, ka valsts viņam ir piedevusi Votergeitu.

Džeralds Fords negaidīti pašam ieņēma viceprezidenta krēslu, bet pēc tam tikpat negaidīti kļuva par Baltā nama saimnieku, tāpēc, ka viņa priekšgājējiem vienam pēc otra bija jāaiziet no politikas.

Ričarda Niksona viceprezidents bija Spiro Engjū. Bet pēkšņi noskaidrojās, ka viņš nav nomaksājis nodokļus. Engjū iesniedza atlūgumu.

– Es neesmu vainīgs, – apgalvoja viceprezidents Spiro Engjū, – tomēr aizeju, tāpēc, ka tas ir nacionālajās interesēs.

Pēc ilgām pārdomām Niksons ierosināja kongresam apstiprināt par jauno viceprezidentu pieredzējušo likumdevēju Džeraldu Fordu. Nodevis zvērestu, jaunais vice izteica frāzi, kura kļuva slavena:

– Es esmu Fords, bet ne Linkolns.

Viņš gribēja uzsvērt, ka saprot savu vietu. Iespējams, ka viņš sakautrējās. Drīz arī Niksonam bija jāaiziet Votergeitas skandāla dēļ, un Džeralds Fords negaidīti kļuva par Savienoto Valstu prezidentu.

Ārēji vienkāršais Fords bija prasmīgs administrators. Labsirdīgs un labvēlīgs, viņam vēl bija arī veselais saprāts. Ar viņu varēja runāt atklāti. Viņš saglabāja mieru un nebija egoists. Džeralds Fords cēlās pussešos no rīta, izsakoties, ka «ēst un gulēt – ir veltīga laika šķiešana». Taisīja rīta rosmi un astoņos jau sēdēja darba kabinetā.

Fords profesionāli spēlēja futbolu, Otrā pasaules kara laikā dienēja armijā, pabeidza Jēlas universitātes juridisko fakultāti. Viņš trīspadsmit reizes tika ievēlēts Pārstāvju palātā. Neviens viņu nesauca par lielu intelektuāli, bet acīmredzot tā nav prezidenta galvenā īpašība. Pēc viņa palīga Brenta Skaukforta domām, valsts vadītājam bija vajadzīga drosme pieņemt lēmumus un neatkāpties no tiem; šīs īpašības Fordam bija.

– Ja runā par to, ar ko vislabāk bija strādāt, – atcerējās valsts sekretārs Henrijs Kisindžers, – tad tas bija Fords. Variet man noticēt, es esmu redzējis daudzus prezidentus.

Džeralds Fords savā ziņā izglāba Ameriku, kas bija kritusi izmisumā Votergeitas skandāla dēļ. Bet paša Forda problēma bija tāda, ka viņu šajā amatā neievēlēja, bet iecēla. Un viņš uzskatīja, ka nebauda tautas uzticību. Vai, precīzāk, neticēja, ka ir spējīgs būt pilnvērtīgs prezidents. Kad Fords sev noticēja, jau bija par vēlu. Dažreiz prezidentam jābūt cietsirdīgam, aukstasinīgam un nežēlīgam. Tādu talantu Fordam nebija.

1975. gada rudenī prezidentu Fordu divas reizes mēģināja nogalināt. Abas reizes tās bija sievietes.

Seira Mūra trīs stundas gaidīja Fordu un jau taisījās doties prom, lai izņemtu no skolas savu deviņus gadus veco dēlu, kad pēkšņi prezidents parādījās. Viņa izšāva, kad Fords no viesnīcas izejas devās uz savu limuzīnu. Slepenais dienests palūdza viņu neiet pie pūļa, un nespiest rokas. Tas arī viņu izglāba.

Seira Mūra šāva no neliela attāluma, bet viņas roku pagrūda blakus stāvošais Vjetnamas kara veterāns, un lode aizlidoja garām. Džeraldu Fordu iestūķēja mašīnā un aizveda. Aģenti praktiski uzgūlās prezidentam virsū, piesedzot viņu ar saviem ķermeņiem. Viņš pēc tam teica:

– Puiši, jūs esat ļoti smagi.

Seira Mūra bija šķīrusies, un viena audzināja dēlu. Viņa bija FIB ziņotāja un pie tam simpatizēja galēji kreisajiem. Dzīvē nekas neizdevās. Pirms atentāta policija viņu aizturēja ar pistoli, bet atbrīvoja, konfiscējot ieroci. Viņa sapņoja pievērst sev uzmanību, viņas vēlme piepildījās, bet viņai tas dārgi maksāja…

Lineta Fromma, kura arī gribēja Fordu nogalināt, bija psihopāta Mensona bandas dalībniece. Mensonam bija piespriests mūža ieslodzījums par aktrises Šeronas Teitas zvērīgu noslepkavošanu, kura bija stāvoklī un vēl sešu cilvēku nogalināšanu. Viņa mīlēja Mensonu un bieži teica: «Es esmu gatava viņa dēļ mirt un nogalināt jebkuru». Lineta Fromma taisījās iznīcināt visus, kuri piesārņo pasauli ar atkritumiem.

Pistoli viņa aizņēmās no draugiem. Kamēr viņa vilka ārā pistoli, slepenā dienesta aģenti pamanīja ieroci un aplenca prezidentu no visām pusēm. Viņa nospieda pistoles mēlīti, bet nespēja pat izšaut, tāpēc, ka bija aizmirsusi iedzīt patronu patrontelpā.

Slepenais dienests arestēja vēl piecus cilvēkus, kuri gribēja nogalināt Fordu. Kāpēc tik daudzi cilvēki gribēja viņam uzbrukt? Fordu valstī uzskatīja par labu vīru – atšķirībā no Džonsona un Niksona. Izskaidrot to nav iespējams. Dažreiz pasaulē notiek īsta atentātu epidēmija.

Padomju Savienībā Fordu uztvēra kā Niksona politikas turpinātāju un pret viņu izturējās labvēlīgi. 1974. gada novembrī prezidents Fords ieradās Vladivostokā, lai tiktos ar Leonīdu Iļjiču Brežņevu. Saruna notika par ļoti sarežģītu tēmu – tika apspriests jaunais līgums par stratēģiskā uzbrukuma bruņojuma ierobežošanu.

Kad Brežņevs devās uz Tālajiem Austrumiem, Maskavā par vecāko palika Politbiroja loceklis Nikolajs Podgornijs. Viņš pazvanīja Brežņevam uz Vladivostoku un teica, ka pēc militāristu viedokļa, amerikāņu piedāvājumi nav pieņemami. Podgornijs ierosināja tikšanos atlikt līdz nākamajam gadam, bet pa to laiku izdarīt spiedienu Vašingtonai. Tomēr Brežņevs un Gromiko uzskatīja, ka ar amerikāņiem jāpanāk kompromiss. Brežņevs palika pie sava, bet šie strīdi ar Politbiroja locekļiem viņam dārgi izmaksāja. Sarunu laikā viņam sākās galvas smadzeņu asinsvadu spazmas.

Pēc Vladivostokas Brežņeva veselība strauji pasliktinājās. Džeralda Forda politiskā veselība bija vēl sliktāka. Viņš nevarēja nostāties pretī savam pretiniekam demokrātam Džimijam Kārteram. Forda sakāve kļuva neizbēgama, kad debatēs iekarsušais prezidents izšāva:

– Prezidenta Forda administrācijas laikā Padomju Savienība nedominēja un nedominēs Austrumeiropā.

Viņa konkurents Džimijs Kārters tikai noburkšķēja. Žurnālists, kurš vadīja debates, ieķērās Fordā: vai tiešām prezidents tā domā?

«Priekšvēlēšanu kampaņas laikā Kārters kritizēja saspīlējuma samazināšanos, – atceras amerikāņu diplomāts un vēsturnieks Strobs Telbots. –Par savu padomnieku nacionālās drošības jautājumos viņš iecēla Zbigņevu Bžežinski, kura vārds ar tipiskajām slāvu šņācošajām skaņām jau vien iemiesoja sevī sevišķu emigranta niknumu pret Austrumeiropas valstīm. Maskavas acīs viņš bija Aukstā kara bruņinieka bīstams paveids…»

Prezidenta Kārtera sasistais podiņš

Forda vietā par prezidentu ievēlēja Kārteru, visnepiemērotāko prezidentu labu attiecību nodibināšanai ar Padomju Savienību.

- Ir pienācis laiks atdzimšanai, – teica Džimijs Kārters. – Mums no jauna jāiegūst ticība, mēs atkal gribam lepoties, mēs atkal gribam taisnību. Pienācis laiks, kad valdība pakļausies cilvēkiem, bet ne otrādi.

Nākamais Savienoto Valstu prezidents Džimijs Kārters bija dzimis koka mājā mazā dzelzceļa stacijā. Istaba, kurā mitinājās topošais prezidents, netika apkurināta. Kārteri audzēja vistas, pērļu vistas, pīles un zosis. Viņa tēvs bija fermeris, māte – medmāsa. Bērnībā Džimiju Kārteru vairākas reizes tika nopērts, un vispār viņu turēja stingros grožos.

Vasarā Kārters staigāja basām kājām un kreklu uzvilka, kad devās uz baznīcu. Nākamais prezidents nesa ūdeni lauku laistīšanai, aprušināja saldos kartupeļus, apkopa lauku, kurā auga arbūzi, nesa malku plītij, slaucīja pagalmu, nesa cūkām barību, cirpa aitas, slauca govis, plucināja zosis. Kārters palīdzēja tēvam bodītē tirgoties ar cukuru, sāli, miltiem, kafiju, tabaku, ziepēm, rīcineļļu un kerosīnu. Bodīte strādāja sestdienās, bet citās dienās to atvēra, kad uzradās pircējs.

Kārters gribēja mācīties Jūras–kara akadēmijā Anapolisā. Tā bija iespēja iegūt lielisku izglītību par valsts līdzekļiem. Lai apmaksātu mācības koledžā, ģimenei nebija naudas. Džimijs iestājās akadēmijā ar kongresmeņa palīdzību, kuru Kārtera tēvs atbalstīja vēlēšanās.

Jūras-kara akadēmijā valdīja tas, ko pie mums sauca par ģedovščinu (ārpusreglamenta attiecības). Vecākie kursanti ņirgājās par pirmkursniekiem. Ja kāds izrādīja vājumu, viņam bija jāaiziet no akadēmijas.

«Viens no izplatītākajiem sodu veidiem, – atcerējās Kārters, – bija tāds, ka sodītajam bija jāieņem uz krēsla sēdošā poza, pie tam pie krēsla nepieskaroties. Pārtikas atņemšana bija daudz bargāks sods. Par sliktām manierēm piespieda ēst zem galda. Daži no vecākajiem kursiem pavēlēja mums noliekties un sita pa dibenu ar slotu, smagu alumīnija bļodiņu un – kas bija vissliktāk – ar izlejamo kausu garā kātā».

Katru vasaru kursanti devās mācību kuģojumā uz Karību jūru, visbiežāk ar veciem līnijkuģiem. Gulēja uz klāja. Uzreiz pēc celšanās signāla klāju sāka laistīt no šļūtenēm ar jūras ūdeni. Lai segas un apģērbu saglabātu sausus, kursantiem vajadzēja ļoti ātri piecelties un uzreiz atstāt klāju.

«Naudas mums bija maz, – atcerējās Kārters. – Mana leitnanta alga bija trīssimt dolāru mēnesī. No tiem par dzīvokli mēs maksājām simt dolārus, par manu ēdināšanu uz kuģa piecdesmit četrus dolārus un par militārā aizņēmuma obligācijām – septiņdesmit piecus dolārus. Visiem pārējiem izdevumiem mēnesī atlika septiņdesmit viens dolārs. Mana sieva Rozālija vienmēr labi tika galā ar saviem pienākumiem saimniecības vadīšanā».

Jaunais jūras virsnieks Kārters kuģoja uz vecām dīzeļzemūdenēm, bet sapņoja dienēt uz jaunajām atomzemūdenēm. Viņš iesniedza priekšniecībai iesniegumu. Ar virsnieku atlasi atomzemūdeņu flotei nodarbojās pazīstamais admirālis Haimens Rikovers, amerikāņu atomzemūdeņu flotes izveidotājs, ass un stingrs cilvēks.

Viņš painteresējās Džimijam Kārteram:

– Kādā vietā sekmības ziņā jūs bijāt Jūras–kara akadēmijā savā kursā?

Kārters ar lepnumu atbildēja:

– Ser, sekmības ziņā es biju piecdesmit devītais no astoņdesmit cilvēkiem kursā!

Kārters gaidīja uzslavas un kļūdījās. Admirālis drūmi jautāja viņam:

– Bet kāpēc jūs nebijāt pirmais?

Admirāļa vārdi iedarbojās uz nākamo prezidentu. Un kāpēc, patiesībā, viņš ļaus kādam sevi apdzīt, kāpēc viņš nav pirmais?

Pēc tēva nāves viņš bija spiests demobilizēties, lai palīdzētu ģimenei. Savā fermā viņš audzēja zemesriekstus, guva panākumus biznesā un nolēma nodarboties ar politiku. Viņa pirmais politiskais žests bija atteikšanās iestāties balto pilsoņu savienībā, kuri bija melno un balto vienlīdzības pretinieki. Kaimiņi sarīkoja Kārteriem nelielu boikotu, atteicās iepirkties viņu veikaliņā, tomēr nākamais prezidents bija stingrs: viņš nedomāja, ka vienas rases cilvēki ir labāki par citiem. Viņš braukāja pa pilsētiņām, satikās ar cilvēkiem un teica:

– Mani sauc Džimijs Kārters, un es gribu, lai mani atbalsta vēlēšanās.

Kārters bija stūrgalvīgs cilvēks un bija pieradis sasniegt mērķi, kuru viņš uzskatīja par taisnīgu. Kad viņš pirmo reizi balotējās Džordžijas štata senātā, vienā no vēlēšanu iecirkņiem vietējais politiskais boss, kurš atbalstīja Kārtera pretinieku, lika katram vēlētājam balsot par vajadzīgo cilvēku un pats izvilka biļetenus no urnas, lai pārliecinātos, vai ir izpildīta viņa griba. Rezultātā urnā biļetenu izrādījās vairāk nekā vēlētāju. Kārters noprotestēja vēlēšanu rezultātus, lietu izskatīja tiesā, cīņa turpinājās ilgi, tomēr beigu beigās Kārters ieguva vietu Senātā.

Pēc tam viņš uzvarēja gubernatoru vēlēšanās. Politika viņu nesabojāja. Būdams ļoti ticīgs, viņš zvērēja nekad nemelot cilvēkiem.

Gatavojoties prezidenta vēlēšanām, Kārters no rīta strādāja savā fermā, bet pēc pusdienām devās kaut kur uzstāties. Četru gadu laikā viņš teica tūkstoš astoņsimt runas. Tajā laikā kopā ar sievu viņi paspieda rokas sešsimt tūkstošiem vēlētāju.

«Mēs ar Rozāliju, – atcerējās Kārters, – sarokojāmies ar pūļiem, kas bija atnākuši uz lopu un tabakas izpārdošanu, uz zirgu izstādēm, uz rodeo, paskatīties futbola mačus vai citas sporta sacensības. Mēs pilsētā iegājām katrā frizētavā, kosmētikas kabinetā, restorānā, veikalā, katrā degvielas uzpildes stacijā. Stundām mēs stāvējām pie lielo tirdzniecības centru grozāmajām durvīm un sarunājāmies ar katru pircēju.

Ja bija pārāk agrs, lai cilvēkus satiktu darbā, mēs satikāmies ar viņiem autobusus pieturās vai devāmies uz vietējo policistu, ugunsdzēsēju, remonta darbinieku un atkritumu savācēju pulcēšanās vietām».

Nākamais prezidents Kārters, divpadsmit gadu vecumā izlasījis Tolstoja «Karu un mieru», ieraudzīja romānā apstiprinājumu savai pārliecībai par to, ka vēsturi veido nevis vadoņi, bet gan vienkārši cilvēki. Džimijs Kārters nonāca arī pie secinājuma, ka politiķi un ierēdņi, kuri pieņem lēmumus, ir izolēti no tiem pilsoņiem, kurus šie lēmumi visvairāk skar. Viņš svēti ticēja taisnībai tam, ko viņš dara, un nopietni attiecās pret saviem pienākumiem.

1976. gadā amerikāņi nolēma, ka Džordžijas gubernators ir vispiemērotākais cilvēks tam, lai kļūtu par valsts prezidentu: godīgs, vienkāršs, reliģiozs, nav no galvaspilsētas un nav jurists. Kārters viegli pārspēja Fordu.

Prezidents Harijs Trumens Vašingtonā teica: «Ja jūs gribat, lai jums būtu draugs šajā pilsētā, tad iegādājieties suni». Kārteram bija maz draugu. Viņš strādāja no rīta līdz vakaram. Tikai aizsardzības ministrs Harolds Brauns vien viņam nesa biezas dokumentu pakas. Kārters izlasīja simtiem lappušu un pieprasīja vēl. Viņš bija pārliecināts, ka ir spējīgs tikt skaidrībā jebkurā sarežģītā lietā.

«Kārters bija pārāk pedantisks, – atcerējās viņa padomnieks nacionālās drošības jautājumos Zbigņevs Bžežinskis. – Viņš nosūtīja atpakaļ viņam adresētos ziņojumus, izlabojot tajos gramatiskās kļūdas».

Kārters uzvedās demonstratīvi pieticīgi, lai izbeigtu impēriskā prezidenta Niksona greznību. Viņš pats nesa savu portfeli, aizsūtīja meitu mācīties municipālajā skolā, pārdeva prezidenta jahtu, samazināja automobiļu daudzumu Baltā nama garāžā un saviem darbiniekiem apgrieza algas par desmit procentiem.

Enerģētiskās krīzes laikā Kārters centās samazināt benzīna patēriņu, lai saglabātu naftas rezerves nākamajām paaudzēm. Uz Baltā nama jumta uzstādīja saules baterijas. Viņš uzdeva samazināt temperatūru Baltajā namā un, uzstājoties televīzijā, aicināja līdzpilsoņus sekot viņa, piemēram, un netērēt veltīgi enerģiju.

Kā likums, pussešos no rīta Džimijs Kārters jau ienāca darba kabinetā un nosēdēja pie papīriem līdz vēlam vakaram. Padotie domāja, ka Kārters nodarbojas ar sīkumiem, kuri valstij ekonomē simtiem dolāru, kaut viņu ievēlēja, lai viņš ekonomētu miljonus un miljardus. Ielūdzis kongresa vadītājus Baltajā namā uz brokastīm, prezidents ēdienkarti ierobežoja ar cepumiem un kafiju. Likumdevēji sāka dumpoties un pieprasīja ēdienkartei pievienot olas. Šis notikums sabojāja Kārtera attiecības ar likumdevējiem.

Džimijs Kārters būdams godprātīgs un reliģiozs cilvēks, domāja, ka visām valdībām pasaulē jāievēro cilvēktiesības. Tas viņam bija principa jautājums. Kārters iesniedza kongresam jautājumu par palīdzības pārtraukšanu Latīņamerikas diktatoriem, pirmām kārtām ģenerālim Augusto Pinočetam. Pēc tam viņš izrādīja atbalstu akadēmiķim Andrejam Saharovam un Baltajā namā pieņēma no Padomju Savienības izsūtīto pazīstamo disidentu Vladimiru Bukovski.

– Ja mēs redzam, ka cilvēkus netaisnīgi iesloga, spīdzina, atņem tiesības, – teica Kārters, – Savienotām Valstīm nav tiesību klusēt. Mūsu uzticība cilvēktiesībām ir Savienoto Valstu ārpolitikas fundaments.

Šīs runas Maskavā izraisīja neslēptas dusmas. Padomju vadītāji neticēja amerikāņu prezidenta atklātumam. Uzskatīja, ka Džimijs Kārters apzināti īsteno pretpadomju politiku. Saspīlējuma samazinājuma procesam sākās kritums. Rietumu un Austrumu attiecības pasliktinājās acu priekšā.

«Kārters, – uzskata amerikāņu vēsturnieki, – bija pārliecināts, ka pazudīs šķēršļi, kas likās nepārvarami, līdzko viņš un Brežņevs spēs paskatīties viens otram acīs, un kā vīrs ar vīru apspriedīs miera un kara problēmas. Tomēr Brežņevs un citi padomju vadītāji ar lielām aizdomām attiecās pret Kārteru, kuru uzskatīja par absurdi naivu cilvēku».

Kā īstas konfrontācijas atspoguļojums izcēlās tā saucamais «mikroviļņu skandāls», kura detaļas palika nezināmas. Amerikāņu diplomāti Maskavā žēlojās par to, ka padomju specdienesti apstaro vēstniecību. Iespējams, ka runa bija par pretizlūkošanas dienesta pastiprināšanu, kas vai nu aktivizēja vēstniecības ēkā izvietotās radio raidīšanas ierīces, vai arī pēc logu stiklu vibrācijas mēģināja noteikt, par ko runā diplomāti…

«Tas, ka padomju iestādes, – atcerējās Rebeka Metloka, – ar mikroviļņiem bombardēja ASV vēstniecību un ar to nodarbojās vairāku gadu garumā, noveda amerikāņus līdz apmulsumam un bailēm.

Sākās sarunas par mikroviļņu starojuma pārtraukšanu. Noskaidrojās, cik amerikāņi, kuri strādāja vēstniecībā Maskavā, nomira no vēža. Valsts departaments veica visu personāla dispanserizāciju, kuri strādāja un dzīvoja Maskavā, un apliecināja, ka saslimstība ar vēzi darbinieku vidū nepārsniedz vidējo līmeni».

Amerikāņu diplomāti domāja, ka apstarošana beidzās pēc tam, kad pretim pāri ielai izcēlās ugunsgrēks ēkā, no kurienes nāca izstarojums. Toreizējais vēstnieks Volters Dž. Stessels nomira 1987. gadā no leikēmijas, asins vēža.

Padomju Savienības un Savienoto Valstu savstarpējās attiecības nopietnu ietekmi izrādīja trešais lielais spēlētājs – Ķīna.

1979. gada janvāra beigās sakarā ar diplomātisko attiecību atjaunošanu Vašingtonā ieradās ĶTR Valsts padomes premjera vietnieks Dens Sjaopins. Pirmajās lomās viņš izvirzīja citus cilvēkus, bet pats vadīja it kā no malas. Bet visi zināja, ka Dens Pekinā pieņem visus svarīgos lēmumus.

Dena Sjaopina dzīves ceļš – tas ir biogrāfa sapnis, tā ir fantastiska vēsture, kas sevī ietver karu, revolūciju, cēlumus un kritumus, apbrīnojamus panākumus un personīgas traģēdijas. Viņš bija dzimis nepavisam nabadzīga cilvēka ģimenē. Lieliski mācījās skolā. 1920. gadā viņš devās mācīties uz Franciju. Kādu laiku strādāja automobiļu rūpnīcā «Reno». Francijā viņš iecienīja kruasānus un aizrāvās ar bridža spēli. Šeit viņš iestājās Francijas kompartijā. 1925. gadā no Francijas Dens pārcēlās uz Maskavu, lai mācītos Sun Jatsena vārdā nosauktajā universitātē. Tas bija ļeņiniskā NEP [12] laiks.

Denam Sjaopinam bija divdesmit viens gads. Maskavā viņu un citus ārzemju studentus–komunistus labi baroja, katrs saņēma mēteli, zābakus, lietusmēteli, ziemas apģērbu. Katram studentam piešķīra krievu uzvārdu. Dens skaitījās zem Dozorova uzvārda. Viņš bija grupas partorgs. Padomju Savienībā viņš nodzīvoja sešus mēnešus. 1926. gada beigās viņu atsauca uz dzimteni.

Ķīnā Dens uzreiz nonāca pagrīdē. 1943. gadā tajā zonā, kuru kontrolēja ķīniešu Sarkanā armija, Dens pirmo reizi sāka cīņu par ražas palielināšanu. Viņš ierosināja maksāt prēmijas tiem, kuri ievāca lielu ražu, un ir guvuši panākumus.

1955. gadā Denu ievēlēja par Politbiroja locekli. Kad pēc diviem gadiem Mao Czeduns atbrauca uz Maskavu, viņš Hruščovam parādīja Denu:

– Paskatieties uz šo mazo cilvēku. Viņš ir ļoti gudrs, un viņam būs liela nākotne.

Runājot par politiku, partijas lomu, Dens palika doktrinārs. Viņš atbalstīja Mao visās lietās izņemot ekonomiku. Viņš atbalstīja lielā lēciena politiku, kas beidzās ar katastrofu valsts ekonomikai. Tomēr jau sešdesmito gadu sākumā Dens jau aizdomājās par to kā savest kārtībā ekonomiku, un tas no viņa atgrūda Mao.

Kultūras revolūcijas kulminācijā Dens bija spiests mītiņā Pekinā izsūdzēt grēkus par buržuāziskās līnijas ieviešanu:

– Manas kļūdas nav nejaušība, bet noteikta darba stila izpausme.

Paškritika nepalīdzēja. 1967. gadā viņu atstādināja no visiem posteņiem. Denu ar sievu nosūtīja strādāt uz traktoru rūpnīcu. Viņa jaunākais brālis, neizturējis hunveibīnu ņirgāšanos, iztaisīja pašnāvību. Vecāko dēlu hunveibīni pataisīja par invalīdu. Pēc tam Denam atļāva paņemt bērnus pie sevis. Viņš dzīvoja nelielā mājā, daudz lasīja. Caurām dienām viņš staigāja pa pagalmu un domāja. Acīmredzot tad arī viņam nobrieda idejas, kas vēlāk palīdzēja Ķīnai atdzīvoties.

1973. gadā Dens pēkšņi parādījās Pekinā vicepremjera lomā. Viņu reabilitēja, tāpēc, ka kādam bija jānodarbojas ar ekonomiku. Pēc trīs gadiem viņu atkal noņēma no visiem posteņiem – vecā gvarde nepieņēma viņa modernizācijas idejas. Šoreiz viņam draudēja nopietnas briesmas. Viņš aizbrauca uz Kantonu, kur paslēpās pie veca drauga, kurš komandēja kara apgabalu. Mao nāve 1976. gada septembrī pavēra Denam ceļu augšup.

Dens nekad neizteica šaubas par uzticību marksismam–ļeņinismam, tomēr viņš bija pragmatiķis līdz kaulu smadzenēm. Nav nemaz tik vienkārši tikt skaidrībā viņa uzskatos. Viņš asi uzstājās pret buržuāzisko liberalizāciju, tomēr atļāva sākties atslābinājumiem. Viņš atbalstīja politiķus, kuri gribēja liberalizāciju, pats viņus arī atstādināja un iecēla jaunus, kuri ieturēja daudz konservatīvāku līniju.

Ķīnas reformas savu atskaiti sāk no ĶKP CK vienpadsmitā sasaukuma trešā plēnuma. Plēnumu sasauca 1978. gada 18. decembrī, lai pēc Mao nāves apstiprinātu Dena izstrādāto reformu un atklātības plānu. Saglabājot pilnīgu kontroli pār valsti, saglabājot ideoloģisko aparātu, Dens pagrieza ekonomiku no plānveida uz tirgus. Tad arī ķīniešiem atļāva kļūt bagātiem. Tad ķīnieši sapņoja par trīs riteņiem un skaņu – pulksteni, velosipēdu, šujmašīnu un radio.

Mao bija reakcionārs utopists, kurš vilka Ķīnu atpakaļ pie kapļa, roku darba, veicināja naidu pret inteliģenci. Dens, pretēji, pagrieza zinātniski–tehniskās revolūcijas virzienā, viņš pieprasīja Ķīnai cienīt zinātni. Mao mēģināja izolēt Ķīnu no pārējās pasaules, no ārējās ietekmes. Dens pagrieza Ķīnu ar seju Rietumu pasaules virzienā.

Bet galvenais ir tas, ka Dens pagrieza Ķīnu pats pret sevi. Viņš piespieda ķīniešus saprast, ka viņi dzīvo atpalikušā, nabadzīgā valstī, kura nepavisam neiet cilvēces avangardā, valstī, kuru var pārveidot tikai ar neatlaidīgu darbu. Viņš piespieda ķīniešus pagriezties no abstraktām idejām uz praktiskām lietām. Viņš pieprasīja, lai cilvēki strādātu ar pilnu atdevi un celtu nevis utopisku caristi, bet gan reālu Ķīnu. Mao apsolīja tautai uzcelt laimi dažos gados. Dens tādus termiņus neizvirzīja. Viņš saprata, ka nav iespējams īsos termiņos tautu padarīt bagātu. Viņam minimālais termiņš ir simts gadu.

Kad Dens atbrauca uz Savienotajām Valstīm, viņam parādīja automobiļu rūpnīcu un kosmisko centru. Viņu iesēdināja kosmiskā kuģa vadības kabīnē, kurā tika imitēts reāls lidojums. Ķīnas vadītājs tā aizrāvās ar spēli un negribēja iet projām… Viņš arī ar interesi apmeklēja rodeo. Neatteica sev prieku pazīmēties kovboja cepurē.

Denam Sjaopinam bija viena fantastiski svarīga īpašība. Viņš uz pasauli skatījās ar plašu skatienu. Ieraudzījis, ka tirgus ekonomika ir spējīga pabarot cilvēkus, valsti padarīt plaukstošu, viņš bez žēlastības atmeta visas sociālistiskās saimniekošanas dogmas.

– Ja es varētu piedzimt vēlreiz, – teica Dens šaurā lokā pēc brauciena uz Ameriku, – Ķīnā jau tagad pastāvētu tirgus ekonomika.

Kāds ungāru filozofs reiz izteicās, ka ļeņinisms ir marksisma pielāgošana kārtējā CK plēnuma lēmumiem. Dens Sjaopins pielāgoja maoismu faktiskai tāda sociālisma sagraušanai, kāds tas pastāvēja Mao Czeduna laikā. Atšķirībā no citiem marksistiskajiem līderiem Dens sevi neuzskatīja par teorētiķi, par mūžīgu patiesību atklājēju. Pašu Denu ideoloģiskās formulas nesatrauca. Viņš gribēja, lai tauta dzīvotu labāk, un valsts būtu stipra, spējīga nosargāt sava robežas no jebkādas iejaukšanās no ārienes.

Vizītes laikā Dens Sjaopins visādi demonstrēja savu labo attieksmi pret Savienotajām Valstīm.

– Mēs esam ieradušies, – teica Dens, – lai apliecinātu Ķīnas tautas draudzību Amerikas tautai, un šeit, uz jūsu zemes, mēs sajūtam jūsu draudzīgo attieksmi pret mūsu valsti.

Tajā pašā laikā Dens Sjaopins nepalaida garām izdevību kritizēt Padomju Savienību. Vienā no pieņemšanām Dens tieši apsūdzēja Maskavu agresivitātē un nodevībā. Arī pašā Ķīnā, kur ieradās amerikāņi, skanēja draudīgi tosti:

– Nost ar mūsu kopējo ienaidnieku polāro lāci!

Prezidents Kārters ierakstīja dienasgrāmatā: «Dens teica, ka ĶTR nevēlas karu. Ķīniešiem ir vajadzīgs miers, lai veiktu modernizāciju. Padomju Savienība beigu beigās izraisīs karu. Tomēr mēs varam novilcināt karu līdz gadsimta beigām. Dens nedomā, ka vajadzīga formāla savienība, bet mums vajadzētu koordinēt savus pūliņus, lai savaldītu Padomju Savienību».

Konfidenciālā sarunā Dens brīdināja amerikāņus, ka Ķīna taisās «pārmācīt» vjetnamiešus. Attiecības starp divām valstīm, starp kurām vienmēr pastāvēja spēcīgas pretrunas, palika atklāti naidīgas pēc tam, kad vjetnamiešu karaspēks iegāja Kambodžā. Tad tā saucās Kampučija, un pie varas atradās sarkanie khmeri ar Polu Potu priekšgalā.

Viņa īstais vārds ir Salots Sars. Viņš saņēma stipendiju braucienam mācīties uz Parīzi. Francijā viņam bija jāiegūst inženiera diploms, bet viņš kļuva par marksistu. Viņš nenolika eksāmenus un mācības nepabeidzis, atgriezās mājās. Pievienojās pagrīdes kustībai pret francūžiem, 1963. gadā kļuva par kompartijas sekretāru. 1968.  gadā sarkanie khmeri sāka partizānu cīņas pret policiju un armiju. 1975. gadā viņi pārņēma varu valstī.

Pola Pota līdzgaitnieki galvenokārt bija viņa Parīzes studiju biedri – visi, kā izmeklēti, cilvēki, kuriem nebija nekādu cilvēcisku tikumu. Viņa nesmaidīgie karavīri ar aukstajām acīm ķērās pie galvaspilsētas attīrīšanas no ienaidniekiem. Ienaidnieku izrādījās daudz. Iznīcināja visus, kuri kalpoja gāztajam režīmam: skolotājus, inženierus, ārstus, budistu mūkus. Viņa idejas bija nacionālisma un komunisma karsts sajaukums. Viņš izveidoja kolektīvu ekonomiku bez naudas. Valsts palika bez pārtikas un gāja bojā.

Polu Potu sauca par «brāli numur viens». Viņš bija līdzīgs spokam – maz bija viņu redzējuši, bet visi un vienmēr no viņa baidījās. Tie, kuri ar viņu runāja, teica, ka viņš esot maigs un laipns, vienmēr smaidīja. Trīs gadu un astoņu mēnešu laikā, būdams pie varas, viņš pārvērta valsti par kapsētu. Sarkanie khmeri nogalināja divus miljonus cilvēku valstī ar septiņiem miljoniem iedzīvotāju.

Sarkanie khmeri, tāpat kā nacisti, akurāti veica iznīcināšanas pierakstus. Blakus bendēm strādāja klerki. Saglabājušās izmeklēšanas lietas, kurās arestētie atzīst sevi vienlaicīgi par amerikāņu, padomju un vjetnamiešu spiegiem. Ir saglabājušās mapes ar cietumu un nometņu partijas aparāta sapulču atskaitēm, kurās izmeklētāji un uzraugi sevi kritizē, piemēram, par tādām lietām:

– Mums pareizi jāpielieto spīdzināšanas, tāpēc, ka dažreiz viņi mums stāsta nepatiesību, bet gan to, ko mēs gribam no viņiem dzirdēt.

Ir saglabājušās sarkano khmeru specdienestu darbinieku autobiogrāfijas: «Mani brāļi dienēja amerikāņu marionetes Lona Nola armijā. Viņi strādāja ienaidnieka labā. Man nav pret viņiem nekādu labu jūtu». Tāda atzīšanās nozīmēja radinieku iznīcināšanu.

Sarkanie khmeri norobežojās no visas pasaules. Kaut kādas attiecības viņi uzturēja tikai ar Ķīnu un Ziemeļkoreju. Uz Pnompeņu nosūtītie Kim Ir Sena instruktori apmācīja kambodžiešu specdienestus.

Zināmā mērā sarkanie khmeri arī ir Aukstā kara produkts. Tā ir viena no apkaunojošākām vēstures lappusēm. Padomju vadītāji ar satraukumu sekoja viņu darbībai, uzskatot, ka Pols Pots kompromitē pasaules komunistisko kustību. Tomēr Maskava bloķēja visus pasaules sabiedrības mēģinājumus iejaukties un pat nevēlējās nosodīt sarkanos khmerus, tāpēc, ka viņi cēla sociālismu. Ķīna vispār bez ierunām atbalstīja sarkanos khmerus, tāpēc, ka Pekinai, tāpat kā citām lielvalstīm Aukstā kara laikā bija vajadzīgi satelīti.

Kaimiņu Vjetnamu sarkanie khmeri neieredzēja un pie sevis valstī sarīkoja īstus vjetnamiešu grautiņus. Mazās Kambodžas naidam pret lielo Vjetnamu ir dziļas vēsturiskas saknes.

Ankoras impērijas pagrimums pēc 14. gadsimta noveda pie tā, ka kaimiņos esošās Siāma (Taizeme) un Vjetnama sāka dalīt Kambodžas teritoriju. Francijas intervence 19. gadsimtā palīdzēja atgūt Taizemes nogrieztās zemes. Tomēr Mekongas deltu un zvejnieku ciematu, kurš vēlāk pārvērtās par Saigonu, francūži atstāja Vjetnamai. 1856. gadā kambodžiešu karalis vērsās pie franču imperatora ar lūgumu par sapratni: «Es ceru, jūsu augstība jutīs līdzi man un manai tautai, beigsies mūsu zaudējumi, kuri mūs spieda mūsu šaurajā karalistē».

Bailes būt iespiestiem no visām pusēm no tiem laikiem nepamet kambodžiešus. Vjetnamieši pārcēlās uz Kambodžu un nodarbojās ar tirdzniecību. Pie tam francūži iecēla vjetnamiešus dažādos amatos, tajā skaitā arī kaučuka plantācijās. 1970. gadā vjetnamiešu skaits valstī sasniedza pusmiljonu.

Kambodža parakstīja ar tad pastāvošo Dienvidvjetnamu vienošanos par visu vjetnamiešu repatriāciju. Sarkanie khmeri teica, ka «nevienam vjetnamietim nav tiesību dzīvot Kambodžā». Vjetnamieši bēga no valsts. Palikušie dzīvoja bailēs.

1978. gada 25. decembrī Hanoja nosūtīja uz Kambodžu vjetnamiešu karaspēku, kas padzina sarkanos khmerus un Pnompeņā izveidoja Vjetnamai lojālu Henga Samrina valdību. 1979. gada 10. decembrī tika proklamēta Kampučijas Tautas Republika. No vienas puses, iebrukums kaimiņvalstī bija pilnīgi imperiālistiska akcija, no otras – vjetnamieši gāza sarkanos khmerus.

Hanoja ieveda karaspēku Kambodžā, Maskavu nebrīdinot. Vjetnamieši uzskatīja, ka Maskava jebkurā gadījumā būs spiesta viņiem palīdzēt. Bet ķīnieši, kas atbalstīja sarkanos khmerus, bija pārliecināti, ka Vjetnama rīkojas pēc Padomju Savienības norādījumiem, un nolēma sodīt vjetnamiešus. Bez tam, tagad bēdīgā situācijā nonāca nevis vjetnamieši Kambodžā, bet Vjetnamā dzīvojošie huacjao – ap divsimt tūkstošiem etnisko ķīniešu.

1979. gada februāra vidū, mazāk nekā pēc divām nedēļām pēc brauciena uz Ameriku, Dens Sjaopins virzīja ķīniešu karaspēku uz Vjetnamu.

Aukstā kara frontes apgriezās. Viena sociālistiska valsts uzbruka otrai. Ideoloģija nonāca otrā plānā. Visā pasaulē uzdīga Aukstā kara iesētie naida graudi. Tas turpinājās tik ilgi, ka kļuva par stingru struktūru, kas noteica visus notikumus pasaulē. Amerikāņi, krievi, eiropieši, un arī visi pārējie kļuva par konfrontācijas ķīlniekiem.

Kopā ar visu to Aukstais karš kalpoja kā savdabīga garantija vispārējai katastrofai, neļāva lokāliem konfliktiem pieņemt globālu raksturu. Lielvalstis piegādāja saviem vasaļiem ieročus, lai tie varētu karot, bet pašas noteica konflikta mērogus.

1979. gada 17. februārī Ķīnas Tautas atbrīvošanas armijas vienpadsmit armiju korpusi iegāja Vjetnamas teritorijā. Tie ieņēma vairākus pierobežas apriņķus un provinču centrus. Galveno triecienu ar pieciem korpusiem ķīnieši deva Langšonas pilsētas virzienā, no kuras līdz Hanojai ir četrdesmit kilometru. 4. martā ķīnieši ieņēma pilsētu. Tiem pretī karoja tikai divas vjetnamiešu divīzijas, galvenie spēki atradās Kambodžā.

19. februārī padomju militāro padomnieku grupa ar armijas ģenerāli Genādiju Ivanoviču Obaturovu priekšgalā atlidoja uz Hanoju. Obaturovs komandēja Piekarpatu kara apgabala karaspēku, no 1973. gada bija Aizsardzības ministrijas galvenā militārā inspektora pirmais vietnieks. Viņam bija sešdesmit četri gadi, bet viņš nodarbojās ar vingrošanu pēc jogas sistēmas, stāvēja uz galvas, grieza «saulīti» uz turniketa, spēlēja tenisu. «Vistrel» kursos pats vadīja tankus un kājnieku kaujas mašīnas, šāva no strēlnieku ieročiem. Hanojā viņu nozīmēja par nacionālās aizsardzības ministra galveno militāro padomnieku.

Pekina nespēja pārmācīt vjetnamiešus. Tā bija pārāk neveiksmīga kampaņa slikti apmācītai ķīniešu armijai. Vjetnamieši, kam bija liela kaujas pieredze, viegli atvairīja uzbrukumu. Ķīniešu karaspēks ieņēma dažas pilsētas, pēc tam sevi pasludināja par uzvarētājiem un aizgāja. Zaudējumi sasniedza sešdesmit tūkstoši karavīru un virsnieku.

Padomju karaspēkam Tālajos Austrumos bija izziņota pilnā kaujas gatavība, tomēr tas konfliktā neiejaucās.

– Mēs nezinām, kādu nākamo šaha gājienu var sagaidīt no ķīniešu puses, – teica ārlietu ministrs Gromiko saviem padotajiem. – Vidējā pacietības norma, pareizināta ar tūkstoti, – lūk kas mums ir vajadzīgs. Nogaidīšanas rezerve mums ir. Nevajag reaģēt uz izlēcieniem, personīgiem apvainojumiem. Šī līnija paliek spēkā.

Acīmredzamais Ķīnas Tautas atbrīvošanas armijas vājums nedaudz nomierināja padomju ģenerāļus, kuri bija satraukti par ĶTR militāro izdevumu pieaugumu. Aizsardzības ministrijā ierosināja Tālajos Austrumos izvērst spēcīgu sauszemes karaspēka grupējumu un uzbūvēt tur nocietinātu rajonu tīklu. Šī projekta īstenošanai būtu vajadzīgs no desmit līdz divdesmit miljardiem dolāru. Tādas summas nebūtu pa spēkam padomju budžetam.

«Zinātņu akadēmijas zinātnieki, – atcerējās M. V. Keldiša (zinātniskais centrs, daudz strādāja aizsardzībai) vārdā nosauktā Pielietojamās matemātikas institūta direktora vietnieks profesors Georgijs Genadjevičs Maļiņeckis, – izanalizējuši ekonomiku, demogrāfiju, valsts militāri stratēģisko potenciālu, nonāca pie slēdziena, ka līdz 2000. gadam Ķīnas attīstība neļauj radīt draudus, kuru novēršanai būtu nepieciešami jūsu piedāvātie militārie pasākumi. Vēsturisko procesu matemātisko modelēšanu Kremlī ņēma vērā, kas ļāva izvairīties no nepamatoti milzīgiem izdevumiem».

Karš Tālajos Austrumos netraucēja Kārteram un Brežņevam satikties 1979. gadā. Saskaņā ar protokolu satikties vajadzēja amerikāņu teritorijā, tāpēc, ka amerikāņu prezidenti jau divas reizes bija ciemojušies Padomju Savienībā, bet diplomātijā pastāv savstarpīguma princips. Tomēr padomju diplomāti paskaidroja amerikāņiem: Politbirojs uzskata par nelietderīgu, lai Leonīds Brežņevs lidotu pāri okeānam. Amerikāņi ar sapratni attiecās pret Brežņeva veselības stāvokli. Viņi redzēja kādā stāvoklī viņš ieradās Francijā.

«Brežņevs nāk man pretī, – atcerējās prezidents Valerī Žiskārs d’Estēns. – Viņš soļus liek nedroši, burtiski ar katru soli precizējot kustības virzienu. Es redzu, ar kādu piepūli viņš izsaka vārdus. Kad viņa lūpas kustas, man liekas, ka es dzirdu mīkstu kaulu graboņu, ka viņa žokļi peld šķidrumā».

Lai parakstītu Stratēģiskā bruņojuma ierobežošanas līgumu Kārters un Brežņevs satikās Vīnē. Parakstīšanas procedūra notika Hofburgu pils Redutu zālē. Padomju ārlietu ministrs pusbalsī jautāja maršalam Ustinovam:

– Kā tu domā, vai viņi sabučosies?

– Nē, kāpēc sabučoties, – noteikti atbildēja Ustinovs.

– Neesmu pārliecināts, – piebilda daudz pieredzējušais Gromiko.

Brežņevs un Kārters sabučojās. Pēc tam Brežņevs jautāja savam tulkam Viktoram Suhodrevam:

– Saki, Vitja, vai tas nav nekas, ka es Kārteru sabučojos? Viņš taču pirmais…

Suhodrevs apstiprināja, ka viss bija pilnīgi normāli.

– Priekšsēdētāja kungs, – pēc līguma parakstīšanas preses konferencē teica Džimijs Kārters, – mums un jums ir bērni un mazbērni, un mēs gribam, lai viņi dzīvotu mierā. Mēs esam diezgan daudz strādājuši, lai nodrošinātu saviem bērniem un mūsu valstu bērniem šo drošību.

Tomēr 1979. gads Kārteram izrādījās sevišķi neveiksmīgs. Irānā uzliesmoja islāma revolūcija, kurai būs milzīgas sekas visā pasaulē. Šahs Rezā Pehlevī bija svarīgākais Savienoto Valstu sabiedrotais un balsts Vidējos Austrumos, bet amerikāņi nepamanīja valstī notiekošās pārmaiņas. Viņi akli ticēja šaha visvarenībai. Amerikāņu diplomāti un izlūki Teherānā neinteresējās par opozīcijas noskaņojumu. Viņi neizglāba šahu un neizglābs arī paši sevi…

Naftas cenu kritums septiņdesmito gadu otrajā pusē deva smagu triecienu Irānas ekonomikai. Tikpat nepatīkama šaham izrādījās Džimija Kārtera ievēlēšana par Savienoto Valstu prezidentu ar viņa uzmanību pret cilvēktiesībām. Kārters pieprasīja no šaha demokratizāciju, lūdza savaldīt slepenpoliciju SAVAK. Kad Vašingtonā pārstāja bez ierunām atbalstīt šahu, viņa ienaidnieki sajuta sevi pārliecinoši.

«1953. gadā šahs atgriezās tronī pateicoties amerikāņu atbalstam, – rakstīja Kisindžers. – Viņš to nekad neaizmirsa. Varbūt tur arī slēpās cēlonis viņa sevišķajai ticībai amerikāņu nodomiem un amerikāņu labajai gribai, kā arī viņa psiholoģiskajam kraham, kad viņš sajuta, ka šī draudzība sāk izplēnēt…»

Prezidents Kārters vizītes laikā Teherānā izspieda no sevis rituālu tostu: «Par dižo Irānas līderi un irāņu tautu!» – un izteica frāzi, kuru viņam neaizmirsīs un nepiedos:

– Irāna ir stabilitātes saliņa šajā nemierīgajā reģionā.

Šahs bija apmierināts par dārgā viesa vārdiem, bet Teherānā jau sākās protesti pret šaha režīmu. Garīdznieki organizēja demonstrācijas, nostādot jaunatni zem policijas uguns. Pēc tam tika organizētas greznas bēres, tirgū vāca naudu bojāgājušo ģimenēm. Mošejas un islāma mācību iestādes pārvērtās par pagrīdes kustības centriem pret šahu.

1978. gada 10. un 11. decembrī Irānai pāri vēlās demonstrāciju vilnis ar saucieniem «Allahakbar! ». Kad tauta sacēlās, šahs atklāja, ka viņš ir sagrāvis visas politiskās partijas un legālo opozīciju, viņiem nebija ar ko vienoties par kompromisu. Izmisumā viņš par premjerministru iecēla Šahpuru Bahtijaru, kurš šaha gāztajā Mosadika valdībā bija darba ministra vietnieks.

Iespējams, šahs sajuta vēstures elpu, kad uzreiz pēc iecelšanas jaunais premjers devās pie Mosadika kapa un zvērēja uzticību viņa idejām.

Redzot, ka tauta nenomierinās, 1979. gada 16. janvārī Rezā Pehlevī pameta Irānu. Neviens vēl nevarēja iedomāties, ka valstī sākas revolūcija.

– Ceru, mēs noslāpēsim nemierus un atjaunosim attiecības starp šahu un tautu, – teica premjerministrs Šahpurs Bahtijars.

Tomēr pēc divām nedēļām, 2. februārī, valstī triumfāli atgriezās ajatolla Ruholla Homeinī, kurš neieredzēja šahu viņa reformu dēļ.

1964. gada novembrī Homeinī aizsūtīja trimdā. Viņš apmetās Irākā – En-Nadžafes pilsētā. Tā ir viena no šiītu svētajām vietām. 1978. gadā Irākā ciemojās Irānas šaha sieva. Viņa apmeklēja šiītu svētvietas un izteica neapmierinātību par to, ka Irākas varas iestādes atļauj Homeinī uzstāties ar pretšaha noskaņojuma sprediķiem. Septembrī prezidents Sadams Huseins pavēlēja izsūtīt Homeinī no Irākas. Oktobrī ajatollu nogādāja līdz Kuveitas robežai un palūdza neatgriezties Irākā. Tā bija šaha režīma kolosāla kļūda. Kamēr ajatolla atradās Irākā, viņš nebija bīstams Irānai.

Homeinī atrada patvērumu Francijā, no kurienes viņa sprediķu ierakstus veda uz Irānu, un tie drīz vien pārpludināja valsti. Bet ārvalstu korespondenti, kuri viņam bija līdzās Francijā, pārvērta ajatollu par pasaules mēroga figūru.

Kad Ruholla Homeinī atgriezās dzimtenē, viņu sagaidīja pieci miljoni jūsmojošu irāņu. Televizoru ekrānos pasaule ieraudzīja trakojošu pūli, sievietes ar neprātīgām acīm.

Ja premjers Bahtijars atcerējās Mosadiku, Homeinī reaģēja ļoti skarbi:

– Kāpēc viņš runā par šahu, Mosadiku, naudu? Tā nekā vairāk nav. Ir tikai islāms.

Neskatoties uz to, Homeinī pirmajā valdībā dominēja Mosadika cilvēki. Par premjerministru kļuva Mehdi Bazargans, kuru Mosadiks kādreiz iecēla vadīt naftas rūpniecību. Par premjerministra vietnieku un ārlietu ministru kļuva Ibragims Jazdi, nelielas partijas līderis, kura zvērēja būt uzticīga Mosadika idejām.

Bet Jazdi jau saprata, ka mazāk vajag runāt par Mosadiku. Irānai ir tikai viens varonis – Homeinī. Viņš sajūsmināti stāstīja par ajatollu:

– Viņš vasarā lasīja lekcijas Kumē. Bija ļoti karsts, skolnieki gribēja viņa istabā uzstādīt ventilatoru. Viņš kategoriski atteicās: «Es ventilatoru varēšu lietot tikai tad, kad ventilators būs katrai ģimenei».

1979. gada 4. novembris bija svētdiena. Islāma valstīs atpūšas piektdienās, tāpēc amerikāņu vēstniecībā Teherānā sākās parasta darba diena. No agra rīta pie vēstniecības sanāca pūlis, kurš izkliedza antiamerikāniskus lozungus. Tas nebija nekas neparasts. Pēc islāma revolūcijas tādi mītiņi tika sarīkoti gandrīz vai katru dienu. 14. februārī Teherānā pūlis pat uz dažām stundām ieņēma Amerikas vēstniecību, tomēr pūli ātri izdzenāja.

Pēc šī notikuma vēstniecības arhīvus evakuēja uz Rietumvāciju. Pēc tam nolēma, ka draudu vairāk nav, un dokumentus nogādāja atpakaļ Teherānā, lai vēstniecība varētu pilnvērtīgi strādāt. Bez tam, atļāva atgriezties vēstniecības darbinieku sievām un bērniem. Tieši šajā dienā diplomātu ģimenes Frankfurtes pie Mainas lidostā gaidīja izlidošanu uz Teherānu.

4. novembrī apmēram trīs tūkstošu cilvēku liels pūlis pēkšņi ielauzās Amerikas vēstniecības vārtos. Islāma milicija pūlim nelika nekādus šķēršļus. Pūlis atbruņoja nelielo apsardzi un ielauzās galvenajā ēkā.

CIP rezidents vispirms pavēlēja iznīcināt dokumentus. Līdz Homeinī nākšanai pie varas rezidentūrā darbojās simt divdesmit pieci cilvēki. Praktiski visus evakuēja. Vairākus jaunos operatīvos darbiniekus pārcēla nelegāla stāvoklī vadīt aģentūru – viņu rīcībā palika liela saimniecība: astoņdesmit automobiļi, divsimt piecdesmit konspiratīvie dzīvokļi un radioraidītāji.

Rezidentūra tagad sastāvēja no dažiem analītiķiem un šifrēto sakaru pārvaldes tehniķiem, kuri strādāja pēc maiņu metodes, atbrauca uz dažiem mēnešiem un aizbrauca. Lielākā daļa telegrammu tika iznīcinātas uzreiz pēc izlasīšanas, tikai paši svarīgākie dokumenti tika glabāti trīs mēnešus. Saskaņā ar instrukciju bija aizliegts glabāt vairāk dokumentus, nekā ir iespējams iznīcināt pusstundas laikā.

Galvenais dokumentu smalcinātājs salūza pēc dažām minūtēm. Darbināja rokas smalcinātāju. Šifrogrammas neiznīcināja, bet tikai sagrieza sīkos gabaliņos. Izlūki pameta rezidentūras telpas, atstājot uz grīdas sagrieztu papīru kaudzi. Gribēja to aizdedzināt, bet padomāja, ka drošās seifa durvis izturēs, līdz uzradīsies kārtības spēki. Tāpēc daudzus slepenos dokumentus, kuri tika atrasti vēstniecībā, irāņi spēja atjaunot un nopublicēt.

Amerikāņu vēstnieku jau atsauca uz Vašingtonu. Vēstniecības darbu vadīja ārkārtējais un pilnvarotais sūtnis. Viņš no rīta kopā ar palīgu un apsargu devās uz irāņu ārlietu ministriju. Tur arī viņam pazvanīja no vēstniecības un paziņoja, kas notiek. Viņš iesniedza protestu Irānas ārlietu ministram Ibragimam Jazdam. Ministrs apsolīja pūli nomierināt. Tomēr valdība nevadīja valsti.

Vēstniecības darbinieki patvērās otrajā stāvā, kur aiz stiprām tērauda durvīm tiem bija jāgaida palīdzība. Pūļa mēģinājumi uzlauzt durvis izrādījās nesekmīgi. Irāņiem būtu vajadzīgas vairākas dienas, lai tās atvērtu. Viņi piedraudēja nogalināt sagūstītos amerikāņus, ja durvis netiks atvērtas. Ārkārtējais un pilnvarotais sūtnis pa telefonu pavēlēja saviem darbiniekiem: padodieties. Pūļa rokās nonāca sešdesmit septiņi amerikāņi – viss Teherānā palikušais diplomātiskais personāls, jūras kājnieki no apsardzes, kā arī cilvēki, kuri bija nejauši nonākuši vēstniecībā.

Sākumā nebija saprotams, ko pārstāv vēstniecību ieņēmušie studenti un ko viņi konkrēti grib. Domāja, ka tas ir noticis spontāni, kā tas jau notika februārī. Tad pēc dažām stundām pienāca pavēle atbrīvot diplomātus, un irāņi atstāja vēstniecību. Šoreiz skaidri bija saprotams, ka pūlis rīkojās pēc pavēles no augšas, un ajatolla Homeinī vēstniecības ieņemšanu pārvērta par simbolu cīņai par valsts neatkarību.

Visā Irānā dedzināja amerikāņu karogus, tēvoča Sema putnubiedēkli, kliedza: «Nāvi Amerikai!» Kad sagūstītie vēstniecības darbinieki jautāja, kad viņus atbrīvos, studenti atbildēja: «Kad jūsu prezidents Kārters mums atdos šahu».

Ajatolla Ruholla Homeinī pieprasīja no Amerikas izdot no valsts aizbēgušo šahu Mohammadu Rezā Pehlevī, kurš atradās Ņujorkā, atdot Irānai visu šaha naudu, atvainoties Irānas tautai par iejaukšanos tās iekšējās lietās un apsolīties tā vairāk nedarīt.

Sagūstīto diplomātu liktenis bija tāda cilvēka rokās, uz kuru ārējā pasaule raudzījās ar baiļu un riebuma sajaukumu. Katru dienu ķīlnieku stāvoklis likās arvien bezcerīgāks. Tikties ar Homeinī izdevās tikai pazīstamajai itāļu žurnālistei Orianai Fallači, bezbailīgai un atklātai sievietei.

«Man priekšā stādījās vecs večuks, – atcerējās Oriana Fallači. – Tuvumā viņš izraisa bailes. Varbūt tāpēc, ka viņa nogurušais skats un mistiskas skumjas maina viņa sejas pantus? Vai arī mistiskas dusmas?

Es gandrīz ar simpātijām aplūkoju viņa bārdu, linu baltumā, viņa mitrās un jūtīgās lūpas, cilvēka lūpas, kurš ar grūtībām apspieda miesas iekāres, viņa lielo enerģisko degunu, skatos viņa šausmīgajās acīs, kurās atspīd visa viņa ticība, tā ticība, kurā nav vietas šaubām.

Es skatos acīs, kurās atspīd tas nežēlīgais spēks, kurš sūta cilvēkus nāvē, nenobirdinot ne asaru».

Oriana Fallači jautāja: uz kurieni iet Irānas Islāma Republika? Pasaule to nesaprot.

– Ja jūs, ārzemnieki, mūs nesaprotat, tad tas ir sliktāk jums, – atbildēja Homeinī. – Jebkurā gadījumā, tas uz jums neattiecas. Mūsu izvēle uz jums neattiecas. Ja daži irāņi nesaprot, tad ir sliktāk viņiem. Tātad viņi nav sapratuši islāmu.

Jūs atjaunojat vairāk nekā tūkstoš gadus vecus likumus un paražas, – jautāja itāļu žurnāliste. – Vai jums neliekas, ka pasaule kopš tiem laikiem ir izmainījusies? Jūs esat izrakuši likumu par mūzikas aizliegumu. Imam Homeinī, kāpēc gan būtu grēks klausīties mūziku?

– Mūzika traucē prātīgi domāt, tāpēc, ka tā izraisa prieku un ekstāzi, līdzīgi tam, ko izraisa narkotikas, – atbildēja Homeinī. – Protams, ka jūsu, rietumu, mūzika. Un tā atrauj un indē mūsu jaunatni, kura vairāk neinteresējas par savas valsts likteni.

– Pat Baha, Bēthovena, Verdi mūzika? – izbrīnīta precizēja Oriana Fallači.

– Man nav zināmi šie vārdi, – teica Homeinī. – Ja tie nenoved pie prāta sajukuma, tad tie netiks aizliegti. Jums ir tāda mūzika, kura netiks aizliegta: piemēram, marši un himnas. Mums ir vajadzīga mūzika, kura iedvesmo, marši, kuri mudina jaunus cilvēkus, pat paralizētus, iet uz priekšu.

– Vai tiesa, ka jūs imam, – painteresējās Oriana Fallači, – pavēlējāt nogalināt šahu un teicāt, ka pavēles izpildītājs tiks uzskatīts par varoni, bet, ja izpildot pavēli ies bojā, tad nonāks paradīzē?

– Nē, – atbildēja Homeinī. – Es? Nē. Es gribu, lai šahs tiktu atgriezts Irānā un publiski tiesāts par piecdesmit gadu laikā viņa pastrādātajiem noziegumiem pret persiešu tautu. Ja viņš tiks nogalināts ārzemēs, tad visa viņa sazagtā nauda tiks pazaudēta. Ja mēs viņu tiesāsim šeit, tad spēsim atgūt šos kapitālus. Es gribu, lai viņš būtu šeit. Un tāpēc es skaitu lūgšanas par viņa veselību.

No valsts aizbēgušo šahu Kairā izmitināja Anvars Sadats. Radikālajiem islāmistiem tas jau bija otrais Ēģiptes prezidenta noziegums, kurš bija noslēdzis mieru ar Izraēlu. Tas viņam maksāja dzīvību. Karaspēka parādes laikā Kairā islāmisti Sadatu nošāva. Pametot Ēģipti, šahs nekur nevarēja atrast patvērumu. Neviens negribēja strīdēties ar ajatollu Homeinī. Šahs negribēja vērsties pēc palīdzības pie Savienotajām Valstīm, cerot, ka vecie draugi paši par viņu atcerēsies.

1979. gada 28. septembrī valsts sekretāra vietniekam Deividam Ņūsomam paziņoja, ka šahs ir nopietni saslimis. Droši vien viņam ir malārija, un viņam būs vajadzīga medicīniskā palīdzība, kuru var saņemt tikai Savienotajās Valstīs. Valsts sekretārs Sairuss Venss brīdināja prezidentu Kārteru, ka, ja šaha veselības stāvoklis tiešām pasliktināsies, pie viņa var vērsties ar lūgumu atļaut šaham iebraukt valstī.

Uz Meksiku nosūtīja doktoru Bendžaminu Kīnu, kurš vadīja Ņujorkas slimnīcas tropisko slimību nodaļu. Viņš šaham neatrada malāriju, bet viņam bija aizdomas, ka šaham ir vēzis. Doktors Kīns teica, ka tikai Savienotajās Valstīs var noteikt pareizu diagnozi, un palīdzēt pacientam.

Pieredzējušajam doktoram Kīnam bija taisnība. Piecus gadus pirms tam, jau 1974. gadā, ārsti šaham atrada limfomu – limfmezglu vēzi, bet neviens par to nezināja. Franču ārsti viņu ārstēja slepus.

Ietekmīgais amerikāņu baņķieris Deivids Rokfellers un bijušais valsts sekretārs Henrijs Kisindžers uzskatīja, ka bijušajam un stabilajam sabiedrotajam ir tiesības saņemt politisko patvērumu Amerikā. Tomēr prezidents Kārters negribēja šahu ielaist Savienotajās Valstīs, baidoties par amerikāņu likteni, kuri joprojām palika Irānā.

Amerikāņu vēstniecība Irānā brīdināja Vašingtonu, ka šaha ierašanās Savienotajās Valstīs ir ļoti bīstama: «Naida atmosfērā pret šahu un islāma garīdzniecības ietekmes palielināšanās apstākļos Irānas reakcija būs vēl asāka, nekā tas varēja būt pirms dažiem mēnešiem».

1979. gada 19. oktobrī prezidents Kārters, kā parasti piektdienās, sarīkoja darba brokastis visai savai ārpolitikas komandai. Par šaha atbraukšanu izteicās viceprezidents Volters Mondeils, valsts sekretārs Sairuss Venss un aizsardzības ministrs Harolds Brauns. Pretojās tikai pats Kārters.

Prezidenta administrācijas vadītājs Hamiltons Džordans teica prezidentam:

– Ja šahs nomirs Meksikā, iedomājieties, ko žurnālistiem teiks Henrijs Kisindžers? Sākumā jūs atļāvāt gāzt mūsu uzticamu sabiedroto, bet pēc tam to vienkārši nogalinājāt.

– Pie velna Kisindžeru! – iekarsa Kārters. – Es esmu šīs valsts prezidents!

«Kārters staigāja pa istabu, – atcerējās viceprezidents Volters Mondeils, – bet mēs joprojām turpinājām pierunāt ielaist šahu valstī. Un pēkšņi viņš pateica: «Bet ja irāņi paņems mūsu cilvēkus vēstniecībā par ķīlniekiem, ko tad jūs man teiksit?» Istabā iestājās kapa klusums».

Kādreiz jaunais politiķis Džimijs Kārters Džordžijas štata likumdevēju sapulcē uzstājās pret to, ka cilvēka pienākums ir ticēt dievam. Būdams ļoti dievbijīgs, pats lasīja sprediķus, Kārters domāja, ka izvēles brīvība ir svarīgāka par visu. Lūk tāpēc, kļūdams par prezidentu, viņš tomēr atļāva bijušajam Irānas šaham iebraukt valstī, kaut arī apzinājās, ka pieņem pārāk bīstamu lēmumu. Viņš nespēja atteikt slimajam šaham medicīnisko palīdzību.

«Ne Savienoto Valstu konstitūcijā, – teica Džimijs Kārters, – ne Neatkarības deklarācijā, ne Tiesību bilā, ne Jaunajā un Vecajā derībā jūs neatradīsit tādus vārdus, kā «ekonomiskums» vai «efektivitāte». Bet jūs atradīsit citus vārdus, tādus kā godīgums, tīrība, taisnīgums, brīvība, likumība, vīrišķība, patriotisms, līdzjūtība, mīlestība un daudzus citus, kas runā par to, kādam jābūt cilvēkam. Šie vārdi attiecas arī uz to, kādai ir jābūt valdībai».

1979. gada 20. oktobrī Savienoto Valstu vēstniecība Teherānā saņēma šifrētu ziņojumu no Vašingtonas: informējiet Irānas varas iestādes, ka šaham ir atļauts iebraukt Savienotajās Valstīs. Atļauja ir piešķirta uz laiku, lai veiktu diagnostiku un izietu ārstēšanās kursu. Diplomāti un izlūki bija satriekti. Viņi uzskatīja, ka vajag distancēties no šaha, ja reiz Vašingtona mēģina nodibināt attiecības ar revolucionāro režīmu.

Ārkārtējais un pilnvarotais sūtnis apciemoja premjerministru Mehdī Bazarganu un ārlietu ministru Ibragimu Jazdī, kurus uzskatīja par mēreniem politiķiem. Tomēr arī tie atbildēja, ka irāņi netic šaha šķietamajai slimībai un Vašingtonas lēmumu uzņem kā naidīgu soli pret irāņu tautu.

22. oktobrī ar Deivida Rokfellera personīgo lidmašīnu šahs tika nogādāts Ņujorkā. Pēc nedēļas, 1. novembrī, premjerministrs Mahdī Bazargans un ārlietu ministrs Ibragims Jazdī Alžīrā slepeni tikās ar amerikāņu prezidenta padomnieku nacionālās drošības jautājumos Zbigņevu Bžežinski. Viņi gribēja apspriest jautājumu, kā rīkoties šajā krīzes situācijā.

Tomēr tikšanos neizdevās paturēt slepenībā. Homeinī un viņa tuvākā loka islāmisti gribēja pilnībā pārtraukt attiecības ar Savienotajām Valstīm, lai valstī nepaliktu neviens amerikānis. Viņi baidījās, ka amerikāņi, kā tas notika 1953. gadā, vienosies ar prorietumnieciskajiem (kā viņi uzskatīja!) politiķiem.

Par valdības vadītāju tikšanos ar Bžežinski paziņoja Teherānas radio. Histēriskā atmosfērā, kāda bija izveidojusies Irānā, tā tika uztverta kā valdības slepena vienošanās ar Savienotajām Valstīm ar mērķi atgriezt šahu pie varas. Protesta manifestācijā galvaspilsētas ielās izgāja vairāk nekā miljons cilvēku.

Savienotās Valstis bija Homeinī galvenais ienaidnieks, un viņš bija gatavs islāma vārdā vest svēto karu pret amerikāņiem. Viņa naidīgums pirmo reizi izpaudās 1964. gada oktobrī, kad viņš savas mājas priekšā Kunā teica runu pret īpašo statusu, kāds bija piešķirts amerikāņu militārās misijas darbiniekiem un to ģimenes locekļiem. Tādas pašas īpašas tiesības un imunitāti Otrā pasaules kara laikā Anglijā saņēma amerikāņu militāristi. Homeinī veikli izmantoja šo tēmu naida kurināšanai pret amerikāņiem. Pēc šīs runas, 1964. gada 4. novembrī, Homeinī izsūtīja no valsts. Pēc atgriešanās Irānā 1979. gada 1. februārī viņš Ameriku sāka saukt par «lielo sātanu. Ēģiptes prezidentu Anvaru Sadatu un Irākas prezidentu Sadamu Huseinu viņš nosauca par amerikāņu kalpiem.

Kāpēc amerikāņi uzreiz neevakuēja diplomātus no Teherānas? Vašingtonā par to pat domāt negribēja: Irāna – tāda liela un svarīga valsts, kā gan var palikt bez vēstniecības Teherānā?

Divas nedēļas pēc vēstniecības ieņemšanas Homeinī paziņoja, ka nēģeri (afroamerikāņi, kā viņus sauc Savienotajās Valstīs), sievietes un ASV nepilsoņi tiks atbrīvoti. Kopumā irāņi atbrīvoja trīspadsmit cilvēkus. Palika piecdesmit trīs ķīlnieki. Pēc pusgada atbrīvoja vēl vienu cilvēku ar traģisku diagnozi: izkaisītā skleroze.

Pārējie 52 cilvēki (tajā skaitā divas sievietes un viens afroamerikānis) pavadīja nebrīvē 444 dienas.

Pūļa rokās nenonāca ārkārtējais un pilnvarotais vēstnieks Brūss Leingens, viņa palīgs un apsardzes virsnieks, kuri vēstniecības ieņemšanas brīdī atradās Ārlietu ministrijas ēkā. Tur viņi arī palika. Ārkārtējais un pilnvarotais vēstnieks varēja pamest Irānu jebkurā brīdī, tomēr viņš atteicās pamest savus kolēģus.

Un vēl seši amerikāņi Teherānā izbēga no savu kolēģu likteņa. Lauksaimniecības atašejs Lī Šacs tajā dienā atradās citā ēkā. Bobs Anderss, kurš vadīja konsulāta nodaļu, un divi laulātie pāri, kuri strādāja viņa pakļautībā, izslīdēja pa sētas durvīm, kad vēstniecībā ielauzās studenti. Visi seši atrada patvērumu Kanādas vēstniecībā Teherānā, bet bija skaidrs, ka tur viņi ilgi nevarēs slēpties. Viņus vajadzēja pēc iespējas ātrāk izvest no valsts. To uzdeva CIP.

«Es nonācu pie secinājuma, – atcerējās CIP darbinieks Antonio Mendess, – ka šajā gadījumā vajag izstrādāt tik eksotisku aizsegu, lai nevienam no irāņiem nerastos nekādas aizdomas… Es nolēmu nosūtīt uz Teherānu kanādiešu filmēšanas grupu. Kino darbinieku parādīšanās nevienam neizraisīs aizdomas».

CIP darbinieki reģistrēja Kanādā izdomātu kino kompāniju, izvietoja avīzēs reklāmas paziņojumus. Uzrakstīja scenāriju, kura filmēšanai nepieciešams ceļojums uz Irānu, – viduslaiku mistikas sajukums ar zinātnisko fantastiku. Mēs sazinājāmies ar Irānas konsulātu Sanfrancisko un lūdzām vīzas sešiem kanādiešiem, vienam eiropietim un vienam latīņamerikānim, kurš pārstāvēja investorus.

Vīzas tika saņemtas.

Astoņu cilvēku vietā Teherānā ieradās tikai divi CIP operatīvie darbinieki. Sešas kanādiešu pases ar irāņu vīzām bija paredzētas amerikāņiem, kurus vajadzēja glābt. Pases bija viltotas. Kanādas parlaments atļāva pases izmantot humanitāros nolūkos. CIP darbiniekiem atlika tikai uz vietas iespiest pasēs viltotus zīmogus par iebraukšanu Irānā.

Amerikāņu diplomātus pārģērba un nedaudz izmainīja viņu ārieni. Izlūkdienesta darbinieki atkal un atkal pārrunāja viņu leģendu detaļas. Ārvalstu diplomāti, kuri palīdzēja amerikāņiem slēpties, sarīkoja atvadu ballīti – uz galda parādījās jau Irānā aizliegtie vīns, šampanietis un stiprāki dzērieni.

Visa grupai bija jāizlido 1980. gada 28. janvārī agri no rīta. Piecos no rīta viņi jau bija lidostā. Miegainie irāņu ierēdņi neskatoties apzīmogoja pases. Kad Šveices aviokompānijas lidmašīna pacēlās gaisā, visi kā viens stjuartei pasūtīja kokteili «Asiņainā Mērija».

1980. gada 12. martā CIP direktors admirālis Stensfīlds Tērners, dodoties pie prezidenta, paņēma sev līdzi operācijas vadītāju Antonio Mendesu. Ar citām lietām aizņemtais prezidents Kārters aizmirsa, kāpēc šo cilvēku uzaicināja Ovālajā kabinetā, un Mendess bija spiests pastāstīt kā viņš tieši izveda diplomātus no Teherānas. Viņam runāt tika dotas tikai divas minūtes, bet saruna turpinājās deviņas minūtes. Šis notikums uz Kārteru atstāja dziļu iespaidu. Tajā pašā dienā Antonio Mendesu iecēla par CIP tehniskās izlūkošanas pārvaldes priekšnieku.

Tomēr pārējie diplomāti palika irāņu rokās!

Par amerikāņiem ņirgājās, viņiem sasēja rokas un aizsēja acis. Turēja pagrabā. Baroja ar vēstniecībā konfiscētajiem konserviem, to lietošanas termiņš bija beidzies, un ēdiens kļuva bīstams. Savienotās Valstis jutās pilnīgi bezspēcīgas prātu zaudējušo fanātiķu priekšā. Homeinī uzstāšanās izraisīja amerikāņos bailes, irāņi pieprasīja sodīt «spiegus» no ieņemtās vēstniecības.

Prezidents Kārters mēģināja vienoties ar Teherānu. Vairākus mēnešus valsts sekretārs Sairuss Venss centīgi mēģināja vienoties ar Irānas varas iestādēm par ķīlnieku atbrīvošanu. Prezidenta administrācijas vadītājs Hamiltons Džordans pavadīja tūkstošiem stundu slepenās sarunās. Tā kā administrācija neko neuzsāka pēc uzbrukuma vēstniecībai, irāņi nolēma, ka Kārters ir vājš un nav ko baidīties. Sarunas ne pie kā nenoveda. Irānas valdības vadītājs mērenais politiķis Mehdī Bazargans, kura spēkos nebija ķīlniekus atbrīvot, iesniedza atlūgumu.

Uz Teherānu ar vidutāja misiju devās ANO Ģenerālsekretārs Kurts Valdheims.

– Mans mērķis, – Valdheims paskaidroja žurnālistiem, – ir vispirms noregulēt krīzi.

Ar viņu sarunājās jaunais Irānas ārlietu ministrs Sadeks Gotbzade, bet viņš neko valstī neizlēma. Valdheima misija izgāzās. Pasakot, ka «mēs veicām viedokļu apmaiņu», ANO ģenerālsekretārs pameta Teherānu. Tad prezidents Kārters pavēlēja aizsardzības ministram Haroldam Braunam ar spēku atbrīvot ķīlniekus.

Vašingtonā ķīlnieku glābšanai gatavojās visu 1980. gada ziemu. Nolēma uz Teherānu nosūtīt speciālās nozīmes vienību «Delta» pulkveža Čārlza Bekvita vadībā, kurš bija karojis Vjetnamā. Daudzi virsnieki uzskatīja operāciju par neizpildāmu, runāja, ka panākumus var gūt, ja notiks brīnums. Teherāna atrodas valsts iekšienē, ievērojamā attālumā no amerikāņiem draudzīgām valstīm. Pie kam irāņi gaidīja uzbrukumu, ieņemto vēstniecību apsargāja liels skaits revolūcijas bruņoto sargu.

Izstrādāja sekojošu plānu.

Transporta helikopteri C-130 «Herkuless» un helikopteri «Sea Stallion» (Jūras ērzelis) ar desantniekiem ielido irānas gaisa telpā un nosēžas 300 kilometru attālumā no Teherānas. Punkts – Tuksnesis-1.

Pēc degvielas uzpildīšanas helikopteri pārvieto desantniekus uz laukumu pie pamestām sāls raktuvēm. Punkts – Tuksnesis-2, astoņdesmit kilometru attālumā no Teherānas. Šeit desantnieki pārsēžas mašīnās un brauc Teherānas virzienā. Naktī viņi uzbrūk vēstniecībai un atbrīvo ķīlniekus. Helikopteri piesedz desantniekus no gaisa.

Visai operācijai tika atvēlētas 36 stundas. Vēstniecības ieņemšanai un ķīlnieku atbrīvošanai – 45 minūtes. No vēstniecības teritorijas helikopteriem desantnieki un ķīlnieki bija jānogādā vecajā lidlaukā, kurā bija iespējams nosēsties lielajām transporta lidmašīnām. Lidlauks iepriekš bija jāieņem un jānotur otrajai desantnieku vienībai.

Sagatavošanos neuzdrošinājās veikt speciālo spēku parastajā bāzē Fort-Bragā, tāpēc, ka to pastāvīgi novēroja padomju izlūkošanas pavadoņi. Trenējās tuksnesī Jutas štatā, kurš atgādina Irānas tuksnešus. Vājākais posms izrādījās helikopteru piloti, kuri slikti orientējās nakts apstākļos. Tomēr neatlika laika viņu papildus sagatavošanai.

1980. gada 7. aprīlī Kārters pavēlēja pārtraukt diplomātiskās attiecības ar Irānu. 11. aprīlī Nacionālās drošības padomes sēdē prezidents Kārters atļāva veikt operāciju «Ērgļa spīle». Viņš pieņēma divus pulkvežus un deva savu svētību viņu varoņdarbam.

Iedziļinoties jebkurā problēmā, Kārters pieprasīja arvien vairāk un vairāk informācijas. Viņš bija pārliecināts, ka tiks galā, ja noskaidros visas detaļas. Reiz prezidents Kārters piebilda, ka blakus Baltajam namam no krāna tek ūdens. Viņš satika santehniķi un sāka viņu iztaujāt: kāpēc tek ūdens? Cik tas maksā? Kāpēc detaļa izrādījās ar defektu?

Viņa palīgi uzskatīja, ka Kārters veltīgi tērē enerģiju sīkumiem. Viņam vajadzētu koncentrēties uz galveno…

Valsts sekretārs Sairuss Venss nepiekrita ķīlnieku atbrīvošanas plānam Irānā un teica, ka iesniegs atlūgumu neatkarīgi no tā, vai glābšanas operācija būs sekmīga vai izgāzīsies.

Džimijs Kārters savu politisko likteni saistīja ar ķīlnieku atbrīvošanu. «Mans trūkums: es neizeju uz kompromisu principa dēļ, kuru uzskatu par pareizu, – par sevi teica Kārters. – Par mani viens politiķis reiz teica – «stūrgalvīgs, kā bruņurupucis no Dienviddžordžijas». Atteikšanās no kompromisiem, protams, ir muļķīga; bet varbūt ir pienācis laiks atteikties no kompromisiem principiālajos jautājumos».

Trīs nedēļas pirms operācijas sākuma amerikāņu gaisa-kara spēku izlūkošanas darbinieks ar motociklu izbrauca amerikāņu desanta nosēšanās rajonu. Viņš uzstādīja virszemes signālgaismas, lai atvieglotu nosēšanos.

Operācijā piedalījās astoņdesmit vienības «Delta» kaujinieki un trīspadsmit «zaļās beretes» no 10. speciālās nozīmes grupas, kas bija izvietota Badtelces bāzē (Rietumvācijā). Visus ieģērba aizsargkrāsas džinsos un jakās. Uz piedurknēm bija amerikāņu valsts karoga uzšuves, kuras aizlīmēja ar plāksteri. Plāksteris bija jānorauj uzbrukuma brīdī, lai neciestu savējie. «Delta» kaujiniekiem bija jāatbrīvo ķīlnieki, kurus turēja vēstniecībā, bet «zaļajām beretēm» – jāatbrīvo trīs amerikāņi, kuri atradās Irānas ārlietu ministrijas ēkā.

Transporta lidmašīnu C-130 eskadru pārvietoja uz Ēģipti it kā kopējiem manevriem. No Ēģiptes lidotāji pārlidoja uz Omānu, kur atradās vecs britu gaisa-kara spēku lidlauks un kur tie uzpildīja degvielu tālākajam lidojumam. Astoņi «Sea Stallion» vakarā pacēlās gaisā no aviobāzes kuģa «Nimitz», kurš atradās Omānas līcī. Šos helikopterus izvēlējās tā iemesla pēc, ka katrs no tiem varēja uzņemt trīspadsmit cilvēkus.

1980. gada 24. aprīlī trīs amerikāņu transportlidmašīnas, trīs degvielas uzpildes lidmašīnas un astoņi helikopteri bez brīdinājuma ielidoja Irānas gaisa telpā. Pēc islāma revolūcijas valsts pretgaisa aizsardzības sistēma bija nožēlojamā stāvoklī, tāpēc irāņu militāristi vienkārši nepamanīja amerikāņu aviācijas parādīšanos.

Saskaņā ar Pentagonā sastādīto plānu, amerikāņu desantniekiem bija slepus naktī jānokļūst Teherānā. Viņiem bija jāatbrīvo par ķīlniekiem saņemtie pussimts amerikāņu diplomāti – viss Savienoto Valstu vēstniecības Irānā personālsastāvs. Operācijas pirmā fāze saucās «Rīsa podiņš».

Vienlaicīgi amerikāņu aģentūra Irānas galvaspilsētā saņēma uzdevumu sarīkot kaut ko līdzīgu mazam dumpim – un tiešām Teherānā sākās apšaudes, izcēlās ugunsgrēki, pārtrūka telefona sakari…

Bet tālāk viss norisinājās ļoti slikti.

Speciālisti par galveno kļūdu uzskatīja helikopteru izvēli – jūras kājnieku pilotiem nebija ilgstošu lidojumu un uzpildīšanās pieredzes. Pilotiem pavēlēja lidot minimālā augstumā – ap sešdesmit metriem. Rezultātā helikopters nonāca smilšu vētrā. Vienam uzreiz sākās tehniskas problēmas. Vēl divu helikopteru piloti zaudēja orientēšanos, un tie veica piespiedu nosēšanos.

Līdz nosēšanās vietai – ar stundu kavēšanos – nonāca tikai sešas mašīnas, viena no tām nosēžoties, sabojāja hidraulisko sistēmu.

Helikopteru degvielas uzpilde notika jau Irānas teritorijā. Pēkšņi amerikāņi uz šosejas ieraudzīja mašīnu. Tas bija maršruta autobuss. Autobusu apstādināja, pasažierus izveda ārā un noguldīja smiltīs. Uz šosejas parādījās autocisterna ar degvielu. Vadītājs nepakļāvās pavēlei apstāties. Mašīnu uzspridzināja, tā uzliesmoja. Pilnīgā tumsā ugunsgrēks bija redzams no tāluma…

Degvielas uzpildīšana notika pilnīgā tumsā. Viens no helikopteriem uztriecās degvielas uzpildes lidmašīnai un sabojāja tai korpusu. Abas mašīnas uzliesmoja. Sadega visa degviela, kas bija paredzēta operācijai.

Astoņi cilvēki – pieci lidmašīnas piloti un trīs no helikoptera – gāja bojā. Uzsprāgušo lidaparātu atlūzas sabojāja vēl četrus helikopterus. Ugunī sprāga munīcija. Speciālo vienību karavīri, nolēmuši, ka viņiem uzbrūk irāņi, sāka juceklīgu šaušanu.

No Ēģiptē izvietotā komandpunkta pieprasīja turpināt operāciju. Tomēr pulkvedim Čārlzam Bekvitam, kurš atradās tuksnesī kopā ar saviem karavīriem, palika tikai pieci helikopteri. Uzbrukuma laikā arī tie varētu tikt bojāti, kas padarītu operāciju neiespējamu. Ar diviem–trim helikopteriem nav iespējams evakuēt vairāk nekā simt septiņdesmit cilvēkus – visus ķīlniekus un speciālās nozīmes vienības karavīrus.

Pulkvedis Bekvits, redzot, ka operāciju turpināt ir bezjēdzīgi, pavēlēja pamest tehniku, ieročus, visus salika transporta lidmašīnās un pavēlēja pacelties. Nākamajā dienā irāņu karavīri atrada četrus pamestus helikopterus un sadegušo lidaparātu atliekas. Amerikāņi tā steidzās, ka neiznīcināja pat uz zemes palikušos helikopterus un tajos esošo slepeno dokumentāciju, kas ļāva irāņu specdienestiem noskaidrot un arestēt amerikāņu spiegus valsts iekšienē.

Operācija amerikāņu diplomātu glābšanai Teherānā, kurus islāma revolūcijas sargi bija sagrābuši par ķīlniekiem, neizdevās.

Prezidents Kārters ar nolemtības sajūtu izteicās: «Viss aizgāja pie velna!» Viņš sevī atrada drosmi uzstāties televīzijā un izstāstīt par neveiksmi:

– Uzskatot par nepieciešamību glābt ķīlniekus, es nolēmumu sākt glābšanas operāciju. Kad degvielas uzpildes laikā mēs pazaudējām helikopterus, es pieņēmu lēmumu pārtraukt operāciju. Es pats esmu atbildīgs par visu notikušo.

Irāņi svinēja uzvaru. Ajatolla Alī Homeinī teica:

– Mēs neesam kaut kādi liberāļi, kā Aljende vai Mosadiks, kurus CIP varēja piebeigt.

1980. gada 6. maijā Kārters pasludināja sēru dienu par godu kritušajiem karavīriem. Pulkvedi Bekvitu atvaļināja no armijas. Šī neveiksmīgā operācija vēsturē iegāja kā skandalozākā Amerikas specdienestu izgāšanās.

Irānas vadība dekoncentrēja ķīlniekus, lai izslēgtu glābšanas operācijas atkārtošanās iespēju. Ķīlniekus izvadāja pa dažādiem cietumiem, bieži mainīja to atrašanās vietu. Glābšanas iespēja parādījās, kad izmainījās politiskā situācija.

Neizārstējami slimais šahs nomira. Irāna iesaistījās asiņainā karā pret Irāku, kas turpināsies astoņus gadus. Uzbrūkot Irānai, Sadams Huseins izteicās par vēlēšanos atbrīvot brāļus–arābus, kuri smok persiešu jūgā. Reāli viņš gribēja realizēt seno sapni – sagraut vēsturisko pretinieku un cerēja paplašināt savu impēriju uz Irānas naftas un auglīgo zemju rēķina.

Likās, ka notiekošais Irānā Sadamam paredzēja ātru uzvaru. Izlūkdienests viņam ziņoja par pēcrevolūcijas haosu, par armijas pagrimumu. Un sākumā Sadama Huseina karaspēks guva pārsvaru, Irānas armija atkāpās.

Irānas politiķi bija pārsteigti, atklājot, ka pasaules sabiedrībā neviens nedomā enerģiski nostāties viņu pusē karā pret Sadamu Huseinu.

Ajatolla Homeinī uzskatīja, ka ķīlnieki viņam vairāk nav vajadzīgi. Antiamerikānisko emociju un noskaņojumu spriedze valstī jau tā bija augsta. Savienoto Valstu ieviestās sankcijas tomēr kaitēja Irānas ekonomikai. Runā, ka Homeinī tad izteicās:

– Mēs viņus izspiedām kā citronu. Viņi mums vairāk nav vajadzīgi. Sūtiet viņus atpakaļ.

Irāņi bija spiesti uzsākt sarunas. No amerikāņu puses sarunās piedalījās valsts sekretāra vietnieks Vorens Kristofers. Vidutāja lomu sarunās uzņēmās Alžīra. Irānas islāmisti alka tikai pēc naudas. Alžīriešiem par izbrīnu, revolucionārās Irānas pārstāvji izmisīgi tirgojās par katru kapeiku kā tirgū. Pieprasīja četrus miljardus dolāru par katru ķīlnieku. Vienojās par astoņiem miljardiem par visiem ķīlniekiem. Naudu paņēma no irāņu kontiem, kas bija iesaldēti Amerikas un Eiropas bankās. Amerikāņi no šīs summas atskaitīja irāņu parādus un trīs miljardus pārskaitīja uz Irānu.

Teherānas ķīlnieku krīze pazudināja Džimiju Kārteru. Viņš tika uztverts kā slikts vadītājs, kurš nav spējīgs atrisināt problēmu. Ķīlnieku sagrābšanu viņš uztvēra kā personīgu traģēdiju. Ovālo kabinetu viņš pārvērta par amerikāņu diplomātu glābšanas štābu. Bet viņam tas neizdevās. Amerikāņi redzēja, ka Kārters ir pārguris un tuvs spēku izsīkumam. Viņš nespēja uzvarēt vēlēšanu kampaņā. Tās iznākums bija uzrakstīts uz viņa sejas.

Savienoto Valstu prezidenta vēlēšanas 1980. gada novembrī sakrita ar pirmo gadadienu kopš Teherānā tika sagūstīti amerikāņu diplomāti. Kārters sapņoja atbrīvot tos pirms vēlēšanām. Tas palielinātu simpātijas vēlētāju vidū. Tomēr irāņi nesteidzās. Kārters vēlēšanās zaudēja.

Amerikāņi kā valsts vadītāju gribēja redzēt daudz stingrāku cilvēku, nekā Džimijs Kārters. Varētu teikt, ka ajatolla Homeinī arī deva savu ieguldījumu Ronalda Reigana ievēlēšanā par prezidentu. Irāņi uzskatīja, ka ar Reiganu būs vieglāk salabt nekā ar Kārteru. Droši vien viņi stipri izbrīnījās, kad dažas dienas pēc ievēlēšanas jaunais prezidents irāņus nosauca par «barbariem», ar kuriem viņš vispār negrib ielaisties darīšanās.

Kārters gribēja atbrīvot ķīlniekus, kamēr viņš paliek Baltajā namā, tas ir līdz 1981. gada 20. janvārim, kad jaunais prezidents stājās amatā. Pēdējās divas savas prezidentūras dienas Kārters pavadīja bezgalīgās sarunās par ķīlnieku izvešanas procedūru no Irānas. Četrus gadus Kārters aizliedza sevi filmēt Ovālajā kabinetā. Tagad viņš šo aizliegumu atcēla.

Kārteram paziņoja, ka lidmašīna ar ķīlniekiem ir gatava pacelties Teherānas lidostā. Visu nakti aizejošais prezidents un viņa komanda gaidīja, kad ķīlniekus atbrīvos. No rīta sāka apģērbties – bija pienācis laiks atbrīvot Balto namu. Vienu cilvēku atstāja pie telefona tam gadījumam, ja kaut kas notiks. Tomēr Teherānā diplomātus atbrīvoja tikai četrdesmit minūtes pēc tam, kad Ronalds Reigans nodeva zvērestu. Tā bija ajatollas pēdējā atriebība Džimijam Kārteram.

Ķīlniekus no Teherānas izveda ar Alžīras lidmašīnu. Pie kam vienlaicīgi pacēlās divas lidmašīnas. Irāņi nezināja, kurā atrodas bijušie ķīlnieki. Alžīrieši negribēja, ka irāņiem pēdējā brīdī rastos vilinājums notriekt lidmašīnu ar amerikāņiem.

Reigans laipni piedāvāja Kārteram prezidenta personīgā pārstāvja statusā doties uz VFR, uz kurieni nogādāja atbrīvotos amerikāņus. 1981. gada 21. janvārī jau bijušais prezidents kopā ar savu komandu apciemoja atbrīvotos ķīlniekus, kurus izvietoja amerikāņu militārajā hospitālī. Viņa aparāta vadītājs Hamiltons Džordans atcerējās:

– Kārters izskatījās tik vecs un noguris, kādu es viņu nekad nebiju redzējis.

Būdams dziļi ticīgs cilvēks Džimijs Kārters, izrādījās ne pārāk veiksmīgs prezidents un Baltajā namā noturējās tikai vienu termiņu. Tomēr dzīve Vašingtonā viņu nesabojāja. Iekšēji Kārters palika tas pats, kas viņš bija, – fermeris un baptistu svētdienas skolas skolotājs.

Jaunais prezidents Ronalds Reigans sarīkoja Baltajā namā pieņemšanu par godu atbrīvotajiem amerikāņiem un brīdināja, ka starptautiskais terorisms kļūst par galveno draudu mūsdienu pasaulē. Vispār, kurš toreiz iedomājās par to, kādu ietekmi Irānas revolūcija atstās uz visu pasauli.

Ne visa irāņu garīdzniecība atbalstīja Homeinī gribu izveidot teroristisku valsti, kuru vadītu paši dieva kalpi. Daudziem mullām pietiktu ar autonomijas iegūšanu un garantijām, ka valsts neiejauksies garīdzniecības lietās. Viņi apvienojās ap ajatollu Šariatu-Madari. Viņi domāja, ka garīdzniekiem nevajadzētu censties iegūt varu – vajag saskaņā ar šiītu priekšstatiem gaidīt atgriežamies pēdējo, divpadsmito imamu Mohamadu Ibn Al-Hasanu, kurš 874. gadā sešu gadu vecumā pazuda alā pie kalifāta galvaspilsētas Samaras. Šiīti tic, ka viņam ir jāatgriežas un jāatbrīvo pasaule no ļaunuma.

Homeinī uzvedās ļoti uzmanīgi. Viņš to mēnešu laikā nerunāja par teokrātisku valsti. Ap viņu saliedējās jaunie irāņu intelektuāļi, tādi kā nākamais valsts prezidents Banisadrs, kuri Homeinī saskatīja savu līderi. Viņš laiku pa laikam nelika sevī vilties. Viņu atbalstīja arī Tude partija. Homeinī teica, ka viņa mērķis ir «Islāma republika, kura Irānai atnesīs neatkarību un demokrātiju». Nākot pie varas, viņš demokrātiju nosauks par «svešu islāmam».

Uzvara kļuva iespējama pateicoties ajatollas Homeinī prasmei apvienot dažādus spēkus un kustības, kuras apvienoja tikai naids pret šahu un viņa valdību. Homeinī atļāva katrai grupai un katrai kustībai piedalīties revolūcijā ar saviem lozungiem un idejām. Pēc tam, kad vara nonāca viņa rokās, sākās tīrīšanas.

Homeinī organizēja pagaidu valdību, kuru vadīja Mehdī Bazargans, pēc profesijas inženieris, kurš bija mācījies Francijā. Valdības sastāvā bija garīdznieki un profesionāļi, kuri spēja vadīt valsti. Tomēr reālā vara atradās Islāma revolucionārās padomes rokās. Uz vietas visu vadīja islāma komitejas.

Revolūcijas virzītājspēks bija tauta, vienkāršie irāņi apguva agrāk slēgtos Teherānas rajonus, kur bija apmetusies priviliģētā publika. Cilvēki domāja, ka šaha gāšana viņiem atnesīs daudz lielākas algas, ka viņi saņems jaunus mājokļus. Sarīkoja referendumu, irāņi atbalstīja valsts pārveidošanu islāma republikā. Tūlīt pēc tam augstākie islāma garīdznieki pieņēma jauno konstitūciju, kura piešķīra Homeinī augstāko varu.

Izrādījās, ka vidusšķirai, izglītotai publikai, liberāļiem, studentiem ir liegta iespēja piedalīties lēmumu pieņemšanas procesā. Ajatolla Šariats–Madarī, kurš apvienoja garīdzniekus – Homeinī pretiniekus, tiek ievietots mājas arestā. Viņš tā arī palika arestā līdz savai nāvei 1986. gadā.

Daudzie studenti (simtiem tūkstoši jauno irāņu mācījās ārzemēs, galvenokārt Savienotajās Valstīs) bija aizrāvušies ar galēji kreisajām, marksistiskajām idejām, irāņu jaunatne sajūsminājās par Mao Czedunu un Če Gevaru. Daži marksisti mēģināja noformulēt sociālistiskā šiītisma principus. Tomēr šīs idejas neguva atsauksmi masās, kuras tāpat palika islāma garīdzniecības ietekmē. Garīdznieki ar aizdomām raudzījās uz jebkuriem mēģinājumiem modernizēt valsti.

Šiītu garīdzniecība vienmēr bija neatkarīga no valsta aparāta. Atšķirībā no sunnītiem, kuri no valsts saņēma naudu un ar to sadzīvoja. Šiītisms radās kā protesta forma pret Persijas arābu okupāciju trīs gadsimtu garumā, pret arābu iekarotāju sunnītismu. Šaha valdīšanas laikā šiītisms bija ierocis cīņā pret varu, par sociālo taisnīgumu. Persieši nekad netika uzskatīti par fanātiski reliģioziem. Islāma revolūcija bija senās kultūras protests, kuras spēku neviens īsti nespēja aptvert, pret modernizāciju. Vēl viena šiītisma tradīcija – vardarbības mocekļa nāves tradīcija. Tā ir gatavība karam un nāvei apspiestas ticības vārdā.

– Islāms nozīmē visu, – mācīja Homeinī, – arī to, ko Rietumos sauc par brīvību un demokrātiju. Jā, islāmā ir viss. Islāms ietver sevī visu.

Homeinī nevēlējās stiprināt aktīvās jaunatne pārstāvjus, kuri atradās sociālistisko ideju ietekmē. Homeinī tos likvidēja tāpat kā Bazargana valdību. Sākumā iedeva viņiem varu, ļāva izvērsties, bet pēc tam novāca ar Islāma revolūcijas sargu korpusa palīdzību.

Pirmajās prezidenta vēlēšanās 1980. gada janvārī Homeinī ļāva uzvarēt Abolhasanam Banisadram, vēl vienam Mosadika piekritējam un kreiso islāmistu līderim. Bet jau aprīlī kreisos, kuri bija nostiprinājušies studentu pilsētiņās, izsvieda islāma revolūcijas sargi. Teherānas Universitāti slēdza. 1981. gada jūnijā Banisadrs pameta valsti. 1982. gadā kreisos islāmistus vienkārši iznīcināja. 1983. gadā Tude partijas vadītājus piespieda publiski, televīzijas kameru priekšā, «atzīties» par to, ka viņi ir padomju spiegi.

Visa opozīcija tika iznīcināta.

Visā valstī notika tīrīšanas – sākumā iznīcināja tos, kuri ieņēma vadošus amatus šaha valdīšanas laikā, pēc tam liberāļus. Jaunie islāmisti ne tikai nogalināja «amerikāņu spiegus», bet arī izlaupīja to īpašumus. Amerikas vēstniecībā atrasto dokumentu publicēšana daudziem ievērojamiem irāņiem izrādījās liktenīga. Jebkuri kontakti ar amerikāņu diplomātiem tika pielīdzināti nodevībai.

Režīma pretiniekus iznīcināja arī aiz robežām. Šaha māsa princese Ašrafa vairākus gadus bija ANO cilvēktiesību komisijas priekšsēdētāja un noliedza visas slepenpolicijas SAVAK apsūdzības. Viņas personīgā dzīve neizveidojās, viņa trīs reizes bija precējusies, un visas trīs reizes neveiksmīgi. Pēc islāma revolūcijas viņas dēlu nošāva Parīzē – killeri ieradās no Teherānas.

Kad 1980. gada 22. septembrī Irākas prezidents Sadams Huseins iebruka kaimiņos esošajā Irānā, viņš Homeinī deva iespēju nosūtīt uz fronti kreisi noskaņoto jaunatni, kas izrādījās bīstama teokrātiskam režīmam. Slikti apmācīto jaunatni nosūtīja mirt zem padomju ražojuma irākiešu tankiem. Astoņus gadus ilgais karš ar Irāku bija lielisks attaisnojums, atbilde uz jautājumu, kāpēc islāma revolūcija neko neatnesa tautai, kas tajā piedalījās.

Imama Homeinī testamentā var izlasīt: «Tu cīņās ejošā tauta, tu ej zem karoga, kas plīvo pār visu materiālo un morālo pasauli. Ceļš, pa kuru tu ej, ir vienīgais ceļš uz absolūto laimi. Un tas ir tas stimuls, kas pamudināja visus imamus ar prieku sagaidīt mocekļa nāvi un uzskatīt to saldāku par medu. Mūsu jaunatne to nogaršoja frontēs un bija sajūsmā…»

Irānas revolūcija izraisīja pacēlumu islāma pasaulē. Irānas revolucionārā propaganda uzrunāja tautas masas, aicināja tās sacelties pret līderiem, kuri valdīja ne pēc šariata likumiem. 1979. gada 20. novembrī galveno mošeju Mekā ieņēma vairāki simti sunnītu disidentu. No mošejas viņus patrieca tikai pēc divām nedēļām. Tie bija vahabīti, kuri iedvesmu bija atraduši irāņu piemērā. Sacelšanās Mekā bija kā sitiens Saūda Arābijai, kura no sešdesmito gadu beigām nodibināja savas līderpozīcijas islāma pasaulē kā visreliģiozākā valsts.

Homeinī piemērs parādīja islāma pasaulei, ka reliģija var kļūt par spēcīgu politisko ieroci. Arābu valdnieki sāka demonstrēt savu reliģiozitāti – ņēma vērā šaha ģimenes pieredzi, kura gandrīz atklāti demonstrēja necieņu pret garīdzniekiem. Sauditi sāka ieguldīt lielu naudu islāma izplatīšanai visā pasaulē, bet ne pavisam negribēja kļūt par revolūcijas upuri savās mājās.

Viņi akcentēja uzmanību uz irāņu revolūcijas šiītisko raksturu, cerot, ka tā kļūs mazāk pievilcīga sunnītiem, kas veido astoņdesmit procentus no islāma pasaules. Sāka runāt par persiešu hegemoniju. Šo argumentu izmantoja Sadams Huseins, kad uzbruka Irānai. Arābu valstis, izņemot Sīriju, atbalstīja Sadamu pret Irānu.

Irāņu revolūcijas sekas bija Libānas un palestīniešu kustības islamizācija. Palestīnas Atbrīvošanas Organizācija vispirms uzskatīja par nepieciešamu piešķirt vienādas tiesības gan kristiešiem, gan musulmaņiem. Astoņdesmito gadu sākumā palestīniešu līderi cieta smagas sakāves, meklēja jaunus līdzekļus entuziasma atmodai un atrada tos politiskajā islāmismā. Brāļi–musulmaņi ierunājās par to, ka islāma revolūcija Irānā parādīja ceļu, kurš ved uz uzvaru. Nevis laicīgā ideoloģija, bet gan islāms kā karogs, džihāds – lūk kas palīdzēs atgūt Palestīnu un izveidot vispasaules kalifātu…

Savienotajās Valstīs maz kurš varēja paredzēt irāņu revolūcijas sekas. Uztraucās tikai par naftu.

«Šahs gādāja par drošību Persijas līcī, kur atrodas trešā daļa no izpētītājiem naftas resursiem, – rakstīja Aleksandrs Heigs, kurš Reigana laikā kļuva par valsts sekretāru. – Tagad Irāna stratēģiskā ziņā ir vissvarīgākā valsts Mazāzijā, kurā nomainot šahu, pie varas ir nācis teokrātisks režīms, – ir pasludinājis savu nodomu izveidot islāma valsti pēc 7. gadsimta Arābu kalifāta parauga.

Naftas piegādes bija apdraudētas. Plaši izplatījās bažas, ka Persijas līča naftas resursi tiks pazaudēti. Rietumu valstu valdības, baidoties, ka pasaulē atkal sāks trūkt nafta, apzināti vai neapzināti savu politiku pārkārtoja tādā veidā, lai nomierinātu tos, kas kontrolē naftas piegādes…»

Centrālā izlūkošanas pārvalde prognozēja, ka sakarā ar grūtībām naftas ieguvē Padomju Savienība var kļūt par naftas importētāju. Baidījās, ka naftas trūkums novedīs Maskavu līdz daudz agresīvākai politikai Vidējos Austrumos un Padomju armija mēģinās ieņemt Irānu. Tas nenotika. Tomēr padomju vadība pieļāva arī tikpat smagas kļūdas Vidējos Austrumos.

Kad Brežņevs smagi saslima un izlaida grožus no rokām, ārējo un militāro politiku sāka noteikt trijotne – VDK priekšsēdētājs Jurijs Andropovs, aizsardzības ministrs Dmitrijs Ustinovs un ārlietu ministrs Andrejs Gromiko.

Triumvirāta vara bija sliktāka, nekā vienpersonīgā Brežņeva valdīšana. Sevī pārliecināts līderis ir spējīgs piekāpties un iziet uz kompromisiem. Bet no trijotnes katrs centās nodemonstrēt savu nelokāmību un stingrību, iedzenot valsti spēcīgā konfrontācijā ar ārējo pasauli. Andropovs, Ustinovs un viņiem pievienojušais Gromiko uzsāka Afganistānas avantūru.

1978. gada 27. aprīlī Kabulā propadomiski noskaņoti virsnieki sarīkoja valsts apvērsumu. Prezidentu Daudu un viņa ģimeni nošāva. 30. aprīlī Padomju Savienība atzina jauno varu. Viens no sazvērestības dalībniekiem jau iepriekš brīdināja padomju izlūkus. Ja padomju izlūkdienests būtu brīdinājis prezidentu Daudu, Afganistānas liktenis būtu gājis pa citu ceļu. Paliktu dzīvi simtiem tūkstoši afgāņu un piecpadsmit tūkstoši padomju karavīru. Dauda laikā Afganistāna bija lielisks kaimiņš mūsu valstij…

Valsts pretojās sociālistiskajiem pārveidojumiem. Afgāņi nesteidzās kļūt par marksistiem. 1979. gada martā uzliesmoja dumpis pret valdību vienā no lielākajām pilsētām Heratā. Dumpiniekiem pievienojās garnizona vienības, tika nogalināts viens no mūsu militārajiem padomniekiem. Bez tam sākās ķildas afgāņu vadībā. Revolūcijas līderi nogalināja viens otru.

«Padomju Savienība, – uzskata viens no PSKP CK starptautiskās nodaļas vadītājiem Karens Brutencs, – atbalstīja jauno varu ideoloģisko apsvērumu dēļ, ievērojot Aukstā kara loģiku. Tomēr galvenais ir, ka pakļāvās kārdinājumam iegūt paklausīgu sabiedroto pie dienvidu robežām, stratēģiski svarīgā rajonā. Tomēr afgāņu valdība nevarēja pastāvēt patstāvīgi.

1979. gada 12. decembrī pieņēma lēmumu ievest karaspēku. Visi argumenti bija viltus. Atsaukšanās uz afgāņu valdības aicinājumu – pārāk ciniska, aicināja taču Hafizulla Amins, kuru nogalināja.

Apreibināja, pamudinot pārvērtēt savas iespējas, tieši 1979. gadā sasniegtā paritāte ar Savienotajām Valstīm. Tā bija militārās varenības kulminācija, kas problēmu risināšanā piespieda ticēt militārajam spēkam ».

– Skatieties, biedri, – teica ministrs Gromiko saviem padotajiem, – cik radikāli ir izmainījies spēku samērs pasaulē. Ne tik sen Politbirojā mēs bijām spiesti atkal un atkal pārdomāt, līdz pieņemt kādu ārpolitisku soli, kāda būs ASV reakcija, ko darīs Francija un tā tālāk. Šie laiki ir beigušies. Ja mēs domājam, ka kaut ko obligāti vajag izdarīt Padomju Savienības interesēs, tad mēs to darām. Lai viņi par kaut ko arī tur bļaustītos, spēku samērs ir tāds, ka pakustēties vairāk nespēs. Mēs patiešām esam kļuvuši par lielvalsti…

Afganistānā karaspēku ieveda, kad Brežņevs bija jau smagi slims. Ja Brežņevs būtu bijis pie veselības, tad visticamāk viņš nepieļautu ieraut valsti Afganistānas avantūrā. Kā izteicās Brežņevam tuvs cilvēks Valentīns Faļins, «visas lietas tika kārtotas aiz ģenerālsekretāra muguras». Precīzāk izsakoties, ģenerālsekretārs bija zaudējis spējas saprātīgi novērtēt situāciju. Leonīds Iļjičs «pārdzīvoja sava iemīļotā ārpolitiskā lolojuma – starptautiskā saspīlējuma samazinājuma panīkumu, bet neko jau vairs nevarēja padarīt».

Padomju vadītāji slikti saprata, kur ir iesaistījušies. Ļoti smagas sekas Padomju Savienībai bija sakarā ar karaspēka ievešanu. Tā ir viena no lielākajām padomju ārpolitikas neveiksmēm. Vašingtonā baidījās, ka padomju karaspēkam nepietiks ar Afganistānu un tā īstais mērķis ir Irānas nafta. Uz kartēm Persijas līcis likās pavisam līdzās – daži tanku marši.

– Nepietiek tikai ar nosodījumu, –sašutis teica prezidents Kārters. – Padomju Savienībai jāsamaksā par to, ko tā ir izdarījusi. Mums jāparāda Padomēm, ka tām nav tiesību iebrukt kaimiņvalstīs.

«Kopš septiņdesmito gadu sākuma, – atcerējās amerikāņu vēstnieks Maskavā Džeks Metloks, – Savienotās Valstis katru gadu pārdeva Padomju Savienībai līdz divdesmit miljoniem tonnu graudu, galvenokārt kviešus un kukurūzu. Pēc padomju iebrukuma Afganistānā Kārters atļāva pārdot tikai astoņus miljonus tonnu, uz kurām Padomju Savienībai bija tiesības saskaņā ar ilgtermiņa kredītu, toties papildus partiju pārdošana bija aizliegta».

«Kārters bija satriekts, kad Padomju Savienība ieveda karaspēku Afganistānā, – atcerējās CIP direktora vietnieks Frenks Karluči. – Mūs tas neizbrīnīja – mēs viņu brīdinājām, ka lieta uz to virzās. Bet viņš vienkārši nevarēja noticēt, ka krievi to izdarīs».

– Es darīju zināmu Starptautiskajai Olimpiskajai komitejai, – Kārters ziņoja kongresam, – ka sakarā ar padomju iebrukumu Afganistānā es iebilstu pret amerikāņu komandas piedalīšanos Maskavas olimpiādē.

Kārters aizliedza pārdot Padomju Savienībai modernas tehnoloģijas un saņēma kongresa apstiprinājumu likumam par militārā budžeta palielināšanu par pieciem procentiem gadā. Tā astoņdesmitajos gados sākās lielā amerikāņu pārapbruņošanās. Kārters un viņa aizsardzības ministrs Brauns ar viņa interesi par jaunākajām militārajām tehnoloģijām palīdzēja apgādāt armiju ar augstas precizitātes ieročiem. Kārters vispār deva ieguldījumu tam, kas vēlāk kļūs par Ronalda Reigana politiku.

Maskavā baidījās no Ķīnas, kas draudzējās ar Pakistānu, tāpēc ar divkārtīgu spēku palīdzēja Indijai ar ieročiem. Kremlis uztraucās, ka afgāņu līderi tuvināsies Pakistānai un tad izveidosies vienota fronte pret PSRS. Likās, ka Maskavas bailes apstiprinājās, kad mēnesi pēc iebrukuma, 1980. gada janvārī, Pekinā ieradās amerikāņu aizsardzības ministrs Harolds Brauns. Viņš ierosināja kopīgi organizēt ieroču piegādes Afganistānai. Pekina atteicās no sarunām ar Maskavu, kurām tikko bija piekritusi, un apsolīja piegādāt ieročus caur Pakistānu. Abām lielvalstīm vajadzēja Ķīnu, un Pekinai bija brīvas rokas.

Liktenīgie 1979. gada lēmumi noveda pie tā, ka agresīvais fundamentālisms nāca pie varas Irānā un Afganistānā. Fanātiķiem, kuri pielūdza šos uzskatus, bija nodoms izveidot kalifātu, kurš apvienos arvien jaunas un jaunas valstis un izpletīsies līdz vispasaules islāma valsts izveidošanai.

Tomēr lielvalstis uzreiz neapzinājās, kādas briesmas tām draud. Tās joprojām savā starpā veda Auksto karu ne uz dzīvību, bet uz nāvi.

Raķetes gatavas startam

Konservatīvo partijas līdere Mārgarita Tečere par Lielbritānijas premjerministri kļuva 1979. gadā. Tečere atteicās no karjeras sieviešu paraduma nēsāt vīriešu fasona apģērbu, kas padarīja viņas līdzīgas trīsdesmito gadu lezbietēm. Viņai izdevās vienlaikus izskatīties sievišķīgai un spēcīgai.

Sieviete valdības vadītāja amatā toreiz bija jaunums. Britu avīzes rakstīja: «Tas ir mazs solis Mārgaritai, bet milzīgs solis visas pasaules sievietēm». Pati viņa nebija iecienījusi sieviešu sabiedrību un priekšroku deva vīriešu sabiedrībai. Viņa vēlējās būt vienīgā sieviete, par kuru sajūsminās.

– Es gribu attaisnot man izrādīto uzticību, – teica Mārgarita Tečere, kļūdama par premjerministri, – un esmu nodomājusi darīt to, ko uzskatu par vajadzīgu.

Par Tečeres parādīšanos Dauningstrītā Maskavā nepriecājās. Tečere bija NATO nostiprināšanas un Padomju Savienības pretstāves piekritēja. Atšķirībā no saviem priekšgājējiem viņa neticēja «mierīgai līdzāspastāvēšanai». Tečere uzskatīja, ka Rietumiem ir jāved karš ar Padomju Savienību nevis uz dzīvību, bet uz nāvi. Viņa nešaubījās par Rietumu uzvaru.

– Krievi sauc mani par dzelzs lēdiju, – svinīgi parlamentā izteicās Mārgarita Tečere. Viņa ieturēja pauzi un piebilda: – Viņiem ir taisnība!

Mārgarita Tečere uzsvēra, ka tieši atomieroči ļauj saglabāt mieru Eiropā, un strauji palielināja valsts kodolpotenciālu. Četrās britu zemūdenēs «Polaris» bija izvietotas 64 kodolgalviņas. Pēc modernizācijas septiņdesmitajos gados tajās tika izvietotas 192 kodolgalviņas. Tečere pieņēma lēmumu par daudz modernākas amerikāņu raķešu sistēmas «Trident» iepirkumu. Tagad britu flote varēja pretiniekam uzbrukt ar 960 kodolgalviņām.

Atbildot radioklausītājam, kurš bija neapmierināts ar to, ka viņa tērē naudu kodolraķetēm, kad miljoniem britu sēž bez darba, Tečere teica:

– Es nevaru jums piekrist. Vai tad var atteikties no mūsu kodolspēkiem, kad milzīgs kodolraķešu potenciāls joprojām ir rokās mūsu mūžīgajiem ienaidniekiem, kuri nevilcinājās sagrāva Ungāriju, Čehoslovākiju un Afganistānu?

Pēc četrdesmit piektā gada eiropieši kļuva par pirmajiem Aukstā kara ķīlniekiem, toties sešdesmitajos gados viņi sāka no kara iegūt. Rietumvalstis sekmīgi apvienoja brīvo uzņēmējdarbību un valsts kapitālieguldījumus, tāpēc naudas pietika gan aizsardzībai, gan pašpatēriņam.

Amerikas militārais kontingents VFR teritorijā deva ne mazu ieguldījumu Rietumvācijas ekonomikas pieaugumā. Amerikāņu karavīri, kuri atgriezās mājā, ceļu uz Savienotajām Valstīm noklāja ar «folksvāgeniem». Arī Japāna labi nopelnīja amerikāņu jūras-kara un gaisa-kara bāzēs. Kopā ar amerikāņu karavīriem izplatījās amerikāņu mūzika, cigaretes, automobiļi, filmas un Coca-Cola.

Portugāles revolūcijas laikā 1974. gadā, kad likās, ka tūlīt NATO valsts kļūs sociālistiska, eiropiešus pārsteidza tas, ka Padomju Savienība nesniedza nekādu palīdzību portugāļu komunistiem, kuri bija iznākuši no pagrīdes. Tas bija savdabīgs rezultāts lielvalstu pretstāvei. Rietumi neiejaucās, kad sacēlās austrumvācieši, ungāri, čehi. Un Maskava atturējās no aktīvas darbības, kad Spānija un Portugāle atvadījās no savas fašistiskās pagātnes.

Par Eiropas saspīlējuma atslābuma augstāko punktu kļuva Eiropas drošības un sadarbības apspriede. 1975. gadā Helsinkos tika parakstīts Kopējais Eiropas akts. Padomju Savienībai galvenais bija pēckara robežu atzīšana. Pārējai pasaulei – cilvēku tiesību un brīvību aizstāvība.

Aukstais karš no jauna uzliesmoja Eiropā, kad sākās jaunu padomju vidējās darbības rādiusa raķešu izvietošana. Šie notikumi izstiepās desmit gadu garumā…

1976. gadā Padomju Savienībā bruņojumā pieņēma mobilo vidējās darbības rādiusa raķešu kompleksu RSD-10 «Pioņer». NATO jauno padomju raķeti nosauca par SS-20. Tai bija trīs atdalošās kodolgalviņas ar individuālo tēmēšanu. Lidojuma attālums pārsniedza piecus tūkstošus kilometru.

1977. gada janvārī Leonīds Brežņevs uzstājās Tulā un teica, ka būtu absurdi uzskatīt, ka Padomju Savienība tiecas iegūt militāro pārsvaru. Bet pēc dažiem mēnešiem sākās jauno raķešu uzstādīšana. Tās nomainīja novecojušos modeļus, kuru sagatavošanai startam bija nepieciešams pārāk ilgs laiks.

Pēc NATO militāristu uzskatiem, jaunās raķetes izmainīja spēku samēru Eiropā Padomju Savienības labā. Eiropas lielvalstis nesaprata padomju vadītāju loģiku: kāpēc Maskavai ir vajadzīgas jaunas vidējā rādiusa darbības raķetes? Tika uzskatīts, ka kodolbruņojuma sfērā Padomju Savienība konkurē ar Savienotajām Valstīm. Bet šīs raķetes bija notēmētas uz Rietumeiropu. Vai Padomju Savienība netaisās dot preventīvu triecienu NATO militārajiem objektiem, izpostīt ostas, lidlaukus, lai nepieļautu amerikāņu armijai atnākt eiropiešiem palīgā un pēc tam ieņemt visu kontinentu?

SS-20 raķetes nobiedēja un saliedēja Rietumeiropu. Pirmo reizi kopš pēckara laikiem pret Padomju Savienību apvienojās Francijas, Anglijas un Rietumeiropas līderi.

Aukstā kara laikā Francija mēģināja spēlēt to lomu, kādu mēģināja spēlēt Vācija Bismarka laikā: balansēja starp Rietumiem un Austrumiem. Šarla de Golla valdīšanas laikā Parīze flirtēja ar Maskavu un stingri izturējās pret Vašingtonu. Francūži mīlēja spīdēt ar antiamerikāniskām frāzēm un saniknot Savienotās Valstis, lai parādītu savu pastāvību. Padomju vadītāji centās pārvilkt franču prezidentu savā pusē, cerot uz viņa antipātijām pret amerikāņiem.

Parasti runā, ka Šarls de Golls bija nacionālists. Pareizāk būtu teikts, ka viņš bija ekonomiskais nacionālists. Viņš baidījās ne tikai no padomju tanku iebrukuma Francijā, bet arī no amerikāņu ekonomiskās ekspansijas. Baidījās, ka amerikāņi par saviem dolāriem pārpirks visu franču ekonomiku.

Šarls de Golls bija dzimis 1890. gadā Lillē. Viņa augums bija simt deviņdesmit divi centimetri. Mācījās viņš jezuītu koledžā, bet izvēlējās militārista karjeru. 1940. gadā, kulminācijas brīdī karā pret vāciešiem, premjerministrs Pols Reino nosūtīja ģenerāli de Gollu uz Londonu sarunām ar britu sabiedrotajiem.

Pēc Francijas kapitulācijas de Golls no Londonas aicināja savus tautiešus turpināt cīņu pret nacistiem. Viņš spēra soli, kas viņu padarīja par vēsturisku figūru.

«Nākotne turpinās ilgi, – teica de Golls. – Kādā brīnišķīgā dienā var notikt viss; tāda vai citāda rīcība, kuru vadījis gods un godīgums, var pēkšņi kļūt par labi izvietotu politisko kapitālu».

Britu valdība atbalstīja de Gollu kā sabiedroto karā pret Hitleru, atzina ģenerāli par Francijas emigrācijas valdības galvu. Amerikāņi viņu necienīja. Prezidents Franklins Rūzvelts nicināja Franciju par tās kapitulāciju 1940. gadā, un de Gollu nosauca par «kaprīzu primadonnu».

Ģenerālis amerikāņiem maksāja tādā pašā naudā, viņš apzināti pret viņiem izturējās augstprātīgi, asi un pat rupji.

1943. gada 8. maijā Rūzvelts žēlojās Čērčilam: «De Golls varbūt arī ir godīgs cilvēks, bet viņu ir pārņēmis mesijas mānija. Es nezinu ko ar viņu iesākt».

De Golls nepalika parādā. Viņš pastāstīja par savu tikšanos ar Rūzveltu: «Prezidents līdzīgi kinozvaigznēm, bija sadrūmis, redzot, ka arī citi var spēlēt lomu. Rūzvelts ne pārāk labvēlīgi raudzījās uz manu personu, kaut slēpa savas jūtas zem galanta patricieša izturēšanās».

1945. gadā Franklins Rūzvelts, atgriežoties mājās no «Lielā trijnieka» tikšanās Jaltā, piedāvāja de Gollam tikties Alžīrā. Aizvainotais ģenerālis nevēlējās, tāpēc, ka viņu neuzaicināja uz Jaltu. Amerikāņu prezidents rezumēja: de Golls – tā ir «primadonna, kura savas kinozvaigznes kaprīžu dēļ ignorēja nozīmīgu tikšanos».

Vēl viens iemesls atsvešināja ASV un Franciju pēc kara. Amerikāņi uzskatīja, ka ar kolonijām ir jāizbeidz un visām tautām ir tiesības iegūt patstāvību. De Golls negribēja atstāt impēriju bez kolonijām: «Vai Francija spēs atjaunot savu lomu pasaulē, ja to neiesaista lielos pasaules lēmumos, ja tā zaudēs savus Āfrikas un Āzijas valdījumus, ja karš beigsies tādā veidā, ka iedvesīs tai uzvarēto psiholoģiju». Ja prezidents Rūzvelts de Gollu un viņa valdību emigrācijā uzskatīja par slepeniem fašistiem, tad pēc kara Vašingtonā francūžus turēja aizdomās par to, ka viņi visi ir slepenie komunistu aģenti. Angļi un amerikāņi francūžus uzskatīja par nodevēju nāciju, domāja, ka ne Francijai, ne Beļģijai ar Luksemburgu nevar uzticēties. Pirmajās sarunās par NATO izveidošanu Vašingtonā piedalījās tikai Savienotās Valstis, Anglija un Kanāda.

Amerikāņi neuzskatīja pat par vajadzīgu slēpt savas aizdomas. 1948. gada augustā amerikāņu militārais atašejs Parīzē ģenerālis Teits uzstājās franču Ģenerālštāba virsnieku priekšā:

– Saskaņā ar Māršala plānu un militārās sadarbības programmām Francija saņēma miljardiem dolāru. Tomēr rezultāts neiepriecina. Mēs jūs neapbruņosim, ja jūs negribat cīnīties. Jūs vairs nekad nekļūsit par militāru lielvalsti. Mēs labāk apbruņosim vāciešus.

1950. gada rudenī Savienoto Valstu un Lielbritānijas spiediena rezultātā Francijā sākās antikomunistiskas aktivitātes. Franču specdienesti tika reorganizēti tā, lai «ārkārtēju situāciju gadījumā rīcībā būtu spēki un līdzekļi cīņai pret komunistisko piekto kolonu». No 7. līdz 9. septembrim franču policija arestēja un izsūtīja no valsts gandrīz trīs tūkstošus ārvalstu komunistus, vairums kuri sastādīja kompartijas militārā aparāta kodolu. No valsts izraidīja pat tādas kreisās organizācijas, kā Vispasaules arodbiedrību federāciju, Starptautisko sieviešu demokrātisko federāciju un Vispasaules demokrātiskās jaunatnes federāciju.

Francijas specdienestiem tāpat neuzticējās. Britu izlūkdienestam izdevās uzstādīt franču vēstniecībā Londonā noklausīšanās ierīces, kas palīdzēja uzlauzt dažus diplomātiskos kodus. Operācija turpinājās trīs gadus. Tas ļāva angļiem iekļūt franču diplomātu domās. Lielāko diplomātisko konferenču laikā ASV Valsts departamentam visvairāk interesēja atšifrētās francūžu telegrammas, tāpēc, ka uzskatīja, ka aiz amerikāņu un angļu muguras Parīze ved dubultspēli ar Maskavu.

1959. gadā prezidents Eizenhauers ierosināja ierīkot «karsto sakaru līniju» starp Vašingtonu, Londonu un Parīzi. Trijās galvaspilsētās uzstādīja slepeno telefonu KY-9, kas abonentiem garantēja aizsardzību pret noklausīšanos. To lietot nebija vienkārši – sarunas laikā nedrīkstēja aizmirst nospiest pareizās pogas. Kad attiecības starp Savienotām Valstīm un Franciju saasinājās, amerikāņi pārstāja telefonu lietot, baidoties, ka ar šī aparāta palīdzību francūži var noklausīties amerikāņu un angļu sarunas.

Pēc Francijas atbrīvošanas Šarls de Golls vadīja pagaidu valdību, bet 1946. gada janvārī atkāpās no amata. Divpadsmit gadus viņš nepiedalījās politikā, dzīvoja muižā tālu no Parīzes. 1958. gadā viņu pārliecināja atgriezties pie varas, kad valsts lēma, ko darīt ar Alžīru: ļaut kolonijai iegūt neatkarību vai turpināt ar spēku saglabāt savu varu pār alžīriešiem.

Šī kara dēļ Gija Molē kabinets bija spiests atkāpties, divdesmit divas dienas valsts bija bez valdības. Visai valstij pāri vēlās pretkara streiki un demonstrācijas. Aizdedzināja avīzes «Mond» ēku. Marseļas dokeri atteicās izkraut kritušo karavīru zārkus, kas bija pienākuši no Ziemeļāfrikas.

«Stāvokli varēja izglābt tikai visas nācijas autoritāte. Viņam bija jāņem vara savās rokās un jāatjauno valsts. Nevienam, izņemot mani, tādas autoritātes nebija», – vēlāk kautrīgi par sevi teiks pats ģenerālis de Golls.

Sabiedrība cerēja, ka de Golls nomierinās armiju. Armija cerēja, ka ģenerālis atļaus viņiem ar uguni un zobenu apspiest alžīriešu sacelšanos.

Tika pieņemta jaunu konstitūciju, un viņš kļuva par valsts prezidentu ar neierobežotām pilnvarām. Varētu teikt, ka de Golls izglāba demokrātiju, bet tajā pašā laikā kļuva par sava veida diktatoru. Vismaz savas visvarenības sajušana noteica viņa ārpolitiku.

«Ģenerālim de Gollam, – teica bijušais premjerministrs Antuāns Pinē, – piemīt tendence redzēt lietas tādas, kādas viņam tās liekas, un, bez tam, ģenerālis ir pārāk augstprātīgs. Viņu vajā mānija censties pakļaut sev visu».

Tomēr ir arī citi viedokļi. Pēc Savienoto Valstu valsts sekretāra Henrija Kisindžera domām de Golls gribēja atjaunot savas nozīmības sajūtu valstī, kura bija pārņemta ar zaudējuma un ievainojamības sajūtām. Francija cieta briesmīgus zaudējumus Pirmajā pasaules karā, tika sagrauta četrdesmitajā gadā, zaudēja bezcerīgos koloniālos karus Indoķīnā un Alžīrā. De Golls pēc tik daudz drumslās sašķaidītām cerībām un sapņiem, kas izklīda kā dūmi, uzskatīja par nepieciešamību sabiedrībā dziļi iesakņojušos nedrošības un nepārliecinātības sajūtu kompensēt ar augstprātīgi-valdonīgu uzvedību.

Ieņēmis prezidenta krēslu, viņš pie sevis izsauca amerikāņu ģenerāli, kurš komandēja karaspēku Francijas teritorijā, lai noskaidrotu tā vienību un grupējumu dislokāciju. Ģenerālis ziņoja.

– Un atomieroči? – jautāja de Golls.

– Prezidenta kungs, šo jautājumu mēs varam apspriest tikai divatā.

Visi izgāja. Ģenerālis atvainojošā tonī teica:

– Prezidenta kungs, to es nevaru paziņot pat jums.

De Golls iztaisnojās visā savā augumā un pateica:

– Šī ir pēdējā reize, kad amerikāņu ģenerālis atļaujas tā runāt ar Francijas Republikas prezidentu.

Daudzus Eiropas līderus – ne tikai de Gollu – mocīja briesmīga vīzija: kaut kad Maskava un Vašingtona vienosies, parakstīs neuzbrukšanas līgumu, amerikāņu karaspēks aizies no Eiropas un paņems sev līdzi atomlietussargu. Savu kontinentu viņi droši piesegs ar starpkontinentālajām raķetēm. Bet Eiropai būs jāaizstāvas pašai.

Londona un Vašingtona saprata, ka tām de Golls ir jāpārvelk savā pusē. 1961. gada maijā prezidents Džons Kenedijs devās uz Parīzi. Pirms šīs tikšanās Francijā bija noticis neveiksmīgs pučs.

Galēji labēji noskaņotie virsnieki, kuri nolēma nepieļaut Francijas aiziešanu no Alžīras, izveidoja Slepenās armijas organizāciju (SAO) un sāka dumpi. Viņiem pievienojās apmēram piecpadsmit pulki. Puča vadītāji piedraudēja, ka «personas, kuras tieši piedalīsies atteikties no Alžīras un Sahāras, stāsies kara tribunāla priekšā, kurš ir speciāli izveidots noziegumu izskatīšanai, kuri vērsti pret valsts drošību».

Dumpinieku mērķis bija vispirms sodīt de Gollu. Francija bija neizpratnē un, iespējams, bija gatava padoties dumpiniekiem. Tomēr de Golls rīkojās stingri un pārliecināti. Viņš izsludināja ārkārtas stāvokli, pārtrauca jūras un gaisa satiksmi ar Alžīru. Pavēlēja arestēt tos militāristus, kuri varētu atbalstīt dumpiniekus. Ģenerālis uzstājās televīzijā. Viņš uzvilka formas tērpu un pieprasīja nepakļauties dumpinieku pavēlēm. Runa bija nedaudz patētiska, bet de Gollam tā izdevās. «Francūzietes un francūži! Palīdziet man!» – teica viņš.

Ģenerāli sadzirdēja. Viņa stingrā nostāja atstāja iespaidu uz tiem, kas pievienojās dumpiniekiem. Dumpi ātri apspieda. Dumpinieki, kuriem izdevās izvairīties no taisnīgas tiesas, mēģināja de Gollam atriebties.

1961. gada septembra naktī Parīzē uz ceļa, kurš ved no Elizejas pils uz Kolombē, dumpinieku virsnieki no Slepenās armijas organizācijas mēģināja uzspridzināt de Golla mašīnu. Automobilī atradās vēl arī de Golla sieva, viņa adjutants un apsargs. Mašīna uzliesmoja – bija aizdedzies detonējošais maisījums, bet desmit kilogrami sprāgstvielas laimīgas nejaušības dēļ neuzsprāga.

Dumpinieku ģenerāļi pieturējās pie proamerikāniskām pozīcijām un bija piekritēji ciešai sadarbībai ar NATO. Norūpējies par notikumu attīstību, Amerikas vēstnieks Parīzē piedāvāja franču prezidentam militāro palīdzību cīņā pret dumpiniekiem. Šarls de Golls piedāvājumu noraidīja. Prezidents bija sašutis par vēstniecības mēģinājumu iejaukties viņa lietās. Bet sašutums nebija vērsts pareizā virzienā. Tieši amerikāņu vēstnieks pieprasīja no CIP rezidentūras neatbalstīt de Golla pretiniekus. Bet bija jau par vēlu. Džona Kenedija vizīte slikti noritēja tāpēc, ka franču prezidents bija savu dusmu varā.

1960. gada 13. februārī Reganas poligonā Sahāras tuksnesī, netālu no Alžīras pilsētas, tika izmēģināta pirmā franču atombumba. Tur, Franču Sahārā, notika arī nākamie izmēģinājumi. 1961. gada aprīlī, kad franču militāristi sāka dumpi un pieprasīja no valdības nepiešķirt Alžīrai neatkarību, pilnā sparā ritēja sagatavošanās darbi kārtējam izmēģinājuma sprādzienam poligonā. Zinātnieki ierosināja ģenerālim, kurš vadīja darbus, veikt izmēģinājumu nekavējoties, lai dumpinieki nemēģinātu sagrābt atombumbu. Pēc trīs dienām pienāca prezidenta pavēle veikt izmēģinājumus.

(Tāpat arī 1975. gadā rīkosies ASV, pirms Dienvidvjetnamas krišanas. Tur atradās pētnieciskais reaktors: amerikāņi ar lidmašīnu izveda visus kodolmateriālus, lai tie nenonāktu ziemeļvjetnamiešu rīcībā.)

Šarls de Golls bija neticami apmierināts par veiksmīgajiem izmēģinājumiem. Stāsta, ka prezidents kliedza:

– Lai dzīvo Francija!

Veltīgi ASV un Anglija viņu mēģināja apturēt, ANO baidīja ar atmosfēras piesārņojumu, bet Nigērija pat pārtrauca ar Franciju diplomātiskās attiecības. De Golls pret to attiecās augstprātīgi un ironiski:

– Jocīgi, ka šīs valstis, kas tik asi uzstājas pret Franciju, klusēja, kad ASV un PSRS veica vairāk nekā divsimt atomizmēģinājumus. Francija prata pierādīt, ka ir spējīga patstāvīgi veikt virkni zinātniskus, tehniskus un rūpnieciskus varoņdarbus, kas nepieciešami atomieroču izstrādāšanā. Tagad Francija ir ieguvusi neatkarību.

Bumbas dēļ Šarls de Golls bija gatavs sastrīdēties ar amerikāņiem.

Francūžus kaitināja amerikāņu monopols NATO politiskajās un stratēģiskajās struktūrās. Šarls de Golls pieprasīja, lai Eiropas valstis kopā ar amerikāņiem ar vienādām tiesībām piedalītos stratēģisko lēmumu pieņemšanā. Zinot Golla noskaņojumu, VFR kanclers Konrāds Adenauers mēģināja iestāstīt Džonam Kenedijam, ka NATO ir vājš veidojums, ka tas ir paralizēts un lēnām mirst. Ziemeļatlantijas bloka locekļi nepilda savas saistības. Konsultācijas notiek reti. NATO nav dzīves. Gara pacelšanai nepieciešams, lai Vašingtona konsultētos ar sabiedrotajiem svarīgākajos aizsardzības un drošības jautājumos. Sākumā Savienotajām Valstīm būtu jāsaprot, kāda nozīme NATO ir viņām pašām.

Kenedijs ieradās Parīzē un mēģināja pierunāt de Gollu atteikties no saviem kodolieročiem. Kenedijs piedāvāja kā kompensāciju nodot komandēšanā NATO zemūdenes, kas bruņotas ar «Polaris» kodolraķetēm, kas veidos Eiropas savaldīšanas līdzekļus. Bez tam amerikāņu prezidents stingri apsolīja pielietot kodolieročus, lai aizstāvētu Rietumeiropu no Padomju Savienības.

Tomēr Džons Kenedijs nespēja konkrēti atbildēt uz de Golla jautājumu: tieši kurā gadījumā amerikāņi izdarīs atomtriecienu mērķiem Padomju Savienībā.

– Es nebrīnīšos par to, ka nevarēšu saņemt konkrētu atbildi, – piebilda de Golls, – kaut manai valstij šim jautājumam ir milzīga nozīme. Kas attiecas uz zemūdeņu «Polaris» nodošanu Ziemeļatlantijas bloka komandēšanā, tad tas neko neizmainīs. NATO militāros spēkus arī komandē amerikāņi, tāpēc lēmumu par raķešu palaišanu tāpat pieņems Vašingtona.

NATO, sacīja Francijas prezidents, tika izveidota tajā laikā, kad viss bija vienkārši. Tika uzskatīts, ka ar Amerikas savaldīšanas spēkiem ir pietiekami Rietumeiropas aizstāvībai, tāpēc visi tam piekrita, lai Amerika komandētu apvienotos bruņotos spēkus un risinātu galvenos politiskos jautājumus.

Tagad situācija bija izmainījusies. Pat ja Padomju Savienībai ir mazāk kodolieroču nekā Savienotajām Valstīm, tad vienalga padomju kodolarsenāli ir spējīgi paralizēt Ameriku. Amerikāņi saka, ka nepametīs Eiropu nelaimē, un, iespējams, paši tam tic. Bet ja Vašingtona pēkšņi nobīstas? Karu ar parastajiem ieročiem Eiropa zaudēs. Tāpēc Francija izstrādā savus kodolieročus – kā savaldīšanas spēkus. Tad PSRS zinās, ka Eiropa jebkurā gadījumā spēs atbildēt pret triecienu ar triecienu.

De Golls vēlreiz atkārtoja, ka Francijai jākļūst par kodollielvalsti:

– Mūsu valstij tas ir vienīgais līdzeklis nodrošināt tādu stāvokli, lai neviens nemēģinātu mūs iznīcināt, nebaidoties pats iet bojā.

Kenedijs turpināja pierunāt Francijas prezidentu, bet de Golls viņā neieklausījās. Pirmkārt, no nacionālā lepnuma apsvērumiem – de Golls gribēja, lai Francija iegūtu lielvalsts atribūtus. Otrkārt, viņu neapmierināja tas, ka amerikāņu kodolieroči var tikt izmantoti tikai pēc amerikāņu prezidenta pavēles. ASV ik pēc četriem gadiem pie varas nāk jauns cilvēks. Un, ja pēkšņi kārtējais prezidents iedomāsies riskēt ar savu valsti Eiropas dēļ?

– Protams, – atkal un atkal paskaidroja de Golls, – Francija negrib un nespēj izveidot tādus kodolspēkus, kuri skaitliskā izteiksmē varētu konkurēt ar amerikāņu vai padomju kodolspēkiem. Pie savaldīšanas skaits nav būtisks. Kura rīcībā ir kodolspēki, tas var ietekmēt pretinieka morālo stāvokli, jo atombumbas nes sev līdzi postījumus un iznīcību, kādiem neviena valsts nav gatava. Tāpēc Francijai ir vajadzīgs savs savaldošais spēks.

Francijas prezidents neticēja partnerattiecībām un aliansēm, tāpēc uzskatīja, ka katrai valstij ir jārūpējas par sevi. Ieguvis savā rīcībā bumbu, Šarls de Golls ieguva pārliecību saviem spēkiem. Viņš sen meklēja attaisnojumu izstāties no Ziemeļatlantijas bloka. 1958. gada 14. septembrī viņš nosūtīja vēstules ASV prezidentam un Lielbritānijas premjerministram, norādot, ka Francijas dalība militārajā Ziemeļatlantijas blokā neatbilst Francijas valsts interesēm.

1959. gada 3. novembrī, Šarls de Golls uzstājoties militārajā augstskolā, paziņoja, ka militārā integrācija ir apturēta. Pēc tam sekoja premjerministra Antuāna Pinē atkāpšanās, kurš de Gollam sacīja, ka franču tauta jūtas drošībā tikai apzinoties, ka amerikāņi ir līdzās un, ka Padomju Savienības uzbrukums Rietumeiropai nozīmē agresiju pret Savienotajām Valstīm. Tādējādi, uzbrukuma gadījumā, nebūs jāgaida, kā Otrā pasaules kara laikā, trīs-četri gadi, kad francūžus atbrīvos, tāpēc, ka amerikāņi uzreiz iejauksies…

1959. gada maijā Francijas flote Vidusjūrā pārstāja pakļauties NATO pavēlniecībai. Jūnijā de Golls aizliedza amerikāņiem ievest Francijas teritorijā kodolieročus un pavēlēja pretgaisa aizsardzības sistēmu nodot viņa pakļautībā.

Toties viņš salaba ar seniem niknākajiem ienaidniekiem un nodibināja partnerattiecības ar Rietumvāciju. De Golls par attiecībām ar vāciešiem sacīja:

– Mēs un vācieši kopā daudz esam pārdzīvojuši. Mēs esam gājuši cauri biezokņiem, kas pilni ar mežonīgiem zvēriem. Mēs esam pārstaigājuši saules izdedzinātus tuksnešus. Mēs esam rāpušies sniega klātās virsotnēs pastāvīgi meklējot dārgumus – parasti sacenšoties, bet pēdējā laikā sadarbojoties vienam ar otru. Un tagad mēs uzzinājām, ka nekādu slēptu dārgumu nav un ka mums paliek tikai draudzība.

1960. gada 29. jūlijā Parīzē prezidents de Golls teica bijušajam VFR kancleram Konrādam Adenaueram:

– Kad tautas ir pārliecinātas, ka par aizsardzību atbildīgs ir amerikāņu ģenerālis, tās ir vienaldzīgas pret aizsardzību, un tas ir slikti.

Lai atkal kļūtu par lielvalsti, uzskata prezidents, Francijai nedrīkst būt šaubas par savām spējām nodrošināt savu aizsardzību.

1966. gada martā Francijas valdība nosūtīja atgādinājuma vēstules visām NATO dalībvalstīm, kurās tika paziņots, ka ar 1967. gada 1. jūliju Francija atjauno savu bruņoto spēku nacionālo pavēlniecību. Maskavai tā skanēja kā salda mūzika. Francijas prezidentu uzaicināja uz Padomju Savienību.

Šarls de Golls centās balansēt starp Ameriku un Padomju Savienību, kuru vienmēr iekļāva Eiropas lielvalstu skaitā. 1953.  gada 12. novembrī viņš pirmo reizi lietoja izteicienu «Eiropa no Atlantijas līdz Urāliem», kas stabili iegāja politiķu un žurnālistu leksikonā. Tiesa, pirmajā reizē tas skanēja kā «Eiropa no Gibraltāra līdz Urāliem». Tieši pēc sešiem gadiem, 1959. gada novembrī, de Golls, kurš stingri noraidīja ASV hegemonistiskos centienus, paziņoja:

– Tieši Eiropa – visa Eiropa, no Atlantijas līdz Urāliem, – nosaka pasaules likteņus!

Vēlāk ģenerālis lietoja šo izteicienu ilgstošas politiskās prognozes kontekstā: « Kādreiz Eiropa būs vienota – no Atlantijas okeāna līdz Urālu kalniem».

Reiz šī formula trāpījās acīs Hruščovam. Ņikita Sergejevičs nenovērtēja franču prezidenta uzskatu plašumu, bet uztvēra šos vārdus kā uzbrukumu Padomju Savienības teritoriālajai vienotībai: kur tad palika valsts otra puse – no Urālu kalniem līdz Klusajam okeānam? Viņš sadusmojās un pazvanīja ārlietu ministra pirmajam vietniekam Vasilijam Vasiļjevičam Kuzņecovam. Šo notikumu izstāstīja bijušais vēstnieks Francijā Jurijs Vladimirovičs Dubiņins (skatīt žurnālu «Новаяиновейшаяистория », 2008. gads № 2).

Vasilijs Kuzņecovs izsauca Dubiņinu:

– Hruščovs ir sašutis par de Golla izteicieniem sakarā ar kaut kādas «Eiropas no Atlantijas līdz Urāliem» izveidošanu. Devis rīkojumu ātri pie francūžiem noskaidrot, ko ar to viņu prezidents ir domājis, uzstājoties ar tādām idejām, vai viņam nav padomā sadalīt Padomju Savienību.

Francijas vēstniekam Maskavā iesniedza ziņojumu, kurā bija teikts: «Tamlīdzīgi spriedelējumi nevar neizraisīt analoģijas, neatgādināt par bēdīgo pagātni, kad hitleriskajā Vācijā tika runāts par Eiropas organizācijas plāniem no Atlantijas okeāna līdz Urāliem».

Pēc tam Dubiņinam paskaidroja, ka de Golls nav domājis nogriezt no Padomju Savienības pusi teritorijas, viņš vienkārši slikti zināja ģeogrāfiju un domāja, ka Krievija pie Urāliem arī beidzas.

Ņikita Hruščovs, tiekoties ar franču prezidentu de Gollu, mēģināja viņu pārvilināt savā pusē. Viņš pārliecināja de Gollu: Krievija un Francija šajā gadsimtā divas reizes kopā ir karojušas pret Vāciju. Tagad Rietumvācija apdraud Krieviju, bet pēc tam draudēs arī Francijai! Nedrīkst pieļaut Vācijai izveidot savu armiju un atjaunot savu varenību. Prezidents de Golls auksti atbildēja, ka VFR neapdraud ne Franciju, ne Krieviju…

– De Golls ir vislielākais ienaidnieks, – saniknots sprieda Hruščovs. – Tas ir cilvēks, kurš dzīvo, tā teikt, kā paputējis kungs, kaut kāds grāfs vai kņazs. Viņš ir pieradis tā dzīvot, lai viņam blakus būtu sulaiņi, lai viņam būtu zeme, lai ar savu varzu varētu izbraukt medībās. Bet tagad arī varzas vairs nav, un zemi pazaudējis, un dzīvo iepriekšējo laiku fantāzijās…

Šarls de Gols domāja, ka vispār un kopumā varētu saprasties ar Maskavu. Ne bez ironijas piebilda, ka «Franciju neapdraud pārāk asi uzbrukumi no Krievijas, un laiku pa laikam mums pat tiek adresēti smaidi».

– Hruščovs nav karojoša natūra, – uzskatīja de Golls. – Pirmkārt, viņš ir izgājis no tā vecuma, kad alkst karu, otrkārt, viņš ir pārāk noēdies, un, treškārt, karošana vispār nav viņa natūrā. Tomēr ir apstākļi, kad tikai vēlēšanas neko nenozīmē, tajā skaitā arī Hruščovam. Tāpēc jārīkojas ir ārkārtīgi uzmanīgi.

Dialogu ar Maskavu diktēja iekšpolitikas vajadzības. Politiķiem Parīzē bija jārēķinās ar ietekmīgo komunistisko partiju. Francijas vadītāji ņēma vērā kompartijas pieķeršanos Maskavai un vadījās no tā, ka aktīva politika attiecībā pret Padomju Savienību atnesīs tiem kreiso vēlētāju balsis. Partnerattiecības ar PSRS vienlaikus sekmēja to, ka kompartija pamazām zaudēja savu radikālo raksturu un sāka vairāk līdzināties parastai parlamenta partijai.

Notika neliela spēle. Parīze deva Kremlim signālu: «Varat uz mums cerēt, mēs nepiejūgsimies amerikāņu kaujas ratiem un vedīsim ar jums dialogu». Maskava atbildēja Elizejas pilij pretimnākoši: «Ar mūsu draugiem-komunistiem mēs jums palīdzēsim kontrolēt stāvokli valstī».

Tiesa, kad 1962. gada 19. martā Padomju Savienība atzina neatkarīgo Alžīru, de Golls atsauca franču vēstnieku no Maskavas. Bet šis konflikts nesabojāja attiecības starp abām lielvalstīm. Šarls de Golls atbrauca uz Maskavu jau Brežņeva laikā. 1966. gadā viņš ceļoja pa mūsu valsti no 20. jūnija līdz 1. jūlijam. Viesojās Maskavā, Ļeņingradā, Novosibirskā, Kijevā, Volgogradā. Viņam parādīja Baikonuras kosmodromu un pat uzaicināja militārajās mācībās.

«Viņš interesanti turas, – dienasgrāmatā ierakstīja ārlietu ministra vietnieks Vladimirs Semjonovs, – vienkārši un sarežģīti, ar cieņu un pat majestātiskumu, bet kopā ar to pieejami un simpātiski. Kā orators viņš ir oriģināls – es vēl neesmu redzējis tādu spriešanas manieri runas laikā, apstādinot uzmanību pie atsevišķiem vārdiem, ar refrēnu uzsverot galvenās tēzes…

De Golla runa ir iemācīta no galvas, ar afektāciju daudziem vārdiem, ar teatrāliem žestiem. Bet beigās krieviski: «Lai dzīvo Krievija!» Diezgan neparasti. Pēc tam viņš ar visiem mums sasveicinājās. Mazas acis, dzelteni un iesārti acu baltumi, pieraduši pie laipnības katram. Un gājiens pie pūļa, kur viņš daudziem spieda roku.

Nākamajā dienā notiek sarunas. Dažreiz asas, dažreiz mierīgas, bet katru reizi ar tiešuma un atklātuma imitāciju. Atšķirībā no citiem, varbūt izņemot Kenediju, de Golls it kā raugās vēstures tālēs».

Leonīda Iļjiča Brežņeva pirmā vizīte Rietumos bija tieši Francijā. Maskava uzturēja draudzīgas attiecības ar de Golla mantiniekiem Žoržu Pompidū un Valerī Žiskāru d’Estēnu. Tomēr jau Žiskāra laikā radās jūtama vilšanās saspīlējuma atslābuma politikā. Žiskārs pārstāja runāt par «priviliģētām attiecībām» starp Franciju un Padomju Savienību.

Sociālistu līderis Fransuā Miterāns savu stundu gaidīja divdesmit trīs gadus. Viņš pats sevi nosauca par «opozīcijas rekordistu». Viņa neatlaidība tika apbalvota 1981. gada 10. maijā, kad viņš uzvarēja prezidenta vēlēšanās. Maskavā līksmoja. Ja draudzējās ar prezidentiem-gollistiem, kas notiks tagad, kad vara ir pārgājusi pie sociālista, kurš pie tam valdībā ir ievedis vairākus komunistus?

Miterāns paziņoja, ka neņems vērā Savienoto Valstu viedokli:

– Mani neinteresē, vai mans lēmums atbilst šīs valsts vēlmēm. Es pat neuzdodu tādu jautājumu. Kā reaģēs Amerika – tā ir viņas darīšana. Bet es pieņemu lēmumus, kurus uzskatu par pareiziem. Jo vairāk neatkarīgi uzvedas Francija, jo vairāk to ciena.

Tomēr Maskavā nepaspēja papriecāties par viņa antiamerikānismu.

Pazīstams franču žurnālists Mišels Tatjū uzskatīja, ka Fransuā Miterānam nevajadzēja flirtēt ar Maskavu, lai izskatītos kreiss, jo viņš jau bija kreiss. Viņam nebija vajadzīga padomju palīdzība attiecību noregulēšanā ar kompartiju, tāpēc, ka komunisti jau bija viņa valdībā. Ja viņam vajadzēja kādu arī nomierināt, tad ne Brežņevu, bet gan Ronaldu Reiganu, kurš bija satraucies par franču komunistu dalību ministru kabinetā.

Miterāna politiskais instinkts viņam pateica priekšā, ka saspīlējuma atslābuma un priviliģētu attiecību laiks ar Maskavu ir pagājis. Pie kam viņa Sociālistiskā partija vienmēr interesējās par cilvēktiesību ievērošanu, kas viņu pamudināja asi nosodīt gan karaspēka ievešanu Afganistānā, gan kara stāvokļa ieviešanu Polijā.

Jaunais ārlietu ministrs Klods Šeisons paziņoja:

– Francijas valdības attiecības ar Maskavu nevar būt normālas, kamēr padomju karaspēks atrodas Afganistānā. Kamēr turpinās Afganistānas okupācija, mēs nevarēsim regulāri tikties ar padomju vadītājiem.

Prezidents Miterāns atteicās no de Golla politikas un nolēma atjaunot Francijas dalību Ziemeļatlantijas blokā. Miterāns pavēlēja saviem ģenerāļiem un admirāļiem sagatavoties tam, lai militāru draudu gadījumā franču armija pārietu NATO pavēlniecībā. Viņš ieņēma stingru pozīciju attiecībā pret Padomju Savienību un nostājās vienā rindā ar Mārgaritu Tečeri un Rietumvācijas kancleru Helmutu Šmitu.

Vācijas Federatīvās Republikas valdību Helmuts Šmits vadīja tikai tāpēc, ka šo amatu bija jāatstāj viņa priekšgājējam Villijam Brantam, kurš parakstīja līgumus ar Poliju un Padomju Savienību, kas kļuva par svarīgāko elementu saspīlējuma samazināšanā Eiropas kontinentā.

Brants izdarīja vēl vienu apvērsumu politikā – atzina Vācijas Demokrātiskās Republikas pastāvēšanu. 1970. gada 19. martā Erfurtē Villijs Brants tikās ar VDR Ministru padomes priekšsēdētāju Villiju Štofu. Brantu gaidīja lieli panākumi. Viņu ar entuziasmu sagaidīja austrumvāciešu pūļi, kuri skandēja: «Vil-lij, Vil-lij!» Sapratuši, ka abiem dalībniekiem ir vienādi vārdi, sāka kliegt: «Vil-lij Brant!» Villijs Štofs apbēdināts pārliecinājās, ka savu pilsoņu vidū nav tik populārs, kā Rietumvācijas kanclers.

Pēc savstarpējas atzīšanas abas Vācijas tika uzņemtas ANO. Ieņemot savas vietas sēžu zālē, Austrumvācijas ministrs Oto Vincers un Rietumvācijas Valters Šēls paspieda viens otram roku. Bet Padomju Savienībai radās jaunas galvassāpes. Cik daudz gadus Maskava centās panākt VDR starptautisko atzīšanu, bet tagad padomju vadītāji sāka uztraukties par abu Vāciju tuvināšanos.

Padomju teorētiķi pierādīja, ka VDR veidojas jauna sociālistiskā vācu nācija, tāpēc no dienas kārtības tiek noņemts jautājums par abu Vāciju apvienošanu. Tomēr Austrumvācijā tā neuzskatīja. Maskavā satraucās: ja nu vāciešu nacionālās jūtas ņems virsroku pār bloku interesēm un Bonna ar Berlīni apvienosies? Pie tam Austrumberlīnē notika lielas pārmaiņas. Jaunie CK locekļi vēlējās aizvākt Valteru Ulbrihtu, kurš vadīja Austrumvāciju no 1945. gada.

Visa vara piederēja partijas aparātam, kurš pārgāja CK otrā sekretāra Ērika Honekera kontrolē. Viņš nolēma, ka Ulbrihts viņam vairāk nav vajadzīgs.

«Večuks Ulbrihts, – atceras diplomāts Jūlijs Kvicinskis, – kurš Honekeru nesen no Brīvās vācu jaunatnes savienības brašā vadītāja zilā kreklā un ādas biksēs bija izvedis politiskajos darbiniekos, nebija pamanījis sava audzēkņa straujo ambīciju pieaugumu. Ap Honekeru izveidojās daudzskaitlīga Politbiroja un CK sekretāru grupa, kura arvien uzstājīgāk pakļāva Ulbrihtu kritikai un pieprasīja viņa atkāpšanos».

Ēriks Honekers tajā laikā bija vienkāršs attiecībās ar cilvēkiem, draudzējās ar biedriem no Brīvās vācu jaunatnes savienības. Mīlēja dziedāt vecās vācu strādnieku kustības dziesmas, vakaros uzspēlēt skatu, pamedīt.

«Honekers, – Vladimirs Semjonovs ierakstīja dienasgrāmatā savus iespaidus, – atstāja par sevi iespaidu kā par nobriedušu un kaut ko pie sevis domājošu puišeli. Turējās atklāti un tieši. Izdarīgs. Vakarā vēstniecībā mēs stipri iedzērām. Es centos izteikt viņam domu, ka mēs liekam uz viņu cerību. Vai viņš ir stiprs? Villijs Štofs nav ne vairāk ierobežots, ne ar mazāku ietekmi».

Apmēram gads pagāja sarežģītās intrigās ar aktīvu Leonīda Brežņeva un VDK priekšsēdētāja Jurija Andropova piedalīšanos. Galveno lomu nospēlēja padomju vēstnieks VDR Pjotrs Andrejevičs Abrasimovs, profesionāls partijas darbinieks, kurš nesen bija Baltkrievijas kompartijas CK sekretārs.

«Abrasimovs, – atcerējās Berlīnē strādājošais Jūlijs Kvicinskis, – bija piecdesmit gadus vecs, viņš bija spēku un enerģijas pilnbriedā un bija cilvēks, kurš ātri kāpa kalnā. Jautājumus risināja ātri un enerģiski… »

Aktivitāti darbā viņš veicināja visādos veidos, kaut bija ļoti stingrs un prasīgs, bet dažreiz arī neprognozējams savos lēmumos un rīcībā. Ar laiku es sāku saprast, ka viņš, kuram bija milzīga pieredze partijas aparāta darbā, bieži «izskaitļo» iespējamos citu viltīgos nodomus un gājienus, par kuriem es uzreiz neaizdomājos».

Pjotru Abrasimovu sauca par inteliģenta un buldozera maisījumu. Berlīnē viņa persona izraisīja negatīvu attieksmi gandrīz uzreiz pēc ierašanās. Viņu apsūdzēja augstprātībā, necienīgā attieksmē pret Austrumvācijas vadītājiem, ļaunprātīgā dienesta stāvokļa izmantošanā. Vēstnieks pa valdības telefonu zvanīja VDR valdības vadītājam, pat ja runa bija par žoga krāsošanu.

Vēstnieks bija aktīvs piekritējs vadības maiņai Austrumberlīnē. Iespējams, domāja, ka jaunais cilvēks, kuram būs jāpateicas par savu paaugstinājumu, būs vairāk ietekmējams nekā vecais dogmatiķis Ulbrihts. Lūk, aktīvas iejaukšanās piemērs VDR politikā. Pēc pieņemšanas padomju vēstniecībā uzkavējās vairāki Politbiroja locekļi, ieskaitot Štofu un Honekeru. Abrasimovs visus uzaicināja uz smēķēšanas salonu. Notika atklāta saruna par to, ka sakarā ar veselības stāvokli Ulbrihtam ir pienācis laiks atkāpties. Abrasimovs negaidīti jautāja Štofam:

– Kurš pēc jūsu domām varētu ieņemt šo amatu?

Nebija kur atkāpties, atcerējās pats Abrasimovs, Villijs Štofs nevarēja nosaukt sevi. Pārvarot sevi, valdības galva noteica:

– Es domāju… biedrs Honekers.

Tomēr Maskavā ne visi vēlējās pārmaiņas. Mulsināja vēstnieka pārāk lielā aktivitāte.

«Virs Abrasimova galvas sabiezēja mākoņi, – atceras Jūlijs Kvicinskis. – Viņa situācija bija ļoti slikta. Pie tāda slēdziena es nonācu pēc tam, kad vienreiz personāla lietās ļoti uzmanīgais Gromiko pēkšņi manā klātbūtnē teica, ka viņš acīmredzot ir kļūdījies Abrasimovā kā cilvēkā un komunistā. Tā vietā, lai VDR ieturētu PSKP CK līniju, viņš nodarbojās ar pilnīgi nevajadzīgām intrigām, un par to viņam būs jāatbild».

Andropovs ziņojumam izsauca VDK pārstāvniecības vadītāju VDR ģenerālleitnantu Ivanu Aņisimoviču Fadeikinu. Ēriks Honekers pielika ne mazumu pūļu, lai iekarotu padomju Politbiroja atbalstu. Kad Honekers gatavoja Ulbrihta atstādināšanu, viņa uzticamības personas ar Padomju karaspēka grupējuma Vācijā lidmašīnām izlidoja uz Maskavu. Beigu beigās viņš savu panāca.

« Izšķirošā cīņa starp Ulbrihtu un Honekeru, – stāstīja ģenerālis Markuss Volfs, – notika sarunas laikā aci pret aci ģenerālsekretāra vasaras rezidencē. Honekers pavēlēja apsardzei viņu pavadīt. Galvenās apsardzes pārvaldes darbiniekus izbrīnīja neparastā pavēle – uz draugu tikšanos līdzi ņemt ne tikai parastos ieročus, bet arī automātus.

Ieradies Ulbrihta rezidencē, Honekers sarunā ar apsardzes priekšnieku atsaucās uz savām CK sekretāra pilnvarām, kurš atbild par drošības jautājumiem. Viņš pavēlēja ieņemt visas ieejas un izejas un pārtraukt sakarus. Izrādās, ka Honekers bija nolēmis arestēt savu «audžu tēvu», ja tas atteiksies izpildīt viņa prasības.

Tik tālu notikumi neaizgāja. Pēc asas pusotru stundu garas diskusijas Ulbrihts, Maskavas un Politbiroja lielākās locekļu daļas pamests, padevās. Viņš uzrakstīja CK adresētu iesniegumu par atkāpšanos, ko no viņa pieprasīja Honekers…»

1971. gada 3. maijā četrpadsmitajā CK plēnumā Valters Ulbrihts pazemīgi lūdza viņu atbrīvot no pirmā sekretāra pienākumiem:

– Mans vecums un mana atbildība Centrālkomitejas, partijas un tautas priekšā neļauj man turpmāk nodarboties ar tik saspringtu darbību. Ir pienācis laiks nodot šīs funkcijas daudz jaunākās rokās.

Honekeru ievēlēja par ģenerālsekretāru. Valters Ulbrihts, atzīmējot savu astoņdesmit gadu jubileju, pēc diviem gadiem nomira. Viņam sarīkoja greznas bēres.

Honekers stipri izmainījās. No bijušās demokrātijas nepalika nekādas pēdas. Pret Brežņevu un viņa līdzgaitniekiem attiecās bez jebkādas pietātes. Viņš sāka uzlabot dzīves līmeni VDR no tās naudas, kuru saņēma no Rietumvācijas. Pie tam padomju pārstāvji pamanīja, ka par kontaktiem ar Rietumiem viņi uzzina postfactum .

Valdības vadītājs Villijs Štofs brīdināja Maskavu, ka Honekers ir nacionālists un domā tikai par to kā nodibināt sakarus ar Rietumvāciju. Uzticamie Štofa cilvēki bieži par to runāja ar padomju vēstnieku un VDK pārstāvniecības vadītāju VDR. Faktiski viņi lūdza palīdzību nomainīt ģenerālsekretāru. Štofa palīgi nodeva slepenos materiālus vēstniecībai un VDK pārstāvniecībai, lai parādītu postošo Honekera līniju.

Ēriks Honekers par to zināja. Viņš savukārt vairākas reizes mēģināja Villiju Štofu atstādināt no amata. Tomēr Maskava negribēja izjaukt spēku samēru Berlīnē un neļāva Honekeram atbrīvoties no Štofa. Padomju vadītājus apmierināja tāda situācija VDR vadībā, pie kuras Politbiroja locekļi pēc palīdzības un padoma bija spiesti vērsties pie Maskavas…

Padomju Savienībā ļoti augstu vērtēja Austrumvāciju, kura atradās Aukstā kara priekšējās pozīcijās. Sešdesmitajos gados Padomju karaspēka grupas Vācijā sastāvā bija desmit tanku un desmit strēlnieku divīzijas – trīssimt piecdesmit tūkstoši karavīru un virsnieku, septiņarpus tūkstoši tanku, deviņsimt lidmašīnu.

Aizsardzības ministrs maršals Rodions Maļinovskis, uzstājoties Padomju karaspēka grupas partijas konferencē, salīdzināja to ar stingri uzvilkta loka bultu:

– Ja kara draudu rašanās piespiedīs bultu izšaut, tad to apstādināt spēs tikai Lamanša šaurums, un tad arī tikai uz laiku…

VDR Nacionālā tautas armija Varšavas līguma valstu organizācijā tika uzskatīta par kaujas spējīgāko pēc padomju un ieņēma pirmo aizsardzības līniju pret Rietumiem…

Par armijas drošību atbildēja VDR valsts drošības ministrijas pirmā galvenā pārvalde. Militārās pretizlūkošanas darbinieki ar gādīgu uzmanību sekoja katram vācietim karavīra formā – no pirmās medicīniskās apskates līdz demobilizācijai. Jau iesaukšanas laikā tika izlemts jautājums, kur dienēs jauniesauktais. Ja jauniesauktais likās «nedrošs», viņu nosūtīja valsts iekšienē. Drošajiem uzticēja dienēt uz robežas ar kapitālistisko VFR.

Kādu laiku padomju vēstniekam saglabājās ietekme uz ģenerālsekretāru. Brīvdienās Pjotrs Abrasimovs atbrauca pie Honekera uz viņa divstāvu vasarnīcu Vandlicas ciematā. Honekers pats atvēra ciemiņam vārtiņus, viņa sieva Margo uzcienāja ar tēju.

Honekers iemācījās uzstāties un vest sarunas bez špikera, nepiespiesti, likās atklāts, kompetents un pārliecināts par savām idejām. Viņam bija drosmīga cīnītāja pret nacismu reputācija, jo viņš bija ieslodzīts koncentrācijas nometnē. Viņam ziņoja par satriecošiem panākumiem VDR ekonomikā, un viņš ticēja.

Padomju diplomāti un izlūki zināja, ka brālīgās valsts vadītājs Valters Ulbrihts izturējās ļoti pārliecinoši un cietsirdīgi. Ja padomju diplomāts darīja vai runāja kaut ko, kas viņam nepatika, viņš panāca padomju diplomāta nosūtīšanu uz mājām. Ēriks Honekers bija vēl stingrāks. Toreizējais padomju vēstnieks VFR Valentīns Faļins raksta, ka pēc dažām viņa kritiskajām piezīmēm Honekera līnijas virzienā, viņam sāka sekot VDR specdienesti. Ģenerālis Fadeikins brīdināja Faļinu: esi akurātāks, atceries, ka uz tevi tiek mērķēts.

«Pastāvēšana izolācijā, – uzskata Valentīns Faļins, – saasināja nepilnvērtības kompleksu VDR valsts iestādēm. Un tas neviļus velk uz asiem izteicieniem».

VDR Valsts drošības ministriju vadīja Ēriks Milke, viņu uzskatīja par uzticamu Ulbrihtam. Reāli viņš bija kalps, kurš uzticīgi kalpoja saimniekam – kamēr viņš nemainās. Kad Ulbrihts bija partijas vadītājs, Milke CK otram sekretāram Honekeram neko neziņoja. Valsts drošības ministrs vispār ilgu laiku skeptiski attiecās pret Honekeru, sevi uzskatīja par daudz nozīmīgāku strādnieku kustības darbinieku. Bet Honekera sievu Margo vienkārši neieredzēja.

Valsts drošības ministrs par visiem vāca materiālus. Milke mēģināja noskaidrot, kādos apstākļos nacistu laikā Honekers bēga no cietuma, – vai tas nenozīmē to, ka viņu bija savervējis gestapo? Kad vajadzēja uzsaukt tostu par godu ģenerālsekretāram, Milke sākotnēji Honekera vārdu izlaida, pēc tam pierada un uzticīgi kalpoja jaunajam saimniekam.

VDR slepenie dienesti salauza karjeru VFR kancleram Villijam Brantam, kuram Austrumvācijai bija par daudz ko jāpateicas. Brants bija spiests atkāpties, kad noskaidrojās, ka viņa personīgais referents Ginters Gijoms kopā ar savu sievu daudzus gadus strādāja VDR izlūkdienesta labā. Un iznāca tā, ka Austrumvācijas izlūkdienesta sekmīgas darbības rezultātā par jauno kancleru kļuva Helmuts Šmits, kurš ieņēma daudz stingrāku pozīciju attiecībā pret Padomju Savienību un VDR. Otrā pasaules kara laikā oberleitnants Šmits karoja Austrumu frontē. Viņa tanku divīzija mēģināja ieņemt Ļeņingradu. Viņam paveicās, viņš palika dzīvs.

1945. gada augustā Helmutu Šmitu atbrīvoja no britu karagūstekņu nometnes. Viņam tad bija divdesmit seši gadi, no kuriem astoņus viņš bija nodienējis Vērmahtā.

– Es neko nezināju par pasauli, – viņš vēlāk atcerējās, – es nebiju dzirdējis vārdu «demokrātija». Kara beigās es savam komandierim teicu: «Mēs darām muļķības. Mums vajag savaldīt Padomes un ļaut amerikāņiem virzīties pēc iespējas tālāk». Komandieris atbildēja: «Šmit, es izliekos, ka neko neesmu dzirdējis». Es nekad angļus un amerikāņus neesmu uztvēris kā ienaidniekus, kaut es arī esmu no Hamburgas, kur angļi nedēļas laikā nogalināja trīsdesmit tūkstošus cilvēku. Hamburgieši ir anglofili no Napoleona karu laikiem, un bija sašutuši ne tik daudz par angļiem, kā par Gēringu, kurš nespēja viņus aizstāvēt.

Sociāldemokrātiskajā partijā Helmuts Šmits tika uzskatīts par ekspertu militārajos jautājumos un trīs gadus bija aizsardzības ministrs. Viņš arī sāka celt trauksmi par padomju vidējās darbības rādiusa raķetēm, kas bija notēmētas uz Rietumeiropu.

Padomju militāristi gribēja izvietot «Pionierus» vēl arī Čukotkā, lai tiktu apdraudēta Savienoto Valstu teritorija. Tur ir mūžīgais sasalums, neapdzīvota teritorija. Tik lielus izdevumus tomēr neatļāvās. Bet «Pionieru» izvietošana pie rietumu robežām noritēja straujos tempos. Amerikāņi piefiksēja, ka katru nedēļu parādās divas jaunas raķetes. Kopā tika uzstādītas 650 raķetes. Katrai bija trīs kaujas galviņas.

Ģenerālštāba priekšnieks maršals Ahromejevs diplomātam Jūlijam Kvicinskim parādīja NATO Eiropas objektu karti, pa kuriem bija paredzēts dot kodoltriecienus; uz tās bija atzīmēti vairāk nekā deviņsimt mērķi. Uz katru mērķi bija notēmēti vairāki kodollādiņi.

Kanclers Šmits lūdza Maskavu pārtraukt SS-20 raķešu izvēršanu. Viņš mēģināja paskaidrot padomju vadībai, ka tā spēlē bīstamu spēli:

Šīs raķetes izjauc spēku līdzsvaru Eiropā, un mans pienākums ir veikt kaut kādus pasākumus. Ja jūs turpināsit raķešu uzstādīšanu, es pieprasīšu amerikāņiem rīkoties.

Padomju vadītāji palaida gar ausīm kanclera vārdus. Šmits atcerējās:

– Es vēlāk jautāju Mihailam Gorbačovam: «Vai tad jūs nebijāt Politbiroja loceklis, kad izvietoja SS-20 raķetes? Katrai no tām bija trīs kaujas galviņas ar individuālo tēmēšanu. Ar vienu raķeti jūs varējāt noslaucīt no zemes virsmas trīs vācu pilsētas – Hamburgu, Brēmeni, Hanoveru. Kāpēc jums vajadzēja mums draudēt?» Gorbačovs atbildēja – arī man nav iemesla šaubīties par viņa vārdiem: «Politbirojs to neizlēma. Večuks to izdarīja kopā ar armiju». Večuks – tas ir Brežņevs. Jaunās padomju vidējās darbības rādiusa darbības raķetes izmainīja spēku līdzsvaru, lielākā daļa no tām bija notēmētas uz VFR.

– Jūs baidījāties, ka krievi tās izmantos darbībā? – Šmitam jautāja žurnālisti.

Brežņeva laikā tas visdrīzāk nenotiktu. Es zināju, ka viņš patiešām baidījās no kara. Bet es sapratu, ka pie cita padomju vadītāja notikumi varētu risināties savādāk. Sevišķi, ja ņem vērā vācu iedzīvotāju nervozo stāvokli, kuri varētu neizturēt spiedienu un izmest lozungu: «Labāk būt sarkanam, nekā mirušam».

Helmuts Šmits izrādīja neatlaidību, un 1979. gada decembrī NATO izdarīja atbildes gājienu: pieņēma lēmumu Rietumeiropā izvietot 464 jaunas virszemē bāzētas spārnotās raķetes «Tomahawk» un nomainīt 180 novecojušās raķetes «Pershing» ar modernizētajām «Pershing-2».

Maskavā paļāvās uz pretkara kustību, cerēja noskaņot Rietumeiropas sabiedrisko kustību pret Savienotajām Valstīm. Brīdināja, ka kara gadījumā Padomju Savienība būs spiesta dot triecienus pa biezi apdzīvoto Eiropu, kura neprātīgi ļauj amerikāņiem pie sevis izvietot jaunas raķetes. Bet tas tikai izraisīja pretpadomju jūtu uzliesmojumu. Un bailes.

Atkal, tāpat kā piecdesmitajos gados, ierunājās par to, vai ir iespējams paglābties no atombumbas, kādas iespējas ir civilajai aizsardzībai. Militāristi vienmēr uzskatīja, ka ir spējīgi uzvarēt jebkuru karu, tajā skaitā arī kodolkaru. Attīstīta civilās aizsardzības sistēma izglābs iedzīvotājus un saglabās rūpniecisko potenciālu, vajag tikai iemācīt cilvēkiem pareizi uzvesties.

Tomēr prātīgākas balsis skanēja pesimistiskāk:

– Kāda civilā aizsardzība spēj aizsargāt no sešu tūkstošu atombumbu sprādzieniem? Izvēle šeit ir tikai viena – iet bojā atklātā vietā vai alā, būt saindētam vai sakausētam dzīvam. Nav iespējams aizstāvēties pret tādu kodolgalviņu daudzumu, kādu PSRS un ASV ir izvērsušas viena pret otru.

Maskava cerēja sašķelt Rietumus, sadzīvot ar Eiropu un atstāt Savienotās Valstis izolācijā. Tomēr trīs svarīgākajās galvaspilsētās – Bonnā, Parīzē un Londonā – pirmo lomu spēlētāji izrādījās stingrās līnijas piekritēji.

Premjerministre Mārgarita Tečere nolēma izvietot savas valsts teritorijā 144 spārnotās raķetes un tādējādi pierādīja, ka Anglija ir visuzticamākais amerikāņu sabiedrotais Eiropā. Viņu nesatrauca pretkodolu un pretraķešu noskaņojums. Viņa uzskatīja, ka vienpusēja atbruņošanās ir bīstama un padara atomkaru vēl vairāk iespējamāku.

– Mūsu rīcībā jābūt tik daudz kodolieročiem, cik ir Padomju Savienībai, – teica viņa pārstāvju palātā, – tikpat vidējās darbības kodolraķetēm, cik ir Padomju Savienībai.

Francijas prezidents sociālists Fransuā Miterāns arī tāpat uzreiz atbalstīja amerikāņu raķešu izvietošanu Eiropā – kā atbildi jaunajām padomju raķetēm:

– Padomes ar savām SS-20 raķetēm pārkāpj spēku līdzsvaru Eiropā. Es to nevaru pieņemt. Mums ir jāapbruņojas, lai atjaunotu līdzsvaru. Tas, kurš mēģina atraut Eiropu no Amerikas, traucē miera saglabāšanai.

1983. gadā sakās amerikāņu raķešu izvietošana. Tā nostādīja Padomju Savienību diezgan neērtā situācijā. Padomju militāristi izsludināja trauksmi.

«Pershing-2» ir augstas precizitātes raķetes, kas spēj iznīcināt pazemes valsts pārvaldes un militāros komandpunktus. Spārnotās raķetes «Tomahawk» lido samērā lēni, bet ļoti zemu, piemērojas apkārtnes reljefam un viegli izvairās no pretgaisa aizsardzības uguns.

Jaunie Amerikas kodolieroči Eiropā pastiprināja mūsu valstī neaizsargātības sajūtu. Aizsardzības ministrs Dmitrijs Fjodorovičs Ustinovs drūmi paskaidroja Politbirojā: raķetes «Pershing» lidojuma laiks līdz mērķim ir mazāk par sešām minūtēm. Padomju vadība nepaspēs pat noslēpties bunkurā. Bet mūsu ballistiskās raķetes līdz Savienoto Valstu teritorijai lidos pāri Ziemeļpolam ievērojami ilgāk. Vispār, ja būs kāds, kas izdos pavēli un tās paspēs palaist…

Iznāca, ka milzīga daudzuma raķešu «Pioņer» uzstādīšana ne tikai nenostiprināja mūsu valsts drošību, kā apgalvoja militāristi, bet, gluži pretēji, to iedragāja.

Jau būdams smagi slims, Jurijs Andropovs savu tuvāko biedru lokā teica:

– Amerikāņi grib salauzt stratēģisko paritāti, lai varētu veikt pirmo atbruņojošo triecienu. Mūsu ekonomika atrodas nožēlojamā stāvoklī, tai vajadzētu iedot paātrinājumu, bet mūsu rokas ir sasaistītas ar karu Afganistānā. Mums nav izdevies novērst viņu raķešu izvietošanu Eiropā. Jāsaka godīgi – mēs esam zaudējuši.

Padomju armijas vadība nešaubījās: amerikāņi gatavojas karam. Visas valsts ekonomiskās iespējas tika mobilizētas militārām atbildes aktivitātēm. Papildus raķetes bija paredzēts uzstādīt Čehoslovākijas un VDR teritorijā. Padomju kara floti – virsūdens un zemūdens ar kodolraķetēm – gatavoja izvirzīt tuvāk Amerikas krastiem.

Varšavas līguma valstu kopīgajās mācībās «Sojuz-83» tika izstrādāti kara plāni ar Rietumiem. Pēc masveidīgas NATO karaspēka izvietojuma zonu apstrādes ar kodolieročiem piecu frontu trieciengrupām bija jāuzlauž Rietumvācijas aizsardzība. Divu nedēļu laikā bija paredzēts sagraut VFR un aiziet līdz Francijas robežai. Ja NATO nekapitulēs, sāksies otrais operācijas posms – Francijas sagrāve. Viena fronte turpinās uzbrukumu Lamanša virzienā, otra pagriezīsies uz dienvidiem un virzīsies uz Spānijas robežu. Otrā posma termiņš – mēnesis.

1983. gada 24. novembrī Andropova vārdā tika paziņots, ka VDR un Čehoslovākijas teritorijā tiks izvērstas operatīvi-taktisko raķešu «Temp-S» starta iekārtas, padomju zemūdenes un kuģi ar kodolieročiem tiks novirzīti pie Amerikas krastiem.

Viena no Ziemeļu flotes stratēģiskās nozīmes zemūdens raķešu kreiseru vienībām saņēma īpašu uzdevumu. Projekta 667A zemūdenes ar ballistiskajām raķetēm veica kaujas dežūru tuvāk Savienoto Valstu teritorijai, Bermudu trijstūra rajonā. No šīm zemūdenēm palaistām raķetēm bija paredzēts sasniegt ASV teritoriju tikpat ātri, kā «Peršingiem» un «Tomahavkiem» līdz padomju pilsētām.

Sākās jauna mobilā raķešu kompleksa «Skorosķ», kuru plānoja uzstādīt tuvāk rietumu lielvalstu robežām. To uzdevums bija iznīcināt amerikāņu raķešu starta pozīcijas Eiropā, pirms tās pacelsies.

Sauszemes karaspēka raķešu karaspēka un artilērijas komandieris ģenerālleitnants Vladimirs Mihailovičs Mihalkins saņēma pavēli izvērst divas raķešu brigādes VDR teritorijā un vienu Čehoslovākijā. 1984. gada 25. jūnijā pulksten 00.00 pēc Maskavas laika no vienas starta baterijas pazemes komandpunkta viņš ziņoja Ģenerālštāba priekšniekam maršalam Nikolajam Vasiļjevičam Ogarkovam, ka «sauszemes karaspēka raķešu vienības ir sākušas Padomju Sociālistisko Republiku Savienības un sociālistisko sadraudzības valstu robežu apsardzes kaujas dežūru».

Izstrādāja zenītraķešu kompleksu ar kodolgalviņu, kas garantēti iznīcināja amerikāņu «Peršingus». Tiesa, izrādījās, ka tad ir jāsarīko kodolsprādziens virs Maskavas… Par to sāka uztraukties tikai pēc tam, Gorbačova laikā, bet pagaidām militārā rūpniecība apguva tai piešķirtos miljardus.

Tomēr īstenībā sociālisma nometnei lielākais apdraudējums bija nevis no ārienes, bet gan no iekšienes. Austrumu bloks tikai no ārienes likās kā nesagraujams monolīts.

Nāvīgais dūriens ar lietussargu

Aukstajā karā parādījās vēl viena fronte – sociālisma sistēmas iekšienē. Kad citādi domājošos pārstāja nošaut, bet sāka tikai ieslodzīt, izsūtīt no valsts vai ielikt psihiatriskajās klīnikās, atradās ne mazums drosmīgu cilvēku, kuri atklāti uzstājās pret sistēmu.

Aukstā kara spēka laukā citādi domājošo problēma pieņēma īpašu spriedzi. No vienas puses, pasaules sabiedriskās domas pastiprināta uzmanība, rietumvalstu mēģinājumi viņiem palīdzēt reizēm glāba disidentus no izrēķināšanās. No otras puses – viņi tika uztverti ne kā sistēmas kritiķi, bet gan kā Rietumu aģenti, un, kā secinājums, viņus vajadzēja apklusināt.

1974. gada 7. janvārī PSKP CK Politbiroja sēdē apsprieda rakstnieka Aleksandra Isajeviča Solžeņicina likteni. Dokumentālā pētījuma «Arhipelāgs GULAG» publikācija – par terora sistēmu Padomju Savienībā – pārpildīja Politbiroja locekļu ciešanu kausu. Izskatīja divus variantus – iesēdināt vai izraidīt no valsts. Politbiroja locekļi sliecās pirmajam variantam, bet Brežņevs ar Andropovu nonāca pie secinājuma, ka no Nobela prēmijas laureāta vieglāk ir vaļā tikt, nekā viņu iesēdināt. Solžeņicinu izraidīja.

Ilgi nezināja, ko darīt ar akadēmiķi Saharovu, kurš bija satraucies par cilvēktiesību pārkāpumiem valstī. Trīskārtējais Sociālistiskā Darba varonis, ūdeņraža bumbas izstrādātājs Saharovs valstij bija izdarījis vairāk, nekā visa čekistu un cekistu armija kopā, kuri viņu vajāja daudzus gadus un saīsināja viņa mūžu. Andreju Dmitrijeviču Saharovu izsūtīja trimdā ārzemniekiem slēgtajā Gorkijā, kur par viņu vienkārši ņirgājās. Bet uz Rietumiem, lai parādītu, ka akadēmiķis ir dzīvs un par viņu rūpējas, čekisti nosūtīja operatīvās filmēšanas kadrus, kuros redzams, kā Saharovs iziet medicīnisko pārbaudi Gorkijā.

Disidenti uzradās arī citās sociālistiskajās valstīs. 1977. gada janvārī Prāgā liberālā inteliģence cilvēktiesību aizsardzībai nodibināja kustību «Hartija-77», lai palīdzētu netaisnīgi vajātiem cilvēkiem. Viens no kustības vadītājiem bija Vāclavs Havels, nākamais republikas prezidents.

Savu dzīvi Havels pavadīja teātrī, literārajās kafejnīcās, Prāgas alus krodziņos, dedzīgos literārajos strīdos un draudzīgās kompānijās. Liekas, ka čehu nacionālā rakstura iemiesojums ir pazīstamā romāna varonis brašais kareivis Šveiks. Vāclavs Havels ar visu savu izsmalcināto intelektuālismu arī ir īstens tautiskais tips. Viņš ir ļoti organisks un dabīgs cilvēks. Viņš lieliski ierakstās ne tikai Prāgas bohēmiskajā dzīvē, bet arī čehu provincē. Viņa dzīvi nekādi nenosauksi par vienkāršu, jautru un vieglu, bet aresti, cietums viņu nepadarīja cietsirdīgāku. Viņš prot baudīt dzīvi.

1948. gadā Havelu ģimenei kā buržuāziskiem elementiem tika atņemts viss īpašums un tā tika pārvērsta par šķiru cīņas objektu. Haveli bija jāizsūta uz pierobežas ciematu, bet tomēr pēc tam viņus atstāja Prāgā. Vāclavs Havels gāja strādāt – ar viņa izcelsmi neņēma ģimnāzijā, viņš dienēja armijā. Demobilizējušos karavīru atkal neuzņēma mācīties, viņš iestājās teātrī par skatuves strādnieku un iztaisīja lielisku karjeru, kļuva par apgaismotāju.

Viņš bija noreibis no brīvības gaisa 1968. gadā, kad sākās Prāgas pavasaris. Izzuda bailes, cilvēki varēja brīvi pulcēties, runāt, diskutēt. Pēc 1969. gada Havels bija no visurienes izraidīts, pasludināts par ienaidnieku. Viņš rakstīja lugas un atrada sev darbavietu alus fabrikā. Divdesmit gadu laikā dzimtenē netika izdots neviens viņa darbs. Viņa grāmatas tika izplatītas caur pašizdevējiem, lugas iestudēja ārzemēs.

Vienīgais, kas nemainījās viņa dzīvē, – tā bija viņa sieva Olga – pie apbrīnojamas raksturu atšķirības. Viņš bija cēlies no buržuāziskas ģimenes, mūžīgi kautrīgais intelektuālis. Viņa bija proletāriešu meitene, nesentimentāla, saprātīgi domājoša, runātīga, no tām, kuras ar pelavām nepiemānīsi. Havels atzinās, ka būdams kā kautrīgs intelektuālis, juta vajadzību, lai blakus būtu enerģiska sieviete, ar kuru var apspriesties un no kuras vienlaicīgi ir mazliet bail…

Varas iestādēm sabiedriskās komitejas «Hartija-77» izveidošana bija kā pērkons no skaidrām debesīm. Havelu arestēja. Varas iestādes bija pārliecinātas, ka arests nobiedēs dramaturgu, kurš nebija līdzīgs politiskam kaujiniekam. Tomēr Havels izrādījās stūrgalvīgs cilvēks. Cietumā viņš strādāja par metinātāju kopā ar nākamo Čehoslovākijas ārlietu ministru Irži Dinstbiru. Nometnes priekšnieks, ieraugot viņus, vienkārši teica:

– Hitlers to būtu risinājis savādāk. Viņš tādus draņķus nosūtītu uz gāzes kamerām.

«Es liekos jautrs puisis, – Havels dod priekšroku par sevi atsaukties ironiski, – uzdzīvotājs, kurš mīl dzīves priekus un grēkus. Bet ar to visa mana dzīve ir pastāvīga bēgšana vientulībā un klusā koncentrētībā. Es esmu nedrošs un kautrīgs un pie tam man ir dumpinieka reputācija.

Daudziem es esmu pastāvīgs cerību avots, kaut arī pats pastāvīgi ieslīgstu depresijā, nepārliecināts un par sevi šaubīgs cilvēks.

Mani pazīst kā stingru, drosmīgu cilvēku, gandrīz nežēlīgu, kurš, nedomājot izvēlējies cietumu, kaut man tika piedāvātas vilinošākas alternatīvas.

Es pastāvīgi no kaut kā baidos. Un pat manu iedomāto drosmi un izturēšanos ir radījušas bailes – bailes no savas sirdsapziņas, kura tā mīl mani mocīt par īsto un neīsto nodevību. Bet, neskatoties uz to visu, es zinu, ka, ja būtu bijis vajadzīgs, es atkal ietu cietumā un atkal izturētu visus pārbaudījumus…»

Dažu disidentu liktenis veidojās traģiski.

Bulgāru rakstnieks Georgijs Markovs bēga no Sofijas uz Angliju. Viņš strādāja BBC, apprecējās ar anglieti. 1978. gada 7. septembrī, kad Markovs gāja uz mājām, svešs garāmgājējs iedūra viņam ar lietussargu. Markova sieva atcerējās: Georgijs mājās atgriezās vesels, bet nākamajā diena jau bija kritiskā stāvoklī. Pēc dažām dienām Markovs nomira briesmīgās mokās.

Mēģināja nogalināt arī citu bulgāru disidentu, Vladimiru Kostovu, bet viņš izdzīvoja. Viņa dzīvības apdraudēšana palīdzēja britu policijai saprast, kā tika noindēts Markovs. Tiek uzskatīts, ka slepkavību organizēja Bulgārijas valsts drošības dienests ar padomju VDK tehnisko atbalstu.

Londonā pazīstamais Seva Novgorodcevs, BBC krievu nodaļas radiožurnālists, man pastāstīja:

– Markovs sēdēja mums līdzās. Viņš bija ļoti veiksmīgs bulgāru žurnālists, tikās ar Bulgārijas komunistiskās partijas CK ģenerālsekretāru Todoru Živkovu, bet tas, ko viņš zināja par Živkovu, BBC izrādījās pārāk sālīts un piparots. Mūsu radiostacijas vadība pateica: atvaino, mēs to nepārraidīsim. Tad viņš aiznesa materiālus uz radio «Svoboda». Viņš izlaida četrpadsmit programmas… Tagad ar atpakaļ ejošu datumu mēs zinām, ka Živkovs vērsās pēc palīdzības pie Maskavas. Maskavā atbildēja, ka mēs neizpildīsim spriedumu, tās ir jūsu lietas, bet palīdzēsim ar tehniku. Un palīdzēja. Uzradās lietussargs pneimatiskā ieroča veidā, kas izšāva uz Markovu ar acīm neredzamu bumbiņu, kas pildīta ar ricīnu. Tas viss bija tik tehnoloģiski pilnīgs, ka nevienam nevarēja ienākt prātā, ka viņš ir nogalināts. Un tikai līdzīgs atentāts Parīzē uzveda policiju uz pēdām. Vēl viena pārbaude, un atrada to pašu indi… Paši saprotiet, ka, lai tādu operāciju īstenotu, vajadzēja precīzi zināt, kad viņš izies uz ielas. Teorētiski viņiem bija jābūt cilvēkam BBC iekšienē. Detektīvu aģentūra pie mums atsūtīja uz pusgadu vienu vīrieti. Nu un kas? Viņš staigāja pa koridoriem, sarunājās ar visiem, spēlēja šahu, flirtēja ar muzikālās programmas vadītāju, pēc manām domām, tā arī neko neatrada un pēc pusgada izšķīda. Bet mums tas bija brīdinājums…

Padomju vadība ļoti sāpīgi reaģēja uz pārbēdzējiem. Bet Rietumos sākumā nesaprata viņu vērtību Aukstajā karā.

Pēc kara divi Sarkanās armijas virsnieki Vīnē pārbēga pie amerikāņiem. Viņus uzņēma augstākajā līmenī. Pēc tam virsnieki pārdomāja un teica, ka vēlas atgriezties. Viņus aizveda uz Vīni un tikpat svinīgi nodeva padomju pārstāvjiem.

Vēl viens pārbēdzējs, kad viņu nogādāja Londonā, pēkšņi teica, lai viņu nosūta uz mājām. Britu izlūkdienesta MI-6 direktoram Stjuartam Menzisam, kurš nodarbojās ar pārbēdzēju, izlūki no sirds ieteica iedot pārbēdzējam narkotikas un noslīcināt viņu Ziemeļjūrā. Tomēr viņu nosūtīja atpakaļ, saprotot, ka tā bija blēdība.

Ungārijas izlūkdienesta virsnieks aizbēga uz Austriju un lūdza viņu nodot CIP rezidentūrai. Austrieši baidījās, ka padomju čekisti viņu atradīs, un nodeva viņu apsardzībā. Divas dienas pirms nosūtīšanas uz Savienotajām Valstīm ungāru atrada gulošu uz grīdas. Viņš bija agonijā. Viņš bija noindēts. Tā kā par viņu zināji nedaudzi, izmeklēšana izrādījās sekmīga: austriešu policijas virsnieks, kurš palīdzēja amerikāņiem, bija čehoslovāku izlūkdienesta aģents.

1948. gadā MI-6 direktors Stjuarts Menzis saformēja pārbēdzēju komiteju triju izlūku sastāvā, pieprasot, lai viņi katrus trīs mēnešus sastāda ziņojumu – kas paveikts vervēšanā. Amerikāņu pusē par pārbēdzēju dvēselēm cīnījās CIP trīs karaspēku veidi. Beigu beigās Vašingtonā izveidoja starpministriju pārbēdzēju komiteju.

Ne mazums pārbēdzēju uzkrājās Vācijā un Austrijā. Bet jebkurš no viņiem varēja izrādīties padomju aģents. Pie tam pārbēdzēju uzturēšana ir nopietni izdevumi, sevišķi apgrūtinoši britu izlūkdienestam ar tā salīdzinoši nelielo budžetu. Angļi mēģināja samazināt izdevumus. Pārbēdzējiem apsolīja saulaino Austrāliju, bet tur viņus izvietoja nepievilcīgās pārvietoto personu nometnēs. Padomju pusē drīz kļuva zināms, ka Rietumos var nonākt ne tikai nometnē, bet arī vienkārši aiz restēm…

Savā ziņā visi, kuri tad bēga uz Rietumiem, dzīvoja bailēs, tāpēc, ka tika uzskatīti par niknākajiem padomju varas ienaidniekiem. Daži no viņiem pazuda vai mira mīklainos apstākļos.

– Es pats biju liecinieks tam, ka izķēra cilvēkus Parīzē – tos, kuri neatgriezās, – stāstīja man Ņikita Strūve, pazīstama Krievijas emigranta dēls. – Jaunu cilvēku, emigrantu, nolaupīja, kurš dzīvoja mūsu mājas pirmajā stāvā – starp citu, Ļeva Tolstoja mazdēla dzīvoklī, kurš viņam palīdzēja. Mēs dzīvojām otrajā. Man bija četrpadsmit gadu, es dzirdu kliedzienus – «palīgā, glābiet». Pieskrēju pie loga un ieraudzīju: aizbrauc melna mašīna. Tūlīt pat nokāpām lejā, uzlauzām durvis – asinis un tā tālāk. Cilvēks pazudis. Interesanti, kur viņš palika – Parīzē vai viņu izveda uz Krieviju? Mēs šo notikumu nopublicējām avīzēs, notika izmeklēšana, noteica, ka viņu nolaupījuši padomju militāristi. Ar to padomju misija nodarbojās dažādās Francijas vietās. Cilvēki pazuda bez pēdām… Daži paglābās tā – pieteicās franču ārzemju leģionā un devās karot uz Vjetnamu. Bet tika arī nosūtīta militārā misija uz Vjetnamu cilvēku izķeršanai, kuri bija pieteikušies ārzemju leģionā. Pat tur atrada. Tās ir vienas no briesmīgākām atmiņām, kā izzaga cilvēku no mūsu mājas.

1954. gadā padomju izlūkdienests nosūtīja kaujas grupu, lai iznīcinātu Rietumvācijas Tautas darba savienības izpildbiroja priekšsēdētāju Georgiju Sergejeviču Okoloviču. Viņš bija emigrants, dzimis Latvijā Jelgavā. Viņš vadīja operatīvo sektoru, kas nodarbojās ar aģentūras sagatavošanu un pārvietošanu uz Padomju Savienību.

Tomēr kaujas grupas vadītājs kapteinis Nikolajs Jevgeņjevičs Hohlovs no VDK 1. galvenās pārvaldes 13. nodaļas pārdomāja nogalināt Okoloviču. 1954. gada 18. februārī kapteinis atnāca pie Okoloviča mājās (viņš dzīvoja Frankfurtē pie Mainas) un stādījās priekšā:

– Georgij Sergejevič, es – Hohlovs Nikolajs Jevgeņjevičs esmu valsts drošības orgānu darbinieks. PSKP CK pavēlēja jūs likvidēt. Slepkavību uzdots veikt manai grupai.

Okolovičs pazvanīja savam kuratoram no britu izlūkdienesta un pateica, ka pie viņa tikko bija padomju čekists, kurš paziņoja, ka atbraucis no Maskavas, lai viņu nogalinātu. Tā vietā, lai izpildītu uzdevumu, viņš kopā ar Okoloviču dzēra tēju. Britu izlūkdienesta operatīvā grupa pārtvēra divus Hohlova palīgus.

– Mēs iepazināmies ar viņu ieročiem, – stāstīja britu izlūki. – Patronas ar ciānkāliju tika izšautas no elektriskās pistoles, kas nomaskēta cigarešu paciņā. Šāviens notika praktiski bez trokšņa. Trīs metru attālumā lode kokā iegāja piecus centimetrus. No tā laika, kad man piedāvāja cigareti, es instinktīvi novērsos.

Tajā laikā britu izlūkdienesta rīcībā nebija tik izsmalcināti nogalināšanas līdzekļi. MI-6 aģentu rīcībā bija masīva pistole, ar kuru varēja šaut no mēteļa piedurknes, bet šāvienam bija tik liels troksnis, ka tas bija nepiemērots slepenām operācijām. Padomju izlūkdienesta laboratorija bija apsteigusi britus.

Notikums ar Hohlovu nostādīja Londonu smagā stāvoklī pirms Ženēvas samita. 1. maijā kapteini Hohlovu pārsūtīja uz Angliju. Dažiem britu ierēdņiem bija vēlēšanās sarīkot viņam preses konferenci, kura, nenoliedzami, izraisītu emociju uzliesmojumu. Piecu mēnešu laikā tas bija piektais padomju izlūkdienesta darbinieka bēgšanas mēģinājums. MI-6 vadītāji paskaidroja premjerministram Vinstonam Čērčilam, ka laba uzņemšana, kādu izrāda pārbēdzējiem, pavedinās arī citus čekistus. Tas viss bez pārējā ļaus noskaidrot nodevēju vārdus, kuri varētu strādāt Lielbritānijas izlūkdienestā un Ārlietu ministrijā.

Tomēr Čērčils nevēlējās traucēt tikšanos Ženēvā. Viņš aizliedza Hohlova preses konferenci. Vienīgais, kam Čērčils piekrita, – izsūtīt no Anglijas divus padomju izlūkdienesta darbiniekus, kuri pārāk rupji veica vervēšanas darbu.

Padomju pilsoņi, kuri lūdza politisko patvērumu, radīja nepatikšanu masu Rietumu valdībām.

Viens tāds incidents notika 1944. gada aprīlī. Viktors Andrejevičs Kravčenko, kurš strādāja Vašingtonā, nolēma palikt Savienotajās Valstīs.

Viņš bija dzimis Dņepropetrovskā; pēc profesijas inženieris, bija iztaisījis veiksmīgu karjeru Gvatemalā un tika nosūtīts uz Vašingtonu darbam iepirkumu komisijā, kas pasūtīja visu nepieciešamo Sarkanajai armijai lendlīzes programmas ietvaros. Ar emigrantu starpniecību viņš sāka zondēt amerikāņu varas iestādes – vai nav iespējams palikt? Ar viņa lietu uzdeva nodarboties FIB direktoram Edgaram Hūveram, tas viņam bija jaunums. Viņš pieprasīja prezidenta sankcijas.

Amerikāņu diplomātiem notikums ar Kravčenko bija stipri nepatīkams incidents, kas draudēja sabojāt attiecības ar Padomju Savienību. Viņi nespēja slēpt savas dusmas. Čārlzs Bolens, kurš Valsts departamentā nodarbojās ar padomju lietām, cerēja, ka izdosies Viktoru Kravčenko pierunāt atgriezties Padomju Savienībā. Diplomāti patiesi nožēloja, ka viņu nevar izsūtīt un viņam ir likumīgas tiesības pieprasīt patvērumu.

– Tomēr, – viņi teica savās aprindās, – pilnīgi iespējams, ka IeTK atbrīvos imigrācijas iestādes no problēmām un tas viņu pats savāks.

Viktoram Kravčenko izdevās palikt, un četrdesmito gadu beigās viņa grāmata «Es izvēlējos brīvību» kļuva par apsveicamu argumentu ideju karā. Grāmata tika izdota visā pasaulē miljonu tirāžās. Viņš iepazīstināja pasauli ar abreviatūru GULAG. Viņš nebija līdzīgs citiem pārbēdzējiem – ne izlūks un ne radošās inteliģences pārstāvis.

Kravčenko grāmata bija kā trieciens daudziem komunistiem. Francijā komunistiskā avīze «Letter fransez» iesniedza tiesā prasību pret Kravčenko, paziņojot, ka viņa uzrakstītā grāmata ir apmelojums. Kravčenko atbrauca uz Franciju un stājās tiesas priekšā.

Dažs tad noticēja, ka Kravčenko ir amerikāņu aģents un grāmata ir uzrakstīta pēc CIP pasūtījuma. Tomēr viņa advokāti kā liecinieku uzaicināja Mārgaretu Buberi-Noimani, Hainca Noimana atraitni. Noimans bija otrais cilvēks Vācijas kompartijas CK. Viņu nošāva Maskavā 1937. gadā. Mārgareta pati Padomju Savienībā atradās ieslodzījumā vairākus gadus. 1940. gadā otrā kompartijas cilvēka atraitni, tāpat kā dažus citus vācu komunistus, IeTK nodeva gestapo. Varbūt tas viņu arī paglāba. Viņa atbrauca uz Parīzi, lai izstāstītu par GULAGU to, ko viņa pati bija redzējusi un pārdzīvojusi…

1948. gada 31. jūlijā padomju tvaikonis «Pobeda» atstāja Ņujorku. Izrādījās, ka starp pasažieriem, kuri atgriezās dzimtenē, trūkst divi pasniedzēji no padomju darbinieku skolas – ķīmijas skolotāja Oksana Stepanovna Kasjenkina un matemātikas skolotājs Mihails Ivanovičs Samarins. Viņi nodeva bagāžu, tomēr uz kuģa atiešanu neieradās. Nebija viņi arī mājās. Pie kam Samarins pazuda ar sievu Klaudiju Mihailovnu un bērniem Tatjanu, Jeļenu un Vladimiru.

Visi viņi lūdza politisko patvērumu. Viņus pieņēma Ļeva Tolstoja jaunākā meita Aleksandra Ļvovna, kura palīdzēja bēgļiem no Padomju Krievijas. Samarini dzīvoja «Tolstoju fermā» Ņujorkas štatā un gaidīja, kamēr Amerikas varas iestādes izlems viņu likteni. Samarins paziņoja amerikāņu žurnālistiem, ka lūdz atļauju palikt ASV. Bet Oksana Kasjenkina, spriežot pēc visa, nobijās no nenoteiktības – nav tik viegli saraut saites ar visu iepriekšējo dzīvi un palikt citā valstī, kurā nav ne radinieku, ne draugu.

Negaidīti viņa deva par sevi zināt padomju konsulātam, viņai atbrauca pakaļ un aizveda un konsulātu. Viņa pastāstīja, ka viņa ir kļuvusi par nolaupīšanas upuri. Tieši uz ielas, kad viņa gāja pēc biļetes uz kuģa, viņu sagrāba kaut kādi aizdomīgi cilvēki, kaut ko viņai iešļircēja un ar spēku iegrūda mašīnā. Viņu aizveda uz Tolstoju fermu, kur pierunāja neatgriezties dzimtenē. Tomēr viņai izdevās slepeni nosūtīt zīmīti konsulātam…

Padomju vēstniecības nota ASV Valsts sekretāram 1948. gada 9. augustā:

«Šā gada 6. augustā PSRS Ģenerālkonsuls Ņujorkā J. M. Lomakins saņēma vēstuli O. S. Kasjenkinas, kurā viņa lūdz, lai viņu izrauj no tā dēvētā «Tolstoju fonda» organizācijas rokām, no fermas, uz kurieni viņa bija vardarbīgi aizvesta.

Nākamajā dienā PSRS Ģenerālkonsuls Ņujorkā izbrauca uz O. S. Kasjenkinas norādīto adresi, un O. S. Kasjenkina ar viņa palīdzību atstāja fermu… Kā ziņoja O. S. Kasjenkina, organizācijas locekļi viņai ilgi sekoja līdz aizbraukšanai uz Padomju Savienību, mēģinot iebaidīt un ar draudiem pierunāt viņu neatgriezties dzimtenē. Pie kam viņi neapstājās pat izmantojot zemādas narkotiku iešļircināšanu ar acīmredzamu mērķi vājināt viņas apziņu un gribu…

PSRS vēstniecība ASV Padomju Valdības vārdā izsaka kategorisku protestu pret organizācijas «Tolstoju fonds» locekļu veikto O. S. Kasjenkinas un M. I. Samarina ar ģimeni vardarbīgo sagrābšanu, kā arī pret ASV valdības iestāžu atļauju veikt noziedzīgas darbības tādai organizācijai, kas izteikti vērsta pret PSRS…»

Oksanu Kasjenkinu izmitināja konsulāta ēkā un gaidīja izdevību, lai viņu nosūtītu uz dzimteni. Te viņa arī, visticamākais, saprata, kāda uzņemšana sagaida viņu mājās. Diplomātiskajās notās bija teikts par «nolaupīšanu», bet padomju biedri saprata, ka viņa gribēja palikt…

12. augustā viņa izmisumā izleca pa savas istabas trešā stāva logu ģenerālkonsulātā. Nokritusi konsulāta iekšpagalmā, viņa palika dzīva, bet stipri sadauzījās. Konsulāta darbiniekiem nekas cits neatlika, kā izsaukt ātrās palīdzības mašīnu un paskaidrot policijai, ka padomju pilsone Kasjenkina mēģināja izdarīt pašnāvību.

PSRS vēstniecība ASV nosūtīja notu ASV Valsts departamentam:

«1948. gada 12. augustā plkst. 16:20 divi Ņujorkas pilsētas policisti, izmantojot to, ka Ģenerālkonsulāta darbinieki bija atvēruši durvis uz pagalmu ēkai, kuru aizņem Ģenerālkonsulāts, kur pa logu bija izlēkusi O. S. Kasjenkina, patvaļīgi ielauzās Ģenerālkonsulāta ēkā. Plkst. 16:30 Ģenerālkonsulātā ieradās četri Ņujorkas policijas inspektori ar policijas galvenā inspektora vietnieku Konrādu Rotingastu priekšgalā, lai noskaidrotu pie Ģenerālkonsula J. M. Lomakina Kasjenkinas pašnāvības apstākļus.

Tomēr sarunu vietā ar Ģenerālkonsulu policijas inspektori, neskatoties uz pēdējā protestu, ar spēku ieguva Kasjenkinas personīgo vēstuli, kas atradās viņas personīgajā čemodānā. Šīs personas mēģināja arī veikt Kasjenkinas istabas kratīšanu un veikt Ģenerālkonsulāta darbinieku nopratināšanu…»

Slimnīcā Oksanai Kasjenkinai piešķīra apsardzi. Policija viņu nopratināja. Viņa paziņoja, ka Ģenerālkonsulātā viņu turēja ar varu.

PSRS vēstniecības ASV nota ASV Valsts departamentam 1948. gada 24. augustā:

«Tā kā Kasjenkina pašlaik uzturas slimnīcā faktiski cietuma režīmā un nav atļauta brīva viņas tikšanās ar padomju pārstāvjiem, nevar tikt atzīta ticamība kaut kādiem viņas paziņojumiem, sevišķi ņemot vērā viņas smago veselības stāvokli…

Kas attiecas uz Valsts departamenta izvirzītajām apsūdzībām PSRS ģenerālkonsulam Ņujorkā J. Lomakinam par to, ka viņa rīcība bija saprotama kā «viņa stāvokļa prerogatīvu ļaunprātīga izmantošana un vispārpieņemto normu rupjš pārkāpums», tad Padomju Valdība noliedz šīs apsūdzības kā pilnīgi nepamatotas un neatbilstošas faktiem…»

Nākamajā dienā, 25. augustā, Oksana Kasjenkina parakstīja iesniegumu, kurā bija teikts, ka vēlētos palikt Savienotajās Valstīs, tāpēc, ka nepiekrīt padomju politikai.

Šim notikumam bija nopietnas politiskas sekas. Pasliktinājās attiecības starp abām valstīm, samazinājās arī jau tā nedaudzie Padomju Savienības un Savienoto Valstu saskarsmes kanāli.

«Padomju valdība konstatē, – bija teikta jaunajā notā, – ka pēdējā laikā Amerikas Savienotajās Valstīs ir izveidojusies situācija, kad Padomju Savienības konsulātu ASV normāla funkciju izpilde kļūst neiespējama…

Ņemot vērā šos apstākļus, Padomju Valdība pieņēma lēmumu:

a)      nekavējoties slēgt abus konsulātus ASV – Ņujorkā un Sanfrancisko;

b)      saskaņā ar savstarpīguma principu uzskatīt ASV konsulātu Vladivostokā par iespējamu tūlītēju slēgšanu.

Pēc šiem pašiem pamatojumiem uzskatīt par spēkā neesošu agrāk sasniegto vienošanos starp PSRS valdību un ASV valdību par ASV konsulāta atvēršanu Ļeņingradā».

Tajos gados braukt uz ārzemēm varēja tikai ierobežots padomju cilvēku loks. Nolēma vēl vairāk pastiprināt ārzemju komandējumu noformēšanas kārtību. 1949. gada 26. maijā ar Politbiroja lēmumu izveidoja ārzemju braucienu komisiju VK(b)P CK pakļautībā Mihaila Andrejeviča Suslova vadībā.

Uzdevumu saraksts:

«Komisija pārbauda ministriju, departamentu un organizāciju nosūtīto personu politisko uzticamību, to sagatavotību komandējumam, kā arī pašu komandējumu lietderību.

Attiecībā uz personām, kuras rūpējās par braucieniem uz ārzemēm un ieceļošanu PSRS privātās darīšanās, Komisija, bez to politiskās pārbaudes, nosaka arī šādu pieprasījumu apmierināšanas pamatotību un praktisko lietderību.

Komisija katram padomju pilsonim, kas dodas uz ārzemēm, izskaidro viņa uzvedības noteikumus ārzemēs un ar personīgu parakstu jāapliecina attiecīgu saistību uzņemšanās. Šim darbam Komisija piesaista Valsts drošības ministrijas Informācijas komitejas darbiniekus.

Komisija veic visu padomju pilsoņu uzskaiti, kuri izbrauc uz ārzemēm dienesta un privātās darīšanās, pēc PSRS VDM un Informācijas komitejas materiāliem pēta padomju cilvēku uzvedību ārzemēs, apkopo šos materiālus un savus slēdzienus un priekšlikumus ziņo VK(b)P CK».

Katrā sociālistiskajā valstī paši izlēma, kā rīkoties ar pārbēdzējiem.

VDR Valsts drošības ministrija dažos gadījumos sistēmas ienaidniekus iznīcināja arī ārzemēs. Katrs likvidācijas plāns tika uzrakstīts ar roku, to parakstīja pats ministrs Ēriks Milke.

– Tas, kurš nostāsies pret mums, – apspriedē teica Milke, – nevar cerēt uz iecietību. Tādiem elementiem jāizjūt viss mūsu varas stingrība. Un ar to es saprotu ne tikai mūsu juridiskās iespējas.

Ja Milke nebija atvaļinājumā vai medībās, tikai viens notikums varēja atraut viņu no svarīgiem darbiem – futbola mačs ar komandas «Dinamo» piedalīšanos, kuru atbalstīja ministrija. Reiz sporta biedrības «Dinamo-Berlīne» ikgadējā ballē viņš paņēma mikrofonu no pazīstamā VDR televīzijas konferansjē rokām un pats vadīja vakaru. Ministrs bija fanātisks līdzjutējs. Kad tiesnesis piesprieda soda sitienu uz dinamiešu vārtiem, gadījās, ka Milke dusmās mīdīja ar kājām savu cepuri. Viņa dēls negribēja spēles laikā sēdēt blakus tēvam, viņam bija neērti – tik skaļi viņš kliedza. Milkes padotie ne vienmēr viņu redzēja, bet vienmēr dzirdēja:

– Ahā, šefs arī šeit.

Slavenākais VDR futbolists Lucs Eigendorfs, nacionālās izlases dalībnieks no «Dinamo» biedrības, 1979. gadā palika Rietumos pēc draudzības spēles VFR un sāka spēlēt «Eintracht Braunschweig» komandā. Pēc četriem gadiem viņš gāja bojā autotransporta avārijā. Bīstamā pagriezienā viņš ar savu «alfa-romeo» ietriecās kokā. Viņš nomira slimnīcā pēc divām dienām. Noskaidrojās, ka tajā dienā viņš nespēlēja traumas dēļ, sēdēja uz rezervistu soliņa, bet pēc tam izdzēra pāris alus kausus.

Lieta šķita skaidra un tika slēgta. Bet izplatījās baumas, ka ir šauts pa mašīnas labo riteni, tāpēc Eigendorfs netika galā ar vadību. Futbola komanda saņēma neparakstītu vēstuli, kurā bija teikts: «Vai tad tiešām jūs nesaprotat, ka aiz tā stāv VDR VDM? Veiciet jūsu bojā gājušā biedra mašīnas rūpīgu ekspertīzi, pievērsiet uzmanību bremžu sistēmai».

Kriminālpolicijas Federālā biroja eksperti neatrada ne šāviena pēdas, ne apzinātu bremžu sistēmas bojājumus.

Viens no pārbēdzējiem pastāstīja, ka uz Luca Aigendorfa mašīnas durvju roktura tika uzziesta kontaktinde, no kuras futbolists uz desmit minūtēm varētu zaudēt samaņu un spējas vadīt mašīnu. Policijas toksikologi, speciālisti par čūsku indēm un citu eksotiku, teica, ka ne no prakses, ne no literatūras nav zināms neviens gadījums, kad inde nonākdama uz neievainotas ādas, tik īsā laikā novestu cilvēku līdz nāvei vai ģībonim. Inde, kuru iegūst no kurarē auga saknēm vai destilē no gaišzilā akonīta, ir jāievada upurim zem ādas. Tas ir neticami, ka Eigendorfs zaudēja samaņu tādēļ, ka vienkārši pieskārās ar kailu roku.

Šo versiju neizdevās pārbaudīt. Futbolists jau sen bija apglabāts, un līķa ekshumācija, pēc Tiesu medicīnas institūta ekspertu vārdiem, neko nedotu – pagājis pārāk liels laiks, lai pierādītu indes klātbūtni. Tā arī palika nezināms, vai nu Milke tiešām spēja sodīt savu bijušo mīluli, vai arī Valsts Drošības ministrijas aktīvo pasākumu dienests (dezinformācija) vienkārši izmantoja gadījumu un izplatot baumas, lieku reizi pierādīja savu visspēcību…

1959. gadā Savienoto Valstu kongress pieņēma rezolūciju, saskaņā ar kuru viena nedēļa gadā tika veltīta «lūgšanām to tautu labvēlībai, kuras atrodas zem komunistiskās kundzības». Izpildot šo likumu, prezidents Dvaits Eizenhauers pasludināja katru trešo jūlija nedēļu par «paverdzināto tautu nedēļu». Valsts sekretārs Džons Fosters Daless apsolīja Austrumeiropas «paverdzinātajām tautām» palīdzēt atbrīvoties no «padomju jūga».

Tautu atbrīvošanu no padomju kontroles pasludināja par galveno mērķi amerikāņu krusta karā pret Maskavu. Savienotās Valstis ne pirkstu nepakustināja, lai palīdzētu austrumvāciešiem piecdesmit trešajā, ungāriem piecdesmit sestajā, čehiem un slovākiem sešdesmit astotajā. Viss, ko varēja pieņemt, bija solidaritātes izteikšana paverdzinātajām nācijām un morālā gara uzturēšana tiem, kas nepiekrīt Maskavas politikai. Tāpēc atbalstīja ne tikai dienvidslāvu prezidentu Josifu Brozu Tito, kurš ieņēma īpašu pozīciju starp Rietumiem un Austrumiem, bet arī Rumānijas autokrātu Nikolaju Čaušesku, kurš veikli saņēma Aukstā kara dividendes.

Augstprātīgais un patmīlīgais Nikolajs Čaušesku bremzēja visus Varšavas līguma valstu pasākumus, lai visi viņu pierunātu un lūgtos. Bet Rietumos domāja, ka Čaušesku ir demokrāts, un uzņēma viņu ar godu. Britu karaliene viņu pat apbalvoja ar ordeni. Un tikai pēc viņa gāšanas kļuva zināms, ka ar Čaušesku piekrišanu specdienesti nolīga teroristus politisko pretinieku iznīcināšanai. 1978. gadā rumāņu izlūkdienesta vadītājs Mihails Pačepa aizbēga uz ASV. Čaušesku tas bija šoks. Sekuritate mēģināja Minhenē uzspridzināt radiostaciju «Brīvā Eiropa». Čaušesku baidījās no to dokumentu publikācijas, kurus Pačepa varētu nodot šai radiostacijai. Pēc dažiem mēnešiem «Brīvās Eiropas» rumāņu redakcijas redaktoru atrada mirušu savā garāžā.

Amerikāņi ar satraukumu sekoja plaša mēroga propagandas mēģinājumiem austrumu blokā. 1951.  gada vasarā Austrumberlīnē sarīkoja jaunatnes festivālu, ko noorganizēja Brīvās vācu jaunatnes savienība. Festivālā piedalījās divi miljoni jauniešu no visas pasaules. Britu izlūkdienests par festivālu ieguva uzņemtās dokumentālās filmas kopiju. To noskatījās ievērojami politiķi. Pēc angļu vērtējuma, tas Padomju Savienībai izmaksāja divdesmit miljonus sterliņu mārciņu. Londonā un Vašingtonā nonāca pie slēdziena, ka ir vajadzīgi atbildes pasākumi. Tuvāko piecu gadu laikā par amerikāņu naudu noorganizēja divus tūkstošus dažādus pasākumus tikai jaunatnei un studentiem. Nauda nāca no CIP un privātiem ziedotājiem.

Amerikāņu politiķi, nobijušies no kreiso noskaņojumu pieauguma, uzskatīja par noderīgu veicināt Eiropas saliedētību. Eiropas apvienošana risināja arī Vācijas modernizācijas jautājumu: to vajadzēja iekļaut kādā stabilā savienībā, lai tā vairāk nebūtu drauds pasaulei.

Piecdesmito gadu sākumā pa CIP kanāliem tika finansēta Eiropas kustība. Tā bija sabiedriska organizācija, kura centās panākt, starp citu, Eiropas Padomes izveidošanu. 1948. gadā organizācija bija uz bankrota sliekšņa. Pa CIP kanāliem pārskaitīja apmēram četrus miljonus dolāru. Par šo naudu propagandēja Eiropas vienotības idejas.

1948. gada oktobrī Britānija, Francija un Beniluksa valstis paziņoja par Eiropas Padomes izveidošanu. Tā izstrādāja cilvēktiesību hartiju, kura, starp citu, izgaismoja pašus nepievilcīgākās padomju režīma puses. Vienotās Eiropas piekritējiem pat neradās aizdomas, ka viņi saņem palīdzību ar izlūkdienestu palīdzību. Lielākoties tie bija cilvēki ar diezgan liberāliem uzskatiem. Viņiem stipri nepatiktu, ja viņi uzzinātu, no kurienes nāk nauda.

Tieši tāpat amerikāņu subsīdijas saņēma Rietumeiropas nekomunistiskās partijas. Pati dārgākā CIP operācija pēckara Eiropā bija ieguldījumi Itālijas politiskajā dzīvē, lai nepieļautu kompartijas panākumus 1948. gada vēlēšanās. Palīdzēja labējām arodbiedrībām graut Vispasaules arodbiedrības federācijas ietekmi, kuras štāba mītne atradās Parīzē. Slepeni finansēja intelektuālo eliti, māksliniecisko inteliģenci izveidojot izdevējorganizācijas un dažādus fondus.

Informācijas karā bija iesaistīti bijušie specdienestu darbinieki, kuri pārgāja strādāt žurnālistikā. Vieni strādāja par naudu. Citi par ideju, tādi kā britu rakstnieks Džordžs Orvels, slaveno «1984» un «Dzīvnieku ferma» antiutopiju autors. Kara laikā šie autori saskaņā ar saviem uzskatiem nodarbojās ar pretnacistisko propagandu, tagad pretpadomju. Orvels pēc savas iniciatīvas iesniedza britu specdienestiem sarakstu ar trīsdesmit pieciem ievērojamiem komunistiem un viņu piekritējiem.

1949. gada 29. martā Vinstons Čērčils Ņujorkā sacīja:

– Miers nebūs tikmēr, kamēr desmit Austrumeiropas valstis paliks padomju komunistiskās valdības rokās. Mēs uzturam attiecības ar tautām aiz dzelzs priekškara. Tās nosūta savas delegācijas uz mūsu tikšanām, un mēs zinām, ko tās jūt. Mēs zinām, ka tās gribētu ieiet jaunā vienotā Eiropā. Lūk, kāpēc mūsu mērķis un ideāls ir visas Eiropas apvienošana.

Aukstā kara laikā amerikāņu izlūkdienests finansēja dažādas emigrantu organizācijas. CIP ar dažādu fondu starpniecību atbalstīja emigrantus, žurnālu un grāmatu izdošanu, sākot no Bībeles un dažādas reliģiskās literatūras. Amerikāņu izlūkdienests bija ieinteresēts par to, lai šie izdevumi kaut kāda veidā nonāktu aiz dzelzs priekškara. Var secināt, ka ne bez CIP palīdzības saglabājās krievu literatūra emigrācijā.

Rietumu izlūkdienesti atbalstīja bēgļus aiz dzelzs priekškara. Hūvera institūtā Stenfordā, kur glabājas krievu emigrācijas lielas dokumentu kolekcijas, es atklāju pēckara pārbēdzēju dokumentus, kuri atradās bēdīgā stāvoklī. Vienīgā viņu cerība bija tāda, ka viņi būs vajadzīgi kā cīnītāji Aukstajā karā.

Apmetušies Vācijas rietumu daļā, bijušie padomju pilsoņi vērsās pie daudz veiksmīgākiem un, kā viņi domāja, daudz nodrošinātākiem tautiešiem Savienotajās Valstīs ar lūgumu pēc palīdzības:

«Pēckara bēgļu biedrības priekšsēdētājam

Mūsu apvienība ir izveidota Padomju Savienības pēckara bēgļu konferencē. Nepieciešamību tādas organizācijas izveidošanai galvenokārt noteica sarežģītā situācija, kādā bija nonākuši mūsu cilvēki pēc ierašanās «no turienes». Viņi vārda tiešā nozīmē tika atstāti pašu ziņā. Nezinot valodu un Rietumvācijas apstākļus, viņi bieži nonāca galējā izmisumā. Mums ir zināmi gadījumi, ka ir notikušas pašnāvības un piespiedu atgriešanās atpakaļ drošā nāvē. Daži bija spiesti zagt, lai nenomirtu badā, un nonāca cietumā dažreiz pilnīgi nevainīgi.

Jauno bēgļu galvenā plūsma gāja, lai cik tas nebūtu dīvaini, uz angļu zonu. Tas bija izskaidrojams galvenokārt ar to, ka angļu varas iestādes izdeva mazāk cilvēkus, nekā amerikāņu. Tāpēc bēgļi vairāk cerēja uz angļiem, nekā uz amerikāņiem. Pēc darba meklējumiem viņi izkliedējās un nokļuva amerikāņu zonā…

Ar lielām pūlēm mēs atradām nedaudz līdzekļu un uzaicinājām no visas britu zonas ievēlētos delegātus uz konferenci, kurā piedalītos preses pārstāvji un viesi. Izveidoja «Pēckara bēgļu apvienību Rietumvācijā» un ievēlēja izpildkomiteju britu zonai.

Mūsu apvienība – tā ir politiska organizācija, kura ir pāri partijām. Konference nolēma atbalstīt visu demokrātisko emigrāciju, izņemot monarhijas restauratorus. Vienlaicīgi ar politiskiem uzdevumiem mums ir asa problēma – tas ir materiāls atbalsts mūsu kolēģiem, kuri slimo ar tuberkulozi un citiem trūcīgajiem.

Mēs pagaidām pievienojam nelielu sarakstu ar mūsu kolēģu adresēm un sevišķi lūdzam viņiem palīdzēt ar rīcībā esošajiem līdzekļiem iespējami īsā laikā… Visas pārējās detaļas Jūs uzzināsit no bijušā mūsu apvienības priekšsēdētāja apakšpulkveža Mirošņikova I. S., kurš atrodas ceļā uz ASV… Pašlaik mums sevišķi svarīgi ir izdot mazu avīzi, kaut vai rotatora variantā. Vismaz reizi mēnesī mums jāinformē mūsu cilvēki par situāciju apvienībā un citiem svarīgiem jautājumiem. Darīt to ar parastu sarakstīšanos nav iespējams. Mēs nevaram rakstīt uz rakstāmmašīnas simtiem vēstuļu tīri materiālu apsvērumu dēļ.

Izpildkomitejas priekšsēdētāja vietnieks

P. Pavlovskis

Sekretārs

V. Grigorjevs

1951. gada 8. novembrī» .

Sastādīja izdevumu tāmi Pēckara bēgļu no PSRS biedrības uzturēšanai: viena darbinieka alga – 225 dolāri mēnesī, telpu īre – 100 dolāri, pasta izdevumi, kancelejas piederumi un telefons – 100 dolāri, rakstāmmašīnas iegāde (krievu un angļu) – 60 dolāri, literatūras iepirkumi – 50 dolāri, ikmēneša biļetena izdošana – 750 dolāri…

Pārbēdzēji-militāristi arī centās apvienoties un izveidot Padomju armijas bijušo karavīru biedrību. Sagatavoja biedrības statūtus:

«Krievijas tautu un padomju armijas cerību sabrukšana mainīt verdziskās dzīves apstākļus Tēvzemē pēc tam, kad dārgi izmaksājošā Uzvara noveda līdz padomju karavīru un virsnieku masveida bēgšanai.

Demokrātiskā pasaule nesaprata cēloņus, kas bijušos varonīgos Dzimtenes aizstāvjus piespieda pamest to pēc uzvaras pār kopējo ienaidnieku. Tāpēc tūkstošiem pārbēdzēju Rietumos tika sagaidīti ar neuzticību, aizdomīgi un pat naidīgi. Pasaule kļuva par liecinieci vislielākajai netaisnībai – demokrātiskās valdības politiskos bēgļus izdeva, kā noziedzniekus, nāvei…

Lielākā daļa mūsu biedru joprojām atrodas Rietumvācijā un Austrijā, kur turpina dzīvot politiskā beztiesiskuma statusā, trūkumā, bez nākotnes perspektīvām.

Vispārēja atskurbšana pasaulē pašlaik no ilūzijām par komunistu mērķiem un dabu noveda līdz sapratnes pieaugumam par mūsu situāciju un kā antikomunistu nozīmi, kuri nesen bēguši no kopējā ienaidnieka.

Mūsu biedrības kopējais mērķis ir sadarbība Krievijas tautu atbrīvošanā no komunisma.

Mēs apzināmies, ka Brīvības pasaulē pašlaik līdervalsts lomu ieņem ASV demokrātiskie spēki, kas sniedz palīdzību pasaules pretošanās spēkiem pret imperiālistisko komunismu. Tāpēc biedrība uzskata par nepieciešamu iegūt ASV valdības atbalstu.

Biedrības pastāvēšana neizbēgami veicinās padomju armijas karavīru, virsnieku un ģenerāļu lēmumu saraut saites ar tirānisko padomju režīmu un pāriet demokrātijas pusē.

Biedrība saistīsies ar tikko izbēgušajiem un palīdzēs tiem jau Vācijā un citās valstīs.

Pēckara bēglis ir dzīvs liecinieks tam, kas tagad notiek mūsu Dzimtenē. Lielākoties viņš ir padomju varas vienaudzis, bet viņš ir arī aktīvs tās pretinieks. Viņš to ir pierādījis bēgot riskēdams ar dzīvību.

Par Biedrības locekli var kļūt ikviens bijušais padomju armijas karavīrs, kurš pēc kara (pēc 1945. gada 4. maija) ir aizbēdzis uz Rietumiem politisku motīvu dēļ. Biedrības loceklim nav apliecības, un viņš nemaksā biedra naudu…»

Biedrība pēckara bēgļiem no Padomju Savienības meklēja atbalstu varas iestādēs, specdienestos. Lielākā daļa emigrantu nevarēja atrast nekādu darbu.

«Visi mūsu Biedrības locekļi bēga no dzelzs priekškara pēc kara. Viņi visi izšķīrās par šo soli, kas bija saistīts ar risku un kam bija nepieciešama ne tikai fiziskā vīrišķība, bet gan daudz vairāk mākslinieciskās drosmes…

Tāpēc mūsu organizācijas galvenais garīgais mērķis ir iegūt Rietumu brīvību, katru no mums izaudzināt par demokrātu, kurš tic brīvībai. Tikai to var nolikt pretī nežēlīgajam komunismam pašreizējā Krievijā, tikai zem šī karoga mēs varam cīnīties ar pašreizējo režīmu mūsu Dzimtenē.

Pēc kara uz krievu emigrācijas dzīves vispārēja fona parādījās jauns nozīmīgs faktors – pēckara bēglis. Katrs no mums nokaroja līdz pēdējai dienai pret nacistu armiju, bet tas nozīmē, un, līdz galam pārcieta vilšanos kara beigās, kad kļuva skaidrs, kāpēc Kremļa politiķi izmantoja daudz pārcietušās tautas uzvaru…

Pēckara bēgļu kopējais skaits, skaitot tikai bijušos karavīrus un padomju militārās administrācijas darbiniekus, pēc mūsu domām, pārsniedz 1200-1400 cilvēkus. Mēs uzskatām par iespējamu, ka šis skaitlis ir stipri samazināts, jo daudzi bēgļi līdz pat šai dienai turpina slēpties rietumu zonās, par to nevienam nezinot. ASV atrodas ap piecdesmit cilvēku, daļa no kuriem līdz pat šai dienai nav ar mums nodibinājuši kontaktus. Iemesls tādai piesardzībai, lai neliktos dīvaini, ir bailes – pat tajā valstī – no Padomju Savienības aģentu vajāšanām un terora aktiem…

Cilvēku saraksts, kuri bija iesaistīti kongresa organizācijas darbā:

bijušais apakšpulkvedis Ļevs Volkovs – ASV;

bijušais majors Vasilijs Deņisovs – Hamburga, Vācija;

bijušais majors Grigorijs Kļimovs – Minhene, Vācija;

bijušais apakšpulkvedis Ivans Grigorjevs – Santjago, Čīle».

Padomju armijas apakšpulkvedis Ļevs Volkovs 1946. gadā palūdza politisko patvērumu Savienotajās Valstīs. Viņš brīvi rakstīja angliski, tāpēc viņam nebija problēmas ar darbu. Viņš apmetās Ņujorkā, un kā padomju bruņoto spēku eksperts daudzus gadus sadarbojās ar žurnālu «Newsweek», uzstājās ar lekcijām Amerikas mācību iestādēs.

Bijušais apakšpulkvedis Volkovs izveidoja speciālu pētniecības biroju un uz līgumiem strādāja ar ASV aizsardzības ministriju.

1951. gada 14. novembrī Volkovs rakstīja uz Pentagonu kapteiņleitnantam Džeimsam Mozelam:

«Dārgais Džim!

Nosūtu Jums to cilvēku sarakstu, par kuriem es ar Jums runāju pēdējās vizītes laikā Vašingtonā. Mēs esam gatavi februārī uzsākt darbu.

Pa šo laiku mums izdevās atrast vairākus bijušos Padomju Jūras-kara flotes virsniekus:

bijušo izlūkdienesta kapteini;

bijušo Melnās jūras flotes leitnantu;

bijušo kapteini no flotes galvenā štāba.

Mēs turpinām meklēt pārējos – Amerikā un Eiropā, domājam, ka atradīsim vēl desmit bijušos padomju jūrniekus».

Ļevs Volkovs no sev pazīstamajiem emigrantiem izveidoja analītiķu grupu, kas sastādīja Politbiroja locekļu, padomju bruņoto spēku augstākās vadības portretus, analizēja padomju radiopārraides. Volkova dokumentos glabājas dzēsts čeks par 500 dolāriem, kuru 1952. gada 12. septembrī viņam atsūtīja ASV Sauszemes karaspēka štāba psiholoģiskā kara pārvaldes vadītājs Edvards Reimonds.

Aukstais karš pārcēlās kultūras un informācijas apmaiņas sfērā. Amerikāņu raķetēm Maskava varēja nolikt pretī savas raķetes, bet padomju propagandistiem nebija, ko nolikt pretī atklātai informācijai. Šajā frontē sociālisma nometne cieta sakāvi no pirmās konfrontācijas dienas.

Sākoties Aukstajam karam, Kremlis atkal un atkal spēra soļus, lai noslēgtu informācijas kanālus, kas saistīja valsti ar ārpasauli. Kā parasti, tas tika darīts aizbildinoties ar valūtas ekonomiju.

Jau 1946. gada 14. septembrī Politbirojs pieņēma lēmumu «Par ārzemju literatūras pasūtīšanu un izmantošanu»:

«VK(b)P CK ir noteikusi, ka ārzemju literatūras iepirkumā un izmantošanā ir izveidojusies nepareiza pretvalstiska prakse. Kā parādīja pārbaude, ārzemju literatūru pasūta daudzas organizācijas, kurām tā nav nepieciešama saskaņā ar to darbības raksturu. Nepareizi organizējot ārzemju literatūras pasūtīšanu dažādi resori un iestādes tērē pārāk daudz valūtas tām nevajadzīgu un bezvērtīgu grāmatu, žurnālu un avīžu iegādei.

Nepareizā prakse… rada zaudējumus valsts interesēm, noved pie valūtas izšķērdēšanas un pretpadomju propagandas izplatīšanu iedzīvotāju daļā, kuru satur ārzemju avīzes, žurnāli un grāmatas.»

Rietumu politiķi ātri noteica padomju sistēmas ievainojamās vietas – vispirms bailes no vārda brīvības, no reālās informācijas.

Antihitleriskās koalīcijas pastāvēšanas gados vienojās, ka Anglijā un Savienotajās Valstīs iznāks žurnāls par padomju dzīvi angļu valodā, bet Maskavā parādīsies žurnāli «Amerika» un «Sabiedrotā Britānija» krievu valodā.

1946. gada 11. aprīlī ārlietu ministra vietnieks Solomons Abramovičs Lozovskis sastādīja atskaiti par sarunām ar amerikāņu vēstnieku Volteru Bedellu Smitu:

«Smits teica, ka viņš vēlētos parunāt ar mani par žurnāla «Amerika» tirāžas palielināšanu… Smits ierosināja Valsts departamenta informācijas nodaļai izdot žurnālu «Amerika» mazāk greznu, drukāt to uz ne tik dārga papīra, ar mazāku krāsu fotogrāfiju skaitu, bet palielināt tā tirāžu no 20 000 līdz 50 000 eksemplāriem. Ja tirāža tādā veidā tiktu palielināta, un pašizmaksa tiks samazināta, tad žurnālu varēs izdot bez valdības dotācijas.

Smits lūdz mani ņemt vērā, ka šis žurnāls atspoguļo tik drošu propagandu, ka Padomju Savienībai nav no kā baidīties.

Es teicu, ka mēs nebaidāmies ne no kādas propagandas un iesakām amerikāņiem arī no tās nebaidīties. Mēs tāpat kā amerikāņi esam ieinteresēti, lai mūsu tautas viena otru labāk zinātu, jo katrs lieks informētības un savstarpējās sapratnes grams kalpos attiecību uzlabošanai starp mūsu tautām. Es apsolīju nodarboties ar šo jautājumu un tuvākā laikā vēstniekam sniegt atbildi».

1946. gada 23. aprīlī ministra vietnieks Lozovskis nosūtīja vēstniekam Smitam vēstuli: «Preses izplatīšanas un ekspeditēšanas Centrālā Pārvalde (Sojuzpečaķ ) man paziņoja, ka no 1946. gada 1. jūnija var uzņemties izplatīt žurnāla «Amerika» 50 000 eksemplārus.

Sabiedroto izdevumiem bija atklāti nepolitisks raksturs, tomēr raksti par dzīvi Savienotās Valstīs un Anglijā jebkurā gadījumā grāva padomju propagandu. Nopirkt žurnālus bija ļoti sarežģīti, bet dažiem tas izdevās. Čekisti un ideoloģiskie ierēdņi sacēla trauksmi.

1946. gada 2. novembrī Valsts drošības ministrs Viktors Semjonovičs Abakumovs nosūtīja Staļinam un Ždanovam ziņojumu:

«PSRS Valsts Drošības Ministrijā pienāk informācija par Padomju Savienībā izdotā žurnāla «Sabiedrotā Britānija» negatīvo ietekmi uz dažiem padomju lasītāju kontingentiem.

Šī žurnāla lappusēs sistemātiski tiek publicēti raksti, kuru tiešais vai netiešais mērķis ir izveidot padomju cilvēkā iespaidu par «britu sadraudzības nāciju» pārsvaru sadzīvē, kultūrā un «demokrātijā» salīdzinot to ar padomju…

Žurnālā sistemātiski tiek publicētas detalizētas atskaites par Lielbritānijas valdības vadītāju un dažu reakcionāru parlamenta deputātu runām, kas satur izkropļotu Padomju Savienības ārpolitikas atspoguļojumu… Žurnālā publicēto rakstu saturs bieži nepareizi tiek novērtēts no atsevišķu lasītāju puses, un dažos gadījumos daži no viņiem, operējot ar informāciju, kas pasmelta no šī žurnāla, faktiski sekmē savās aprindās probritāniskas propagandas izplatīšanu…

Varbūt būtu bijis mērķtiecīgi uzdot VK(b)P CK Propagandas un aģitācijas pārvaldei izskatīt jautājumu par žurnālu «Sabiedrotā Britānija» un izvirzīt praktiskus pasākumus, lai mazinātu šī žurnāla kaitīgo ietekmi uz padomju cilvēkiem un samazinātu tā izplatīšanu mazumtirdzniecībā».

Uzdevuma būtība bija tāda, lai nošķirtu padomju cilvēkus no pārējās pasaules.

Darbs šajos žurnālos kļuva nāvīgi bīstams. 1947. gada 26. jūlijā Valsts drošības ministrs Abakumovs iesniedza Staļinam ziņojumu par arestētā padomju žurnālista pirmajām nopratināšanām, kurš oficiāli bija sadarbojies ar sabiedrotajiem.

Vadonim ziņoja:

«Arestētais liecināja, ka 1943. gadā viņš nodibināja spiegošanas sakarus ar žurnāla «Sabiedrotā Britānija» redakcijas informācijas nodaļas bijušo priekšnieku – angli Bolsoveru un līdz pēdējam brīdim tam piegādāja izlūkošanas informāciju par iekšējo situāciju Padomju Savienībā. Vairumā gadījumu viņš sagrozīja situāciju PSRS un visu to parādīja padomju varai apmelojošā, kaitīgā garā.

Tā, 1944.-1945. gadu ziemā nodeva detalizētu informāciju par Padomju valdības veiktajiem pasākumiem kalmiku un ingušu pārvietošanā. Viņš motivēja pārvietošanu ar Padomju valdības bailēm par iespējamo sacelšanos valsts iekšienē saistībā ar šo teritoriju atbrīvošanu no vācu iebrucējiem…

Cenšoties izkalpoties savu ārzemju saimnieku priekšā un veikt kaitējumu Padomju valdībai, viņš izkropļoja lietu patieso stāvokli un paziņoja, ka darbaļaužu Deputātu padomes skaitās tikai formāli orgāni, jo visa vara gan centrā, gan uz vietām pieder partijas vadītājiem, kuri pēdējos gados, pēc būtības, pārvērtušies par diktatoriem. Kas attiecas uz vēlēšanu brīvību Padomju Savienībā, ziņoja Bolsoveram, ka nekādas demokrātijas PSRS nav un viss partijas un padomju vadošais sastāvs no augšas līdz apakšai tiek iecelts…»

Angļu un amerikāņu žurnālu izplatīšanu tik daudz apgrūtināja, ka tos pilnīgi nebija iespējams izlasīt. Tagad rietumvalstis varēja cerēt tikai uz radio.

«Pat klauni Maskavas cirkā palaiž vismaz pa vienai amerikāņu reprīzei jebkuras uzstāšanās laikā, – Vašingtonai ziņoja vēstnieks Smits. – Valsts departaments un vēstniecība jau sen izjuta vajadzību pēc radiostacijas «Amerikas balss» raidījumiem krievu valodā.

Pirmais raidījums krievu valodā ēterā iznāca 1947. gada 17. februārī. Dažas dienas pirms tam es par to paziņoju Padomju Ārlietu ministrijai, nosūtīju vēstules «Pravda» un «Izvestija» redakcijām ar lūgumu ievietot avīzēs raidījumu programmu sarakstus. Vēstules ignorēja…

Raidījumi krievu valodā ļāva mums iepazīstināt padomju pilsoņus ar prezidenta Trumena runu par gatavību palīdzēt Grieķijai un Turcijai. 1947. gada maijā es informēju Pārstāvju palātas Ārlietu komitejas locekļus, ka Padomju Savienībā ir apmēram pusmiljons radio uztvērēju, ar kuriem var uztvert «Amerikas balss» pārraides… Par manu izbrīnu, Kremlis gaidīja līdz 1949. gada pavasarim, lai uzsāktu intensīvu «Amerikas balss» programmu slāpēšanu…»

Četrdesmit devītajā gadā «Amerikas balss» raidīja tikai krievu un ukraiņu valodās. Piecdesmitajā nolēma sākt raidīt armēņu, azerbaidžāņu, gruzīnu, tatāru un uzbeku valodās. Radiostacijas darbību uzskatīja par tik svarīgu un noderīgu, ka nežēloja naudu retranslatoru celtniecībai pie padomju bloka robežām.

Sociālisma nometnē ārzemju radio – amerikāņu, britu, rietumvācu – raidījumi tika uzņemti kā naidīgas akcijas. Pat parastas ziņas par to, kas notiek pasaulē, jau skaitījās bīstamas – tik daudz tās atšķīrās no padomju propagandas. Iespēju robežās raidījumus slāpēja. Bet tas nenozīmē, ka par to saturu nezināja Maskavā. Visas programmas ierakstīja un izsūtīja lieliem ideoloģiskajiem ierēdņiem pēc saraksta, kuru bija apstiprinājusi CK. Ierēdņi lasīja radioprogrammu atšifrējumus un baidījās: vai tiešām padomju cilvēki to visu zina?

Pastāvīgi radās jautājums: vai nav iespējams pilnībā noslāpēt ārzemju radioraidījumus? Sevišķi satraucās Valsts radio un televīzijas vadītāji – tieši viņiem bija jāizlemj, ko tieši atļaut padomju cilvēkiem klausīties un ko slāpēt. Viņi gribēja tikt vaļā no šīs atbildības.

1961. gada 26. septembrī PSKP CK propagandas un aģitācijas nodaļas vadītāji ziņoja savai vadībai:

«PSRS Ministru Padomes Radio un televīzijas Valsts komiteja iesniedza priekšlikumus par radioprogrammas «Vācu vilnis», kura tiek pārraidīta krievu valodā no šā gada 1. augusta no VFR radiostacijām Ķelnes pilsētā pāreju no selektīvas raidījumu slāpēšanas uz nepārtrauktu slāpēšanu. Šī nepieciešamība tiek motivēta ar to, ka «Vācu viļņa» raidījumiem ir skaidri izteikts pretpadomju un pretkomunisma raksturs.

Saskaņā ar šā gada 7. augusta PSKP CK lēmumu Valsts komitejai ir uzdots attiecībā uz raidījumiem no Ķelnes krievu valodā pielietot selektīvu kārtību apmelojošu materiālu slāpēšanai, kāda pašlaik pastāv attiecībā uz «Amerikas balsi» un «BBC». Pārejai uz nepārtrauktu slāpēšanu būtu nepieciešami papildus tehniskie līdzekļi.

Domājam, ka nav nepieciešamības izmainīt noteikto kārtību attiecībā uz «Vācu viļņa» radio pārraidēm.

Tajā pašā laikā uzskatām, ka jāpievērš Valsts komitejas uzmanība nepieciešamībai stingri kontrolēt šos raidījumus tāpēc, lai slāpētu visus apmelojošos pretpadomju materiālus.

Lūdzam piekrišanu».

CK ideoloģijas sekretārs Mihails Andrejevičs Suslovs uz ziņojuma uzrakstīja: «Piekrist».

1963. gada 25. aprīlī CK Prezidijs apstiprināja CK sekretāra Leonīda Fjodoroviča Iļjičeva priekšlikumus, kuri bija izklāstīti ziņojumā, kuru viņš iesniedza 30. martā:

«No 1949. gada tika ieviesta ārzemju pārraižu slāpēšana kā aizsardzības līdzeklis pret naidīgu propagandu. Tad raidīšana Padomju Savienībai no kapitālistiskajām valstīm diennaktī bija tikai aptuveni trīs stundas. Pašlaik propagandu pret Padomju Savienību veic 131 radiostacija 21 PSRS tautu valodā…»

Ar traucējumu radīšanu naidīgajiem raidījumiem pašlaik tiek izmantota gandrīz puse visu Padomju Savienības radiostaciju jaudas… Kā parādīja dzīve, ārzemju raidījumu slāpēšana pilnībā nesasniedz savu mērķi un tai vairāk ir simbolisks raksturs. Praktiski noslāpētie radioraidījumi no kapitālistiskajām valstīm ir dzirdami visā valstī (izņemot lielos administratīvos centrus)…

Vai ir iespējams noslāpēt visas ārzemju pārraides? Praktiski nē…»

Leonīds Iļjičevs uzskatīja par vajadzīgu pārtraukt ražot radiouztvērējus ar īsviļņu diapazonu, «uz laiku atstājot to izlaidi tikai eksportam, dienesta vajadzībām, kā arī to pārdošanu valsts Ziemeļu iedzīvotājiem un Kazahijas un Vidusāzijas republiku rajonos ar pārdzenamajām ganībām».

Iļjičevs ierosināja neslāpēt oficiālās radiostacijas – «Amerikas balss», BBC, «Vācu vilni», bet slāpēt ar muzikālajām programmām neoficiālās – radio «Brīvība», radiostaciju NTS НТС un citas. Atšķirība bija tāda, ka valsts radio kompānijas galvenokārt pārtulkoja krievu valodā parastas savu ziņu programmas, kurās par Padomju Savienību nemaz tik bieži netika runāts. Bet tādas radiostacijas kā «Brīvība» un «Brīvā Eiropa», specializējās apgaismot dzīvi dzelzs priekškara otrā pusē, dienu no dienas stāstīja par cilvēktiesību pārkāpumiem, par disidentiem un par padomju vadību.

Vairākas rietumu radiostacijas, kuras raidīja sociālisma valstīm, pat mēģināja uzspridzināt.

Seva Novgorodcevs:

– Pie mums līdz tam nenonāca, varbūt tāpēc, ka BBC īsteno daudz izlīdzinātāku politiku. Vienu laiku man pienāca draudu vēstules no Maskavas. Bet es tajā laikā braukāju ar velosipēdu uz darbu, tāpēc piesardzības labad katru reizi izvēlējos citu maršrutu. Bet tālāk par to lieta neaizgāja.

Bodo Kiršs, pēc profesijas krievu valodas skolotājs, uz Maskavu atbrauca 1960. gada aprīlī kā divu lielu rietumvācu avīžu korespondents. Kad viņš atgriezās mājās, viņam piedāvāja vadīt «Vācu viļņa» krievu redakciju.

– Reiz mana sekretāre, – atcerējās Kiršs, – pievērsa uzmanību uz redakciju atsūtītai pakai, kurā kaut kas tikšķēja. Vērsāmies pēc palīdzības bundesvērā. Atbrauca militāristi džipā, paņēma paku. Tajā iekšā bija sarūsējis modinātājs ar uzrakstu – «Modinātāji paredzēti tam, lai modinātu». Jāsaprot, tas bija mēģinājums iebaidīt.

Leonīds Vladimirovs – tajā laikā bija radio «Brīvība» krievu nodaļas galvenais redaktors – bijušais pārbēdzējs. Padomju žurnālists, viņš aizbrauca uz ārzemēm tūrisma braucienā un palika.

– Es nebaidījos, – apgalvo Vladimirovs, – pat ne tāpēc, ka esmu tāds drosmīgs. Vienkārši fakti. Padomju Savienība sen ir pārtraukusi teroristisku darbību ārzemēs. Pēdējais killers bija Bogdans Staršinskis, kurš iznīcināja Stepanu Banderu un Ļevu Rebetu. Mūsu bibliotēkā strādāja Rebeta atraitne. Pēc tam nekas nebija dzirdams. Tiesa, pēkšņi nomira Kravčenko, kurš uzrakstīja grāmatu «Es izvēlos brīvību». Viņš nomira kaut kā negaidīti. Grūti pateikt. Bija kaut kādas šaubas. Un sakarā par Sašu Gaļiču bija runas, ka viņš nogalināts. Šo lietu personīgi izmeklēja Francijas prokurors. Gaļičs saņēma strāvas triecienu no sava audio centra. Viņš nezināja kā to ieslēgt, bet viņš bija pārcietis divus infarktus. Un viņš nomira no strāvas trieciena. Es zināju, ka baidījās no visādiem pārsteigumiem tikai bijušie VDK darbinieki. Viņi baidījās pamatoti. Bet es sapratu, ka es viņiem neesmu vajadzīgs, ka es viņiem neesmu nekas. Es nebaidījos. Dzīvoju atklāti. Kad es atbraucu, briti mani sāka mācīt, kā uzvesties: metro nestāvēt platformas malā, kad ieej istabā, strauji jāattaisa durvis un jāpaskatās, kas tur notiek. Es pateicos, bet mācību neņēmu vērā…

Labklājība Rietumos auga ļoti ātri, sevišķi Savienotajās Valstīs. 1947. gadā valstī bija trīsdesmit miljoni automobiļu. 1960.-ā – sešdesmit miljoni, 1970.-ā – deviņdesmit divi. Bet sociālisma nometnē ekonomiskais stāvoklis strauji pasliktinājās septiņdesmito gadu beigās. Gadu gaitā Maskavas ideoloģiskā bagāža novecoja līdz absurdam. Padomju sociālistiskais variants likās smieklīgs – un pavisam nepievilcīgs.

Dažas Austrumeiropas valstis sasniedza tādu dzīves līmeni, kāds padomju cilvēkiem nebija sasniedzams. Ungārija Janoša Kadara laikā panāca zināmu neatkarību iekšlietās. Budapeštā runāja par uzticību sociālisma ideāliem, tomēr pieļāva liberālismu ekonomikas un kultūras jomās. Rumānija, kā toreiz runāja, arī saņēma licenci zināmai roku brīvībai, tāpēc, ka Čaušesku ķecerība aprobežojās ar ārpolitiku.

Nikolajs Čaušesku savu politiku būvēja uz tā, ka demonstrēja noteiktas domstarpības ar Maskavu. Par savu patstāvību Čaušesku pieprasīja skaidru naudu.

Savienoto Valstu valsts sekretārs Aleksandrs Heigs, atlidojis uz Bukaresti, ieraudzīja slikti apgaismotu pilsētu, kas mudžēja no bruņotiem karavīriem un milicijas. Viņa, sieva pabijusi tirgū, neieraudzīja tur gaļu un nekādus augļus – izņemot apvītušus kāpostus un sīpolus.

Čaušesku pauda, ka Rumānijai ir vajadzīga steidzama amerikāņu palīdzība miljardu dolāru apmērā. Heigs paskaidroja, ka līdzekļus palīdzībai ārvalstīm piešķir kongress. Čaušesku, piedraudējis viņam ar pirkstu, rupjā tonī pavaicāja:

– Jums ir citas alternatīvas?

– Esiet reālists, prezidenta kungs. Paskatieties logā, un jūs ieraudzīsiet, kas tā ir par alternatīvu.

Reālisms nebija Rumānijas prezidenta stiprā puse, iespējams, ka tāpēc no visiem Austrumeiropas vadītājiem tieši Nikolajs Čaušesku tika sodīts – kopā ar sievu – pēc tam, kad sociālistisko režīmu burtiski noslaucīja sacēlusies tauta.

Maskava atļāva kaut kādas reformas, tikai ja tās tika īstenotas ar diktatoriskām metodēm, ja partija pilnībā saglabāja kontroli pār situāciju. Austrumeiropas politikas audi bija ļoti jūtīgi. Maskava taktisku apsvērumu dēļ varēja aiziet ļoti tālu savā iecietībā pret Austrumeiropu. Padomju vadītāji necieta stihiskas reformas, iniciatīvu no apakšas, rīkojās nežēlīgi, kad radās draudi pašai sistēmai. Formējās pašapmierināta padomju elite, kasta, pārpilna ar impērisku augstprātību un vēlmi pamācīt visu pasauli.

Austrumeiropas brāļi palika patstāvīgi. Daži no viņiem augstprātības ziņā vienalga kuram varēja dot simt punktus priekšā.

Vācijas Demokrātiskā Republika sociālisma nometnē tika uzskatīta par veiksmīgāko, tomēr austrumvācieši savu valsti salīdzināja ar Rietumvāciju. VDR izrādījās pirmā valsts, kas 1971. gadā nespēja nodrošināt savu iedzīvotāju atražošanu. Biedēja augstā zīdaiņu mirstība, samazinājās vidējais dzīves ilgums. Austrumvācieši sačukstējās par to, ka valsts izmirst. VDR ieņēma otro vietu Eiropā pēc tīrā izdzertā alkohola daudzuma uz vienu iedzīvotāju.

Slēgtās sabiedriskās aptaujas, kuras veica VSVP CK sadarbībā ar Sabiedrisko zinātņu akadēmiju, parādīja, ka sociālistiskajā Vācijā dominējošās jūtas bija skepticisms un pesimisms. Trīs ceturtdaļas aptaujāto žēlojās par apgādes grūtībām. Divas trešdaļas runāja, ka dzīve paliek tikai sliktāka.

Bailes no tā, ka zem sīkās aizbildniecības esošā VDR tauta varētu sacelties pret varu, kļuva arvien pamanāmāka. Pilsētu svētkos, baznīcu ceremonijās, visos masu pasākumos piedalījās simtiem nepamanāmu vīru, vietējā drošības dienesta darbinieki. Ja atbrauca futbola izlases no Rietumiem vai čempionāts notika pie kaimiņiem, teiksim Čehoslovākijā, tad VDR līdzjutēju vezumā atbrauca desmitiem drošības dienestu darbinieku. Viņi atzīmēja jebkuru, kurš vicināja Rietumvācijas karogu vai dzēra uz rietumu tautiešu veselību.

Bija jābūt uzmanīgam pat skatoties televizoru. Bija kategoriski aizliegts ieslēgt Rietumu televīzijas programmas, kuras varēja uztvert VDR teritorijā. Neticēja pat valsts drošības dienesta darbiniekiem. Galvenā personāla pārvalde pastāvīgi paplašināja valsts drošības ministrijas darbinieku uzticamības pārbaužu mērogus. Tos, kuri izraisīja šaubas, izsekoja. Pēc viena no bijušā virsnieka vārdiem, «personāla pārvalde rīkojās tā, it kā mēs būtu nacistu gestapo».

Pēc VDR sabrukšanas VDM atrada sešus miljonus dosjē. Cilvēkiem bija aizdomas, ka aģenti un ziņotāji ir visur – mācību auditorijā, darbavietā, autobusā vai vilcienā. Tas darbojās paralizējoši, kā čūskas skatiens. Cilvēki baidījās runāt atklāti. Terora draudi ir ne mazāk efektīvi, nekā pats terors. Tomēr, protams, tikai nedaudzi apzinājās patiesos ziņošanas mērogus. Un tikai daži saprata, ka par ziņotāju var izrādīties jebkurš cilvēks.

Informatoru tīkla intensitāte pārspēja hitlerisko: bija viens ziņotājs uz simts Vācijas Demokrātiskās Republikas pilsoņiem. Stukači bija kaimiņi, draugi un radinieki. Viņi ziņoja vai nu baiļu sajūtas dēļ, vai brīvas gribas dēļ, tāpēc, ka bija iebaidīti vai arī taisīja karjeru. VDM sistēma sagrāva normālas savstarpējās attiecības starp ārstu un pacientu, studentu un profesoru, mācītāju un ticīgo, starp draugiem, kaimiņiem, dažreiz arī mīlniekiem.

Valsts Drošības ministrija noklausījās visas starptautiskās telefonu sarunas. Iekšējās sarunas noklausījās pēc izvēles. Trūka spēku. Piemēram, Leipcigā vienlaicīgi varēja noklausīties ne vairāk kā tūkstoš numurus.

Laikā no 1963. līdz 1989. gadam Vācijas Federatīvās Republikas valdība izpirka no sociālistiskās VDR trīs tūkstošus cilvēku – tie bija politiskie ieslodzītie, disidenti un viņu ģimeņu locekļi. Rietumvācija glāba nevainīgi notiesātos. Par katru ieslodzīto Austrumberlīne saņēma vidēji ap simts tūkstošus marku. Pārdodot politieslodzītos sociālistiskais režīms nopelnīja trīs ar pusi miljardus pilnvērtīgu rietumvācu marku.

Tirgoties ar cilvēkiem – tas bija cinisma kalngals. Tāda veida tirdzniecības operācijas liecināja par sociālisma vadoņu pilnīgu morāles degradāciju. Pamatsumma – trīs miljardi marku – nosēdās VVSP CK ģenerālsekretāra Ērika Honekera speciālajā kontā. Tā bija sava veida slēptuve, rezerve grūtiem laikiem. Ēriks Honekers šo fondu izmantoja īpašos gadījumos. Teiksim, pompozās svinības par godu VDR trīsdesmitgadei viņam izmaksāja tūkstoti ieslodzīto, kuri ieguva brīvību un devās uz Rietumiem.

VDR vadība pati izteica priekšlikumu pārdot politieslodzītos ar jauna Rietumberlīnes advokāta Jurgena Štanges palīdzību, kurš piekrita šo kutelīgo jautājumu konfidenciāli apspriest ar VFR varas iestādēm. Ne bez svārstīšanās Bonnā piekrita. Austrumberlīne piedāvāja iesniegt to cilvēku sarakstu, kurus Bonna vēlētos iegūt no VDR ar brīvi konvertējamās valūtas palīdzību.

Ar to nodarbojās VFR valdības valsts sekretārs vācu iekšējās lietās. Viņa kancelejā bija savākta kartotēka par divpadsmit tūkstošiem austrumvāciešu, kurus uzskatīja par politieslodzītiem. Sākās mokoša atlase: kuru izglābt pirmo, ņemot vērā soda smagumu, veselības stāvokli, ģimenes stāvokli.

Austrumberlīnē visvairāk baidījās, ka Bonna izliks kārtis visas pasaules priekšā un VDR piedzīvos kaunu. Kā partneris no Austrumvācijas puses piedalījās nevis valsts ierēdnis, bet gan advokāts Volfgangs Fogels, kurš jau bija pieminēts šajā grāmatā.

Pirmais saraksts aprobežojās tikai ar astoņiem ieslodzītajiem. Visus pēkšņi ieģērba parastās drēbēs un atveda pie cietuma priekšnieka, kurš paziņoja, ka viņus atbrīvo. Līdz Frīdrihštrāses metro stacijai bijušos ieslodzītos nogādāja mašīnās ar privātajiem numuriem. Vienam no viņiem padomju kara tribunāls bija piespriedis mūža ieslodzījumu un viņš bija nosēdējis desmit gadus. Viņš bija satriekts:

– Es nekad nedomāju, ka par mani kāds atcerēsies.

Radās jautājums: kā notiks samaksa? Pārskaitīt naudu uz bankas kontu? Austrumvācijā alka pēc skaidras naudas. Nolēma, ka naudu nodos tas pats advokāts Jurgens Štange. 1963. gada novembrī viņš kopā ar valsts sekretāru atbrauca uz Lertas staciju Rietumberlīnē – bez bagāžas, lai muitnieki viņiem nepievērstu uzmanību. Tieši pirms elektrovilciena atiešanas augstais valsts ierēdnis iegrūda advokātam tīstokli ar naudu – trīssimt tūkstošus marku no federālās kases.

Dažu minūšu brauciens, un Jurgens Štange jau bija Austrumberlīnē. Frīdrihštrāses stacijā viņu sagaidīja valsts drošības darbinieki un aizveda uz nelielu istabu. Tur atradās VDR advokāts Volfgangs Fogels un astoņi satraukti ieslodzītie. Jurgens Štange nolika naudu uz galda. Nesāka pārskaitīt. Pēc dažām minūtēm advokāts un astoņi ieslodzītie jau brauca elektrovilcienā uz Rietumiem. Tikai viena stacija – un viņi jau ir brīvībā.

Nākamajā sarakstā bija astoņsimt cilvēki. Šoreiz skaidras naudas vietā VDR pieprasīja tai nepieciešamās preces un materiālus: sviestu, šķīstošo kafiju, tropu augļus, mēslojumu.

VDR varas iestādes izsvītroja no saraksta tos, kurus negribēja atlaist. Rietumvācija bija spiesta visam piekrist. Nedrīkstēja rīkoties pēc principa «visu vai neko». Austrumberlīne ilgi neizlaida brīvībā bijušo studentu grāfu Benediktu fon Hensbrehu, kurš pārbūvēja mēbeļu furgonu un ar to izveda bēgļus uz Rietumiem. VDR tas skaitījās smags noziegums. Nepalīdzēja arī ietekmīgu radinieku, starp citu, Beļģijas karalienes, lūgumi. Pēc tam no tēva pieprasīja divus miljonus marku. Vecākiem tas nebija pa spēkam, vienojās par 450 000 marku.

Bet kā tik lielu grupu nogādāt uz Rietumiem?

1964. gadā vēl nepastāvēja tieša aviosatiksme starp abām Vācijām. Vilciens? Daudz nevēlamu liecinieku. Palika pie autobusa. Pirmajam transportam ar cilvēkiem bija jāatiet 1964. gada 14. augustā. Pēdējā brīdī piezvanīja advokāts Jurgens Štange un pieprasīja papildus transportu. Noskaidrojās, ka ieslodzītie ir nopelnījuši kaut kādu naudu, kuru nevarēja paņemt ne līdz, ne arī apmainīt pret rietumvācu markām. Valsts drošības ministrijas darbinieki bija spiesti universālveikalos viņiem nopirkt kaut kādas mantas.

Pamest VDR varēja vēl vienā veidā: atstājot sociālisma valstij labu īpašumu. Tāda bija instrukcija – pirms izbraukšanas pilsoņiem bija jāpārdod vai – labāk – savs īpašums jāuzdāvina valstij. Viens laulātais pāris no Leipcigas, gribēdami aizbraukt, vērsās pie advokāta Volfganga Fogela.

– Jums ir labs zemes gabals, – viņš uzreiz aptvēra. – Es domāju, ka viss būs kārtībā.

Drīz pie viņiem ieradās pircējs, nosaukdams sevi par valsts uzņēmums «Robotron» darbinieku, un piedāvāja par zemesgabalu balansa vērtību – 10 300 marku. Tās bija kapeikas, tomēr laulātais pāris visu pareizi saprata un piekrita. Pēc pusgada ģimene pārcēlās uz VFR. Īstenībā cilvēks no «Robotron» bija VDM darbinieks. Viņš piereģistrējās kā īpašnieks zemesgabalam un mājai, kuru drošības dienests izmantoja operatīviem mērķiem.

Advokātam Fogelam, kura kanceleja noformēja divsimt tūkstošus izbraukumu no VDR, darījums «nekustamais īpašums apmaiņā pret ārzemju pasi» bija ierasta lieta. Aizbraucējus piespieda pārdot mājas un īpašumus par ļoti zemu cenu. Kad Volfgangs Fogels parādījās Iekšlietu ministrijas otrajā galvenajā pārvaldē, kur noformēja izbraukumus, un ieminējās par lielu zemesgabalu, viņš saprata, ka tā lieta ies daudz ātrāk.

Papildus tirdzniecībai ar ieslodzītajiem starp abām Vācijām izveidojās sazarots attiecību tīkls – ekonomisko, politisko, personīgo, starppartiju, par ko viņi padomju biedriem nestāstīja. Tas bija VDR lielākais noslēpums.

Sākās ar nelikumīgām operācijām, lai iegūtu kāroto cieto valūtu.

Ar to nodarbojās pēc skata bullim līdzīgs un pēc svara ap centneru (jaunībā viņš nodarbojās ar cīņas sportu) VDR Ārējās tirdzniecības ministrijas valsts-sekretārs un Valsts drošības pulkvedis pēc amatu apvienošanas Aleksandrs Šalks-Golodkovskis. Viņš apgādāja VVSP vadību ar ārzemju valūtu un grozīja miljonu darījumus VFR.

Aleksandrs Šalks-Golodkovskis bija cilvēks ar lielām ambīcijām, un viņam pievērsa uzmanību Valsts drošības ministrijas Galvenās izlūkošanas pārvaldes virsnieki. Viņi kopā izvirzīja ideju, kura šausmīgi iepatikās vadībai.

«Es uzskatu, ka ir pilnīgi normāli, – ziņoja Šalks, – jau nākamajā gadā nopelnīt trīs-četrus miljonus marku, ja tiks piešķirtas attiecīgas pilnvaras no Ārējās tirdzniecības ministrijas un Valsts drošības ministrijas. Šī palīdzība un atbalsts nepieciešami tāpēc, ka virkne operāciju, tādas kā nelegāla preču pārvadāšana un apdrošināšanas manipulācijas, ir jāveic šauram cilvēku lokam».

Šalks ierosināja muitas dienesta sastāvā iekļaut maskētus drošības dienesta darbiniekus – «īpašo uzdevumu virsniekus», kuri nodrošinātu tamlīdzīgu operāciju slepenību, kā arī meklēt starp rietumu partneriem cilvēkus, kuri piekristu darboties nelikumīgajās operācijās.

Ideja iepatikās. Viņam Ārējās tirdzniecības ministrijā izveidoja speciālu struktūru – komerciālās koordinācijas nodaļu. 1967. gada sākumā Šalku apstiprināja šajā amatā ar CK sekretariāta lēmumu un Ministru Padomes Prezidija lēmumu. Faktiski viņš tika paaugstināts ministra vietnieka rangā. Vienlaicīgi viņš tika atestēts kā VDM «īpašo uzdevumu virsnieks», un viņam piešķīra apakšpulkveža pakāpi.

Leipcigas gadatirgus laikā, kas kalpoja kā svarīgākais placdarms dažādu kontaktu nodibināšanai ar Rietumiem, pie Šalka vērsās Rietumberlīnes gaļas vairumtirdzniecības komersants Horsts Krumke. Viņš vaicāja, vai nav vēlēšanās iepazīties ar Rietumberlīnes senatoru ekonomikas jautājumos Karlu Kēnigu.

Pirmo reizi viņi satikās 1967. gada maija pēdējās dienās. Nacistu laikā sociāldemokrāts Karls Kenigs sēdēja cietumā, piedalījās Pretošanās kustībā. Austrumberlīnē nolēma, ka šī ir veiksmīga kandidatūra slepeniem kontaktiem. «Mēs abi esam berlīnieši, – ziņoja Šalks, – un, protams, diezgan ātri atrada kopīgu valodu».

Par visām sarunām Šalks rakstīja atskaites Politbirojam. Senators Kēnigs sacīja Šalkam, ka par sarunām ir informējis tikai pazīstamo Sociāldemokrātiskās partijas darbinieku Herbertu Vēneru, un lūdza visu turēt slepenībā.

Herberts Vēners ir bijušais komunists, viņš pārgāja pie sociāldemokrātiem, tāpēc viņu publiski nosauca par nodevēju. Bet tieši ar viņu Austrumberlīne veda slepenās spēles. Trīsdesmitajos gados viņš, arī tāpat kā citi vācu komunisti-emigranti, dzīvoja Maskavā. Pēc IeTK pieprasījuma, atkal tāpat kā citi, rakstīja par biedriem denunciācijas. 1967. gadā VDK priekšsēdētājs Vladimirs Jefimovičs Semiščastnijs nodeva tās kolēģiem no VDR VDM. Attiecības ar Sociāldemokrātijas vadības ietekmīgu figūru Vēneru pārzināja VDR izlūkdienests.

1966. gadā Herberts Vēners Federatīvās Republikas valdībā ieņēma galveno amatu – kļuva par Vācu lietu ministru. No šī brīža VDR pārstāvji tikās ar viņu, ievērojot visus konspirācijas noteikumus.

«Valsts drošības ministrs Milke pats rediģēja ziņojumus Honekeram par sarunām ar Vēneru, – ne bez aizkaitinājuma atcerējās Austrumvācijas izlūkdienesta priekšnieks Markuss Volfs. – Maz ticams, ka VDR bija apvīts ar lielāku slepenību, kā šie paziņojumi. Bez šiem trijiem eksemplāriem, kuri bija paredzēti Honekeram, Milkem un man, bija vēl viena speciāli rediģēta un cenzūrai pakļauta protokolu versija, kuru nosūtīja padomju partneriem».

Austrumberlīnes padomju kolonijā izmisīgi apskauda Šalka-Golodkovska melno «mersedesu», kurš brīvi šķērsoja robežu ar VFR, kas citiem bija slēgta. Šalks ieņēma pavisam īpašu vietu Austrumberlīnes hierarhijā. VDR galvaspilsētā bija ne mazums cilvēku, kuri pēc sava stāvokļa atradās augstāk, tomēr tikai viņš vien varēja bez šķēršļiem baudīt visus kapitālisma labumus. Šalks pelnīja valūtu VDR – ar jebkuriem līdzekļiem.

Šalka-Golodkovska štāba mītnē Valmštrāsē, 9. namā, glabājās miljoniem Rietumvācijas markas un Amerikas dolāri. Nauda tika izmaksāta un pieņemta bez kvītīm un bez paraksta. Pats Šalks viena gada laikā saņēma pusotra miljonu marku un iztērēja tās, neiesniedzot nekādus attaisnojošus dokumentus. Šalka kurjeri cirkulēja starp Rietumberlīni un Austrumberlīni, atvedot visu, kas bija vajadzīgs pašam Šalkam un iemītniekiem no Politbiroja locekļu ciemata Vandlicē pie Berlīnes. Austrumvācieši to nosauca par «Veco ļaužu pansionātu» (Politbiroja locekļu cienījamā vecuma dēļ) un «Volvoštatd», jo VDR vadība priekšroku deva šīs markas limuzīniem.

Brīvi konvertējamās valūtas lielākā daļa tika izmantota «Vandlices veco ļaužu pansionāta» pasūtījumu apmierināšanai. Vadības villām un vasarnīcām importa tehniku piegādāja ar Šalka kantora starpniecību. Vasarnīcas būvēja par naudu, kuru celtniecības ministrija iedalīja eksperimentāliem darbiem un zinātniskiem pētījumiem. Kaut kas arī tika citiem elites pārstāvjiem: mašīnas, krāsu televizori, video aparatūra, mantas, juvelierizstrādājumi.

Šalks iepirka importa automobiļus, kuru sadali pārzināja viņa vietnieks Manfreds Zaidels. Naudu ņēma no fonda, kurš tika izveidots no ienākumiem pārdodot politiskos ieslodzītos. VDR vienkāršie pilsoņi vairāk nekā desmit gadus stāvēja rindās pēc savā valstī ražotās mašīnas «Trabant».

Šalka aizbildnis – VVSP CK ekonomikas sekretārs Ginters Mitāgs palūdza ģenerālsekretāram Honekeram «kā pateicību par īpašiem nopelniem Vācijas Demokrātiskās Republikas starptautiskajā nostiprināšanā biedram Aleksandram Šalkam-Golodkovskim piešķirt kā dāvanu vasarnīcu no gataviem importa celtniecības blokiem».

Aleksandrs Šalks-Golodkovskis Politbiroja uzdevumā nodarbojās ar visām nelikumīgajām operācijām, kas nesa peļņu. Viņš izveidoja ārējās tirdzniecības firmu «Imes Import-Export GMBH», kas nodarbojās ar ieroču tirdzniecību. 1984. gadā aizkavējās automātisko ieroču piegāde kādam Āfrikas tirgonim. Šalks nosūtīja uz Āfriku visus Kalašņikova automātus, kuri atradās VDM Dzeržinska vārdā nosauktajā apsardzes pulkā. Pulks vairākas nedēļas palika bez ieročiem.

Šalks Rietumeiropas ieročus pārdeva tālāk arābu valstīm un teroristiskajām grupām. Kontroli šīm operācijām veica VDR VDM 18. (tautas saimniecības apgāde) un 22. (cīņa pret terorismu) pārvalžu darbinieki.

Pateicoties saviem sakariem Rietumvācijas finanšu-rūpniecības pasaulē, Šalks palīdzēja Irākas prezidentam Sadamam Huseinam, kad tas nolēma savu armiju apbruņot ar raķešu ieročiem – atrada kompānijas, kuras būtu gatavas pārdot Irākai nepieciešamos rasējumus un komplektējošās detaļas. VDR rīkojās ne tikai antiimperiālistiskās solidaritātes vārdā. Huseins iedalīja šim darījumam astoņpadsmit ar pusi miljonus rietumvācu marku. Šalks-Golodkovskis uzreiz nolēma, ka Rietumvācijas firmas no šīs naudas saņems tikai trīs miljonus. Pārējais aizgāja vācu čekistiem.

Šalks reiz savā disertācijā rakstīja: «Mūsu šķiriskais pienākums būtībā ir tāds, lai ar visiem mūsu rīcībā esošajiem legālās un nelegālās cīņas līdzekļiem izmantot pretinieka rīcībā esošos finanšu un materiālos līdzekļus VDR galveno rūpniecības nozaru attīstībai».

Viņš saņēma naudu par VFR nodotajiem politiskajiem ieslodzītajiem, tirgoja ieročus un laida apgrozībā Bonnā saņemtos kredītus. Viņš to darīja slepeni vienojoties ar rietumvācu varas iestādēm. Golodkovskis baidījās ne no VFR prokuratūras izmeklētājiem, bet gan no padomu izlūkiem, kuri veltīgi mēģināja uzzināt sīkāk par viņa darbību.

Visās valstīs, izņemot sociālistiskās, padomju izlūkdienesta rīcībā bija legālā un nelegālā rezidentūra. Socvalstīs atradās oficiālās VDK pārstāvniecības, to sastāvā bija izlūkošanas nodaļas, bet tām bija jācīnās nevis pret brālīgajām valstīm, bet kopā ar tām – pret Rietumiem. Par stāvokli valsts iekšienē VDK darbiniekiem informācija bija jāsaņem no vietējiem čekistiem. Septiņdesmitajos gados ar to sāka nepietikt.

Valsts drošības ministrs Ēriks Milke un viņa aparāts aizbildnieciski runāja ar VDK pārstāvniecības darbiniekiem, kuri pastāvīgi izlūdzās no austrumvāciešiem – no ordeņiem Maskavas priekšniekiem līdz bezmaksas atpūtai.

Austrumvācieši samazināja līdz minimumam ziņojumus par savām slepenajām operācijām un uzsāka darbību, kuru viņi gribētu vispirms noslēpt no padomju draugiem. Bet Maskava vēlējās uzzināt to, ko no tās mēģina slēpt. Tāpēc sociālistiskajās valstīs izveidoja izlūkošanas apakšvienības, par kurām draugiem neko nestāstīja. Andropovs uzdeva šajā virzienā pārcelt VDK pirmās galvenās pārvaldes labākos darbiniekus. Viņi bija spiesti darboties ārkārtīgi smagos apstākļos.

Rietumvalstī izlūka atmaskošana, beigu beigās, bija bīstama tikai pašam – viņu varēja iesēdināt cietumā. Sociālistiskajā valstī izlūkam nekas īpašs nedraudēja, tomēr skandāls aizgāja līdz Politbirojam.

Austrumvācieši reaģēja diezgan asi. Zināmi gadījumi, kad Austrumberlīne piespieda atgriezties Maskavā visaktīvākajiem izlūkdienesta darbiniekiem. Reiz vācu policija aizturēja virsnieku no VDK pārstāvniecības. Pārstāvniecības vadītājs ģenerālis Anatolijs Ivanovičs Lazarevs žēlojās par Honekeru Maskavai, bet zaudēja, tāpēc, ka Honekers pats par viņu pažēlojās, un ģenerāli atsauca.

Padomju izlūkdienests juta, ka aiz Šalka-Golodkovska darījumiem slēpjas Maskavai bīstama politiskā līnija. Pazīstami rietumvācieši no pašiem konsekventākajiem antikomunistiem, piemēram, Bavārijas premjerministrs Francs Jozefs Štrauss, labprāt sadarbojās ar Šalku – vienkārši tāpēc, ka vāciešiem ir jāpalīdz vāciešiem.

Līdz 1968. gadam Rietumvācijā zinātniskajos un valdības izdevumos VDR vietā rakstīja «padomju okupācijas zona». Sešdesmito gadu beigās rietumvācieši nolēma, ka VDR pastāvēs ilgi, ja ne mūžīgi. Daži rietumvācieši uzskatīja, ka no austrumu brāļiem ir ko pamācīties: Austrumvācija labāk ievēro vācu tradīcijas, nekā amerikanizējusies VFR, un vispār VDR ir trūcīga, tomēr laimīga valsts, kurā attiecības starp cilvēkiem ir siltākas, sirsnīgākas. Viņi sprieda, ka tāpēc austrumvāciešiem naudu vajag dot jau tagad, negaidot apvienošanos. Jo labāk dzīvos austrumvācieši, jo ar lielāku nicinājumu attieksies pret sociālisma bloku.

Visvairāk Maskavu satrauca rūpīgi slēptā vācu kopējās vienotības sajūta, kura sāka izpausties VDR augstākajos varas ešelonos.

«1983. gadā, – stāstīja Šalks, – es iepazinos ar Franci Jozefu Štrausu. Viņa kurjers nodeva man sarakstus ar politiskajiem ieslodzītajiem, kuri jāpalaiž brīvībā, vai VDR pilsoņu vārdus, kuri vēlētos apvienoties ar savām ģimenēm VFR. Vēstules bija aizzīmogotos konvertos.

Štutgartes diakonija bija pilnvarota noslēgt preču piegāžu līgumus. Pēc cilvēku atbrīvošanas es vai mans palīgs saņēma no Diakonijas ziņojumu par to, ka tā no federālās valdības ir saņēmusi kredītu par tādu un tādu summu un šīs summas ietvaros var tikt noslēgts līgums par VDR vajadzīgo preču iegādi».

Aleksandrs Šalks-Golodkovskis saņēma paaugstinājumu – viņu iecēla par Ārējās tirdzniecības ministrijas valsts sekretāru, piešķīra pulkveža pakāpi. Kopā ar sievu Zigrīdu vienmēr bija gaidīti viesi VFR. Šalku sagaidīja uz robežas un veda pie Franča Jozefa Štrausa. Ietekmīgais politiķis no Bavārijas konsekventi rūpējās par tautiešiem dzelzs priekškara otrā pusē. 1983. gadā viņš panāca miljarda kredīta piešķiršanu VDR.

Ēriks Honekers bija labākais skolnieks marksisma klasē. Nekur reālais sociālisms nebija tik sekmīgs, kā VDR. Tas tika panākts uz padomju palīdzības un VFR naudas rēķina. Vispirms to redzēja partijas-valsts elite. 1984. gada 24. februārī VFR vēstniecībā Čehoslovākijā vērsās VVSP CK Politbiroja locekļa Villija Štofa tuvi radinieki. Viņu radiniece Ingrīda Brega kopā ar vīru, diviem bērniem un vīramāti gribēja bēgt uz Rietumiem. Pēc ilgām sarunām vienojās, ka viņi atgriezīsies VDR un tur saņems atļauju izbraukšanai. 1. martā ģimene atgriezās mājās, bet jau 20. martā ieradās bēgļu nometnē Rietumvācijā.

VDR valsts drošības ministrs Ēriks Milke pastaigu laikā reizēm kļuva atklāts pret dēlu. Viņš runāja par savu vilšanos, par to, ka sociālistiskās valsts pilsoņi bēg uz Rietumiem, par smago stāvokli ekonomikā:

– Paskaties uz ražošanas vadītājiem Rietumos. Kā viņi tur rokās savus koncernus! Un kādu peļņu gūst! Vai mūsējie tā māk! Vai viņi ir dumjāki? Nē, problēma ir tāda, ka kā mēs viņiem nedodam iespējas panākt tādu pašu darba ražīgumu. Bet es neko nevaru izmainīt!

Reiz viņš teica Politbiroja locekļiem:

– Ja jūs nopietni neuztverat to, ko es jums tagad teicu, nezinu, vai VDR vēl ilgi pastāvēs.

Neviens nesaprata, vai Milke joko vai nē.

Viens no labākajiem vācu valodas zinātājiem Aleksandrs Jakovļevičs Bogomolovs, kurš pārmaiņus strādāja gan PSKP CK aparātā, gan vēstniecībā Austrumberlīnē, uzskatīja, ka Ēriks Honekers nekad nebija Padomju Savienības draugs.

– Rietumos neviens nezina, kā dzīvo padomju cilvēki, – teica Honekers saviem palīgiem. – Un visiem nospļauties, kā viņi dzīvo, bet mēs visiem esam acu priekšā, sociālisma un kapitālisma saskares vietā. Tāpēc PSRS pienākums ir palīdzēt.

Vasarā sociālistisko valstu vadītājus uzaicināja Krimā.

Daudzi pirmie sekretāri alka satikties ar padomju vadoņiem, lai paaugstinātu autoritāti. Bet ne Austrumvācijas saimnieks, kurš sevi uzskatīja par daudz lielāka līmeņa politiķi. Savā lokā godkārīgais Honekers nievājoši izteicās:

– Kāpēc man jābrauc uz Krimu, kur jāklausās kaut kādas lekcijas?

Maskavā ar visiem spēkiem centās patraucēt tiešiem un nekontrolējamiem divu Vāciju kontaktiem. 1984. gada vasarā Vācijas Vienotās Sociālistiskās partijas CK ģenerālsekretārs Ēriks Honekers plānoja doties uz VFR. Padomju vadītāji iebilda: nav īstais laiks. Tas bija īsts strīds starp divu socvalstu vadoņiem.

Honekera vadītā delegācija slepeni atlidoja uz Maskavu. Vāciešus vest pie prāta uzņēmās ģenerālsekretārs Konstantīns Ustinovičs Čerņenko, otrais cilvēks partijā – Mihails Sergejevičs Gorbačovs, aizsardzības ministrs Dmitrijs Fjodorovičs Ustinovs un CK sekretārs socvalstu jautājumos Konstantīns Viktorovičs Rusakovs.

1984. gada 22. augustā PSKP CK starptautiskās nodaļas vadītāja vietnieks Anatolijs Sergejevičs Čerņajevs, izlasījis sarunu stenogrammas, ierakstīja dienasgrāmatā: «Roku izlaušana: mazliet par agru vācieši nolēmuši, ka viņi vairs nav vasaļi, bet partneri. Un solījumus nebraukt uz Bonnu nedeva…»

Pēc vāciešu aizbraukšanas kopā sanāca Politbirojs.

«Apsprieda informāciju partijas aktīvistiem par «vācu-vācu kāzusu», – ierakstīja dienasgrāmatā Čerņajevs. – CK sekretārs Zimjaņins mēģināja mīkstināt formulējumus. Bet uz viņa uzsēdās, sevišķi aizsardzības ministrs Ustinovs. Loģika tāda: ne tikai Honekers, bet arī Kadars, un Živkovs, un pat čehi «draņķīgi» uzvedas. Mēs skandinām, ka situācija Eiropā pasliktinās «Peršingu» dēļ, bet viņi, it kā nekas nebūtu noticis, apkampjas gan ar VFR, gan ar Itāliju, gan ar Angliju. Mēs uzvedamies pārāk inteliģenti, baidāmies viņiem tieši pateikt… bet mums ir tiesības pateikt, ka tas neies cauri.

Ustinovu atbalstīja VDK priekšsēdētājs Čebrikovs, par piecdesmit procentiem Gorbačovs, un visu, izņemot vienu frāzi, atstāja, kā bija ierosināts. Jēga: mēs taču jau jūnijā, kad Čerņenko bija sarunas ar Honekeru, teicām, ka uz Bonnu nevajag braukt, bet mūs neklausa un turpina gatavot vizīti…»

Atkarība no PSRS vājinājās. No Padomu Savienības joprojām baidījās, bet redzēja, ka tā maz ko var dot. Konkurence ar Rietumiem bija zaudēta.

Padomju Savienība dāsni apgādāja Austrumeiropu ar naftu. Rietumu ekonomisti fiksēja: padomju ekonomiku nevar raksturot ar efektivitāti un, iespējams, ka tā veltīgi zaudē lielu daudzumu energonesējus. Pieaugot iekšējam pieprasījumam, Padomju Savienība bija spiesta samazināt piegādes, kas pastiprināja sociālistisko valstu nopietnās ekonomiskās problēmas.

Aukstā kara laikā vinnēja tās valstis, kuras vismazāk tērēja militārajām vajadzībām. Padomju Savienība, kura orientēja ekonomiku uz aizsardzību, cieta visvairāk. Valstī pieauga klusa neapmierinātība. Daži produkti izzuda pavisam. Pilsētās ieviesa talonus gaļai un sviestam. Viss kļuva par deficītu. Ekonomika atgriezās atpakaļ viduslaiku variantā – tieša preču un pakalpojumu apmaiņa.

20. gadsimta sākumā dzīves ilgums Krievijā bija par piecpadsmit gadiem mazāks nekā Savienotajās Valstīs. Hruščova laikā notika tik straujš dzīves ilguma pieaugums, ka atšķirība starp Savienotajām Valstīm bija gandrīz pilnībā likvidēta. Tomēr Brežņeva laikā sākās dzīves ilguma pazemināšanās vīriešiem, un starpība ātri pieauga. Ekonomikas modernizācija nenotika. Politiskā vadība – pensionāru klubs – neatbilda valsts vajadzībām.

Acīmredzama bija arī sociālistisko valstu vilšanās padomju pieredzē. Tās negribēja dzīvot tikpat slikti, kā vecākais padomju brālis. Padomju pieredze pārstāja būt pievilcīga pasaules komunistiskajai kustībai. Itālijas kompartijas CK ģenerālsekretārs Enriko Berlinhūvers izteicās tā:

– Oktobra revolūcijas impulss ir izzudis.

Šo pašu domu Itālijas kompartijas vadība noformulēja uz papīra: «Sociālisma fāze, kas sākās ar Oktobra revolūciju, ir izsmēlusi savu virzītājspēku».

Sociālisma nometne Padomju Savienības vadībā virzījās uz pagrimumu.

Aukstā kara laikā lielvalstis aizstāvēja savas impērijas ar jebkuriem līdzekļiem, noliedzot apsūdzības un liekulības. Kad sākās televīzijas ēra, lielvalstis nonāca pasaules sabiedriskās domas ciešā uzraudzībā, no kuras ASV un PSRS bija atkarīgas. Abas lielvalstis pielika daudz pūļu, lai sabiedriskā domā nosliektos savā pusē.

Disidentu kustība sociālisma nometnē izmainīja morālo klimatu pasaulē. Sakāve, kuru Savienotās Valstis piedzīvoja Vjetnamā, atdeva vietu satraukumam par to, kas notika Padomju Savienības iekšienē. Pasaules sabiedrības skatījumā PSRS pārvērtās par arhipelāgu GULAG-u, par nometņu valsti, kuru jaunais amerikāņu prezidents Ronalds Reigans nosauca par «ļaunuma impēriju».

Noskaņojums mainījās diezgan ātri. 1977. gada februārī Francijas prezidents Valerī Žiskārs d’Estēns atteicās Elizejas pilī pieņemt padomu disidentu Andreju Amalriku un publiski nosodīt vajāšanas Padomju Savienībā politisku iemeslu dēļ. Bet jau pēc gada, 1978. gadā, Francijas Ārlietu ministrija izteica oficiālu protestu pret tiesas spriedumu, kuru Padomju Savienībā piesprieda fiziķim-disidentam Jurijam Orlovam. Pēc mēneša sekoja vēl viens paziņojums no Parīzes par cilvēktiesību pārkāpumiem, kas «nevar neizraisīt dziļu satraukumu».

Aukstais karš bija ne tikai superlielvalstu sadursme, atkārtojās tas pats, kas notika agrāk. Tas bija ideju karš. Sociālisma nometne nespēja nosargāt varu pār prātiem. Kodolieroči padomju arsenālos radīja tikai varas un panākumu ilūziju. Raķešu mežs un tanku armādas aptumšoja visu un traucēja redzēt lietu patieso stāvokli.

Polijas intriga

Astoņdesmito gadu sākumā Polija pārvērtās par vēl vienu Aukstā kara kaujas lauku. Poļu izcelsmes amerikāņu filozofs profesors Andžejs Valickis atzīmē, ka īsta totalitārisma kundzības periods Polijā nebija ilgs. Polijas Tautas Republika tika izveidota komunisma celtniecībai, tomēr «tā slikti tika galā ar šo uzdevumu». Poļi biežāk par citām Austrumeiropas tautām sacēlās pret sociālistisko varu.

1956. gada decembrī Poznaņā tūkstošiem cilvēku sapulcējās pie milicijas pārvaldes ēkas un pieprasīja atbrīvot iepriekšējā dienā arestētos divus strādnieku padomes līderus. Strādnieku padomes visā valstī sacēlās pret komunistiem, kas īpaši nepatīkami bija partijai, kura sevi sauca par strādnieku partiju. Poznaņā demonstrācijas laikā kāds izšāva un meta mācību granātu uz padomju karavīru pusi, kuri stāvēja blakām. Pēc minūtes laukumā sākās īsta elle. Oficiāli tika nogalināti 46 cilvēki. Pēc liecinieku liecībām, vairākums gāja bojā no granātu šķembām, ar kurām laukumu apmētāja padomju karavīri.

1970. gada 17. decembrī milicija un karavīri atklāja uguni apspiežot sacelšanos V. I. Ļeņina vārdā nosauktajā Gdaņskas kuģu būvētavā. 44 cilvēki gāja bojā, vairāk nekā tūkstotis guva ievainojumus. Tajā dienā uz demonstrantiem šāva vairākās pilsētās – poļi protestēja pret cenu paaugstināšanu par trīsdesmit procentiem pārtikai, celtniecības materiāliem un mēbelēm. Cenu paaugstināšana Ziemassvētku priekšvakarā izraisīja sevišķu poļu sašutumu.

Pēc šīs traģēdijas, 1970. gada 20. decembrī, Vladislavs Gomulka bija spiests atkāpties no Polijas apvienotās strādnieku partijas CK pirmā sekretāra amata. Viņu nomainīja Edvards Gereks, kurš mēģināja dzīvi valstī padarīt labāku. Tomēr sociālisma ekonomika tam ir slikti piemērota. Viņš Rietumos saņēmās kredītus. Pienāca brīdis, kad tos vajadzēja atdot.

Ģenerālis Vitālijs Grigorjevičs Pavlovs Polijai izšķirošajos gados – no 1973. līdz 1984. gadam – vadīja PSRS VDK pārstāvniecību Varšavā. Pavlovs pirms kara bija beidzis Omskas autoceļu institūtu un IeTK Īpašās nozīmes skolu Maskavā. 1943. gadā viņu nosūtīja pirmajā ārzemju komandējumā – uz Kanādu. Viņš bija politiskās izlūkošanas rezidents, kad aizbēga šifrētājs Igors Guzenko. Vitālijam Pavlovam šis notikums nekaitēja, jo tā bija militārās izlūkošanas izgāšanās.

Kad ģenerālleitnants Pavlovs aizgāja pensijā, viņš man labprāt daudz stāstīja par Polijas notikumiem.

«Padomju vadībai bija absolūta pārliecība par to, ka Polijā un partijā viss ir kārtībā, – atcerējās ģenerālis Pavlovs. – No vēstniecības uz PSKP CK nāca nomierinoša informācija. Negribēja ticēt VDK pārstāvniecības satrauktajām prognozēm. Ziņojot VDK priekšsēdētājam par briestošajām nepatikšanām Polijā Gereka pozīciju dēļ, es saņēmu no Andropova asu atbildi:

– Gereku neaiztieciet. Mēs viņu pazīstam kā labu komunistu, un neuzdrošinieties viņu kritizēt!

Kad es ierados Varšavā, man pavērās tas, par ko pirms tam man bija miglains priekšstats iepazīstoties ar trūcīgajiem materiāliem centrā: iekšējās intrigas, cīņa par pirmo vietu. Daudzi no man pazīstamajiem sociālistiskās Polijas vadītājiem pārsteidza ar savu aprobežotību, nabadzību, šauro redzesloku, spēju trūkumu, ambīciju un pretenziju pārpilnību.

PSRS vēstnieks Polijā satikās principiāli tikai ar Edvardu Gereku un viņa piekritējiem. No vēstniecības redzesloka izzuda plašs politiskās dzīves spektrs, cilvēki, kuri kritiski izturējās pret pirmā sekretāra politikas atsevišķām pusēm.

Pats veiksmīgākais dalībnieks cīņā par pirmo vietu valsts dzīvē bija ģenerālis Voicehs Jaruzeļskis. Jaruzeļska politiskās karjeras piemērā es ieraudzīju visas sarežģītības cilvēkam atrodoties augstākajos amatos, viņa pastāvīgo ievainojamību un, sekas tam, nezaudēt modrību, manevrēt, lai neitralizētu radušos draudus un pretendentus uz savu vietu, kā arī iegūt jaunus draugus, partnerus un piekritējus.

Padomju militāristi uzskatīja, ka viņam pietrūkst apņēmības. Jaruzeļskim bija raksturīga sevišķa piesardzība, nosvērtība, reakcijas sīkstums, piesardzība, dažreiz radot kļūdainu priekšstatu par viņa neizlēmību un svārstīšanos. Kā runā tautā, viņš ar pieri sienā neskrēja».

1980. gada 14. augustā Gdaņskas kuģu būvētavā sākās streiks tāpēc, ka no darba atlaida Annu Valentinoviču un Lehu Valensu, kuri bija stipri nokaitinājuši priekšniecību. 15. augustā streiks izplatījās arī citos uzņēmumos. Naktī uz 17. augustu izveidojās rūpnīcu streiku komiteja, par priekšsēdētāju ievēlēja elektriķi Lehu Valensu. Streikojošās brigādes pieprasīja izveidot neatkarīgās arodbiedrības.

Streiks izrādījās pilsētai svarīgākais notikums. Pie vārtiem sapulcējās pūļi, streikotājiem atnesa ēdienu, segas, zāles. Ieradās ārsti, garīdznieki noturēja mesu. Uzliesmoja streiks arī Ščecinā.

Varas iestādes bija spiestas uzsākt sarunas ar Ščecinas un Gdaņskas kuģu būvētavu streikojošajiem strādniekiem. Valdības komisijas vadīja Polijas Ministru Padomes priekšsēdētāja vietnieki. 31. augustā parakstīja vienošanos ar strādniekiem. Gdaņskā izveidojās sociālisma nometnē pirmā brīvā arodbiedrība «Solidaritāte». Tās tiesības uz pastāvēšanu novembrī apstiprināja tiesa.

«Solidaritāte» nebija vienkārši arodbiedrība. Tā uzreiz pārvērtās par plašu sociālo kustību. Partijas vadītājs Edvards Gereks nespēja to novērst. 6. septembrī Gereks bija spiests atkāpties no pirmā sekretāra amata.

Pirms aiziešanas Gereks centās pārliecināt Politbiroja locekli un CK sekretāru Staņislavu Kaņu par nepieciešamību vērsties pie Maskavas ar lūgumu ievest karaspēku «kārtības ieviešanai». Gereks savā vietā rekomendēja Stefanu Oļšovski, kuru uzskatīja par stingrās līnijas piekritēju.

«Politbiroja loceklis Oļšovskis, – stāstīja ģenerālis Pavlovs, – pats aktīvi sevi lobēja, nekautrējoties apgalvot, ka «viņu atbalsta padomju un citi sabiedrotie». Viņš atsaucās uz telefona sarunu ar PSRS vēstnieku VDR Pjotru Abrasimovu, kā arī ar pašu Honekeru. Honekers it kā esot paziņojis, ka viņš un «citi sabiedrotie» Oļšovski uzskata par vispiemērotāko kandidatūru, un jau esot novēlējis viņam panākumus.

Faktiski par Oļšovski Maskavā stipri šaubījās. Andropovs ar Polijas iekšlietu ministra Česlava Kiščaka palīdzību nodeva Jaruzeļskim: Oļšovskim nav sniegts nekāds atbalsts un arī turpmāk netiks sniegts. Kas attiecas uz vēstnieka Abrasimova telefona zvanu, tad viņam paskaidroja, ka nevajag jaukties svešās darīšanās.

Oļšovskis nepavisam nebija mūsu draugs. Es zināju, ka kādā no Polijas vadības sēdēm kāds piemetināja:

– Ja mēs neizlemsim darīt galu mēra sajūtu zaudējušo ekstrēmistu darbībām, tad beigsies ar to, ka ekstrēmisti mūs visus pakārs telegrāfa stabos.

Un tad Oļšovskis izmeta repliku:

– Vai nu Polijā ienāks padomju karaspēks, vai arī mēs atkal būsim tajos pašos stabos».

CK pirmā sekretāra krēslu Varšavā ieņēma Staņislavs Kaņa, neskatoties uz viņa talantu acīmredzamo pieticību. Tieši tad izplatījās šaubīgs joks: «Labāk Kaņa, nekā Vaņa». Labāk izdarīt patīkamu Maskavai un paciest vāju figūru, nekā izraisīt vecākā padomju brāļa neapmierinātību.

Notikumus katoliskajā Polijā, kur baznīcai ir svarīga loma, stipri ietekmēja poļa Karola Voitilas ievēlēšana par Romas pāvestu.

Jāņa Pāvila II priekšgājējs Jānis Pāvils I, viņš arī Venēcijas kardināls Albīno Lučāni, Vatikāna tronī pavadīja tikai trīsdesmit trīs dienas. Likās, ka viņš ir spēcīgs un vesels cilvēks, tomēr pāvests pēkšņi nomira miegā. Pēc oficiālās versijas no miokarda infarkta. Vatikānā baumoja, ka viņš ir noindēts.

Kad 1978. gada 16. oktobrī Vatikānā kardināls Feliči paziņoja: «Mums ir pāvests!» – aiz Polijas robežām bija maz pazīstams kardināla Voitilas vārds, kurš kļuva par katoļu baznīcas galvu.

Aukstā kara kontekstā pāvesta-poļa parādīšanās bija stipri nepatīkama sociālisma nometnei. Viņš bija apveltīts ar talantu ietekmēt auditoriju, piesaistīt sev cilvēkus. Nevienam no viņa priekšgājējiem neizdevās tik efektīvi izmanot televīziju. Maskavā un citās Austrumeiropas galvaspilsētās ar satraukumu vēroja to, cik jūsmīgi poļi sagaidīja Jāni Pāvilu II.

1981. gada 15. janvārī pāvests Vatikānā pieņēma «Solidaritātes» vadoni Lehu Valensu.

13. maijā, svētās Dievmātes parādīšanās dienā, turks Mehmets Alī Agdža divas reizes izšāva uz pāvestu Jāni Pāvilu II, kurš izgāja pie ticīgajiem, kuri bija sapulcējušies Svētā Pētera laukumā. Pāvestu ievainoja, lode bija izgājusi blakus aortai, un viņš izdzīvoja.

Tā arī neizdevās noskaidrot, kāpēc Agdža šāva uz Jāni Pāvilu II, vai slepkava darbojās vienatnē, vai arī viņam kāds palīdzēja? Amerikāņi apgalvoja, ka atentātu sarīkoja padomju un bulgāru specdienesti: gribēja tikt vaļā no pāvesta-poļa, kurš atbalstīja poļu arodbiedrību «Solidaritāte».

Diez vai «Solidaritāte» būtu bijusi iespējama bez kardināla Voitilas ievēlēšanas Svētajā Krēslā. Tas bija izaicinājums sistēmai. Strādnieki aizstāvēja ne tikai tiesības streikot, bet arī pieprasīja svētdienās translēt pa radio katoļu dievkalpojumus. Kļuva skaidrs, ka Polija sociālistiska paliek tikai no ārienes.

Strādniekiem pievienojās inteliģences pārstāvji, kuri redzēja, ka «Solidaritāte» atdeva to, kas bija atņemts: izteikšanās un rīcības brīvību.

Starp tiem bija arī nākamais Polijas premjerministrs Tadeušs Mazoveckis, pēc izglītības jurists, viens no katoļu inteliģences kluba dibinātājiem. Ilgus gadus Mazoveckis rediģēja katoļu žurnālu «Venz». Mazoveckis nebija asu izteicienu piekritējs, toties neatlaidīgi aizstāvēja savus rakstus, cīnījās pret cenzūru, neskatoties uz pastāvīgiem draudiem slēgt žurnālu. Viņš atnāca pie Valensas, kad Gdaņskā strādnieki ieņēma kuģu būves rūpnīcu, un palika kopā ar viņiem.

Francijas un Polijas viduslaiku vēstures speciālists, Sorbonas Universitātes abiturients Broņislavs Geremeks bija Valensas padomnieks no pirmajām «Solidaritātes» dienām. Geremeks sāka strādāt poļu strādnieku vidū, kaut vēl ilgu laiku mēģināja apvienot zinātnisko darbību ar politiku.

– Kad mēs 1979. gadā iepazināmies ar Valensu, es biju sajūsmā, – man stāstīja vēl viens «Solidaritātes» padomnieks žurnālists Ādams Mihņiks. – Tas bija boļševika sapnis, brīnišķīgs sapnis – īsts strādnieks sāk sacelšanos pret šo režīmu! Es esmu no komunistiskas ģimenes. Mans tēvs bija Staļina atlaistās Rietumukrainas CK biedrs, mana māte iestājās Polijas apvienotajā strādnieku partijā. Jaunības gados es biju ideālists, es domāju, ka sabiedrību var reformēt. Man vienmēr jautā: kāpēc tu biji drosmīgs, kāpēc tu nebaidījies tad, kad visi baidījās? Ja es jaunībā būtu varējis paredzēt, ka sistēma divdesmit piecus gadus mani indēs, apspiedīs, sēdinās cietumā, vēl nav zināms, vai es būtu izlēmis cīnīties… Manam ideālismam beigas pienāca 1968. gadā, kad Čehoslovākijā ieveda padomju karaspēku. Es sapratu, ka valstī, kurā pie varas ir bandīti, nav ko reformēt. 1980. gada augustā mēs sajutām uzvaras garšu, kad izveidoja «Solidaritāti» un piespiedām varas iestādes ņemt mūs vērā. Mēs iznācām no tumsas, tikām vaļā no pazemojuma sajūtas un sajutām sevi kā normāli cilvēki. Agrāk varas iestādes ar mums nerunāja. Tās mūs nosauca par CIP aģentiem, un es tad domāju: viņi ir idioti, ar viņiem nav ko ielaisties…

Valdība bija spiesta parakstīt vienošanos ar arodbiedrības vadību, piešķirot «Solidaritātei» oficiālu statusu. Vienošanās tika parakstīta visas valsts acu un televīzijas kameru priekšā. Kad pienāca Lehas Valensas kārta uzlikt savu parakstu, viņš paņēma spožu suvenīrpildspalvu, kas viņam bija palikusi pēc Jāņa Pāvila II vizītes Polijā, tā bija burkāna lielumā. Izspūrušais elektriķis bija kontrastā ar partijas ierēdņu uzpūsto svarīgumu, kuri bija spiesti sēsties ar viņu pie viena galda.

Bija skaidrs, ka, ja reformas Polijā turpināsies, tad demokrātijas baciļi izplatīsies arī citās sociālisma valstīs.

– Maskavai un padomju blokam, – kolēģiem teica Rietumvācijas ārlietu ministrs Hanss Dītrihs Genšers, – tā ir pati dramatiskākā situācija, ar kuru kaut kad ir iznācis sadurties, vēl dramatiskāka, nekā Dienvidslāvijas atiešana un pat šķelšanās ar Ķīnu.

Rietumu politiķi nešaubījās, ka Maskava sagraus «Solidaritāti». Jautājums bija, kad tas notiks un ar kādu nežēlības pakāpi. 1981. gada martā drošības dienesta darbinieki sāka izrēķināties ar arodbiedrības aktīvistiem. Pirmie upuri bija zemnieku «Solidaritātes» trīs pārstāvji.

Varas iestādes nobiedēja fakts, ka arodbiedrībā iestājās arvien vairāk partijas biedru. Streiki ieguva politisku raksturu – strādnieki pieprasīja preses brīvību un godīgas vēlēšanas.

«Katrā tikšanās reizē ar ministru Gromiko un vēstnieku Dobriņinu, – atcerējās Savienoto Valstu valsts sekretārs Aleksandrs Heigs, – es pastāvīgi uzsvēru, ka jebkāda cerība uz jebkura jautājuma, kas skar abas mūsu valstis, risināšanas progresu ir atkarīga no Padomju uzvedības attiecībā uz Poliju».

– Mēs neiejauksimies, – 1981. gada pavasara sākumā Heigs apsolīja padomju vēstniekam Vašingtonā Anatolijam Dobriņinam, – un vēlamies, lai visi darītu tāpat.

Palīdzība «Solidaritātei» notika caur privātajiem kanāliem. Ar to galvenokārt nodarbojās reliģiozās organizācijas un arodbiedrības, galvenokārt amerikāņu.

1981. gada 23 septembrī Ņujorkā Heigs sarunājās ar Gromiko un atkārtoja:

– Jebkāda iejaukšanās no ārpuses poļu tautas iekšējās lietās nopietni ietekmēs visu, par ko mēs runājām un ko mēs ceram sasniegt.

Gromiko neatbildēja.

1981. gadā Polija bija tuvu bankrotam. Varšavai, kura bija saņēmusi ārzemju kredītus, bija jāatdod 12 miljardi dolāru. Polijas Finanšu ministrija nevarēja samaksāt pat ne pusi. Imports samazinājās, un valstī bija jūtams pārtikas trūkums. Streiki noveda pie rūpnieciskās ražošanas samazināšanās. Poļi nevarēja iztikt bez Rietumu finansiālās palīdzības.

«Ko darīt un vai kaut ko vispār darīt? – dienasgrāmatā ierakstīja Savienoto Valstu jaunais prezidents Ronalds Reigans. – Tas ir pirmais izrāviens sarkanajā karalistē – Polija atiet no padomju komunisma. Pie tam tās ekonomika ir nelaimē. Vai mēs varam atļauties, lai Polija ciestu katastrofu? Es nevaru iedomāties, ka mēs valdībai sāksim palīdzēt ar naudu, bet es esmu par to, lai nosūtītu pārtiku poļu tautai».

Maskavā arī gatavojās sniegt Polijai palīdzību – cita veida. Politbiroja komisija palūdza PSKP CK ģenerālsekretāram Leonīdam Iļjičam Brežņevam atļauju «militārās palīdzības sniegšanas gadījumā Polijas Tautas Republikai» pilnu kaujas gatavību izziņot trijās tanku divīzijās un vienā motorizētajā strēlnieku divīzijā. Plānoja iesaukt simt tūkstošus rezervistu.

«Tālāk saasinoties situācijai Polijā, – bija teikts ziņojumā, – būs nepieciešams pilnībā nokomplektēt pastāvīgās gatavības divīzijas Baltijas, Baltkrievijas, Piekarpatu kara apgabalos līdz kara laika personālsastāvam, bet Poļu Armijas galvenajiem spēkiem pārejot kontrrevolūcijas spēku pusē, mūsu karaspēka grupējumu palielināt vēl par piecām-septiņām divīzijām».

Leonīds Iļjičs Brežņevs dokumentu neparakstīja: pavilksim laiku. Viņš gribēja, lai poļi paši ievestu kārtību savās mājās. 1981. gada februārī Voicehs Jaruzeļskis piekrita vadīt valdību. Izveidojās tandēms Kaņa-Jaruzeļskis. 27. martā CK pirmais sekretārs Kaņa un valdības vadītājs Jaruzeļskis parakstīja «Galvenie apsvērumi kara stāvokļa ieviešanai».

1981. gada 3. aprīlī amerikāņu izlūkdienests piefiksēja, ka Polijas teritorijas tuvumā notiek padomju karaspēka pārvietošanās. Valsts teritorijā pastāvīgi dislocētās divpadsmit padomju divīzijās bija izziņota paaugstināta kaujas gatavība, un padomju lidmašīnas izvairās no poļu radaru novērošanas, nelielā augstumā ielidojot Polijas gaisa telpā.

Valsts departamenta operatīvajā centrā amerikāņi uzdeva jautājumu: padomju karaspēks jau ieiet Polijā vai arī tie ir iebaidīšanas pasākumi? Valsts sekretārs Heigs atgādināja, ka dienas, kura izlikās ļoti gara, beigās, radās iespaids, ka padomju karaspēka aktivitāte ir samazinājusies. Lai arī kādi būtu Maskavas nodomi, tajā piektdienā iebrukums Polijā nebija paredzēts.

1981. gada 14. augustā Brežņevs Krimā pieņēma Kaņu un Jaruzeļski, sakot viņiem:

– Cerība aizsargāt sociālismu sarunu ceļā, neizmantojot visas varas iespējas, pat līdz arestiem ir ilūzija… Vai pašreizējā situācijā nav nepieciešams ieviest kara stāvokli?

Tomēr Staņislavs Kaņa neko nevarēja vai negribēja izdarīt, un viņš bija spiests aiziet. 18. oktobrī PASP CK ceturtajā ārkārtas plēnumā Jaruzeļski ievēlēja par PASP CK pirmo sekretāru. Viņam tika saglabāti premjera un aizsardzības ministra posteņi. Visa vara koncentrējās viena cilvēka rokās.

«Galvenais Jaruzeļska raksturā, – uzskatīja ģenerālis Pavlovs, – bija emocionālajiem poļiem netipiskā savaldība, emociju trūkums. Kad mēs pirmo reizi satikāmies, viņam bija piecdesmit gadi, tomēr viņš izskatījās daudz jaunāks. Gludi, rozā, mazliet apaļīgi, gandrīz bērna vaigi. Un sešdesmit gados viņš neizmainījās, vienīgi viņš bija zaudējis visus amatus. Tomēr ar iepriekšējo savaldību sejas izteiksmē, skopajos žestos bija jūtams solīdums un nozīmīgums ».

Tagad Jaruzeļskim bija jāizlemj, ko darīt. 19. oktobrī viņu apsveica Brežņevs un apsolīja palīdzību un atbalstu. Tomēr ekonomiskā situācija valstī pasliktinājās.

Rietumvācieši samazināja apmaksu skaidrā naudā pārtikas piegādēm uz Poliju no piecpadsmit procentiem uz pieciem. Bet poļi nevarēja samaksāt arī tādas summas. Francūži pazemināja samaksu skaidrā naudā līdz nullei un nosūtīja uz Poliju gaļu, graudus, cukuru, augu eļļu. Augusta beigās Savienotās Valstis un Eiropa piešķīra Polijai kredītus, lai tā varētu nomaksāt parādus. Vašingtonā cerēja, ka pusmiljardu iedos Padomju Savienība, bet Maskava naudu nedeva. Tad Polijai vispār atļāva uz četriem gadiem atlikt parādu nomaksu.

Kļuvis par valsts saimnieku, Jaruzeļskis vilcinājās, nesteidzoties apspiest «Solidaritāti».

Polijas vadība sašķēlās. Vieni pieprasīja iznīcināt «Solidaritāti», bet daži ģenerāļi ierosināja organizēt Jaruzeļska atstādināšanu. Citi negribēja nostāties pret savu tautu un brīdināja, ka Padomju armijas iejaukšanās gadījumā nostāsies pret to ar ieročiem rokās.

Jaruzeļski turēja aizdomās par to, ka viņš spēlē dubultspēli. Viņš par savu vietnieku valdībā iecēla liberālā žurnāla «Politika» redaktoru Mečislavu Rakovski, kurš veda sarunas ar «Solidaritāti» un bija stingras rīcības pretinieks. Padomju vēstniecībā Varšavā viņš bija melnajā sarakstā, tāpat kā PASP CK sekretārs Kazimežs Barčikovskis, kurš draugiem žēlojās, ka viņu izseko drošības dienesta virsnieki.

Novembra sākumā Jaruzeļskis divas stundas sarunājās ar Polijas katoļu baznīcas arhibīskapu Juzefu Glempu un Lehu Valensu, apspriežot nacionālās saskaņas frontes ideju. Neparko nevienojās.

1981. gada 5. decembrī Jaruzeļskis Politbirojā teica, ka nav izejas: pēc trīsdesmit sešu gadu ilgas tautas varas Polijā cits nekas neatliek, kā vienīgi pielietot policejiskus pasākumus pret strādnieku šķiru. Viņš baidījās no baznīcas, teica: ja arhibīskaps Juzefs Glemps nostāsies pret kara stāvokļa ieviešanu, viņš pārvērtīsies otrā Homeinī un nespēs saglabāt varu.

Jaruzeļska neizlēmība satrauca Maskavu. 10. decembrī Polijas situācija tika apspriesta PSKP CK Politbiroja sēdē: «No tā, ko saka Jaruzeļskis, skaidri izriet, ka viņš mūs vazā aiz deguna… No sarunām ar Jaruzeļski izriet, ka viņiem nav stingra lēmuma par kara stāvokļa ieviešanu… Jaruzeļskis paziņo: «Mēs pieņemsi lēmumu par operāciju «X» tad, kad to mums uzspiedīs «Solidaritāte». Tas ir ļoti bīstams simptoms… Šķiet, ka Jaruzeļskis vai nu no saviem biedriem slēpj konkrētu rīcības plānu, vai arī vienkārši izvairās no šī pasākuma īstenošanas».

Polijas līderis saprata, ka nav iespējams vairāk atlikt lēmuma pieņemšanu.

12. decembrī Jaruzeļskis sazvanījās ar Maskavu, paziņoja par saviem plāniem un saņēma pilnīgu atbalstu. Viņš līdz galam neticēja panākumiem. Izteicās melodramatiski:

– Ja plāns izgāzīsies, man cits nekas neatliks, kā ielaist sev lodi pierē.

Iekšlietu ministrs Česlavs Kiščaks iepazīstināja VDK pārstāvniecību ar detalizētu rīcības plānu.

13. decembrī, svētdienā, sešos no rīta televīzija pārraidīja Jaruzeļska uzrunu valstij. Viņš paziņoja par kara stāvokļa ieviešanu un Nacionālās glābšanas padomes izveidošanu. Viņa uzrunu atkārtoja visu dienu, starplaikos atskaņojot Šopēna skaņdarbus un patriotisku mūziku. Pusdivpadsmitos atslēdza visus telefona sakarus un slēdza robežas.

Ministra Kiščaka padotie uz to laiku aizturēja daudzus «Solidaritātes» vadītājus. Daži tomēr aizbēga – paši populārākie: Zbigņevs Bujaks no Varšavas, Vladislavs Fransiņuks no Vroclavas un Bogdans Liss no Gdaņskas. No pagrīdes viņi palaida izaicinājumu valstij: «Ziema ir jūsu, pavasaris būs mūsu». Viņi centās pat noorganizēt pagrīdes radiopārraides.

Lehu Valensu militāristi aizveda no mājas. Ar viņu runāja diezgan cienīgi, sauca viņu par «priekšsēdētāja kungu». Viņš bija šokā. Neviens no «Solidaritātes» vadītājiem neticēja, ka varas iestādes tā rīkosies.

Arhibīskapu Glempu pussešos no rīta apciemoja Kazimežs Barčihovskis. Atgriezies, ziņoja Jaruzeļskim, ka Glemps nedomā izziņot svēto karu un kļūt par otru Homeinī. Tajā dienā, svētdienā, Glemps uzstājās ar sprediķi un aicināja pakļauties varas iestādēm, lai izvairītos no asinsizliešanas:

– Nav nekā svarīgāka par cilvēka dzīvību. Tāpēc es jūs aicinu pie veselā saprāta. Pat ja man būs jānokrīt jūsu priekšā uz ceļiem, es jūs lūgšu – neķerieties pie ieročiem.

Daudzi bija vīlušies par viņa gatavību vienoties ar varas iestādēm. Salīdzinājums ar viņa priekšgājēju nelaiķi kardinālu Višinski nebija Glempa labā.

Vēlāk Voicehs Jaruzeļskis paskaidroja, ka viņš šo lēmumu pieņēma piespiedu kārtā: ja viņš to nebūtu izdarījis, tad Polija atkārtotu Čehoslovākijas likteni.

Daudzi poļi nepiekrīt Jaruzeļskim, uzskata, ka padomju vadība negrasījās ar spēku «ieviest kārtību» Polijā. Negribēja – tas tā bija. Bet, ja vara Varšavā pārietu arodbiedrībai «Solidaritāte», Maskavas pozīcija droši vien izmainītos. Komunistu varas zaudēšana pār Poliju tiktu uzņemts kā smags zaudējums Aukstajā karā. Čehoslovākijā arī sākumā Brežņevs negribēja ievest karaspēku…

Voicehs Jaruzeļskis, kuru jaunajā Polijā tiesāja par kara stāvokļa ieviešanu, uzskatot viņu par vainīgu daudzu cilvēku bojāejā, samērā detalizēti izskaidroja savus motīvus (skatīt žurnālu «Новаяиновейшаяистория» , № 4/2008):

«Situācija Polijā izraisīja milzīgu satraukumu Padomju Savienībā un Varšavas līguma valstīs. Pastāvēja militāra iebrukuma draudi, kā arī ekonomiskās sankcijas, ko nevajadzētu aizmirst. Mūs asi kritizēja, brīdināja, uz mums tika izdarīts politisks un psiholoģisks spiediens. PSRS notika ģenerālmēģinājums pirms iebrukuma – bezprecedenti mēroga ziņā septembra militārie manevri «Rietumi-81»…

No papildinājumiem ātri izpletās padomju karaspēka Ziemeļu grupa, kas bija izvietota mūsu valstī. Mūsu radiolokācijas dienesti reģistrēja līdz divsimt piecdesmit pārlidojumiem diennaktī no padomju lidlaukiem uz Polijas lidlaukiem; papildus tika izveidoti štābi Legnicē un Rembertovā; izvērsa radioreleju un troposfēras sakarus. Novembra beigās – decembra sākumā dzelzceļa mezglos PSRS pierobežā izveidojās sastrēgumi uz vairākām dienām.

Kā no šī viedokļa novērtēt man adresēto L. I. Brežņeva vēstījumu, kas 1981. gada 21. novembrī bija apstiprināts PSKP CK Politbirojā? Tajā bija tādi vārdi: «Tagad ir absolūti skaidrs, ka bez enerģiskas cīņas pret šķiras ienaidnieku nav iespējama sociālisma glābšana Polijā»…

Šajā situācijā pēdējais piliens bija «Solidaritātes» Vispolijas komisijas lēmums 17. decembrī sarīkot masveida protesta ielu demonstrācijas Varšavā un citās Polijas pilsētās…

«Solidaritātes» vadītāji zaudēja kontroli pār arodbiedrības darbību. Dažādos Polijas reģionos sāka vārīties. 26. novembrī Polijas arhibīskapijas ziņojumā bija teikts: «Mūsu valsts atrodas liela apdraudējuma priekšā, pār to sabiezējuši tumši mākoņi, kas nes brāļu kara draudus». Citiem vārdiem sakot – pilsoņu karu…

13. decembra uzsaukumā es teicu:

– Nedrīkst, mums nav tiesības to pieļaut, ka plānotās demonstrācijas kļūtu par dzirksteli, no kuras var uzliesmot visa valsts.

Par ko varēja izvērsties simt tūkstošu cilvēku iziešana ielās politiski saspringtos apstākļos, tā laika nervozajā atmosfērā? Mūsu poļu gēnos saglabājusies tautas sacelšanās dziļi romantiskā un traģiskā mitoloģija. Poznaņa – 1956. gadā, Poberežje – 1970. gadā. un galvenā – Budapešta – 1956. gadā…

Runā, ka tas bija cits vēsturiskais laikmets, «Solidaritāte» neizsita nevienu logu. Tā ir taisnība, bet «Solidaritāte» bieži nebija spējīga savaldīt tautas stihiju, ko apstiprina daudzskaitlīgie «mežonīgie» streiki un ekscesi… 17. decembrī uz ielām bija jāparādās milzīgiem pūļiem – «viegli uzliesmojošais materiāls». Vai tiešām nebija saprotams, ka tiek gatavots riskants, pārāk bīstams pasākums?…

Viens no «Solidaritātes» vadītājiem teica:

– Ja aizietu pat līdz padomju intervencei, tad tas acīmredzot būtu ļaunums. Bet tautas ne to vien ir pārdzīvojušas… Ja intervences gadījumā visa sabiedrība, visa tauta spēs nodemonstrēt solidaritāti, vienotību, tad perspektīvā pēc dažiem gadu desmitiem no stratēģiskā viedokļa raugoties visu var novērtēt pozitīvi…

Mana, mūsu izpratne bija pilnīgi atšķirīga. Ar tautas un valsts likteni nedrīkst spēlēt ruleti. Nedrīkst pieļaut ekstremālas situācijas izveidošanos. Pat ar mazāko ļaunumu, nepopulāriem lēmumiem jānovērš sliktākais. Tāpēc 1981. gada 12. decembrī arī tika pieņemts lēmums par kara stāvokļa ieviešanu».

Voicehs Jaruzeļskis vienmēr paskaidroja savu rīcību ar to, ka viņam nebija izvēles: vai nu viņš ievieš karastāvokli, vai arī valsti okupē padomju karaspēks. Daži poļu vēsturnieki uzskata, ka ģenerālim bija trešā iespēja: mierīga un saprātīga sadarbība ar «Solidaritāti», baznīcu, savu tautu, nedot iemeslu padomju intervencei. Un valsts lēnām ietu demokrātijas virzienā.

Amerikāņu politiķi apgalvoja, ka kara stāvokļa ieviešana viņiem izrādījās pārsteigums. 1981. gada decembra dienās Polijas teritorija bija klāta ar bieziem mākoņiem un to nevarēja novērot ar izlūkošanas pavadoņiem. Tomēr daudziem vēsturniekiem rodas šaubas: vai ASV valdībai nebija precīzas informācijas par to, kā un kad tiks ieviests kara stāvoklis?

1986. gada vasarā Polijas valdības preses pārstāvis Ježi Urbans pastāstīja amerikāņu žurnālistam Maiklam Dosam, kurš vadīja avīzes «The Washington Post» korespondentu punktu Varšavā, par to, ka CIP bija aģents poļu ģenerālštābā, kurš atklāja visus kara stāvokļa ieviešanas plānus. 8. novembrī, mēnesi pirms šiem dramatiskajiem notikumiem, aģentu – Ģenerālštāba pulkvedi Rišardu Kukļinski – kopā ar ģimeni izveda uz Savienotajām Valstīm.

Nākamajā dienā pēc sarunas ar Urbanu «The Washington Post» parādījās sensacionāls raksts. Tagad jau Ježi Urbans ar neslēptu apmierinājumu nokomentēja to preses konferencē Varšavā. Viņš teica, ka Polijas valdība bija pārliecināta: saņemot tādu informāciju, Savienotās Valstis brīdinās savus draugus no «Solidaritātes».

– Tomēr Vašingtona, – sarkastiski piemetināja Urbans, – noklusēja un nedarīja to zināmu saviem draugiem. Reigana administrācija meloja savai tautai un saviem poļu draugiem, kad paziņoja, ka nezināja par gatavošanos kara stāvokļa ieviešanai. Kukļinskis tam ir dzīvs pierādījums. Prezidents Reigans varēja novērst arestus un internēšanu, bet viņš gribēja, lai Polijā notiktu asinsizliešana. Viņam «Solidaritāte» bija bandinieks ģeopolitiskajā sāncensībā ar PSRS.

CIP pulkvedi Kukļinski sauca par «otru Peņkovski», lai uzsvērtu viņa piegādātās informācijas svarīgumu. Kukļinskis strādāja ilgāk par Oļegu Peņkovski un nodeva daudz vairāk informācijas – trīsdesmit piecus tūkstošus lappušu dažādu dokumentu. Pirmām kārtām tie ir Varšavas līguma operatīvie plāni un taktiski-tehniskie parametri divsimt ieroču veidiem, kas pieņemti sociālistisko valstu armiju bruņojumā.

Pulkvedis Kukļinskis nodeva trīs pazemes vadības-štābu bunkuru precīzas atrašanās vietas (kā arī to iekšējo izkārtojumu un sakaru sistēmu) – Padomju Savienības, Polijas un Bulgārijas teritorijās, no kurienes bija paredzēts vest karu pret NATO. Šī informācija ļautu konflikta sākumā ar vienu triecienu izjaukt Varšavas līguma karaspēka vadību.

Iekšlietu ministrs ģenerālis Česlavs Kiščaks atzinās:

– Kad mēs sākām analizēt dokumentus, pie kuriem viņam bija piekļuve, kļuva skaidrs, ka nav pat jēga mūsu militārajos plānos kaut ko mainīt – tie jānomaina visi.

Ričards Kukļinskis pastāstīja, ka sagatavošanās kara stāvoklim sākās jau 1980. gadā, kad valsts vadītāji paziņoja par vēlmi sadarboties ar arodbiedrību «Solidaritāte» un arhibīskapiju un pie tam saformēja nelielu grupu no uzticamiem virsniekiem, kuriem uzdeva izstrādāt visus vajadzīgos plānus. 1981. gada 14.  septembrī viņš nodeva CIP pēdējo ziņojumu – tas bija kara stāvokļa ieviešanas plāns Polijā.

Pēc toreizējā CIP direktora vietnieka Bobija Reja Inmena liecībām, divi desmiti administrācijas augstāko ierēdņu, sākot ar prezidentu Reiganu, tika informēti par informāciju, kas saņemta no pulkveža Kukļinska. Tomēr viņa informācija nespēja izmainīt valsts politiku.

Bijušais valsts sekretārs Aleksandrs Heigs izskaidroja Vašingtonas pozīciju: ja Baltajā namā zinātu pat precīzu kara stāvokļa ieviešanas datumu un simts procentīgi ticētu aģentam, «Solidaritātei» to nepaziņotu, lai neskubinātu arodbiedrības aktīvistus uz pašnāvniecisku bruņotu pretošanos un neiedvest viņos nepamatotas cerības – tāpēc, ka amerikāņi nelies asinis par Poliju.

1999. gadā bijušā prezidenta Džordža Buša - vecākā memoriālajā bibliotēkā Teksasā notika ceremonija Aukstā kara laikā kritušo izlūkošanas virsnieku godināšanai. Piedalījās četri cilvēki: kuri vadīja CIP dažādos laikos: Ričards Helmss, Viljams Vebsters, Roberts Geits un Džordžs Tenets. Ceremonijas beigās uzradās bijušais poļu armijas pulkvedis Kukļinskis. Viņš teica:

– Man ir svarīgi apzināties, ka mūsu ilgā un smagā cīņa ir atnesusi mieru, brīvību un demokrātiju ne tikai mūsu valstij, bet arī citiem.

Toreizējais amerikāņu politiskās izlūkošanas vadītājs Tenets Rišardu Kukļinski nosauca par «īstu Aukstā kara varoni».

Notikumi ar pulkvedi Kukļinski izraisīja daudzus strīdus un diskusijas. Savā ziņā viņa lietā viss ir skaidrs. Atšķirībā no daudziem citiem slepeno dienestu aģentiem viņš pats izstāstīja, ka vairāk nekā desmit gadus strādāja amerikāņu izlūkdienesta labā. Tāpēc strīds norisinājās par viņa motīviem: viņš ir nodevējs vai patriots – un viņa darbības sekām – viņš palīdzēja Polijai vai nodarīja tai kaitējumu?

1984. gadā Kukļinskim aizmuguriski piesprieda nāvessodu ar mantas konfiskāciju. «Solidaritātes» līderis un postsociālistiskās Polijas pirmais prezidents Lehs Valensa atteicās viņu apžēlot:

– Armijā jāpakļaujas pavēlēm. Nav iespējams, ka katrs pulkvedis pats izlemtu, kuru uzskatīt par sabiedroto, un kalpot šim sabiedrotajam.

Tikai 1995. gadā Augstākās tiesas Kara kolēģija atcēla spriedumu, 1996. gadā Kukļinski izslēdza no meklējamo noziedznieku sarakstiem. 1997. gadā atcēla visas pret viņu izvirzītās apsūdzības. 1998. gadā bijušais pulkvedis atbrauca uz Poliju. Poļu viedokļi dalījās: 34 procenti viņu uzskatīja par nodevēju, 29 procenti – par varoni.

Tomēr mēs esam aizsteigušies priekšā.

Kara stāvoklis ir bruņutransportieri ielās, visur karavīri, telefona sakarus atslēdza, skolas un institūtus slēdza, ieviesa komandanta stundu, nosūtīja kara komisārus uz uzņēmumiem un aizliedza bez vajadzības braukāt pa valsti. 1981. gada 12. decembrī internēja 23 000 cilvēku, sadursmēs ar policiju bojā gāja 90 cilvēki.

Svētdienā 13. decembrī valsts sekretārs Aleksandrs Heigs bija Briselē. Viņa numurā viesnīcā «Hyatt Regency» uzstādīja aparātu, kas aizsargāja no sakaru līniju noklausīšanās. Ronalds Reigans atpūtās Kempdeividā. Viņa padomnieks nacionālās drošības jautājumos Bils Klarks teica, ka ir nodomājis nekavējoši sasaukt Nacionālās drošības padomi. Heigs bija pret to: ja prezidentu steidzami nogādātu Vašingtonā ar helikopteru, tas izraisītu spriedzi, bet tagad svarīgāk par visu ir saglabāt mieru. Heigs pazvanīja viceprezidentam Džordžam Bušam-vecākajam. Vašingtonā pulkstenis bija ap diviem naktī.

– Nekas nebūs, – Bušs nomierināja valsts sekretāru. – Visi vēl guļ.

Polija bija atgriezta no pārējās pasaules, un nekāda informācija nepienāca. Neizdevās pa satelītu sakaru līnijām sazināties ar amerikāņu vēstniecību Varšavā. Neko nezināja arī Vatikānā. Visi bija negaidīti pārsteigti.

Heiga viesnīcas apartamenti bija piebāzti ar viņa palīgiem, visur tukšas tasītes ar kafijas biezumiem, biezi tabakas dūmi. Heigs uzvilka mēteli un izgāja pastaigāties pa parku. Rīts bija saulains un auksts. Pastaiga atsvaidzināja valsts sekretāru.

«Es zināju, cik maz Rietumi var darīt, lai palīdzētu poļu tautai. Visvairāk mums bija jāizvairās no jebkādām darbībām, par kurām mūs varētu apsūdzēt, ka mēs kūdījām uz asinsizliešanu».

15. decembrī Brežņevs piezvanīja Jaruzeļskim, lai viņu uzmundrinātu:

– Jūs esat pieņēmis kaut arī smagu, toties neapšaubāmi, pareizu lēmumu. Nepastāv cits veids kā Polijā glābt sociālismu, kā vienīgi ar stingru roku apspiest kontrrevolūciju.

Šahtā «Vujek» netālu no Katovices divi tūkstoši ogļraču sāka streiku, protestējot pret kara stāvokļa ieviešanu, un atteicās pamest šahtu. Pēc nesekmīgām sarunām 16. decembrī no helikopteriem palaida asaru gāzi, un Iekšlietu ministrijas karaspēks ar tanku atbalstu izdzenāja ogļračus. Vairāki ogļrači gāja bojā.

Jaruzeļskis ieradās Iekšlietu ministrijā, lai izteiktu pateicību Valsts drošības departamentam:

– Jūs aizstāvējāt sociālismu Polijā. Bruņotie spēki arī deva savu ieguldījumu, tomēr jūs paveicāt galveno darbu.

Vašingtonā kopā sanāca Nacionālās drošības padome, stāstīja toreizējais prezidenta aparāta darbinieks Ričards Paips. Reigans bija satraukts: kara stāvoklis iznīcināja cerību komunisma attīstībai demokrātijas virzienā. Viņš atcerējās trīsdesmitos gadus, kad rietumu demokrātijas nespēja apstādināt vācu un japāņu agresiju. Prezidents teica savai ārpolitikas komandai: mums «jānostājas pret šo nolādēto spēku». Pieprasīja izolēt Padomju Savienību, līdz minimumam samazinot attiecības ar Maskavu…

Valsts sekretārs Heigs iebilda pret ekonomiskajām sankcijām. Ja Rietumi atteiks Austrumeiropai kredītus, socvalstis būs spiestas vērsties pēc palīdzības pie Padomju Savienības. Tad poļi kļūs vēl atkarīgāki no Maskavas.

Savukārt Reigans balstījās uz pieņēmumu, ka papildus slogs tikai novājinās padomju ekonomiku. Un kaut kad padomju sistēma pārpūlēsies.

Tieši tajā laikā tika apspriests jautājums par gāzes vada celtniecību no Jamalas pussalas līdz Rietumeiropai. Savienotās Valstis uzskatīja, ka ir bīstami būt atkarīgiem no padomju enerģijas avotiem. Tomēr Eiropas valstis izteicās par paātrinātu gāzes vada celtniecību un nodrošināja lētu kredītu piešķiršanu Padomju Savienībai.

Ziemassvētkos, 1981. gada 25. decembrī, pārsteigtais Reigans ierakstīja dienasgrāmatā: «Saņēmu vēstuli no Brežņeva. Varētu padomāt, it kā mēs iejaucamies poļu lietās, un viņš ir par to sarūgtināts. Es palūdzu atbildes vēstulē viņam atgādināt, ka mēs vēlamies tikai vienu – lai poļu tautai būtu savas balsstiesības».

29. decembrī Reigans paziņojumā uzskaitīja pret Padomju Savienību vērstās sankcijas: tiek pārtraukta «Aeroflot» lidmašīnu apkalpošana Amerikas lidostās, pārstāj darboties padomju iepirkumu komisija, tiek pārtrauktas sarunas par jauniem ilgtermiņa līgumiem graudu iepirkumiem un jūras pārvadājumiem, netiks atjaunoti līgumi par kultūras un zinātnes apmaiņu, uz PSRS netiks eksportēta elektronika, datori, iekārtas gāzes un naftas atradnēm.

1982. gada janvāra vidū Heigs un Gromiko tikās Ženēvā.

– Polija, – iepriekš brīdināja Amerikas valsts sekretārs, – ir vienīgais dienas kārtības jautājums.

– Mums, – aizmuguriski viņam atbildēja padomju ministrs, – nav padomā apspriest jautājumus, kas saistīti ar Poliju.

Beigās Gromiko pats ierunājās par Poliju. Apgalvojumi par padomju karaspēka koncentrāciju un padomju iejaukšanos ir meli. Kara stāvokļa ieviešana ir notikusi saskaņā ar konstitūciju. Savienotās Valstis mēģina slēpt savu iejaukšanos Polijas lietās, piemēram, veicot provokatīvas radiopārraides, kuras viņš, Gromiko diemžēl ir spiests dažkārt klausīties sakarā ar darba pienākumu pildīšanu. Padomju Savienībai nav jāatvainojas… Ministrs to atkārtoja vēlreiz un vēlreiz.

Heigs teica Gromiko, ka nesāks ar viņu pat ielaisties strīdos. Situācija Polijā kļuva bīstama visai pasaulei un padomju-amerikāņu attiecībām nākotnē. Gromiko, kaut viņš, protams, saprata katru vārdu, pagaidīja, kamēr tulks pabeigs tulkojumu, pēc kā pateica valsts sekretāram, ka viņš absolūti kļūdās – situācija Polijā uzlabojas un uzlabojas…

1982. gada 2. martā avīze «Pravda» publicēja Brežņeva paziņojumu: «Ja komunisti atkāptos kontrrevolūcijas priekšā, nodrebētu no sociālisma ienaidnieku mežonīgajiem uzbrukumiem, tad būtu apdraudēta stabilitāte Eiropā un arī visā pasaulē».

Reāli padomju līderi bija ne pārāk apmierināti ar Jaruzeļska līniju, uzskatīja, ka izdarot pirmo pareizo soli, vajag iet tālāk. Viņiem nepatika Jaruzeļska mēģinājumi mīkstināt kara stāvokļa režīmu.

1982. gada 7. maijā Brežņevs viņam nosūtīja jaunu vēstījumu:

«Cik lielā mērā ir attaisnojami nesen veiktie pasākumi – atbrīvot ievērojamas internēto masas, pilnībā atcelt komandanta stundu, atcelt ierobežojumus izbraukšanai un ārzemju žurnālistiem un diplomātiem pārvietojoties pa valsti?

Ir saprotams, ka aiz redzamiem plusiem šeit slēpjas neparedzami mīnusi, kuru dēļ zaudētu visu, ko Jūs jau esat panākuši. Pie tam, ja izdarītās piekāpšanās būs spiesti ņemt atpakaļ».

Padomju vadītājiem nepatika, ka Jaruzeļskis atteicās Lehu Valensu nosēdināt uz apsūdzēto sola, nepatika, ka viņš vadībā atstāja Rakovski un Barčikovski.

Spiediens uz Varšavu netika pārtraukts.

1982. gada 9. jūlijā Jaruzeļskim nodeva Brežņeva vēstuli:

«Kā saprotams, kara stāvokļa likumi cīņā pret sociālisma pretiniekiem tika izmantoti nepilnīgi. Dažādas atlaides ļāva viņiem, atgūstoties no pirmā šoka, atjaunot savu graujošo darbību un organizēt samērā plašus protestus pret varu…

Solījums atcelt kara stāvokli var atvēsināt arī citu jūsu galveno balstu – IeM-as spēkus, dezorientēt personālu… Pats svarīgākais ir tas, ka tāds pasākums, kā priekšlaicīga kara stāvokļa atcelšana, varētu atsaukties uz stratēģiska rakstura lēmumiem».

Augustā notika vairākas demonstrācijas, kuras izdzenāja. 31. augustā drošības dienesta darbinieki dažādās pilsētās aizturēja kopumā četrus tūkstošus cilvēku. Tāda mēroga protesti nebija nevienā sociālisma valstī. Novembrī atbrīvoja Lehu Valensu. Polijas vadība uzskatīja, ka viņš vairāk nav bīstams. Maskavā to nesaprata.

Brežņevu Kremlī nomainījušais Jurijs Vladimirovičs Andropovs 1982. gada 29. novembrī mēģināja paskubināt Jaruzeļski pastiprināt režīmu: « Starp jūsu veiktajiem pasākumiem, svarīgākā vieta jāieņem armijas un drošības dienestu gatavības uzturēšanai, lai jebkurā brīdī varētu dot triecienu kontrrevolūcijai… Svarīgi līdz galam novest tiesas procesus kontrrevolūcijas vadoņiem…»

Varšavā nevēlējās saasināt situāciju. Polijas vadītājiem bija cita vēsture un cita mentalitāte. 1983. gada 16. jūnijā valstī ieradās Romas pāvests. Nokāpis pa trapu, viņš noskūpstīja savu dzimto zemi.

Jāni Pāvilu II pieņēma Jaruzeļskis. Viņš atcerējās, kā no satraukuma viņam drebēja kājas un locījās ceļi. Pēc mēneša, 22. jūlijā, viņš atcēla kara stāvokli. Bet oktobrī Lehs Valensa saņēma Nobela miera prēmiju. Tomēr cenzūra saglabājās, «Solidaritāte» bija aizliegta, politiskos ieslodzītos neatbrīvoja, meklēja paslēpušos arodbiedrības līderus, lai ieslodzītu cietumā.

Valdības vadītāja vietnieks Mečislavs Rakovskis televīzijas žurnālistu pavadībā ieradās Gdaņskas kuģu būvētavā, kur atkal darbu uzsāka elektriķis Lehs Valensa, un publiski viņam teica:

– Pienāks laiks, kad Rietumu prese zaudēs interesi par jums, un tad jūs paliksiet pilnīgā vientulībā.

Polijas katoļu baznīcas galva Glemps publiski atbildēja Rakovskim: izglītots cilvēks, kurš atļaujas apvainot vienkāršu strādnieku, pats paliks vientulībā, bet strādnieks sajutīs atbalstu no tūkstošiem tādu pašu, kā viņš, kuri šo apvainojumu uztvers tikpat sāpīgi.

Režīms mēģināja izdarīt spiedienu uz tiem, kurus uzskatīja par ienaidniekiem. Viena no traģēdijām notika 1984. gada rudenī. Kara stāvokļa laikā tiesības brīvi izteikties bija tikai garīdzniekiem. Tad visa valsts arī izdzirdēja ksendza Ježi Popeļuško vārdu. Smagajos brīžos viņa sprediķi iedvesa cerību.

Popeļuško izveidoja palīdzības centru trūcīgajiem, vāca ziedojumus, no ārzemēm viņam sūtīja humanitāro palīdzību. Atšķirībā no dažiem baznīctēviem Popeļuško, būdams kalsnējs, gandrīz novājējis, tomēr vienaldzīgs pret pasaules labumiem, pats ārzemju palīdzību neizmantoja. Viņš sevi sauca par Ježi tēvu un ar laipnu smaidu jautāja, ar ko viņš varētu būt noderīgs.

Ježi Popeļuško bija dzimis 1947. gada 14. septembrī vienkāršā ģimenē, kurā bija pieci bērni. Vecāki viņu nosauca par Alfonsu, bet viņam šis vārds nepatika, un viņš gribēja kļūt par Ježi. Viņa vecāki atceras, ka kopš bērnības dēlu ļoti saistīja reliģija. Kad izauga, gribēja iestāties garīgajā seminārā. Viņu negribēja uzņemt sliktās veselības dēļ. 1965. gada jūnijā septiņpadsmit gadīgais Popeļuško aizbrauca uz Varšavu un nolaidās uz ceļiem semināra rektora priekšā, kurš viņam nespēja atteikt.

Nākamajam garīdzniekam bija jādien armijā. Semināristus nosūtīja uz kazarmām cerībā pāraudzināt sociālistiskā garā. Viņš jau tā bija vājš kopš dzimšanas, dienests armijā sabojāja viņa veselību. Hematoloģijas institūtā viņam uzstādīja diagnozi – anēmija. Viņam pastāvīgi bija jādzer zāles un jāatrodas medicīniskā kontrolē.

1972. gada 28. maijā Ježi Popeļuško tika iesvētīts garīdznieku kārtā, viņam nebija pat divdesmit pieci.

Jauno garīdznieku ievēroja Polijas katoļu baznīcas galva kardināls Višinskis. Ksendzs Ježi kalpoja tik centīgi, ka bīskapi baidījās par viņa veselību. No viņa pieprasīja, lai viņš vairāk atpūstos, un pat pārcēla viņu mazāk apmeklētā baznīcā. Bet Popeļuško nebija citas dzīves, kā vienīgi kalpot Dievam.

1980. gada 31. augustā Varšavas metalurģiskā kombināta strādnieki, kuri izsludināja streiku, lai atbalstītu biedrus Gdaņskā, devās pie kardināla Višinska un lūdza atsūtīt pie viņiem mācītāju. Mesu palūdza vadīt Popeļuško. Viņš pēkšņi sajuta, cik viņš ir vajadzīgs šiem cilvēkiem. Tā viņš kļuva par kapelānu milzīgajā Varšavas metalurģiskajā rūpnīcā, kur ātri iekaroja strādnieku sirdis.

Viņam liels zaudējums bija kardināla Višinska nāve 1981. gada 28. maijā.

«Kristieša pienākums ir sekot patiesībai, pat ja patiesība mums dārgi maksā,» sacīja Popeļuško saviem draudzes locekļiem. - Lūgsim Dievu, lai viņš mums palīdz saglabāt cieņu katru dzīves dienu.

Pēc karastāvokļa ieviešanas viņa sprediķi Svētā Staņislava Kostkas baznīcā piesaistīja milzīgu daudzumu ticīgo. Popeļuško atbalstīja «Solidaritātes» dzīvo garu. Viņa uzvedība kaitināja arī baznīcas vadību, kura uzskatīja karastāvokļa ieviešanu par mazāko ļaunumu. Lielākais ļaunums bija Padomju armijas karaspēka iebrukums. Bet Popeļuško nemēģināja savaldīties un neieklausījās bīskapu brīdinājumos.

Ježi Popeļuško vārds bija to sešdesmit deviņu garīdznieku sarakstā, kurus sociālistiskā valdība apsūdzēja par to, ka viņi ir šķērsojuši to bīstamo līniju, kas atdala politiku no reliģijas.

«Es apzinos, – dienasgrāmatā ierakstīja Ježi, – ka viņi var mani internēt vai arestēt, bet es nevaru atteikties no tā, ko daru, tāpēc, ka tā es kalpoju baznīcai un tēvzemei. Es esmu ļoti, ļoti noguris. Man nav nevienas dienas atpūtai. Es nekur nevaru aizbraukt, tāpēc, ka nepiedošu sev, ja nebūšu uz vietas, kad kādam būs vajadzīga mana palīdzība».

Viņš kļuva pazīstams visā Polijā. Pēc kāda sprediķa pie viņa iepazīties atnāca Tadeušs Mazoveckis, Broņislavs Geremeks un Janušs Oniškēvičs. Kurš gan varēja paredzēt, ka garīdznieku apciemoja nākamais Polijas valdības vadītājs un nākamie ārlietu un aizsardzības ministri.

Valdības preses pārstāvis Ježi Urbans uzrakstīja ļoti asu rakstu, kurā jauno ksendzu nosauca par «mūsdienu Rasputinu», «Savonarolu», «fanātiķi». Urbans bija pazīstams ar savu dzēlīgo prātu, aso mēli un izsmalcināto lamāšanos.

Drošības dienesta darbinieki Popeļuško sekoja burtiski pa pēdām. Ja viņš kaut kur izbrauca, viņu apstādināja, pārmeklēja un nopratināja. Tā bija iebiedēšanas stratēģija. Pēc dievkalpojumiem viņš vērsās pie drošības dienesta darbiniekiem, kuri vienmēr bija klāt starp ticīgajiem:

– Un ja jūs, brāļi, kuri atrodaties šeit pēc citu pavēles, gribat kalpot taisnībai un saglabāt cieņu, ļaujiet visiem atgriezties mājās ar mieru.

Iekšlietu ministrijā vāca materiālus, lai Popeļuško nonāktu uz apsūdzēto sola. Ar to nodarbojās IeM izmeklēšanas nodaļa, kuru vadīja Ādams Adamskis. Prokuratūra ierosināja lietu.

1983. gada decembrī policija paziņoja, ka Popeļuško istabā atradusi sprāgstvielu un aizliegtu pretkomunistisko literatūru. Pats viņš apgalvoja, ka šos papīrus viņam ir iesmērējuši. Viņu aizturēja un aizveda uz policiju. Iejaucās Polijas katoļu baznīcas galva kardināls Glemps. Bija paredzēta Glempa tikšanās ar Jaruzeļski. Arhibīskaps vērsās pie iekšlietu ministra Kiščaka: tikšanās nav iespējama, ja Popeļuško atrodas aiz restēm.

Nākamajā rītā Ježi Popeļuško atbrīvoja. Viņu neapcietināja, bet visa Polija zināja, ka baznīcā ir paslēpies ienaidnieks. Ksendzu pie sevis uzaicināja kardināls Glemps un izteica viņam rājienu. Katoļu baznīcas galva izvairījās no nepatikšanām ar varas iestādēm. Popeļuško ierakstīja dienasgrāmatā: «Viņa apsūdzības mani pilnībā izsita no sliedēm. Pat pratināšanās drošības iestādēs pret mani attiecās ar lielu cieņu…»

Ziemassvētkos viņš atkal vērsās ar sprediķi pie saviem draudzes locekļiem. Viņu uzklausīt ieradās divdesmit tūkstoši cilvēku.

– Īsta brīvība nav iespējama, – teica Popeļuško, – ja vara ir vienas šķiras, vienas grupas, vienas partijas rokās, kas uzskata, ka tā pārstāv visu valsti.

Sekoja atbilde. 1984. gada janvārī viņu sāka izsaukt uz pratināšanām. Viņš atteicās atbildēt. Viņam draudēja, ka viņu agri vai vēlu apcietinās. Toties, kad viņš iznāca pēc pratināšanas, viņu sagaidīja ar ziediem. Viņu pastāvīgi pavadīja cilvēki, kuri atkal un atkal viņa dzīvoklī atrada drošības iestāžu piespēlētas skrejlapas.

Starp baznīcu un valsts aparātu pastāvēja sarežģītas attiecības. Uz baznīcu gāja arvien vairāk partijas biedru. Vara bija spiesta rēķināties ar to, ka Polijā bija vairāk nekā divdesmit tūkstoši garīdznieku un septiņi tūkstoši jaunu cilvēku mācījās semināros, gatavojoties ordinācijai, darbojās piecpadsmit tūkstoši baznīcu un vēl sešsimt būvēja. Un bez tā visa vēl pāvests - polis…

Tika gatavots liels tiesas process pret Valensas padomniekiem, kurus bija nodomāts apsūdzēt valsts apvērsuma mēģinājumā, un pēkšņi 1984. gada 21. jūlijā Seims pieņēma likumu par amnestiju. Brīvību ieguva 650 politieslodzītie. Pūļi sapulcējās pie cietumu vārtiem, gaidot radiniekus un draugus. 24. augustā Popeļuško saņēma paziņojumu, ka lieta pret viņu ir izbeigta sakarā ar amnestiju.

Tomēr Iekšlietu ministrijas drošības dienesta ceturtajā departamentā bija neapmierināti par to, ka Ježi Popeļuško no viņiem ir aizmanījies. Departaments nodarbojās ar katoļu baznīcu. Tā darbinieki interesējās par katru jaunu cilvēku, kurš iestājās garīgajā seminārā. Sākumā ar tiem mēģināja nodibināt uzticamas attiecības. Reiz kāds gados jauns Valsts drošības dienesta leitnants arī viņu uzaicināja uz pārrunām divatā. Popeļuško atteicās.

1984. gada 20. septembrī pēc atvaļinājuma apakšpulkvedis Ļešeks Voļskis, kurš bija Varšavas drošības dienesta ceturtās nodaļas priekšnieks, tika izsaukts uz ministriju. Viņu sagaidīja kapteinis Gžegožs Piotrovskis. Viņam bija trīsdesmit divi gadi, un viņam bija veiksmīga karjera. Valsts drošības dienesta virsnieku dēls un znots, viņš nodienēja sešus gadus Lodzā līdz pārcelšanai uz centrālo aparātu. Viņi devās uz ceturtā departamenta priekšnieka vietnieka Ādama Petruškas kabinetu.

Pulkvedis izteicās par to, ka pienācis laiks izbeigt spēlēties ar ksendzu Popeļuško par to, ka katoļu baznīca kaitē valstij.

– Pienācis laiks veikt enerģiskus pasākumus, – izrīkojās pulkvedis Petruška. – Viņš jāiebiedē tā, lai viņam notiktu sirdslēkme.

Pirmo gribēja novākt citu garīdznieku – Staņislavu Malkovski, kurš arī varas iestādēm sagādāja masu nepatikšanas. Tomēr kapteinis Piotrovskis pārliecināja vadību par to, ka Popeļuško politiski ir daudz bīstamāks, tāpēc, ka viņš vienmēr atrod aizstāvību un ir spiesti viņu atbrīvot. Pie kam, ja ar Malkovski kaut kas notiks, Popeļuško sāks apsargāt sevišķi rūpīgi.

Pulkvedis Petruška apsolīja, ka ar priekšniecību viņš pats sarunās. Pēc tam atsevišķi teica kapteinim Piotrovskim:

– Es nedomāju, ka man būtu jāpaskaidro – lēmums ir pieņemts pašā augšā.

Apakšpulkvedis Ļešeks Voļskis saņēma norādījumu sekot Popeļuško dienu un nakti. Piotrovskis viņam piešķīra mašīnu ar sakaru aparatūru.

25. septembrī sarīkoja otru apspriedi. Šajā reizē piedalījās ceturtā departamenta priekšnieks ģenerālis Zenons Plateks. Viņš šo krēslu saņēma 1981. gada decembrī, kad ieviesa kara stāvokli. Pulkvedis Petruška bija satriekts par sliktajiem rezultātiem, kliedza uz padotajiem:

– Pietiek izstrādāt plānus! Izdariet kaut ko!

Apakšpulkvedis Voļskis atsaucās uz sarežģītajām attiecībām ar pilsētas policijas vadību. Petruška atgaiņājās:

– Tiem vispār nekas nav jāzina.

Pēc apspriedes Piotrovskis ieveda Voļski savā kabinetā un teica:

– Paši visu izdarīsim.

Virsnieki apsprieda ksendza likvidēšanas dažādus variantus. Kapteinis Piotrovskis un viņa virsnieki bija pārliecināti, ka spēs visu izdarīt klusām un akurāti. Par sekām viņi neuztraucās. Dabīgi, ka viņus neviens nesodīs, jo tā ir ģenerāļa Plateka un pulkveža Petruškas pavēle. Viņi cerēja uz apbalvojumu.

Gžegožs Piotrovskis sev par palīgiem izvēlējās divus leitnantus – Valdemāru Hmeļevski un Lešeku Pekalu. Hmeļevskis, tāpat kā viņa priekšnieks, jau otrā paaudzē bija čekists un bija precējies ar drošības dienesta darbinieka meitu. Ceturtajā departamentā viņu strādāt pieņēma Petruška, viņa tēva draugs. Lešekam Pekalam nebija tādas pazīšanās, toties viņš pazina ksendzu Ježi Popeļuško – leitnants piedalījās dzīvokļa kratīšanā.

Piotrovskis nāca klajā ar sekojošu plānu: viņi nolaupīs Popeļuško un aizvedīs uz pamestu vietu. Tur nopratinās, lai uzzinātu visus noslēpumus. Viņi bija nodomājuši garīdznieku piesiet pie koka vai ierakt līdz kaklam zemē. Pēc divām-trijām dienām viņu piedzirdīs un atstās kādā publiskā vietā, lai viņu uz visiem laikiem sakompromitētu.

Un vēl Piotrovskis uzreiz teica: ja Popeļuško neko neteiks un neizdosies viņu iebaidīt, tad nāksies ksendzu iemest upē. Tā nebija viņa iniciatīva. Piotrovskis painteresējās pie pulkveža Petruškas: ko darīt, ja slimīgais Popeļuško nomirs no sirdslēkmes?

– Ja viņam ir vāja sirds, – atbildēja Petruška, – tātad viņam nav paveicies.

Šim gadījumam sagatavoja maisu un akmeņus, lai noslīcinātu līķi. Kapteinis Piotrovskis apsolīja leitnantiem paaugstinājumu, ieteica sameklēt atbilstošu vietu nopratināšanai un nopirkt visu nepieciešamo. Viņi paņēma dienesta automobili un viltotas numura zīmes, kas paredzētas operatīviem mērķiem. Pulkvedis Petruška iedeva viņiem savu speciālo talonu, kas aizliedza ceļu policijai pārbaudīt mašīnu, un novēlēja veiksmi.

Ježi Popeļuško apsargāja draugi, saprotot, ka viņam draud briesmas. Dežurēja pie viņa mājās pa naktīm. Kad viņš kaut kur izbrauca, viņu pavadīja metalurģiskā kombināta strādnieki, kuri viņu ļoti cienīja.

1984. gada 13. oktobrī virsnieki no ceturtā departamenta pirmo reizi mēģināja sagūstīt Popeļuško, kad viņš brauca uz Gdaņsku. Vakarā uz ceļa leitnants Pekala meta ar akmeni Popeļuško mašīnai. Viņš cerēja trāpīt pa stiklu, lai piespiestu automobili apstāties. Tomēr leitnants netrāpīja, un pie stūres sēdošais garīdznieka draugs Valdeks Hrostovskis viņu prasmīgi apbrauca un aizdrāzās.

Nākamajā dienā Piotrovskis ziņoja pulkvedim Petruško, ka pirmais mēģinājums nav izdevies: viņi bija spiesti atteikties no sava plāna, tāpēc, ka mašīnā bija pārāk daudz cilvēku.

19. oktobrī Popeļuško aizveda ar citu mašīnu. Pie stūres sēdēja Mareks Vilks, Valdeks Hrostovskis arī brauca ar savu draugu. Mareks pievērsa uzmanību mašīnai, kura sekoja viņiem. Viņš nekļūdījās. Tajā atradās Valsts drošības dienesta leitnanti Hmeļevskis un Pekala.

Tajā dienā Popeļuško ļoti slikti jutās. Viņš bija spiests pirms dievkalpojuma pat atgulties, kad viņš pēdējo reizi vērsās pie draudzes.

– Lai uzvarētu ļaunumu, – teica Popeļuško, – jāsaglabā cilvēciskā cieņa, jāizvairās no vardarbības. «Solidaritāte» satricināja pasauli tieši ar to, ka tā nepielietoja vardarbību. Lūgsim dievu par atbrīvošanu no bailēm un draudiem, bet vēl vairāk – no tieksmes uz atriebību un vardarbību.

Atceļā pie stūres sēdās profesionālais vadītājs Valdeks Hrostovskis. Viņš brauca ar lielu ātrumu, kamēr nepamanīja, ka viņus apdzen policijas mašīna. Viņš negribēja bremzēt, tomēr Popeļuško uzstāja:

– Citādi būs nepatikšanas.

Viņi apstājās uz pamesta ceļa netālu no mazpilsētas. Valsts drošības dienesta virsnieki bija ģērbušies policistu formās. Viens no viņiem paņēma no vadītāja atslēgas un dokumentus un pavēlēja pārsēsties citā mašīnā, lai veiktu alkohola testu. Uzlika viņam roku dzelžus un pavērsa uz viņu pistoles stobru. Divi citi izvilka no mašīnas Popeļuško. Viņš negribēja iet. Un tad kapteinis Piotrovskis uzreiz sāka sist garīdznieku, izšļācot visus naida un niknuma krājumus pret šo neaizsargāto cilvēku.

Tiesā kapteinis sniedza liecību mierīgi un gandrīz atklāti:

– Es iesitu Popeļuško vairākas reizes. Droši vien, ka es savā pieaugušā cilvēka dzīvē pirmo reizi situ cilvēku. Neatceros, cik reizes es viņam iesitu. Varbūt trīs vai četras reizes. Liekas, ka pa galvu. Pēc tam viņš nokrita. Pēc tam es kaut ko iebāzu viņam mutē.

Garīdzniekam sasēja rokas, iestūma viņu bagāžniekā un aizbrauca. Hrostovskis izlēca no pilnā ātrumā braucošas automašīnas. Virsnieki neapstājās, tāpēc, ka uz ceļa bija cilvēki. Hrostovskis aizskrēja līdz strādnieku kopmītnēm, no turienes pazvanīja uz vietējo policijas nodaļu, ka nolaupījuši ksendzu Ježi Popeļuško.

Ježi Popeļuško nāves apstākļi zināmi tikai no slepkavu vārdiem. Viņi apgalvo, ka tad, kad atvēra bagāžnieku, garīdznieks mēģināja bēgt. Tad viņi viņu atkal sita, iebāza maisā un brauca tālāk. Pēc tam viņi sasēja garīdznieku, sabāza maisā akmeņus un iemeta ūdenī. Tas notika pusnaktī, 1984. gada 19. oktobrī. Tajā dienā viņu priekšnieks iekšlietu ministrs Česlavs Kiščaks atzīmēja dzimšanas dienu.

Atpakaļceļā trīs virsnieki piedzērās. Viņi saprata, ka viņiem draud briesmas – viņus var atpazīt Popeļuško šoferis, tomēr ticēja, ka priekšniecība viņus aizstāvēs, viņi taču izpildīja pavēli.

Par nolaupīšanu paziņoja pa televīziju. Valdības pārstāvis Ježi Urbans nolaupīšanu nosauca par provokāciju pret varu. Cerība, ka Ježi Popeļuško drīz atgriezīsies, izzuda. Drīz viņa līķi izvilka no Vislas, vairāk nekā simt kilometrus no Varšavas. Gandrīz uzreiz paklīda baumas, ka ar Popeļuško ir izrēķinājies Valsts drošības dienests. Uzreiz, kā tika paziņots par Popeļuško nāvi, tūkstošiem poļu sapulcējās pie Svētā Staņislava baznīcas, kur pēdējos četrus gadus kalpoja ksendzs Ježi.

– Viņš gāja bojā ne tāpēc, ka domāja par sevi, bet gan tāpēc, ka domāja par citiem, – toreiz teica ksendzs Fēlikss Poļevskis. – Viņš gāja bojā mīlestības un taisnības vārdā.

Baidoties, ka ziņa par Popeļuško nāvi izraisīs masu demonstrācijas un sadursmes ar policiju, garīdznieki un «Solidaritātes» līderi aicināja uz mieru.

Popeļuško nāve atstāja valstī tik nomācošu iespaidu, ka Jaruzeļskis uzdeva veikt izmeklēšanu. Rīkojums tika izpildīts; izmeklēšanu vadīja ceturtā departamenta ģenerālis Zenons Plateks…

Tomēr izmeklēšanas pārvaldes priekšnieks pulkvedis Zbigņevs Jablonskis ātri noskaidroja, ka nolaupītāju mašīna bija no Iekšlietu ministrijas ceturtās pārvaldes un to paņēma kapteinis Piotrovskis. Lai atkratītos no šī nozieguma, varas iestādes uzreiz izdeva izpildītājus. Valsts drošības dienesta virsniekus arestēja un tiesāja. Varas iestādes pat nemēģināja viņus paglābt no soda.

Pulkvedis Petruška tiesā zvērēja, ka kapteinis Piotrovskis viņu ir nepareizi sapratis. Pulkvedis uzstājās ar apsūdzības runu pret Polijas katoļu baznīcu. Viņš apsūdzēja to naida kurināšanā pret marksismu un sociālistisko valsti. Viņš teica, ka slepenpolicijas darbinieki bija spiesti smagi strādāt, nezināja, kas ir svētdiena, bērni neredzēja savus tēvus.

Klīda baumas, ka visi šie pasākumi tika veikti tāpēc, lai sakompromitētu ģenerāli Jaruzeļski un viņa Iekšlietu ministru Kiščaku, lai viņi stingrāk rīkotos pret «Solidaritāti». Bet pierādījumus tam neatrada. Polijas valsts drošības dienests rīkojās partijas un valdības norādījumu garā.

Uz Popeļuško bērēm sapulcējās četrsimt tūkstoši cilvēku, viņi piepildīja visas baznīcai piegulošās ielas. Pirmo reizi pēc kara stāvokļa ieviešanas uzstājās Lehs Valensa. Kad cilvēki izdzirdēja viņa vārdu, viņi pacēla divus pirkstus kā zīmi «Mēs uzvarēsim».

– Ja Polijai ir tādi garīdznieki, – teica Lehs Valensa, – Polija neaizies bojā.

Viņi gribēja nogalināt ne tikai cilvēku, poli un garīdznieku. Viņi gribēja nogalināt cerību tam, ka Polijā var iztikt bez vardarbības politiskajā dzīvē.

Tajā novembra dienā dūmu mākonis no degošā vaska pacēlās augšup virs Varšavas kapsētas. Tā bija Visu Svēto Diena, un tūkstošiem poļu atnāca uz kapsētu, lai iedegtu svecītes mirušā piemiņai. Virs pūļa atradās liela fotogrāfija, uz kuras bija jauns katoļu garīdznieks baltā apkaklītē. Zem fotogrāfijas bija uzrakstīts: «Viņu nogalināja Valsts drošības dienests». Kapsētā sapulcējušies pieminēja visus, kuri bija gājuši bojā pēc kara stāvokļa ieviešanas 1981. gada decembrī. Tie galvenokārt bija «Solidaritātes» aktīvisti.

Pēc bērēm tūkstošiem poļu izgāja Varšavas ielās ar «Solidaritātes» transparentiem. Aizliegtā un, kā likās, varas iestāžu pazemotā arodbiedrība parādīja, ka tā ir dzīva un, ka tauta tic «Solidaritātei». Policija neiejaucās. Tas bija sociālistiskā režīma beigu sākums.

Svētā Staņislava Katedrāle, kurā kādreiz kalpoja ksendzs Ježi Popeļuško, atrodas amerikāņu prezidenta Vudro Vilsona vārdā nosauktajā laukumā. Vēl nesen laukums bija nosaukts Parīzes komūnas vārdā. Blakus baznīcai Popeļuško uzcelts piemineklis, sānos ir aizkustinoša skulptūra, kurā attēloti bērni, kuri piedalījās 1944. gadā Varšavas sacelšanā. Gar visu baznīcas sienu izvietotas plāksnes ar to vietu nosaukumiem, kur pusgadsimtu atpakaļ nogalināja poļus, – no Maidanekas koncentrācijas nometnes līdz Katiņas mežam. Nogalinātais ksendzs Ježi Popeļuško paliek kā simbols cīņā pret komunistisko režīmu. Pie Popeļuško pieminekļa vienmēr ir svaigi ziedi un deg sveces.

Šī politiskā slepkavība noveda pie tā, no kā tās organizatori visvairāk gribēja izvairīties, – no sociālisma sabrukuma. Tā arī bieži notiek, kad specdienesti ķeras ne pie saviem darbiem. Un šis gadījums sevišķi ir pamācošs slapjo darbu potenciālajiem izpildītājiem. Bīstami ir pakļauties tādām pavēlēm. Izpildītājus pēc tam iesēdina, bet viņu priekšnieki izliekas, ka viņi it kā neko nezināja.

2001. gada 16. augustā, atsēdējis piecpadsmit gadus, brīvībā iznāca bijušais valsts drošības dienesta kapteinis Gžegožs Piotrovskis, Popeļuško slepkava. Tiesas procesā Toruņā Piotrovskim un slepkavības kūdīšanā, līdzdarbībā apsūdzētajam Ādamam Petruškam piesprieda divdesmit piecus gadus ieslodzījumā. Divi citi apsūdzētie saņēma piecpadsmit un četrpadsmit gadus ieslodzījumu cietumā. Ieslodzījuma termiņu Piotrovskim samazināja amnestija. Kad viņi visi izgāja brīvībā, viņiem izmainīja ārieni un izsniedza jaunus dokumentus…

Pēc Ježi Popeļuško bērēm, kad visa Polija bija satraukta par šo traģēdiju, 1984. gada 13. decembrī Voiceham Jaruzeļskim nodeva PSKP CK ģenerālsekretāra Konstantīna Ustinoviča Čerņenko mutisku vēstījumu:

«Atklāti runājot, rodas iespaids, ka stabilizācijas process sāk buksēt… Jūs cenšaties labot situāciju, , taču sajūta ir tāda, ka pagaidām nenotiek radikāls lūzums.

Kāds tam ir iemesls?…»

Pēc dažiem mēnešiem Maskavā pie varas nāca Mihails Sergejevičs Gorbačovs, un spiediens uz Varšavu mazinājās.

Tomēr nebeidzas strīdi par to kā novērtēt Jaruzeļska politiku.

Ģenerālim ir ļoti autoratīvi aizstāvji.

«Visu mūžu viņš bija spiests slēpt pārdomas, uzbrukt lepnumam, slēpt intelektuālo un tikumīgo pārākumu – un jo tālāk, jo vairāk, – Jaruzeļski aizstāvot raksta pazīstamais žurnālists Aleksandrs Pumpjanskis. – Pēdējos, kritiskajos gados šī atšķirība bija absolūti neizturama. Būt par vasali nav salds liktenis. Bet ja ir tādi lēņu kungi!

Viņa vizavī padomju pusē bija zombiji – vai mēs to neatceramies? Pie kam absolūti bezkompromisu zombiji. Nepiekrišana bija izslēgta. Bet piekrišana līdzinājās nāvei. Un viņš meklēja un katru reizi atrada to tievo piekrišanas-nepiekrišanas pavedienu, kas jebkurā brīdī varēja pārtrūkt… Tieši tāds pasākums bija kara stāvokļa ieviešana. Kompromiss starp neiespējamo un nepieciešamo».

Es jautāju Polijā pašas populārākās avīzes «Gazeti viborčej» galvenajam redaktoram Ādamam Mihņikam, kā viņš tagad attiecas pret ģenerāli Voicehu Jaruzeļski, kurš kara stāvokļa laikā viņu nosūtīja uz cietumu?

– Tagad mēs esam draugi. Dažreiz mēs kopā ar Jaruzeļski dodamies uz restorānu. Skandāls! Mūsu radikāļi-antikomunisti niknojas: «Mihņiks ir nodevējs!» Viņi nesaprot, ja Jaruzeļskis neieviestu kara stāvokli, tad Polijā kārtību ievestu Varšavas līguma karaspēka komandieris maršals Kuļikovs. Un tā būtu pavisam cita kārtība. Es kļūdījos par Jaruzeļski. Un arī viņam nebija taisnība. Tagad ir publicēti PASP CK 1979.-1980. gadu sekretariāta slepenie protokoli. Tad Jaruzeļskis teica: mums nevar būt nekā kopīga ar tādiem cilvēkiem, kā Mihņiks, viņi ir kontrrevolucionāri, darbojas pret Poliju par Amerikas naudu. Bet, kad Jaruzeļskis 1989. gadā noorganizēja apaļo galdu, kurā mēs un komunisti bijām vienlīdzīgi, es teicu: «Ja Jaruzeļskis turēs savu vārdu, es viņu aizstāvēšu visu savu atlikušo dzīvi». Jaruzeļskis bez asinīm izveda Poliju no sociālisma. Neviens nedomāja, ka tas ir iespējams.

«Ļaunuma impērija» un pēdējās zalves

Septiņdesmitajos gados amerikāņu politiķiem bija totāla zaudējuma sajūta. Žurnāli drukāja pasaules kartes, kurās PSRS sabiedrotie tika iekrāsoti sarkanā krāsā, un amerikāņiem kļuva baisi. Āzijā – Vjetnama un Kambodža, Tuvajos Austrumos – Sīrija un Irāka, Āfrikā – Angola un Mozambika. Šķita, ka Aukstajā karā Savienotās Valstis visur cieš sakāvi – pat sev līdzās. 1979. gada martā marksistiskais arhibīskaps Moriss Bišops nāca pie varas Karību saliņā Grenadā. Nikaragvā gāza Somosas režīmu.

Hruščova izvirzītais uzdevums: panākt un apsteigt Savienotās Valstis – bija izpildīts. 1984. gadā Padomju Savienība izkausēja tēraudu par 80% vairāk nekā ASV, cementu saražoja par 78% vairāk, naftu ieguva par 42% vairāk un traktorus izlaida piecas reizes vairāk. 1961. gadā tie bija industriālas lielvalsts rādītāji. Ja pasaule neattīstītos, Padomju Savienība skaitītos ekonomiskais gigants. Tomēr astoņdesmitajos gados Rietumi dzīvoja pavisam citā ekonomiskā sistēmā, postindustriālajā pasaulē, kurā mikročipi bija svarīgāki par čuguna kausēšanu, un minerālo resursu saglabāšana bija daudz svarīgāks uzdevums nekā to ieguve.

1982. gadā stratēģisko tehnoloģiju jomā Savienotās Valstis apsteidza Padomju Savienību desmit pozīcijās. PSRS atpalika datoru sistēmās, raķešu tēmēšanas sistēmās, zemūdeņu atklāšanā, «Stels» lidmašīnu (neredzamas radariem) izstrādāšanā… Piecās pozīcijās PSRS un ASV bija līdzīgas. Parasto kaujas galviņu un raķešu dzinēju izstrādāšanā PSRS apsteidza ASV.

Konstruktora Valentīna Gluško raķete «Enerģija» bija visspēcīgākā raķete pasaulē, ceturtās paaudzes starpkontinentālā ballistiskā raķete RS-20 (pēc NATO klasifikācijas SS-18 «Satana») –vissmagākā. Tās bija raķetes ar tik graujošu spēku un precizitāti, ka ļāva iznīcināt pretinieka raķešu starta pozīciju pazemes šahtas.

SBL-2 līgums ļāva Padomju Savienībai uzturēt savā rīcībā 308 šādas raķetes. Katrai bija uzstādītas 14 kaujas galviņas. Ar šo daudzumu bija pietiekami, lai garantēti varētu iznīcināt visas amerikāņu raķetes šahtās. Raķešu konstruktors akadēmiķis Vladimirs Utkins sacīja:

– Mums izdevās valstij izstrādāt visspēcīgāko ieroci vēsturē.

Tomēr tēmēšanas sistēmu, ātrdarbīgo datoru, superprecīzu ieroču sistēmu jomā Padomju Savienība atpalika no rietumvalstīm. Trūka visaptverošs patērētāju tirgus, kurš Rietumos stimulēja tehnoloģiskos izstrādājumus un inovācijas. 1985. gadā, kad par ģenerālsekretāru kļuva Gorbačovs, Padomju Savienība jau vairs nevienā pozīcijā neapsteidza Savienotās Valstis.

«Visus 70.-os gadus un 80.-to sākumā, – rakstīja Aleksandrs Solžeņicins, – es bez šaubām gaidīju jaunas komunisma uzvaras. Tajos, pirmsreigana gados, Amerika tikai zaudēja un atkāpās visur, un Brežņeva kliķei bija visi spēki sekmīgi mesties uz Eiropu, gan Fords, gan Kārters to palaistu garām. Tomēr mūsu novecojušie vadoņi vēl gribēja izbaudīt dzīvi savai labsajūtai, bet pa to laiku Reigans nostiprināja Ameriku, – un padomju ekonomika neizturēja jauno bruņošanās sacensību».

« Izpratne par nespēju sacensties ar Vašingtonu dažreiz pieņēma negaidītu un briesmīgu izteiksmi, – atceras viens no PSKP CK darbiniekiem Karens Brutencs. – Militārās auditorijas lekcijās nereti skanēja tāds jautājums-replika:

– Labi, ka mēs esam sasnieguši paritāti ar Savienotām Valstīm. Tomēr mūsu ražošana ir tikai 50% no amerikāņu ražošanas, bet vēl ir Eiropa, ir Japāna. Cik gadus mēs noturēsim šo paritāti; varbūt vajadzētu sākt tūlīt, kamēr nav par vēlu?»

Bet tikai militāristi jutās tik pārliecināti par sevi. Savukārt politiskā vadība baidījās no galvenā pretinieka pirmā trieciena.

Kad Maskavā atlidoja VDR valsts drošības ministrs Ēriks Milke un viņa vietnieks izlūkošanas jautājumos Markuss Volfs, Jurijs Vladimirovičs Andropovs atradās slimnīcā. Tomēr viņš pieņēma dārgos viesus. «Nekad es vēl nebiju redzējis Andropovu tik nopietnu un nomāktu, – atcerējās ģenerālis Volfs. – Viņš aprakstīja ļoti drūmu notikumu attīstības scenāriju, uzskatot, ka atomkarš kļūst par realitāti».

1981. gada maija beigās VDK priekšsēdētājs Andropovs izlūkdienestam izvirzīja uzdevumu – izzināt agrā stadijā pretinieka gatavību kodoluzbrukumam. VDK izstrādāja brīdinājuma sistēmu kodolraķešu uzbrukuma gadījumā, kurā bija iekļauta ne tikai NATO štābu aktivitātes kontrole. Sekoja pat medikamentu iepirkumiem un asins rezervēm slimnīcām un hospitāļiem. Tā bija vislielākā mēroga izlūkošanas operācija pēckara periodā.

Kara tuvošanās sajūta Maskavā radās pēc tam, kad 1981. gada janvārī amatā stājās jaunais Amerikas prezidents Ronalds Reigans. Baltā nama saimnieks ārpolitikā ieturēja stingru nostāju, no kuras Maskavā bija atraduši. Tajā laikā rakstīja: Amerikas prezidents Ronalds Reigans un britu premjerministre Mārgarita Tečere nāca pie varas, lai nostiprinātu Rietumus un apturētu Padomju Savienības uzbrukumu.

Ronalda Reigana tēvs, īru katolis, bija lepns cilvēks, bija spiests drūmi eksistēt uz nabadzības robežas. Viņš pieturējās pie liberāliem uzskatiem, necieta kukluksklanu, rasistus un antisemītus un tāpat audzināja bērnus. Viņš aizliedza dēlam skatīties filmu «Nācijas dzimšana», tāpēc, ka tur tika slavināts kukluksklans. Tā ir amerikāņu kinematogrāfa klasika. Sižets ir šāds: pēc tam, kad nēģeri ir izvarojuši divas baltās sievietes, kukluksklans pēc Neatkarības kara saliedē novājināto valsti, amerikāņi apvienojas draudošo briesmu priekšā…

Ronalds Reigans atcerējās, kad kādu dienu kalpotājs viesnīcā, kurā gribēja apmesties viņa tēvs, teica, ka viesiem droši vien šeit patiks, tāpēc, ka šeit nav ebreju. Reigana tēvs bija sašutis:

– Bet nākamreiz jūs nelaidīsit katoļus?

Viņš ierosināja pārnakšņot mašīnā, bet neīrēt istabu tādā hotelī.

Nākamā prezidenta māte, Skotijas protestante, godprātīga sieviete, rūpējās par ieslodzītajiem un vietējās tuberkulozes slimnīcas pacientiem. Viņa gribēja, lai viņas bērni izaug par dievbijīgiem cilvēkiem un pierastu neatlaidīgi strādāt. Viņa mācīja dēlu, desmitā daļa no nopelnītā pienākas Dievam. Kad Reigans sāka pelnīt, tad viņš katru mēnesi sūtīja brālim naudu, kurš mācījās koledžā. Un katru rītu viņš deva žēlastības dāvanu pirmajam, kurš pie viņa vērsās.

«Mēs bijām ļoti nabadzīgi», – par bērnību atcerējās Ronalds Reigans. Viņš nonēsāja drēbes, kuras viņš saņēma no vecākā brāļa. Saprata, ka tikai augstākā izglītība palīdzēs izkulties no trūcīgās dzīves. Ķērās pie jebkura darba, lai samaksātu par mācībām. Sāka par radio sporta komentētāju. Ceturtdaļgadsimta laikā spēlēja piecdesmit filmās. Pēc aiziešanas no kino, sāka nodarboties ar politiku.

Kopš pēckara laikiem Ronalds Reigans cīnījās pret komunismu. Pie tam viņš uzstājās ne vienkārši par komunisma savaldīšanu, bet gan par uzvaru Aukstajā karā.

– Ņikita Hruščovs, – sašuta Reigans, – atļaujas ar mums tā runāt tāpēc, ka viņš dzird balsis: «miers par jebkuru cenu», «labāk būt sarkanam, nekā beigtam». Bet tā nedomā visi amerikāņi. Miers nav tik salds, lai dēļ tā kļūtu par vergiem.

1964. gada oktobrī, pirms prezidenta vēlēšanām, Reigans televīzijā teica kvēlu runu republikāņu kandidāta Barija Goldvotera atbalstam. Šī vēsturiskā uzstāšanās nepalīdzēja Goldvoteram, bet atnesa slavu Reiganam kā visdaudzsološākajam konservatoru politiķim, kurš neieredzēja komunismu.

– Mūsu priekšā, – skaļi teica Reigans, – atrodas nikns ienaidnieks, ar kādu jebkad cilvēcei ir iznācis saskarties tās smagajā kāpumā no tumsas uz zvaigznēm… Mums grib iestāstīt: ja mēs izvairīsimies no tiešas konfrontācijas ar ienaidnieku, viņš iemācīsies mūs mīlēt. Ikvienam, kam ir atšķirīgs viedoklis, piekarina kara kurinātāju birkas. Tiek pielietota lēta demagoģija par to, ka kāds grib nosūtīt karā svešus dēlus… Bet, ja kāds grib simtprocentīgi izvairīties no kara, tad drošs ceļš ir tikai viens – padoties ienaidniekam…

Reigana pievilcīgā āriene, viņa labvēlīgais tonis atstāja iespaidu uz auditoriju, kurai bija apnikuši bezpersoniskie politiķi. Viņa balss skanēja pārliecinoši un autoritatīvi un pie tam no viņa staroja siltums. Viņa tembriem bagātā balss bija Debesu dāvana, politiķim nenovērtējams ieguvums.

1965. gada oktobrī Reigans atbalstīja prezidenta Lindona Džonsona lēmumu par militārajām operācijām Vjetnamā:

– Savienotajām Valstīm bija pienākums pieteikt karu Ziemeļvjetnamai. Mēs noasfaltēsim visu šo valsti, iekārtosim tur pienācīgu daudzumu auto stāvvietu un uz Ziemassvētkiem paspēsim atgriezties mājās.

Viņam jautāja, vai viņš atbalstīs kodolieroču pielietošanu Vjetnamā.

– Neviens neizšķirsies ar vieglu sirdi pielietot atomieročus, – viņš atbildēja. – Bet vismazāk pārliecinātam par to jābūt ienaidniekam, ka mēs tos nepielietosim. Viņam katru nakti jāaizmieg bailēs, ka mēs to izdarīsim.

Džeralds Fords viņam divas reizes piedāvāja ministru posteņus, tomēr Reigans atteicās. Viņš pats gribēja kļūt par Baltā nama saimnieku.

Ronalds Reigans bija gudrs, bet bez intelektuāla spožuma. Asprātīgs, bet ne zinātkārs. Viņš šķita vienkāršs, tomēr aiz viņa Holivudas aktiera tēla slēpās sarežģīta figūra. Muļķi viņu kaitināja. Reigans bija par sevi ļoti pārliecināts cilvēks, viņš nebaidījās, ka viņu nenovērtē. Viņam bija stingra pārliecība. Būdams pēc profesijas aktieris, viņš bieži bija pilnīgi atklāts.

Viņa mati arī cienījamā vecumā saglabāja dabīgo kastaņu krāsu un kuplumu. Nekādu pazīmju no dubultzoda un vēderiņa. Gara auguma un stalts, viņš vienmēr nevainojami ģērbās. Reigans vienmēr bija populārs sieviešu vidū. Viens no viņa palīgiem to nosauca par «balss hormonu». Šis izteiciens radās vienā no priekšvēlēšanu braucieniem, kad gara blondīne karsti apņēma Reiganu.

– Mēs nodrošinājām viņas balsi, – stāstīja palīgs, – kaut, iespējams, pazaudējām viņas vīra balsi.

1980. gadā viņš diezgan viegli vēlēšanās uzvarēja Džimiju Kārteru, kurš zaudēja savu popularitāti.

– Es teikšu jums tā, – iecietīgi Reigans teica par Kārteru, – cilvēks melo, kurš jums apgalvo, ka viņš gūst baudījumu ejot no rīta iet aukstā dušā.

Mūsu valstī bija satriekti par amerikāņu izvēli: kā viņi varēja par valsts vadītāju ievēlēt aktieri? Reigans astoņus gadus – divus termiņus – bija gubernators Kalifornijas štatā, kas tika uzskatīts par lielāko rūpniecisko štatu. Ja Kalifornija iegūtu valstisko neatkarību, tad tā pēc ekonomiskā potenciāla būtu septītā lielvalsts pasaulē. Būdams gubernatora amatā, viņš pārvērtās par norūdītu un prasmīgu vadītāju.

Reigans bija piesardzīgs cilvēks. Viņš pārdomāja un plānoja katru soli. Un saprata, ka saņem valsti ekonomiskās krīzes laikā. Jaunais prezidents uzskatīja, ka viņa priekšgājējs Kārters parādīja, kā nevajag vadīt valsti: mēģināja visu izdarīt uzreiz un pārāk daudz uzņēmās uz sevis. Bija jāizvirza prioritātes. Katru dienu noteikt galveno uzdevumu un panākt tā risinājumu. Reigans paļāvās uz prasmīgiem menedžeriem un palīgiem. Pierada pie īsiem ziņojumiem, kuri beidzās ar skaidriem priekšlikumiem, kā risināt problēmu. Viņš palīgiem teica:

– Ja jūs neesat spējīgi visu izklāstīt vienā lappusē, tātad, jūs neesat tikuši skaidrībā ar problēmu.

«Kā visi izcili politiskie darbinieki, – rakstīja viens no viņa palīgiem, – viņš instinktīvi saprata, kam ir nozīme, kam nē, kas labs, un kas ir slikts valstij. Šo īpašību nav iespējams iemācīt. Tāpat kā absolūto dzirdi – tā ir iedzimta dotība. Ja runa gāja par izpildījuma detaļām, pret tām viņš bija vienaldzīgs, ja tika skarti principiāli jautājumi, viņš bija nelokāms…»

Baltais nams Ronalda Reigana laikā bija līdzīgs Kolizejam, kurā cīnījās gladiatori. Reigans piemeklēja komandu no stipriem un stingriem cilvēkiem un aukstasinīgi novēroja, kā viņi viens otram mēģina pārgriezt rīkli. Bet šajā sistēmā bija priekšrocība: prezidents dzirdēja dažādus viedokļus. Viņš nesodīja par atklātību, tāpēc saņēma pilnu informāciju. Viņš reti kritizēja padotos, nekad nestrostēja un vispār nezaudēja pār sevi kontroli. Neieredzēja atlaist cilvēkus.

– Reigans, – atcerējās viņa aparāta vadītājs, – nevarēja sevi piespiest paskatīties cilvēkam acīs un pateikt: «Tu, kuces dēls, to gribēji – tu to saņēmi, tu esi atlaists.»

Savā ziņā Reigans tā arī palika kā puisis no Vidējiem Rietumiem. Viņš uzskatīja, ka viņa jaunības laika vienkāršie lēmumi ir pielietojami jebkurām situācijām pieaugušo dzīvē. Stingri ticēja tam, ka jebkurš cilvēks, izrādot neatlaidību un centību, ir spējīgs sasniegt panākumus bez valsts palīdzības, kuras pilnvarām jābūt ierobežotām. Un viņš guva panākumus. Viņa laikā ekonomika pārvarēja krīzi un sākās uzplauksmes laikmets.

«Viņa ievēlēšana, – uzskata pašreizējais Savienoto Valstu prezidents Baraks Obama, – sakrita ar amerikāņu tieksmi pēc kārtības, mūsu vēlmi noticēt, ka mēs neesam rotaļlieta augstāko spēku rokās, un paši esam spējīgi noteikt savu un kopējo likteni, mūsu ticību tradicionālām vērtībām, tādām kā neatlaidīgs darbs, patriotisms, personīgā atbildība, optimisms…»

Reigans apsolīja:

– Mēs visu piespiedīsim, apgriezīsim un sakārtosim, kamēr nepanāksim izdevumu samazināšanu valsts aparātam.

Reigans sacīja, ka priekšroku dotu vispār atteikties no ministru kabineta. Valstij pietiktu ar valsts sekretāru, aizsardzības ministru, tieslietu ministru un finanšu ministru. Tāds bija ASV pirmais ministru kabinets, tikai tā sastāvā vēl bija pasta priekšnieks.

Prezidents Reigans krasi samazināja nodokļus. Viņš bija pārliecināts, ka progresīvo ienākumu nodokli ir izgudrojuši marksisti. No viņa redzes viedokļa tā ir muļķība – kāpēc vairāk pelnošajiem, tas ir vairāk strādājošiem un prasmīgiem cilvēkiem jāmaksā vairāk, bet slaistiem un neprašām – mazāk?

– Progresīvā nodokļu aplikšanas skala mums ir nākusi no Kārļa Marksa, – Reigans pārliecināja vēlētājus. – Ar šīs nodokļu aplikšanas sistēmas palīdzību viņš gribēja iznīcināt vidusšķiru, tāpēc, ka vidusšķira traucē celt sociālismu.

Reigans rūpīgi sargāja sevi un savu privāto dzīvi no ārpasaules. Viņš bija noslēgts un auksts sarunās ar svešiniekiem. Turēja tos pa gabalu. Ārējā labvēlība, atzīmēja viņa darbinieks, kalpoja kā vairogs, kas aizsargāja viņu no daudz draudzīgākām attiecībām ar cilvēkiem. Viņš izmantoja savu neizsīkstošo joku un anekdošu krājumu, lai izvairītos no nopietnas sarunas. Zirgi, kovboja zābaki, cepure – tajā ir viss Reigans. Viņš dievināja pabūt pie dabas. Rančo bija viņa paša iemīļotākā vieta uz zemes. Pie pirmās izdevības viņš kopā ar sievu muka no Vašingtonas.

Viņa pirmā laulība izrādījās neveiksmīga – sieva no viņa aizgāja, kaut gan viņiem bija mīlestība no pirmā acu skatiena. Holivudas zvaigzne Džeina Vaimana iesniedza šķiršanos, apsūdzot Reiganu «sevišķā garīgajā nežēlībā». Viņa pastāstīja, ka vīra interese par politiku paņem visu viņa laiku, ka viņš piespieda viņu iet uz mītiņiem, kaut tajā pašā laikā viņai ir savas intereses:

– Manas domas viņš nekad neuzskatīja par svarīgām. Beigās mums nepalika nekā kopīga, nekā, kas varēja saglabāt mūsu laulību.

Viens no žurnāliem nocitēja viņas teiktos vārdus vīram:

– Ej prom, man ar tevi ir skumji. Ej un nodarbojies ar kārtības ieviešanu pasaulē; varbūt mēs kādreiz atjaunosim mūsu sarunu.

Toties viņam paveicās otrajā reizē. Nensija Deivisa, glīta un miniatūra bijusī aktrise, vienmēr stāvēja līdzās un skatījās uz viņu ar iemīlējušām acīm. Arī viņam neeksistēja cita sieviete. Viņa laulība ar Nensiju bija vairāk nekā laimīga. Tā bija viņa dzīves kodols. Viņam nebija nekā svarīgāka kā attiecības ar sievu.

«Šodien Nensijai ir dzimšanas diena! – ierakstīja viņš dienasgrāmatā. – Dzīve būtu bijusi garlaicīga, ja viņa nebūtu piedzimusi. Kas būtu noticis ar mani, ja viņa nebūtu parādījusies uz pasaules? Es pat negribu par to domāt».

Ronalds Reigans Baltajā namā ienāca ar stingru izpratni par to, ko viņš ir nodomājis darīt. Šīs misijas īstenošanu viņš gaidīja divdesmit gadus. Nevienam no prezidentiem nebija šī vēsturiskā optimisma. Pirmkārt, viņš gribēja atjaunot Amerikas militāro varenību, otrkārt, atdzīvināt ekonomisko varenību. Visam pārējam bija otršķirīga nozīme. Viņa pievilcība, smaids, lieliskais iedegums, lielie logi un daudz gaismas radīja sajūtu, ka Reigana laikā Ovālajā kabinetā vienmēr spīd saule.

– Es neatceros nevienu gadījumu, – atminas viņa palīgs Maikls Dīvers, – kad amerikāņu karavīrs būtu gājis bojā izpildot savu pienākumu un Reigans nesatiktos ar viņa atraitni, vīru, vecākiem vai vismaz nepiezvanītu viņiem uz mājām. Kad notika katastrofas, viņš sēdēja un stundām apzvanīja bojā gājušo radiniekus.

Reigans nebija ne ciniķis, ne vienaldzīgs pret svešām ciešanām. Tas ir redzams, kad lasa viņa dienasgrāmatu, kuru viņš rakstīja visus astoņus prezidentūras gadus un kura nebija paredzēta publikācijai. Lūk, dažādu gadu ieraksti:

«Šodien jauniešiem pasniedzu medaļas par labu dienestu un varonību. Elpa aizrāvās, kad atzīmēja astoņpadsmit gadīga jaunieša varoņdarbu, kurš līda pa cauruli, lai no cisternas izvilktu divus mediķus, kuriem draudēja saindēšanās ar gāzi. Es medaļu pasniedzu viņa vecākiem – viņš gāja bojā…

Pēc pusdienām pazvanīju misis Nelsonei – viņas dēls, «zaļā berete», gāja bojā mācību uzdevuma laikā Panamā. Viņam bija divdesmit pieci gadi. Viņš bija teicis mātei, ka vēlas dienēt armijā, lai palīdzētu man. Manā priekšā ir izgriezums no avīzes ar viņa fotogrāfiju. Skaists puisis. Es gribētu atrast vārdus, kuri kaut nedaudz spētu mierināt viņa māti. Kad viņa man nodeva viņa vārdus, es apjuku. Kā es vēlētos nopelnīt tādu uzticību…

18.15 es devos uz Endrjūsas aviācijas bāzi – uz sešpadsmit kritušo karavīru sagaidīšanu no Beirutas. Nensija un es parunājām ar visu bojā gājušo ģimenēm. Mēs abi bijām asarās. Viss, ko es varēju, – tas bija paspiest rokas. Runāt nevarēju – kakls aizžņaudzās».

Ronalds Reigans glabāja māšu novēlējumus un centās palīdzēt cilvēkiem. Pie kam to darīja neizmantojot valsts līdzekļus. Tā bija viņa personīgā labdarība. Lūk, izraksti no prezidenta dienasgrāmatas gadu gaitā:

«Avīzes «The New-York Times» rīta numurā izlasīju notikumu par 29 gadus vecu cilvēku (jau gadu bez darba, ir sieva un astoņi bērni). Viņš brauca uz darba sarunām. Atpakaļceļā viņš redzēja, kā akls un pavecs vīrs (viņam bija septiņdesmit pieci gadi) iekrita metro starp vagoniem. Misters Endrjūss bez svārstīšanās lēca un izglāba viņu. Es viņam pazvanīju. Vaicāju, vai viņš ir dabūjis darbu. Viņš teica, ka pagaidām nav zināmi pārrunu rezultāti. Es pazvanīju uz šo kompāniju. Operators teica, ka līnijai ir pieslēdzies gan menedžeris, gan viņa māte. Es viņiem jautāju, vai viņi ir lasījuši rakstu avīzē. Esot lasījuši. Misters Endrjūss dabūja darbu…

Dienā pazvanīju uz Konektikutu Karlam Rosovam un viņa sievai. Viņi bija paņēmuši audzināšanā divpadsmit bērnus-invalīdus, tādus, kuri parasti neizdzīvo. Es parunāja ar viņiem un visiem bērniem. Es sajutu mīlestību un prieku, kas valdīja šajā namā. Ja kāds grib pārliecināties par to, ka Dievam ir iecere attiecībā par katru no mums, tad vajag satikties ar šo pāri…

Nosūtīju čeku (500 dolārus) Šeilai Petersenai, kura bija izveidojusi palīdzības programmu ģimenēm, kurās bērniem ir vajadzīga daudz nopietnāka medicīniskā palīdzība, nekā tās ir spējīgas to apmaksāt…

Vakarā televīzija pastāstīja par jaunu melnādaino vīrieti, kurš izglāba desmitgadīgu bērnu, kuram bija uzbrucis noziedznieks ar nazi. Tomass Loks – tā viņu sauc, viņam ir divdesmit pieci gadi, viņš ir bezdarbnieks. Viņš dabūs darbu, kad iznāks no slimnīcas. Es piezvanīju viņam un cilvēkam, kurš viņam dos darbu…

Saņēmu vēstuli no misis Gārdneres, kura dzīvoja Indiānā. Viņa jau man bija rakstījusi. Viņai ir 42 gadi, viņa ir zaudējusi kājas, pārvietojas ratiņos. Viņa nežēlojas. Viņas septiņpadsmit gadīgais dēls Kevins, šķiet, ir lielisks puisis. Viņš strādā, lai palīdzētu, un vienlaicīgi mācās. Pēc iepriekšējās vēstules es viņam nosūtīju čeku simts dolāru vērtībā. Tomēr kāds viņam bija pateicis, ka es patiesībā neesmu gribējis, lai viņš saņemtu naudu. Es viņai piezvanīju un palūdzu, lai viņas dēls obligāti par čeku saņemtu naudu, un dzēsto čeku atsūtītu man atpakaļ par piemiņu. Kamēr es runāju, man kamols stāvēja kaklā. Saruna bija brīnišķīga. Kāda lieliska diena».

Būdams gubernators, viņš ļoti asi izteicās par Padomju Savienību:

– Katru gadu mēs atzīmējam Paverdzināto tautu dienu. Bija laiks, kad pie mums, Savienotajās Valstīs, sakarā ar to tika izteikta cerība par brīvību nākotnē tiem, kuri līdz šim ir paverdzināti. Tomēr mēs arvien vairāk izkropļojam šo tēmu un tagad esam nonākuši līdz tam, ka izmantojam šo datumu, lai runātu par mieru, nepieminot brīvību. Vai var žēlot gūstā saņemtos tajā pašā laikā nenodarot pāri iebrucējiem?

Redzot, kas notiek aiz dzelzs priekškara, Reigans teica:

– Mums jāpārtrauc visas attiecības ar krieviem. Lai viņu sistēma pati sabrūk, bet tajā pašā laikā jāuzpērk visi kvieši no mūsu fermeriem un jātur tie pa rokai, lai pabarotu krievus, kad viņi beidzot iegūs brīvību.

Priekšvēlēšanu kampaņas laikā 1980. gadā Reigans skaidroja saviem palīgiem, ka viņam nebūs vienkārša politika attiecībā pret Padomju Savienību:

– Mēs uzvarēsim, bet viņi pazaudēs.

Divas nedēļas pirms ievēlēšanas prezidenta amatā Reigans paziņoja:

– Es domāju, ka fermeri būtu pirmajās rindās, ja nacionālās drošības interesēs mēs vienā jaukā dienā pateiktu Padomju Savienībai: «Pietiek! Izolācija, un nekādas tirdzniecības! Mēs vairāk ar jums netirgosimies, kamēr jūs neizdarīsiet to un to». Pēc katras provokācijas jāseko embargo. Un tie varētu būt atbildes pasākumi jebkurai agresijai, kas apdraud mūsu nacionālo drošību.

Jau pirmajā preses konferencē Baltajā namā Reigans, atbildot uz korespondenta jautājumu, teica:

– Padomju līderi ir piesavinājušies sev tiesības izdarīt jebkurus noziegumus, melot un apmānīt. Mums ir citi morālie principi.

Visi bija satriekti – tik atklāti prezidenti neizsakās. Ronalds Reigans no sirds novēlēja:

– Marksismam-ļeņinismam jāpārvēršas par vēstures putekļiem, tāpat kā visām citām tirānijām, kas cilvēkiem atņēma brīvību.

Uzstājoties nacionālās evaņģēlistu asociācijā, Reigans Padomju Savienību nosauca par «mūsdienu pasaules ļaunuma centru». Viņš uzrunāja pretkara kustību:

– Izvairieties no vilinājuma nostāties pāri cīņai un nolīdzināt abas puses, aizmirstot neseno vēsturi un ļaunuma impērijas agresīvos centienus. Nosaucot bruņošanās sacensību vienkārši par pārpratumu, jūs atsakāties piedalīties cīņā starp taisnību un meliem, starp labo un ļauno.

Slavenā izteiciena «ļaunuma impērija» autors bija prezidenta aparāta darbinieks Tonijs Dilans, kurš Reiganam rakstīja runas. Prezidentam šis izteiciens iepatikās. Pie tam viņš nejauca uzstāšanos mītiņos ar ikdienas praktisko politiku.

Sešdesmito gadu sākumā Reigans sašutis izteicās:

– Mēs esam pārliecināti, kam mēs varam sēsties pie sarunu galda ar mūsu pretinieku, ka abām pusēm ir nedaudz taisnības un nedaudz nav taisnības. Bet kā samierināt labo ar ļauno? Kā var samierināt mūsu ticību Dievam ar mūsu pretinieka dialektisko materiālismu? Kā panākt vienošanos ar cilvēkiem, kuri apgalvo, ka mums nav dvēseles, ka neeksistē aizkapa dzīve, ka nav Dieva?

Kļuvis par prezidentu, Reigans mēģināja noregulēt dialogu ar padomju vadītājiem. Aiz tēlainas antikomunistiskas retorikas fasādes slēpās elastīgs un pragmatisks sarunu partneris, kurš pārliecināts par savām spējām vienoties par bruņošanās sacensības beigām. Starp citu, viņš cerēja uz kluso diplomātiju, ar kuras palīdzību mēģināja izvilkt politiskos ieslodzītos no padomju cietumiem un nometnēm.

Viņš pats rakstīja vēstules Maskavai. Pēc tam, kad Reigans gandrīz gāja bojā atentātā, viņš uzrakstīja vēstījumu, kas bija adresēts Leonīdam Iļjičam Brežņevam:

« Cienījamais prezidenta kungs!

Es lūdzu atvainot mani par to, ka kavējos ar atbildi uz Jūsu vēstuli. Vienīgais izskaidrojums – nav vienkārši atgriezties normālā dzīves ritmā pēc slimnīcas…

Ir viena problēma, kurai pievērst Jūsu uzmanību ir mans pienākums…

Es izpētīju visu informāciju, kas saistīta ar cilvēku uzvārdā Ščaranskis, kurš atrodas vienā no Jūsu cietumiem. Es varu Jums apgalvot, ka viņš nekad nav bijis saistīts ne ar vienu Savienoto Valstu valdības iestādi. Es redzēju ziņojumus padomju presē, ka viņš nodarbojies ar spiegošanu mūsu valsts labā. Es varu Jums apgalvot, ka tie ir meli.

Nesen mani apciemoja viņa sieva. Viņi apprecējās un kopā pavadīja vienu dienu pirms tam, kad viņa emigrēja uz Izraēlu, cerot, ka viņš drīz sekos viņai. Es ticu, ka būtu taisnīgi viņu atbrīvot un ļaut viņam satikties ar savu sievu.

Ja Jūsu sirds novēl Jums to izdarīt, tad šis notikums paliks tikai starp mums, tāpēc es šo vēstuli rakstu ar roku.

Turpinot šo tēmu, vai es varu aizlikt vārdu par divām ģimenēm, kuras trīs gadus mūsu vēstniecībā Maskavā dzīvo pārāk nekomfortablos apstākļos? Tās ir Vasarsvētku draudzes ģimenes, kuras baidās no vajāšanas viņu reliģiskās piederības dēļ. Kā man zināms, šīs baznīcas pārstāvji Amerikā parūpēsies par viņiem, ja tiem ļaus izceļot uz ASV.

Un arī tas tieši tāpat paliks starp mums, es nestāstīšu, ka vērsos pie Jums ar tādu lūgumu. Pie tam es esmu pārliecināts, ka Jūs saprotat, kā tādi soļi samazinātu manas problēmas nākamajās sarunās starp mūsu valstīm».

Divas Vasarsvētku draudzes ģimenes izlauzās cauri apsardzei un patvērās Amerikas vēstniecībā. Piecus gadus tās dzīvoja pagraba dzīvoklī, kamēr padomju varas iestādes neatļāva izbraukt uz ārzemēm.

Anatolijs Ščaranskis bija fiziķis, kurš mēģināja izbraukt uz Izraēlu. Tā vietā, lai viņu atlaistu, VDK sarīkoja procesu, kurā viņu apsūdzēja spiegošanā un apcietināja. Apsūdzības bija acīmredzami safalsificētas, un rezonanse izrādījās daudz lielāka, nekā cerēja Lubjankā.

«Ščaranska sieva, – dienasgrāmatā ierakstīja Reigans, – apciemoja mani kopā ar jaunu bēgli no GULAG-a (atsēdēja desmit gadus). Ščaranska kundze saņēma atļauju izceļošanai uz Izraēlu nākamajā dienā pēc kāzām. Viņa aizbrauca – varas iestādes teica, ka drīz arī viņš aizbrauks. Tagad viņš ir GULAG-ā, viņu nosauca par amerikāņu spiegu, kas viņš nebija. Nolādētie necilvēcīgie monstri! Viņš ieslodzījumā stipri novājēja un bija ļoti slims. Es apsolīju, ka izdarīšu visu, kas ir manos spēkos, lai viņu atbrīvotu. Un es to izdarīšu».

Atbilde no Maskavas tika nodrukāta uz rakstāmmašīnas, un Reigans nolēma, ka Brežņevs, iespējams, vispār nav redzējis viņa vēstuli. Pēc Leonīda Iļjiča nāves prezidents ar tādu pašu entuziasmu mēģināja noregulēt dialogu ar jauno padomju vadītāju Juriju Vladimiroviču Andropovu.

Rietumu avīzes ar cerību rakstīja par Andropova aizraušanos ar amerikāņu džezu, skotu viskiju un britu spiegu romāniem. Andropova pirmie valdīšanas mēneši iezīmējās ar sava veida miermīlīgiem uzbrukumiem – viņā vārdā parādījās dažādi priekšlikumi attiecībā uz bruņojuma samazināšanu. Tomēr visas idejas bija ietītas parastajā padomju propagandas retorikā, tāpēc Rietumos netika uzņemtas nopietni.

Ārzemju izlūkdienesti maz ko zināja par bijušo VDK priekšsēdētāju. CIP nebija arī nojausmas par viņa bēdīgo veselības stāvokli. Jurijs Vladimirovičs Andropovs pēc būtības bija invalīds, kurš ar grūtībām staigāja, bet Vašingtonā gatavojās viņa vizītei Savienotajās Valstīs.

«1983. gada 13. maijs, piektdiena, Nacionālās drošības padome, – atzīmēja Reigans dienasgrāmatā, – apsprieda jautājumu par tikšanos augstākajā līmenī. Andropovs varbūt atbrauks uz ANO. Ja tā, tad mums vajadzētu viņu uzaicināt uz Vašingtonu ».

Starp abiem līderiem sākās sarakste.

Ronalds Reigans:

«7. augusts, svētdiena, saulaina diena. Vakarā atgriezos Baltajā namā. Bils Klarks ieradās ar Andropova atbildes vēstuli uz manu vēstuli, kas bija uzrakstīta ar roku. Viņš pauž vēlmi turpināt komunicēt personīgā līmenī un apspriest svarīgus jautājumus».

Tomēr dialogs nenotika. 1983. gadā padomju-amerikāņu attiecības bija nonākušas līdz viszemākajam punktam kopš Karību krīzes laikiem. Naktī no 31. augusta uz 1. septembri Dienvidkorejas pasažieru lidmašīna, kas bija izlidojusi no Ankoridžas (Aļaska), ielidoja padomju gaisa telpā. Padomju iznīcinātājs-pārtvērējs SU-15 ar divām raķetēm notrieca Dienvidkorejas civilo lidmašīnu «Boing-747», ekipāža un visi pasažieri – 269 cilvēki gāja bojā.

Sākumā padomju vadība vispār noliedza, ka ir notriekta Dienvidkorejas lidmašīna. Pēc tam Maskava paziņoja, ka lidmašīnu apšaudīja, bet netrāpīja. Un tikai trešajā reizē, pēc nedēļas, atzina, ka lidmašīnu notrieca, un izteica nožēlu «sakarā ar nevainīgu cilvēku nāvi». Bet bija jau par vēlu. Pasaule satraucās ne tikai par to, ka bojā gāja nevainīgi cilvēki, bet arī par atklātiem meliem.

Reigans apsūdzēja padomju vadību masveida slepkavībā: tas ir «noziegums pret cilvēcību, kurš nekad netiks aizmirsts».

Padomju Savienības vēstnieks Savienotajās Valstīs Anatolijs Dobriņins atpūtās Krimā. Viņu izsauca Andropovs, kurš jau bija kļuvis par partijas un valsts vadītāju. Uzdeva:

Brauc atpakaļ uz Vašingtonu un pacenties izdarīt visu iespējamo, lai noslāpētu mums šo pilnīgi nevajadzīgo konfliktu. Mūsu militāristi ir pieļāvuši kolosālu muļķību. Tagad mums ilgi vajadzēs izstrēbt šo kļūdaino rīcību.

Andropovs, pēc Dobriņina vārdiem, bija nikns uz «tukšpaurainajiem ģenerāļiem, kuri mūsu attiecības ar Savienotajām Valstīm ir noveduši līdz pilnīgam kraham». Andropovs domāja, ka «Boing» lidojums bija Amerikas specdienestu provokācija, lidmašīnu nevajadzēja notriekt, bet piespiest nosēsties vienā no padomju lidlaukiem. Notriektā Dienvidkorejas lidmašīna kļuva par upuri panikot sākušai Padomju armijas pavēlniecībai.

Reigana laikā pilnā sparā noritēja jaunu ieroču sistēmu izstrāde: uzkonstruēja smago raķeti MX ar desmit paštēmējošām atdalošajām kodolgalviņām – padomju militāristi to uzskatīja par pirmā trieciena ieroci; raķeti «Migitmen» ar vienu manevrējošo kaujas galviņu; stratēģisko bumbvedēju B-1, stratēģiskās nozīmes kodolzemūdeni «Trident».

Maskavu visvairāk uztrauca Reigana Stratēģiskās aizsardzības iniciatīva. Reigans bija īsts kodolatbruņošanās piekritējs. Konservatori viņu izsmēja par naivumu. Liberāļi neticēja viņa atklātībai. Bet Reigans bija pārliecināts, ka ir iespējams atbrīvoties no kodolieročiem.

1982. gada 14. septembrī Reigans rakstīja savā dienasgrāmatā: «Bija atnācis doktors Tellers. Viņš izklāstīja satriecošu ideju – izmantot kodolieročus kopā ar lāzeriem, lai pārtvertu un iznīcinātu ienaidnieku raķetes augstu virs zemes».

Edvards Tellers ir Amerikas ūdeņraža bumbas tēvs. Viņš uzskatīja, ka Padomju Savienībā jau sen tiek izstrādāti jauna veida ieroči, kas ļautu notriekt starpkontinentālās ballistiskās raķetes un militāros pavadoņus. Tāpēc krievi ir jāapsteidz. Šo ideju amerikāņiem prezidents Reigans izklāstīja uzrunā 1983. gada 23. martā. Reigans izvirzīja Stratēģiskās aizsardzības iniciatīvu, kuras mērķis bija, lai bailes no padomju raķešu draudiem atvairītu ar aizsardzības rakstura pasākumiem un nosegtu valsti ar pretraķešu vairogu.

Mūsu drošībai, – paskaidroja Reigans, – jābalstās nevis uz iespēju dot atbildes triecienu, bet gan spējām pārtvert un iznīcināt padomju ballistiskās raķetes agrāk, nekā tās gāzīsies virsū mums un mūsu sabiedrotajiem.

Reigans aicināja zinātniekus «Savienoto Valstu teritoriju padarīt neievainojamu no jebkura pretinieka uzbrukuma», radīt lāzerus, kas būtu izvietoti pavadoņos un atomkara gadījumā notriektu padomju raķetes pacelšanās stadijā, kad ātrums vēl nav liels. Viņš ticēja, ka tas padarīs kodolieročus nevajadzīgus un pasaule tiks vaļā no briesmīgajiem draudiem.

Reigana militārā-kosmiskā programma kļuva par nepatīkamu pārsteigumu padomju militāristiem. Tik daudzus gadus izveidoja arsenālus ar ballistiskajām kodolraķetēm, kas spēj iznīcināt Savienotās Valstis! Vai tiešām amerikāņi spēs tās vienkārši notriekt kosmosā, un daudzu gadu pūles būs veltīgas?

No militāristiem un zinātniekiem pieprasīja atrast «asimetrisku atbildi» amerikāņu pretraķešu aizsardzības izvēršanai. Padomju stratēģiskajiem spēkiem jāsaglabā spēja dot pretiniekam «nepieņemamu kaitējumu». Likme tika likta uz to, lai paaugstinātu kaujas gatavības stabilitāti starpkontinentālo ballistisko raķešu un stratēģiskās nozīmes zemūdens raķešu kreiseru palaišanas iekārtām un kaujas galviņu ar atdalošajām vadošajām daļām spēju pārvarēt pretraķešu aizsardzību.

«Nacionālās drošības padomē, – dienasgrāmatā ierakstīja Reigans, – apsprieda Padomju Savienības panākumus aizsardzības ieroču izstrādāšanā pret kodolraķetēm. Viņi sacēla velnišķīgu troksni ap mūsu pētnieciskajiem darbiem, bet paši ar to nodarbojas jau divdesmit gadus. Bet mēs tikai sākām».

Reigans runāja par aizsardzības ieročiem. Viņš netaisījās uzbrukt. Viņš vēlējās garantēt savai valstij drošību pret kodoltriecienu. Reigans mēģināja nodibināt personīgu kontaktu ar Andropovu, lai apspriestu kā uzlabot abpusējās attiecības. Tomēr ģenerālsekretārs amerikāņu prezidentā redzēja cilvēku, kurš gatavs konflikta temperatūru paaugstināt līdz tiešai konfrontācijai, un, pēc būtības, gatavojās karam. Jurijs Vladimirovičs nevarēja pat pieļaut, ka Reigans patiesi mēģina veikt soli viņam pretī. Tas bija Andropovam raksturīgs aizdomīgums, ko viņā bija ieaudzinājusi ilgā dzīves pieredze.

1983. gada rudenī notika NATO mācības. Tika trenēta štābu darbības koordinācija atomkara gadījumā. Mācībās paredzēja radio klusēšanu, pēc tam radiofrekvenču maiņu un kodu maiņu. Tas vienmēr izraisa satraukumu pretējā pusē. Un vēl bija paredzēts, ka manevros piedalīsies prezidents Reigans, viceprezidents Bušs un Štābu priekšnieku komiteja. Prezidenta palīgs nacionālās drošības jautājumos Roberts Makfārleins nonāca pie secinājuma, ka nedrīkst provocēt Maskavu, un izsvītroja šo punktu no plāna.

Makfārleinam izrādījās taisnība. Padomju izlūkdienests nolēma, ka manevri var būt maskēšanās un var tikt izmantoti kodoltrieciena izdarīšanai pret PSRS. Kad mācības sākās, bruņotie spēki saņēma pavēli paaugstināt kaujas gatavību. Bet izlūkdienestam bija jānoskaidro, vai nav izziņota trauksme amerikāņu bāzēs Rietumeiropā. Padomju vadītāji ticēja, ka Reigans ir gatavs dot pirmo triecienu.

Astoņdesmito gadu sākumā puse no Padomju armijas radiotehniskajām apakšvienībām kaujas dežūru veica ar ieslēgtām radiolokācijas stacijām. Personālsastāvu pastāvīgi piecēla pēc trauksmes – ASV un NATO lidmašīnu parādīšanās pie robežām tika uzskatīta par gatavības № 1 izziņošanu.

– Mūsu stacijas, – pastāstīja radiotehniskā karaspēka priekšnieks ģenerālleitnants Aleksandrs Šramčenko, – bija izvietotas arktiskajās salās – Franča-Josifa Zemē (Grembela salā), Novaja Zemļā galējā ziemeļu punktā (Želaņije rags), Vizes salā Karas jūrā, Severnaja Zemļā, Vaigačas, Vrangeļa, Diksona salās. Tā bija ļoti smaga dzīve. Dažas rotas pārtiku un degvielas-smērvielu materiālus saņēma reizi gadā. Rota – tie ir trīsdesmit cilvēki, seši-septiņi virsnieki, pieci-seši praporščiki, astoņpadsmit-divdesmit seržanti un karavīri. Virsnieku sievas arī ir dienošās militārpersonas. Tas neizmaksāja lēti, toties tas bija pats ērtākais maršruts amerikāņu bumbvedējiem. Padomju pārtvērējiem bija jāpārtver bumbvedēji pirms tam, kad tie paspēs palaist spārnotās raķetes. Tāpēc tos vajadzēja atklāt pēc iespējas ātrāk.

CIP ziņoja prezidentam, ka Maskavā valda bailes par pēkšņo amerikāņu kodoltriecienu. Reigans teica Robertam Makfārleinam:

– Es nesaprotu, kā viņi var tam ticēt, bet vajag aizdomāties par to, ko tas nozīmē.

«Krievi paranoidāli baidās, ka mēs viņiem uzbruksim, – Reigans ierakstīja dienasgrāmatā. – Mums kaut kā jānoved līdz viņiem doma, ka mēs to nedarīsim. Es pusdienoju ar VFR kancleru Helmutu Kolu. Viņš apstiprināja manu pārliecību par to, ka Padomes – kā minimums daļēji – virza neaizsargātības sajūta. Viņi arvien vēl saglabā prettanku stabus un dzeloņdrātis, lai atcerētos, cik vācieši tuvu pienāca Maskavai».

Prezidents mēģināja saprast, kas notiek aiz dzelzs priekškara. CIP katru nedēļu viņam piegādāja biezas mapes ar izlūkošanas informāciju par situāciju PSRS iekšienē. Viņu satrieca ziņojumi par rindām pēc produktiem, par pirmās nepieciešamības preču trūkumu, par to, kā padomju rūpnīcas stāv rezerves detaļu trūkuma dēļ. CIP ziņoja Reiganam, ka padomju ekonomikā ir novērojama krīze, tās pieaugums ir samazinājies un tā nespēs apmierināt militāristu pieprasījumus un paaugstināt dzīves līmeni. Ja Rietumi traucēs Maskavai saņemt kredītus un padomju ekonomikai ārkārtīgi svarīgās tehnoloģijas, padomju režīms būs spiests uzsākt reformas.

VFR valdība, gluži pretēji, stimulēja padomju energonesēju eksportu. Tieši tad tika apspriests jautājums par gāzes vada celtniecību no Jamalas pussalas uz Rietumeiropu. Reigana administrācija brīdināja, cik bīstami ir nonākt tādā atkarībā no Maskavas, tomēr Eiropas valstis 1981. gada septembrī izteicās par celtniecības paātrināšanu un nodrošināja Padomju Savienībai lētu kredītu piešķiršanu. Decembrī Vašingtona gribēja sodīt PSRS par kara stāvokļa ieviešanu Polijā aizliedzot Maskavai pārdot naftas un gāzes iekārtas. Eiropieši iebilda.

Reigans bija pārliecināts, ka Savienotās Valstis var atļauties bruņošanās sacensību, bet Padomju Savienība – nē. Viņš uzskatīja, ka Maskavai ir tikai divi varianti – vai nu izstāties no sacensības, vai piedzīvot pilnīgu bankrotu.

«Sarunājos ar mūsu vēstnieku Krievijā, –Reigans atzīmēja dienasgrāmatā. – Viņš daudz ko apstiprināja no tā, ko es domāju par Padomēm: ekonomika ir stagnācijā, korupcija, ciniska attieksme pret komunismu un varu. Vajadzētu no jauna pārdomāt mūsu stratēģiju. Viņu sociālisms – tā ir ekonomiska neveiksme. Vai mēs nepalīdzēsim padomju cilvēkiem, ja vienkārši ļausim viņu ekonomiskai sistēmai sabrukt? Padomju ekonomika ir ļoti sliktā stāvoklī. Ja mēs liegsim viņiem kredītus, viņi prasīs pēc palīdzības, lai nenomirtu badā».

Padomju ekonomika izskatījās labāk, pateicoties naftas cenu kāpumam pēc 1973. gada oktobra kara Tuvajos Austrumos. Naftas dolāri ļāva Padomju Savienībai importēt gandrīz visu, kas tai bija vajadzīgs, – no graudiem līdz jaunajām tehnoloģijām. Naftas ieguve Rietumsibīrijā desmit gadu laikā, no 1970. līdz 1980. gadam palielinājās desmit reizes, gāzes ieguve – piecpadsmit. Padomju Savienība pārvērtās Rietumiem par milzīgu noieta tirgu. Septiņu gadu laikā PSRS iepirka iekārtas un tehnoloģijas par 50 miljardiem dolāru. Izzuda vajadzība pēc ekonomikas reformēšanas, kad valstī straumēm ieplūda naftas dolāri.

Nauda tikpat arī ātri aizgāja - tiešas finansiālas palīdzības veidā vai naftas piegādēs Varšavas līguma valstīm, Afganistānai, Kubai, Mongolijai, Dienvidjemenai, Alžīrai, Etiopijai… Precīzus skaitļus neizdodas noskaidrot, tomēr astoņdesmitajos gados kopējais palīdzības apjoms sabiedrotajiem Austrumeiropā un trešās pasaules valstīs sastādīja no 15 līdz 20 miljardiem dolāru gadā. Tas bija vairāk nekā puse no eksporta.

Reigana stratēģijas kodols bija sarežģīts plāns – izmantot padomju sistēmas vājās vietas, sevišķi ekonomikas neefektivitāti.

Šīs programmas galvenie punkti:

1)      slepens finansiāls atbalsts «Solidaritātei» Polijā;

2)      finansiāls un militārs atbalsts afgāņu pretošanās kustībai;

3)      sadarbība ar Saūda Arābiju cerībā samazināt naftas cenu un ierobežot padomju gāzes eksportu uz Rietumiem, lai samazinātu padomju cietās valūtas rezerves;

4)      ierobežot PSRS piekļuvi augstām tehnoloģijām uzliekot embargo mūsdienu izstrādājumu piegādēm aiz dzelzs priekškara;

5)      finansiālā un militārā palīdzība antikomunistiskiem spēkiem trešās pasaules valstīs;

6)      ASV militarizācija, lai pastiprinātu spiedienu uz padomju ekonomiku.

Ronalds Reigans 1980. gadā no vēlētājiem saņēma mandātu militārās neievainojamības atjaunošanai. No 1974. gada sabiedriskās domas aptaujas fiksēja nepārtrauktu ikmēneša amerikāņu atbalstu aizsardzības izdevumu palielināšanai. Amerikāņi vēlējās, lai prezidents palielinātu militāro varenību aizsardzībai pret pieaugošajiem padomju draudiem. Vienlaicīgi pastiprinājās naidīgums pret Padomju Savienību. Notika tiešs antisovjetisma pieaugums, bet ne antikomunismam vispār. Uzlabojās attieksme pret Ķīnu un Poliju, kurā izveidojās «Solidaritāte».

Amerikā aktivizējās galēji labējie. Izveidojās Organizācija cīņai pret kreisajām idejām masu saziņas līdzekļos. Tās budžets sastādīja gandrīz 2 miljonus dolāru. Pētīja televīzijas raidījumus un avīzes, meklējot žurnālistus, kurus uzskatīja par «komunisma propagandistiem». Grupa « Precizitāte izglītībā» paziņoja, ka ir nodomājusi izslēgt no izglītības sistēmas «desmit tūkstošus pazīstamu marksistu», kuri studentu auditorijās izplata «uz nepareizas informācijas pamatotus politiskos melus». Tiesa, izbrīnu izraisīja paredzamo marksistu skaits universitātēs.

Studentus lūdza, nepiesaistot sev uzmanību, iet uz lekcijām un ziņot par visu, kas liksies aizdomīgs, atklāt no pasniedzēju vidus liberāļus, radikāļus un komunistus-pasniedzējus. Ofisā izkāra Savienoto Valstu karti un sastādīja aizdomīgo profesoru sarakstu. Nauda šim darbam atradās, tāpēc, ka papilnam bija konservatīvo fondu, kas bija gatavi finansēt cīņu pret pasaules komunismu…

Kad 1983. gada februārī Amerikas delegācija atlidoja uz Jurija Andropova bērēm, eksperti Padomju Savienības jautājumos pat nezināja, vai viņš bija precējies, – tik maz bija par viņu zināms. Bērēs viņi pirmo reizi ieraudzīja viņa atraitni.

Par jauno ģenerālsekretāru Čerņenko Vašingtonā zināja vēl mazāk. Un atkal nebija aizdomas par to, cik viņš ir ļoti slims. Reigans kala plānus attiecībā par Konstantīnu Ustinoviču: «1984. gada 22. februāris, trešdiena. Ar valsts sekretāru Šulcu apspriedām Padomju lietas: kā reaģēt uz Čerņenko maigo toni sarunās ar Šulcu. Man ir laba sajūta, ka man ar viņu jāapspriež mūsu problēmas divatā un jāmēģina viņš pārliecināt par to, ka padomes daudz iegūs, ja pievienosies tautu saimei».

Pēc desmit dienām, 2. martā, ierakstīja dienasgrāmatā: «Slepena apspriede ar vēstnieka Hartmana Maskavā piedalīšanos. Apsprieda plānu kontaktu nodibināšanai ar Padomēm. Es esmu pārliecināts, ka man ir pienācis laiks satikties ar Čerņenko jūlijā. Mēs esam nodomājuši sākt kontaktus ministru līmenī – apspriest tēmas, kuras tika iesaldētas pēc Korejas lidmašīnas notriekšanas».

Ronalds Reigans rakstīja vēstules trijiem Padomju Savienības vadītājiem – Brežņevam, Čerņenko un Andropovam. Ar katru gribēja satikties un parunāt. Neizdevās, visi trīs bija pārāk slimi, lai atrastu sevī spēkus braucienam uz Savienotām Valstīm uz sarunām. Kā viņš izteicās, «viņi mirst, nesagaidījuši tikšanos ar mani».

«Mani pamodināja četros no rīta un paziņoja, ka Čerņenko ir miris, – 11. martā Reigans atzīmēja dienasgrāmatā. – Es aizdomājos par to, vai man vajadzētu braukt uz bērēm. Instinkts saka: nē. Džordžs Šulcs mēģināja mani pārliecināt, bet nespēja. Nedomāju, ka viņš īstenībā grib, lai es brauktu…

Ir informācija, ka Gorbačovs vadīs Padomju Savienību».

1985. gada 1. aprīlī Reigans uzņēma radiostacijas «Brīvā Eiropa» prezidentu Džeimsu Bakliju. Baklijs atnesa Reiganam vēstuli no sievietēm, kuras atradās ieslodzījumā padomju nometnēs par darbību cilvēktiesību aizstāvēšanas jomā. Viņām izdevās nodot brīvībā vēstījumu, kas uzrakstīts uz sīkām lapiņām, kuras varēja izlasīt tikai ar mikroskopu.

– Velns parāvis, Padomju Savienība – tā ir ļaunuma impērija! – uzsprāga Reigans. – Jārunā par to atkal.

– Vai es varu jūs citēt? – precizēja Džeimss Baklijs.

– Protams! Es esmu pārliecināts, ka krievu tauta ir draudzīga, simpātiska, laipna tauta. Toties sistēma ir barbariska!

Maskavā sevišķi uztraucās, kad Ronalds Reigans atļāvās šaubīga rakstura «joku».

«Manas parastās sestdienas radio uzrunas sagatavošanās laikā, – atcerējās prezidents, – kad pārbaudīja skaņas līmeņus, es, domājot, ka neviens neizdzirdēs, pajokoju par padomēm. Tomēr radiostacija jau bija ieslēgusi ierakstu, noraidīja ēterā, un izcēlās starptautisks skandāls».

Prezidenta «joks» skanēja tā:

- Es tikko parakstīju rīkojumu, kas pasludina Padomju Savienību ārpus likuma…

Mihaila Sergejeviča Gorbačova parādīšanās Kremlī visu izmainīja. Gorbačovs izvirzīja uzdevumu izbeigt Auksto karu, noslēgt mieru ar bijušajiem ienaidniekiem, samazināt kodolbruņojumu un netērēt tik daudz naudas armijai. Viņam bija vajadzīgas labas attiecības ar tiem, kas iepriekš tika uzskatīti par galvenajiem ienaidniekiem, lai radītu apstākļus progresam valsts iekšienē, izvest Padomju Savienību no naidīgā ielenkuma, samazināt spiedienu uz tās, dot iespēju nodarboties ar iekšlietām.

Tāpēc Reigans un Gorbačovs, kaut arī ne uzreiz, saprata viens otru.

Pirmajā tikšanās reizē 1985. gada novembrī Ženēvā elegantais Ronalds Reigans vienā uzvalkā izgāja pretim nedaudz provinciālajam Mihailam Gorbačovam, kurš parādījās cepurē, ar šalli, siltajā mētelī un izskatījās pat vecāks par Reiganu.

Ženēvas sarunas bija piešaude. Tikšanās 1986. gada oktobrī Islandes pilsētā Reikjavikā ieguva vēsturisku nozīmi.

Reigans uzskatīja, ka ir amorāli turēt pasauli uz iespējamā kodolkonflikta āķa un bija gatavs kodolarsenālu radikālai samazināšanai. Pirms Gorbačova un Reigana tikšanās kodolieroči pastāvēja jau četrdesmit gadus. Abas valstis bija pie tiem pieradušas un, uz tiem bāzējoties, veidoja savu militāro un ārpolitiku. Reigans nosūtīja Gorbačovam ar roku rakstītu vēstuli uz septiņām lappusēm ar priekšlikumu vispār atbrīvoties no kodolieročiem.

Reikjavikā Padomju Savienības un Savienoto Valstu vadītāji faktiski vienojās iet miera virzienā bez kodolieročiem, vienlaicīgi nopietni samazinot parasto bruņojumu.

«Pusotras dienas laikā, – atcerējās Reigans, – mēs ar Gorbačovu panācām tādu progresu bruņojuma samazināšanā, no kura arī pat tagad aizraujas elpa. Mēs ar Džordžu Šulcu vienkārši neticējām tam kas notiek. Mēs nonācām līdz satriecošiem līgumiem. Es sajutu, ka notiek kaut kas nozīmīgs».

Palīgi nebija gatavi tādam notikumu pavērsienam un šaubījās savu līderu patiesumā. Visu nakti viņi mēģināja pārtulkot šīs vēsturiskās vienošanās diplomātiskā valodā. Pirmo reizi valdīja sadarbības atmosfēra. CK sekretārs Aleksandrs Nikolajevičs Jakovļevs atcerējās, kā viņš stažējās Kolumbijas universitātē. «Ģenerālštāba priekšnieks maršals Sergejs Fjodorovičs Ahromejevs pastāstīja prezidenta padomniekam nacionālās drošības jautājumos Džonam Poindeksteram, kā Otrā pasaules kara laikā viņš ēda amerikāņu konservus un brauca ar amerikāņu kravas mašīnu «Studebaker», ko piegādāja pēc lendlīzes.

Valsts sekretārs Džordžs Šulcs uzskatīja, ka Reiganam nav taisnība, bet neuzdrošinājās viņam iebilst: «Viņš ir prezidents. Viņš ir divas reizes uzvarējis vēlēšanās. Viņš nekad neslēpa savus uzskatus par kodolieročiem. Kā es varu viņu apturēt, ja viņš izsaka tās domas, kurām viņš tic un kuras palīdzēja viņam uzvarēt vēlēšanās?»

Galīgā vienošanās netika panākta Stratēģiskās aizsardzības iniciatīvas dēļ. Gorbačovs pieprasīja pārtraukt izstrādāt pretraķešu ieročus. Reigans tikpat stūrgalvīgi aizstāvēja tiesības izstrādāt un veikt izmēģinājumus. Uzstājoties televīzijā viņš teica:

– Ģenerālsekretāra kungs grib nogalināt Stratēģiskās aizsardzības iniciatīvu. Tomēr es apsolīju mūsu tautai, ka es nekad to nedarīšu un nekad neliegšu mūsu valstij pretraķešu vairogu.

Bet Gorbačovam nebija par ko uztraukties. Trīs nedēļas pirms Gorbačova vizītes ASV, 1987. gada decembrī, Kongress, pieņemot aizsardzības budžetu, par trešo daļu samazināja izdevumus pretraķešu aizsardzībai un aizliedza izmēģinājumus kosmosā.

Lielbritānijas premjerministre Mārgarita Tečere uztraucās, kad uzzināja, ka Reigans Reikjavikā gandrīz atteicies no kodolieročiem. Viņa, tāpat kā citi Eiropas līderi, nobijās, ka šo vienošanos rezultātā Savienotās Valstis atstās Rietumeiropu vienu pret Padomju Savienības milzīgo sauszemes armiju. Vienkārši skaitļi parādīja, ka PSRS gandrīz ar trīssimt miljoniem iedzīvotāju vienmēr varēs izlikt vairāk jauniesaucamo, nekā Anglija, Francija un Rietumvācija, kopā ņemtas, - katrā no trijām valstīm iedzīvotāju skaits nepārsniedza sešdesmit miljonus.

–Jāsaka taisnība, ka nekad nepastāvēja stingra garantija, lai nepieļautu apmainīties ar kodoltriecieniem, – atcerējās Mārgarita Tečere. – Mēs zinājām, ka mēs nesāksim karu pret Varšavas līguma valstīm. Un mums bija pamats cerēt uz to, ka Padomes drīz izvairīsies no kodolkara izraisīšanas pret Rietumiem. Tomēr mēs nevarējām pilnībā izslēgt kļūdas iespējamību vai tehnisku kļūmi, kas varētu novest līdz apmaiņai ar triecieniem.

Reikjavikā praktisku rezultātu neizdevās sasniegt. Mēģinājums ar vienu vēzienu atrisināt visus militāri-stratēģiskos jautājumus diez vai bija iespējams. Tomēr šī tikšanās ielika pamatus svarīgāko problēmu risināšanā, kas šķīra abas valstis.

Mihails Gorbačovs bija apņēmības pilns izbeigt Auksto karu, pārtraukt militāro sacensību ar Savienotām Valstīm un atbrīvot valsti no bruņošanās sacensības. Visa pasaule bija pārpludināta ar ieročiem, bet saviem pilsoņiem nespēja nodrošināt cilvēka cienīgu dzīvi. Naftas pārdošana deva valstij miljardiem dolāru, bet veikalos stāvēja tukši plaukti, pilsētās ieviesa talonus, pēc visnepieciešamākā stāvēja rindas.

Gorbačova īstenotā ārpolitika apgrieza otrādi visu Ptolemaja pasaules ainavu. Ja ASV un NATO nedomā uzbrukt, ja Rietumi nav ienaidnieks, bet draugs, tad kāpēc uzturēt tādu armiju un sevi izputinošu militāro ekonomiku? Kāpēc baidīt valsti ar nenovēršamu karu un mudināt cilvēkus savilkt jostas?

«Aukstais karš nevarēja tikt pabeigts bez fundamentālas padomju politikas izmaiņas, – raksta bijusī ASV valsts sekretāre Kondolīza Raisa grāmatā «Diplomātijas zvaigžņu stunda». – Vēl ilgi strīdēsies par to, kāpēc Padomju Savienība sāka jaunu kursu un kādu lomu tajā spēlēja Savienotās Valstis un citas valstis. Tomēr neviens nevar noliegt, ka Mihailam Gorbačovam un viņa komandai pieder izcila vieta Aukstā kara nobeiguma vēsturē».

2008. gada 18. septembrī ASV Konstitūcijas nacionālais centrs apbalvoja Gorbačovu ar Brīvības medaļu par to, ka «viņš deva cerību un brīvību miljoniem cilvēku, kas dzīvoja aiz dzelzs priekškara». Apbalvojumu Gorbačovam pasniedza bijušais prezidents Džordžs Bušs-vecākais. Dzimtenē Mihails Gorbačovs saņēma galvenokārt lāstus, kaut gan atbrīvošanās no Aukstā kara vispirms bija izdevīga visai mūsu tautai.

Tomēr Rietumu un Austrumu tuvināšanās notika lēni un grūti. Pirmkārt, traucēja padomju vadības nievājošā attieksme attiecībā pret cilvēktiesībām, uz ko slimīgi reaģēja Rietumu sabiedrība.

1987. gada pavasarī Maskavā ieradās ASV valsts sekretārs Džordžs Šulcs. Spaso House sarīkoja pieņemšanu sakarā ar ebreju Lieldienām un uzaicināja ebrejus, kuriem padomju varas iestādes neļāva emigrēt. Košera [13] ēdienus atveda no Amerikas. Šulcs pie viesiem iznāca ar ebreju cepurīti galvā un katram pateica:

– Nekad nekrītiet izmisumā!

Sarunāja, atcerējās Rebeka Metloka, ka pianists Vladimirs Felcmans (pazīstama komponista dēls) Spaso House uz klavierēm sniegs koncertu vēstniekam un diplomātiskajam korpusam. Jaunajam Felcmanam tajā brīdī aizliedza koncertēt, tāpēc, ka viņš bija ieguvis atļauju izceļošanai no valsts. Vakarā pirms koncerta noskaidrojās, ka Spaso House klavierēm «Steinway » ir pārgrieztas stīgas, tomēr tās salaboja, un koncerts notika.

Felcmana koncerts Amerikas vēstniecībā bija liela satraukuma cēlonis drošības iestādēs. Tieši šajās dienās KPFSR Rakstnieku savienības namā Komjaunatnes prospektā Maskavas rakstniekiem sarīkoja tikšanos šaurā lokā ar vienu no VDK piektās pārvaldes (ideoloģiskās) vadītājiem. Viņš pastāstīja par imperiālisma diversijām tā, ka it kā nekādas perestroikas nebūtu bijis. Ar neslēptu aizkaitinājumu runāja par Vladimira Felcmana koncertu amerikāņu vēstnieka rezidencē. Viņa runā spēlēšana uz «Steinway » tika pielīdzināta dzimtenes nodevībai. Liekas, ka kompetentās iestādes patiešām mēģināja iztraucēt koncertu, bet tas notika tāpēc, ka Maskavā tomēr bija pienākuši jauni laiki.

1987. gada 6. augustā prezidents Ronalds Reigans ierakstīja dienasgrāmatā: «Pirms tam, kad mēs piecēlāmies, atskanēja telefona zvans. Džordžs Šulcs pazvanīja, lai pateiktu: krievu pianists Felcmans izlidoja no Maskavas un ieradās Vīnē kopā ar sievu un bērnu. Mēs ar to nodarbojāmies divus gadus».

Gorbačovs un Reigans parakstīja līgumu par veselas bruņojuma klases – vidējā darbības rādiusa raķetes ar kodolgalviņām – iznīcināšanu. Beidzās ilgā vēsture ar raķetēm, kura tik daudzus gadus bojāja Padomju Savienības un Eiropas attiecības.

Ronalds Reigans, kurš dievināja sakāmvārdus un parunas, nepalaida garām gadījumu paspīdēt ar savām lingvistikas zināšanām.

– Es gribu atgādināt vienu krievu gudrību, – teica amerikāņu prezidents svinīgajā parakstīšanas ceremonijā. – Ģenerālsekretāra kungs, jūs, protams, mulsinās mana izruna…

Un Reigans, ieskatoties lapiņā, ne bez grūtībām izrunāja krieviski:

– Uzticies, bet pārbaudi.

Gorbačovs ne bez izskaistinājuma iebilda:

– Jūs katru reizi to atkārtojat.

– Man patīk šī paruna, – iesmējās Reigans.

1988. gada vasara bija Gorbačova ēras kulminācija. Svinēja Krievijas kristīšanas tūkstošgadi. Maijā atlidoja Reigans. Viņš uzstājās Maskavas universitātes studentu auditorijas priekšā, pastaigājās kopā ar Gorbačoviem pa Sarkano laukumu. Amerikāņu prezidentam jautāja: vai jūs joprojām uzskatāt Padomju Savienību par ļaunuma impēriju?

– Nē, – atbildēja Reigans.

« Tas ir pārsteidzoši, – viņš ierakstīja savā dienasgrāmatā, – cik ātri iela piepildījās ar cilvēkiem – sirsnīgiem, draudzīgiem, patiesiem. Papildus mūsu slepenajam dienestam bija arī cilvēki no VDK – es nekad nebiju redzējis tik skarbu izturēšanos pret savu tautu…»

Par notikumu kļuva Gorbačova runa ANO 1988. gada 7. decembrī.

Mihails Sergejevičs paziņoja, ka divu gadu laikā vienpusēji samazinās armiju par pusmiljonu cilvēku, izvedīs no Austrumeiropas 50 tūkstošus karavīru (tajā skaitā trieciendesanta un pārcelšanas desanta vienības) un 5 tūkstošus tanku, pie tam tiks izformētas 6 tanku divīzijas. Viņš apsolīja būtiski samazināt bruņoto spēku grupējumu Valsts Āzijas daļā un atgriezt mājās ievērojamu daļu no padomju karaspēka, kas izvietots Mongolijā.

Gorbačovs ar cerību runāja par sarunu turpināšanu ar Savienotām Valstīm:

– Mēs zinām un novērtējam prezidenta Ronalda Reigana un viņa administrācijas, pirmām kārtām Džordža Šulca kunga, ieguldījumu… Nākamā ASV administrācija ar jaunievēlēto prezidentu Džordžu Bušu atradīs mūsos partneri, kurš gatavs – bez garām pauzēm un liekām kustībām – turpināt dialogu…

«Šulcs un citi pastāstīja par Gorbija uzstāšanos ANO, – Reigans ierakstīja dienasgrāmatā. – Mēs kopā Džordžu Bušu tikāmies ar Gorbiju trijatā. Pēc tam bija pusdienas – piedalījās cilvēki divdesmit, ieskaitot tulkus un stenogrāfus. Pusdienas un sarunas beidzās trijos. Tikšanos uzskatu par lielu panākumu. Attiecības ir labākas nekā iepriekšējās tikšanās reizēs. Gorbijs runāja tā, it kā mūs uzskata par partneriem labākas pasaules veidošanā. Pēc tam trijatā aizbraucām uz līci, apskatījām Brīvības statuju un Ņujorkas debesskrāpjus. Es aizlidoju uz Vašingtonu. Biju priecīgs, ka Nensija bija mājās».

Mihails Sergejevičs atteicās no spēka pielietošanas, tā bija atvadīšanās no Brežņeva doktrīnas, solījums neiejaukties Austrumeiropas lietās. Viņa runa ANO bija priekšvēstnesis fantastiskām pārmaiņām Austrumeiropā, kas sākās 1989. gadā.

1989. gadā Ungārijas parlaments atļāva sapulču un apvienību brīvību. Februārī varas iestādes piekrita daudzpartiju sistēmai. Martā simt tūkstoši Budapeštas iedzīvotāju devās gājienā pa pilsētas ielām, pieprasot padomju karaspēka izvešanu. 2. maijā ungāru karaspēks uz Austrijas robežas sāka dzeloņdrāšu demontāžu. Dzelzs priekškarā izveidojās caurums. Caur to uz Rietumiem traucās austrumvācieši, kuri bija atbraukuši uz brālīgo sociālistisko Ungāriju. Neskatoties uz VDR varas iestāžu pieprasījuma, ungāri atteicās tos aizturēt.

Amerikas administrācija nespēja sekot notikumiem Austrumeiropā. Ronaldu Reiganu Baltajā namā nomainīja Džordžs Bušs-vecākais. Viņš nebija pieradis likt lielas likmes vai apstrīdēt tradicionālās patiesības, un tas atstāja viduvējības zīmogu uz viņa prezidentūru. Bušs, tāpat kā Reigans, arī nebija iecienījis lasīt garus dokumentus. Resori izgāja uz dažādām viltībām, drukāja dokumentus smalkākā šriftā, lai vairāk ietilptu. Viņš deva priekšroku uzklausīt cilvēkus. Bušs ticēja personīgai diplomātijai. Bieži sarunājās pa telefonu ar citu valstu līderiem. Necienīja emocionālus un neparedzamus politiķus. Priekšroku deva solīdiem, stabiliem, ar kuriem var vienoties.

Buša administrācijai nebija pa spēkam novērtēt revolucionāro pārveidojumu mērogus, kas notika Austrumos. «Solidaritātes» līderis Lehs Valensa iestāstīja Džordžam Bušam, ka Polijai ir nepieciešama nopietna ekonomiskā palīdzība. Prezidents neko neatbildēja.

4. jūnijā «Solidaritātes» pārstāvji uzvarēja pirmajās Seima pēckara vēlēšanās, un kompartija labprātīgi atdeva varu. Talantīgais poļu publicists Ādams Mihņiks amerikāņus nosauca par somnambulām.

Starp citu, arī rietumeiropieši uzskatīja, ka Eiropa beidza pie Elbas, un vēlējās turēties tālāk no Austrumiem. Eiropas sašķelšana, ko bija izdarījis Aukstais karš, bija pilnībā pieņemama lielākajai eiropiešu daļai.

Tikšanās laikā Maltā 1989. gada decembrī Bušs un Gorbačovs vienojās, ka konfrontācija starp Rietumiem un Austrumiem ir palikusi pagātnē. Astoņdesmit devītais vispār likās kā brīnumu gads – sevišķi, kad sabruka Berlīnes mūris.

Jau 1987. gada janvārī Reigans no Rietumberlīnes vērsās pie Gorbačova:

– Gorbačova kungs, ja jūs gribat mieru un stabilitāti, ja jūs vēlaties mieru un uzplauksmi jūsu valstij, nojauciet šo sienu!

1989. gada novembrī Berlīnes mūri nojauca paši berlīnieši, kad ieraudzīja, ka ne Gorbačovs, ne VDR vadība neuzdrošinās viņus apturēt ar spēku.

Vecīgais Ēriks Honekers bija zaudējis priekšstatu par to, kas notiek. Un Politbiroja locekļu grupa vienojās atstādināt ģenerālsekretāru, kā savā laikā Honekers pats tika vaļā no sava priekšgājēja Valtera Ulbrihta. Likās, ka vēsture atkārtojas. Pret Honekeru nostājās viņa iemīļotais audzēknis – CK otrais sekretārs Egons Krencs, kurš agrāk arī bija Vācu brīvās jaunatnes savienības vadītājs. Atšķirība bija tāda, ka 1989. gada rudenī mēģinājums liberalizēt režīmu noveda pie sociālistiskās valsts pazušanas uz pasaules politiskās kartes. VDR turējās tikai uz režīma stingrības.

1989. gadā Ēriks Honekers, kuram tika veikta urīnpūšļa operāciju, atklāja Politbiroja sēdi. Un uzreiz viņa vecais pretinieks Villijs Štofs izvirzīja jautājumu par ģenerālsekretāra un vēl divu CK sekretāru nomaiņu, kuri atbildēja par ekonomiku un propagandu. Neviens neiestājās par Honekeru. Nobalsoja vienbalsīgi, un viņa laikmets bija beidzies. Vienīgais stabilais Honekera sabiedrotais bija CK sekretārs Ginters Mitāgs, kurš bija atbildīgs par ekonomiku, bet viņš pirms VDR sabrukuma tika hospitalizēts…

VDR pilsoņi pieprasīja brīvi ceļot uz Rietumvāciju. Jaunā vadība sagatavoja un publicēja biklu likumprojektu, kurš nevienu neapmierināja. Tad nolēma atvērt robežu ne ar vienu nesaskaņojot. Kad 9. novembra vakarā galvaspilsētas partijas komitejas pirmais sekretārs Ginters Šabovskis paziņoja par to preses konferencē, sociālistiskā sistēma sabruka.

«Protams, bija atsevišķi vadītāji, kuri pēdējā brīdī gribēja nosliekties uz Ķīnas variantu (studentu demonstrāciju apspiešana Tjananmeņa laukumā), – atcerējās bijušais VDR kultūras ministrs Klauss Gizi. – Es uzskatīju, ka Politbiroja loceklis Mitāgs, kurš bija Honekera labā roka, uz to ir spējīgs, bet vispār pēc manām domām, neviens nebija gatavs to darīt. Režīms krita pats, kā termītu sagrauzts nams. Viņš stāv jūsu priekšā pilnīgā lepnībā, bet, tiklīdz tam pieskaries, tā sāk birt apmetums, viss brūk, un jūs, valodu zaudējis, paliekat pie gruvešu kaudzes».

Neviens to negaidīja! Bijušais VFR kanclers Helmuts Šmits jau 1989. gada 22. septembrī, uzstājoties no Sociāldemokrātiskās partijas, teica:

– Nemieri Austrumvācijā var apdraudēt visu reformu procesu Austrumeiropā. Vācu jautājums tiks atrisināts tikai nākamajā gadsimtā.

Diktatūras vienmēr šķiet stiprākas, nekā tās ir īstenībā.

Rietumu acīs, pirmām kārtām šīs paaudzes cilvēkiem, VDR daudz neatšķīrās no Federatīvās Republikas. Pie tam sociālistiskā valsts bija brīva no patērēšanas sabiedrības un skaitījās sabiedrība ar augstu morāli. Kopā ar to rietumvācieši augstprātīgi pasmējās par autoritāri novecojušo sociālistisko sistēmu. Uz šī fona viņi labāk izskatījās.

1989. gada 9. novembris bija pirmā diena, kad visa pasaule pirmo reizi pēckara laikā izjuta simpātijas pret vāciešiem. Pasaule pat izbrīnījās, ka arī vācieši ir spējīgi izjust patiesas cilvēciskas jūtas. Lielai daļai berlīniešu tā bija bezmiega laimes nakts. Nekad vēl – ne līdz šai dienai, ne pēc tās – austrumberlīnieši un rietumberlīnieši nebija tik priecīgi viens par otru. Berlīniešu noskaņojumu varēja nosaukt par eiforiju.

10. novembrī dienā berlīnieši sapulcējās Rietumberlīnes senāta laukumā, kurā reiz Džons Kenedijs teica savu slaveno runu. Tagad uzstājās kanclers Helmuts Kols, ārlietu ministrs Hanss Dītrihs Genšers, birģermeistars Valters Mompers. Pats slavenākais orators bija Villijs Brants, kurš bija Rietumberlīnes birģermeistars Berlīnes sienas celtniecības laikā.

Pilsētā notika kaut kas neticams. Neviens nestrādāja. Tauta līksmoja. Ielas bija pilnas ar mašīnām. Visi brauca uz Rietumberlīnes pusi. Katrs VDR pilsonis kā dāvanu Rietumvācijā saņēma simts markas (tad tas bija 55 dolāri). No turienes atgriezās vēlu vakarā ar dāvanām un lētiem pirkumiem. Bērni saldi košļāja banānus – tas bija rietumu greznās dzīves simbols. Visas atkritumu urnas bija pārpildītas ar banānu mizām.

Rietumberlīne bija labvēlīga un mierīga. Vecāka gadagājuma sievietes, parādot apskaužamu stāju, konditorejas veikalos malkoja kafiju un konditorejas izstrādājumus. Austrumberlīnieši apmulsuši pētīja otras Berlīnes dzīvi. Viņi tik daudzus gadus dzīvoja aiz augsta žoga un nezināja, kas tur notiek pie kaimiņa aiz sienas. Viņi pieplaka vitrīnām, rēķinot, ko nopirks vispirms, kad viņiem parādīsies īstas vācu markas.

Daži robežpolicijas darbinieki, kurus atstāja pie Brandenburgas vārtiem, vienaldzīgi vēroja tūristu pūļus, kuri fotografējās ģimenes albumiem. Sienu vairāk neviens neapsargāja. Novērošanas torņi bija tukši. Niknos dienesta suņus iesprostoja voljēros.

Kad Dievs radīja vāciešus, Viņš tiem kompanjonos iedeva vācu aitu suni. Un katrs vācu vēstures kritiskais pagrieziens kaut kā atspoguļojās uz vācu aitu suņu likteni. Kad Hitlers, būdams neapmierināts ar vācu tautu, nošāvās bunkurā, viņš ne tikai atstāja tautu bez fīrera, bet arī vācu aitu suni bez saimnieka. Šis apstāklis iedvesmoja Ginteru Grasu uzrakstīt romānu «Suņu laiki».

Kad VDR sabruka un jau neeksistējošās partijas bijušais CK ģenerālsekretārs Ēriks Honekers, glābjoties no tiesas, aizbrauca uz Padomju Savienību, viņš atstāja ne tikai septiņpadsmit miljonus vāciešu, bet arī tūkstošus vācu aitu suņu. Tie apsargāja gan Politbiroja vasarnīcu ciematu Vandlicē, gan visu valsti. Vācijas apvienošanas dēļ suņi zaudēja visu. Sociālistiskās valsts dienestā atradās ap pieciem tūkstošiem suņu, tiesa, kopā ar aitu suņiem bija arī rotveileri un šnauceri. Ko darīt ar šiem suņiem? Rietumvācieši nolēma, ka suņi ir bīstami cilvēkiem, jo tie ir audzināti bez sociālā kontakta ar cilvēkiem.

1989. gada novembra sākumā, kad Austrumvācijā sākās pirmās demonstrācijas pret Honekera režīmu, es sarunājos ar slaveno VDR rakstnieci Kristu Volfu. Viņas meita bija piedalījusies tādā demonstrācijā, bija pat nonākusi policijā. Jau bija skaidrs, ka VDR atrodas uz lielu satricinājumu sliekšņa. Es jautāju Kristai Volfai:

– Kas tagad notiks? Jūs apvienosities ar Rietumvāciju?

– Viņa bija patiesi sašutusi:

– Jūs Maskavā tikai par to vien domājat. VDR ir mūsu valsts. Mēs to esam izveidojuši un no tās neatteiksimies.

1949. gadā viņa iestājās Vācijas Sociālistiskajā Vienības partijā, taču viņa nebija komuniste. Viņa bija VDR patriote. Krista Volfa, vai VDR Rakstnieku savienības vadītājs bijušais Vērmahta kareivis Hermanis Kants, kurš bija nonācis gūstā Austrumu frontē, vai daži citi intelektuāļi, redzot sociālistiskās VDR visus trūkumus, ticēja tās attīstības un pārvēršanās iespējai patiešām humānā sabiedrībā. Viņi uzskatīja, ka spējuši atbrīvot Austrumvāciju no fašisma, no neiecietības, no nacionālā sociālisma indes.

VDR kultūras ministra vietnieks Klauss Hopke, kurš nacistu laikā bija jungfolka – nacistu bērnu organizācijas, biedrs, ar izbrīnu pastāstīja man, ka Maskavā lielie padomju ierēdņi viņam bieži vaicāja:

– Vai tā taisnība, ka jums Politbirojā ir ebreji?

Klauss Hopke atbildēja:

– Hitlers mūs atradināja uzdot tādus jautājumus.

Līdz VDR krišanai daži Austrumvācijas prozaiķi un dzejnieki tika pieskaitīti, iespējams pārāk steidzīgi, pie opozicionāriem un disidentiem. Pēc VDM arhīvu atvēršanas no viņiem šausmās novērsās, ieraugot, ka viņu vārdi figurē drošības dienesta materiālos. Austrumvācijas literatūras cienītāji jutās piemānīti un atriebās nesenajiem elkiem.

Sociālistiskajā Vācijā tādi rakstnieki, kā Krista Volfa vai Heiners Millers, balansēja starp establišmentu un disidentismu. Lasītāji uzminēja viņu grāmatās slēpto režīma kritiku, bet priekšniecība priecājās par ārējās lojalitātes izrādīšanu. Austrumberlīne gribēja, lai tai ir pasaules klases literatūra – vēl viens pierādījums savai taisnībai, vēl viena izlaušanās pasaulē. Sekmīgākiem rakstniekiem piešķīra augstākās privilēģijas – dzīvokļus, vasarnīcas, braucienus uz ārzemēm.

Austrumvācijas liberāļi neapšaubīja partijas tiesības vadīt valsti, viņi tikai gribēja pielabot partiju un ierobežot tās visvaru. Viņi nebija pret absolūtismu, viņi gribēja apgaismotu absolūtismu.

Par šīs paaudzes visizcilāko dramaturgu un režisoru daudzi vācieši uzskatīja Heineru Milleru, kurš dzīvoja VDR, bet izrādes iestudēja VFR. Pat tie, kas negāja uz viņa izrādēm, zināja šo cilvēku, tāpēc, ka viņš devīgi izdāļāja apvainojumus: «Vāciešu nacionālā identitāte ir marka», «Pieci vācieši ir dumjāki par vienu». Pēc Hitlera dzimusī jaunatne viņam aplaudēja.

Heiners Millers bija dzimis 1929. gada 9. janvārī Saksijas pilsētiņā Ependorfā. Gulēt ejot tēvs viņam uzdziedāja «Internacionāli». Viņam bija četri gadi, kad Hitlers nāca pie varas. Trieciennieki ielauzās mājā, piekāva viņa tēvu, sociāldemokrātu, un nosūtīja uz koncentrācijas nometni. Pēc tam izlaida, ieteica savus demokrātiskos uzskatus turēt pie sevis. Tomēr darbu viņš ilgi nevarēja atrast. Heiners iestājās hitlerjūgendā. Četrdesmit piektajā, kad viņam bija sešpadsmit gadu, viņu nosūtīja rakt ierakumus.

1951. gadā viņa vecāki pārcēlās uz Rietumvāciju. Heiners Millers palika VDR. Jauno dramaturgu pamanīja dzīvais klasiķis Bertolds Brehts, bet viņš pārāk agri nomira, lai paspētu viņam palīdzēt. Viena no Millera pirmajām lugām «Ieceļotāja» bija aizliegta. Režisoru, kurš to iestudēja, nosūtīja uz pusgadu labošanas darbos.

– Es gribēju uzrakstīt lugu, kas kalpotu sociālisma lietai, – nožēloja Millers. – Pēc ilgām šaubām, iekšējās cīņas un pārdomām es tagad redzu, ka rezultāts iznāca pretējs, un pilnībā piekrītu partijas spriedumam.

Viņš nekaunējās no saviem vārdiem: citādi viņam neļautu strādāt.

Viņš turpināja rakstīt lugas, kuras varēja redzēt tikai rietumu skatītāji, un tulkoja Šekspīru vācu valodā. Heiners Millers ieviesa Šekspīra monologus mūsdienu drāmā.

Viņš varēja pārcelties uz Rietumiem, bet tomēr palika Austrumos:

– Es ienīdu Rietumus. Es viennozīmīgi biju krievu pusē.

Viņš izcēlās ar spējām radīt sev ienaidniekus. Nevarēja atrast labus vārdus arī Rietumvācijai, kaut šeit iestudēja viņa lugas, kas viņu padarīja par miljonāru. Kapitālisms, teica Millers, – tas ir barbarisms. Viņš bija morālists, taču ne personīgajā dzīvē. Viņam bija daudzas mīļākās un trīs sievas.

Septiņdesmitajos gados Millers vērsās pie Honekera ar lūgumu viņa bulgāru draudzenei pārcelties uz VDR. Honekers atļāva. Iespējams, ka tāpēc Millers sāka sadarboties ar VDR VDM. Pēc VDR sabrukuma noskaidrojās, ka arī slavenais dramaturgs ir bijis Valsts drošības ministrijas ziņotājs, bet virsnieki, kuri ar viņu strādāja, neko nespēja saprast, viņš rakstīja tik izsmalcinātā valodā.

Milleram atļāva apmeklēt Rietumberlīni, kur viņš pirka savus iecienītos Havanas cigārus. Viesus nelaida mājā bez dāvanām – tiem līdz deva cigārus un miniatūrās viskija pudelītes no savas kolekcijas. Viņš līdz pašām beigām neticēja, ka VDR izzudīs:

– Dzīves būtība VDR galvenokārt bija cerības uz nākotni un pagātnes atmiņas, taču tagadnes nebija.

Austrumvācijas rakstnieks Volfgangs Hilbings uzrakstīja romānu «Es» par tēmu: valsts drošība un literatūra. Viņš apraksta, cik valsts drošības dienesta virsnieki laipni apgājās ar grūti topošo rakstnieku. Viņi sajūsminājās par viņa talantu, palīdzēja viņam pārcelties uz galvaspilsētu, nopirkt dzīvokli. Viņš zināja, ka vienmēr var vērsties pie viņiem pēc palīdzības. Kā atbildi viņam vajadzēja tikai paziņot, kurš par ko runā literatūras izdevniecības pasaulē. Pēkšņi viņš uzzina, ka rakstnieks, kuram viņam uzdots sekot, arī ir VDM aģents… Valsts drošības dienesti manipulē ar visiem.

VDR VDM arhīvos atrada dokumentus, uz kuriem pamatojoties arī slaveno rakstnieci Kristu Volfu apsūdzēja par to, ka viņa 1960. gadā ir sadarbojusies ar drošības iestādēm. Valsts Drošības ministrijas dokumentos viņa skaitījās zem segvārda Mārgareta. Kristas Volfas sarunu pieraksti satur vērtējumus par viņas rakstnieku kolēģu politisko seju

Kristas fani viņai uzbruka ar lamām. Grāmatu tirgotāji sāka izņemt viņas grāmatas no vitrīnām: «Mums pietiek ar šiem cilvēkiem, mēs pārāk ilgi viņus esam klausījušies».

– Krista Volfa un citi bija monumentālas figūras, – melanholiski atbildēja viens literatūrzinātnieks. – Agri vai vēlu monumentus nogāž.

«Kāpēc jūs to darījāt?» – lūk par ko viņai vaicāja.

Krista Volfa atbildēja saviem apsūdzētājiem: Valsts Drošības ministrijas darbinieki tiešām ar mani veda sarunas, tā bija parasta prakse sociālismā, bet viņa nestāstīja viņiem neko tādu, ko viņi nevarēja dzirdēt diskusijās Rakstnieku savienībā. Bez tam Valsts Drošības ministrija daudz lielākā mērā viņai sekoja, nekā iztaujāja viņas viedokli par citiem. Viņa pati bija upuris.

Pilsoniskā drosme, šķiet, nav piemērots kritērijs literatūras novērtējumā. Vai Francis Kafka kā pilsonis bija drosmīgs cilvēks? Un Gēte, un Gotfrīds Bens, un Brehts? Krista Volfa, iespējams, ir vairāk cienījama kā rakstniece, nevis kā pilsone. Kā rakstniece viņa bija radikālāka. Kā cilvēks līdz pēdējam ticēja iespējai reformēt sociālismu. Šie sapņi viņai bija kopēji ar savas paaudzes labākajiem prātiem.

Pēc Vācijas apvienošanās Krista Volfa aizbrauca uz Kaliforniju, kur uzrakstīja jaunu grāmatu – sava veida norēķinu ar pagātni. Šajā grāmatā Krista Volfa mēģina sev atgriezt pašcieņu un godu, ko daudzi austrumvācieši zaudēja tajā brīdī, kad noskaidrojās, ka viņu valsts bija tikai Aukstā kara produkts…

1990. gada 21. novembrī 22 Eiropas valstis, kā arī Savienotās Valstis un Kanāda parakstīja Parīzes hartiju: «Konfrontācijas un sašķeltības ēra Eiropā ir beigusies. Mēs paziņojam, ka nākotnē mūsu attiecības balstīsies uz cieņu un sadarbību. Eiropa atbrīvojas no pagātnes. Iestājas jauna demokrātijas, miera un vienotības ēra. Pienācis laiks, kad gadsimtiem lolotās mūsu tautu cerības un gaidas kļūst par īstenību».

Viseiropas forums Parīzē 1990. gada novembrī formāli noslēdza Auksto karu. Taču brīnumi beidzās, un sākās kritums. Lielās impērijas reti mirst labvēlīgi. Ļaunā ironija bija tāda, ka grandiozās pārmaiņas Austrumeiropā notika Rietumu ekonomikai neveiksmīgā brīdī.

Astoņdesmitie gadi bija ekonomikas uzplaukuma laiks. Tomēr ap 1990. gadu ASV un Anglija nonāca recesijā. Sabruka Japānas tirgus Rietumeiropā, bezdarbnieku skaits sasniedza desmit procentus. Visus VFR spēkus paņēma palīdzība Austrumvācijai. Rietumu ekonomiskais ieguldījums perestroikā , uz kuru tik daudz cerēja, vienkārši nenotika.

Ikviens atcerējās, ar kādu ātrumu karā sagrautās, un gandrīz iznīcinātās Vācija un Japāna uzplauka un pārvērtās par ekonomikas gigantiem. Domāja, ka Padomju Savienība un Austrumeiropa tikpat ātri izdarīs lēcienu jaunajā dzīvē. Tomēr prioritāte naftas eksportam izrādījās postoša priekš PSRS.

Bieži tiek rakstīts, ka, CIP direktors Viljams Keisijs, izpildot prezidenta Reigana norādījumu, piespieda Saūda Arābiju palielināt naftas ieguvi. Tā rezultātā melnā zelta cena nobruka, un PSRS ekonomika aizgāja postā. Amerikāņi tiešām izdarīja spiedienu uz Saūda Arābiju – pirmām kārtām zemas naftas cenas bija izdevīgas Savienoto Valstu ekonomikai. Un Vašingtonā uzskatīja par svarīgu samazināt valūtas pieplūdumu padomju blokam. Tomēr septiņdesmitajos gados tāds spiediens ne pie kā nenoveda, cenas tikai pieauga. 1982.-1983. gadā pasaulē samazinājās naftas patēriņš, kas bija salīdzināms ar to, ko mēs piedzīvojām 2008. gadā.

1981. gadā nafta maksāja 35 dolārus par barelu, tas bija maksimums, pēc tam sākās pastāvīga cenas pazemināšanās. 1983. gadā – 30 dolārus, 1985. gadā – 26 dolārus, 1986. gada janvārī – tikai 15 dolārus par barelu. Sabruka cerības par naftas dolāriem. Ekonomiskās grūtības sociālismā atviegloja cerības perestroikas laikā. Kad sociālisms sabruka, palika tikai grūtības, pareizinātas ar Padomju Savienības sabrukuma haosu, iepriekšējās sistēmas lūzumiem.

1989. gada 20. janvāra rītā, savas prezidentūras pēdējās minūtēs, Baltā nama Ovālajā kabinetā Ronalds Reigans izvilka no kabatas kartiņu ar kodiem un jautāja padomniekam nacionālās drošības jautājumos ģenerālim Kolinam Pauelam, kam to atdot. Astoņus gadus viņš nēsāja balto laminēto karti ar kodolraķešu palaišanas kodiem. Vajadzības gadījumā prezidentam šī karte bija jāievieto čemodānā, kuru, mainoties, nēsāja viņa adjutanti. Viņi vienmēr bija līdzās.

Ģenerālis Pauels atbildēja, militārais adjutants paņems karti, pēc tam, kad jaunais prezidents pieņems zvērestu, tomēr, pateicoties Reigana politikai, tā kļuva praktiski nevajadzīga.

Pēdējās intervijas laikā Baltajā namā Ronaldam Reiganam tika lūgts aprakstīt savu prezidentūras laiku ar vienu frāzi.

– Mēs uzvarējām Aukstajā karā, – viņš momentāni atbildēja.

Pat ja Reigans arī uzskatīja, ka ir uzvarējis Aukstajā karā, no tā pavisam neizriet, ka Padomju Savienība zaudēja Aukstajā karā. Īstenībā uzvarēja visi. Zaudēja tie, kuri uzplauka pateicoties Aukstajam karam. Zaudēja arī pats Aukstais karš – konfrontācijas politika, militārisms, naids pret citiem…

* * *

Šeit es vēlos pielikt punktu savam stāstam. Es gribētu atcerēties to brīdi mūsu vēsturē: pēkšņa atbrīvošana no bailēm, kurās mēs dzīvojām.

Paies pavisam neilgs laiks, un starp Krieviju un Rietumiem atkal radīsies pretrunas un konflikti. Ierunāsies par jauna Aukstā kara iespējamību. Bet tā jau būs pavisam cita vēstures nodaļa. Un tai nevajadzētu noliegt to, kas notika perestroikas gados.

Daudzi Auksto karu uzskatīja par nenovēršamu: problēma nav totalitāro Austrumu un demokrātisko Rietumu konfrontācijā, bet gan mūžīgais ģeopolitiskais konflikts starp Krieviju un tās rietumu kaimiņiem… Tomēr Aukstā kara četras desmitgades to neapstiprina. Šī ir traģēdija, kad brutālu faktu banda nogalināja skaistu teoriju.

Aukstais karš beidzās, un viss pazuda, kā murgs, – kara bailes, kodoldraudi, ienaidnieks pie vārtiem. Pirmo reizi daudzu desmitu gadu laikā bija jūtama drošības sajūta. Tik daudzus gadus bruņojās līdz zobiem, bet kara bailes un neaizsargātības sajūta tikai pieauga. Bet te pēkšņi noskaidrojās, ka drošība ir atkarīga nevis no militārajiem arsenāliem, ka Aukstais karš ir neizbēgams, ka tās nav mūžīgo ģeopolitisko konfliktu sekas. Aukstais karš rodas mūsu galvās un tāpēc var tikpat viegli beigties, kā sākties.

Domāju, ka taisnība ir tiem, kas perestroiku un Aukstā kara beigas nosauc par laimīgāko brīdi mūsu vēsturē – izņemot, protams, Uzvaras Dienu.

Fotogrāfijas

Iecēlis Hariju Trumenu par viceprezidentu, Franklins Rūzvelts neparedzēja, ka ļoti drīz aizies citā pasaulē

Potsdamā Vinstons, Čērčils, Harijs Trumens un Josifs Staļins satikās pirmo un pēdējo reizi

1945. gadā Čērčilu pierunāja doties atpūtā. Tomēr viņš nevarēja iedomāties sevi ārpus politikas

Tiek uzskatīts, ka Aukstais karš sākās ar Vinstona Čērčila teikto runu Fultonā

Ģenerālis Volters Bedells Smits atbrauca uz Maskavu vēstnieka amatā, cerot, ka profesionāls karavīrs atradīs kopēju valodu ar Kremļa vadoņiem

Simpātijas pret padomju vadoni ātri pārauga bailēs no Staļina

Nopostītā un izsalkusī Eiropa bija izmisumā

Harijs Trumens un viņa valsts sekretārs Džordžs Maršals, kā vārdā nosauca slaveno Eiropas ekonomiskās atdzimšanas plānu

Džordžs Māršals neparko nevarēja vienoties ar Vjačeslavu Molotovu

Berlīnes gaisa tilts nozīmēja pirmo lielo Staļina sakāvi Aukstajā karā

Pazīstamais diplomāts Džordžs Kenans noformulēja ASV stratēģiju attiecībā pret Padomju Savienību uz daudziem gadiem

Valsts sekretārs Dīns Ačesons vadīja ASV ārpolitiku, kad sākās Korejas karš

Ziemeļu un dienvidu konfliktā Korejas pussalā iesaistījās lielvalstis, un karš kļuva neparasti asiņains

CIP pretizlūkošanas priekšnieks Džeimss Engltons uzskatīja, ka padomju izlūkdienests ir spējīgs savervēt jebkuru

Fiziķa Klausa Fuksa arests parādīja, cik dziļi padomju izlūkdienests ir iekļuvis amerikāņu atomnoslēpumos

Padomju militārās izlūkošanas rezidentūras Kanādā šifrētāja Igora Guzenko bēgšana sabojāja PSRS kā sabiedrotā karā reputāciju

Kad Elizabete Bentlija atzinās, ka viņa bija padomju spiegošanas organizācijas kurjere, un sāka nosaukt aģentu uzvārdus, amerikāņi nobijās

Senators Ričards Niksons (no labās ) karjeru izveidoja cīnoties pret «komunistisko ielavīšanos» un kļuva par viceprezidentu pie Dvaita Eizenhauera

Senators Džozefs Makartijs, kurš cīnījās pret komunistiem, bija gan aukstā kara produkts, gan viens no tā slavenākajiem cīnītājiem

Amerikāņu diplomātu Eldžeru Hissu apsūdzēja par to, ka viņš strādāja Padomju Savienības labā, un iesēdināja. Tomēr līdz pat mūsdienām nav zināms, vai viņš tiešām bija padomju izlūkdienesta aģents

Franču diplomāts Žans Monē izdomāja kā izbeigt naidu starp Franciju un Vāciju,

bet ārlietu ministrs Robērs Šūmans bija ideāla figūra tam, lai šo ideju realizētu

1949. gadā izveidotais rietumvalstu militārais bloks NATO izrādījās sekmīga ideja. NATO pastāv arī šodien

Varšavas līguma organizācija parādījās vēlāk pēc NATO – 1955. gada maijā – un tika izformēta pēc aukstā kara beigām

Staļina nāve bija milzīgs notikums valstī un pasaulē. Aukstā kara saspīlējums uzreiz atslāba

1953. gada 17. jūnija sacelšanās Austrumberlīnē bija pirmais tautas protests padomju nometnē

To apspieda ar tankiem

VDR partijas vadonis Valters Ulbrihts pastāvīgi turēja aizdomās padomju vadītājus par viņu gatavību sociālistisko Vāciju pamest likteņa varā

PSRS Augstākais komisārs Vācijā Vladimirs Semjonovs bija Maskavas vietvaldis Austrumberlīnē

Bijušais vermahta ģenerālis Reinhards Gelens izbaudīja savu lomu Rietumvācijas izlūkdienesta pirmā priekšnieka amatā

Partijas avīzes «Neues Deutschland» galvenais redaktors Rūdolfs Hernštats kara laikā bija padomju izlūks. Kad viņš uzstājās pret Ulbrihtu, Maskava viņu neatbalstīja

Tāds pats liktenis sagaidīja vēl vienu padomju izlūku, Ernstu Volvēberu, kurš VDR kļuva par Valsts Drošības ministru. Austrumberlīnē viņu necienīja: pārāk orientējās uz Maskavu

Britu diplomātu Donalda Maklīna un Gaja Bjordžesa bēgšana uz Padomju Savienību Anglijai bija smags trieciens

Tāpat arī cita padomju izlūka Kima Filbija bēgšana. Viņa spīdošā karjera MI-6 tika pārtraukta

Izlūkdienesta MI-6 darbinieks Džons Brjūss Lokarts ierosināja slepus apskatīt padomju kreiseri «Ordžinikidze», ar kuru Hruščovs un Bulgaņins ieradās Anglijā

Tas palika arī kā noslēpums, kas notika ar komanderu Laionelu Krebu, kurš piedalījās bīstamā un absurdā britu izlūkdienesta operācijā

Britu izlūkdienesta rezidents Berlīnē Pīters Luns ierosināja slepus pierakties pie kabeļu līnijām, kuras izmantoja padomu karaspēka grupa Vācijā, un noklausīties padomju virsnieku telefona sarunas

Karš Tuvajos Austrumos uzlika krustu britu premjerministra Entonija Īdena karjerai. Viņu nomainīja Harolds Makmilans

Prezidents Dvaits Eizenhauers par sevi izteicās: «Es esmu zemnieka dēls»

Ņikitam Hruščovam patika būt visas pasaules uzmanības centrā

Brāļi Alens un Fosters Dalesi veidoja aukstā kara smadzeņu centru

Eizenhauers valsts ārpolitiku uzticēja Džonam Fosteram Dalesam, kurš nebija iemantojis popularitāti savu sauso manieru un kareivīgo uzskatu dēļ

Tajā dienā, kad Alenu Dalesu pastiprināja par CIP direktoru, avīzēs parādījās fotogrāfija, kurā viņš bija kopā ar savu Korejas karā ievainoto dēlu

Mohammads Rezā Pehlevī par Irānas šahu kļuva divdesmit viena gada vecumā

1961. gada oktobris. Berlīne. Padomju un amerikāņu tanki ir gatavi kaujai. Tas bija pirmais un vienīgais tiešas padomju-amerikāņu militārās pretstāves gadījums visa aukstā kara laikā

Kad Džons Kenedijs ieradās Rietumberlīnē, aukstā kara priekšējās līnijās, viņu sagaidīja ar sajūsmu

Prezidents Džons Kenedijs atbrīvoja no amata Alenu Dalesu (no kreisās ) un par CIP direktoru iecēla Džonu Makonu

Džona Kenedija slepkavība tā arī atstāja bez atbildes jautājumu, ko tieši viņš gribēja pateikt pasaulei

CIP direktora vietnieks operatīvajā darbā Ričards Bisels vadīja dumpiniekus, kuri mēģināja gāzt Fidela Kastro režīmu Kubā

Padomju militārā izlūkdienesta pulkvedis Oļegs Peņkovskis tiek uzskatīts par labāko amerikāņu izlūkdienesta aģentu

Lindons Džonsons pamanījās vadīt valsti pat guļot gultā

Villijs Brants (no labās ) VFR kanclera postenī nomainīja Konrādu Adenaueru (centrā ) un Rietumvācija uzsāka jaunu ārpolitiku

Kad Ričards Niksons zaudēja Džonam Kenedijam, neviens nedomāja, ka pēc astoņiem gadiem Niksons tomēr iekaros Balto namu

Kad Niksons atbrauca uz Ķīnu, Maskavā nolēma, ka formējas jauns pretpadomju bloks

Leonīda Brežņeva un Ričarda Niksona parakstītie pirmie līgumi par kodolbruņojuma ierobežošanu kļuva par saspīlējuma atslābuma zvaigžņu stundu

Sākumā par visbriesmīgāko ieroci tika uzskatīti bumbvedēji ar kodolbumbām

Starpkontinentālās ballistiskās raķetes ar kodolgalviņām kļuva par vēl briesmīgāku ieroci

Viena raķete varēja nest vairākas kodolgalviņas ar individuālo tēmēšanu

Rietumeiropā nāvīgi baidījās no padomju tanku marša līdz Reinai, bet pēc tam līdz Lamanšam

Zemūdens raķešnesēji ar kodolieročiem slēpās okeāna dzīlēs, jebkurā brīdī gatavi iznīcināt pretinieka pilsētas

Aviācijas bāzes kuģi Savienotajām Valstīm nodrošināja militāro klātbūtni praktiski jebkurā pasaules punktā

Džeralds Fords bija nodomājis turpināt saspīlējuma atslābumu, tomēr nenoturējās Baltajā namā

Džimijs Kārters par savu padomnieku nacionālajos drošības jautājumos iecēla Zbigņevu Bžežinski, kuru Maskavā uzskatīja par visbīstamāko aukstā kara bruņinieku

Padomju vadītāji ar aizdomām raudzījās uz britu premjerministres Mārgaritas Tečeres un amerikāņu prezidenta Ronalda Reigana ciešo savienību

Ronalds Reigans un Romas pāvests Jānis Pāvels II (viņš arī Karols Voitila). Maskavā ļoti vēlējās uzzināt, par ko viņi runā

Poļu drošības dienesta darbinieku nogalinātais ksendzs Ježi Popeļuško kļuva par pretošanās simbolu sociālistiskajai sistēmai

Ronalda Reigana un Mihaila Gorbačova jau pirmā tikšanās parādīja, ka pasaule mainās. Amerikāņu prezidenta vizīte Maskavā atzīmēja divu lielvalstu pretstāves beigas

Slavenais Brežņeva un Honekera skūpsts – simbols Varšavas līguma valstu attiecībām, kuru nekad vairāk nebūs

Ļeņina pieminekļu demontāža Austrumeiropā kļuva par redzamu liecību ne tikai sociālistiskās iekārtas beigām, bet arī Aukstajam karam

Berlīnes sienas sagraušana bija visredzamākā liecība aukstā kara beigām

Saturs

Autora priekšvārds…………………………………………………………………………………………………………….2

Dzelzs priekškars ir nolaists………………………………………………………………………………………………..3

Džordža Kenana garā telegramma……………………………………………………………………………………..17

Brigadiera Hila piedzīvojumi…………………………………………………………………………………………….20

Šifrētāja Guzenko bēgšana………………………………………………………………………………………………..24

Ja Staļins būtu braucis uz Ameriku…………………………………………………………………………………….34

Trumena doktrīna…………………………………………………………………………………………………………….43

Māršala plāns un NATO izveidošana………………………………………………………………………………….46

Visu kungu kalps……………………………………………………………………………………………………………..55

Spiegi darbībā………………………………………………………………………………………………………………….63

Īpaši liela mēroga histērija…………………………………………………………………………………………………81

Slepenie procesi un atklātās tīrīšanas…………………………………………………………………………………..97

Zibenskarš ar austrumu kolorītu………………………………………………………………………………………..100

Operācija «Smadzeņu skalošana»……………………………………………………………………………………..112

Cīņa par Vāciju………………………………………………………………………………………………………………128

Komanders Krebs noslīka………………………………………………………………………………………………..144

Bumba kā politikas arguments………………………………………………………………………………………….163

«Mūs gaida auksta ziema, priekšsēdētāja kungs»………………………………………………………………..176

Saindētie cigāri un raķetes Kubā……………………………………………………………………………………….191

Prezidents nošāvās ar Kalašņikovu…………………………………………………………………………………….203

Prāgas pavasara beigas……………………………………………………………………………………………………..218

Mazs karš un daudz asiņu………………………………………………………………………………………………….220

Smadzeņu rūgšana un starptautiskā saspīlējuma atslābuma periods………………………………………..232

Prezidenta Kārtera sasistais podiņš……………………………………………………………………………………..236

Raķetes gatavas startam…………………………………………………………………………………………………….253

Nāvīgais dūriens ar lietussargu…………………………………………………………………………………………..265

Polijas intriga…………………………………………………………………………………………………………………..283

«Ļaunuma impērija» un pēdējās zalves……………………………………………………………………………….297

Fotogrāfijas……………………………………………………………………………………………………………………..315

[1] asv valsts sekretārs – ASV Valsts departamenta – iestādes, kas atbild par valsts ārpolitiku – vadītājs, šis amats ir pielīdzināms ārlietu ministra amatam citās valstīs.

[2] sovinformbiro – padomju informācijas birojs (krievu val. Сoвинформбюро - Советское информационное бюро )

[3] mvsai - maskavas valsts starptautisko attiecību institūts

[4] gip – galvenā izlūkošanas pārvalde (krievu val. ГРУ - Главное разведывательное управление )

[5] vk(b)p - vissavienības komunistiskā (boļševiku) partija

[6] pga – pretgaisa aizsardzība

[7] sdp – stratēģisko dienestu pārvalde

[8] ktdr – korejas tautas demokrātiskā republika (Ziemeļkoreja)

[9] davaj, davaj, rabotaj! – Давай, давай работай! (krievu val.) - Ātrāk, ātrāk strādā!

[10] autors kļūdās. krievi no Vācijas izveda zinātnisko aparatūru, ap 400 darbiniekus, to vidū daudzus zinātniekus, kuri piedalījās padomju atomprojektā. (Tulk. piezīme )

[11] fetfa - lēmums, kuram ir likuma spēks

[12] nep – jaunā ekonomiskā politika (krievu val. НЭП - Н овая э кономическая п олитика )

[13] kašruts (Kashrut ) ir jūdaisma reliģisko likumu kopums, kas attiecas uz atļautajiem un aizliegtajiem ēdieniem, kā arī regulē to pareizu pagatavošanu. Pārtikas produkti, kuru izcelsme un pagatavošana atbilst šiem likumiem, tiek saukti par košeru (kosher ).

Content

Mļečins Leonīds Aukstais karš

Dzelzs priekškars ir nolaists

Džordža Kenana garā telegramma

Brigadiera Hila piedzīvojumi

Ja Staļins būtu braucis uz Ameriku…

Trumena doktrīna

Māršala plāns un NATO izveidošana

Visu kungu kalps

Spiegi darbībā

Īpaši liela mēroga histērija

Slepenie procesi un atklātās tīrīšanas

Zibenskarš ar austrumu kolorītu

Operācija «Smadzeņu skalošana»

Cīņa par Vāciju

Komanders Krebs noslīka

Bumba kā politikas arguments

«Mūs gaida auksta ziema, priekšsēdētāja kungs»

Saindētie cigāri un raķetes Kubā

Prezidents nošāvās ar Kalašņikovu

Prāgas pavasara beigas

Mazs karš un daudz asiņu

Smadzeņu rūgšana un starptautiskā saspīlējuma atslābuma periods

Raķetes gatavas startam

Nāvīgais dūriens ar lietussargu

Polijas intriga

«Ļaunuma impērija» un pēdējās zalves

Saturs