Elarts Frīdrichs

Bads pārpilnībā. Ļaudis un likteņi Ziemeļu Amerikas Savienotajās Valstīs

Frīdrichs Elarts

Bads pārpilnībā

SATURS

Lpp.

Melnā piektdiena………………………………………………………………………………….. 5

Četri viri pie kamīna……………………………………………………………………………. 15

Zelta pakavs………………………………………………………………………………………. 24

Cīņa par Erī dzelzceļu………………………………………………………………………….. 34

Brodveja meldija…………………………………………………………………………………. 44

Baltie vergi…………………………………………………………………………………………. 55

Smaidi — jeb tevi atlaidīs…………………………………………………………………….. 64

Zivs nokļūst pie laupītājiem…………………………………………………………………. .73

Uzvarētājam pieder laupījums………………………………………………………………. 82

Jūda uzvar zilo ērgli…………………………………………………………………………….. 91

Zelta bagātība bez svētība……………………………………………………………………………………………………….. 101

Simtdivdesmit procenti……………………………………………………………………….. 109

Druvas streiko………………………………………………………………………………….. 117

Pitsburgas pēdējā izdevība…………………………………………………………………. 126

Beigts indiānis — labs indiānis…………………………………………………………… 135

Posts olīvu krāsā………………………………………………………………………………. 144

Apsolītā zeme…………………………………………………………………………………… 152

Nodarbošanās: spekulants Volstrītā…………………………………………………….. 159

Šķīvis bezdarbnieku viras…………………………………………………………………… 166

Māņu valsts karalis…………………………………………………………………………… 173

MELNĀ PIEKTDIENA

Lēni, gurdeni, šļūcošiem soļiem Bobs Šeldons, viens no Ņujorkas pilsētas milzīgās ierēdņu armijas slikti atalgotajiem kalpotājiem, vilkās pa ielu lejup.

Viņš nāca no darba. Visu jau diezgan vēso nakti viņš bija strādājis, krustām šķērsām vadīdams savu nepaklausīgo ielu tīrāmo mašīnu sava iecirkņa ielās. Tagad viņš, tikko austošā oktobra rītā, pagalam noguris un nosalis, rokas dziļi kabatās sabāzis, cepuri viegli atgrūdis pakausī, saceltu apkakli, devās mājup, neskuvies, pārguris, miglainām acīm viņš vēroja jauno dienu.

»Halloo«, viņš pie sevis nomurmināja, kad no tumsas viņa priekšā iznira liels balts plankums. Uz divām tievām zēna kājām viņam noslīdēja garām liels šīrīta avīžu žūksnis. Zēns pārāk lielā, viscaur salāpītā mētelītī, klusi aizsoļoja pa pielijušām ielām ar pirmām rīta ziņām.

»Halloo«, Bobs vēlreiz nomurmināja un izstiepa no mašīnas krampjainās vadīšanas vēl trīcošo roku ar niķeļa naudas gabalu tumsā.

Zēns to satvēra. Nauda un laikraksts mainījās rokās. Baltais žūksnis aizslīdēja. Bobs nākošās ielas laternas blāvajā gaismā atlocīja biezo, vēl mitro, pēc petrolejas smaržojošo papīru.

Nevērīgi viņš pārslīdēja pirmās lappuses.

Politika… ko tur — vai jocīgajā Eiropā jaunu aizņēmumu dēļ valstis pārdod savu svētlaimību, vai Ķīnā laupa un dedzina kareivju bandas, vai Austrālijā maitājas raža — nost ar to! Tas mūs neinteresē!

Tāpat viņš pārskrēja īsās ziņas par sabiedrību, kādu aizkustinošu stāstu ar saldu happy end un kāda labi samaksāta ievadnieka domas.

Pēkšņi viņš uzdūrās tiesas ziņām. Lieta par miss Eteli Bragu… atrasta dzēruma stāvoklī, pusizģērbta — to gan vajadzēja aiztaupīt brokastīm mājā pie Gvenas.

Bet šeit — nu tas bija rokā:

»Latest Financial News« — Pēdējās finanču ziņas.

Viņa darbā notrieptais rādītāja pirksts nobrauca pa garo aili uz leju.

»Cotton Seed«, viņš murmināja akciju nosaukumus »Lake Shore . .. Texas Pacifik . . . Rock Island. . . «

Lūk, te bija tas, ko viņš meklēja.

Tur stāvēja:

»General Motors … l2 /5 punktuzemāks . . . «

Bobs Seldons saīdzis ierūcās.

Kādēļ vajadzēja krist šiem sasodītajiem, mazajiem papīriņiem?

Vai viņiem nebija jākāpj, kā viņi no gada gadā bija kāpuši?

Kādreiz tikai 1/8 punkta, kādreiz tūliņ 1 1/2 punkta, kādreiz lēni, kādreiz ātri, bet vienmēr augšup pa kāpnēm, kas veda uz Rokfellera bagātību un no kurām Bobam Seldonam nekādā ziņā negribējās tikt nogrūstam.

Kā katrs Ņujorkā, Savienotajās Valstīs, no Atlantijas okeāna līdz Paeifikam, tā arī ielu aptīrīšanas ierēdnis Bobs Seldons spekulēja.

Tas bija pats par sevi saprotams, to darīja visi. Mazākais 18 miljoni amerikāņu, kā toreiz noskaidroja, »Prosperity« gados — šinī šķietamā saimnieciskā uzplaukuma laikā — piedalījās biržas spēlē. Tas taču bija tik vienkārši, un nevajadzēja nemaz pašam Morganam būt, lai varētu līdzi turēt. Birža jau nāca katram mājās. Vienā pašā Ņujorkā vairāk kā 500 lielo māklerfirmu filiālēs tikšķēja ziņojumi uz Volstrītu. Nevienā, pat vismiegainākajā Valstu pilsētiņā, kaut kur vidusrietumu kviešu joslā, netrūka spekulāciju banku biroju. Un visur vienā laikā ar Volstrītu tālrakstītāji notikšķināja kursus. Kādreiz augstāk, kādreiz zemāk, bet, sekojot pēdējo gadu lielajai līnijai, vienmēr pa kāpnēm uz augšu.

Protams, arī Bobs Seldons piedalījās spēlē. Viņš bija ņēmis savu un Gvenas ietaupījumu, — ak Dievs, krietnu duci gadu viņi ap to bija noņēmušies — tēvocis Džo pielika pāris simts dolāru, un tad viņš sāka.

Gvena, pavadot viņu toreiz uz biroju Bonerijā, vien acis noplātīja, kad Bills nopirka treknāko, ko vien varēja dabūt:

General Motors, Detroitas autoakcijas.

Na, tās jau arī, savu pienākumu pildīdamas, bija pieklājīgi kāpušas.

Un ja tās šodien, šajā mitri vēsajā 1929. gada 30. oktobra rītā bija par 1 2 /5 punktu kritušas — kādēļ tās rītdien nevarētu atkal kāpt?

Bobs Seldons savīstīja avīzi, iebāza to sava nodilušā mēteļa kabatā un šļūca tālāk caur pelēku, vienmuļu ielu akmeņainām aizām uz māju, kur viņa sieva Gvena viņu gaidīja ar karstu kafiju un siltu gultu…

Tajā rītā, tāpat kā šis vīrs Bobs Seldons, simtstūkstoši un miljoni amerikāņu uzšķīra savu laikrakstu pirmos izdevumus:

Šoferis garāžā, mazgājot sava kunga Linkolnu vai Studebēkeru. Bērnu meita, kas pirkstu galos piezagās namdurvīm, lai kursu ziņas varētu studēt pirms virtuvenes. Logu spodrinātājs, ar savām kāpnēm pār plecu, soļojot uz darbu. Pārcēlājs uz Hedzonas. Drogists, kas slaucīja savu veikalu. Strādnieks stājoties savā vietā autofabrikā pie slīdlentes. Pastnieks, krodzinieks, dejotāja un kantoriste, bagātais un nabagais — visi viņi lasīja šinī rītā, ka General Motors, Norfolk & Western, Pullman Palace jeb Louisville & Nashville akcijas bija kļuvušas lētākas kā iepriekšējā dienā.

Tāpat farmeris rietumu vidienā, augļu koku audzētājs Kalifornijā, kokzāģētājs melderis Ohaio krastā un visi pārējie, pie kuriem rīta laikraksts vēl nebija nonācis, uzzināja to pašu, ja tikai viņi ieslēdza radio un acumirkli paklausījās kursu ziņas. Vai arī, ja viņi piezvanīja jaunajam cilvēkam bankas birojā.

Visas atzīmes bija drusku zemākas.

Neviens nebija uztraucies vai pat nobijies.

Gan jau atkal viņi kāps, šie raibie papīriņi. To taču viņi vienmēr bija darījuši…

Ka akcijām jābūt raibām — tik raibām kā viņu sapņiem par Rokfellera bagātību un krietnu līdzdalu Vanamēkera preču namā, arī tikai par mazu mājiņu pie ezera, vai jauku fordu — to viņi ticēja visi.

Diezin, vai kāds no šiem 18 miljoniem mazo spekulantu bija redzējis kaut vienu akciju…

Kā teikts, norūpējies šinī rītā nebija neviens no viņiem.

Šinī pašā dienā ap pusdienas laiku notika sekojošais:

Banku un lielkapitāla Volstrīta lejas galā kā gan katrā biržas dienā bija sapulcējušies »melnie« tirgoņi un brīvie mākleri. Viņi pulcējās zem klajas debess īpaši viņiem uz dažām stundām atbrīvotā ielas daļā. Nedaudz labu papīru šeit pārdeva nelielos apmēros; bet jo lielāka toties bija visdažādāko, apšaubāmas kvalitātes akciju apgrozība, kuru atzīmes pat biržā nebija pielaistas.

Ap pusdienas laiku »melnās biržas« mākleru vidū iedrāzās Diks Eliss, kaktu baņķieris, kas labprāt nodevās jaunu tērauda rūpnīcu akciju izlaišanai, šīs rūpnīcas, kā viņa prospekti vēstīja, atradās kaut kur austrumu piekrastē un deva pasakainu peļņu.

Diks Eliss, izdēdējis vīrs rievainu seju, kuru greznoja izplūkāta kazas bārda, bija kļuvis vājprātīgs.

Nebija šaubu — viņš bija zaudējis prātu!

Viņa ļodzīgajam uzvalkam bija saplēstas piedurknes, apkaklīte karājās šķībi ap sauso kaklu, nejauki uzkrītoša, spīdīga, zila kakla saite, sagriezta bezveida virvē, karājās pār plecu uz muguras.

Viss viņš elsoja. Tabakas krāsotās siekalas sīkstos pavedienos tecēja izplūkātajā bārdā. Ar kreiso roku viņš bez mitēšanās taktī sita sev pa plecu, labajā vicināja nodilušu kabatas grāmatiņu. Neprātīgos lokos, izbrēkdams nesaprotamas, atsevišķas skaņas, viņš joņoja mākleru vidū, kas nenovēršamas katastrofas nojautas sagrābti, stīvi nolūkojās ārprātīgā amoka skrējienā.

Iestājās nāves klusums.

Neviens vairs neteica ne vārda. Tikai trakā šaušalīgā vaidēšana, nesaprotamā šļupstēšana bija vēl dzirdama…

Kāds saņēma dūšu. Ar lēcienu sagrāba viņu pie pleca un apsvieda pret sevi.

»Ko tas nozīmē, Dik? Piedzēries, vai? Vai tava prāta mazumiņš noslīcis Mēnesnīcas viskijā? Vācies mājup un izgulies…«

Viņš atsprāga atpakaļ.

Diks Eliss bija teicis pirmo sakarīgo vārdu.

Klusi, gandrīz bez skaņas, kā pamozdamies no dziļa aizpasaules sapņa.

»Neesmu piedzēries, Regij — dodu Western Illinois par septiņdesmit četri…«

Ņujorkas melnā birža sastinga.

» Western Illinois« bija viens no tiem neskaidrajiem uzņēmumiem, kura akcijas Diks Eliss vēl vakar bija pircis par 80 procentiem.

Un šodien viņš tās gribēja par 74 pārdot?

Par 74?

Sen vairs nē.

Jo stindzinošajā klusumā Diks Eliss nupat murmināja:

»Dodu par septiņdesmit divi… negrib neviens? . . . septiņdesmit .. . sešdesmit deviņi… dodu Western Illinois par sešdesmit pieci…«

Vārdi pilēja klusumā stindzinoši skaidri kā skaldīti.

Tagad Diks Eliss uzlūkoja vīrus, kas viņu vēl vienmēr samulsusi vēroja.

Vīri raudzījās pilnīgi izķēmotā sejā. Tā bija pelēka, sakritusi, gandrīz ar bezveidīgi nokārtiem žokļiem, nespodrām, kā ledus aukstām zivsacīm pilnām sarkanu dzīsliņu.

Tā varētu būt vīra seja, kas nupat izbēdzis no elles.

»Tur, zēni« —Diks Eliss gurdi pamāja sev aiz muguras, kur caur Brodstrīta tumšo aizu mirdzēja gaišs debesskrāpis, ko ņujorkieši bija ziedojuši dievam Mamonam un nosaukuši par savu biržu — »tur ir elle vaļā . .. viņi pārdod . . . par katru »cenu . . . visi… neviens vairs nepērk . . . visi pārdod . . . pārdodu Western Illinois . . . sešdesmit…«

Ķērcoša balss pārtrauca māklera monotono runu.

»Turi muti. .. pārdodu Richmond O. P. par trīsdesmit četri!«

Vakar Richmond O. P. pirka vēl par 48, un tad vēl piedāvājums bija uz pusi zemāks par pieprasījumu.

Trīs, piecas, sešas balsis kliedza pa starpu:

»Pārdodu . . . pārdodu . . . pārdodu!«

Pēkšņi šīs drausmīgās minūtes nospiedošais sasprindzinājums izlauzās vienā vienīgā kliedzienā:

»Pārdodu!!!«

Nekā cita vairs.

Pārdot par katru cenu… kas vakar bija dārgs, šodien ir lēts… nost ar to, visu izsviest… pārdot, pārdot, vai tad neviens vairs nepērk? . . . kursi slīdēja arvien zemāk. Sekundes laikā skaitļi krita bezdibenī, arvien ātrāk tie tuvojās nullei…

Vīri kliedza, rēca, kauca. Viņi spiedās kopā, plēsa sev drēbes, paši to nemanīdami… notrieca viens otram cepures, izdalīja sitienus, paši to nejuzdami, un brēca viens otram ausī savu kursu…

Kaucoša, izmisusi kliegšana, krācoša vaidēšana, mežonīga, spalga spiegšana — neprātīgu skaņu orkāns.

Un viss izraisījās vienā vienīgā balsī:

»Pārdodu!«

Kas grib vēl pirkt?

Vēl pirkt, ko vakar tikko varēja dabūt, par ko miljoni bija ar mieru atdot savus pēdējos ietaupījumus? Par ko strādnieki, tirgoņi, ierēdņi, bērnu meitas, kantoristes, sievas un visi šie .cilvēki, kas dzīvoja bagātības cīņā, bija plēsušies, badu cietuši un mocījušies?

Šodien tas bija mēsli, kas vakar vēl bija zelts!

Mēsli bija kļuvušas biržas mirdzošās zvaigznes, kuru balti vizošajās pīlāru telpās trakoja chaoss.

Gandrīz pusotra gadsimta bija pagājis pēc tās ievērības cienīgās pavasara dienas, kurā jaundibinātās Ņujorkas biržas 24 locekļi Volstrīta 68. nama priekšā zem kāda platāna, bija sanākuši kopā pirmajai apspriedei. Tie bija zelta laiki. Dažu dienu visas 31 akcijas mainīja īpašniekus, un kursa kāpšana par vairāk kā2 /5 punkta nozīmēja

sensāciju. Godīgums un sabiedrisks stāvoklis Savienoto Valstu jaunajā vienībā, kura tikko kā bija pacēlusies no asiņainā brīvības kara pret angļiem, bija vienīgais noteikums līdzdalībai biržas tirgū.

Šajos pusotra gadsimtos mazais klubs zem vecā platāna bija izveidojies par organizāciju ar gigantisku spēku, kuras ietekme bija nepārredzama. Beidzot līdzdalība biržā maksāja 600.000 dolāru, apaļus 750 miljonus dolāru pārstāvēja tie 1100 mākleri, kuru vadībā miljonu vērtības akcijās, obligācijās un valsts aizdevumos ik dienas mainīja savus īpašniekus.

Savam namam viņi bija devuši grieķu tempļa veidu ar baltām kā sniegs kolonnām, kapiteļiem un greznojumiem. Bet tikai ārējā forma bija pilna tīra gara un klasiska šajā mamona templī . . .

Vēlāk neviens vairs nevarēja pateikt, kā bija radusies šī 1929. gada 30. oktobra panika, kura ar nosaukumu »Melnā piektdiena« kļuva par USA saimniecības vēstures stūrakmeni.

Diena biržā bija sākusies mazliet nervozējot, taustoties, nedroši, tomēr pilnīgi bez atšķirības no iepriekšējo dienu apgrozījumiem. Ap pīkst. 2 skaidri izveidojās negatīva tendence. Volstrīta lielo banku namu šefi, savu galveno mākleru godbijīgi pavadīti, parādījās zālēs, ko viņi agrāk nebija darījuši. Morgans ar saviem līdzbiedriem, Kūna, Loeba u. Co, Wiļjama Duranta, Artura Battona, Džeses Livermūra īpašniekiem un duci citu, kurus ielu slaucītājam Bobam Šeldonam viņa penija lapa tik bieži bija slavinājusi par ziedošās saimniecības ģeniālajiem vadoņiem.

Pēc tam no visiem kaktiem, vispirms nemanāmi, tad jau nepārredzami pletās kursa krišanas spoks. Kā riebīgs nezvērs tas sagrāba zāli, un, nenoteiktu ziņu atbalstīts, auga kā neapslāpējama liesma zem gaisīga plīvura.

Beidzot kāds zaudēja nervus. Viņš sāka pārdot. Un sekundes laikā nosita pats savu cenu. Papīru, ko vienā milzīgās zāles kaktā pirka vēl par 80, viņš pārdeva jau par 60.

Nu bija elle vaļa!

Orkāns sagrāba cilvēkus. Traki kaucoši daimoni dejoja ap mākleru pultīm. Divi tūkstoši svīstošu, aizelsušos cilvēku brēca skaitļus viens otra baltajās, pelēkajās un kā asins salkanajās sejās. Nekārtīgās šķiedrās lipa mati pie bālajām sejām. Ārprāta bailēs pūlis cīnījās pret katastrofu.

Sen jau mākleri bija beiguši atzīmēt ar katru sekundi krītošos kursus.

Viss tas, kas šinī mamona pasaulē bijis licies mūžības vērts — pasaulslavenu amerikāņu uzņēmumu drošākās vērtības — viss tas tika nosviests, pārdots par katru cenu… un neatrada pircēja.

Tos dažus vīrus, kas nekliedza, netrakoja, gandrīz mēmi uzņēma piedāvātos kursus un ļāva tiem krist līdz pilnīgai bezvērtībai un tad neuzkrītoši pirka, pirka, ko vien varēja sagrābt no labām akcijām ar paliekošu vērtību — šos vīrus ārprāta raganu katlā neviens neievēroja.

Ja kāds arī ievēroja, noturēja tos par garā vājiem.

Tikai vājprātīgais varēja šodien pirkt. Kam vēl kas bija ko pārdot, tas pārdeva…

Kad pēc dažām stundām biržas vadība nolēma pārtraukt kursu atzīmes, lai izbeigtu paniku, bija jau sen par vēlu.

Akciju tirgus bija sabrucis bez cerībām. Spekulanti bija zaudējuši simtiem miljonu. Mākleri pārtrauca izmaksas, savā kritienā raudami postā līdzi tos, kam viņi bija parādā. Bankas, kas savu klientu iemaksas bija izšķiedušas gigantiskajās spekulācijās, slēdza savas kases; tās bija iztukšotas līdz pēdējam penijam. Apdrošināšanas biedrības, lielie tresti, Holdingsabiedrības trīcēja par savu pastāvēšanu. Kas bija ieguvis kreditu, nespēja to atmaksāt, jo pašam bija nepildāmas prasības pret citiem parādniekiem.

Nedaudzās stundās lielās valsts linanču stāvoklis bija saļodzījies.

Visur Savienotajās Valstīs slēdza biržas, bankas pārtrauca maksājumus, vakar vēl milzu bagātnieki šodien nevarēja ne simts dolāru noskaitīt skaidrā naudā.

Telegrāfu līnijās, kabeļos un telefonos uz galvas pilsētu Vašingtonu bija sastrēgums un pārslogojums. Cietušās lielbankas, tresti, apdrošināšanas sabiedrības sūtīja delegācijas, lai piespiestu prezidentu Hūveru iejaukties.

Prezidents nespēja izšķirties. Pēc dažām dienām čukstēja: vēlāk mēs uzzināsim vairāk par šo lietu — tumši ietekmētāji esot viņu pēc tam, kad viņš jau bijis izšķīries iejaukties ar valsts varu, atturējuši no lēmuma izpildīšanas.

Tajā laikā avīzes, ik stundu iznākdamas, bija izkliegušas savus treknos virsrakstus Ņujorkā un visā zemē. Vēl nepārredzams sabrukums tēlojās viņu slejās.

To lasīja ielu tīrītājs Bobs Seldons, lasīja miljoni nabagu un visnabagāko cilvēku, lasīja tirgoņi, kam rīt saviem darbiniekiem bija jāizsniedz nedēļas algas čeks, strādnieki, kuriem bija īre jāmaksā, lasīja šausmās nobāluši, ka viņu dārgi pirktajām akcijām vairs nebija nekādas vērtības, ka viņu ietaupījumi bija pārvērtušies zilos dūmos un banku iemaksas pazudušas bez vēsts.

Ņujorka plūda uz Volstrītu. Vēl biržas darba laikā desmitiem tūkstošu ielenca balto templi. Bezgalīgas ļaužu virknes pildīja šausmu vietu, dziļo akmeņaino aizu. Sievas raudāja, vīri lādējās — trīcošs, kaucošs cilvēku kamols. Drausmīgi nospiesti, saburzīti, saplēsti, sajukušiem matiem, sašķobītām, baiļu pilnām sejām, izdzisušām acīm. Bez atbildes palika viņu izmocītie kliedzieni: no banku namu nežēlīgi cietajiem mūriem nāca tikai izsmejoša atbalss.

Tā viņi stāvēja vīrs pie vīra banku aizslēgto bronzas režģu priekšā. Cerēja un gaidīja, ļāva policistiem un aizsmakušiem ierēdņiem sevi trenkāt un mierināt un tomēr nojauta, ka nav vairs nekādu cerību.

Stāvēja un gaidīja, slimi un veseli, jauni un veci, vienu dienu un vienu ledaini aukstu vētras nakti, un vēl vienu dienu.

Šai dienai nākot, pret vakaru, zināja katrs:

Vienā dieni amerikāņu tauta bija zaudējusi trīs līdz četrus miljardus — īstie milzu zaudējuma apmēri netika noskaidroti nekad.

Mazo spekulantu akcijas bija zaudējušas pusi no savas

vērtības. Tā kā par viņām tajās nedēļās, kad kurss atkal kāpa, lielāko tiesu maksāja tikai 35 vai 40% skaidrā naudā, bet atlikumu sedza ar bankas kreditu, ko tā pati banka tagad atprasīja Bobam Seldonam un miljoniem piekrāpto, tad pametums bija vēl lielāks.

No vinu īpašuma bija atlikusies kaudze čaukstoša papīra: biržas orderi, atzīmju lapiņas, mākleru tirgus grāmatas, ko trīcošas, nervozas rokas bija burzījušas un plosījušas.

Biržas apkopēji saslaucīja balto, čaukstošo kalnu.

Miljoni cilvēku šajā dienā kļuva ubagi. Četrdesmit astoņi cilvēki, kas bija zaudējuši pēdējo, izdarīja pašnāvību, četrpadsmit kļuva uz ielas vājprātīgi, tos ievietoja trako namā.

J,)ivde>niittns miljoni akciju bija nedaudz dienās mainījusi īpašnieku.

Tikai daži vīri savas bagātības un naudas brīnumceltni bija uzcēluši par dažiem stāviem augstāku.

ČETRI VĪRI PIE KAMĪNA

Milzīgajā kamīnā, kas gandrīz pilnīgi nosedza vienu sienu augstajā hallē, gaiši plīvojošajā liesmā dega puse veselas egles. Kūstošu sveķu stiprā smarža jaucās ar mazās pagalēs gruzdošā zandeļkoka saldo aromu, kas kvēloja uz egļu šķilām; smalkas dūmu svītras karājās kamīna kupolā, kura stiklā atspoguļojās asins sarkanumā rietošā saule.

Dažas dienas pirms »Melnās piektdienas«, kas pilnīgi pārgrozīja visas zemes financiālo struktūru — pie šī kamīna sēdēja četri vīri.

Viņi gandrīz vai pazuda lielajos krēslos ar augstajām atzveltnēm, kuri reiz greznoja kāda spāniešu klostera refektoriju. Laiku pa laikam kāds no viņiem pieliecās ugunij, lai sasildītu pie sprakstošās liesmas lielās bezasiņu rokas. Kaut arī spožo marmoru kamīna priekšā klāja pinkainas lāču ādas, tomēr, likās, šie vīri sala.

Muižas celtnes paraugam bija noderējusi kāda ievērojama pils Normandijā. Šo franču bruņinieku pili muižas īpašnieks bija licis nokopēt un to atveidot kādas piecdesmit jūdzes no Ņujorkas, viļņainā augstienē Atlantijas piekrastē. Šajā apkārtnē, plašo mežu lokā, kuros šalca jūras vēja brāzmainās meldijas, pils radīja gandrīz kliedzošu iespaidu.

Nevēlamus viesus aizturēja augsti mūri un pusducis vārtu sargmājiņu. Ieeja bija brīva tikai pašam īpašniekam un viņa draugiem. To rīcībā bija dienu un nakti sešdesmit viesistabas, ēdamzāles un saloni, halle, kurā spēlēja tenisu, peldētavas, šautuves, vingrotavas, sutas pirtis, jātuves, krietns ducis automobiļu ar šoferiem, sulaiņi, pavāri, apkopējas, istabenes, masieri, zirgu puiši un suņu kopēji.

Katras nedeļas beigas nams, uzņēma trīsdesmit, četrdesmit, arī vairāk viesu.

Viņi ēda un dzēra, spēlēja, dejoja un flirtēja ar to nopietno uzcītību, kas visnejēdzīgāko rīcību padara gandrīz vai par nopietnu darbu. Viņiem likās, ka tie ir aizņemti un nopūlas daudz vairāk, nekā tie deviņdesmit kalpotāji, kuri viņus apkopa.

Ēšana, dzeršana, spēlēšana, deja un flirts bija vienīgais, ar ko šie cilvēki visu savu mūžu nodarbojās, pie kam katra diena, ko tie papūlējās šeit zemes virsū pavadīt, tiem Ienesa daudz vairāk, nekā trauku mazgātājs varēja nopelnīt visā gada grūtajā darbā, skalojot traukus pagraba virtuves mitrajā tvaikā.

Šīs nedēļas beigās māja likās kā izmirusi. Kalpotāju lielākā daļa bija atvaļinājumā. Daži viesi — 3 mašīnas ar smejošām, nemitīgi pļāpājošām pusaudzēm un tikpat veciem, gurdenā uzpūtībā sastingušiem jaunekļiem — kas, nevērojot nama tēva atteikšanu, tomēr pēcpusdienā bija ieradušies, tika jau pie vārtu mājas laipni noraidīti.

»Esmu izmisis, manas dāmas«, gluds kā zutis, apgalvoja tur nostādītais sekretārs. Viņš bija angļu baroneta ceturtais dēls, kaut nabags, tomēr dižciltīgs un tamdēļ demokrātiskajā Amerikā visu bagātu jaunekļu kaislīgi apskausts. Jāzeps Higina kungs, viņa šefs, bija viņu nolīdzis, kā nolīgst somu nesēju. Viņš arī gadījumā rupjā veidā lika saprast, kura kabatā bija biezāka čeku grāmata, bet tas jauno Rodneju netraucēja. Kā nekā viņš reiz tomēr kādu no šīm dolāru meičām aplaimos ar savas vecās dižciltības spožumu, iemainīdams pret to sava sievastēva miljonus.

»Esmu izmisis,« viņš labi tēlotās skumjās bija paraustījis plecus, pie tam vismaz ar trim meičām mēģināja uzsākt flirtu.

»Daži steidzoši remonti… Ūdensvads nav kārtībā… Šodien Hil Kāsle tik burvīgiem ciemiņiem tiešām nav patīkama atpūtas vieta . . . Jūs, kungi, mani saprotiet?«

Bet kungi nebūt nesaprata. Tomēr viņi paziņoja ar nobriedušu melancholiju nenobriedušajās balsīs: viņiem cits

nekas neatliekot kā apmeklēt Devonus. Tie jau nu gan par viņiem nepriecāsies… droši vien grib medusmēnesi pavadīt netraucēti, bet tas jau nu tad būs tas īstais joks…

Te mašīnas apgriezās un aizdrāzās, atstājot aiz sevis gaišu putekļu plīvuru ģeometriski taisnajās ielās. —

Tā šie četri vīri, ieradušies pievakarē pilī pa dažādiem ceļiem, tagad bija vieni un netraucēti.

Vecākais no viņiem, mūmijveidīgi izkaltis vecis dzeltenu ādu, smīnēdams stāstīja, kā viņš, uzsācis jau pieblīvētajās Ņujorkas ielās mežonīgi ātru braucienu, izmuka kādam ziņkārīgam reportieram, kas sekoja viņam mašīnā.

»Jau Bauerijā viņš mums piesējās . . . tad nu Benam bij jāpiespiež… jocīgi, kā tie zeņķi ielā metās pie malas, viens gandrīz nokļuva zem dzesinātajā un kārtīgi izlamājās . . . kad Bruklinā ceļš sāka iet lejup, mēs izsprukām ziņkārīgajam puisim… nespēja mums turēt līdz . . . «

»Nu tātad«, garlaikoti nomurmināja viņa kaimiņš.

Bet vecais vēl nebija beidzis.

»Tad Okeāna ielā mūs gandrīz noķēra Kops. Mēs gribējām ātri tikt uz priekšu, panācām visus, kas mums bija priekšā… te pēkšņi no krūma izlēca policists un uzmetās uz sava riteņa. Lielisks braucējs tas bija…«

»Vai viņš jūs panāca?« Klausītāji viņa stāstam bija sekojuši ar pieklājīgu uzmanību. īstenībā viņus maz interesēja, vai Džesi Livermūru noķēra vai nē, kaut arī visi ar viņu bija vienis pratis, ka labāk ir tomēr ietaupīt 50 dolāru soda naudas.

»No, gentlemen,« vecais smējās, »mēs omulīgi ar aukliņu uzvilkām mūsu numuru plāksnīti, Bobs piedeva gāzi, mēs aizdrāzāmies, un pēc piecām minūtēm puisis vairs nebija redzams .. .«

Klausītāji uzņēma šo joku graujošiem smiekliem. Brīnišķīga ideja ar aukliņu uzvilkt numuru! Tas viņiem arī bija jāierīko.

Piesteidzās daži sulaiņi zila samta biksītēs, purpura sarkanuma svārkos un pūderētās parūkās.

»Skotu vai īru viskiju, sēr?« 17

Vīri novietojas pie kamīna. Sulaiņi pazuda. Durvis aizvērās. Sekretāri cienījami kungi ar 60.000 un vairāk dolāru ienākumu gadā — ieņēma savas vietas blakus telpās. Kairs pārsteigums bija izslēgts. Apspriede varēja sākties .. .

Laikam gan nekad neuzzinās, cik lielu naudas varu šie viri personificēja. Viņi paši, svarīgu iemeslu dēļ, nekad nebija minējuši skaitli, kas norādītu uz viņu bagātību lielumu. Vienu vienīgo reizi viens no viņiem atklāja savu noslēpumu. Tas bija toreiz, kad Toms Lamonts, laikam ran visgodkārīgākais linanču direktora Džona Pīrponta Morgana līdzdalībnieks, stāvēja USA senātā izmeklēšanas komisijas priekšā.

Vajadzēja noskaidrot jautājumu, vai anonīmie un tai pašā laikā labi pazīstamie kapitālistiskie spēki piespieda 1915. gadā USA iestāties karā. Lamonta atbilde: »No paša sākuma mēs darījām visu, kas bija mūsu spēkos, lai palīdzētu sabiedrotajiem«, nebija šīm aprindām nekāda sensācija. Satrūkās visi, kad viņš — strupceļā iedzīts — atzinās, ka pasaules karā tirdzniecības nams »Morgans un Ko« pārvaldīja ar saviem direktoriem 89 vislielākos USA uzņēmumus ar 20 miljardiem dolāru kopkapitāla, ka 15 bankas, 10 dzelzceļa biedrības, 6 apdrošināšanas sabiedrības, 30 lielas rūpnīcas un 12 citu uzņēmumu milzīgie koncerni bija viņam pakļauti.

Šīs pirms »Melnās piektdienas « apspriedes pārējo partneru financiālo stāvokli var noteikt tikai aptuveni. Iespējams, ka te ap kamīnu »Hil Kāslē« bija satikušies kādi 30 līdz 40 miljardu dolāru!

Bez satraukuma klusas balsis izmeta telpā skaitļus.

Skaitļi, kas simtiem tūkstošiem nozīmētu dzīvību vai nāvi, šiem četriem vīriem, kas, Morgana nama aicināti, seit. ieradušies apspriedās Toma Lamonta vadībā, bija tikai kāpslis, pa kuru varēja tikt pie nepārskatāmas, neiz, mērojamas bagātības.

Pasauca vienu sekretāru. Džons J. Raskobs — »Bankers Trust Company«, septiņu citu lielbanku, Detroitas »General Motors« automobiļu rūpnīcas, kādas apdrošināšanas sabiedrības un »Missouri Pacifik« dzelzceļa direktors — nodiktēja viņam duci telegrammu.

Šis Džons J. Raskobs bija liels teorētiķis. »Big Business« — »Lielā veikala« mācības atradējs. Masu produkcija visās saimniecības nozarēs, slīdlenšu bezjēgas pārvietošana pilnīgi nepiemērotās nozarēs, tāpat cenu vienlīdzība, schēmatizēta pārdošanas technika milzīgajos preču namos un spedicijās, tas viss noveda pie dažādu preču pārprodukcijas, un tas nebija vairs normāli. Bija jāatrod jauni pircēju slāņi. Šķita, ka vismazāk Raskoba teorijai pretosies strādnieki, jo »Big Business« vīrs sludināja:

Ja strādniekam visā USA jāstrādā tikai piecas dienas nedēļā un, protams, par šīm piecām dienām arī samaksā, tad viņam rodas laba izdevība sestdienā un svētdienā atkal visu izdot, ko viņš bija sapelnījis no pirmdienas līdz piektdienai. Viņš klausīsies radio — uztvērēju patēriņš palielināsies. Viņš brauks ar automobili — mašīna, riepas, benzīns nolietojas un patērējas. Viņš lasīs laikrakstus —

tirāža kāps. Viņš nodosies sportam vai makšķerēšanai-

lai taču! tā viņam nenāks prātā muļķīgas domas, viņš izklaidēsies, un pie tam viņam būs jāpērk rīki, jāapmeklē sporta laukumi, kas atkal jāatjauno. Pēc Raskoba domām šāda papildu svētdiena ienes uzņēmējiem veselu algas dienu un rod izdevību lielākam preču patēriņam. Ražotājs, kam strādnieks atdod atpakaļ naudu, ko viņš nopelnījis kā algu, iegūst, un strādnieks — vai tad viņam ir vajadzīgs vairāk naudas, nekā viņš var izdot?

Tas bija Džons J. Raskobs, multimiljonārs, kas šeit »Big Business« vīru vidū sagatavoja lielo laupīšanas gājienu pret miljoniem mazāko kapitālistu.

Divas stundas vēlāk valsts lielpilsētās viņam pakļautie direktori un mākleri pūlējās atšifrēt telegrammas. Tajās viņiem bija uzdots noteiktā dienā piedāvāt 10 vai 20 zināmas augstvērtīgas rūpniecības akcijas trīsdesmit punktu zem sākuma kursa, pēc tam nogaidīt, līdz kursa krišana tās nospiež vēl par 50 līdz 60 punktiem zemāk. Tad klusībā pirkt, cik daudz vien šo akciju var dabūt.

Blakus kamīnam Džēse L. Livermūrs lika pieslēgt telefonu. Tagad viņš bija tiešā savienojumā ar savu uzticības vīru Cikagā, kuram viņš īsos, strupos teikumos deva dažādus norādījumus. Tie katram, kas šo sarunu noklausījās, bija un palika nesaprotami.

Vecais Džese, kura izkaltušais, nolietotais ķermenis pazina tikai vienu kaislību: spēli ar daudzciparainiem skaitļiem, zināja, kā izlikt mīnu. Jau vienreiz — vēl mazs, nepazīstams baņķieris būdams viņš bija piedalījies 1907. gada lielajā banku sabrukumā. Toreiz viņam šī spekulācija līdz ar goda nosaukumu »Lielais lācis«, kas stājās līdz tam lietotās palamas »Ūdenslīdēju zēns« vietā, deva pirmos trīs miljonus viņa drīz vien nepārredzamajā kapitālā. Visur tur, kur kopš tā laika uzpeldēja »Lielais lācis«, drīz vien notika milzīga kursu krišanas spekulācija, kas ierāva tūkstošus nabadzībā, bet »Ūdenslīdēju zēnam« deva daudzus akciju saiņus, prezidenta Hardinga un Kūlidža draudzību un neskaitāmus miljonus dolāru.

Viņa »office« atradās vienā Volstritas gigantiskā birojnamal8. stāvā tin radīja ar nodomu pieticīgu iespaidu. Šajā nabaga vīra pieticīgajā birojā nebija pat tālruņa — apgalvoja Ņujorkas telefonu sabiedrība! Kāds uzcītīgs reportieris gan reiz bija noskaidrojis, ka paša Džēses privātbirojā atradās galds ar trīsdesmit aparātiem, no kuriem daži bija tiešie savienojumi ar biržas lielajām māklerfirmām. Un tā kā avīžnieks — Dievs zin, pa kādiem ceļiem — jau bija iekļuvis »Lielā lāča« svētnīcā, viņš arī tūdaļ skaitīja tālāk.

Kādi divpadsmit ierēdņi bija nodarbināti tikai sakaru dienestā vien, starp viņiem bija divas telefonistes, trīs telegrāfisti, pieci radiotelefonisti.

Tas bija pamatīgs štābs nabaga vīram — kas sev pat tālruni nevarēja atļauties!

Šis nabaga vīrs telefoniski uzdeva savam mākleram Cikagā, pamudināt bankas, kas līdz šim bija atbalstījušas zināmus trestus, nekavējoties uzteikt kreditus.

Toms Lamonta kungs turpretim, lai netraucētu citus, bija atvilcies kādā omulīgā halles kaktiņā kopā ar ceturto un pēdējo. Meike Mečans uzmanīgi uzklausīja lielo Morgana partneri.

Viņš bija šinī sabiedrībā jaunākais. Vēl 1918., priekš vairāk nekā 10 gadiem, viņš » Melnā biržā«, kas laida ielas pārdošanā šaubīgas akcijas, nespēlēja nekādu lomu. Divi gadi vēlāk Meike bija pietiekami nopelnījis, lai ieliktu 90.000 dolāru īstā biržas pasākumā. Izdevumi bija atmaksājušies. Tagad viņš stāvēja Lamonta priekšā kā viens no Ziemeļamerikas radio valdniekiem, kas ar spekulāciju norisi savos plašajos birojos deviņās dažādās vietās nodarbināja 400 ierēdņus.

Pēc divām stundām amerikāņu tautas aplaupīšanas plāns, pie kura šie četri vīri un viņu daudzie palīgi kopš mēnešiem «strādāja«, bija gatavs.

Pēdējie sīkumi bija noskaidroti, lomas sadalītas.

Sākās spēle ar miljonu cilvēku eksisteneēm, dzīvībām, nākotni.

Kad 29. oktobrī laikraksti treknos virsrakstos vēstīja, ka sešu iemīļotāko spekulācijas papīru kurss — kā katru dienu — ir 2—3 punktus cēlies, neviens cilvēks, atskaitot šo miljardieru kopu, nenojauta, ka jau pēc vienas nakts sabruks vesela pasaule.

No 18 miljoniem mazo spekulantu neviens nezināja, ka šie četri vīri bija nolēmuši arī viņu bojā eju.

Kopā ar dažiem dučiem informēto baņķieru un biržas spekulantu, bez mazākās žēlastības vēsajā skatā, tie bija nolēmuši panikas radīšanu izvest 1929. gada 30. oktobrī.

Tas izklausās kā pasaka, un tomēr ir pierādīta patiesība.

Izbeigdama Hūvera ēras radīto augstkonjunktūru, 1929. gada »Melna piektdiena« nebija nekāda dabiska parādība, nedz arī, kā ieinteresētā prese apgalvoja, tā saucamās pasaulsaimniecības krizes iebrukums amerikāņu »Prosperity« rūpīgi sargātajos novados . . .

» Melnā piektdiena« bija gigantiskas kursu nosišanas spekulācijās aukstasinīgi iepriekšaplesls rezultāts j >.11 labu tiem Vincill, kas uz sis zemes, kuras bagātības viņiem jau sen piederēja, nepazina cita izsalkuma kā kāri pēc zelta.

Pirms kāds no šiem neskaitāmajiem Bobiem Seldoniem, mazajiem krājējiem, kurus augstkonjunktūras reibums bija pacēlis pasakaini iedomātā bagātībā, paspēja aptvert, kas īsti ap viņu norisinājās, bija noticis sekošais:

Pāri augsti uzpūstajiem akciju kursiem bija brāzies smags piespiedu pārdošanas viesulis. Tanī pašā laikā zināmo vīru un viņiem pakļauto uzņēmumu prasītā noguldījumu atmaksa valsts bankās bija novedusi pie bezjēgas dzīšanās pēc skaidras naudas, jauniem aizdevumiem un panikas palielināšanās. Bankas pārtrauc izmaksas, jo saprotamā kārtā viņu rīcībā nebija vajadzīgā milzu apjoma brīvā kapitāla. Ņujorka bija kļuvusi ārprātīgo nams . . .

USA lielākās pilsētas trešai daļai iedzīvotāju bija noblēdīts viņu ietaupījums, bez tam viņi bija iegrūsti parādos, kurus maksājot viņiem nākamos gadus vajadzēja strādāt un plēsties.

Beidzot daži zināmie klusie vīri aizmugurē bija tagad ieguvuši vērtīgākās akcijas un līdz ar to visas zemes rūpniecības, saimniecības un naudas bagātības tālu zem viņu īstās cenas.

Ar šo brīdi sākot, šī plūtokratiskā sazvērnieku grupa — dažas tās galvas mēs nupat apgaismojām — savos rīcībā esošos varas līdzekļos bija daudz pārāka par katru USA valdību.

Cik milzīga bija šī vara, cik neizmērojams šis pasākums, to mēs vēl daudzreiz redzēsim.

Džons Pīrponts Morgans laupījumam vēl pievienoja ņirgas.

Pēc divām dienām visi lielie USA dienas laikraksti veselām lappusēm vēstīja viņa gudrību:

»Jau sen es brīdināju no mežonīgās spekulācijas, vienmēr uzsvēra, ka pēdējo gadu biržas peļņa nav nekas cits kā gaisa pils, viegls kāršu namiņš.. .«

Citi, ieslēguši tūkstošiem mazo ļaužu akcijas savos trezoros, turēja sirdi aizgrābjošas runas par spekulācijas ļaunumu un taupības priekšrocībām. Sprediķim viņi labprāt izlietoja zīmīgo domu graudu, kuru bija kalis vecais Deniels Drūjs, 19. gadsimta lielākais Ņujorkas spekulants: »Spekulēt Volstrītā, nepiederot pie iekšēja loka, ir tikpat aplami, kā pirkt lopu sveces gaismā.«

ZELTA PAKAVS

Svētlaimīgās gavilēs plūst skaņas caur telpu. Kā burvīgas vītnes tās vijas ap balkona kolonnām; brāzmainos akordos aizplūst līdz augstajiem griestiem, pēkšņi apslāpētā kaislībā atkrīt atpakaļ orķestrī un metas kustīgā maiņu spēlē pretim dziedātājiem, kas augšā dziļajā, krāšņajā skatuvē uzsāk spēli par mīlu, laimi un nāvi.

Novembris. »Metropolitan Opera House« uzsāk jauno sezonu. No ārpuses diezgan neglītā teātra dzeltenā ķieģeļu ēka atrodas pie Brodvejas un »Great White Way« — »Lielābaltā eeļa« — Ņujorkas nakts dzīves centra. »Metropolitan« starp citu ir vienīgā pastāvīgā opera Savienotajās valstīs…

Tagad vairāk nekā 3000 vietu lielais nams ir izpārdots.

Sezonas sākums.

Orķestrī ar ministru algām kopā savākti zemes lielākie muziķi.

Slavens Eiropas diriģents vada takts zizli; nekad vēl nedzirdēta skaistuma skaņas izvilina viņa slaidās, nervozās rokas no balsīm un instrumentiem.

Daudz mēnešus operas aģenti ir apbraukājuši labākos Eiropas teātrus, savākdami skaistākās balsis, solīdami dziedātājām un dziedoņiem vilinošākos līgumus par vienu viesizrādi Metropolitānā.

Mākslinieku izpildījums ir vislabākais, arī orķestris un diriģents pieliek visas pūles…

Svinīgs, bijīgs klusums valda pār svinīgi noskaņotiem klausītājiem, pavada pirmo cēlienu un seko lielās, cēlās mākslas risinājumam.

Iesākas otrais cēliens.

Diriģents klusina vijoļu saldo dziedājumu līdz maigākajam pianissimo, aizkustinoši tam pāri lidinājās daiļskanīgā visā pasaulē slavenās, simtiem tūkstošu godinātās sievietes balss.

Bauc- nebēdīgā sviedienā aizsitas kādas durvis.

Valdzinājums ir izbeidzies. Trīstūkstoš kaklu izstiepjas pret pirmā balkona trešo ložu. Trīstūkstoš binokļu pavērsās uz augšu, no augšējiem balkoniem uz leju. Seši tūkstoši kāju švīkoņa; apslāpēti čuksti, nemiers visā namā…

Diriģents, orķestris un dziedoņi ir izspēlējuši. Māksla atstāj savu vietu — tā noder tikai vēl kā patīkams fons, skaņu kulises, panorāma mirdzošai zvaigznei, kas stājas viņas vietā.

Līdz šim tukšajā balkona trešajā ložā ir parādījusies īve Saimingtona.

Viņas garlaikotais skatiens pārslīd satraukto publiku. Tikai mirkli viņu saista kaislīgā, reibinošā skatuves norise.

Tad viņa atzveļas krēslā, kas apvilkts ar dārgu, ļoti vērtīgu brokātu un iegūts kāda nabadzībā nonākuša franču hercoga pilī. Čalodama viņa pievēršas kavalieriem, — mēmai, elegantai miesas sardzei frakās — kas viņai sekoja ložā. Rībinot viņi steidzīgi piebīda savus krēslus. Katrs cenšas nokļūt skaistās sievietes tuvumā.

īve Saimingtona ir skaista, apburoši skaista. Cik veca viņa varētu būt? Grūti pateikt. No parketa raugoties, viņai var dot tikai divdesmit — tikai daži intimi draugi zina, ka viņa jau sen pāri trīsdesmito gadu robežai. Divas, trīs stundas notiek ik dienas skaistuma kopšana. Ar katru aizjūras kuģi pienāk franču ādas, smaržūdeņu, pūdera, sejas masku jaunie sūtījumi, un pelde, ko viņa ik rītus liek sagatavot no svaigi plūktām mētrām, maksā skaidrus 60 dolārus.

Ziemā vēl vairāk, jo tad jāaudzē mētras īpašās siltumnīcās.

Starp citu viņas apkalpotāja nejauši arī saņem 60 dolārus skaidras mēnešalgas. Pie tam blakus grūtajam darbam viņai jāpacieš savas kundzes nepanesamie untumi, kad tā labprāt meitai iedur ar nagu griezītēm. Parketā čuksti.

»Džibsona gerla . . . nē, tā nav viņa . . . viņas māte… Par Saimingtonas tēvu nerunā. Viņš dzīvo kaut kur kā Merijlendas valsts savienības senators, un bez tam viņa uzdevums ir financēt īves dārgo, vērtīgo dzīvību. Tas viņam kā savienības galvas pilsētas Vašingtonas bagātākajam vīram nenākas grūti.

Citādi viņš nekādu lomu nespēlē.

Bet māti pazīst visa Amerika, arī krietna vecās pasaules daļa.

Jo viņa taču bija pirmā .. . Džibsona gerla! Miljonu attēlos, sienas izgreznojumos, cigarešu kastītēs, desu reklāmās, kā arī Lētās pasta kartītēs viņas seja apceļoja visu zemes lodi. Viņa bija tā skaistuma ideāla paraugs, kuru veikalnieciskais zīmētājs Carls Dana Džibsons bija radījis amerikānietes glorificēšanai.

Liela, slaida, mazliet patīkami atlētiska, retu reizi erotiski kairinoša sieviete eņģeļa seju, bet atraidošām, vēsi apsverošām acīm. Džibsona gerla.

Un īves Saimingtonas māte bija Džibsona pirmais modelis, pēc kura viņš pastāvīgi radīja attēlus tūkstoškārtējās variācijās, bet tomēr vienmēr līdzīgus.

Ilgu laiku Ņujorkas sabiedrības dāmas sīvi cīnījās pēc goda kļūt par Džibsona pirmo modeli, bet Saimingtona kundze neatdeva to nevienam. Niknā cīņā viņa to aizstāvēja.

Kādreiz pozēt Džibsona mazākai skicei, pirms pasaules kara nozīmēja iegūt labāko ieteikšanu, kas atvēra visus vārtus un garantēja laulības ar dolarmiljonāru…

Džibsona gerla… dziesmās viņu apdziedāja, viņai par godu rakstīja teātra lugas, neskaitāmās dzejās viņu slavināja, sumināja, lielīja un cēla debesīs — Amerika savu Džibsona gerlu…

Tad nu tagad Džibsona gerlas meita sēž Metropolitānā pirmā balkona trešajā ložā — viņa smejas, čalo, flirtē, iesit jaunajam Vanderbiltam, kas pārdroši nolūkojas viņas tiešām diezgan dziļajā tērpa izgriezumā, ar vēdekli, kas ir darināts no simtiem kolibrīspalvām.

Laiku pa laikam viņa paceļ zelta lorneti, kuras stikli ietverti tās pašas krāsas dārgakmeņu ielokā, un gurdenu skatu aplūko skatuvi. īvei ir ārkārtīgi veselas acis, bet šinī sezonā uzskata par šiku būt tuvredzīgam.

Izrāde par mīlu un bēdām turpinājās. Diriģenta un mākslinieku pienākums ir neievērot traucējumu pirmajā balkonā. Vai tur augšā ar troksni aizkrīt kādas durvis, kāda meita gaiši iesmejas un vīriešu smieklu koris tai atbild — tas te pieder pie izrādes, tāpat kā orķestra mūzika.

Un vai tam māksliniekam, kas, sava uzdevuma apgarots, celtu kādus iebildumus!

Ir daudz līdzekļu apklusināt viņu uz visiem laikiem, samaitāt viņa karjeru un mākslinieka vārdu…

Parketā izkaisīti sēž lielo lapu reportieri. Nekautrīgi tie aplūko ložas, kuras tagad sāk pildīties. Katru tērpu, katru seju, rokas, plecus, rotas, cepures viņi notausta ar saviem binokļiem. Uzcītīgi viņi raksta piezīmes, un rītu visi ņujorkieši lasīs:

»Zelta pakavs darīja savam nosaukumam godu. Viss mirdzēja un laistījās, tā kā pat sultāns varētu skaudībā nobālēt, kad viņš iedomātos sava paša nabadzīgo dārglietu krātuvi.. .« Kāds cits dzejo:

»īve Saimingtona, mūsu neaizmirstamās Džibsona gerlas brīnumskaistā meita, valkāja Lionas zīda tirkīza zilumā tērpu, brīnišķīgi saskaņotu krāsā ar viņas sarkanblondajiem matiem — jeb tie bija krāsoti tērpa krāsā? — galvā tādas pašas krāsas cepure ar paradīzes putniem, kurus saturēja zelta sprādzes — Tiffany u. Co., mūsu nesalīdzināmie juvelieri 37. ielā zinās to cenu. īves marmora vēsuma plecus sildīja sudrablapsu apmetnis . . . . «

Tagad viņa nolika kažoku pār ložas malu. Sniega baltumā viz viņas pleci pustumsā. Kailajās rokās un rožaini no-

27

puderetaja kakla laistas rotas, ar kuram kādreiz Saimingtona tēvs apbēra savu Džibsona gerlu un tagad lvi.

»Šodien viņai vairāk mugurā«, blakus ložā iečukst savam ņirdzošajam kaimiņam, garlaikoti uzpūtīga izskata jauneklim, »vairāk nekā viņreiz… redzēju viņu »Zilā pāvā« — tu taču pazīsti jauno klubu Haustona ielā? Nē? Nu tad pēc tam aiziesim… turp iet tikai gluži smalki cilvēki… jā, tur īve nesen uzstājās … kaila… nūjā — īsā zīda naktskrekliņā — aiz viņas prožektori, tas tikpat kā nekas… dziedāja dažas jaukas dziesmiņas … korāļi, draudziņ, kādus dzied Trīsvienības baznīcā, tie gan nebija . . . redzēsim, varbūt viņa šodien atkal dziedās viņa katru vakaru tur, pa lielākai daļai ar mazo bokseri Herringu.. .«

Skaistā īve, kas tik labprāt Ievas lomā dzied grēcīgas dziesmiņas, nupat sveicina, kūtri mājot ar roku uz pretējo ložu-

Arī tur durvju vēršana, pļāpāšana, smiekli. »Zelta pakavs « — labāk tiešām tautas mutē nevarēja nosaukt Metropolitana operas pirmo balkonu — pildījās. Ieradās Ņujorkas »augstākais črsimts«.. Laikā ierasties uz uvertīru, pēc viņu ieskatiem nav smalki — to dara vienkāršā tauta, kas, protams, arī frakās tērpta, šinī vakarā dabūja vietu pēdējās parketa rindās, maksājot »melnajam« biļešu pārdevējam 30 līdz 50 dolāru.

Kad priekškars pirmo reizi paveras, viņi vēl sēž Delmonikā, dārgākajā Ņujorkas restorānā pie 5. avēnijas vai arī Savarinā pie Brodveja, Plača viesnīcas peršu restorānā, jeb, varbūt, pie »Sērija«, kādā ļoti mazā lokālā ar nedaudz galdiņiem un sālītām cenām.

Tikai otram cēlienam sākoties, viņi ierodas: Volstrīta dolāru ķēniņi. Trestu valdnieki. Politiskā veikala lielie organizatori. Pilsētas pārvaldes aukliņu vilcēji. Biržas spekulanti. Vīri, kas visiem spēkiem cenšas iznest cauri senča — trapera atstāto mantojumu, un tomēr redz to ik dienas augam. Tad vīri, kas pēkšņi kļūst miljonāri, nevienam nezinot, kur šī bagātība tik ātri rodas.

Ka miesas sardze tie ielenc sievietes, kas ieņemušas ložas pirmo rindu.

Skaistas, jaunas sievietes ar daudz rotām un lielu dekoltē.

Mazāk skaistas, vecākas dāmas ar vēl vairāk rotām un vēl lielāku dekoltē.

Sievietes, kas vienaldzīgā lepnumā rāda savu draugu bagātību, un sievietes vecākajā ģimenes rotā vienmēr vēl izskatīdamās kā viņu vecās mātes, kas devās kādreiz ceļa ratos uz rietumiem.

Balti viz krēslā rokas un pleci. Zelts mirdz un laistās. Pērles dus kā smagi, tumši pilieni uz rožainās ādas. Skaistākie pasaules dārgakmeņi, bagātīgi ietverti zeltā, sidrabā un platīnā, mirgo kā dzirkstošas zvaigznes. Smagi auskari, aizkārdami pūderētos plecus, skan klusā kustībā. Zīds čaukst un šalc, dārgāko Aļaskas, Sibirijas un Dienvidamerikas ādu mēteļi nevērīgi pārmesti krēsliem.

Dienvidjūrā pēc šīm pērlēm nira malaji, līdz kādu dienu asiņainas putas uzpeldēja kā tērauds zilā ūdens virsū — »Haizivs«, čukstēja tad biedri smailajā laivā. Pēc vienas stundas arī viņi atkal laidās dibenā, jo vajadzēja taču kaut ko nopelnīt sev, sievai, bērniem. —

Kalifornijā, Austrālijā, Dienvidafrikā visu rasu vīrieši kāri vandīja kvēlošās smiltīs, meklēdami zeltu, kuru iegūstot, apdomīgi vīri pārvērtās bestijās, sievietes pārdeva savu godu, un sirmgalvji bez apdoma slepkavoja.

Indiešu kuliji, baltie »strādnieki«, kuriem neklājas labāk kā vergiem, ķīnieši, katras rases un krāsas jaukteņi dzina visās pasaules daļās kapli un lāpstu dimantu lauku stingušajā zemē — par nedaudziem feniņiem dienas algas.

Un zvēru mednieki, droši, pārgalvīgi vīri, bija izstaigājuši ziemeļu ledus tuksnešus, dzīvojuši gadiem ilgi trūcīgās Aļaskas blokmājās, vieni, tālu no lielajām pilsētām, mēnešiem ilgi bez saules gaismas, lai iegūtu ādas, kuras šīs sievietes rītu nevērīgi atdāvinās — jo lūk, cauna patlaban »izgājusi no modes« .. .

Visi viņi dienu no dienas lika dzīvības uz spēli par

trucigu algu, kura viņiem tomēr bija vajadzīga, lai vilktu šo nabadzīgo dzīvi.

Visi viņi bija sūri strādājuši, badojušies un saluši, pārcietuši briesmas un cīņas, dzīvojuši vientuļi un miruši vientuļi — lai »Zelta pakavs« varētu zaigot un mirdzēt zeltā, pērlēs un dārgakmeņos.

Veselas valsts bagātību skate notiek Ņujorkas Metropolitāna operas pirmajā balkonā.

Ko tas gan lielu nozīmē, ka Mimī, diloņa drudža kratīta, Rūdolfa trūcīgajā istabiņā atvadās no mīlas, ziedoņa un dzīves?

Ko gan lielu nozīmē šīs zūdošās, dziļi aizgrābjošās skaņas, kas mūs uz mirkli liekas novedām uz šaurā tilta starp dzīvību un nāvi?

Ko gan nozīmē augstākās pilnības māksla pret jautājumu, vai lēdijai Etelei Landis — viņas gandrīz 40 gadus vecākais vīrs nopelnīja spekulācijā milzu bagātību Elektro akcijās — šodien platīnblondajos matos bija īstā diadēma vai tikai — ari grēcīgi dārgs — atdarinājums, un īstā diadēma glabājas mājas seifā divu bruņotu detektīvu apsardzībā?

Vai arī pret ne mazāk svarīgo jautājumu, ko uzstāda sev parkets:

Vai mazliet četrstūrainais, padruknais vīrs Guldu ložā bija lūgts viesis vai tikai nolīgts detektīvs dāmu rotu uzmanīšanai?

Pa to starpu var Minī mierīgi nomirt. Nav jau tik svarīgi . . .

Šo citu zināt ir daudz svarīgāk…

Visi viņi ir šeit, kuru vārdus dienu no dienas var lasīt lielo laikrakstu slejās; ja reportieri viņus pietiekami biezi nepiemin, gādā viņu augsti atalgotie »Publicity« aģenti par to:

Astori — viens dēls pirms nedaudz nedēļām sabrauca kādu sievieti, aizliegtā ātrumā drāzdamies caur Džersī sitiju. Vakarā pēc savas — pats par sevi saprotams —attaisnošanas, viņš savai pašreizējai draudzenei Brodveja

Gaieti teatra melnsprogainajai Sisijai ielika viņas zeķtun USA prezidenta gada algu — 75.000 dolārus.

Guldi — ģimenes vecākais nekad nemēdz dot vairāk par desmit centiem dzeramnaudas; audzinošos nolūkos, kā viņš labprāt uzsver — arī viņš esot kādreiz iesācis no mazumiņa.

Vanderbilti, kuru bagātība cēlusies no spekulācijām ar veselām kuģniecības sabiedrībām un dzelzceļlīnijām.

Vulvorta preču nams reprezentē jas ar sava dibinātāja mazmeitu, septiņpadsmitgadīgo Barbaru Hetonu — visa Ņujorka vēl runā par svētkiem, kas notika nesen, kad viņu ieveda sabiedrībā. Tie izmaksāja pāri par 60.000 dolāru, un, to slavēdams, šī laikmeta chronists varēja vēstīt: »viesnīcu īpašnieki, puķu pārdevēji un modes saloni svētīja Vulvorta vārdu«.

Šodien »Princess Five and Ten« — »princese 5 un 10«, kā tautā viņu ir iesaukuši pēc Vulvorta lētajam cenām, kas tomēr viņai dod vairāk simts miljonu bagātību — parādās ar savu jauno pielūdzēju pulku: tur ir Džimijs Blekelijs un Tonijs Bidles, viņas brālēns Džimijs Donahūs un Fils Plānts, kas reiz mantos sava tēva, admirāļa Nortona Plānta 20 miljonu bagātību. Viņš ne bez iemesla skaitās par šo aprindu Kasanovu. Pie tam ar šo savu slavu viņš panācis tik lielu iespaidu uz Barbaru, ka vecāki pa galvu pa kaklu sūtīs viņu Eiropas ceļojumā ar negaidītu rezultātu — viņa no šī izbraukuma pārvedīs mājās savu nākamo (pagaidām pirmo) vīru, princi Aleksi Mdivāni, kura šūpulis kārts kaut kur Kaukāzā.

Tālāk redzami — neiespējami visus uzskaitīt — Herberts Lēmanis, kas vēlāk kā gubernators būs Ņujorkas valsts visvarenākais valdnieks; viņa draugi žīdi Vārburgs, Zēligmanis un Levinsons, 3 miljonu smagi baņķieri, tup sarunājoties viņa ložā.

Uz ceturtdaļstundu parādās arī mūžīgi ņirdzošā Džemsa J. Heinesa treknā seja; viņam nav ne cieņas, ne amata, viņš ir tikai Temeni Holla USA demokrātu vēlēšanas organizācijas »boss« — un kļūst pie tam par bagātu vīru.

Protams — pēc 10 gadiem kāda zvērināto žūrija viņu apvainos korupcijā un kukuļošanā, un kāda tiesa ieliks viņu cietumā. —

Pēdējās skaņas ir izskanējušas. Nošalc priekškars. Atskan aplausi. Labu tiesu tie ir domāti vīriešiem un sievietēm pirmajā balkonā, kas tagad čalodami, vaļīgi ieglauzdamies dārgajos kažokos virzās uz izeju.

Ārā gaida rinda mašīnu. Piebrauc Amerikas dārgākie, ekstravagantākie luksusautomobiļi. Šoferi — starp viņiem ir smalki kungi — noņem cepures, atrauj durtiņas. Džordžijs Erets vēl nesen savā pastāvīgi apmeklētā Centrālā parka kazino žēlojās, ka šoferis viņam uzteicis par to, ka viņš negribējis tam pirkt kažoku par 8000 dolāriem.

Daži nabaga velni, kas stāvēja blenžošā pūlī, pielec klāt, lai atvērtu durvis; varbūt viņi cer, ka atlēks kāds pusdolārs dzeramnaudas. Ir grūti laiki; »Melnā piektdiena« arī viņiem atņēma »job«.

Bet tikpat ātri pieskrien arī daži policisti. Brutāliem tvērieniem tie atrauj vīrus, spērieniem un stipriem nūju sitieniem tos ietriec pūlī.

Tad, uzslavu gaidīdami, viņi ieņem stāju mašīnas priekšā, izgludina uniformu, iztaisno cepuri.

»Bravo, officer«, nomurmina kāds, kas tikko ieslīdējis mīkstajos spilvenos. Pārējie notikumam nav veltījuši ne skata.

Viņi aizbrauc. Savās pilīs. 5. avēnijas luksusviesnīcās, kur viņi ar saviem kalpotājiem noīrējuši veselus stāvus. Delmonikā vai Savarinā. Naktslokālos. Čukstu krodziņos — jo vēl mēs atrodamies prohibicijas svētītā valstī.

Un īve Saimingtona brauc ar saviem draugiem — kuri lielāko tiesu ir krietni vecāki par viņu — uz »Zilo pāvu« — Haustona ielas jaunāko bāru. Tur pēc pusnakts slēgtā sabiedrībā sniedz katru, bet tiesām katru nekaunību.

Tur viņa atkal ar savu pašreizējo draugu, kādu jaunu bokseri, tikmēr dzers raibi mirdzošus šņabjus, līdz piedzērušajiem viesiem gavilējot, uzrāpsies uz mazā podija.

Tērpta nepietiekamā krekliņā, viņa tad nodziedās dažas no tām mazajām nepārprotamajām dziesmiņām, kurām tik maz līdzības ar korāļiem, kurus viņa katru svētdienu dzied Trīsvienības baznīcā.

Jo — kā katrs no augstākā Četrsimta — viņa nepalaiž garām ne vienu sprediķi miljonāru baznīcā, kas lielākas ērtības labā atrodas pašā Volstrīta tuvumā.

CIŅA PAR ERĪ DZELZCELU

Amerikas bagātību mēs redzējām sezonas atklāšana Metropolitāna »Zelta pakavā«.

USA milzu kapitālu īpašnieki bija noīrējuši pirmo balkonu. Viņi nāk, lai tos redzētu, bet ne lai priecātos par Eiropas mākslu — Amerikai pašai mākslas nav.

Katrs viņus pazīst. Par to rūpējas ik dienas prese, filma, radio. Katrs pazīst viņu dzīvi, pagātni un izcelšanos. Katrs arī zin viņu neveiksmes, kā tie, bieži lietojot šaubīgus paņēmienus, mainījuši nodarbošanos, sākuši atkal no jauna. Katrs to zina, un viņus par to godā.

Sabrukumam un bankrotam nav nozīmes zemē, kurā veiksmi uzskata par vienīgo un lielāko cilvēka personīgās vērtības mērauklu, kur arī neprasa, ar kādiem līdzekļiem tā panākta.

Ja daži klūp un krīt — tā ir viņu pašu kļūda un nelaime; kamdēļ viņi neturējās stiprāki kājās.

Tūkstošus piekrāpa, un viens tikai ieguva milzu bagātību— šis viens bija darbā pats krietnākais — bija īsts amerikānietis…

Amerikā, pār kuru valda dievs Mamons — īsts un krietns vīrs ir tikai tas, kas savu ceļu iet nesaudzīgi uz priekšu, klūp, atkal ceļas, izposta savus līdzcilvēkus, piekrāpj, izsūc, lai gūtu pats panākumus.

Veiksme ir visu lietu mērogs. Vērtības nav ne kopībai, ne vispārējam labumam, nedz arī darbam visu labā.

Kam veicas, var pirkt visu:

Godu, slavu, zeltu, sievietes, labu dzīvi. Kas paliek guļot, kad veiksmīgais to sabrauc, to uzskata par gļēvuli, viņu neviens nežēlo, visi atzīst to par vainīgo. Tikai kam iimanta, kaut tā arī būtu zagta vai noblēdīta, tam ir arī taisnība.

Ar šādiem morāles likumiem attīstījās USA milzu kapitālu lielākā daļa.

Amerika to atzīst un savos dolarvaldniekos saskata nācijas lielos vīrus.

Labi — tā viņas darīšana. Mums ir citi uzskati. Katra tauta pati sev izvēl varoņus, kurus viņa grib godāt.

Mēs tagad aplūkosim vienu tādu varoni un mēģināsim noskaidrot, ko viņš ir darījis, lai izpelnītos šo godāšanu.

Ar vienu pietiek. Kaut arī ārējie apstākļi, paši notikumi un to norise katrā atsevišķā gadījumā ir dažādi — likumi, pēc kuriem rīkojas šie vīri, vienmēr tie paši. Turklāt visu lielo amerikāņu kapitālu izcelšanās iekrīt vienā un tanī pašā laikā.

Kad 19. gadsimta vidū USA atcerējās savas zemes milzīgās bagātības un desmit tūkstošiem izceļotāju devās uz rietumiem, kad pirmā zelta atrašana vilināja vesela kontinenta dēkaiņus un kad farmeri pierobežā indiāņiem atņēma pēdējo zemes gabalu, tad sākās spekulācijas, korupcijas un biržas lielā manevru spēle.

Tad lielie veikalnieki ieguva savus pirmos lielos kapitālus.

Pietiek aplūkot vienu no viņiem:

Ir jau bieži rakstīts, kā Vanderbilts, Rokfellers, Gūlds, Morgāns un Fīlds kļuva bagāti.

Mēs tamdēļ aplūkosim kādu citu, kas tikpat interesants kā viņa slavenie kollēgas.

Mēs pastāstīsim, kā Deniels Drūjs ieguva Erī dzelzceļu…

Ap 1812. gadu Ņujorkā nebija vairāk par 20.000 iedzīvotāju.

Pieticīgās ielas ne visur bija akmeņotas; bieži, meklējot ceļu, bij jābrien pa smiltīm un dubļiem. Laukumus, kuru bija ļoti maz, lopi un putni izvēlējās ganībām, notekās cūkas meklēja atkritumus, ko plašā vēzienā gāza no mājām ielās.

Mājas bija šauras un zemas, lielāko daļu koka. Maz bija

tādu, kas līdzīgi milžiem pacēlās starp punduriem piecstāvu augstumā, Reti kāda māja šķita glīta, bieži tās bija sakrituša.;, pelēkas, kaut kā sabūvētas.

»South Williams-Street« saucās toreiz »Mēslu ceļš«; tagadējais Medisona skvērs toreiz vēl nebija lielais, skaistiem apstādījumiem greznotais laukums pie 5. avēnijas, Ņujorkas luksa veikalu ielas, bet mārks, ap kuru grupējās

Vērša galvas sādža«.

Kādi bija šīs nabadzīgās pilsētas ļaudis?

Brodvejā, kas toreiz sniedza tikai šo dienu garuma mazāko daļu, dzīvoja jaunās republikas bagātie tirgoņi un aristokrāti. Bet viņu dzīves telpa bija šaura. Daudz lielāki bija tie kvartāli, kur dzīvoja nabagi, austeru zvejnieki, vāji algoti kantoru rakstveži, jūrnieki, mazie tirgotāji. Primitīvos lokālos tie meklēja izpriecas — krogu skaits jau toreiz bija pārsteidzoši liels. Toreiz jau arī parādījās pirmās arodnoziedznieku bandas, kas piekopa savu nodarbību jo īpaši »asiņainajā 6. iecirknī«, »Five Points« daudzajās deju zālēs un Kanāla ielā.

Šinī pilsētā dzīvoja Daniels Drūjs, kas nāca no kādas mazas fermas Ņujorkas ziemeļos.

Viņš nekā nebija mācījies, ne amatniecību, nedz arī kādu citu arodu, bet tas viņu nekavēja uzsākt dažādas nodarbības. Ar 16 gadiem viņš jau bija lopu tirgotājs. Ļoti labprāt viņš uzpirka fermās mazus, nevarīgus jaunlopus, kaut arī likums to aizliedza. Viņš, protams, naudu nemaksāja, pirka uz kredita, ko viņš izkaulēja no farmeriem. Kādreiz tie vēlāk saņēma savu naudu — bet gadījās arī, ka Dens nolēma nemaksāt un mainīt savas darbības apvidu.

Kad draudēja briesmas, »tēvocis Drūjs« — tā viņu jau jaunības gados saukāja viņa platā, stingušā un vēlīgā smaida dēļ — prata labi maskēties.

Pārģērbies par klaunu un saucēju, viņš klejoja pa Visiem tirgiem un tautas izpriecām, braukāja apkārt ar zvērnīcām, piedalījās kā iecienīts palīgs visās joku būdās, kur naivajiem lauku ļaudīm vilināja no kabatas dolārus…

Kādu dienu viņš vairs nestāvēja uz mucas cirka telts priekšā ar jokiem un kliegšanu pievilkdams ļaudis — bet gan uz kanceles.

» Tēvocis Drūjs« bija kļuvis dievbijīgs.

Aizgrābtu balsi viņš stāstīja kaut kādas sektes draudzei, kas svētlaimīgi viņā klausījās, savas atgriešanās stāstu.

»Jokdaris un grēcinieks es biju… bet žēlastība nāca pār mani… esmu atmodināts, ak manas māsas un brāļi, slikstiet ar mani ceļos, lai arī jūsu grēcīgā miesa top žēlastības pilna . . .

Viņam klājās labi; kollektes viņš iebāza kabatā, lai tās nenokļūtu kāda grēcinieka rokās. Visās malās viņš sprediķoja un slavēja paradīzes jaukumus. Viņš arī nodibināja savu sprediķotāju semināru, lai izaudzinātu sev īstus vietniekus.

Vienā jaukā dienā viņš apmainīja mācītāja svārku atkal pret savu veco lopu dzinēja mēteli. Visu laiku viņš uzmanīgi bija sekojis Ņujorkas attīstībai. Šī savādā pilsēta auga baigā ātrumā. Gandrīz ik dienas viņas iedzīvotāji uzņēma atbraucējus no vecās Eiropas; jau viņā dzīvoja vairāk īru un itāļu nekā iedzimto amerikāņu. Visi šie cilvēki gribēja ēst, tiem vajadzēja gaļas.

Dens Drūjs ņēma visu, ko viņš ar kollekti un cirku godīgi un negodīgi bija nopelnījis — bija jau krietna naudiņa — un uzsāka lieltirdzniecību ar lopiem.

Drīz viņš vilka lielo lomu. Tam pamatā bija ļauns triks. To viņš pats savās vēlākajās atmiņās aprakstīja un slavēja kā ģeniālu manevru. Viņš nopirka lielu baru stipri noliesējušu lopu. Kustoņi izskatījās tiešām nožēlojami; katrs farmeris bija laimīgs, ka varēja par niecīgu atlīdzību tos atdot trakajam Drūjam.

Šos lopus Drūjs dzina uz Ņujorku. Pēdējo reizi apstājoties pie pilsētas robežas, Dens, aizsūtījis ganu zēnus gulēt, atveda un izbēra ganībās dažus maisus sāls, lai lopi to nolaizītu. Nākamajā rītā viņš dzina tos tālāk.

Visu dienu kustoņiem bija jāslāpst. Ar nūjām Drujs dzina lopus prom no upēm. Tikai Ņujorkā tie drīkstēja dzert. Lai dzēstu degošās slāpes, katrs lops izdzēra milzīgu daudzumu ūdens. Pēc pusstundas Henrijs Astors, varenākais Ņujorkas miesnieks — slavenā Astora brālis — ganāmpulku apskatot, redzēja apaļus, gludus, labi barotus lopus. Par krietnu cenu viņš tos nopirka. Nonākot līdz Astma kūtij, katra govs bija zaudējusi 40, 50 mārciņas.

Vēlāk, kļuvis gudrs un apskaidrots, »tēvocis Drūjs« no sava toreizējā darba secināja sekojošu pamācību:

Ja viltīgs zēns var dārgi pārdot govis, tamdēļ ka viņas iedzērušas 50 mārciņu ūdens, tad viņam var arī sekmēties, laižot apgrozībā akcijas, kas nebūt nav īstas. Kad es biju »dzelzceļnieks«, triks ar »ūdeni deva man lielu peļņu…«

Un jokodams viņš piebilda, vārds »aizplūdis kapitāls« esot izcēlies no šī notikuma! —

Pēc trim gadu desmitiem mēs atkal sastopam Denielu Drūju kā fīnancistu.

Viņš bija kļuvis krogus »Vērša galva« īpašnieks, kurā sastapās visi lopu tirgoņi un kuru baņķieris ' i ņs tagad bija; viņš aizdeva naudu, kreditēja pārdošanas, galvoja un ņēma par visiem šiem pakalpojumiem augstus procentus. Drīz vien viņš nodibināja pats savu banku un kādā dienā sastapās niknā konkurences cīņā ar Kornēliju Vanderbiltu, kura tvaikoņi apbraukāja visas pasaules jūras un kas apbruņoja pats savas armijas, lai tās viņam nepaklausīgajās Vidusamerikas valstīs sāktu sacelšanos.

Arī Dens Drūjs kļuva par rēderejas īpašnieku. Drīz viņš nolika kara cirvi un apvienojās ar Vanderbiltu; amerikāņu kuģniecībā viņiem tagad bija lielākā vara.

Šis bija tas laiks, kad lielajā, plašajā zemē sāka iet pirmie dzelzceļi.

Dzelzceļš — tā ir nākotne, sauca tauta un labprāt deva savu naudu dzelzceļa būvēm. Tauta mīlēja šos vīrus, kas kā civilizācijas priekšcīnītāji dzina spīdīgo sliežu ceļu uz rietumiem, mīlēja visus inženierus, strādniekus, mērniekus, kas sūri strādāja, cieta, cīnījās un mira indiāņu zemē, lai citi kļūtu bagāti.

Dzelzceļš — tas ir lielais veikals! sludināja spekulanti, un drīz arī Vanderbilts un Drūjs gatavojās »iekāpt«,

Toreiz Ņujorkas ziemeļos bija divas dzelzceļlīnijas; abas gāja viena otrai blakus, sākumā augšup gar Hedzonu, tad, pagriezdamās uz rietumiem, uz Erī ezeru, — būvētas bez kāda plāna, tikai peļņas un konkurences dēļ.

Tie bija Erī dzelzceļš un Centrālais Ņujorkas dzelzceļš. Dens Drūjs bija metis acis uz Erī dzelzceļu — šo bagāto, stabilo un ienesīgo uzņēmumu. Lai iegūtu to savā īpašumā, viņš nolēma vispirms to paralizēt…

Viņam par godu jāsaka: pat naudu viņš ieguldīja šinī pasākumā.

Kādā dienā Centrālā dzelzceļa vilcieni tikko vairs spēja uzņemt lielo braucēju skaitu. Visās piestātnēs pieplūda jautri ļaudis, lai uzsāktu braucienu uz zila gaisa. Visiem jau bija līdz īstas, neviltotas brauciena biļetes, par to nevarēja būt šaubu! Nākošā dienā šis teātris turpinājās: ar Centrālā dzelzceļa vilcienu atkal brauca simtiem ceļotāju; biļetes tiem jau bija iegādātas.

Tā tas turpinājās dažas nedēļas, un visur izplatījās uzskats, ka Centrālais dzelzceļš liekoties īpaši ienesīgs uzņēmums. Arī īstie ceļotāji lietoja to vairāk kā Erī dzelzceļu, kas redzami panīka. Tās direktori skaidri paredzēja sava dzelzceļa apstāšanos, ja viņi nedomāja tajā ieguldīt ietaupīto peļņu.

Negribēdami ne vienu, ne otru, viņi pieaicināja Dzimu Fiska kungu — jaunu vīru ar lielu talantu. Šis kungs kaut arī bija bez zināmas nodarbošanās, tad tomēr ar nepārprotamu apdāvinātību apšaubāmiem darījumiem un tamdēļ vienmēr ar naudu kabatā.

Viņu uzdevumā tam vajadzēja noskaidrot, kas īsti slēpjas aiz šīs cīņas par Erī dzelzceļu. Kāds taču, tas bija skaidrs, deva naudu Ņujorkas dienas zagļiem braukāt ar brīvbiļetēm.

Šo problēmu viņš atrisināja drīz: jo viņam bija sevišķi labas attiecības ar zināmu Ņujorkas »Five Points« vienkāršo lokālu dejotājām un bārdāmām, kas savukārt atkal uzturēja sakarus ar pretējās puses izlūkiem.

Dzims Fisks ziņoja: » Tēvocis Drūjs« ir ļaunais vīrs, kas min Erī dzelzceļam uz papēžiem! 39

Pretinieks bija atrasts, nu bija jāuzsāk pretcīņa. Tas Dolārikā nozīmēja: prasīt, cik jāmaksā, lai ienaidnieks pārtrauktu cīņu!

To tikai Deni Drūjs bija gaidījis. Tamdēļ vien viņš bija licis Ņujorkas dienas zagļiem braukāt brīvbiļetēm pa Centrālo dzelzceļu. Pieklājīgi viņš atbildēja, ka daudz tas nemaksāšot, skaidru naudu nepavisam ne, tikai sīkumu:

Direktora vietu . . .

Zobus griezdams, Erī dzelzceļš padevās.

Lopu tirgotājs, kas no dzelzceļa uzņēmuma saprata tikpat daudz, cik no grāmatvedības, proti — neko, bija kļuvis par tā direktoru.

Bagāts uzņēmums bija nodots viņa rokās:

Ņujorkas valsts bija ziedojusi sešus miljonus dolāru, citas valstis arī savus miljonus, pilsētas un apgabali bija devuši naudu un zemi, tā kā visus būvizdevumus sedza tikai ar ziedojumiem.

Akciju kapitāls bija neaizkārts.

Uz to meta acis Dens Drūjs.

Dažos gados viņš visus šos miljonus iebāza savā kabatā un noveda Erī dzelzceļu, kas viņa vadībā iekrita lielos parādos, līdz katastrofai. Nekas netika no jauna iegādāts, nekas netika labots. Lokomotīves un vagonu parki pilnīgi sabojājās, sliežu ceļi burtiski sabruka, gulšņi sadrupa, tā ka sākās vesela rinda nelaimes gadījumu. Direktors Drūjs nedarīja nekā, lai to novērstu, tikai pa reizei viņš lika sliedes pārmainīt tā, ka izbraukto iekšpusi pārlika uz āru.

Vēl »tēvocis« svēti solījās visus vainīgos šajās neveiksmēs saukt pie atbildības. Bet viņam vairs neizdevās izvest šos teicamos nodomus.

Skatuvē parādījās viņa vecais ienaidnieks un tikpat vecais draugs — Kornēlijs Vanderbilts.

Tas slepeni bija uzpircis visas tagad par lētu cenu dabūjamās akcijas un tā kļuvis par Erī dzelzceļa īpašnieku.

Augu dienu Dens Drūjs domāja: Tad viņam plāns bija gatavs. Viņš aizgāja pie Vanderbilta un raudādams lūdza, Dieva dēļ negrūst viņu, vecu vīru, nelaimē.

Tik aizkustinošām lūgšanām Kornēlijs, kas citkārt nežēloja sabrukušos, uzvarētos un izlaupītos, nespēja pretoties.

Viņš ļāvās pierunāties un iecēla Denu Drūju par direktoru un par apakšdirektoriem viņa draugus: Dzimu Fisku, kas šajā laikā jau bija pārnācis Drūja pusē un Džē Guldu.

Džē Gūlds, trešais šajā pulkā, vēl jāstāda priekšā: Zemnieku zēns, kam grūtais fermas darbs nebija pa prātam. 14 gadu vecumā jau sīktirgotājs, tad tirgotājs, kas ar pašizgudrotu žurku slazdu gāja no mājas uz māju, pēc tam ādu ģērētāja līdzīpašnieks, kuru viņš piekrāpa. Šis nabaga vīrs, visu zaudējis, nošāvās . . .

Dažus gadus pāri divdesmitiem, Džē Guldu uzskatīja par speciālistu nolaistu uzņēmumu atjaunošanā. Tātad īstais vīrs Erī dzelzceļam.

Skaidrības dēļ piemetināsim, ka viņa palama bija »nāves galva ar melno bārdu.«

Vanderbilts bija iecēlis trīs bukus par dārzniekiem.

Šie biedri sāka tūlīt krāpt veco lapsu Kornēliju pēc visiem likumiem. Paši uz sava rēķina izlaida Erī dzelzceļa akcijas. Ar māklerfirmu palīdzību, kuru dalībnieki tie bija, viņi pārdeva tās biržā. Akcijām bija papīra vērtība, jo tās bija izgatavotas pašu spiestuvē. Sekas bija — milzīga kursa krišana; Vanderbilts zaudēja krietnu daļu sava kapitāla.

Tad Vanderbiltam padevīgais tiesnesis Bernards ar Vanderbilta ierosinājumu izdeva rīkojumu, kas visas akcijas izsludināja par nelikumīgām un nederīgām.

Pats par sevi saprotams: šāds rīkojums maksāja daudz naudas. To vajadzēja samaksāt Tvīda Gredzenam, milzīgai organizācijai, ko bija radījis Viljams Tvīds, demokrātiskās biedrības »Tammany Hall« boss, pilsētas kases un pašas Ņujorkas izlaupīšanai.

Nu bija beigas.

Trīs direktori aizbēga. Pilno kasi — Vanderbilts to bij papildinājis ar dažiem miljoniem dzelzceļa būvei — septiņus skaidrus miljonus — viņi paņēma līdz.

Lielā vētrā, kad detektīvs viņiem sekoja uz pēdām, tie

41

laiviņa pārcēlās pari Hedzonai. Par nožēlošanu vini nenoslīka.' '

Viņi apmetās Džersija sitijā — upes otrā krastā. Dens Drūjs. kas no laika gala prata uzpūst tukšas lietas un bija apveltīts ar zināmu kodīgu humoru, aizgāja pie pilsētas vecākā. Tam viņš iztēloja vajāšanas, kādas trīs cienījamākie Ņujorkas kapitālisti bija izcietuši no tumšiem pagrīdes spēkiem, kas darbojās šajā bēdīgi slavenajā pilsētā. Ja šī burvīgā pilsēta Dzersija ņemtu viņus savā apsardzībā, tad viņi to izraudzītu sev par pastāvīgo dzīves vietu — protams, ar miljonu pilnajām somām.

»Jūs varat uz mums paļauties«, vienkārši pateica pilsētas vecākais. » Pilsēta, policija, ugunsdzēsēji, pilsoņu garde un mūsu 3 lielgabali jūs sargās.« Tā arī bija.

Erī dzelzceļa aizbēgušie direktori apmetās uz dzīvi Tēlora viesnīcā, kuru apsargāja bruņota milicija. 3 lielgabali draudoši slēja savus stobrus pret pieturas vietu Hedzonā, kur pienāca prāmji no Ņujorkas.

Dzimu Fisku iecēla par admirāli flotē, kurā ietilpa laivas ar spēcīgu komandu, kas sargāja ūdens fronti.

Dens Drūjs, kļuvis atkal reiz dievticīgs, pieņēma viņam piedāvāto goda vietu Džersijas pilsētas baznīcā. Šajā laikā Zžē Gūlds uzsāka, ievērojot apstākļus, prātīgāko darbu: viņš pētīja, vai arī tiesnesi Bernardu nav iespējams uzpirkt .

Tas bija iespējams un maksāja pus miljonu. Tā likums, kas legalizēja neīsto akciju izlaidumu, bija rokā. Kornēlijs gan solīja vairāk, Gūlds paaugstināja savu pie dāvājumu un uzvarēja.

Lai ietu pavisam drošu ceļu, viņš uzņēma dzelzceļa direkcijā Viljamu Tvīdu, Temeni Holla »bosu«, un viņa vārdā nosauktā gangsteru gredzena šefu.

Tagad vairs nekas nevarēja atgadīties. Viņi bija ieguvuši varenāko sabiedroto, kādu vien Amerika varēja dot: Tammany Hall.

Ar to viņu rīcībā atradās USA likumdošanas mašīna. Viņi izlaida Erī dzelzceļa akcijas pēc patikas. Peļņa plūda viņu pašu kabatās. Protams, pelnīja arī Tvīda gredzens. 1868. gadā vien, kā dzelzceļa uzņēmuma grāmatas rāda, tika izdots pāri par miljonu dolāru »sevišķām un likumdošanas vajadzībām.«

Tā kā par naudu viss bija pērkams, un arī katram cilvēkam bija sava cena — tā domāja Kornēlijs, viņš ieguva par skaidru naudu kungus Fisku un Guldu, kas tūdaļ nostājās pret savu veco labvēli Drūju. Slēpdami savu īsto nolūku, tie sāka ar Vanderbiltu it kā miera sarunas. Neko ļauna neparedzēdams, »tēvocis« nokļuva slazdā. Erī dzelzceļa direkcija ar 2 balsīm pret viņa paša balsi izsēdināja viņu no laivas.

No uzņēmuma viņš aizgāja. Pēdējās šīszemes dienas viņš veltīja visdažādākajām biržas spekulācijām. Pār viņa gultu karājās kursa tāpele, kurā saziņā ar biržu, bija atzīmēti visu akciju kursi. Ar skatienu, kas bija vērsts pret šo tāpeli, viņš arī nomira . . .

Cīņa par Erī dzelzceļu, kurai mēs sekojām ļoti plašos vilcienos, bija izbeigusies. Šo cīņu pēc varas laika biedri nosauca par »biržas vispārdrošāko sirojumu«, un pats Dens Drūjs viņā saskatīja »visievērojamāko coup«, ko līdz šim bija piedzīvojis Volstrīts.

Tas izsaka daudz.

Londonas laikraksts »Times« toreiz rājās: »Šie bandīti sen jau ir pierādījuši, ka nav nevienas financiālas neģēlības, ko Volstrīta miljonāri neveiktu ar lielāko bezkaunību, nebaidoties pie tam ne likuma bardzības, nedz arī vismazākā riska savā sociālā stāvoklī.«

Dens Drūjs, kas labprāt mīlēja lietot pamācošus izteicienus, šoreiz piebilda tādus vārdus:

»Baskājaina sirdsapziņa ciestu daudz, ja tai būtu jāskrien pāri ērkšķiem!«

BRODVEJA MELDIJA

Noguris līdz nespēkam, salīkušiem pleciem, pie kuriem kā nedzīvi, sveši ķermeņi šūpojās rokas, Bobs Seldons stūmās tālāk. Soli pēc soļa, gluži lēni. Iespiests starp cilvēkiem, kas līdzīgi viņam, soli pa solim tiecās uz priekšu. Tā bija groteska procesija, kas vilkās gliemja ātrumā.

Šad un tad gājiens apstājās. Bobs tikko pacēla acis. Viņš jau zināja, kaut kur šī necaurejamā pūļa ceļu aizsprostoja kāda šķērsiela. Tamdēļ bija jāapstājas. Pacietīgi jāgaida līdz satiksmes zīmju spēle atbrīvos ceļu. Tad visi šļūca dažus simts soļus tālāk līdz nākamajai pieturai.

Tā desmittūkstoš cilvēku lielā straume lēni plūda pār »Great White Way« — Lielo balto ceļu — kā ņūjorkietis labprāt sauc augšējo Brodveju, sākot ar 42. ielu — pa vienu ielas pusi uz priekšu, pa otru atpakaļ. Kas iekļuva šajā pūlī, palika arī tās gūsteknis. Pāriet ielu bija gandrīz neiespējami. Gājējiem līdzās — tikpat lēni kā tie — vilkās gara automobiļu virkne. Vienmēr pa četriem blakus.

Miljoni spuldžu pārvērta nakti dienā. Spilgtās loka lampas pāri ielai šķita liekas — apgaismei pilnīgi pietiktu gaismas reklāmas uz mājām, jumtiem, sienām, logos un pie vārtiem.

Nervozā, drudžainā nemierā drāzās gaismas raksti pāri augsto namu sienām — mirgojot, vizot, visās krāsās liesmojot — pārsvarā bija spilgti oranžsarkanā — sprakšķot un iekaļot savu tekstu arī vistrulākajām smadzenēm.

»Save a little ray of golden sunshine…« lasīja Bobs Šeldons nogurušām acīm — paglāb sev mazu zelta saules staru — nolādētās muļķības… Zelta saules staru, kad visu dienu neko neesi ēdis . . . Kādu saules staru vispār?… jau garām . . . vienalga, vai šis saules stars nozīmē Kalifornijas oranžu vai kāda muļķīga grāvēja sākumu jaunajā Brodveju rēvijā. Tam nav nozīmes…

Tāpat kā sarkanajām liesmām, kas mājas augstumā plīvo gar kādu sienu, saplūst gaišā ugunī un sastingst metru augstos burtos:

»Hell's Kitchen« — »Elles virtuve«.

Tikai dažas sekundes, tad burti izplūda liesmainā bultā, kas rādīja ieslīpi lejup ieeju Elles virtuvē, kur ļoti mīlīgas mazas velnenes — elles karstuma dēļ izģērbušās gandrīz kailas — maksātspējīgam grēciniekam apsolīja miksēt ledaini aukstus dzērienus… protams, bez alkohola, kāto noteica likums, tomēr, kas migloja garu un prātu kā dzērājs to arī vēlējās . . .

»The Taming of the Shrew« — Strīdu velna savaldīšana — vēstīja kāds burlesku teātris. Tad viss sagriezās tik mežonīgā jūklī, ka apžilbuši acs vairs nespēja sekot.

Holivudas jaunākais stars— nepārspējama tomātu sula… Soņa, krievu dejotāja, »Texas Guinans« naktsklubā . . . lasiet metodistu misijas lapu, īstās dievticības brīnišķīgs atklājums!… Un jūs vēl nepazīstiet mūsu laika ievērojamāko grāmatu: »Sex Practice in Marriage« — Seksuālā prakse laulībā…?

»Pie velna,« murmināja Bobs Seldons, jo viņa laulība šinī nolādētajā gadā bija iziruši.

Laikam gan velns viņu bija dīdījis, kad viņš toreiz, kur vēl visa pasaule ticēja augstkonjuktūras nevīstošajam ziedu laikam, ar visu, kas viņam un viņa mazajai sievai Gvenai bija, metās spekulācijā un, kā tas bija parasts, samaksāja tikai trešo daļu, pārējo paliekot parādā. »Pagaidiet kādus mēnešus, gan tad ar kursa peļņu nomaksāsit; mums paliks mērenie procenti, un paši paturēsit labu kušķi naudiņas.. . iemaksu kādai mašīnai jeb kādai mājiņai, vai ne, veco zēn?« tā toreiz pie bankas lodziņa viņam paskaidroja jaunais cilvēks. Laipnais jaunais cilvēks, kas nevarēja līdzēt, ka Melnajā piektdienā arī pilsētas ielu tīrītāja Boba Seldona drošās gaisa pilis uzlidoja augstu gaisā. Viss bija zaudēts .. . dārgās akcijas bezvērtīgas . . . banka pēkšņi pieprasīja samaksāt atlikušo summu… vairāk par

1500 dolāru,., ak mīļais Dievs, kur slikti atalgotais ielu tīrītāja to varēja ņemti . . . pirmā trešdaļa bija jau norijusi pēdējos ietaupījumus…

Tad tie pret viņu uzsāka procesu. Tas gāja ļoti ātri, tiesām toreiz bija daudz darba… vienīgām, kam bija darbs . . . un kādā jaukā dienā viss tika apķīlāts un aizvests . . . mēbeles, aizkari, ledus skapis, nedaudzās grāmatas, grammofons, radio . . . viss, ko mazais vīrs daudzo gadu smagajli darbā ar grūtībām un mīlestību bija iegādājies.

Viss bija prom. Kādu dienu, atgriezies no darba, viņš atrada tukšu dzīvokli. Un raudošu sievu…

Jā — un tad viss gāja lejup zibeņātrumā. Vienu dienu viņu atlaida… bija notikušas vēlēšanas, un viņa novazātā vietiņa bija vajadzīga jaunā Ņujorkas ielu aptīrīšanas šefa piekritējiem. Kādus mēnešus viņš vēl turējās virs ūdens, bija izsūtāmais kādā lielā Bruklinas konfekcijas veikalā, tad izpalīgs kādā jaunbūvē, ielu tirgotājs, naktssargs, beidzot zābaku spodrinātājs Leksingtonas avēnijā kādas viesnīcas pagrabā. Tad arī izbeidzās šis pēdējais »job« . . .

Laiki kļuva arvien sliktāki; pasaules bagātākā zeme, kas citu zemes daļu zelta pārpilnībā draudēja nosmakt, nespēja pieticīgajam ielu tīrītājam Bobam Seldonam dot nekādu darbu.

Tad — kādu dienu viņš bija viens. Gvena, viņa mazā Gvena, bija pazudusi. Aizbēgusi, nevarēdama vairs paciest trūkumu un badu, varbūt arī neaptveramo bezcerību.

Tagad vakarā viņš, viens no U S A bezdarbnieku miljonu armijas, šļūca pa »Great White Way«, lai kaut ko iegūtu no bagātības un izšķērdības mirdzuma un apdullinātu degošo tukšumu sirdī un ķermenī . . .

Pie Taims skvēra — šaura laukuma, kur satek kopā Brodvejs un 6, avēnija, Bobs Seldons un visi citi, kas gāja viņam pa priekšu, aiz muguras un blakus, pacēla galvu. Tālu viņam tā bija jāatliec, lai izlasītu augstu virs sevis rakstu.

Viņš nemaz negribēja lasīt. Kāda viņam par visu to bija

daļa? Izstumtajam Bobam Šeldonam nebija ne mazākā sakara ar skaļo, trokšņaino, mirdzošo darbību Brodvejā… Gvena bija pazudusi, viņš to meklēja… kāda iekšēja sajūta viņam teica, ka varbūt šeit viņš to sastaps…

Tomēr viņam bija jālasa — burti pilnīgi ieēdās smadzenēs, daudzus stāvus virs viņa, bez apstājas liesmojot, uzraksti riņķoja ap debesskrāpi, kas sašaurina jās gandrīz trīsstūrainā smailē.

»New York Times« ziņu lente pie Taims Bildinga Taims skvērā.

«… Plūdi Ķinā, vairāk nekā 5000 upuru… Urugvajas saimnieciskās izmantošanas pieprasījums . . . Holivuda ceļ jaunas studijas . . . Grieķijā valdības maiņa .. . pēdējās sporta ziņas… zirgu skriešana Balmonta parkā… vai Duglass Fērbenks šķīries… Kolorado sieviešu līgas mītiņš Denverā: sašutums par Florenci Vidoru, tās jaunākais skandāls…«

Te nebija gala. Nāca vienmēr jauns sākums. Bez pārtraukuma slīdēja gar acīm ziņa pēc ziņas kvēlošā, liesmojošā lentē reibinošā augstumā starp diviem stāviem. Politika, tirdzniecība, sports, sensācija, mode, filma, noziedzības . . . tikai pusstundu vajadzēja nostāvēt apakšā Taims skvērā atliektu galvu, lūkojoties gaismas rakstā, lai noskatītos visas dienas raibo kaleidoskopu.

Veikli, steidzīgi — nervozi, histēriskiem kliedzieniem baltie burti riņķoja ap māju.

Garām . . . nekas . . . jau parādās nākamā ziņa, tikpat ātri un steidzīgi pazūdot…

Bobs Seldons, ielu tīrītājs bez darba, kam »Melnā piektdiena" paņēma ne tikai niecīgo mantību, pieticīgo dzīvokli, darbu un iztiku, bet arī sievu, šis Bobs Seldons stāvēja kopā ar tūkstošiem sev līdzīgiem vakarā uz ielas, trulu skatu lasīja skrejošus teikumus, nedomādams pie tam neko un vilkās tālāk.

Soli pa solim, gluži lēnām.

Tālāk augšup pa Brodveju, pa «Lielo balto ceļu«, vienmēr sekojot miljoniem spuldžu, kas kā kustīgas saules, kā

Ugunīgas bumbas, visas krasas, visos veidos, gan zibeņātri plešoties, gan lēni sarukot, dejoja viņa acu priekšā . ..

Vienmēr tālāk pa Brodveju…

Pa Ielu, kas sakas pie Volstrīta un beidzas pie valsts cietuma Sing Sing. Dažam tas likās kā simbols. Pa ielu, kas 8eit Ņujorkas izpriecas centrā tik ļoti atšķīrās no sava turpinājuma Menhetenas smailē, kur ielas' abās pusēs stāv zelta dievu pilis.

Klusa, ļaužu atstāta ir šī zelta zeme Brodveja lejas galā naktī. Daudzie simti tūkstoši, varbūt miljoni, kas sūri strādā Menhetenas debesskrāpjos un par mazu atalgojumu pūlas dienu no dienas, lai daži simti cilvēku ik dienas kļūtu vēl bagātāki, nekā viņi jau ir, atstājuši birojus, metās »Sebveja« šachtās, kur saspiesti un aizgaldos ieslēgti, uzrakstu un ierēdņu pamācīti, izcīna savām kājām vietu trīskārtīgi pārpildītajos vilcienos, kas nepārtrauktā virknē traucas pa tuneli uz priekšu.

Stundu pēc biroju slēgšanas Menhetenas veikalu kvartāls ir mirusi pilsēta: tā iedzīvotāji ir nozuduši.

Lielākā daļa dodas savos dzīvokļos citās pilsētas daļās pie savām ģimenēm, draugiem un uzmeklē savas vienmuļās darba dzīves pieticīgās atpūtas vietas. Veselus kvartālus šinī milzīgajā pilsētā varētu nosaukt par vienu vienīgu guļāmtelpu tiem simtiem tūkstošu, kas dienā strādā veikalu rajonos.

Bet daļu no tiem kopā ar augošo bezdarbnieku pūli, nekad neiztrūkstošiem dienas zagļiem, naktsstaiguļiem un krogusbrāļiem mēs sastopam Ņujorkas plāna režģos dažus dučus šķērsielu augstāk.

Tajā pašā un tomēr pavisam citā Brodvejā, kuru viņi pirms stundas pametuši.

Te ir vesela rinda kino, varietē, deju zāļu, bāru, dzertuvju, luksa restorānu, klubu un slēgtu telpu — »tikai biedriem« ja ir nauda, var būt biedrs visur…

Starmeši ietin debesskrāpjus maģiskā spožumā. Trakā maiņu spēlē vizuļo krāsu, spuldžu, raibu gaismas strāvu jūklis, bez jēgas izkaisīts pār namiem un jumtiem. Gaismas čūskas nolaižas zemu ielās, savijas raibā lokā un lēni nobāl, lai atkal piepeši uzliesmotu jaunai rotaļai.

Tā tas rit no vakara līdz rītam…

Brodvejs ir kļuvis par neskaitāmu traģēdiju norises vietu. Lielajās viesnīcās — tās jau pašas par sevi ir mazas pilsētas — un šī kvartāla daudzo teātru aizkulisēs ir norisinājušās vairāk drāmas kā jebkur citā pasaules ielā.

Tur pie Taims skvēra atrodas »Astora māja«. Ar ādu tirdzniecību, milzīgu grunts gabalu uzpirkšanu, tumšo nomas namu būvi Džons Astors 19. gadsimta sākumā ieguva miljonu kapitālu un uzcēla 1830. gadā šo māju. Tai bija kļūt, tā viņš noteica, par visas zemes skaistāko viesnīcu, kurā bija atrodams lukss un katra ērtība.

Tai pašā laikā Ņujorkas veselības komisija sniedza sekošu ziņojumu par dzīvojamām ēkām Ņujorkā un Bruklinā:

»Vienmēr šīs mājas celtas, nevērojot iedzīvotāju veselību un ērtību, bet raugoties vienīgi uz īpašnieka ietaupījumu un peļņu… Priekštelpas un kāpnes parasti netīras un tumšas, sienas un kāpņu margas sapuvušas un mitras, bēniņi citu ērtību trūkuma dēļ bieži vien noder dabisko vajadzību apmierināšanai… Guļamtelpas ir vienkārši kambari, kuros gaisma un gaiss ieplūst pa vienām vienīgām durvīm…

Tas lai te būtu minēts tikai skaidrības laba. Toties »Astora nams« sniedza gaismu, gaisu un luksu. Tā elegantajās telpās dzīvoja Džeksons un Linkolns, Rūzvelts pirmais, Hardings un Vilsons, dzejnieki Ervings un Dikenss — šis anglis, starp citu, sniedza ievērojamus toreiz Ņujorkā redzēto sociālo apstākļu tēlojumus. Arī Dženija Linda, »zviedru lakstīgala«, šeit bija apmetusies, kad amerikāņu »humbuga« radītājs, nelaiķis Barnums, lielajās turnejās viņu vadāja pa valstīm.

»Astorā« notika bagātīgi goda mielasti, politiski nozīmīgas brokastis un valsts banketi. Reiz tādā banketa bija tik daudz lūgtu viesu, ka tā laika chronists ar nožēlu konstatē: »neesot pieticis pat vietas tiem liekēžiem, kas parasti pavada mūsu pilsētas tēvus.«

Pilsoņu karā no šis vietas pēc bagātīga mielasta, ko bija devusi viesnīca, uz fronti devās slavenais 7. pulks ar »Yonkee Doodle« dimdošajām skaņām. 19. gadsimta vidū viesnīcas restorāns kļuva par tik daudzu lejas Brodveja veikalnieku pusdienu vietu, ka pār viņu ārā stāvošo kariešu jumtiem «varēja aizstaigāt no šejienes līdz Beterijai«, zobodamies teicis kāds tolaiku pilsonis.

Reti kāda cita iela redzēja tik daudzus cilvēkus un likteņus kā Brodvejs. Katrai mājai te ir savs stāsts; minēsim pavirši tik dažus no tiem:

17. gadsimta beigās Brodveja augšgalā — toreiz šī ziemeļu daļa vēl saucās »Pasta ceļš« uz Olbēniju — dzīvoja kādā noslēpumu apņemtā mājā bagāts vīrs.

Frederiku Filipsu tauta sauc par » Holandes miljonāru«. Nedaudz gados viņš ieguva milzīgu lauku īpašumu, kas gandrīz ietvēra pusi tagadējās Yonkera pilsētas (Ņujorkas ziemeļos ar veseliem 100.000 iedzīvotājiem). Viņš veicināja »Kinga tilta« būvi, kas savieno Menhetena salu ar ziemeļu sauszemi — pie kam viņš sev nodrošināja tiesības noteikt tilta muitu un blakus muitnīcai, kur visiem ceļotājiem bija jāgaida, ierīkot savu krogu. Arī dažādos citos veikalos Filipss ieguldīja savu naudu, bet neviens gan nezināja, no kurienes šī toreiz tik milzīgā bagātība cēlās. Galu galā jaunā apmetne Ņujorkā tikko kā bija kļuvusi 50 gadus veca, tās tirdzniecība atradās vēl bērnu autos un tikko sāka veidoties lielais kapitāls. Taču likās, ka Frederiks Filipss peldētu naudā.

Klīda dažādas baumas, daudz ko stāstīja, daudz ko minēja. Maz zināja patiesību. Šis Filipss, kas atklāti dzīvoja solidu, cienījamu dzīvi un atradās dažos goda amatos, bija vīrs, kam jūras laupīšana un kontrabanda deva milzīgu kapitālu!

Viņš bija britu gubernatora Benjamiņa Flečera draugs un viņa labā roka; toreiz Ņujorka vēl bija iekļauta Ziemeļamerikas angļu īpašumos. Šis rosīgais gubernators atradās zem vienas segas ar šiem Rietumindijas salu jūras laupītājiem, pats šādā veidā kļūstot par bagātu vīru. Viņš šķita bāru bērns, salīdzinot ar savu draugu Filipsu, kas tikai īsti izkopa veikalu ar pirātiem. īpaši cieši sakari viņam bija ar zināmo kapteini Kidu, kuru Anglija bija sūtījusi uz Ņujorku, lai viņš sargātu tirdzniecību un padzītu jūras laupītājus. Bet, atbilstot toreizējām angļu paražām, viņš pats bija pirāts un, varbūt, pat vislielākais. Apsardzība, kādu viņam sniedza Ņujorka, bija tik pamatīga, ka viņš savus pirātu kuģus netraucēti varēja izlabot ostā. pie Beterijas un papildināt tos ar jauniem matrožiem…

Tikai daudz vēlāk atklājās mīkla par Frederika Filipsa bagātību.

Viņš bija kapteiņa Kida financētājs un aizmugure, viņš deva naudu tā sirojumiem, lai pats iegūtu daļu laupījuma. Kad šo pirātu 1701. gada 23. maijā Londonā pakāra, viņš bija tas, kas stājās tā vietā.

Viens, kas to zināja, un proti, jaunais britu gubernators, lords Bellomonts — viņš arī piederēja pie Kida klusajiem līdzdalībniekiem, taču tas viņu tomēr daudz nekavēja beigās pašam to noķert un nodot karātavām — vēlāk reiz asprātīgi izteicās:

»Ja kāds pārmeklētu Frederika Filipsa somas, tas atrastu kapteiņa Kida nozudušās bagātības . . . «

Varbūt šis vienkāršais priekšlikums — to gan nekad nerealizēja — ātri būtu izbeidzis minēšanu ap pirātu zeltu, ar ko nodarbojās visi pēc Kida nāves. Tā nu neatminētais noslēpums, kur gan Kids savu bagātību būtu paslēpis un ieracis, paliek visu romantisko bagātību meklētāju simbols līdz pat mūsu dienām . . .

Frederiks Filipss varēja noslēpumu atklāt. Viņš paturēja to sev, klusēja . . . un kļuva bagāts . . .

Mums tomēr tas izliekas joks, ka Ossiningā, Ņujorkas ziemeļos, kādā viņam piederošā gruntsgabalā vēlāk uzcēla valsts cietumu, kas pēc kāda veca indiāņu ciema tika nosaukts: Sing Sing.

Filipss, katrā ziņā, nav pieskaitīts viņa iemītniekiem . ..

Šeit pie Brodveja Neatkarības karā angļi uzvilka karātavās jauno kapteini Nātanu Hēli, apvainojot to spiegošanā Vašingtonas labā. Viņa bezbaiļu nāvi glabā daudzas leģendas; pie City Hall parka atrodas tagad viņa piemineklis, kas rāda lepni, braši un pašapzinīgi soļojošu jaunekli.

Tikai divus blokus aiz Brodveja sastopam kādu noslēpumainu ēku.

»House of Mystery« — noslēpuma nams — sauc viņu vēl šodien tauta. Vendela nams ir nolaists, sabrucis, netīrs, pelēks un baigs. Kopš 1856. — sava celšanas gada — viņš tāds vienmēr bijis. Vendela ģimenes, kas šeit, suņu un veselu kaķu baru ielenktas, mājo pilnīgā vientulībā, savā īpašumā skaita ap 100 miljonus. Viņi ēd sliktāk par zābaku spodrinātāju Brodvejā, neatļauj as sev neko, nonīkst netīrumos un nosmok naudā. Gadiem ilgi neviens nav redzējis nama iedzīvotājus, pēdējo reizi tās bija divas senvecas sievietes. Neviens neizmanto viņu bagātību, bez dvēseles un prāta uzkrātu kapitālu…

Pat svešinieks pazīst Vendela namu jau par gabalu:

5. avēnijas miljonāru piļu greznumā un izšķērdībā tas uzkrīt ar nobālējušiem, salāpītiem, lētiem aizkariem! —

Par katru Brodveja māju varētu pastāstīt kādu stāstu.

Gordons Benets, toreiz pazīstamākais Ņujorkas laikrakstu izdevējs, izsūtīja no šejienes savu reportieri Stenlēju Āfrikas džungļos meklēt pazudušo pētnieku Dr. Livingstonu un to aprakstīt — par plaša vēriena izdevēja cenu — viņa laikrakstā »New York Herold«.

Brodvejā pastaigājās Marks Tvens, valkādams pat ziemā baltas linu bikses.

Vašingtonas Holā Džems Fenimors Kūpers, »Adas zeķes« dzejnieks, dibināja »maizes un sieru klubu«, kurā toreiz iestājās visi pilsētas literāti.

Šeit trakoja gangsteru un ķildīgo ķīniešu partiju cīņas.

Šeit notika slepkavības, šeit zvērēja un vēl vairāk zvērestus lauza, šeit Ņujorku dažu gadu laikā pilnīgi izlaupīja, jo šeit atradās »Tvīda gredzena« sēdeklis, kas atņēma sabiedriskajiem līdzekļiem 50—120 miljonu dolāru — noteikti to nav iespējams pateikt…

Šeit atrodama katra veida izprieca un katra veida nekrietnība. Reti šeit zied šķīstības pieticīgais zieds; bet jo raiba lepojas palaidnību kuplā orchideja. Dienu un nakti šeit trako tūkst oškārtēju trokšņu elles simfonija; miljoni spuldžu žilbina acis; platās strūklās plūst spilgtās krāsas no skatlogiem ielās pār pūli, kurā cilvēks pie cilvēka lēnām kustas pār Brodveju.

Cilvēki, kas savas bezsatura esamības iekšējo tukšumu var aizpildīt tikai ar vienmēr jaunām sensācijām.

Cilvēki, kuriem neaprobežotās pārticības dēļ jāpērk vienmēr lielāki kairinājumi, zina, ka Brodvejā viss ir pērkams: izprieca, gods, mīla, draudzība, ari pats cilvēks.

Beidzot cilvēki, kurus kā kādreizējo ielu tīrītāju Bobu Seldonu, bezcerīgā stingumā nes straume sev līdz; tie nekā vairs nemeklē un nekā vairs neatrod; nogurušām, nespodrām acīm viņi veras gaismas spilgtajās krāsās un beidzot noguruši pret rītu velkas mājup.

Mājup — tas nozīmē, ja viņiem vēl abi klājas, ceļu uz kādu no drausmīgi vienmuļajām, netīrajām un nabadzīgajām mājām »Rooming-house District'ā«. Tikai dažu simts metru atstatumā no Brodveja. Tas ir kvartāls, kur nabagie un paklīdušie mājo vislētākos caurumos.

Pelēkajām, noplukušajām mājām ir trīs vai četri stāvi. Dzelzs ugunturīgas kāpnes pieķērušās fasādei, kurai lieliem lēveriem nolobās apmetums. Uz tām karājas veļa — pelēkas, sairušas lupatas. Neapkopti bērni rotaļājas ielās. Gaisa dzelzceļa pērkonīgie dārdi pārspēj sievu valodas, kas kliedzot sarunājas pāri ielai no mājas uz māju.

Gandrīz visas istabas iznomā kā »mēbelētas«. Dzelzs gulta, galds, krēsls. Skapis ir lieks. Nav taču nevienam nekā ko tur ievietot. Filmu magazīnu raibie attēli grezno sienas. īre: 3 dolāri nedēļā.

Daudz naudas tam, kam viņas nav. Tas guļ zem klajas debess kādā šķūnī vai kaut kur ostas laukumos. Uz sola Centrālā parkā. Laikrakstu lapām apsedzies . . .

Mājup — var arī nozīmēt kādas labdarības organizācijas bēdīgās guļamtelpas, kur katru nekavējoties izmet atkal uz ielas, kas pirms šķidrās vakara viras ēšanas, apmēram, divas stundas ilgās korāļu dziedāšanas laikā aiz pārmērīga noguruma iesnaudies. Tur viņi guļ vīrs vīram cieši blakus uz koka lāvu cietajiem režģiem, sapnī vaidot,

rokam metajoties, sarkanspilgto kailo spuldžu neželigi apspīdēti.

Visu laiku viņu drūmajā miegā skan Brodveja meldijas bezgala ķērkšana. Dienu un nakti gulstas tās skaļais, nepatiesais, sentimentālais, dzenošais troksnis pār »Lielo balto ceļu«. Nekad tas neapklust. Viņa skaldītajās sinkopēs pārtrūkst dažs labs sapnis.

Cīņa par mazumiņu eksistences milzu pilsētā Ņujorkā izcīna ar brutālu nežēlību.

BALTIE VERGI

Gvena Šeldona — kopš »Melnās piektdienas« nozudušā, atlaistā ielu tīrītāja sieva — viņa mazā, pielūgtā Gvena — kad Bobs lēnām vilkās pār Brodveju, stāvēja uz šaurā podi ja kādā mazā bārā »Portorose« pie »Great White Way«.

»Slavena virtuve« un »Intima atmosfaira« vēstīja gaismas raksti, kas ripojošiem burtiem drāzās gar ārsienu un izzuda virs telpas šaurajām durvīm. Cenas bija šiem solījumiem piemērotas. Tomēr arī šonakt šeit nebija nevienas brīvas vietas. Mazā telpa bija trīskārtīgi pārpildīta, tā kā, patiesībā ņemot, nebija gaisa ko elpot. Kaut kur trokšņoja džess, un šur un tur starp galdiņiem pieci vai seši pāri mēģināja dejot. Būtu dejas telpa bijusi lielāka, viņi apgāztos. Tik piedzērušies tie bija . . .

Podi jā — īstenībā jau galdiņu vidū, tikai mazliet augstāk, lai viesi bez piepūles varētu baudīt apsolīto intimo atmosfaira — dejoja Gvena Šeldona. Otrā piecu gerlu rindā. Glīta, slaida tumšmate.

Piecas gerlas dziedāja sentimentālu refrēnu:

»Broadway Rose, there's tears in your eye, Broadway Rose, seems I oft' hear you sigh . . .«

Pa starpām čirkstēja un dudināja saksofons un bendžo. »Brodveja Roze, tev asaras acīs, un bieži, liekas, es dzirdu tevi nopūšamies . . .«

Muļķīga dziesma, Gvena nemaz nezināja, cik samelota un neīsta tā bija. Viņa vispār vairs nezināja, ko šie vārdi nozīmē. Kopš pieciem mēnešiem viņa tos dziedāja. Piecas reizes vienā vakarā, dažreiz pat desmit vai divpadsmit, kad viesi bija devīgi un prasīja modē nākušā grāvēja atkārtojumu.

Tad piecas meitenes dejoja slīpā virknē pār mazo podiju, kājas pasvieda uz augšu un mirdzošus skatus uz leju, raechaniski, iemācīti cilāja pūderētās rokas pa labi, pa kreisi un turklāt dziedāja savu dziesmu par Brodveja rozes nopūtām

Vakaru pēc vakara, nakti pēc nakts. Desmit, divpadsmit reizes, tikko kāds piedzēries džentlmens tur lejā viņām to pavēlēja.

Jau divus mēnešus . . .

Ka viņa bija gandrīz kaila, ka plīvuru un mežģīņu gabaliņi ar vizuļiem viņas ķermeņa tiešām nevainojamo daili vairāk izcēla nekā slēpa, ka kairas, stiklainas, nekaunīgas, trulas dzēruma bezizteiksmes vīriešu acis aplūkoja prasot, meklējot, brutāli taustot, veikalnieciski vērtējot — to visu viņa vairs nejuta.

Jā, pirmajās nedēļās bieži viss bija licies nepanesams: Cilvēki, gaiss, to ar nazi varēja griezt, un tas bija sajaukts ar smaržām, sviedriem, cigarešu dūmiem un degvīna palieku sājajām smakām. Alkohola daudzums, ko meitenes saņēma starpbrīžos dzeršanai, bija krietns; bieži vien viņa noreibuši aizstreipuļoja uz podiju, ar dīvaini vaļīgiem ceļiem — kā no gumijas, viņa neskaidri nodomāja — veica savus soļus un pie tam dziedāja aizsmakušā balsī savu dziesmu:

»Broadway Rose, there's tears in your eye.«

Aizsmakumu neviens neievēroja. Tas nemaz nebija svarīgi. Visi taču bija aizsmakuši, viesi un gerlas. No smēķēšanas, dzeršanas, kliegšanas un dziedāšanas. Galvenais, meitenes — labi augstu kājas un kungiem pie pirmajiem galdiņiem sirsnīgi uzsmaidīt…

Riebīgi. Bieži viņa gribēja to izbeigt. Neviens cilvēks nevarēja to izturēt. Nogurusi līdz nāvei, viņa rītos vilkās uz savu istabiņu mājas austrumu pusē, kur viņa dzīvoja kopā ar Olīvu Sārpi, viņas mazās trupas ceturto gerlu. Pārāk nogurusi un nomocīta, lai vēl varētu pretoties piedzērušo vīriešu uzbāzībai. Viņa tīri vienkārši to vairs nemanīja, viņas bezasiņu nomocītās smadzenes vairs nespēja

uzņemt šļupstēšanu, kas skara viņas ausi. Gulēt viņai gribējās, tikai gulēt.

Tad viņa kļuva vienaldzīga. Dejoja, dziedāja, smējās, izskatījās daiļa, koķetēja, ietērpās trūcīgajā kostīmā, jo to visu no viņas prasīja. Jo ar to pelnīja naudu un nevajadzēja vairs badu ciest.

Viņa bija sakodusi zobus, izslēgusi domāšanu, izdzēsusi katru sajūtu un atmiņu.

Seja zem smaida bija kļuvusi cieta, acu mirdzošais skats tukšs…

Tikai ne atpakaļ. Izturēt. Par katru cenu. Tikai neciest vairs badu…

Toreiz, kad viņa zaudēja galvu un aizbēga, viņa domāja, ka nevarēs izturēt nabadzību un Boba sapņu sabrukumu, toreiz viņa juta, ko nozīmē bads:

Kāpņu kalnus viņa bija kāpusi augšup un lejup, staigājusi bezgala garas ielas, klaudzinājusi pie neskaitāmām durvīm, izdevusi pēdējo naudu tālruņa sarunām bez panākuma, darba lūgumiem bez atbildes. Nedēļām ilgi bija klīdusi pa pilsētu, meklējot vismazāko, slikti atalgoto nodarbošanos . . .

Viņa cerēja, ka lielajā milzu Ņujorkā tomēr būs viens cilvēks, kam viņas darbs būs vajadzīgs. Kantorī, veikalā, mājā. Kaut kur. Viņa taču bija mierā ar visu…

Bet sākot ar Beteriju līdz pat ziemeļu priekšpilsētām, dzirdēja tikai vienu atbildi:

»No job!«

Nav brīvas vietas. Neko darīt. Ļoti žēl. Diemžēl nē. Pašiem jāatlaiž. Arī bankrots. Rīt arī šeit beigas. Beigas . . .

»Melnā piektdiena« šīs mazās linanču diktatoru kliķes bez sirdsapziņas, brutāli veiktais milzu spekulācijas manevrs bija gandrīz vienā sitienā nospiedis un aizžņaudzis veselas valsts saimniecisko dzīvi.

»No job!«

Neviens vārds nākamajos gados amerikāņu strādniekiem nebija tik bieži jādzird kā šis.

Tad viņa piekāpās. 57

īsu laiku vēl gadījuma darbs turēja viņu virs ūdens: Trīs dienas bērnu meita pie Mrs. Mackoll 63. ielā — pusnedēļu trauku mazgātāja Jorka viesnīcā 7. avēnijā — dažas priekšpusdienas uzraudzītāja kādā mazā veikalā pārpretim, Bruklinā, un vakarā kādā mazapmeklēta teātra garderobē, kas velti pūlējās ap kādas labas lugas uzvedumu.

Tas viņu pasargāja no bada.

Tad arī šī pēdējā izdevība bija garām. Vēl viņa varēja samaksāt īri par trūcīgu istabiņu nedēļu uz priekšu. Est šajā nedēļā viņa neēda gandrīz nekā. Dažas maizītes, kādu ābolu, ko viņai līdzcietīga sieviete bija uzdāvājusi. Gardumu — veselu litru piena, ko viņas tukšais kuņģis nepaturēja. Šīs nedēļas beigās viņa izsalkumu gandrīz vairs nemanīja. Viņas seja bija iekritusi, kājas viņu tikko vairs nesa.

Drausmīgi nogurusi un tomēr tik modra, ka naktīs neatrada miegu.

Tā pienāca pēdējā diena. Nekas viņu vairs nekavēja darīt to, kas vēl bija atlicies.

Ceļš zināmos Ņujorkas naktsdzīves kvartālos, kur caur biezi aizklātiem logiem spīd sarkana gaisma, kur ļaužu atstāto ielu klusumu pārtrauc histēriski sieviešu smiekli un piedzērušo vīriešu trokšņainās klaigas, kur tirgus ar »baltajiem vergiem« sasniedzis zemāko pakāpi un neaptverams posts biedrojas ar drausmīgu izlaidību…

Vai lēciens Hedzonā, mīksts, slīdošs kritiens dziļā mūžīgā klusuma… '

Šīs šausmīgās dienas vakarā pēc bezmērķa kl ej ošanas, kad krēsla jau sāka apņemt mazo Gvenu Šeldonu un milzu nežēlīgo pilsētu, kas nepazina ne žēlastības, ne glābiņa, notika tas, ko viņa vienmēr atcerējās kā savas toreiz jau noslēgtās dzīves lielo brīnumu, un tas deva spēkus izturēt vēl to, kam bija notikt.

Viņa sastapa Olīvu Šārpi.

To pašu Olīvu, kas kādreiz sēdēja viņai blakus Blomiīldas skolā, tur tālu Ņujorkas rietumos. Kopīgi viņas bija izgājušas iekarot lielo pilsētu, divas jaunas, skaistas, svaigas

meitenes. Bet kā tas gandrīz vienmēr notiek — viņas pazaudēja viena otru skatam.

Lai sastaptos pēc gadiem šajā pēdējā vakarā, ko Gvena savai dzīvei bija veltījusi.

Lielais brīnums, kas kādreiz notiek arī bezsaules aizās starp debesskrāpjiem . . .

Gvena bija nokļuvusi kādā augšējā Brodveja sānielā. Kaistošām kājām, svina smaguma locekļiem un tomēr — viņai likās — dīvaini viegli kā lidojot viņa maldījās pa ielu uz leju, Starp cilvēkiem, kas blakus un aiz viņas steidzās, spiedās un grūstījās, kas uz viņu skatījās un tomēr neredzēja un nepamanīja izstiepto, palīdzību lūdzošo roku. Pēdējais vakars — tad atlika tikai.. . Kādā krustojumā viņa ieskrēja Olīvai gandrīz rokās. Meitene bija labi tērpusies. Kaut ieguvusi cieto, arī smaidā noteikto, maigo skatu, kas pēc dažu gadu cīņas ar pilsētu pielīp gandrīz visām šīm Ņujorkas gerlām — viņa tomēr likās labi pārtikusi un ņipra.

Bez sentimentalitātes, bet pārliekot un ātri aptverot, viņa ievilka Gvenukādā »Drug-store« unpasūtinājusi viņai mazajā bārā maizītes, dažas olas un tasi kafijas, sāka to nekautrīgi iztaujāt.

»Nekautrējies un stāsti!« viņa pavēlēja, un Gvena stāstīja, no sākuma taustoties un nedroši, tad laimīgajā sajūtā beidzot kādam cilvēkam uzvelt savas rūpes.

»Šodien« — izšķīra tad praktiskā Olīva — »šodien tu gulēsi pie manis … es tevi aizvedīšu, un liecies gulēt. .,. man tad jābūt darbā… un rītu redzēsim tālāk . . . man tur ir savs nodoms. Tu taču vari vēl dejot kā agrāk skolas svētkos? «

Nu bija kārta arī Gvenai jautāt un uzzināt, kā Olīva pēc dažādiem maldiem nokļuvusi kā gerla »Portorozā«.

Nākamajā vakarā arī Gvena stāvēja uz šaurā podija bāra, veica dažus steidzīgi samēģinātus soļus, tikpat ātri iemācītas mechaniskas roku kustības un īstenībā bezgala kaunējās, jūtot apdzērušos viesu skatus kavējamies pļj^ viņas trūcīgā kostīma . . .

Nākamās nedēļas bija rūgtas. Bieži viņai likās, ka nolēkt no tilta tomēr galu galā būtu bijis vieglāk un labāk. Bet Olīva, ar visu savu augstprātīgo rupjību maigi saprazdama Gvenas jūtas, viņai tādās reizēs liegi piebadīja, pamirkšķinot acu kaktiņu, klusi smejot, pačukstēja:

Met me to-night… vai redzi tur to resno… in a dream . . . vairāk pa labi, to plikgalvi… bye-bye, blackbird . . . tūliņ nogāzīsies no krēsla . . .

Tad viņas abas pasmējās. Atkal kā divas skolnieces, kas priecājas, ka skolotāja tūliņ apgāzīsies ar iezāģēto krēslu…

Olīva bija brīnišķīgs biedrs. Puiciska, rupja un bez aizspriedumiem. Bet izpalīdzīga un vienmēr pie rokas īstā laikā.

Kā toreiz, tajā vakarā…

Dejas starpās, rītos pamostoties kopējā gultā, pusdienās pie vienkārša ēdiena uz augstā krēsla kādā »ātrā lenčā«, vienmēr viņa sprediķoja:

«Izturi, mazo Gven, nepadodies! Smieklīgi, ja mēs beigās neuzvarētu… neklausies, ja viņi tev čukst neķītrības . . . nepiegriez vērību, ja pēc tevis tver netīra roka… smej un noraidi… padari viņus taču par muļķiem,^satrako un pazudi . . . bet nepadoties . . . gribam taču tālāk tikt… varbūt Holivuda_______________________ varbūt pat Cīgfelds . . . «

Pēdējo cietā Olīva izrunāja vienmēr ar mīkstu, gandrīz vai svētsvinīgu balsi.

»Ziegfeld Follies« bija visu garā Brodveja mazo kora gerlu lielais, karsti sapņotais mērķis: Uzstāties šajā rēvijā Ņujorkas apbrīnotai mirdzošā logatā, tērptai zīdā un mežģīnēs un apprecēt kādu no ložā sēdošiem jaunekļiem — varēja būt arī kāds vecis, ja vien viņš bija bagāts.

Pata — īstenībā viņu sauca Patrīcija, un tā bija pirmā viņu mazajā rindā — Pata bija reiz pie Cīgfelda, tamdēļ viņa šeit bija »Captain girl«. Viņa stāstīja brīnumlietas. Pēc katras premjeras Mr. Florencs Cīgfelds, šīs sieviešu skaistuma parādes atradējs, nosūtīja elegantajās un bagātīgi iekārtotajās garderobēs arī visnenozīmīgākai kora gerlai ziedu velti. Bet viņa arī stāstīja, ka nebija iespējams pretoties ta režisoriem un asistentiem, kas katru solīti uz augšu lika meitenēm samaksāt.

Ar vienīgo, kas visām šīm meitenēm bija: Ar viņu skaistumu.

Jā, Pata bija bijusi pie Cīgfelda. Ne ilgi. Nebija varējusi noturēties un sākusi dzert. Pēc izrādēm braukusi ar saviem ložu draugiem bāros un čukstu krodziņos pie »Great White Way«, dzērusi sektu un raibus šņabjus, arvien vairāk, līdz viņa bez šīs indes — kas šajos prohibidlas zelta laikos viltotais alkohols vārda tiešā nozīmē arī bija — vairs nevarēja iztikt. Skatuvei viņa vairs nederēja, dažas reizes sajauca takti visai rindai, līdz beidzot viņu atlaida.

Netikuma dēļ, kuru viņa tikai šajā namā bija iepazinusi.

Tā viņa pa dažādiem tumšiem ceļiem bija nokļuvusi Portorozā. Vēl vienmēr brīnumdaiļa sieviete. Slaida, šaura, kā sena ziloņkaula figūra. Maza galva zem kviešu blondiem īsiem matiem. Neizteiksmīga, bet vienmērīga, daiļa seja, pasaules dāmas seja, kas ar mierīgu acu skatu valda pār veselu sabiedrību, sarkana, mazliet plati smiņķēta mute…

Pata vēl vienmēr bija skaista sieviete. Bāra melnmatainais miksers — klausa uz vārda AI Haimovics un cēlies no kādas Austrumeiropas geto — bija viņas draugs. Kad tā to lūdza, bieži vien ļoti lūdza, viņš piebīdīja pār marmorplati kādu kokteili. Būdams īpaši labā garastāvoklī, viņš nolika mazajā garderobē blakus Patas krēslam pudeli sekta.

Gariem, izslāpušiem malkiem viņa to iztukšoja. Pārējās, nevarēdamas vārdiem viņu aizkavēt, jau zināja, kas dažas stundas vēlāk notiks, jo tas vienmēr bija sakarā ar miksera devīgumu:

Rīta pusē Pata nozudīs ar kādu viesi. Ar kādu. īsti maksātspējīgu. Viņi apbraukās citus krogus, katrā ieņemot pa malkam, līdz beidzot abi iereibuši kaut kur pazudīs.

Liliana Miltona, kādreiz kora gerla Brodvejā, tagad priecājās būt Portorozā virtuves meitas vietā, zvērēja pģf

visiem svētiem, ka viņa jau vairākas reizes redzējusi, kā tāds bagāts viesis aizejot piebīda mikseram salocītu zīmīti, nolādēti līdzīgu naudas zīmei.

»Un tas lops«, viņa slēdza ziņojumu gerlām garderobē, «ņirdzot paņēma zīmīti un pārspīlēti laipni pavadīja viesi un Patu līdz durvīm.«

Jā, ar Patu gāja uz leju.

»Kādu dienu,« pravietoja Olīva, »viņa nonāks BurIeskā…«.

Viņas noskurinājās.

»Burleskā skate« pie Brodveja — šī amerikāņu teātra specialitāte starp citu atrodama visās USA lielpilsētās, bieži arī vidusrietumu pilsētās, pat tikumīgajā Vašingtonā — ir tik drausmīgi pazemojoša, ka arī rūdītākajām gerlām tā liekas esam pēdējā pakāpe .. .

Kādā neizsakāmi bēdīgā, netīrā telpā, kurā nekas nelīdzinājās teātrim, segta ar kādu niecīgu blakusdarbību, notiek kailās miesas skate.

Kāds »mākslas« uzņēmējs uz dažām stundām nolīgst šo telpu, kurā vēlāk varbūt notiks ūtrupe vai kādas sektes dziedāšanas stunda. Skatītāju telpa ir vīriešu pilna. Tikai vīrieši. Veci, jauni, kā no ielas nākuši. Uz skatuves dejo un dzied ducis pusizģērbtu sieviešu. Tas nozīmē divdomīgu un pilnīgi tukšu »pantu« priekšnesumu sliktas kapellas pavadījumā. Deja ir tikai līdzeklis parādīt pēc iespējas vairāk miesas.

Diedājums, deja un kapella nav nebūt tas svarīgākais.

Skatītājiem un uzņēmējam, kas pie tam kļūst stāvus bagāts, svarīgāks ir sekošais:

Katra sieviete pēc sava priekšnesuma aiziet kulisē. Trakojoši aplausi sauc viņu atpakaļ. Viņa parādās, pateicas un smaidot novelk kādu sava trūcīgā apģērba gabalu. Tad viņa nozūd. No jauna aplausi. Atkal viņa nāk, šoreiz pa tiltu zemu virs skatītāju galvām.

Atkal krīt kāds apģērba gabals. Tas atkārtojas tik ilgi, līdz viņas ķermeni ietver vairs tikai šaura josta.

Elsojošs, riebīgi skaļš klusums. Ne cilvēki — lopi blenž augšup uz tiltu.

Arī josta krīt… zem tās ir vēl otra…

Lēni sieviete pāri galvām atgriežas uz skatuvi, kur nākamā jau gatavojas spēli atkārtot…

Tā ir amerikāņu »Burleskā skate«.

»Liftā«, rūgti žēlojas Gvena, kad meitenes rūpēs pārsprieda Patas ceļu uz leju, »katrs vīrietis norauj cepuri no galvas, kad iekāpj divpadsmit gadu veca meitene — tie paši vīrieši vēlāk »Burleskā skatē« nevar vien sievieti pietiekami pazemot…«

Viņai nebija laika žēloties tālāk.

Miksers atrāva garderobes durvis. »Iet vaļā, viesi ir klāt!«

Smaidot viņas taktī aiztipina uz skatuves.

»0 that I had the wings of a dove . . . «

»Ak, kaut man dūjas spārni būtu…«

Viņas dziedāja un dejoja.

Bārā bija novietojusies jau krietni izlaidusies sabiedrība. Sievietes smejot iemetās sienas atzveltņos, vīrieši iemeta pirmos kokteiļus. USA taču bija alkohola aizliegums, tamdēļ piedzērās katrs, kas turēja sevi par vīru.

Miksers bija devis kapellai zīmi. Spēlējot un trokšņojot mūziķi no sava kakta soļoja cauri telpai. Viesi pievienojās. Temps kļuva arvien ātrāks. Beidzot mūziķi un piedzērušie viesi drāzās trakā virpulī starp galdiņiem. Nēģeris mežonīgi sita bungas. Aizbāztā trompete kvekšķēja augstos toņos…

Uz skatuves saķērušās gerlas dziedāja savu:

»Ak, kaut man dūjas spārni būtu…«

Nepadoties, čukstēja Gvena pie sevis .. . Neuzdot. Izturēt. .. Jo vienreiz arī šeit būs gals . . .

SMAIDI JEB TEVI ATLAIDĪS

Ilgi jāzvana modinātājam, līdz Džo Vorens pamostas.

Ar grūtībām viņš atjēdzas. Galva sāp. Viņam tomēr nevajadzēja tik daudz dzert. Zaļie, izskatā gandrīz indīgie kokteiļi pēdējā »Speakeasy«, kurā viņi mirkli vēl bija iegriezušies, galīgi bija viņu pieveikuši. Tālāko gaitu norisi naksnīgajos Ņujorkas čukstu krodziņos viņš atceras tikai miglaini.

Masēdams viņš berzē sev pieri. Blenž modinātājā. Jau pāri septiņiem. Nolādēts! Pēdējais laiks.

Pārspīlēti enerģiskā vēzienā viņš atmet gultas segu — kā gandrīz visas Amerikā, tā, protams, ir par īsu — uzlec no kaučas un nozūd mazajā mazgājamā telpā, kura tanī pašā laikā noder arī par virtuvi viņa nomātā vienistabas dzīvoklī.

Labā roka atgriež ūdensvadu, kreisā mechaniski tvarsta cigarešu kārbiņu.

Pirmā »Chesterfield«.

Tai šodien jāaizstāj brokastis, kuras viņš citkārt steidzīgi norij stūra »Drugstore« — drogerijā. Kādreiz glāzīti tomātu sulas, tasi kafijas, dažas sviestmaizes. Vai olu un šķīvi pārslu viras.

Šodien paēst nav laika. Rūpīgi noskūties, ar apdomu izvēlēt veļu un labi izgludinātu uzvalku — Džo dod priekšroku krāsainiem uzvalkiem, brūnos, zaļos, violetos toņos — tam viņam laika diezgan. Vienmēr staigāt labi tērptam un labā omā ir »salesman« galvenais uzdevums.

Tā. Gatavs. Vēlreiz ar drānu pār spoguļa spīdīguma kurpēm. Cepuri noliektu pār acīm . . . tad Džo Vorens, »salesman J. R. Hikoka Ko. dāvanu pārdotavas aģents un pārdevējs — pēdējais jaunums: »8havemaster«, nepārspētais skūšanas aparāts (mikrofotografijas rāda, ka tās bārdu griež asāk par bendes cirvi«) — tātad Džo Vorens, šī apbrīnas cienīgā veikalā (»filiāles 83 Valsts pilsētās«) »salesman«, jautri svilpojot noskrien pa kāpnēm un, ar laikrakstu apbruņots, metas vienu bloku tālāk sebvejā.

Kamēr vilciens dārdēdams drāžas pa tumšajiem tuneļiem, Džo lasa laikrakstu. Ja vien atrod sēdvietu — kas nebūt negadās vienmēr.

Viņš, protams, tikai pārlaiž skatu virsrakstiem: sports, jauns skandāls, traks gangsteru gabals. Politika viņu nesaista. Augstākais pēc katriem diviem gadiem viņš dodas uz gubernatora vēlēšanām, ja dod par brīvu alu.

Dažreiz viņš sev nopērk arī magazīnu. Tur ir daudz lasāmā, daudz gleznu. Lai varētu labāk iekārtoties, katra stāsta sākumā stāv rakstīts, cik daudz laika šim rakstam patērē normālais vidus un caurmēra lasītājs.

»The Voyage of the Damneds« — »Nolādēto ceļojums«— 5 minūtes 17 sekundes.

Tā var izvēlēties stāstu, kas atbilst apakšzemes vilciena brauciena ilgumam. Gala pieturā žurnālu nomet zem sola…

Kad Džo iznāk no tuneļa, neviens nevar manīt, ka viņš darba biedru un gerlu sabiedrībā pagājušā naktī uzdzīvojis un gandrīz nemaz nav gulējis.

Ejot nedaudzos simts metrus līdz tirdzniecības namam, kurā J. R. Hikok Ko. noīrējuši 14., 15. un 16. stāvu — viņiem ir vairuma tirgotava un nevis pārdotava — sēlsmens Džo Vorens jau pieņem pavēlēto sejas izteiksmi.

Amerikāņu vienības simbolu — smaidu.

To smaida visi, no prezidenta līdz zābaku spodrinātājam, no Holivudas zvaigznes līdz kungu veļas pārdevējai Vanemekēra preču namā. No Ņujorkas līdz San-Franciskai, no Detroitas līdz Ņū-Orleānai: viens un tas pats smaids, ieracies sejā kā bezizteiksmes maska, nenozūd pat tad, kad gerla vai vīrietis ir vieni.

»Keep smiling!«

Jauki to lasīt preču namu un lielo luksa veikalu sludinājumos un prospektos: »Skaistākās meitenes, vienmēr smaidot un laba oma sacenšas apkalpošana un jusu vēlēšanu uzminēšanā . . . «

Pārtulkojot to raupjā līguma valodā ,tas nozīmē:

»Smaidi, jeb tevi atlaidīs!«

Tā viņi visi smaida, krampjaini, saviebušies, lielāko tiesu stundās, kad veikalos ir vislielākais ļaužu pieplūdums. Tad nogurušo pārdevēju smaids ir tikai vairs neglīti saviebta seja, pārklāta ar smiņķi, pūderi un sviedriem . . .

Kas Rūzveltam vai Pitsburgas tērauda karalim ir tikai maska, kurai jāpauž liekuļoti laipna labvēlība un sirsnīga interese mazā vīra rūpēm, tas pašam mazajam vīram nav nekas cits kā baiļu izpausme — bailes no tiem un viņiem līdzīgiem, kas to trenkā, samin, velk ādu pār acīm, un pret kuriem tam nav cita ieroča ka ņirdzošs smaids, kam jātek:

»Vai es neesmu viens varens un drošs zēns? Vai jūs bez manis varat iztikt? Pamēģiniet taču vēlreiz ar mani… kaut līdz nākamajai algas dienai…«

Arī Džo Vorens smaidot dodas savā darba vietā. Nama priekšā viņš satiek darba biedru:

» Hallo… kā klājas?«

» Paldies, lieliski… un jums?«

»Spīdoši…«

Nekad viņš neteiks otram, ka viņš ir slikti gulējis, ka viņam ir paģiras, vai ka viņš slims. Ar slimību, starp citu, viņam pašam jātiek galā — slimnieku apdrošināšanu un slimo kases Amerikā nepazīst. Daudzos darba līgumos slimību apzīmē pat par pietiekamu iemeslu tūlītējai atlaišanai no vietas. Tātad labāk par to daudz nerunāt…

Šajā dienā Džojam ir biroja darbs: tātad viņam nav jāapmeklē ar savām paraugsomām pircēji — lieltirgotāji un veikali. īss pusdienas laiks pārtrauca viņa darbu. Atri uz drogu veikalu, kurā vārda tiešā nozīmē var pirkt visu, kas mūsu drogerijās nav dabūjams:

Cigaretes, pulksteņus, šokolādi, markas, romānus, grammofona plates, vēstuļu papīru, cepumus, pienu, augļus — kādreiz arī drogas.

Katrā »Drugstore« ir galds, pie kura var paēst brokastis, pusdienas un vakariņas. Protams, steidzīgi, jo pusdienas pārtraukums paiet ātri. Šai laikā var ēst tikai olas un šķiņķi, sendvičus, vai augļu torti, piedzerot klāt ledusūdeni un neiztrūkstošo tasi piena kafijas. Viss tas tiek norīts bieži kājās stāvot, tik ātri, ka arī šis Džo pēc dažiem gadiem sirgs ar amerikāņu universālslimību — ļauniem kuņģa traucējumiem.

Pulkstens 5 Džo atstāj biroju, ar dučiem citu drūzmējas liftā, ar tūkstošiem ielās, ar desmittūkstošiem sebvejā.

Vēl ceturtdaļstundu »ātrā-lenčā« vai kādā »Cafeteria« — iekost vienu »special blue plate«, gaļas ēdienu ar saknēm, vai dažas desiņas ar iesala pienu un ābolu kūkas — un tad nāk lielais jautājums:

Kino vai mājas?

Lielākas izvēles gandrīz nav. Vismaz vienkāršās darba dienās ne.

Šodien viņš nolēmis iet mājup, jo jūtas tomēr drusku noguris.

Viņš apdzīvo 117. ielas neizteiksmīgā, gandrīz neglītā namā 83. »flat«, kur tādu veseli 200. Drūmajā laikā pēc » Melnās piektdienas« lielie, tagad grūti izīrējamie dzīvokļi pārtaisīti vismazākos; tā arī radies drusku vairāk iedzīvotāju.

Vidēji lielu istabu ar atzveltni, uz kura jāguļ, un niecīgu mazgājamo istabu, kas reizē ir virtuve.

Tas ir viss. Vienjūgam pietiek. Laulātiem nē. Tā kā Džo ar savu algu var gan dzīvot un sagādāt arī īri savam flat — 8 dolārus nedēļā — bet lielāku dzīvokli un sievas uzturu samaksāt nespēj, tad viņš vēl nav precējies.

Tas, protams, neatbilst viņa nodomiem. Labais Džo nāk no kādas Nebraskas mazpilsētiņas un ir mazliet veclaicīgos ieskatos. Pēc viņa domām, jaunam cilvēkam, kas pūlas un labi veic savu darbu, pienākas arī sieva. Viņš jau zina jaunavu, ko labprāt apsveiktu kā Vorma kundzi — bet. .. nepietiek naudas; kā arī neaplēstu, iznākums nemainās.

Viņš pats iztiek ar 15—18 dolāriem, ko viņš pelna nedēļā, un tas ir daudz vairāk par miljonu citu USA darbinieku peļņu. īre, uzturs, apgaisme, radio un dzīvokļa mēbeļu nomaksas, kādreiz kino un svētdienās ar Marionu — tā sauc zināmo jaunavu — izbraukums uz Coney Island vai kādu gabalu augšup pa Hedzonu, reizi gadā tāds gājiens kā vakar vakara — vēl vajadzīgie apģērba papildinājumi — tam visam vēl pietiek. Kā teikts, Džo peļņa ir daudz lielāka par neskaitāmu citu strādājošo ienākumu, arī par Marionas, kas Lorda un Tēlora preču nama 38. ielā pārdod ziepes un smaržas un algas dienā savā aploksnē atrod 9 dolārus un 5 centus. Viņa var eksistēt tikai dzīvojot pie saviem vecākiem.

Uzturēt sievu — to nespēj pats Krēzs — Džo Vorens.

Viņi jau tagad varētu precēties — tas maksā divus dolārus nodokļa, velkas nepilnu ceturtdaļu stundas bez kādas sagatavošanās un notiek pie miertiesneša, kas strādā birojā, kādreiz arī aiz režģota lodziņa — bet Džo to nevēlas. Tad Marionai vajadzētu turpināt pie Lorda un Tēlora smagi smaržīgu parfimu un raibi krāsotu ziepju pārdošanu, rītos aiziet pusstundu agrāk un vakaros pārnākt vēlāk par viņu, lai sagatavotu parastās vakariņas: tomātu viru, gaļu ar pupām, kādreiz varbūt firziķu kompotu un glāzi alus.

Par bērniem tāda dzīvē nebūtu nemaz ko domāt!

Nē, labāk vēl gaidīt, varbūt kādreiz nedēļas peļņa būs 20 vai pat 25 dolāri. Tad pietiks abiem…

Šajā dienā Džo pēc darba brauca mājup. Tagad viņš sēž, kājas šūpojot, šūpuļkrēslā pie pusatvērta loga. No āra ieplūst īsos pārtraukumos 8. avēnijas gaisa dzelzceļa dārdoņa, ko nevar pārspēt pat skaļruņa sniegtā raidāmluga par gangsteru uzbrukumu Čikāgā. Ļoti dabiski ar rejošiem revolvera šāvieniem, uz priekšu traucošiem automobiļiem, histēriski kliedzošām sievietēm — policijas svilpju trilleriem, noslepkavotu cilvēku gārdzošajiem vaidiem.

Džo nedzird ne vienu, ne otru. Ne gaisa dzelzceļu, nedz gangsteru medīšanu. Katru dienu tas ir viens un tas pats. Ik dienas, pārnākot mājās, mechanisks tvēriens ieslēdz skaļruni. Ko tas sniedz, ir vienalga: gangsteru medības vai simfoniju (ar pārtraukumu, kurā kāds rēvijas stars stāsta 5 minūtes garā runā jaunās »divloku sauleslampas yitā!ātora« pārsteidzošos panākumus. Četru minūšu apstarošanās = vienas stundas saules gaismai; desmit dienu lietošana par brīvu, cena 8,95 dolāri). Viņš neklausās ne vienā, ne otrā, bet negrib atsacīties no trokšņa, kās skan viņa šūpuļkrēslā pavadītajā mijkrēšļa stundiņā.

Viņš šūpojas, kājas uzlicis uz palodzes vai galda, smēķē, lasa magazīnu, kurā ir kriminālstāsti un noslepkavoto, kā arī šerifu, policistu un viņu noķerto slepkavu attēli, kuros gan viņi izskatās ne sevišķi inteliģenti. Tas ļoti atbilst uzskatam, ka gangsteris, bet ne policists ir kino varonis…

Vai arī viņš seko cēla, varonīga kovboja dēkām, kas pēc ilgas maldīšanās cilvēku kaislībās rietamā vakarā beidzot aizved pie sevis vientuļā renčā prērijas trauslo ziedu. Šo stāstu viņam sniedz žurnāls »Western stories« ik nedēļas pa 10 centiem.

Vēl vienu CesterfEldu. Tad Džo Vorens lien zem segas, kas augšgalā ir par īsu un lejas galā atkal nav pietiekami

gara.

Viņa darba diena ir beigusies. Tā viņam prasīja noskriešanos, daudz pūļu, piepūles un dažu sarūgtinājumu un beidzās ar pieticīgu atpūtu un izjūgšanu primitīva veidā. Viena diena līdzīga otrai. Vakar tāpat kā rīt un parīt.

Brīžiem Džo jam liekas, ka viņa līdzdala Amerikas bagātībā, ko viņš ar savu darbu veicina, ir pārāk niecīga. Viņš gan cīnās — varenā debesskrāpī, kur rītos ievijas pelēka darbinieku čūska, ko tas vakarā atkal izspļauj, bet viņa alga nav salīdzināma ar šīs saimniecības pils reibīgo, augsto bagātību.

To viņš dažreiz jūt, kad »Western Stories« viņam ļauj laiku to pārdomāt. Bet tad viņš ātri tādas domas atmet. Nav viņa varā, to viņš skaidri zina — ko grozīt. Brīvās demokrātijas zemē sociālo apstākļu veidošanā praktiski līdzdarboties nav ļauts ne masai, ne arī viņas atsevišķajiem locekļiem.

Saimnieciskā vara un līdz ar to lemšana par Džo Vorena dzīves standartu — kuru mēs aplūkojam kā vienu no miljoniem — atrodas gluži citu ļaužu rokās.

Tanī pašā dienā Mariona Perkinsa, ko mazliet senlaicīgi varētu dēvēt arī par Džo ja līgavu, Lorda un Tēlora preču nama personālā 3. izeja atrada pie savas kontrolmarkas mazu, apdrukātu raibu zīmīti.

Arī viņai bijusi smaga darba diena. Pēcpusdienā radās īpaši liels pircēju pieplūdums. Veselu bridžklubu pirktpriecīgas sievietes pārplūdināja ziepju un smaržu nodaļu — tas ir — pirka tikai katrs septītais nācējs, kā to gada caurmērā bija aplēsusi nama statistiskā nodaļa. Bet visi prasīja, pārbaudīja, lika Marionai un viņas darba biedrenēm skraidīt un lēkāt. Var būt, ka Mariona lielajā steigā bija dažas sekundes piemirsusi visu pārdevēju augstāko likumu, svēto »Keep smiling« vai tīri vienkārši vairs nevarēja paturēt sasalušo smaidu kā stingušu masku, un par nelaimi šajā īsajā brītiņā viņu novēroja nodaļas vadītājs.

Var arī būt, ka viņa, nogurusi no deviņdesmitā jautājuma pēc smaržu cenas, kas taču jau bija uz pudelītes atzīmēta, neatbildēja deviņdesmit pirmajai prasītājai ar veikala likumā noteikto smaidošo laipnību, ko Lorda un Tēlora nams pastāvīgi aizrādīja savos laikrakstu sludinājumos uz veselas lappuses, varbūt viņa uzdrāžas taisni kādai kontrolpersonai, kas nepazīta apstaigāja preču namu.

Kad viņa pēc veikala slēgšanas, neko nenojauzdama, ar savām darba biedrenēm izgāja pa personāla 3. izeju, viņa atrada pie savas kontrolmarkas bīstamo raibo zīmi:

»Jūs liekaties pārstrādājusies. Jūsu pašu interesēs dodam jums padomu atpūsties. Ar rītdienu mums jūsu pakalpojumi vairs nav vajadzīgi. Jūsu nedēļas algu jums izmaksās personālbirojs F.«

Mationai zem rokas ir lēta magazīna, kas iznāk vairāk 100.000 gabalu lielā izdevumā. Viņa sev izmeklēja glītu stāstu, ko lasīt pārpildītajā vilcienā, pa garu vienmuļu ceļu līdz vecāku dzīvoklim Bronksā.

Jauks stāsts (lasīšanas ilgums 14 minūtes 25 sekundes) par jaunavu, kas kādā preču namā, vienmēr uzticīgi un godīgi, vienmēr smaidot pildījusi savu patīkamo uzdevumu un beigās aiziet pie jauna miljonāra dēla, kam viņa reiz pārdevusi īsas sporta biksītes (»Cigaret short«, labi piegrieztas, ļoti elegantas, ar seši iecienītākajiem cigarešu iesaiņojumiem izgreznotas, 55 centi, divas par vienu dolaru) — viņa pieticīgajā, bet grezni iekārtotajā pilī. Protams, kā uz rokām lolota sieva…

To viņa gribēja lasīt. Viņa mēģināja. Zobus sakodusi — taisni tagad! Bet jau pēc ceturtās pieturas viņa dusmīgi aizvēra žurnālu. Muļķīgās asaras . . . nevar redzēt lasīt, ja valgums deg acīs . . .

Asaras acīs. Bet ap muti vēl novazāta, sašķobīta smaida atliekas, kas šodien nespēja apburt pat vecu, saīgušu sievu iepērkoties, kur tad vēl skaistu dolarprinci.

Rītu viņa aizies pēc nedēļas algas un tad sāksies medības pēc jauna »job«. Vai tas atkal atradīsies aiz veikala letes? Viņa to nezina. Nolādēti grūti — atrast jaunu darbu. Daži miljoni amerikāņu — viņa nesen no Džoja dzirdēja — esot tādā pašā stāvoklī. Bet Mariona ir krietna meitene un apzinīga. Ja viņa arī smiņķējas un svētdienā ar Džoju brauc uz Coney Island, lielo izpriecas vietu pie jūras, izskatīdamās pie tam pēc pēdējās filmas vempa, tad tomēr viņa nebaidās nekāda darba. Ja klāsies pavisam ļauni, viņa ir ar mieru strādāt svešā saimniecībā; tur viņai vēl vienmēr ir izdevība.

Tikai Džo to nedrīkst zināt. Viņš par to ir tādās pat domās kā visi amerikāņi: sieviete var puskaila visiem rādīties rēvijā. Tas. nekas. Nav apvainojums. Bet strādāt sveša mājsaimniecībā, vārīt, slaucīt, istabas tīrīt — tas sievieti pazemo…

Nu, gan jau viņa to pamazām pieradinās. Vispirms jlatrod vieta. Protams, tagad jādzīvo ļoti taupīgi. Tiesību uz bezdarbnieku pabalstu viņai nav.

Gan viņa izsitīsies cauri. Paldies Dievam, tēvam kfl aldarim ir iztikšana, tur viņa kādu laiciņu var piemesties. Nākošais izbraukums uz Coney Island viņiem gan būs jāatliek. Bet viņa ar Džo staigās pa Centrālparku, sēdēs pie paviljona, klausīsies mūziku un tad pa lielo terasi Lēni staigās līdz jūrai.

Varbūt viņiem tur būs vairāk vienam otram ko teikt kā Coney Island'ā, kur skaļruņa tarkšķa, grammofonu spēles un simtstūkstošu balsu jūkļa dēļ nevar saprati pats savu vārdu. Ja viņi vispār atrastu vietu, kur uzmanīgi apsēsties smiltīs…

Tie ir Džo un Mariona, divi jauni cilvēki »paša Dieva zemē«. Tā amerikāņi labprāt bez iemesla sauc savas Savienotās valstis. Miljoniem ir tāds pats liktenis kā viņiem, dzīve, rūpes un mazie prieki. Miljoni viņiem līdzīgi ir čakli, strādīgi, trenkāti, bez nodrošinātas eksistences, ko sniegtu citas valstis. Drusku pavirši tie priecājas līdz ar bērniem, lielo problēmu reti skarti.

Viņi pūlas un cīnās, bet tikai retam kādam izdodas tikt uz augšu. Melīgajā magazīnas stāstā meitene bieži sper soli no preču nama pilī Parka avēnijā, bet īstenībā ļoti reti.

ZIVS NOKĻŪST PIE LAUPĪTAJIEM

?

Bobs Seldons pamodās. Galva sāpēja un dunēja, it kā tā atrastos zem tvaika vesera, kas neatlaidīgi zvēla savu milzīgo svaru uz iekaisušajām smadzenēm. Tikai lēnām un ar milzu piepūli Bobs varēja atvērt šaurās acu spraudziņas.

Viņš skatījās. No visām pusēm viņu ietvēra režģi. Augsti līdz griestiem. To stieņi atradās tik cieši kopā, ka nevarēja pat roku izbāzt. Caur režģu tīklu Bobs raudzījās plašajā telpā. Viņš saskaitīja astoņas kameras, dzelzs stieņiem vienu no otras atdalītas. No visām kamerām veda zemas režģu durvis šaurajā ejā.

Bobam blakus sakustējās kamols, ko viņš bija domājis vecu lupatu kaudzi. Tas ņurdēja un vaidēja. No netīrajām skrandām parādījās izpūrusi, nesukāta galva. Alkohola smirdoša mute vaicāja:

»Jauns? H e . . . kamdēļ tad tevi saķēra kopi? Vai tev vēl ir nauda, jeb viņi tev visu atņēma? … tu varētu dalītiesarvecoDžo. . . «

Iztrūcies Bobs atrāvās kameras attālākajā kaktā, līdz juta mugurā spiežamies apaļos dzelzs stieņus. Viņam sekoja dzīvnieciskā veča bezzobainā mute un līgojās tieši viņa acu priekšā. Riebīga dvaša sitās Bobam pretim.

Viņš iedrošinājās minēt pretjautājumu:

»Kur… kur mēs te esam?«

Vecais zviedza un sajūsmā iesita pa saviem lielajiem stilbiem.

»Esi gan labs, dēliņ… nezini, ka šī svētītā viesnīca ar elegantajām divgultu istabām pieder labās Džersi sitijas mazajai, jaukajai policijai… vai tev vēl ir nauda, zēn? .. Sargs mums var atnest šņabi… dod jau šurp!«

Saudzīgi Bobs pabīdīja saules brāli pie malas. Nolādēts, kā dārdēja galva, tā it kā tur skanētu drausmīga mūzika. Vai tas nebija korālis — kopā ar dārdošu džesu? . . . Skaņas reizēm plūda skaidri un pārlieku skaļi, tad atkal kā tālumā gaisdamas…

Līdz viņš pēkšņi atskārta: ne jau viņa galvā bija tas burkšķis… bet visapkārt — visos nodalījumos trakoja nenoteiktu trokšņu simfonija.

Viņš uzmanīgi klausījās. Tiešām — tur atskanēja korālis! Dziedātā meldija izplūda kaucošā šņukstēšanā. »0 Lord give me. . .« žēli dziedāja bēdīga balss, kas tālāk vārdus nezināja. Cita balss uzņēma džesa dziesmu, kuru neķītrībā nevarēja pārspēt. Vienā stūrī kāds žēli kauca kā vilks — kāds ceturtais augstākos fisteļa toņos izkliedza vienus un tos pašus bez jēgas vārdus — tur reizē dziedāja, kauca, svilpoja, brēca un lūdzās, tā kā Bobs, kas tikai pamazām apjēdza visu šo jūkli, tikko vairs varēja saprast sava paklīdušā kameras biedra smilkstošo lūgumu…

»Vai tev ir nauda, dēliņ?«

Balsu jūklis vērtās skaļā šņākoņā; kaucošs orkāns lauzās cauri režģiem:

Kaut kur šinī raganu katlā norībēja kādas dzelzs durvis; asā vēzienā tās atkal aizkrita.

»Pieaugums, puisīt,« šļupstēja piedzērušais klaidonis, »vēl daudz vietu šinī . . . skaistajā viesnīcā . . .

Pamazām Bobs sāka aptvert ainas sīkumus, kas norisa dažu blāvu, sarkani kvēlošu, nenosegtu, stiepuļu tīkla ietvertu spuldžu gaismā.

Cilvēks pie cilvēka. Vīrieši un sievietes. Veci, jauni, piedzērušies, skaidrā prātā, eleganti un noplīsuši lūdzās un lādējās. Viņi gulēja cits citam blakus uz kailām nārām» kas turējās pie sienām viena virs otras; citi saritinājušies tupēja kaktos, daudzi vārtījās uz mēteļiem vai veciem laikrakstiem uz kailās grīdas. Visi bļaustījās, kāvās, kliedza un trakoja, cīnījās kā lauvas par vietu uz nāras. Vienā nodalījumā vienaldzīgi tupēja dažas noliesējušas sievietes, galīgi vienaldzīgas pret visu šo jūkli. Tuvāk aplūkojot, Bobs atskārta tās par kokaīnistēm. Tā arī bija. Šad tad viena pamodās no letarģijas, mežonīgi gailošām acīm kā zvērs iekaucās, sita ar dūrēm sienu, trakoja, uzbruka citām, līdz visa kamera bija satrakota.

Kad troksnis kļuva par skaļu, nāca uzraugs. Dārdošu balsi viņš pavēlēja klusēt; kad neviens viņu neievēroja, ielaida ar sienas šļūteni kamerā ūdens strūklu…

Nakts beidzās. Rīta pusē, tā ap pieciem, troksnis sasniedza augstāko pakāpi. Durvis sitās pret sienām, rībēja režģi, policisti skaļi sauca zināmus apcietinātos, kuri bija ievesti naktī; ieslodzītie, kas jau ilgāku laiku atradās cietumā — daži jau trešo nedēļu gaidīja pirmo nopratināšanu — izdalīja brokastis:

Netīrā, sadauzītā, reti tīrītā svina traukā bija šķidra kafija; klāt deva mitras maizes gabalu un mazu šķīvi lipīgas putras, vārītu no sasūpējušiem miltiem ūdenī bez aizdara.

Pēc tam atbrīvoja visas kameras. Visus pagājušā dienā atvestos — gangsterus, kontrabandistus, izspiedējus, krāpniekus, veikalu zagļus, viltus kāršu spēlmaņus, vainīgos un nevainīgos — sadzina šaurajā ejā.

Ierēdnis izsauca vārdus, un katram bija jāiet garām kriminālierēdņiem, kas stāvēja divkāršā virknē, lai iespiestu atmiņā atsevišķus sejas pantus.

»Bobs Seldons!«

Bobs panāca uz priekšu. Inspektors, uz viņu rādīdams, lasīja rakstā:

»Bobs Seldons apvainots alkohola kontrabandā. Aplūkojiet viņu labi. Mēs viņu vēl nepazīstam. Varbūt kāds no jums viņu jau pazīst…«

Pie tam viņš Bobam tik stipri iezvēla pa muguru, ka tas uzgāzās virsū policistam. Tas tūdaļ atvairīdamies iesita viņam dūri sejā, iespēra lielā, kas vienmēr vēl dega kā elles ugunī, kopš bija jutis apgāzto degvīna kastu smagumu.

Bobs gribēja kaut ko iebilst. Gribēja pretoties spīdzināšanai, noskaidrot savu lietu… viņš taču nebija kontrabandists, bet gan citu ievilināts šajā slazdā…

Mēnešiem bez darba, bez peļņas, bez kārtīga uztura, izmisis pie Hedzonas preču noliktavām meklējot atkritu^ mus — dažus sapuvušus augļus, smirdošu zivi, savītušas saknes — viņš ieskrēja apkampienos vīram, kas solīja darbu pārceļamā laivā. Bobs tūliņ to pieņēma — vai viņam bija tiesība palaist garām pat mazāko izdevību? Vai viņš varēja zināt, ka laiva kalpoja alkohola kontrabandai? Kad viņam pirmā braucienā modās aizdomas, bija jau par vēlu, viņu tvarstīja policija un līdz ar dažiem citiem mazajiem līdzdalībniekiem noķēra… lielie, veikala kulišu bīdītāji, palika nesodīti un neatrasti…

Visu to viņš nepaguva pastāstīt.

Viņš saņēma jaunu belzienu, tad viņu ar sitieniem, grūstīšanu, zvēlieniem dzina pa detektīvu rindu. Ausīs skanēja lamu vārdi, visu laiku viņam spēra pa kājām…

Rindas galā viņš bezspēkā saļima. Viņš nespēja vairs. Acu priekšā griezās ugunīgas saules; zilas, sarkanas, koši dzeltenas ripas saplūda raibā krāsu spēlē. Tikai palikt guļot — neko citu, tikai necelties . . .

Bet bija jāceļas. Sitieniem, grūdieniem viņu uzrāva kājās.

»Uz priekšu — tu lempi, vai gribi jau gulēt? Marš, tiesnesis jau gaida!«

Bobu veda pa daudziem gaiteņiem, stāvām kāpnēm citā nama daļā un stāvā. Ceļā drūzmējās cilvēki, kurus, likās, policisti pazina.

Neskaidri viņš tos dzirdēja čukstam:

»Vai man tevi aizstāvēt? Pazīstu tiesnesi… gan tevi izvilkšu… maksā piecdesmit dolārus . . . «

Bobs nomurmināja:

»Nav naudas!«

Tad viņi to atstāja. Nebija interesanti, tam nebija naudas, lai pats mēģina tikt vaļā…

Bobu ar daudz citiem ieslodzītajiem iespieda lielā istabā aiz režģiem.

Sākās tiesas sēde.

Bobu izsauca kā devīto vai desmito. Viņš pienāca pie režģiem. Kāds rakstvedis lasīja policijas ziņojumu par viņa apcietināšanu pārsteigtajā kontrabandistu laivā. Viņa vārdi gandrīz pazuda balsu jūklī, kas šalca pār telpu. Arī

tiesnesis, vecaka un diezgan laipna izskata virs, tikko klausījās.

Tad viņš jautāja Bobam, kas aiz režģiem stāvēdams pūlējās kaut ko sadzirdēt.

»Vai atzīstaties par vainīgu?«

»Nē, jūsu godība«, — Bobs domāja pareizi lietot kādā magazīnā izlasīto uzrunu; varbūt tiesnesis redzēs, ka viņam darīšana ar pieklājīgu vīru — »nē, jūsu godība, neesmu vainīgs… pavisam nezinot nonācu tur… ja drīkstētu par to ziņot… «

Garlaikots tiesnesis viņu pārtrauca:

Šeit stāv, ka jūs esat apcietināts alkohola kontrabandistu laivā. Vai tas tiesa?»

»Jā, jūsu godība,« atbildēja Bobs, kuru pārņēma bailes iekļūt lietā, no kuras viņš vairs netiktu laukā. »Bet es nepiederu pie tiem.«

Atkal tiesnesis viņu pārtrauca:

»Vai jums ir aizstāvis?«

»Nē, jūsu godība, nav naudas . . . «

»Labi, tad bez aizstāvja. Prasu jums vēl pēdējo reizi, vai laivā nebijāt? Gulējāt zem degvīna kastes? Jā vai nē!« Bobs vilcinājās. Viņš zināja, ka viss atkarājās no labi

apdomātas atbildes.

Viņu iztraucēja tiesneša asā, nepacietīgā balss.

»Jā — vai nē?«

»Jā, jūsu godība . . . bet es … «

Rokas mājiens lika viņam klusēt. Tiesnesis diktēja: » Tātad vainīgs… 3 mēneši cietuma alkohola kontrabandas dēļ… noziegums pret… nu, jūs jau zināt… Rakstvedis pamāja.

Bobs gribēja kliegt. Protestēt. Celt iebildumu tādai rīcībai.

Viņš to nepaguva. Rakstvedis izsauca nākošo lietu. Divi policisti satvēra Bobu zem rokām un veda viņu pa gaiteņiem un kāpnēm atpakaļ kādā kamerā… 77 Viņš bija viens. Kamera — šaura, balti izbalsināta telpa bez iekārtas, smagām dzelzs durvīm, kuras režģoto logu

apsedza dzelzs aizklatne. Spilgta lampa dega pie baltajiem griestiem.

Iekams viņš varēja atjēgties un aptvert savu šausmīgo stāvokli, ienāca divi detektīvi. Abi civīlā, vienam pie rokas karājās policijas nūja.

»Tā, manu zēn — tātad trīs mēneši… nu, vari priecāties, nebūs patīkami… vai sēdi pirmo reizi? Jā? Nu tad daudz laimes… vari pateikties tiem, kas tevi iegrūda postā… kā viņus taču sauc?»

Bobs paraustīja plecus. »Nepazīstu viņus. Vienu sauca matrozi — Dero, bet citi…«

Detektīvs ņirdza: »Neiestāstīsi mums, ka nepazīsti savus līdzgaitniekus. Matrozis — Dero? tas mūs neinteresē… lielos gribam zināt… tos, kuru uzdevumā tu brauci. Nu ātrāk!«

»Es taču tiešām to nezinu_________ gluži nejauši nokļuvu pie

viņiem…«

Pakš! Sažņaugta dūre ķēra viņa zodu.

Izmācīsim tevi nemelot! Nu sāc — kur ir vārdi?«

Bobs klusēja. Kā viņš varēja nosaukt vārdus, kurus viņš nezināja?

Dūre iecirtās sānos, tā ka viņš sāpēs iekliedzās.

»Muti turēt!« Jauns sitiens lika asinīm plūst no viņa deguna. »Vārdus, ātri!« Gumijas nūjas cirtiens, kas ķēra kaklu, viņam gandrīz laupīja samaņu. Viņš sagrīļojās.

»Piecelties! Tu, nolādētais meli — sitīsim tevi tik ilgi, kamēr tu atcerēsies vārdus!«

Viņu sita atkal no jauna. Jau bez kāda apdoma. Pa galvu, sejā, pa rokām un elkoņiem. Viens visā spēkā uzmina viņa kājām, otrs pilnā sparā zvēla pa stilbiem, tā kā viņš dobjā kritienā novēlās kā maiss.

Bobs bļāva. Viņš gribēja aizsargāties, bet varēja tikai paglābt ar rokām seju. Kliedzieni pārvērtās gari stieptā kunkstēšanā.

Beidzot viņi atlaidās.

»Pagaidi tu, lempi, gan mēs tevi vēl dabūsim rokās . .. šodien vai rīt… reiz tu mums vārdus pateiksi…«

Tad viņi to atstāja guļam kamerā.

Līdz ar alkohola kontrabandistiem, bet bez mazākās līdzdalības ar tiem, Bobu Seldonu soda izciešanai vakarā pārveda Ņūdžersijas valsts cietumā.

Viņš nonāca ellē.

Nekad viņš nebūtu ticējis atrast cilvēkos tik daudz nelietības, naida, skaudības pret cietumnieku vismazākajām tiesībām.

Viņš vairs nebija dzīvs radījums, tikai numurs dzelzs un tērauda krātiņā. Vienkāršo, salāpīto apģērbu viņam atņēma — tagad viņš mīlēja tās skrandas, kuras viņš kā brīvs cilvēks bija valkājis. Viņam iedeva rupju veļu, kas berza ādu, bikses, kas bija par šaurām, bezveida svārku un cepuri. Viss tas tika izgatavots cietumā, austs, šūts, piegriezts un jau citu cietumnieku paaudžu novalkāts.

Trīs naktis Bobs Seldons, kuru tagad sauca par Nr. 9385., pavadīja lielajā guļamtelpā ar vēl citiem simts cietumniekiem. Visi viņi cietumā jau atradās pieci un vairāk gadu, daži sēdēja jau mūros trīsdesmit gadus. Pie tiem gulēja pirmās naktīs jaunatnākušie, kurus sauca par »zivīm«. Ne gultās vai nārās, bet zemē uz skrandainām segām.

Bobs neaizvēra acis. Noguris, sadauzīts, kā milzīgas nastas nospiests, viņš rīta agrumā piecēlās, kad tarkšķēja zvani plašajās cietuma ēkās. Vēlāk viņam ierādīja vieninieka kameru. Trīsreiz dienā viņam bija jāierodas sauksmē šaurajā gaitenī kameras priekšā. Viens vienīgs sargs uzraudzīja katra stāva gaiteņus. Pilnīgi patvaļīgi pēc omas un labvēlības viņš »sodīja« atsevišķus cietumniekus, atņemot tiem »privilēģijas karti«. Viņi svētdienās nedrīkstēja iet baznīcā, apmeklēt ik nedēļas kino izrādi, nedrīkstēja pastaigāties putekļainajās telpās, viņiem neatļāva rakstīt un saņemt vēstules.

Mazāko, arī netīšo pārkāpumu pret stingro cietuma režīmu sodīja tādā pat kārtā vai arī ar vairāku dienu ēdiena liegšanu. Pie tam uzraugi sita ieslodzītos, kad vien varēja.

Nav brīnums, ka vienmēr bija nemiers, ka visos vīros liesmoja ārprāts, ka nemieri bija dienas kārtībā. Jau pirmāja. nedēja Bobs piedzīvoja, ka divi cietumnieki uzbruka pēkšņi viens otram asi trītiem nažiem, ko viņi paši sev bija izvīlējuši un pagatavojuši no noblēdītajām karotēm. Viņi centās iedurt viens otram tieši sejā un artērijās: viņus lenca skaļš cietumnieku pulks, kas rīdīja abus satrakotos vienu pret otru. Nākošajā dienā kāds ieslodzītais, kas bija nodarbināts virtuvē, pēkšņi uzgāza pavāram — arī cietumniekam — spaini verdošas viras. Smagi apdegušu, viņu aiznesa lazaretē.

Izbrīnējies Bobs vēroja, ka pat cietums pazina virskundzības likumu. Tur bija cietumnieki, kas neaprakstāmi terrorizēja citus, mocīja tos, spīdzināja, lika sevi apkalpot, zaga viņu ēdienu, ar iegūto gaļas devu dzina maiņu. Tas viss bija iespējams tikai tāpēc, ka viņi sevi sajuta dažu uzraugu drošajā apsardzībā, kas piedalījās viņu darījumos, liekoties neko neredzam.

Bija citi, kas jaunos spieda spēlēt kārtis. Domino, kauliņiem, kārtīm, šacham deva priekšroku. Spēlēšanu gan stingri aizliedza, labas attiecības ar dažiem uzraugiem atļāva arī to.

Jau trešajā dienā Bobs zaudēja visu, kas viņam vēl no niecīgajām vērtslietiņām piederēja. Viņš negribēja spēlēt. Tad viens meksikānietis viņu greizi uzlūkoja saltām slepkavas acīm un paziņoja, ka vēl pagājušās nedēļas »zivs«, kas arī negribējis spēlēt, pamodies salauztām kājām.

Tā, ar visu stingro apsardzību — ložmetēju torņos stāvēja sargvietās vislabākie šāvēji — notika vienmēr kaušanās un plūkšanās, kas allaž nonāca līdz asinīm. Bēgšanas mēģinājumi nerimās, kaut arī nekad nedzirdēja to, ka kādam būtu laimējies. Katrā mēnesī vismaz viens cietumnieks gāja pie tam bojā. Tie bieži bija vīri, kas nevainīgi vai niecīgu pārkāpumu dēļ ieslodzīti cietumā, vairs nespēja izturēt cietuma atmosfairu.

Tā Bobs Seldons bija nokļuvis vienā no daudzajiem USA cietumiem, par kuriem tie, kas reiz tur bijuši, stāstīja tikai ar šausmām un trīcēšanu. Jāpalasās tikai dāņu matroža Rasmusena grāmata »Vīrs, kuru aizmirsa Dievs.« Šī dokumentiem pierādītā satricinātajā grāmata stāsta, ko autors izcietis amerikāņu cietumos un policijas iestādes, kur viņš gan vainīgs, gan nevainīgs vienmēr nokļuvis. Viņš nav izgājis viena vien cietuma elli, bet iepazinies arī ar gandrīz visām USA rietumu piekrastes soda iestādēm. Nav, protams, nekādas statistikas par to, cik cilvēkus ik gadus moca un sit, bet ka tas notiek ļoti bieži, rāda apstāklis, ka pašas zemes prese vienmēr ar to nodarbojas.

Ir arī vēl citas sodu iestādes, kas runā pretim katrai taisnības sajūtai. Tie ir cietumi un pārmācības nami, kuros ievieto AI Caponi un viņam līdzīgus. Šauro, pliko kameru vietā, viņi apdzīvo omulīgi iekārtotas istabas draudzīgi saietas ar direktoru, savu »darīšanu« nokārtošanai lieto viņa tālruni un biroju, pieņem savus apmeklētājus un aizstāvjus; ar ziņojumiem ierodas viņu »lietveži«. Uzturs ir lielisks; viņi nodarbojas ar sportu un, «labi uzvedoties^, saņem dažu dienu »atvaļinajumu«.

Šinīs cietumos apcietinātais dzīvo labāk nekā katrs caurmēra amerikānis brīvībā.

Nav šaubu: jābūt lielam gangsteram ar labiem sakariem, lai tur iekļūtu! —

Trīs mēnešus Bobs Šeldons nodzīvoja aiz mūriem; tie ieslēdza cilvēkus, bet nespēja kavēt korupciju, kas savu zīmogu uzspieda arī cietumiem.

Kādu dienu Šeldons stāvēja pie vārtiem. Savas mantiņas viņš nesa netīrā kārbā, ko uzraugs viņam bija iedāvājis.

Viņš nezināja — iet pa labi vai pa kreisi. Bija taču vienalga. Visur bezcerība meta melno ēnu pāri viņa ceļam.

Gausiem soļiem viņš vilkās pa posta ceļu, viens no miljoniem nabagu pasaules bagātākajā zeme . . .

Viens no neskaitāmajiem gājējiem bagātību notekā.

UZVARĒTĀJAM PIEDER LAUPĪJUMS

Džo Vorens stāvēja netālu no runātāja paaugstinājuma. Viņš dotu daudz, lai varētu stāvēt pareizi uz abām kājām, kā tas nākas kārtīgam cilvēkam. Kopš divām stundām viņš bija iespiests cilvēku mudžeklī — pa daļai guļot, pa daļai karājoties brīvi gaisā. Kāds kalsnējs vīrs, galvas tiesu par viņu lielāks, ieurba savus asos elkoņus dziļi viņa kreisajos sānos; priekšā stāvēja kāds, kas bija atgrūdis cieto platmali tik tālu pakausī, ka tās mala nepatīkami skāra Džoja seju; pa labi un aiz viņa atradās citi, kuru elšošo dvašu viņš juta pie savas auss…

Nebija nekādi iespējams kaut vienu soli paspert uz priekšu vai atpakaļ!

Tomēr Džo bija laimīgs, izcīnījis šo vietu. Gluži tuvu, nepilnu desmit metru atstatumā, runāja »brūnais Derbijs« — AI Smits, kādreizējais Ņujorkas valsts gubernators, tagad demokrātu kandidāts USA prezidenta amatam. Džo viņu nevarēja redzēt — nebija iespējams pagriezt galvu kaut dažus centimetrus tālāk pa labi, kur, izmeties kreklā, resns vīrs aizsedza skatu, bez apstājas viciņājot divus karodziņus ar USA zvaigznēm un svītrām. Bet runu viņš dzirdēja; un viņam pietika.

Džo Vorens nebija šeit sev par nieku. Tas, ka tik neērtā stāvoklī viņš ļāva ļaužu masai sevi spiest un mocīt, piederēja viņa dienestam. Tas, ka viņš pēc katrām augstākais simts sekundēm dārdošā balsī kliedza: »Bravo, AI«, » Pareizi, veco Derbij!« vai »Hip, hip brūnam Derbijam!« bija viņa uzdevums.

Viņš to pildīja priekšzīmīgā uzcītība, it kā no viņa vien atkarātos, kas rītu uzvarēs: AI Smits vai viņa pretinieks, līdzšinējais prezidents Hūvers, kas ar visu savu saimniečības politikas neveiksmi, tomēr atkal izvirzīja savu kandidatūru, tāpat Franklins Delano Rūzvelts, agrākais flotes apakšvalstssekretārs un tagadējais Ņujorkas valsts gubernators.

Gar šiem abiem viņam nebija nekādas daļas. Viņam vajadzēja cīnīties par AI Smitu, tas bija viņa uzdevums un to viņš šinī priekšvēlēšanu vakarā arī veica, izkliedzot gandrīz pēc katrām simts sekundēm spēcīgu vārdu. To pašu darīja arī citi viņa grupas vīri, izkaisīti šur tur sapulcē, tā radot spēcīgu kori, kurām runātājs jau reiz veltīja piekrītošu un uzmudinošu smaidu. Tam viņi atbildēja ar vēl skaļākiem saucieniem.

Šādu pavēli viņiem bija devusi »Tammany Hall«, Ņujorkas demokrātu visvarenākā organizācija.

Kauja, izcīnīta ar tik lielu kliegšanu, notika milzīgā zāles veida celtnē Ņujorkas pilsētas daļā Bronksā. Pieticīgajā, kailajā, balsinātajā telpā, daži karogi un transparenti tikko spēja segt noplukušo sienu bojājumus. Griestos dega nenosegtas loka spuldzes, kuru nežēlīgi dzeltenajā gaismā griezās miljardi putekļu daļiņu.

Šeit, iespīlēts tūkstošgalvainajā ļaužu masā, Džo pildīja savu pienākumu. Viņš rēca. Kad AI Smits, kuru viņa slavenās brūnās platmales dēļ sauca par »brūno Derbiju« — noteikti nav sakāms: kas padarīja viens otru slavenu: platmale viņu vai viņš platmali — gribēja nomierināt lielo drūzmu, maigi aizrādot:

»Draugi — neaizmirstiet dārgo raidāmlaiku. . . atļaujiet pievērsties lietai!«

Džo rēca vēlreiz tik stipri, un viņam līdz visi citi palīgi, Tas piederēja pie lietas, un tā to mēdza darīt, 30.000 dolāri, ko maksā ja par runas pārraidi jumu Kolumbijas Brodkāsting Kempeni raidītājam, nenozīmēja šeit neko. Šis uzmudinājums taupīt laiku bija laipns pamudinošs joks, Nekas vairāk. Visi to arī zināja…

Džo Vorens, bijušais aģents J. R.. Hikok Ko. dāvanu tirgotavā en gros, bija kļuvis par vēlētāju. Viņam pēdējā laikā ne sevišķi veicās »novitāšu« pārdošanā; īpaši. »Shavemaster«, nepārspētais elektriskais skūšanas aparāts nebija devis gandrīz nekādu peļņu, kaut arī Freds bija pūtis visās toņkārtas savu skaistāko sludinājumu: »Mikrofotografijas rāda, ka viņš bārdu griež asāk par bendes cirvi« . . .

Lielā krize bija ķērusi arī J. R. Hikoku ar viņa »83 filiālēm visas Ūnijas lielpilsētās«, un mazais pārdevējs Vorens bija pirmais, kas to dabūja just.

Viņš tamdēļ bija priecīgs kādu dienu satikt Cārlu Zapolski, ar kuru bija iepazinies kādā uzdzīvē. Tas viņu tūliņ nolīga.

»Vari palīdzēt vēlēšanās«, viņam teica Cārls 1932. gada beigās, »mums vajadzīgi krietni vīri. .. un arī naudu, pat labu naudu tas ienes . . . «

To viņš — Cārls Zapolskis — taču zināja, jo viņš bija Ņujorkas demokrātiskās vēlēšanu organizācijas »Tammany Hall« rajona vadītājs. Jau kopš daudziem gadiem viņš pildīja šo amatu saviem darba devējiem par lielāko apmierinātību. Droši vien viņu arī ievēlēs pilsētas domniekos.

Viņa politiskā galvenā mītne atradās drausmīgi vienmuļās Bronksas ielas krogu. No bāra viņš vadīja visus karagājienus, kurus viņam uzdeva izrīkot viņa kvartālā.

Viņš tātad bija viens no tiem lokālpatriotiem, kuru uzskatāmu gleznu tik jauki notēlojis rakstnieks Brūss:

»Šī tipa valstsvīri parasti sāk savas gaitas kā degvīna pārdevēji vai bāra īpašnieki. Viņu nodarbe dod tiem iespēju kļūt pazīstamiem plašākās aprindās, galvenā kārtā paklīdušajos slāņos, kam gan ir balsošanas tiesības, bet nav pamata lietot to vienā vai otrā veidā, un kuru interese politiskos jautājumos ir tikpat aprobežota, kā viņu politiskās zināšanas… Politika viņu acīs nozīmē tikai plēšanos vietu un veikalu dēļ. Viņu lielā daļa ir nekrietna un brutāla: ja viņi paši nav noziegušies, tad vismaz tie ir noziedznieku draugi. Apdzīvotajās lielpilsētas daļās viņiem ir kopas, kuras pārzin un kontrolē vēlētājus, kam nav ne jausmas, ap ko lieta grozās, un pilda sapulces ar saviem ļaudīm…

Cārls Zapolskis, krodzinieks Bronksā, piederēja tādai kopai. Viņš zināja, ka Džonam Vorenam, ko pazina kopš dažiem gadiem, neklājās visai teicami, tāpēc viņš uzaicināja to palīdzēt viņam prezidenta vēlēšanās.

Ne tamdēļ, ka Zapolskim būtu tiešs iespaids dot zemei jaunu valsts galvu. Viņam pašam bija pilnīgi vienalga, kas sasniedz kā uzvarētājs mērķi. Demokrāts, republikānis vai pat bezpartejiskais. Viņam tikai bija jāpilda tas, ko Tammany Hall pavēlēja. To viņš darīja labprāt, jo tas deva naudu… pat krietnu naudu, kā viņš bieži apgalvoja savam jaunajam palīgam . . .

Nav šaubu, viņš piebilda, ka šoreiz lieta sevišķi sarežģīta un prasa daudz pūļu.

Tammany Hall'ā esot izcēlies kaut kas līdzīgs brāļu karam; ap prezidenta amatu cīnoties divi demokrāti.

Tie pat ir divi veci draugi… vai tad Rūzvelts nav septiņas reizes palīdzējis vecajam derbijam kaut kur ievēlēties un vai AI Smits nerevanšējās, kad viņš Rūzveltu ielika par savu pēcteci — Ņujorkas valsts gubernatoru? Hē? Vai tas nav nekas? . . . Un tagad ienaidnieki un pretinieki?

Cārls labi iejutās Hall'a mainīgajā vēsturē. Šausmīgi lādēdamies par to, ka tāda skaldīšanās prasa vairāk darba, viņš labi zināja, kā šie »lielie vadoņi«, kuri pēdējos piecdesmit gados piederēja HalFai, būtu reaģējuši uz tādu ārprātu:

Fernando Vuds būtu mobilizējis pagrīdes bandas un licis tām šaut, Boss Tvīds būtu smagi lādējies un mēģinājis tikt tālāk ar solīdu uzpirkšanu, »hercogs« Krokers, domāja Cārls, būtu novērsies gurdenu smīnu kā dižciltīgais, kuru apvaino ielas puikas, »tenors« Zulcers būtu turējis tādu runu, kas viscietāko grēcinieku iedzītu bikts krēslā un Sing Sing vecākajiem iemītniekiem liktu raudāt rūgtas asaras, bet Boss Merfejs klusībā izliktu mīnas, lai, laipni smaidot, uzspridzinātu šī skandāla vainīgos gaisā…

Katrs savā veidā izrādītu sašutumu.

Bet ko tas līdzētu, nopūtās Cārls — atslēga bija nolauzta, durvis bij jādabū citādi vaļā.

Tā Džo iepazīstināja ar vēlēšanu veikala noslēpumiem. J. R. Hikoka pārstāvība gluži saruka un deva vairs ļoti maz. Līdz šim viņš kā miljoni citu smidzināja Brodvejā vasarīgu sniegu, pagatavotu no vecu telefonu grāmatu drumslām, kad lejā notika trokšņains gājiens, kas ieteica kandidātu kādam amatam. Tas bija joks un troksnis, vairāk nekas. Tagad viņš brīnoties redzēja, kādu gan mašīnu iekustināja un nodarbināja, lai Mr. Hūveram, kura mūžīgā »Prosperity« jau bija »saskābusi«, dotu labāku pēcnākamo…

Vai jaunais būs labāks, to pat Cārls neņēmās apgalvot, un viņš taču bija tiešām lietā rūdīts!…

Bet — labāks vai sliktāks — tas taču nebija galvenais; to Džo drīz vien noprata. Visiem šiem desmittūkstošiem vēlēšanu palīgiem, rajonu vadītājiem, propagandistiem, runātājiem, krogu īpašniekiem, žurnālistiem un radio vīriem visiem viņu skaļajos un brāzmainajos cīniņos, bija tikai viens mērķis:

Laupījuma sadale.

Šis laupījums bija daudzās vietas, amati, posteņi — »jobs« pilsētā un laukos, kuras pēc jaunā prezidenta stāšanās amatā saņems viņa palīgi, piekritēji un draugi.

Kas bija piedalījies vēlēšanās, tas jāatalgo, tāds bija demokrātijas nerakstītais likums. Protams, uz valsts rēķina. Tas bija pats par sevi saprotams. Ar kādu amatu vai labi atalgotu uzdevumu . . .

Kad USA jaunais prezidents stājas amatā, lielāko daļu ierēdņu, ko viņa priekštecis bija iecēlis, izmet uz ielas, amatus nododot pašu partijas piekritējiem. Savā starpā tirgojas ar vietām; aiz slēgtām durvīm norisinājās visniknākās cīņas par varu; valsts aparāts apstājas, tamdēļ ka liela daļa ierēdņu izsviesti un aizstāti ar cilvēkiem, kam amatā trūkst zināšanu, bet toties ir apņemšanās jaunajā vietā saplūkt savā īsajā ierēdņa darba laikā pēc iespējas vairāk valsts kases koka augļus. Jo pēc četriem gadiem, to viņi skaidri zina, arī viņi vairs nevarēs piedalīties lielajā vietu sadalē, ja viņu prezidentu neievēlēs atkal no jauna . . .

Uzvarētājam pieder laupījums!

Vietu sadales sistēma atver vārtus korupcijai plašās ierēdņu aprindās, radot un veicinot apstākļus, par kuriem USA ne vienreiz vien ziņo.

Daudzās vietās iecelšanu izšķir prezidents pats. Šie lēmumi nekad nav bijuši atkarīgi no priekšzināšanām, pārbaudījumiem un kādām apliecībām par spējām.

Tā paiet jaunā prezidenta darbības laika pirmie mēneši gandrīz vienās rūpēs par viņa piekritēju »labklājību*; jāziedo daudz dārga laika, lai apmierinātu visus palīgus un draugus. Par prezidentu Gārlīldu, kas stājās amatā 1884. gada martā un ko tā paša gada septembrī nogalināja, stāsta, ka viņš visu šo laiku varējis nodarboties tikai ar valstsvietu sadali; tālākam darbam viņam šinīs piecos mēnešos neatlicis laika.

Jauks, zīmīgs stāsts vēstī par Ābramu Linkolnu, kuru kāds draugs pilsoņu kara laikā jautāja, kamdēļ viņš izskatās tik drūms un nospiests. »Vai jums varbūt ir sliktas ziņas no frontes?« — »Ak«, nopūtās prezidents, »ja tas būtu tikai karš bet pasta direktora vietas piešķiršana — tas man dara rūpes…«

Visas šīs parādības, par kurām rūpējas dažs labs Amerikas patriots, neskāra šinī acumirklī rajona vadītāju Cārlu Zapolski un viņa palīgus.

Viņiem pilnas rokas darba. Pēdējais vakars pirms vēlēšanām. Vakars pirms »St. Electionsday« — »Sv. Vēlēšanu dienas«. Kauja sasniegusi augstāko pakāpi. Visa plašā Amerikas telpa starp diviem okeāniem dreb kā drudzī. »Visļaunāk trako Ņujorka, šis demokrātu cietoksnis.

Visi, kas piederēja pieciem runātāju kadriem, šai dienā uzstājās vēlreiz. Pa Ņujorkas ielu aizām dodas gājieni ar karogiem, mūziku, transparentiem, skaļruņu vāģiem un džesa kapellām. Filma, radio, prese sūta frontē savus veiklākos zēnus. Tūkstoškārtēji atskan Brodvejā skaļruņu brāzmainā kliegšana. No Harlema plūst nēģeri slavēt »Ābrama Linkolna partijas draugu« — » smalka parole«, nelabvēlīgi atzīst Cārls, »ko izdomājuši Hūvera ļaudis!« No visām šīs lielākās žīdu pilsētas daļām steidzas šurpu žīdi…

Hūvers cer uz nēģeriem.

AI Smits mobilizējis pilsētas pabalstu saņēmējus un kropļus, kas saplūst straumēs, slavēt »čeka viru«, kas viņiem — tagad tas atmaksājās — izdevīgā brīdī izsniedza no valsts kases kādu mazu čeku.

Bet visi kopā tīko pēc Jūdas labvēlības. Divi miljoni žīdu iedzīvotāju Ņujorkā! Tā ir vara, kas jāievēro. Nedarīt to būtu ļoti grūti, pat neiespējami. Noteikti vieglāk ir sabiedroties ar šo varu:

Tādā kārtā veidojas groteska skriešanās pēc žīdu balsīm.

Džerī Mehonī, Rūzvelta nesaudzīgais apustulis — pie tam viņam ir tikai viena karsta vēlēšanās: pēc iespējas pavairot savu laicīgo mantu — sniedz nepieciešamajiem žīdu vēlētājiem runu viņu valodā, kādu tīrāk, īstāk un žīdiskāk nerunātu pat nevienā geto…

Viņa pretinieks, senators Koplends, kas nupat atgriezies no studiju ceļojuma Palestīnā, tur jaukas uzrunas par žīdu nometināšanas uzcītību, neaizmirstot šinī gadījumā USA novēlēt laimes.

Runā, rēc, dzied, zvēr, apsūdz, atvaino, slavē un lād tūkstoš valodās, lai no tāda visu cilvēka kaislību sakopojuma beidzot iznirtu Savienoto Valstu jaunais prezidents.

Divu lielo partiju nacionālie konventi uzstādīja kandidātus, izcīnot pie tam sīvas cīņas par varu un iegrimstot intrigu spēlē. Arī prezidenta vēlētāju listes, par kurām jābalso pilsoņiem, noteic partija. Balsi nenodod pašam kandidātam, bet gan prezidenta vēlētājiem — 531 skaitā. Tā kā katrs vēlētājs pieder partijai, pilsonis noteikti zina, kuram prezidentam viņš ar šo starpnieku balso. Tā tikai vēl ir formas lieta, ja vēlētāji sanāk decembrī katras valsts galvas pilsētā, lai nodotu savu balsi jaunajam prezidentam. Iznākums taču jau sen zināms.

Džo Vorens šinīs 1932. gada novembra dienās secina, ka būs daudz darba, līdz lieta nonāks tik tālu. Viņš par savu algu ir pamatīgi svīdis. Licis sapulcēm sevi gandrīz vai nospiest un drēbes no muguras noraut, izkliedzis savus teikumus — ko bija uzrakstījusi Tammany Hall, bļāvis, svilpis, dziedājis un applaudējis, uz vēlēšanu automobiļu kāpnēm braucis Brodvejā šurp un turp, pārdzīvojis divas pamatīgas plūkšanās, pārvērtis nakti dienā un arī dienā nav atpūties — vārdu sakot, viņš ir pamatīgi nopūlējies sava kandidāta labā.

Cārls Zapolskis, rajona vadītājs, ir ar viņu apmierināts. Tas viņam šinī vakarā iespieda jaunu čeku rokā.

Smalka lieta ir lielā politika — priecājas Džo Vorens un pūlas šīs politikas pamatvilcienus ieskaidrot arī savai draudzenei MarionaL Perkinsai. Bet velti. Viņa to nesaprot. Viņai visa politika izliekas troksnis, joks un »bally hoo«. Programmu atšķirību vai abu lielo partiju principu viņa nepavisam nevar apjēgt. Džo pats gan arī nē. Viņš jau tikai drusku dabūja ieskatīties visā darījumā, un Cārls viņam atklāja, ka Hall ir propagandai izdevusi mazākais 8 vai 9 miljonus dolāru, par atsevišķu demokrātu novadu vadību miljoniem nemaz nerunājot.

Nākošā vakarā, kopā ar simttūkstošiem Taims skvērā gaidot pirmos vēlēšanas iznākumus, viņš gan atzina, ka šie miljoni izsviesti gaisā par velti! Jo ne viņa »brūnais Derbijs«, bet gan neuzticīgais dēls Ruzvelts uzvar skriešanā; kad kaut kur Misūrijā ievēl 266 vēlētājus, kas nostājas viņa pusē, lieta ir izšķirta.

Ar sevišķi lielu troksni Ņujorka uzņem šo ziņu. Kad ziņu lente pie Taims bildinga to pavēsti, arī krietni pastiprinātā policija nevar savaldīt masas.

Kaucot un bļaujot, svilpjojotun gavilējot, stabules pūšot un mazgājamās bļodas bungojot, ar neaprakstāmu kaķu mūziku neglītākajās skaņās reaģē simttūkstoši uz spīdošām rindām augstu virs viņa galvām laikrakstu pils jumtā.

Otrā dienā izmaksā derības, laimē un zaudē kapitālus, apmaina akcijas un aiznes pēdējo vērtslietu uz lombardu. USA tauta izlietojusi savas demokrātiskās brīvības tiesības, kuras — ar gudrā amerikāņu kritiķa Henrija Luisa Menkena vārdiem — parādās tā, ka no diviem politiskiem krāpniekiem vēl vienu, un pie tam bļauj pēc tā, kas, skaidri zināms, ir negodīgākais…

Franklins Delano Ruzvelts ir ieguvis USA augstāko amatu. Jau nākošajā dienā lielo dienas laikrakstu papīru

saiņi ir pilni stāstiem par jauna vira dzīvi, viņa ģimeni un viņa draugiem.

Džo Vorens, kura »brūnais Derbijs« spēli zaudēja, par to neskumst.

Jānogaida, ko jaunais vīrs dos. Viņa labprāt dotie vēlēšanu solījumi ir nākotnes mūzika. Bet tagadne ir čeks, kas čaukst mazā vēlēšanu palīga Džo Vorena kabatā. Jau sen viņš Marionai nevarēja sniegt nekādu izklaidēšanos. Tagad viss jāpanāk.

Drīz viņi brauks uz Coney Island, »pasaules lielāko izpriecas vietu«. Rūzvelts šurp, Rūzvelts turp: viņi izklaidēsies brīnišķīgi!

JŪDA UZVAR ZILO ĒRGLI

Visbiežāk minētā iela pasaulē ir Volstrīts! Kapštate un Rio, Pekingā, Parīzē un Austrālijas džungļos to zina un piemin parasti neapzinātā godbijībā, bieži arī bailēs vai klusās šausmās.

Volstrīts! — īsti ņemot, tā ir tikai viena no neskaitāmajām Ņujorkas ielām, šaurāka, tumšāka un neglītāka par dažu citu. Tās akmeņainajā, debesskrāpjiem iežogotajā aizā tikko ieslīd saules stars. Gar tās abām pusēm augšup stiepjas bezgalīgie, cits uz cita sakrautie akmeņu blīvumi.

Šaura iela Ņujorkā . . .

Tomēr simbols.

Proti — miljoniem cilvēku tā nozīmē ik dienas nolādētā elka Mamona atveidu, kas aprij, sūc no dzīslām asinis, žņaudz un moca un kuram tomēr jākalpo līdz pēdējam baigajam elpas vilcienam.

Volstrīts — gandrīz visas zemes lodes starptautisko linanču, banku, trestu, milzīgo koncernu un USA vareno kapitālu centrs.

Volstrīts ir iela, ar kuru pasaules vēsture atļāvās nelabu joku:

Kad pirms 300 gadiem miljonu pilsēta Ņujorka vel bija pieticīga holandiešu kolonijas nometne un saucās par Jaunamsterdamu, tur valdīja gubernators, holandietis Pēteris Stuivesants. 1653. gadā šis krietnais vīrs novēroja kaimiņu indiāņu ciltīs zināmu nemieru. Lai pasargātu savu jauno pilsētu, viņš nolēma starp Pēriun Grinvičstrītu uzcelt augstu valni, ko vēlāk, indiāņus viņu bezcerīgajā dzīvē atspiežot uz rietumiem, pārvērta ielā —

Volstrītā — Vaļņu ielā.

Gubernators Stuivesants bija žīdu ienaidnieks, tajos laikos katra ziņa ievērojama parādība. Kad divi duči žīdu, savas rases pirmie pārstāvji, kādu dienu, nesamaksājot par braukšanu kuģī, ieradās Amerikā — kapteinim bija jāpietiek ar viņu skrandām — un iejaucās kolonistu starpā kā sīktirgotāji un augļotāji, gubernators sāka rīkoties. Viņš, pazīstot žīdus vēl no Holandes, noliedza tiem katru nodarbību valsts saimniecībā un izraidīja tos no pilsētas. Kaut arī viņa priekšnieki — »Holandes kompānijas« patuklie kungi vēlāk viņa rīkojumus atcēla, tomēr viņš žīdiem uz laiku padarīja dzīvi grūtu. Līdz lietas izlemšanai, kas notika Eiropā, viņš tiem lika rakt un visādi palīdzēt vaļņa celšanā.

Tas liekas neglīts pasaules vēstures joks, ka šis žīdu pretinieks licis tieši žīdu spaidu strādniekiem būvēt Volstrītu, kas šodien ir varenākā žīdisma finanču centra sēdeklis!

Kur šī iela šķērso bezgala garo ielu Brodveju, kas no Volstrīta ved tieši uz valsts cietumu Sing Sing, kam dažā labā reizē var būt simboliska nozīme, tur šajā ielā atrodas mazs nams.

Šai Volstrīta 23. mājai ir tikai trīs zemi stāvi. Tā izskatās kā sīka lizda, ielipināta starp 20, 30 un vairākstāvu milžu rindām.

Tam jābūt bagātam vīram, kas atļaujas šajā, laikam gan dārgākajā USA apbūves vietā, celt tik zemu māju, neizmantojot šo gruntsgabalu ienesīga debesskrāpja būvei. Šīs mājas skatam piemīt kas noraidošs, kā kad tas teiktu:

»Jūs citi pa labi un kreisi un cik tālu skats sniedz — jūs gan esat visi bagāti… tiesa; bet kas gan jūs esat, salīdzinot ar mani? Nav vajadzīgs pat vārda uz durvīm, un tomēr visa Ņujorka zina, kas te dzīvo!«

Tā tas arī ir.

Uz durvīm nav vārda. Bet tiešām visa Ņujorka zina, ka šeit Volstrīta 23 atrodas Morgana bankas nams.

Džons Pīrponts Morgans un Ko. USA ir spēcīgākā finanču kopa. Tai pašā laikā arī stiprākā valsts politiskā un saimnieciskā vara. Firma, privātuzņēmums, kura vārdam klausa valstis un tautas, kura draudzību meklē ķēniņi un prezidenti. Šīs firmas iespaidam pakļauti cilvēki un raksturi, uzliesmo revolūcijas un atkal izdziest, tā iegrūž tautas karā un atkal tās nomierina ar apkaunojošu miera līgumu. Tas ir uzņēmums, kas milzīgo kapitālu, pasaultālos sakarus un varenās saites varētu lietot tautu laimei, bet īstenībā visas šīs varas iespējas lieto tikai tam, lai pildītu arvien no jauna savus naudas skapjus, aplaupītu cilvēkus, valstis un nospiestu tās nelaimē.

Džo Pīrponts Morgans un Ko. — miljonu cilvēku izspiedējs lietuvēns…

Šī gigantiskā un reizē arī šausmīgā uzņēmuma dibinātājs ir vīrs, kas taisīja klasisko, dokumentiem pierādīto, aktos norakstīto veikalu ar ieročiem.

Pilsoņu kara laikā kara materiālu piegādātāju un valsts spekulantu vidū Vašingtonā parādījās jauns cilvēks vārdā J. Pīrponts Morgans. Viņš bija 24 gadus vecs, spēcīga, veselīga izskata, bet neaizgāja frontē. Kara klausības likums atļāva bagātniekiem ņemt par naudu vietniekus un likt tiem savā vietā karot.

Šis jaunais Morgans kādā dienā izdibināja, ka armijas arsenālā Ņujorkā ir 5000 nelietojamas novecojuša tipa šautenes. Ar diviem fiktīviem pircējiem Istmenu un Stīvensu viņš nopirka visu šo ieroču daudzumu, maksājot 3 1/2 dolāru gabalā.

Naudu viņš ilgi nemaksāja, bet 1861. gada 5. augustā telegrāfiski piedāvāja Ziemeļu valstu ģenerālim Frīmontam 5000 jaunas nevainojamas šautenes. Frīmonts nekavējoties piedāvājumu pieņēma un pavēlēja kuģī nogādāt ieročus viņa galvenajā mītnē Sv. Luisā. Viņš maksāja prasīto cenu — 22 dolārus gabalā, domājot iegūstam jaunus, pilnvērtīgus ieročus.

Tikai tagad Morgans samaksāja pirkšanas cenu. Ieročus, kas līdz tam vēl visu laiku bija glabājušies Ņujorkas arsenālā, aizveda uz Sv. Luisu. Ziemeļvalstu valdība, kā 1862. gadā to īpaša komisija savā 97. lietā norādīja, nopirka par 22 dolāriem gabalā pati savas nederīgās šautenes, ļaujot misteram Morganam nopelnīt 18 1/2dolārus par katru šauteni; jā — viņi vēl vispirms samaksāja naudu, lai Morgans varētu samaksāt iepirkumu.

Varens veikals:

Morgans nopelnīja 92 500 dolārus, neizdodams ne viena vienīga centa paša naudas.

Valdība zaudēja šos 92 500 dolārus un saņēma par to 5000 nevērtīgu šauteņu, kuras pie tam viņai jau piederēja . . .

Aiz smagajām ieejas durvīm, kuras Volstrīta 23. namu vairāk no ielas šķir nekā dod iespēju iekļūt pa tām, dzīvo krusta zirneklis, nemitīgi uzglūnot jaunam upurim, lai ievilinātu to savā tīklā.

Šie upuri ir — bez Volstrīta spekulantiem — tautas, zemes, monopoli, saimnieciskie centri. —

»Garlaicīgi līdz nāvei,« murmināja Olivers Mekgivnijs, Ņujorkas »Daily Mirror« reportieris.

Tas notika kādā bula vakarā 1933. gada vasarā. Lielajā laikraksta redakcijas zālē valdīja miers. Ziņu straume bija aizplūdusi. Tikai reti vēl pienāca nokavēti ziņojumi; šinī vakarā sensācijas vairs nebija sagaidāmas. Pirmais rīta laikraksts jau bija gatavs.

Pieci reportieri sēdēja kopā uz galdiem, rakstāmmašīnas nobīdījuši pie malas, kreklā izmetušies, kājas atbalstot uz krēsliem.

Tās dažas tenku pasakas, kas šos rūdītos zēnus vēl interesēja, bija jau izpētītas.

Politikā vairs nebija nekā, ko viņi jau nezinātu. Tā bija jāsāk spēlēt pokeru.

»Nolādēti garlaicīga spēle!» vaidēja Mekgivnijs jau otrreiz un atbīdīja vieglo vasaras platmali pakausī — viņš tāpat kā viņa kollēgas sēdēja ar cepuri galvā.

»Kaut taču reiz kas notiktu . . .«

» Tūlīt, Oliver, tūlīt… ir jau noticis . . . «

Pieci vīri pacēla skatus.

Durvīs stāvēja Bils Trenšārds. Viņš izpildīja svarīgo finanču reportiera vietu, kam bija jārūpējas par Volstrīta jaunākajiem skandāliem.

Ko gan viņš šajā sensāciju nabagajā laikā varēja vēstīt?

»Nu,« ņurdēja Olivers, »kas tad tas būtu? Barkleja bankas sargs atrasts piedzēries? — Vērtības nav nolaupītas? Jeb »First National« septiņpadsmitajā stāvā redzēta spokaina uguns?« bet tad, tveramu ironiju balsī viņš vaicāja: »varbūt ugunsgrēks pie Morgana? Visa miljardu būda izdegusi? Visas parādzīmes iznīcinātas? Daudzi slimie izveseļosies no prieka . . . «

Citi smējās.

»Nē,« Trenšārds rēca, apvainots par mazo interesi. »Nē, jūs muļķa galvas, gan jūs nometīsit kārtis, kad jums teikšu, ka… Džons P. brauc pie prezidenta… nupat to uzzināju no . . . «

Viņš vairs nepaguva pieciem vīriem pastāstīt, ka šī ir viņa drauga Koronī, Morgana nama darbinieka ziņa, kam viņš, kā vienmēr, par šādu vēsti pasniedza pāri galdam divdesmit dolārus.

Viņš vairs nepaspēja . . .

Trokšņodami spēlmaņi nolēca no galdiem, skrejot uzvilka svārkus, tad kliegdami, bļaudami metās pa kāpnēm lejup, iekams Trenšārds aptvēra sava ziņojuma necerēto iespaidu. Šinī vakarā neviens vairs negaidīja liftu, kas mētājās kaut kur augšējos stāvos . . .

Gandrīz vienā laikā asi ieskanējās visu Ņujorkas redakciju trauksmes zvani, dūca sirēnas, saucot uz saviem posteņiem redaktorus, nodaļu vadītājus, iespiedējus un burtličus; tarkšķēja telefoni, apstājās mašīnas, lai sagatavotu jaunus izdevumus ar jaunām kliedzošām titullapām, izrāva no plauktiem archīva sējumus un rakstīja pirmos uzmetumus.

Šajā laikā reportieru bars drāzās automobiļos, vilcienos, daži lidmašīnās uz dienvidiem. Uz Vašingtonu, Savienības galvaspilsētu. Braukšanas maksa? Lidošanas maksa? Šinī naktī tā nebija svarīga. Maksāja nepamirkšķinot aci. Lai tikai pirmais nonāktu pie mērķa, — cits nekas šos vīrus vairs neinteresēja.

Jo Džons P. trauca pie prezidenta…

Džons P. — kas tas ir? Olivers Mekgivnijs būtu izbrīnā uzlūkojis katru, kas viņam to jautātu.

Džons P. — to taču zināja bērns — bija Džons Pīrponts Morgans. Tikai jautājums: vai uz Vašingtonu devās tēvs vai dēls… laikam gan tēvs — tik svarīgās lietās viņš vienmēr pats brauc… tas nozīmēja, ka viņš iekāpa savā veclaicīgajā, augstajā, bet nebūt lēnajā ceļa limuzīnā, lai aizripotu pa gludajām asfalta ielām uz Vašingtonu…

Vecs reportieris, Volstrīta vēstures labs pazinējs, pastāstīja jaunajiem, ka priekš 25 gadiem gandrīz šai pašā diena arī kāds Morgans apmeklēja kādu prezidentu Ruzveltu.

Protams, toreiz tas bija vecākais Džons P., dinastijas vectēvs, un prezidents bija vecais Teodors, kas labprāt uzvedās kā jātnieks no mežonīgajiem Rietumiem.

Neviens nevarēja pateikt, ko nolēma šajā svarīgajā 1933. gada vasaras apspriedē Franklīns Delano Rūzvelts un Džons P. Morgans — tēvs, jo tā notika bez lieciniekiem. Arī visizveicīgākais reportieris varēja daudzajās lappusēs par šīs sarunas saturu tikai minēt, varbūt viņš arī tā nokļuva tuvu patiesībai — bet savus apgalvojumus pierādīt — nē, to viņš nevarēja nevienā rindiņā.

Šī sastapšanās tomēr palika šīs vasaras mēnešu lielākā sensācija, un katras lielākas lapas izdevējs «īpašnieks pateicās saviem reportieriem ar solidu čeku, ka viņi pēkšņajā aizceļošanas naktī bijuši pirmie, kas ieradušies Savienības galvas pilsētā.

Ja arī nezināja, ko abi vīri toreiz nolēma, iznākumu redzēja drīz. Tā bija diezgan liela sensācija, kas dažas nedēļas pildīja laikrakstu pirmās lappuses:

Prezidents noslēdza mieru ar Volstrītu!

Ar to pašu Volstrītu, kam viņš vēl priekš dažiem mēnešiem 1933. gada 4. martā savā amatā stāšanās runā Kapiteļa svieda pretim apsūdzību:

» —vesela armija pilsoņu bez darba cīnās par savas eksistences grūto problēmu, tikpat liels skaits pūlas par mazu atalgojumu… Tam pamatā ir, ka vīriem, kas noteic cilvēku ražojumu maiņu, neveicas viņu pašu stūrgalvības dēļ…«

Beigās viņš runāja tajā sprediķotajā veidā, kas kopš tā laika ieviesās viņa runās:

»Negodīgo naudas mijēju rīcību apsūdz un tiesā sabiedriskā doma, ļaužu sirdis un smadzenes to neatzīst!«

Asi vārdi. Tie paši vārdi, ko Rūzvelts jau vēlēšanu cīņā bija sviedis ļaudīs, līdz tie viņam uzgavilēja un deva savas balsis.

Toreiz tiešām miljoni bada cietēju gulēja ielās. Simtiem tūkstošiem nebija jumta virs galvas, jo viņi nevarēja samaksāt īri. Tāpat simttūkstoši farmeru klīda bez mērķa, padzīti no viņu apstrādātās zemes, tamdēļ, ka ar visu pieticību nevarēja samaksāt nomu.

Vai visiem šiem izsūktajiem, badam nolemtajiem, beztiesīgajiem cilvēkiem šis vīrs nelikās Mesija, kas pieteic karu lielkapitālam?

Kaut arī maz šo izstumto saprata un izmanīja Volstrīta viltīgo manevru pavedienus, tomēr instinktīvi viņi juta visi, ka ienaidnieks mājoja namu jūras akmens aizās starp Hedzonu un Istriveru un izslēdza miljonus cilvēku no jau parunai līdzīgajām » neaprobežotajām iespējām« šinī bagātajā zemē, lai pats gūtu jo lielāku kapitālu.

Ienaidnieks saucās Volstrīts — te nebija nekādu šaubu.

Un šī ienaidnieka varenākais pārstāvis bija Džons P. Morgans…

Tagad prezidents, kas miljoniem cilvēku solīja jaunu laikmetu, sociālās taisnības un nevienādās mantas sadales izlīdzināšanu, sauca ienaidnieku pie sevis.

Katrs zināja, ko tas nozīmēja. »Viņi noraka kara cirvi«, sludināja prese, kamēr zinātāji čukstēja: »Viņi taču sader kopā…

Tanī acumirklī, kad Džons P. Morgans iegāja Vašingtonas Baltajā namā, prezidenta amata mitekli, Rūzvelta sociālā programma bija beigta un nolīdzināta.

Jo tās radītājs vispār bija gribējis to uzmodināt dzīvei…

Vēlāk viņš gan to izpildīja, bet — — Volstrīta vadībā un zīmīgā līdzdalībā!

Lielkapitāls bija pietiekami gudrs un atstāja jaunajam vīram viņa jājamo zirdziņu, stiprinot to vēl viņa nodomos, lai pēc tam mierīgi pārņemtu savās zinātāja rokās lietu kārtošanu. Tas bija arī tik rūdīts un viltīgs, ka pagaidām neatklāja šo vadību, bet visu atbildību atstāja vienīgi prezidentam.

Volstrīts, šī anonīma, tikko tveramā vara, bija cieši nolēmis izvērst šo plānu neveiksmē…

Nākamos gados Savienotās Valstis pārpludināja reformprogrammu viļņi.

Sociālā reforma, valdības labvēlīgā nostāja pret arodbiedrībām, bezdarbnieku pabalsti, algu paaugstinājumi un darba laika saīsinājumi, kredīti farmeriem, prēmijas farmeriem, kas neapstrādāja savus tīrumus, kokvilnas izvedes prēmijas, mazākuma algas gandrīz visās rūpniecības nozarēs, labāki darba apstākļi:

Daudzinātie teicieni lija uz masām. Ik dienas parādījās jauni jēdzieni, kurus katrs iztulkoja savādāk: »New Deal« — »Jaunais paņēmiens« — saucās aizsargzīme, kurai viss bija jāpaskaidro, un »Zilais ērglis« kļuva par Amerikas emblēmu, par ārējo pazīmi visiem darba devējiem — trestā varenajam, kā arī sādžas kalējam — visiem, kas pievienojās Rūzvelta »New Deal« un viņa »National Industrial Recovery Administration vienā vārdā sauktai »Nira«. »We do our part« — »mēs darām savu daļu« stāvēja rakstīts zem ērgļa.

Protams, rūpniecība tikai lēnām pakļāvās Rūzvelta eksperimentiem. Viņa »Codes« tarifus stipri apkaroja, un pagāja labs laiks, līdz apmēram 30% amerikāņu uzņēmēju pulcējās zem zilā ērgļa.

Šajā laikā bezdarbnieku skaits bija pieaudzis par dažiem miljoniem. Vai viņu prasība piedalīties daudzinātajā »Nira«, »New Deal« un »Codes« uzplaukumā bija tik nepamatota?

Vajadzēja kaut ko sākt viņu nomierināšanai. »Naeionālā saimniecības padome« — laba daļa tās žīdisko locekļu apvienojās ar citiem Rūzvelta padomdevējiem pamācoša attēlu galerijā — izdeva plašu darba apgādes programmu.

Kad pēc zināma laika izrādījās, ka pie tam nozuduši veseli 400 miljoni dolāru, ka krāpšana, uzpirkšana, zagšana bija dienas kārtībā un daži tūkstoši atkal kļuvuši bagātāki, atstājot miljonus postā, tad lieliskā gaisa pils pazuda bez vēsts.

Tā eksperimentēja, improvizēja, plānoja un sludināja dažus gadus. Atskaitot dzīvot spējīgu, ātri vīstošu jaunu Viltus ziedu, nekas netika ne veikts, ne darīts, ne radīts. Bezdarbnieku skaits, kādu laiku mazinājies, atkal pieauga, farmeru trūkums izvērtās nacionālā katastrola, plašo masu posts kļuva neaprakstāms.

Tad nāca diena, kad Volstrīts sāka aukstasinīgi visu nolikvidēt. Prezidentam vairs nebija vērība jāpiegriež. Viņš taču pats piedalījās! Un tautas masas Volstrīts vēl nekad nav ņēmis vērā — kamdēļ tad lai viņš to darītu tagad?

Ierocis, kuru lietoja kapitāls, bija USA Augstākās Savienības tiesa. Iestāde, kas ir augstāka par prezidentu. Deviņi »neaizkarami un neatceļami« tiesneši iemiesoja inkarnēto augstāko taisnību.

Tā domā tauta. īstenībā šie deviņi veči nepielūdzami pārstāv varu, kas valda Ameriku:

Naudu!

Volstrīts sadalīja lomas, savilka aukliņas, un kādā jaukā diena visai pasaulei par izbrīnu Augstākā tiesa gluži lietišķi konstatēja, ka visa Nira — likumdošana ar visiem »Codes« neatbilst zemes likumiem un kā tāda atceļama.

Kāds žīdu putnu tirgotājs bija akmens, pār kuru prezidents klupa. Tas, kā jau USA parasts, nožēlojami algoja savus darbiniekus un lika tiem strādāt neskaitāmas virsstundas. Nekad viņš, liekas, nebija nācis uz domām, ka fabrika kaut reizi desmit gados iztīrāma. Viņš tātad bija uzņēmējs, kādus pazīst Amerikā. Ne labāks, ne sliktāks par desmittūkstošiem viņam līdzīgu…

Kaut kāda iestāde šo vīru iesūdzēja, ka viņš dažos gadījumos nepildot viņa aroda attiecīgo »Code«. Labi — tas atgadījās katru dienu. Ne katram, kam virs durvīm karājās zilais ērglis, bija balta sirds. Bet šis cilvēks bija pietiekami bezkaunīgs sūdzību noliegt un neatlaidīgi to virzīt līdz Augstākai tiesai. Lēmumu tagad nokārtoja Volstrīts:

»Gals visai šai blēdībai!«

Veči sanāca kopā, ilgi apspriedās un pasludināja, ka kongresa dotā pilnvara prezidentam nesniedz tik tālu, lai Savienības valdība varētu kārtot algas jautājumu un darba apstākļus atsevišķās valstīs.

To bija darījusi »Niras« likumdošana.

Tā tad viņu pasludināja par nelikumīgu. Šīs atsevišķās lietas spriedums bija attiecināms uz visiem »Codes«. Tā prezidentam neatlikās nekas cits, kā atcelt savu reformlikumu lielāko daļu, starp tiem arī »Nir.u« un agrāro likumu.

1936. gadā »New Deal« periods praktiski bija noslēgts. Rūzvelta programma par valsts plānsaimniecību bija avarējusi.

Tas, ko daudzi paredzēja tai dienā, kad Džons P. Morgans klusībā un tomēr redzēts brauca pie prezidenta, bija tagad noticis.

Volstrīta vara, pēc prezidenta nevēlamo sociālplānu sabrukšanas, kļuva vēl lielāka.

Rūzvelts ar kongresa dotām pilnvarām un uzņēmēju un strādājošo masu palīdzību sasniedza tādu varu, kas viņu praktiski padarīja par veselas demokrātijas diktatoru.

Diktatoru, kuru vadīja un bīdīja neaptverama naudas vara un bagātība. Nākamajos gados arvien skaidrāk pierādījās, ka taisnība bijusi tiem, kas, šai kopai dibinoties, čukstēja:

»Tie visi taču sader kopā!«

ZELTA BAGĀTĪBA BEZ SVĒTĪBAS

Varēja būt ap trijiem rītā. Sidrabotās zvaigznes bālēja tumšpelēkajās debesīs, aiz kurām vēl nevarēja redzēt, bet tikai jaust karstās vasaras dienas sauli. Tālu austrumos pie apvāršņa ausa pirmā blāvā gaisma.

Fermā jau bija dzīvība. Aiz logiem šur un tur spīdēja ugunis; zirgi un mūļi, kas naktī ganījās un gulēja aplokā, tagad nojumē cītīgi košļāja maisa vālītes.

Bobs Seldons iejūdza lopus, kas vēl gremoja. Tad ielēja dažus spaiņus ūdens silē, un ar to jaunās dienas pirmais darbs bija veikts, viņš varēja domāt par sevi.

Istabā pie brokastīm' jau sēdēja farmeris Viljams Snaiders, viņa sieva Dzena, vecākā meita Lidija un pusaudzis Dzims. Fermas palīgs Bobs piesēdās, pie viņiem. Maltīte pagāja klusējot: kviešu pankūkas, sīrups, ceptas olas ar speķi. Klāt plāna kafija ar pienu.

Bobs iekoda pamatīgi. Viņam garšoja jau kopš pirmās dienas — viņš bija radis pie cita ēdiena. Ņūdžersijas valsts galvas pilsētas Trentonas valsts cietumā, kurā viņš nevainīgs, bet alkohola kontrabandā notiesāts, pavadīja trīs mēnešus, ar pankūkām un speķa olām neēdināja. Ko cietumnieki, kam bija virtuves dienests, vārīja, bieži nebija baudāms.

Kad, viņš iznācis stāvēja laika zoba sagrauztā cietuma nama senlaiku vārtos, viņš nezināja, kurp iet. Pa labi, pa kreisi — ceļš bija visur vaļā. Nekas viņu nesaistīja, nekur viņš netiecās. Reiz Ņujorkas lielajā akmens tuksnesī bija dzīvojusi maza sieva, kas viņu būtu gaidījusi… Bet tas bija jau tik sen un tagad beidzies un pagājis…

Tā viņš uz labu laimi soļoja rietumu virzienā. Kā dzīvnieks, sekojot savam instinktam, kas to aizdzen no cilvēku kopas un aizved vietās, kur tas var nolīst. Trīs mēnešus Bobs Seldons bija klīdis nevīžīgiem, bet spēcīgiem, veicīgiem soļiem. Pa parastajiem Amerikas ceļiem — starp dzelzceļa sliedēm. No gulšņa uz gulsni — arvien uz rietumiem ārā no lielajām pilsētām. Zem klajas debess viņš pārnakšņoja, miestiņos vai vientuļās fermās par sīkiem mājas darbiem saņēma ēdienu. Reiz kāds viņam iespieda saujā trīs dolārus par lielas malkas kaudzes saciršanu…

Tad viņu uzņēma » kviešu josla«: viņš bija šķērsojis Illinoisas un Jovas valstis, līdz viņa skatam atvērās bezgalīgais, nepārskatāmais Minnesotas līdzenums.

Šeit Bobs atrada, ko viņš šinī bezmērķa klejojumā meklēja: darbu un maizi.

Kad viņš nopietnajam, plecīgajam farmeram Viljamam Snaideram lūdzu drusku ēdiena, tas pētot viņu uzlūkoja:

»Tev slikts izskats, cilvēk… ilgi neesi strādājis, ko? Nu, netaujāšu, katram var atgadīties nelaime… jā, ēst vari dabūt, pat katru dienu —daudz un labi, bet par to ir jāstrādā… man ir vajadzīgs palīgs pie zirgiem un vēlāk ražu novācot… varu maksāt bez ēšanas un istabas desmit dolārus mēnesī . . . zinu, tas nav daudz, bet kur lai farmeris pirms ražas pārdošanas naudu ņem… varbūt vēlāk būs labāk…«

Tā bija gara runa, garāka nekā Viljams Snaiders mēdza teikt. Bet Bobs Šeldons, atlaistais cietumnieks, nolēma šim vīram šīs runas dēļ būt mūžam pateicīgs. Laimīgs viņš pieņēma piedāvājumu. Desmit dolāri mēnesī bija viņam vesels kapitāls, kas visu pēdējo gadu nebija tik daudz »pel-' nījis«. Turklāt vēl labais ēdiens, ko Dzena Snaidere lika galdā…

Nē — Bobs bija laimīgs.

Sākumā viņam darbs gan likās smags. Viņš mocījās un cīnījās. Nav joks tagad ražas novākšanas laikā celties katru rītu pirms saules lēkta, vēl apmiegotam barot un aizjūgt zirgus; dažreiz viņam to darot aizkrita acis. Pirmajās dienas viņš mechaniski ēda savas brokastis ar svina nogurumu kaulos. Bet tad atmodās vecie spēki, radās ēstgriba, un bieži Dženai vajadzēja vēlreiz cept pankūkas, ko viņa darīja ar prieku . . .

Arī šinī rītā Bobs, teicamā omā un darba priekā, pamatīgi ieturējās. Līdz nākamajai maltītei bija ilgs laiks, kurā bija jāveic daudz darba. Pēdējo ražu vajadzēja šodien ievest. Vēl tikai nedaudz kviešu bija ārā.

Viņi aizbrauca divos ratos. Ceturtdaļstundu ātri braucot, sasniedza tīrumu. Plašu, pelēki vizošu, lēzenu tīrumu. Bezgala garās rindās stāvēja statiņi. Abi nēģeri, kurus Snaiders bija pieņēmis ražas novākšanas laikā, jau gaidīja ar dakšām, lai celtu labību ratos. Augšā stāvēja farmeris ar palīgu un saņēma zelta krāšņumu.

Strādāja ātri; visu tīrumu gribēja nokopt vēl pirms vakara. Kad rati bija piekrauti, tie desmit minūtēs rikšos aizbrauca pa tukšo tīrumu līdz kaimiņiem. Tur sprausloja un dūmoja kuļammašīna. Tās rijīgajā mutē bez pārtraukuma grūda kūlīšus, lai atmaksātos mašīnas augstā īre, ko vairāki farmeri maksāja kopīgi.

Līgodamies pa tīrumiem, rati piebrauca rikšos pie mašīnas. Braucot svieda labību transporta lentē, ar troksni to sagrieza asie naži, no milzīgas caurules vējš izpūta pelavas, neapsīkstošā straumē bira zelta labība maisos, kas bija uzmaukti caurulei vīra resnumā. Rikšos tukši rati aizjoņoja atpakaļ pēc jauniem statiņiem.

Vienmuļā ritmā pagāja visa diena. Piekraut, izkraut, atkal piekraut…

Vienmēr rikšos. Neatlika gandrīz laika noslaucīt plūstošos sviedrus. Steigā norija maltītes; īsā miega stunda ratu ēnā blakus nogurušajiem, ēdējiem zirgiem deva maz atpūtas.

Sīvs bija darbs šinīs kvēlošajās pļaujas dienās. Tās paņēma »kviešu joslas« cilvēka pēdējos spēkus.

Tomēr Bobs Seldons šķita tik laimīgs kā vēl nekad šinīs pēdējos gados…

Vēlā vakarā viņš ienāca fermas dzīvojamā istabā.

Noguris līdz nāvei, viņš tomēr rūpīgi ar salmu vīšķi notīrīja savas kurpes. Salmu bija daudz, jo pēdējā raža bija diezgan laba, un ari ši gada kvieši diezgan labi padevušies.

Pie galda loga priekšā sēdēja Viljams Snaiders. Vīrs, apmēram, sešdesmit gadus vecs, liela auguma, spēcīgs, kaut arī jau iesirms, tomēr vēl jauneklīgā spēkā. Garās dzīves grūtais darbs bija ievilcis brūnajā sejā dziļas rievas. Viņa sejas panti nepārprotami rādīja ģermāņu izcelšanos; daudzi »kviešu joslas« farmeri USA vidus valstīs ir vācu vai skandināvu cilšu pēcnācēji. Arī Viljama Snaidera sentēvs varbūt saucās bieži dzirdētā vācu uzvārdā: Sneider.

Dzirdot ienākam savu palīgu, viņš atrāva skatu lielai baltai loksnei, ko bija aprakstījis veselām ailēm neveiklu ciparu; plata, iedegušā roka nolika zīmuli.

Ar miglainajam acīm, kas bez spīduma un prieka slēpās aiz puspievērtajiem plakstiem — gandrīz visu .farmeru ieradums tā lūkoties kvēlošā karstumā plašajos bezēnas līdzenumos — viņš uzlūkoja Seldonu.

»Zinu, Bob . . . zinu — esmu tev mēneša algu parādā… nu die', es tev to tūliņ izmaksātu un viena mēneša algu vēl klāt… ja man būtu… esi grūti strādājis un kārtīgi pūlējies … bet… man nav naudas . . . paskaties pats…«

»Ticu tev, Viļjam, ticu… vēl jau man arī nauda nav vajadzīga… ko ēst mums taču ir,« atvairīja Seldons. Bet Snaidera mājienam sekojot, viņš pienāca galdam tuvāk.

»Skaties, esmu visu uzrakstījis: 13.000 bušeļi (katrs 35 litri) kviešu man ir noliktavā… Un to dod zelta svētība? Še, palasi, ko šodien laikraksti atzīmē: lūk — augusta kvieši 31 cents, septembra kvieši 33 centi — protams, tam vēl atņem transporta izdevumus, apdrošināšanu un provīziju lieltirgotājam Čikāgā… un ja mēs vēl dažas nedēļas gaidām, tāpēc, ka nevaram aizbraukt… nolādētais traktors vēl arvien ir bojāts, neviens cilvēks to nelabo, jo mums nav skaidras naudas, un kas gan dod kviešu farmeram kredītu?… jā, ja tas tā ilgi ies, tad cena drīz noslīdēs uz 28 vai pat 25 . .. Kanādā, raksta avīze, ir ievākts milzīgi daudz kviešu… tad transports nez' vai atmaksājas? . . .

»Parādi«, Bobs viņu pārtrauca, gribēdams ko praktisku

secināt no šāda kviešu tirgus stāvokļa. »Paskatīsimies, cik vēl var atlikt…«

Viņi rēķināja. Ilgi un ne bez iebildumiem viens otra spējām. Ārā jau bija nakts, kad viņi darbu nobeidza lielā vienprātībā.

Tur tas stāvēja rakstīts melns uz balta un, bez šaubām, pareizi.

Vienā pusē daži tūkstoši dolāru, kas atlikās, ja no visas ražas ienākuma atņēma transportu, apdrošināšanu un tirgoņu starpniecību.

Otrā pusē tikai dažus simts dolāru mazāka summa:

Nomas procenti, parādu atmaksas un avansi, summa nepieciešamajam traktora labojumam, īre kuļammašīnai, kas reizē pļāva un sēja, elektrība, daži citi fermas izdevumi.

To visu atņēma tīrajai peļņai.

Atlika tieši:

278 dolāri.

Tas bija viss, ko vesela ģimene visā gadā ieguva, strādājot bieži no četriem rītā līdz vēlam vakaram; pie tam bez Viljama Snaidera strādāja viņa sieva Dzena, pieaugusi meita Lidija, kas pļaujas laikā valkāja overolu kā visi vīrieši, un pusaudzis Dzims līdz ar palīgu Bobu Seldonu.

278 dolāri 365 dienās.

Katrā dienā 76 centi.

Peļņa četriem pieaugušiem un pusaudzim, kas darbā* līdzinājās citiem!

No tās bija jāsamaksā:

Sešu cilvēku apģērbs, skolas nauda jaunākajam, kas Sv. Paulsā apmeklēja skolu, alga farmera palīgam, ikdienas sīkumi:pasta izdevumi, laikraksts, benzīns vecajam fordam, kurā šad un tad aizlīgoja uz tuvāko pilsētu iepirkties.

Viņi rēķināja vēl un vēlreiz. Iznākums bija tas pats.. Nebija tāda izdevuma, kuru varēja svītrot — un ienākumi varēja kļūt vēl mazāki, bet nekad ne lielāki.

Ilgi abi vīri stīvi lūkojās papīrā.

»Nolādēts«, beidzot Bobs Seldons noņurdēja.

Te sēdēja šis vīrs, uzticīgais, godīgais, čaklais Viljams

Snaiders, savā fermā, kuru Eiropā droši sauktu par dzimts muižu. Tur muižnieks dzīvotu kungu mājā, pieklājīgi ģērbtos, kārtīgi skolotu savus bērnus, dienā gan būtu kājās, bet pats taču nepļautu ar izkapti, netupētu traktorā un nevestu kviešus uz dzelzceļa piestātni.

Šeit šis Viljams Snaiders valkāja gadu no gada to pašu salāpīto overolu, tās pašas vienkāršās kurpes — tās bija darinātas no ādas, pasaules kara atliekām — mājoja mazā mājiņā no velvēta skārda un neapmestiem ķieģeļiem. Sieva un bērni strādāja kā puisis un meita; ja viņi pēc ilgiem gadiem dabūja jaunu vislētāko tērpu, tad tā bija liela prieka diena; zemie staļļi astoņiem zirgiem, ducim slaucamo govju, cūkām, ratiem un rīkiem nebija gandrīz nekas cits kā atklātās nojumes; no četrdesmit metru dziļuma vēja motors sūknēja ūdeni cilvēkiem un lopiem. Vienīgā šīs posta fermas pieklājīgā celtne bija labības noliktava, kura bija jāuztur kārtībā, lai arī vēl pēdējais neaizietu pie velna. Triju stāvu augsta, viscaur no velvēta skārda.

»Kviešu fabrika« kā simttūkstošās citas viņai līdzīgas gandrīz tūkstoš kilometru, platajā Vidusrietumu kviešu joslā.

»Nolādēts«, murmināja Bobs vēlreiz. Tā viņš nebija iedomājies farmera dzīvi. Tieši badu viņi necieta. Drusku gaļas, tauku, sviesta un olu tiem vienmēr bija, arī kukurūzas maizes un sīrupa; kādreiz pietrūka lētās kafijas — bet viņi nebadojās. Par to viņiem bija parādi, pastāvīgi tukšs maks un bankā tikai parādi.

»Nolādēts,« ņurdēja Bobs trešoreiz, »bads šai pārpilnībā . . . ! «

Tad viņš izņēma apātiski pie galda sēdošajam Snaideram zīmuli no rokas un vēlreiz pārskaitīja atsevišķus izdevumus. Kad viņš vēl pats ar saviem mazajiem ietaupījumiem piedalījās biržas spēlē — »Melnā piektdiena« 1928. gada rudenī arī viņam ņēma naudu, vietu un laimi — viņš iemācījās bankas ļaudīm skatīties drusku pār pleciem.

Tā viņam šīs bēdīgās lēses parādu daļā dūrās acīs daži izdevumi… tos viņš gribēja aplūkot tuvāk…

Viņa tulznainais, sasprēgājušais pirksts slīdēja pa skaitļiem lejup. Pareizi — tur tas bija:

Starpkredita atmaksa ar procentiem Grīnam un Rozenblūmam Čikāgā . . .

Viņš.

Jā, tas bija tas, kas viņam jau pirmīt likās savādi. Viņš to uzminēja instinktīvi. Tagad viņš ilgi lēsa, pieri grumbās savilcis. Gāja grūti… bet tad tas viņam bija rokā.

»Cilvēk,« viņš uzsauca gurdajam farmeram, »vai tu zini, ka tu šim nolādētam nelietim Čikāgā maksā desmit procentus augļu mēnesī? Kā tas iznāk simtsdivdesmit gadā? Vai tu jau to esi kādreiz aptvēris?«

Nē — Viljams Snaiders, acīm redzot, nebija aptvēris — to skaidri rādīja viņa pārsteigtā seja. Vismaz līdz šim ne. Tikai tagad viņam uzausa, kādā slazdā viņš tupēja.

»Simtsdivdesmit?« viņš rēca un dārdoši cirta smago dūri galdā. »Simtsdivdesmit? Ja es aizņemos simts dolārus, man pēc gada ir jāatdod divsimt divdesmit?»

»Jā,« viņu pārtrauca Bobs, »tu to līdz šim nemanīji, jo ņēmi kredītu tikai dažiem mēnešiem… tā īsi pirms pļaujas līdz pārdošanai lieltirgotājam… bet iznāk pareizi: desmit mēneši — simtdivdesmit gadā. Tur neviens tev nekā cita neizrēķinās . . . «

Farmeris bija nomierinājies. Tikai viņa piemiegtajās acīs kvēloja auksts, bīstams spīdums . . .

»Varbūt tev taisnība, Bob. Tie nelieši mani piemānīja, apkrāpa — laikam jau gadiem ilgi.. . nekad to nemanīju… bija jānāk kādam no pilsētas to izskaidrot… bet tici man — rīt mēs aizbrauksim turpu. Uz Čikāgu. Apskatīsim tos zēnus drusku tuvāk. Man vēl fordā ir daži litri benzīna, gan tā līdz piestātnei mums pietiks . . .

Tā bija gara runa. Reti Viljams Snaiders bija izrunājis tik garu virkni teikumu. Valoda aizmirstas, ja visu mūžu skats slīd tikai pāri klusām kviešu druvām.

Ienāca Snaidera māte. Stipra, spēcīgu kaulu sieva, kuras izskats liecināja, ka viņa prata strādāt grūtākos fermas darbus, klusi lika ēdienu galdā. Lielu kaudzi siltu baltu kviešu miltu pankūku, pildītu ar sīrupu. Klāt lielu krūzi kafijas. Ne labākās šķirnes, arī ne sevišķi stipru… kad tad viņi pēdējos gados bija dzēruši labāku?

Viņi pulcējās ap galdu. Farmeris, viņa sieva Dzena ar meitu Lidiju — glītu, gandrīz trauslu jaunavu, kas apkopa jaunlopus, cūkas un vistas. Beidzot Dzims, kas pašā laikā ieklupa pa durvīm. Viņš vēl ārā bija labojis rīkus. Un Bobs Seldons, kas kopš diviem mēnešiem bija fermas palīgs.

Viņi ēda un dzēra ka cilvēki, kas no noguruma vairs nevarēja turēt acis vaļā; mechaniski, bez prieka, ko citkārt pēc godīga dienas darba sagādā ēdiens.

Tad viņi viens otram novēlēja mierīgu dusu un klusēdami aizgāja guļamtelpās.

Pēc dažām minūtēm fermu apņēma dziļš miers.

Vēlreiz uzmodās Bobs Seldons. Cauri plānai dēļu. sienai viņš dzirdēja farmeri miegā pēkšņi iekliedzamies:

»Rītu — gan viņiem rādīsim . . . «

SIMTDIVDESMIT PROCENTI

Nebija grūti atrast lielo tirdzniecības namu, kurā labības lieltirgotavai Grīns un Rozenblūms bija birojs.

Daudz grūtāk bija atrast tērauda, granīta, marmora, misiņa un stikla milzīgajā celtnē īsto vīru, kas varēja uzklausīt farmera Viljama Snaidera sūdzību.

Pasūtāmie zēni pret abiem lauku vīriem, farmeri un viņa palīgu Bobu Seldonu, izturējās vēlīgi. Viņi laipni un stīvi vadīja tos cauri stāviem un gaiteņiem, pa kāpnēm lejup un joņotajos liftos augšup. Beidzot farmeris un viņa palīgs Bobs Seldons izgāja veselu rindu priekštelpu, kurās atradās daudz rūpīgi un labi tērptu jaunu cilvēku un elegantu gerlu ar matu krāsu, kas līdzinājās vidusrietumu kviešu zeltam, kā Bobs Seldons lietpratīgi atzina, tikai nesniedza tā skaistuma un mirdzuma.

Beidzot viņi likās esam pie mērķa. Tie stāvēja kādu ar ādu nopopētu durvju priekšā. Aiz šīm durvīm sēdēja, tā viņiem zīmīgi pateica, Mr. Blanšteins, kas bija mierā viņus pieņemt un piecas minūtes uzklausīt. Nekādā ziņā ne ilgāk, tā jau bija liela pretimnākšana .. .

Viņus jau gribēja noķert priekšistabās, prasīja, ko vēloties, izšķirstīja sarakstus, kur Viljama Snaidera vārdu atrada starp veciem, klientiem, taču neviens nebija prātīgi atbildējis lakonisko jautājumu, cik liels ir gada procents kviešu kredītam.

To nevarot uz reiz tā pateikt, viņi samulsusi atbildēja, tas atkarājoties no īpašiem nolīgumiem. Bez tam reti ņemat kreditu uz visu gadu, parasti tikai no ražas ievākšanas līdz ražas pārdošanai.

Tā kā farmeris neatlaidīgi atkārtoja savu jautājumu jau asākā tonī. un zēni un meitenes vēl īstā laikā pamanīja bīstamo uguni vīra asajā sejā, kāds beidzot pieteica šos nepatīkamos apmeklētājus veikala vadības prokūristam.

Telefonēja šurp un turp. Viegliem soļiem steidzās ziņnesi cauri priekštelpām, lēniem soļiem tiem sekoja jaunie kungi. Beidzot abi vīri no Minnesotas stāvēja biezi popēto durvju priekšā, aiz kurām slēpās Mr. Blanšteins.

Tiem ienākot pretim mirdzēja chromtērauds. Spīdošajā mahagonijā spoguļojās tā mirdzums. Aiz milzīga rakstāmgalda, kaļas šūpodams, grozāmā krēslā gulēja prokūrists; pa labi stāvēja pārvietojams galds ar pusduci tālruņa aparātu un diktāta mašīna. Pie sienām vitrīnas, kurās zeltam līdzīgi mirdzēja visu provinču kviešu paraugi Ūnijā, Kanādā un Dienvidamerikā.

Balts, lāsains zelts, iegūts grūtā darbā ar rūpēm, pūlēm, asarām un lūgšanām . . .

Prokūristam varēja būt divdesmit pieci gadi. Viņa elegantais, jaunākā piegriezumā izstrādātais uzvalks, vērtēja Bobs Seldons, laikam maksāja pusi tās summas, kura atlika farmeram Snaideram pēc grūtākā darba gada. Viņa īsos resnos pirkstus klāja gredzeni ar akmeņiem rieksta lielumā; pērle greznoja viņa mākslīgi savīto kakla saiti.

»Ļoti priecājos . . . priecājos . . . « murmināja šis žīdu firmas prokūrists — žīds, nepaceļoties savā krēslā. Bobs Seldons neveikli palocījās, bet farmeris apgāja galdam, satvēra jaunekļa labo roku un sveicinot spieda to tik stipri, ka zēns sāpēs savieba seju.

Atsvabinājis roku, pamasējis pirkstus, atguvis stāju, viņš vaicājot iemurminājās:

«Ar ko varu jums pakalpot? Vai gribiet mazu starpkreditu, mister? Divus mēnešus, līdz pārdošanai? Domāju, ka jūs taču pārdosit atkal mums… Jūs taču zināt, ka vienmēr maksājam labākās cenas… Lūdzu — pasaules

firma- šogad gan cenas nebūs augstas… otrādi, mani

kungi, otrādi . . . gan tās atkal kritīs, droši vien… Kanādā ir milzīga raža, tātad jānāk zemākām cenām… na, kā būs, mister? Cik jums vajaga? Veciem klientiem dodam naudu arī sliktos laikos… Un vai tad laiki tik slikti!… par nožēlu esmu nevaļīgs, vēl daudz darba . . . nu tad čik?«

Bobs Šeldons ņirdzot klausījās šajā savārstījumā. To viņš pazina no Ņujorkas, Šis zeņķis viņam stipri atgādināja kādu Ņujorkas ielu aptīrīšanas uzņēmuma decernentu, viņa kādreizējo bosu. Tas arī tāpat runāja bez apstājas, tā ka tu pats vairs nezini, ko gribi.

Pārsteidza, kā farmeris uzņēma šo vārdu straumi.

Viņa seja sastinga ledaini aukstā atraidē. Klusot viņš stāvēja pie rakstāmgalda. Arī kad otrs apklusis viņu vaicājot uzlūkoja, viņš klusēja.

Ietarkšķējās tālrunis. Zīds tvēra sev blakus esošo klausuli … te Viljams Snaiders paspēra soli uz priekšu. Viņa tulznainā roka smagi uzkrita aparātam.

»Acumirkli, mister«, viņš teica apspiestā, griezīgā balsī.

»Tikai acumirkli… es negribu kredītu_____________ Jūsu nauda

man nav vajadzīga… gan jau es izbadošos… esmu atnācis noskaidrot patiesību, bet liekas, ka arī šeit es tās nedzirdēšu. Gribu zināt, vai tiesa, ko mans palīgs izrēķināja: jūs līdz šim no manis ņēmāt simtdivdesmit procentus starpkredita . . . vai tas tā ir vai nav?«

Vēl vienmēr viņa dūre gulēja uz tālruņa. Saīdzis prokūrists glūnēja uz stipri dūcošo aparātu, bet viņš neiedrošinājās vēlreiz satvert klausuli.

»Nu tad,« atkārtoja farmeris tajā pašā šķietami vienaldzīgajā balsī. »Vai viņam ir taisnība vai nav?«

»Bet, mīļais Snaidera kungs . . . Ko tas nozīmē — uzbrukt man pašā darbā ar jautājumiem, kurus taču tik vienkārši nevar atbildēt… jāpārbauda, jāpaskatās aktīs… likšu tūliņ atnest lietu, paskatīsimies, ko bijām norunājuši… esmu pārliecināts, ka šoreiz varēsim rēķināt drusku lētāk mūsu labajam, vecajam klientam . . . jā, zemkopība… tai šodien grūti, smags darbs un maz peļņas . . . na, tomēr jums ir ko paēst, izskatāties lieliski, mans mīļais Snaider… bet vai neapsēdīsities, arī jūsu pavadītāja kungs… un tad zvanīsim pēc aktīm. . . «

Viljams Snaiders aizturētās dusmās sekojis vārdu savārstījumam, pacēla roku. Kā pārrauta apklusa litānija. Bailīgi prokūrists pacēla skatu pret milzi, kas stāvēja viņa priekšā — varens un spēcīgs.

»Nekas netiks zvanīts,« pērkonīgi dārdēja farmera balss, »neesmu jūsu »mīļais« Snaiders, negribu arī sēsties, negribu arī vairs klausīties jūsu aplamībās… gribu tikai zināt — bet nekavējoties, vai esat man norēķinājuši desmit procentus augļos? Un vai tas ir simtdivdesmit gadā? Jā vai nē, nu ātrāk.. .«

Blanšteins stostījās. Bet tad farmera draudošais skats, šķita, atdeva viņam drosmi un bezkaunību. Kas tad arī viņam varēja notikt… te pašā debesskrāpī, aiz spēcīgu zēnu pilnās priekšistabas?

»Jā,« viņš pēkšņi ņirdza, »ja mūsu noteikumi jums neder, jums nemaz nav jānāk šurp . . . mēs jūs taču neaicinājām, vai tomēr? Kas tad skrien uz mums, lai tiktu vaļā no saviem kviešiem? Kas mums ubago kreditus, kad nav neviena centa, ko maksāt strādniekiem pļaujas laikā? He? Negribam nemaz kviešus, to mums noliktavā diezgan, diezgan, vairāk par divdesmit bušeļiem, ko lai darām ar to… nekur likt tos mēslus . . . «

Tālāk viņš netika. Lēni Viljams Snaiders pacēla roku, lēni savilka to dūrē, gandrīz apdomīgi tēmēja un tad zibeņātri sita.

»Smalki trāpīts,« ņurdēja Bobs Seldons, »smalki — tieši īstā vietā.«

Apdullis žīds atkrita krēslā. Atgāztā galva dīvaini gulēja atzveltnē.

»Vari skaitīt,« tagad arī farmeris smējās dusmu priekā.

»Labāk lūkosim, kā šeit izkļūt… «

Mierīgi Snaiders atvēra popētās durvis, mierīgi viņš iegāja priekšistabā. Bobs viņam sekoja. Durvīs viņš apgriezās: »Ļoti pateicos, Blanšteina kungs, ļoti pateicos,« viņš sauca greznajā telpā. Blondajām rakstītājām viņš teica: »Prokūrista kungs nevēlas, ka viņu traucē, viņš telefonē,« — un abi atstāja veikala telpas.

Ātri liftā lejup; tad viņi atradās ielā. Steidzīgi apgāja kādu namu bloku. Tad Snaiders apstājās:

«Tas nav procentu dēļ, Bob . . . skaidrs, ka šī banda mani apkrāpusi — mani un vēl dažus tūkstošus farmeru — bet ne tamdēļ es viņam situ… bet gan, ka šis nelietis mūsu kviešus sauca par mēsliem… mūsu kviešus, mūsu balto zeltu, ko pļaujam sviedros, pūlēs, trūkumā un neziņā… bet ko tāds lempis zina no mūsu dzīves…«

Viņi brauca mājup. Ko viņi gribēja zināt, to viņi izdibināja. Gadiem ilgi Grīns un Rozenblūms krāpa un laupīja kviešu farmerus. Ar izveicīgi piedāvātiem kreditiem, kas farmeriem bija jāņem — naudas trūkums pirms un pļaujas laikā bija diezgan liels. Ar bezkaunīgi zemām cenām, tā kā pēc lieliem transporta un citiem »izdevumiem«, ražotājiem vairs atlika tikai daži centi.

Tas bija kluss brauciens mājup. Katrs domāja savu domu. Pēkšņi farmeris pacēla skatu.

»Tu tomēr savu naudu dabūsi, Bob… Māte pārdos sivēnu un dažas vistas… gan to veiksim un līdz pārdošanai izturēsim . . . jāmeklē tikai jauns pircējs . . . «

Tā Bobs Minnesotas kviešu lauku plašajā klusumā, gribēdams atrast, ko trokšņainie, apdzīvotie Ūnijas austrumi nekad nesniedza — mieru, klusumu, darbu, ēdienu un kārtīgu gultu — nonāca amerikāņu zemkopības lielajā krizē.

Krize sākās jau pasaules karā. Toreiz Eiropas zemkopības sējumu platība kļuva par 50 miljoniem akru (1 akrs = 4046 kv. m.) mazāka. Lai segtu iztrūkumu un reizē Eiropas trūcīgajām zemēm diktētu maizes cenas, Austrālijas, Argentīnas un īpaši USA farmeri palielināja, klausot valdības pavēlei, sējuma platību; Savienotajās Valstīs vien radās klāt 40 miljonu akru.

Tikai īsu laiku izdevās lielais kara laika veikals ar labību. Eiropas zemkopība atspirga ātrāk, nekā spekulanti aiz Atlantijas to sagaidīja. Nāca muitu paaugstinājums, un Amerikai atlika tikai noskatīties; tā bija ražojusi par daudz labības.

Cenas krita. Vēl 1927. g. kvieši turējās 1,10 dolāru bušelī, tad krita uz 61; 1931. gada beigās 44 un, Rūzveltam stājoties prezidenta amatā, 32 centi.

Tādā kārtā farmeri saņēma tikko agrākās augstās cenas trešo daļu. Tajā pašā laikā Savienotajās Valstīs cēlās visi rūpniecības ražojumi no 10—25%. Farmeriem bija jāiepērk mašīnas, rīki, mājas lietas daudz dārgāk, bet paši viņi saņēma tikai vairs trešo daļu. Sekas bija: dažu gadu laikā neaptverama zemkopības krišana parādos. Tiesu izpildītāji, un apķīlāšanas ierēdņi »kviešu joslā« bija visvairāk nodarbinātie cilvēki., Izveicīgi un dažādi maskēta' šajā parādu procesā iesaistījās žīdu labības spekulācija. Cik veikli tas notika, rāda sekošais:

Labības tirgotava Karfunkelsteins un Lācars Čikāgā parādījās atklātībā tikai tad, kad vajadzēja iepriecināt kādu farmeri ar biezu Ziemsvētku kalendāru vai ar čeku par kviešu pārdošanu.

Transportu, apdrošināšanas un citus diezgan jūtamus izdevumus iekasēja firma »Mac Lindquist un von Retelsen«, kas izklausījās daudz āriskāk.

»Wilsons un Johansons« izūtrupēja trūkumā nonākušos* farmerus. Starpkreditu par 8 līdz 10 procentiem mēnesī deva kāds ceturtais uzņēmums ar lepnu, gandrīz valstiski skanošu nosaukumu »Farmeru palīgkorporācija«.

Bet aiz visām šīm viltus firmām stāvēja Karfunkelsteins un Lācars, labības spekulanti.

»Kā tad būs tālāk?« vaicāja Bobs, kam farmeris atceļā izskaidroja saimniecības stāvokli. »Ko tad par to saka jaunais prezidents?«

Snaiders padomāja.

Jā, redzi, pirms viņu ievēlējām, viņš mums solīja parity, tātad vienlīdzību kviešu un rūpniecības cenām, kā tas bija pirms pasaules kara .. . toreiz mēs varējām dzīvot… bet vai viņš savu solījumu turēs? Jau daudzi, prezidenti mums solījās palīdzēt, bet kļuva arvien sliktāk.. . nesen lasīju, Rūzvelts sagatavojot likumu zemkopības atveseļo» šanai… tur teikts, ka mēs par daudz sējam kviešus, tas jāierobežojot, farmeri, kas to darīs, saņemšot no valsts prēmijas . . . kas neko vairs nesēs un tīrumus pārvērtīs stepē vai atstās aizbērtus smiltīm, tas dabūs augstāko atalgojumu . . . Viņi domā, ka tad citi saņems lielākas cenas.«

»Milais Dievs«, iebilda Bobs Seidons, »prezidents taču pats nesen teica, ka amerikāņu tautas treša daļa ir trū~ kumā un neēdusi… vai tu to saproti, Viljam? Kaut kur rēķinam ir caurums: zemei ir par daudz kviešu — ar kokvilnu, tabaku, kukurūzu un rīsu nav labāk — tik daudz, ka to par cilvēciskām cenām nav iespējams pārdot… no otras puses 30—40 miljoniem amerikāņu trūkst ēdiena, un bez tam tie ir smieklīgi slikti tērpušies — tu jau redzēji, kads es pie tevis atnācu — vai saproti? Tas taču viss ir muļķības . . . un cik ilgi pastāvēs šīs pretišķības, tik ilgi arī mūsu jaunais prezidents nemazinās farmeru postu… Arī ar jaunajiem likumiem ne . . . «

Tā bija gara runa, ko Bobs bija runājis. Farmeris tikai norūca: »Es arī nesaprotu… bet tev būs taisnība… arī jaunie likumi mums nevar līdzēt…«

Kad viņi vakarā atgriezās mājā, galdā bija telegramma. Tā pienāca stundu pirms viņiem. Apdomīgi Snaiders to atplēsa. Viņš lasīja. Neviens muskulis nekustējās viņa platajā, nopietnajā sejā. Šo ziņu gaidījis, Snaiders pasniedza telegrammu savam palīgam.

Tas lasīja: »Uzteicam kreditu pirmā septembrī, gaidām kārtīgu nomaksu.«

Bobs satrūkās. Zīds sita pretim. Nav šaubu — sitiens bija ķēris. Bobs zināja: pirms septembra sākuma neviens tirgotājs neņēma pretim ražu .. . līdz tad saņem naudu, arī paiet trīs, četras dienas — bet 1. septembrī bija jāatmaksā kredits … ar naudu, ko viņi dabūs piecas dienas vēlāk!

Izredzes bija sliktas. Vai viņi vispār atradīs pircēju — šie blēži turējās kopā kā piķis un zēvele. Jaunu kreditu viņiem neviens nedos.

Nu gals bija klāt.

Pamazām viņam bija jāpošas ceļā. Viņš žēloja farmeri, kārtīgu, godīgu cilvēku. Čaklu visu savu mūžu. Tagad būs jāsāk no jauna; nav joks ar 50 gadiem. Domājams, ka žīds apķīlās un izūtrupēs fermu…

Un viņš pats, Bobs Šeldons?

Iznācis no cietuma, kur nevainīgs pavadīja trīs mēnešus, un nemiera dzīts klīdis pa valstīm, līdz atradis šeit vietu, kur cerēja palikt…

Farmeris iztraucēja viņu no šādām pārdomām. Viņš bija izšķirstījis avīzi. Rādot mazu atzīmi, klusi norūca

»Lūk, Bob — ar tavu algu nekas neiznāks… Zel, veco zēn, nezinu, kur to lai ņemu… še, lasi, . . . nē, pag', izlasīšu tev priekšā . . . «

Viņš lasīja:

»Šodien Norfolkas lopu tirgū pārdeva sivēnus 40—50 mārciņas smagus par 50 centiem gabalā. Kā ražotāju aprindās dzird, daudzas cūkas palika nepārdotas, jo pārdošanas cena nesedza transporta izdevumus.

Cūkas gaļas cena turpretim nav slīdējusi; tā maksā Norfolkas veikalos 19—21 centu mārciņā . . . «

»Tā, manu zēn — nu tu savu algu vari rakstīt skurstenī .. . vai mani apķīlāt un izūtrupēt… tiešam nezinu, kur ņemt pat trīs dolārus…«

Bobs atvairīja.

»Man naudas nav vajadzīgs, Viljam — lai paliek… vari pierakstīt, gan iedosi kādreiz vēlāk…«

»Vai gribi doties bez naudas atkal ceļā?« izbrīnējies vaicāja farmeris.

»Kas runā par ceļu. Hē? Vai es to pieminēju kaut viena vārdā? Strādāt gribu šeit fermā, līdz ir ko ēst un varbūt arī ilgāk… vai tu to vēl neesi sapratis, vecais zirgs?«

Viljams Snaiders smējās.

»Tev taisnība! Turēsimies kopa, reiz ausīs diena arī kviešu joslā!«

DRUVAS STREIKO

Visu mūžu Bobs Šeldons neaizmirsīs 1934. gada vasaru — to viņš zināja skaidri.

Tā bija vasara, kurai nav līdzīgas Amerikas zemkopības vēsturē. Šī vasara, nenoliedzami, bija veselas sausu un karstu gadu rindas kulminācijas punkts. Dienu no dienas saule nežēlīgi dedzināja līdz dziļumiem izsūkto, kā ugunī sacietējušo tīrumu smiltis.

» Prērija atriebjas,« reiz viņam vecs farmeris klusi iečukstēja, baidīdamies, ka šos vārdus nedzird daba. »Viņa atriebjas par visu, ko cilvēks tai dara pāri.«

Bobs smējās un turēja veci par ākstu vai pustraku sektantu. Bet tad viņš sāka klausīties, dzirdēja šo to runājam, un kādā dienā viņš zināja, ka vecim no Viskonsīnas bijusi taisnība.

Cilvēks piekrāpa dabu.

Vēl priekš diviem, trim cilvēka mūžiem, rietumu un vidus valstu prēriju tālajos zāļu klajumos ganījās lielos pulkos miljoni bifeļu. Baltais cilvēks tos sāka bez jēgas šaut, bet vēlāk bija ļoti jārūpējas, lai daži simti atlikušo neiznīktu pavisam. Tas pats baltais cilvēks ar arklu uzplēsa prērijas, un to brūnajā vēl neizmantotajā zemē sēja seklu.

Tie, nebūdami zemnieki, nepazina zemes noslēpumus un labi pārdomātas sēšanas kārtības nozīmi. Viņi arī nemaz negribēja sviedros un pūlēs iegūt dzīvei nepieciešamo. Tie bija jenkiji, kas ar tīrumu gribēja pelnīt, to pielīdzināja rūpnīcai, izmantojot pēc patikas. Viņi domāja divkāršot ražu, divkāršojot uzņēmuma kapacitāti.

Tas bija maldīgs uzskats, par ko vēlāk dārgi samaksāja viņu bērni un bērnu bērni.

Jo daba atriebjas . . .

Viens bija sējis kviešus, otrs kukurūzu, trešais un ceturtais tabaku vai kokvilnu. Katrs vienmēr tikai to, uz ko bija »specializējies«. Gadu no gada, veselu cilvēka mūžu ilgi. Katrs ņēma no zemes, ko vien tā deva. Viņa, būdama vēl neizmantota un auglīga, deva labprāt un vislabāko. Lielas, kuplas ražas, milzīgus daudzumus, lielu peļņu. Piecus, desmit gadus, arī divdesmit. Tad pēkšņi — ražas apsīka. Nav jābrīnās: atsārmota un izsūkta zeme pretojās neprātīgajai rīcībai, kas tai lika audzēt un briedēt vienmēr to pašu sējumu, pie tam bez mēslojuma, nedodot to, ko no viņas ņēma.

Mazās ražas, niecīgais iznākums vienam un tam pašam darbam, bija dabiskas sekas, — amerikāņu zemkopības lielā izdevība drīz bija garām.

Ko darīja cilvēks? Viņš atstāja tīrumu, kas viņam tik ilgi uzticīgi bija kalpojis, un devās tālāk »westward« — »uzrietumiem«.. Ir zināms, ka Ņujorkas valstī esošo Farmlendu nepilnos piecdesmit gados galīgi nopostīja un atstāja.

Rietumos, kur atradās amerikāņu izceļošanas mērķis, pa to laiku auglīgā zeme jau bija izdota. Tikai vēl meži, indiāņu necaurejamie meži, bija brīvi, nevienam nepiederošā zeme.

Austrumu izceļotāji tātad iebruka mežos. Viņi tur mājoja kā sienāži. Ar cirvi, zāģi un uguni tie lauzās biezoknī. Maza daļa malkas tika pārdota, vairums bez aprēķina sadedzināts, lai dotu vietu jauniem tīrumiem.

Arī šo grēku daba sodīja.

Kad milzīgās vidusrietumu mežu platības, īpaši lielo ezeru tuvumā, bija izcirstas un nopostītas — Mičigena valsts, piemēram, toreiz zaudēja 92 procentus sava meža — pēc dažiem gadu desmitiem parādījās savāda klimata maiņa. Notika tas, ko vienmēr varēja novērot pasaulē — senajā Grieķijā, viduslaiku Spānijā, Vidusamerikā maju laikmetā un dažos tagadnes Eiropas dienvidaustrumu apgabalos: zeme, kur neapdomīgi izcērt mežus, ir atstāta saules un smilšu vētru varai.

Šis ir viens no nedaudzajiem piemēriem, ka cilvēkam tiešām iespējams ietekmēt klimatu. Bīstamās sekas* parādās gan tikai vēlāk. Bet tad jau vienmēr ir par vēlu…

Sākot ar 1930. gadu, plosījās, briesmīgas sērgas. Tās nāca no dienvidiem, no Meksikas golfa, brāzās pār visu zemi līdz tālajai Kanādai un aizpūta no tīrumiem sakaltušās smiltis.

Trūka aizsarga pret vēju, trūka vienreizējās, nepārspētās lietus krātuves — meža. Auka netraucēti mēza plašos līdzenumus, neviena koka josla nelauza tās varu. Viņa aiznesa kvēlojošā karstumā putekļos pārvērstās smiltis — prērijas zāles cietās saknes vairs neturēja. Aizbēra laukus, pusaugušie kvieši iegrima smiltīs, fermu mājas nosedza mocīto druvu dzītie virpuļojošie putekļi.

Kad Bobs Šeldons visu to uzzināja, viņš saprātā, ko vecis no Viskonsīnas toreiz klusi teicis:

»Dabaatriebjas. Vienmēr . . . «

Tagad viņš to izjuta pats.

Vēl vienu gadu farmeris Viljams Snaiders, kura palīgs pēc gariem ceļiem bija kļuvis Bobs Šeldons, uzcītīgi izturēja. Uzcītīgi gādāja par vīriem viņa sieva Dzena, paliekot arvien bālāka un caurspīdīgāka; bieži tā nezināja, kā uzburt maltīti galdā, tomēr vēl vienmēr viņa to veica.

Uzcītīgi bija izturējis savā vietā arī Bobs Šeldons, jau septiņus mēnešus bez algas, strādājot tikai par ēdienu un guļas vietu. Viņš negribēja pamest šos uzticīgos, pieklājīgos cilvēkus, kas, ilgi nedomājot, deva viņam — noplīsušajam staigulim tik labu iespēju.

Pie tam: kurp lai viņš ietu? Vai kviešu .joslā bija atrodams farmeris, kam klājās labāk?

Tā viņš palika. Gandrīz vēl visu gadu. Tad arī nāca beigas.

Zīdu labības tirgoņi Čikāgā, gadiem ilgi piemānījuši farmeri Snaideru ar 120 procentiem augļu, rīkojās nesaudzīgi: izūtrupēja parādiem apgrūtināto fermu, atdodot to par smieklīgi zemu cenu. Bija arī gādāts, lai farmeris nevarētu pats savu māju nopirkt: neviens tirgotājs visā Minnesota nedeva viņam ne centa kredita jaunajai ražai! Šo biržas gangsteru »labības raķete« funkcionēja nevainojami . . . viņi piespieda pogu… jau farmeram Viljamam Snaideram kredīts bija liegts un rīkle aizžņaugta.

Vēl gandrīz gadu, ciešot trūkumu un pūloties, Snaiders turējās virs ūdens — šķita, ka žīdi spēlējās ar viņu kā kaķis ar peli — līdz kādu dienu ieradās ūtrupnieks un izūtrupēja visu, kas farmeram jau sen vairs nepiederēja, kaut arī viņš to bija ieguvis uzcītīgā darbā.

Triju dienu laikā viņš atstāja fermu. Viņam piederēja vairs tikai vecais fords, kurā iekrāva dažus saiņus ar drēbēm, Lidijas vijoļkasti, kaķi un dažus podus un kannas.

Ģimene iekāpa… iespiedās, kā varēdama, starp saiņiem… Vēlreiz Viljams Snaiders pārlaida skatu savas sētas nabadzīgajām ēkām, lielajam lepnumam: noliktavai un tālajām, pelēki dzeltenīgajām druvām…

Tad viņš aiztarkšķināja.

»So long, Bob . . . paliec sveiks . . . «

Bobs, stāvot pie mājas, ilgi māja viņiem ar roku.

Tad arī viņš aizgāja. Simts kilometrus uz rietumiem, kur, viņš bija dzirdējis, steidzīgi vajagot ražas novākšanas palīgu par ēdienu un niecīgu naudu, ko tūliņ arī izmaksāja.

Viljams Snaiders bija ierindojies tai garajā, nepārredzamajā farmeru virknē, kas brīvprātīgi atstāja māju un laukus un visu, kas dzīvei šķita par maz, bet nāvei par daudz, lai tikai nenoslīktu parādos.

Sākumā simti, tad tūkstoši, beidzot desmittūkstoši viņu klīda pa vidusrietumu ceļiem. Likās, veselu pilsētu iedzīvotāji ceļoja. Ietīti lauku ceļu pelēkajos putekļos, apputējušās, pelēkās drēbēs, bada zīmēm bērnu sejās — tā šie izstumtie klīda bagātajā Amerikā.

Ne vairs zemnieki, tautas aizmugure un pamats — bet no saknēm atcirsti farmeri, kurus nekas vairs nesaistīja pie zemes.

Milzīga posta armija, nākot no trūkuma, ejot uz bezcerību.

Beidzot simttūkstoši… apvienoti stingrā izmisuma solī.

Bobs Seldons atrada darbu kādā fermā— »kviešu joslā», tās visas bija vienādas. Viņam bija vesels, rūdīts ķermenis. Viņam vairs nesagādāja grūtības atstāt istabu priekš saules lēkta, nostrādāt visu dienu kvēlošajā karstumā un tikt pie miera tikai vēlu vakarā. Viņš tagad zināja, ko nozīme ēst maizi vaiga sviedros . . .

Viņam tomēr tā vien likās, ka šo maizi sēt un cept nebija vairs vērts.

Kopš 1929. gada ražas kļuva arvien mazākas. Reiz, 1932. gadā stāvoklis šķietami uzlabojās, bet jau nākamajā gadā kvieši un kukurūza deva tik pusi ražas, un šis 1934. gads draudēja izvērsties katastrola.

Sākot ar pavasari, valdīja sausums. Ziemas sniegs bija pēdējais valgums, ko zeme bija uzsūkusi. Karstums svilināja kā tūkstoš degošas saules. Zeme pārvērtās klintīs akmens cietumā, aramkārta aizlidoja putekļos.

Karstuma vilnis pārņēma divdesmitvienu valsti — gandrīz pusi Ūnijas. Katra valsts ziņoja par simtiem nāves gadījumu. Kanzasā šinī briesmīgajā gadā mira divās vasaras dienās vairāk nekā simts cilvēku ar saules dūrienu. Nedēļām ilgi termometrs nekrita zem 30° ēnā, arī naktī ne. Pie Misisipi veselu mēnesi termometrs rādīja 40—50° virs nulles.

Prērijas sulīgā zāle pārvērtās pelēkā, putekļiem klātā stepē. Ūdens krātuves ganībās izžuva, mazās upītes izsika. Baurodami un slāpēs mocīdamies, lopi stāvēja ganībās. Noliesējušos ģindeņus — tos nelaipni atraidīja Kanzasas, Sv. Paula un Čikāgas gaļas fabrikas vai arī samaksāja cenas, kas nesedza pat transporta izdevumus.

Simttūkstošiem un miljoniem zirgu, ragu lopu un aitu noslāpa. Farmeru ausīs skanēja viņu briesmīgie nāves kliedzieni. Nekur glābiņa un palīga . . .

Izcēlās tīfs. Milzīgos baros uzkrita zemei sienāži. Mājas dega kā skaliņi, veselas fermu pilsētas stāvēja liesmās. Lielajās pilsētās slēdza birojus — saules svelmes pārkarsētajās telpās nebija iespējams strādāt.

Tikai farmeri nevarēja pārtraukt darbu. Viņi gan varēja aiziet, visu atstāt un klaidoņiem līdzīgi ubagot, prasīt sabiedrības pabalstus, klīstot pa visu zemi. Ja viņi to negribēja, viņiem bija jāiztur un bezdarbībā jānoskatās gals.

Tagad atriebjas tas, ka neierobežota aģitācija tos reiz izaudzināja par »speciālistiem«. To lielākā daļa nebija zemnieki, bet farmeri, tamdēļ ka »farmeri« toreiz uzskaskatīja par labu »job«. Pirka vai nu »kviešu fabriku«, vai tomātu plantāciju, vai kokvilnas fermu, kā parasti pērk mēbeļu fabriku vai biržā akciju saini; dažus gadus tad krietni izmantoja zemi, un kad tai izlaupītai pietrūka spēka, bija beidzies laiks būt farmeram. Nākotnē viņš tiešām atvēra fabriku, kurā izgatavoja šūpuļkrēslus »kolonijas stilā« . . .

Speciālisti audzināja tikai vistas vai sēja kukurūzu, stādīja tomātus un tabaku, vai nodarbojās piensaimniecībā. Kamēr veikals padevās — bija arī naudas diezgan pirkt trūkstošos produktus pilsētā:

Vistu kopējs pirka sviestu, piena farmeris olas un labību, tomātu audzētājs — visu citu, atskaitot tomātus.

Tas, protams, bija labi un ērti un iespējams — līdz_________________

Ja, līdz kara gadi padarīja skaidro naudu par retāku parādību ferma!

Pēkšņi tomātu audzētājam nebija cita ko ēst, kā tikai viņa sarkanas lodes, kurām viņš vairs nevarēja skatīties virsu. Vistu kopējam katru dienu bija vista podā un olas pannā, bet nebija tauku ko cept. Kviešu farmeram trūka visa, tikai ne kviešu

Viņiem bija pārpilnība un tomēr bads!

Jo viņi bija »speciālisti« — turklāt vēl lepni uz to — bet ne «atpalikuši zemnieki«, kurus viņi uzlūkoja nicinot.

Jo viņu valdība un tās saimniekošana nekad nebija padomājusi, vai USA zemkopība var izturēt krizi.

Viņa to nevarēja. Pat nebija spējīga pati sevi uzturēt . . .

Tāds bija stāvoklis briesmīgajā 1934. gadā, ļaunākajā, kādu Bobs Seldons bija vispār piedzīvojis.

Neraža, ārkārtīgs sausums, ūdenstrūkums, smilšu vētras, insektu mocības, turklāt visa zemkopība parādos, bez izredzēm, augļotāju un žīdu kreditdevēju rokās.

Līdzi Bobam, kas cītīgi izturēja pie sava jaunā farmera, miljoni cilvēku apdraudētajos apgabalos vaicāja — ko dara valdība?

Neviens viņai negribēja likt atbildēt par karstumu, sauviņas varā.

sumu, smiltīm un sienāžiem. Nebūt ne. To novērst nebija

Viņas parāds bija daudz zemāks.

Tā nekad, nav gribējusi farmerus sargāt no krizes un tiem nodrošināt pašiztiku. Vai tad viņi nedzīvoja brīvajā demokrātijā, kur katrs varēja audzēt, kas vien iekrita prātā! Ja tomātu vīrs gribēja ēst sviestu, lai viņš to pērk… bet ja viņam nebija naudas? Viņa paša nelaime — valdībai par to nebija daļas . . .

Valdība arī nebija neko darījusi, lai izlīdzinātu zemkopības ražojumu cenas ar citu dzīvē nepieciešamo ražojumu cenām.

Viņa arī nebija neko darījusi, lai atbrīvotu farmerus no parādu nastas žņaugiem. Lielāko tiesu tie nebija īsti parādi, kas radušiesiepērkot preces vai aizņemoties naudu, bet gan augļošanas nomaksas.

Valdība vispār neko nebija darījusi . . .

Tagad gan viņa kaut ko darīja:

Prezidents Rūzvelts personīgi ieradās vidusrietumu posta apgabalā. Pilsētās saplūda ļaudis klausīties viņa vārdos. Viņi tos arī dzirdēja, bet tie viņus interesēja mazāk nekā prezidenta salonvagons. Tā gaisu atvēsināja ar ledu. Bija patīkami tajā dzīvot laika, kad viņiem pašiem aumaļām tecēja sālītie sviedri.

Prezidents turēja runas, stāvēdams salonvagona platformā zem ēnaina jumta. Neatmaksājās atstāt vilcienu . . . dažu farmeru dēļ. Tad viņš drāzās tālāk — no ziemeļiem uz dienvidiem un atpakaļ rietumos. Viņš sasauca masu sapulces, viņš iecēla komitejas un komisijas. Viena runa sekoja otrai…

Un vienmēr no jauna viņš slavēja savu jauno 1933. gada maija farmeru palīdzības likumu »Agricultural Adjustment Act«.

»AAA« nesīšot pestīšanu un glābiņu, brēca viņa lidzskrējēji.

Glābiņš izskatījās tāds:

Nākotnē farmeriem bija jāapstrādā tikai savas zemes trešā daļa, atlikušā jāatstāj neapstrādāta.

Tad, bet tikai tad, viņi saņemšot valsts hipotēku un sliktos ražas gados piemaksas skaidrā naudā.

Tas bija viss.

Ražošanas ierobežojums! Lēta recepte.

Laikā, kad lielajās pilsētās, rūpniecības centros izbadojušies bezdarbnieki stāvēja pie pabalstu birojiem »bread lines« — maizes rindās, un kad pēc prezidenta paša vārdiem viena trešdaļa tautas bija neēdusi!

Toreiz sadedzināja veselus vilcienus labības, lai lielpilsētās paceltu maizes cenas, kuras noteica gigantisks labības trests. Bet farmeris saņēma nabaga naudu. Ziemā viņam bija jāsamaksā tik dārgi par oglēm lielāko daļu nabadzīgajai fermas mājai, ka viņš labāk savu labību sadedzināja. Tā viņam neko nedeva un bija lētāka par oglēm, kuras viņam piegādāja kāds cits trests. Zem pašizmaksas bija arī cenas, ko farmeri saņēma par pienu. Ja viņiem bija jāved kannas uz dzelzceļu vai tuvāko miestu, tad viņi piemaksāja klāt. Sekas: veselas piena straumes; izlija sausajās smiltīs. Lai paceltu cenas augļiem, augļu trests — Savienotajās Valstīs nav gandrīz neviena ikdienas dzīvē vajadzīga priekšmeta, kas nebūtu »trestēts« — lika uzpirkt un nomāt milzīgas augļu plantācijas, kurās tas… aizliedza novākt ražu! Augļi sapuva kokos! Sekas: mākslīgs augļu trūkums un cenu celšanās; miljoni amerikāņu bērnu savā mūžā nav ēduši vēl neviena ābola!

Lielāks chaoss grūti bija iedomājams. Ar visiem tresta varenajiem rados un draugos, Rūzvelts nezināja citas receptes Šajā postā kā vienīgi:

Lai vieni necep maizi, kuras citiem trūkst!

Tas bija viņa gudrības pēdējais slēdziens.

Tikai garām ejot jāmin, ka 500 dolarmiļjonus izdeva upju regulēšanai, lai kaut līdz pēdējam izsūkto zemi arīapūdeņojot nevarētu padarīt auglīgāku.

Rūzvelts palaida garām izdevību.

Viņš negriezās ne pie farmeru spēka, drosmes un kopības apziņas. Viņš tos nepamudināja lieliem darbiem nācijas un trešdaļas neēdušo tautiešu labā. Viņš nedarīja arī nekā, lai tos sargātu no viņu kreditoru žņaugiem, un viņam nenāca ne prātā aizliegt blēdīgo nodarbību žīdiem un kviešu spekulantiem.

Tā gadījās, ka arī zem »AAA« vadības 90 procenti visu USA farmeru izdeva vairāk nekā pusi ienākumu paradu procentu nomaksai! Reiz tik bagātā, neuzvaramā amerikāņu zemkopība nonāca bezcerīgā trūkumā.

Līdz vienu dienu Augstākā USA tiesa ņēma savās rokas slavināto »Ņūdīl«, pasludināja farmeru likumus par nelikumīgiem un panāca to atcelšanu.

Nevarēja taču atļaut, paskaidroja veču sanāksme, ka valsts tik lielā mērā iejaucas savu pilsoņu darīšanās… tas esot noziegums pret svēto satversmi.

Ar to bija domāts pavisam kas cits:

Ja valstij ar visiem šiem likumiem dota tik liela vara, viņa taču to varētu izlietot arī pret spekulantiem un augļotājiem! Tas nemaz nebija neiespējams.

Bet taisni to vajadzēja novērst jau priekšlaikā . . .

Tā farmeru posts kļuva arvien lielāks un jau par parunu. Simttūkstoši klīda pa visu zemi kā pelēka armija. Simttūkstoši dzīvoja ar valsts līdzekļiem, maziem pabalstiem, darbam atsvešināti, bez cerībām prātīgākai dzīvei.

Arī Bobs Seldons soļoja līdzi šai izdzītajai farmeru armijai. Zelta bagātība arī viņam nebija devusi svētību. Līdzi citiem viņš gāja no vienas vietas uz otru. Izdzīts, izstumts, pārpilnībā izsalcis.

Amerikas farmeru liktenis, ko miljoni piedzīvojuši.

PITSBURGAS PĒDĒJĀ IZDEVĪBA

Nē — uzņēmumu atstāt citādi nebija iespējams kā tikai pa galvenajiem vārtiem.

Citas izdevības nebija.

Husteda fabrikā, Pensilvanijas dzelzspilsētas Pitsburgas tuvumā, strādniekiem bija aizliegts iziet aiz galvenajiem vārtiem.

Vesela garde smagi apbruņotu Pinkertona atzītā speciālinstitūta detektīvu apsargāja režģu vārtus. Tie bija rupji puiši, kas pirmajā izdevībā sita un šāva, bet vienmēr apgalvoja, ka to darījuši izsargājoties.

Fabriku iežogoja trīs metrus augsta un gandrīz četras jūdzes gara blanku sēta. Virs mūra vainaga atradās resns, spīdīgs kaparstiepules kabelis. Tā gals nozuda fabrikas pilsētas spēkcentrālē. Pietika roktura spiediena, lai stiepuli pildītu ar augstsprieguma strāvu; katrs, viņu aizkarot, raustīdamies sadega un izcepa dzīvs; tam vairs nebija jāpūlas iet uz Sing Sing'a elektrisko krēslu.

Žoga priekšā atradās dziļš ūdens pilns g;rāvis. Tā malā bija novietoti hidranti, kuri katram, kas iedrošinājās tuvoties žogam no iekšpuses vai no āra, svieda pretim spēcīgu karsta vai ledaini auksta ūdens šalti, atkarīgi no gada laika.

Visa fabrikas territorija laistījās arī naktī dienas gaišumā. Tūkstoš loklampas šūpojās sētu augstajos stabos. Palieveņu un lietuvju jumtos dega starmeši kā kvēlošas saules. Kas tuvojās īpašām fabrikas vietām, iekļuva zibeņgaismas kameru krustugunī. Ārkārtīgi asie uzņēmumi atklāja ļaundari. Visur glūnēja apbruņoti uzraugi. Upē, pretim fabrikai, braukāja ātri kuģīši, kuru ložmetēji nebija nieks…

Nē, no šīs fabrikas izkļūt nebija izdevības! To tā bija vēlējies Endrūjs Karnegijs, 1883. g. iegūstot Homstedu. Viņam piederēja Homsteda fabrika un gandrīz visa Pitsburgas pilsēta ar fabrikām, mājām, veikaliem,, krogiem, deju zālēm un visiem vīriešiem, un sievietēm, un bērniem. Viņa atzītās pašizgudrotās ierīces paturēja arī vēlāk, kad viņš pats no lielā uzņēmuma aizgāja — viņš mira 1919. gadā. Šīs ierīces ierīkoja arī daudzos citos uzņēmumos.

Viņa strādnieki bija gūstekņi. Satiksmes ar ārpasauli nebija. Viņi dzīvoja ar saviem strādniekiem fabrikā — barakās; par fabrikas naudu, ko viņi saņēma algā, iepirkās Karnegijam piederošos veikalos. Ja viņi saslima, ja atgadījās kāds nelaimes gadījums — tas notika bieži, jo Karnegija uzņēmumā trūka aizsargierīču — nāca fabrikas ārsts un ievietoja viņus fabrikas slimnīcā.

Tikai, kad viņi mira, pinkertoni nekavējoties izlaida tos pa galvenajiem vārtiem . . .

Mira daudzi. Bērnu mirstība Pitsburgas apgabalā jau sen bija pievērsusi uzraudzības iestāžu uzmanību.

Tas mirstību nemazināja.

Amerikāņi staiguļu valodā »Carnegie Steel Corporation» Homsteda fabrika saucās: »Pitsburgas pēdējā izdevība». Jo, kam vien bija mazākās izredzes plašajā telpā starp Kanādu, Meksiku un abiem okeāniem vilkt dzīvību citā, lai arī cik grūtā darbā, tas meta loku dūmu nokvēpušajam Pitsburgas apgabalam. Tikai kad citas izdevības vairs nebija, klusot un ilgas šķiršanās sajūtas pārņemti, viņi parakstīja līgumu.

»Pitsburgas pēdējā izdevībā« nokļuva arī Bobs. Piecus mēnešus viņš vēl staigāja kopā ar izpostītiem farmeriem pa Ūnijas kviešu valstu trūkumzemi. Piecus mēnešus viņš no jauna sajuta amerikāņu bezdarba lielo postu.

Tad viņš vairs negribēja klejot apkārt. Negribēja vairs ubagot naktsmāju un ēdienu, negribēja, ka ar suņiem rīda no mājas laukā, negribēja vairs spēlēties ar dzīvību, lēkt ejošā preču vilcienā, lai pēc tam apbruņoti kontrolieri ceļā atkal izsviestu laukā.

Divas reizes spuldzes žilbinošā gaisma skāra viņa seju, un asa balss pavēlēja:

» . . . skaiti līdz trīs . . . «

Viens . . . divi… pie »trīs« vajadzēja lēkt no ejošā vilciena. Vienalga kurp — nežēlīgajā nakts tumsā; putojošā straumē vai purvā, kas uzglūn savam upurim, dzelzceļa uzbērumā, nokaisītā asiem akmeņiem — nelīdzēja nekas, bija jālec!

Ja to nedarīja, otrs šāva. Un tad desmit sekundes vēlāk tomēr bija jālido pār vagona margu.

Divreiz Bobam bija jālec. Viņam laimējās: vilciens garā kāpienā brauca lēni, mīkstās pļavas remdēja cieto kritienu. Bet daudzas dienas viņš vēl juta sāpam locekļus. ..

Nē — to viņš vairs negribēja. Viņš gribēja strādāt. Vienalga ko. Ja vajadzēja — arī pie Karnegija »Pitsburgas pēdējā izdevībā«.

Viņš nolīga. Strādnieku aģents, šis 20. gadsimta vergu tirgotājs, kopā ar citiem vergiem aizveda viņu Pensilvanijas tēraudpilsētā. Jau otrā dienā viņš iekļuva ellē.

Trešajā dienā likās, ka viņš nevarēs izturēt. Nekad. Tā bija gatavā elle, kas cilvēkam iekaļ smadzenēs ārprātu un izkaltē dzīslās asinis. Viņu nostādīja milzīgā telpā pie kausējamās krāsns. Viņš uzmanīja sešas uguns durvis — šausmīgā nezvēra kvēlošās acis — steidzās no vienām pie otrām. Vienas atrāva, plašā vēzienā iegrūda trīs metrus garo dzelzs stieni pašā svelmē, uzirdināja balti kvēlošas izdegas, raujot tās pie malas. Tad atlēca atpakaļ, — no krāsns gāzās pretim neaprakstāma svelme — izrāva stieni, sekundes laikā ievilka elpu un tad prom pie nākošām durvīm…

Desmit stundas dienā. Ar divreiz trīsdesmit minūšu pārtraukumu. Tā pietika noslaucīt sviedrus; izžņaugt netīri slapjo lakatu, tā ka ūdens piles nosprakšķēja uz karstajām grīdas plāksnēm; iedzert malku — no ūdenskatla, kurā atradās putekļaina, remdena vira, un izmocītam nokrist uz veca maisa, kuru viņš dabūja no sava blakusvīra.

Plaušās dūrās svelmaini dūmi. Galvā dārdēja, ausīs skanēja apslāpētās sirēnas kaucieni. Šausmīga baiļu sajūta aizžņaudza viņam krūtis. Šķita, ka kājas izkusīs, nenesīs vairs viņu; acīs dedzināja sālītie sviedri, netraucēti plūstot pāri pierei un sejai.

Desmit stundas dienā , . .

Kad viņš — noliesējis, izsūkts, nekam vairs nederīgs, vairs tikai cilvēka palieka, mazāk vērta nekā skrandu sainis — gulēja uz sava maisa, viņam likās, ka vairs neizturēs. Nekad — Bob Seldon . . .

Staņislavs Dolnickis, viņa blakusvīrs, izturēja jau divus gadu desmitus.

Divdesmit gadus viņš jau dega šinī ellē.

Kad Staņislavam Dolnickim pēc pasaules kara pēkšņi bija jādzīvo jaunajā Cechijas valstī, viņš, nebūdams čechs, bet gan slovāks, līdzīgi daudziem citiem saviem tautiešiem, nolēma meklēt laimi apsolītajā zemē Dolarikā.

Viņš pārdeva savu mājiņu Presburgas tuvumā. Izceļošanas aģentūra Feitelbaums un Volnikovs Prāgā apgādāja viņam un viņa jaunajai sievai ļoti ātri izceļošanas atļauju uz USA. Līdz ar holandiešu kuģa biļeti Feitelbauma kungs pasniedza Karnegija Stīl Korporēšen Homsteda tēraudfabrikas darba līgumu. Viņam vēl iepriekš bija jānokārto maza formalitāte — jāparaksta aģentūrai parādzīme par 150 dolāriem — starpniecībai un braukšanas atļaujai; naudu viņam pamazām atvilks no algas Karnegija fabrikā. Feitelbauma kungs izskaidroja viņam lielā vārdu plūsmā, ka nauda, ko viņš saņēma pārdodot māju, nesegs izdevumus, kas radīsies pārbraucot lielo dīķi, un nepietiks par viņa pūlēm sagādāt ceļa atļauju un vietu. Beidzot Staņislavs visam noticēja un parakstīja.

Visi viņu apskauda, kad viņš aizbrauca no savas dzimtās sādžas. Ko visu viņš neredzēs! Debesskrāpjus Ņujorkā, Niagaras ūdenskritumus, varbūt arī indiāņus, īstus sarkanādaiņus. un beidzot pat savu jauno darba devēju, misteru Karnegiju, pēc skaita trešo bagātāko vīru pasaulē. Cik ātri viņš atstrādās parādu pie Feitelbauma un Volnikova! Viņam taču tur maksāšot dolārus. Un katrs dolārs bija dažu simtu čechu kronu vērtībā . . .

Jau gandrīz divdesmit gadus Stans strādāja kā viens starp 140.000, pa lielākai daļai Austrumeiropas strādniekiem Karnegija koncernā Pitsburgas apgabalā. Niagaras ūdenskritumus viņš nav vēl redzējis. Viņš tikko paspēja Ņujorkā uzmest steidzīgu skatu debesskrāpjiem, kad viņu jau līdz ar dažiem citiem simtiem tautiešu aizveda no kuģa uz Pensilvanijas vilcienu. Aiz viņiem noslēdza durvis un iesēdināja viņu vagonā divus skotus ar kādas detektīva aģentūras spīdīgajām nozīmēm pie svārkiem un revolveri kabatā. Viņi košļāja tabaku.

Stans par šādu rīcību drusku brīnījās, bet viņa mazā sieva gandrīz izbijās. Viņš drīz to apmierināja. Misters Karnegijs, viņš tai skaidroja, ir uzmanīgs — ka neka ir taču jānostrādā 150 dolāri. Viņš varētu, varbūt, izmukt, Stans apspiesti iesmējās, un tad Feitelbauma kungs noslaucītu savu garo degunu . . .

Homstedā strādnieku pulku neapsveica vis misters Karnegijs, bet nelaipns algu grāmatvedis. Tas ieradīja precētiem mazas koka barakas; kā neglītas sēnes tas stāvēja drūmajās izdegu nogāzēs.

Viņš iedeva viņiem arī mazus raibus papīriņus ar uzspiestiem skaitļiem, par kuriem viņi varēja nopirkt korporācijas veikalos pupas un tomātu sulu, konservētu gaļu un alu pudelēs. Tas samierināja Stanu, ka nav svinīgi sagaidīts. Bet kad viņš īsajā pastaigā pa baraku pilsētu pienāca trīs metrus augstajam žogam un apbruņotie viri viņu aizdzina, tad pirmajā naktī koka būdā viņš ar savu jauno sievu likās atrodamies pārmācības namā, ne brīvības zemē…

Tagad, pēc divdesmit gadiem, Stans bija pieradis pie sargiem un dzeloņstieplēm. Viņš pat varētu, ja gribētu, atstāt fabrikas territoriju un ielu dzelzceļā aizbraukt Pitsburgā.

Tagad neviens viņam to neliegtu.

Jo zināja:

Viņš to nedarīs. Viņš paliks. Brīvprātīgi. Sava lielā kunga paklausīgs vergs.

Pēc tam, kad Stans nostrādāja dienā desmit stundas pie kausējamo krāšņu elles uguns, viņam pilnīgi pietiek ar to, ka korporācijas degvīna tirgotavā viņš nopērk ceturtdaļlitru viskija, aizstreipuļo mājās un lamājas ar savu vairs ne jauno, bet nogurušo sievu, uzbrēc mūžīgi klepojošiem bērniem un lādoties nometas stiepuļu matracē, līdz otrā rītā sirēna sauc atkal klaušās.

Stans ir notrulināts, bet labs strādnieks. Viņš vienmēr vēl nezina, vai Feitelbauma un Volnikova parāds Prāgā jau ir dzēsts. Viņam bezgala apnicis dažu dolāru skaidras naudas deļ pastāvīgi^ plēsties ar grāmatvedi un priekšnieku poli. Viņš labāk apmierinājās ar korporācijas veikalu pārvedumiem un norēķiniem, kurus atrod piektdienās sava algas aploksnē.

Kādreiz gan Stanā viss vārās.

Kad viņš uzlūko savu kalsnējo sievu un bālos, pastāvīgi klepojošos bērnus un sāk domāt par tiem, tad pēkšņi acu priekša parādās viņa stāvokļa bezcerība.

Tad viņš izdzer ceturtdaļlitru degvīna vairāk nekā parasti, lai reiz sadūšotos un algu birojā visiem »sadotu«. Grīļodamies kā aizšauts vērsis smagais vīrs pēc desmit darba stundām smagi aizsoļo pa plašajiem laukumiem uz pārvaldes svētītiem iecirkņiem. Protams, viņš nekad nenonāk līdz tādam vīram, kas spējīgs vai arī gribētu dot viņam kadu paskaidrojumu. Pirmais grāmatvedis, kas nejauši gadās viņa ceļa — pats viņš arī ir tikai nabaga velns, bet demokrātijas vietu kartībā stāv torņa augstumā pār strādnieku Dolnicki — viņam uzbrēc:

»Ko tu īsti gribi, klaidoni? Lielāku algu? Ko? Ja nebūsi paklausīgs, aizsūtīšu tevi ar visu sugu atpakaļ uz tavu mīļo dzimteni.. . strādā un turi muti… tad tev nekas nekaitēs. . . «

Viņa vājie mēģinājumi beidzās vienmēr tā. Nospiests viņš tad vilkās atpakaļ uz baraku. Viņš zina, ka viņam nav nekādu tiesību. Viņš bija nokavējis iegūt USA pavalstniecību. Tas bija iespējams jau pēc dažiem gadiem. Bet kad lai viņš to būtu darījis? Vai viņu nekavēja desmit stundu darba diena, dzeloņstiepules un sargi? Vai viņam bija naudā, īsti dolāri, ar ko samaksāt nodokļus? Viņš taču dabūja tikai šo nolādēto korporācijas aizstājēju naudu, kurai viņpus sētas nebija vērtības…

Tā viņš dzīvoja trulā vienaldzībā pie fabrikas elles uguns un nabadzīgajā mītnē kopbarakā. Notrulināts pret visiem dzīves priekiem. Degvīna pudele bija vienīgais mierinājums. Ar četrdesmit gadiem nolietots, gatavs nespējnieku patversmei — ja tāda tēraudstrādniekam pienāktos.

Debesskrāpjus viņš redzēja garāmbraucot, Niagaras ūdenskritumus kādā magazīnā. Indiāņus reiz, viņa gūsta pirmajos gados, cirku, ko viņš, kopā ar dažiem tūkstošiem līdzieslodzīto, uzrauga vadībā drīkstēja apmeklēt.

Tā no sapņiem, ar kuriem viņš aizgāja iekarot Ameriku, atlika tikai viņa patrons — misters Endrūjs Karnegijs.

Arī to viņš neredzēja nekad. Karnegijam gan bija pils Pitsburgā, bet viņš tajā nedzīvoja nekad ilgāk par vienu nedēļu Ziemassvētku laikā. Viņš negribot nosmakt dūmos — ne velti Pitsburgu sauca »Smoky City«, par dūmu pilsētu. Visos Ūnijas varietē katrs humorists varēja cerēt uz smieklu šaltīm, stāstot, ka trīsdesmit gadu vecumā viņš tikai gadu atpakaļ ieraudzījis dienas gaismu. Līdz tam, proti, viņš dzīvojis Pitsburgā . . .

Stanu Dolnicki, Bobu Seldonu un citus Pitburgas simttūkstošus vergu strādnieku dūmi netraucēja. Viņi nekā cita nepazina. Ļaunākais bija sillikosis, kas plosījās dzeloņstiepuļu vaļņa ielenktajā strādnieku apmetnē un saucās »Karnegijā dilonis«.

No nogāzēm aizpūstas, pa logiem un durvīm ieplūstošas sīkas dzelzs un putekļu daļiņas beidzot saēda plaušas. Tūkstoši gadā mira šādā plaušu postā.

Tā saslimušiem pieaugušiem dažreiz izdevās dzīvot un strādāt divdesmit gadus. Bērni toties, augdami barakās kā mazi, savītuši vecīši, iegūstot šo slimību nekad nesasniedza pieaugušo vecumu…

Kungs pār tēraudstrādnieku un to bērnu dzīvībām un nāvi bija »Carnegie Steel Corporations

Nosaukta sava dibinātāja Andreja Karnegijā vārdā, kura gars vēl šodien tur mājo.

Mēs pazīstam Amerikas tērauda karali. To bieži dzird dēvējam par filantropu, labdari un cilvēku draugu, vīru, kas nes svētību un izdod daudzus miljonus derīgiem institūtiem, zinātnei un progresam. Skaļas slavas dziesmas teic šos darbus un noklusē to žēlas, kurus viņš saimnieciski notriec pie zemes. Maz bija to, kas manīja rafinēto triku, slēptu visos viņa dāvinājumos. Reti viņš deva skaidru naudu, bet labprāt apveltīja institūtus un dāvinājumus sava uzņēmuma akcijām. Katrā tādā veidā apveltītā baznīcā, universitātē vai labdarības iestādē viņam radās draugs, kas uzņēmumu, no kura plūda tāda bagātība, slavēja visā pasaulē. Kas gan pēc Karnegijā aplēses pels šīs sistēmas, laupīšanas metodes un strādnieku izsūkšanu, ja šinī sistēmā sakņojas arī paša bagātība, savukārt atkarīga no šādu metožu funkcionēšanas?

Rafinēts triks, kas izrādījās ļoti iedarbīgs. Kaut arī Karnegijā sistēmu katrs zināja, viņš tomēr kļuva visu amerikāņu »dāvinātāju« paraugs, un tāda parauga priekšā ar laiku apklusa katra lietišķa kritika.

Medus saldumā un labvēlīga ir viņa sejas izteiksme attēlos, kurus izplata visā pasaulē. Laba daļa cilvēces viņu slavē. Tikai ne viņa strādnieki. Tie pazīst, kaut arī redz reti, otro Karnegiju. Šaurās, urbjošās acuspraugas, smagos, platos žokļus, asi sakniebtās lūpas un pieri, kas liecināja par brutālu, nesaudzīgu gribas spēku. Tas bija Karnegijs, kas izgudroja savā uzņēmumā nāves žogu un sargus sētās.

Miljonus, no kuriem viņš vecumā ņēma savus sabiedriskos ziedojumus, tas nopelnīja ar bruņu plāksnēm.

Tas sākās tā:

1879. gadā draudēja karš starp Krieviju un Angliju. Savas flotes papildināšanai krievu valdība ieguva no USA dažus vecus kara kuģus, kuriem vajadzēja pastiprināt bruņu plāksnes. Izrādījās, ka Karnegijs — toreiz vienīgais bruņu plākšņu fabrikants — pārdeva krieviem plāksnes par 249 dolāriem tonnā ar 185 dolāriem pašizmaksas; Viņa paša zemei, kas tieši tad pārgāja no koka kuģiem uz bruņu kuģiem, bija par tām pašām bruņu plāksnēm jāmaksā 520—700 dolāri tonnā.

Vai tās bija labāka tērauda? Vislabākā, kāds vien bija? Pietiekami labssargāt USA kaujas kuģus?

Lai to atbild attiecīgie dati.

Kāda USA kongresa izmeklēšanas komisija vēlāk aplūkoja cēlā cilvēku drauga Karnegija pirmo lielo bruņošanās veikalu.

Gala ziņojumā teikts:

»Sabiedrības un tās vadītāju Klēna, Koreja un Svāba nodomi, piekrāpt inspektorus, viltot izmēģinājuma plāksnes utt. komisijai pietiekami pierāda, ka piegāde neatbilst līgumiem…«

Un tad nāk teikums, kādu vispār grūti atrast tādu komisiju lielākā uzmanībā rakstītos protokolos:

»Blēdību nekrietnais raksturs, kurās šie vīri piedalījās, pieklājības un patiesības nicināšana, kādu tie rādīja nododot liecības komisijas priekšā, dara tos uzticības necienīgus . . . «

Katrā citā valstī pasaulē — šāds augstās amata instances konstatējums pazudinātu šo vīru, viņa fabriku un direktorus uz visiem laikiem.

Ne tā »pašā Dieva zemē«.

Jau nedaudz gadus pēc šī skandāla USA flotes ministrs deva Karnegija kopai jaunu pasūtinājumu: tērauda plāksnes 18 miljonu dolāru vērtībā, kaut arī prasītā cena bija augstāka nekā katrā citā uzņēmumā.

Savienotajās Valstīs nepiegriež vērību šādam »skaistuma trūkumam«. īpaši, ja paši piedalās spēlē.

Zinātāji bieži un labprāt atkārto zīmīgos vārdus, kurus Endrūjs Karnegijs, viņu paraugs, labdaris un lielais dāvinātājs, 1912. gada 29. novembrī, amerikāņu pateicības dienā savā Ņujorkas pilī, acis dievbijīgi pacēlis, teica savā sprediķī:

»Šī zeme dienu no dienas vairāk līdzinājās debesīm — es zinu jo daudzus vīrus un sievas, kas strādā tikai citu labā!«

BEIGTS INDIĀNIS LABS INDIĀNIS

Bobs Šeldons noraudzījās smilkstošajā lupatu kamolā, kas pusdienas tveicē vārtījās viņa priekšā cilvēku pamestās ielas putekļos, streipuļojot mēģinādams piecelties.

Viņu sagrāba riebums un dusmas, raugoties šai nelaimīgajā, paklīdušajā radījumā.

Tas bija — indiānis!

Pirmais indiānis, kuru viņš, vēl vakar zvērinātais indiāņu palīgs Cerokijas territorijā OMahomas valstī, sastapa. Tātad viņa sargājamais . . .

Viņam riebās. Šis tātad bija indiānis, sarkanādainis, Amerikas senās, spēcīgās, varonīgās, drosmīgās pirmnācijas pēcnācējs. Viņa vectēvi vēl traucās caur bezgalīgajām prērijām ar zibeņātrajiem mustangiem — savā jaunībā arī Bobs bija lasījis dažu indiāņu stāstu — sekojot nepārredzamiem bifeļu bariem, viņa tēvs vēl bija pieredzējis pēdējos lielos sarkanās rases kara gājienus pret baltajiem iekarotājiem, bet šis, nenoteiktā vecuma vīrs nezināja ne mustangu, ne prēriju, ne bifeļu, ne karu, ne ieroču — vienīgais, ko viņš vēl zināja, bija:

Degvīns!

Lētā, riebīgā vira, ko viņš tagad no baltā cilvēka ubagoja.

» Lielais, baltais draugs… nabaga vecs virsaitis, briesmīgs izsalkums, ilgi nav ēsts, dod virsaitim Veiklajai Kājai mazu baltu dolariņu . . . lielais, baltais draugs .. .

Bobs pārtrauca piedzērušā stostīšanos. Klusējot viņš rādīja zvaigzni, jaunā indiāņu aģenta palīga cieņas nozīmi.

Sarkanādainais izbijās. To viņš nebija gaidījis. Viņš taču domāja pazīstam visus aģentūras vīrus — un pēkšņi šis te?

»Parādīt dokumentu!« Bobs prasīja apliecību, kādai jābūt katram indiānim, atrodoties ārpus apmetnes. Kapteinis Etertons, šīs aģentūras vadītājs, viņam jau iepriekš teica: »Satiekot kādu sarkanādaini, viņš tev stūrgalvīgi apgalvos, ka ir virsaitis — viņu ciltis, šķiet, sastāvējušas tikai no virsaišiem . . . «

Neuzticīgi Bobs atvēra netīro, saburzīto papīru. Lasīja, tad, to nolaidis, ilgi vēroja sarkanādaini. Tiešām, tur stāvēja rakstīts:

Džons Barns — indiāņu vārdā: Veiklā Kāja — Meskogiju virsaitis.

Viņš zināja: Meskogiju kādreizējo spēcīgo, plašo nāciju pēc sīvām cīņām jau 1832. gadā pārveda indiāņu territorijā pašreizējā Oklahomas valstī; tur tie šodien dzīvoja kā mierīgi farmeri, ap 1000 cilvēku.

»Nekaunas Veiklā Kāja« — negribot Bobs Seldons to teica veidā, kādā pēc rakstnieku apgalvojumiem mēdza indiāņi savā starpā sarunāties — »piedzēries gulēt ielā un ubagot no baltiem vīriem?«

Virsaitis nebūt nekaunējās. Viņa garīgais stāvoklis to nepieļāva. Tomēr par spīti dzērumam viņš laikam juta, ka baltais vēlēja viņam labu. Tas nerunāja ar viņu tā, kā citkārt baltais amerikānis ar savu sarkanādaino līdzpilsoni…

Tādēļ viņš piecēlās. Senās cieņas atspulgs klāja viņa izķēmoto seju, kad viņš sacīja: » Veiklā Kāja pateicas baltajam draugam . . . viņu sastaps . . . naktī, pirms mēness lēks…«

Tad viņš, savelkot skrandaino svārku, civilizācijas zīmotni, kas viņam visu bija ņēmusi, dāvājot kādu nonēsātu uzvalku, turot slīdošās bikses, lēnām aizstreipuļoja… Šai vakarā Bobs Šeldons, pašam neaptveramā brīnumā izglābies no Karnegija tēraudrūpniecības elles Pitsburgā un ilgi maldījies, līdz dienvidos sasniedzis lielo indiāņu apmetni Oklahomas valstī, sēdēja mazajā būdā, ko jaunais priekšnieks kapteinis Etertons aģentūras tuvumā viņam bija ierādījis.

Viņš gaidīja virsaiti. Tas noteikti nāks. Smagie gadi — kopš 1928. gada »Melnās piektdienas« viņš nu jau mētājās apkārt — bija devuši viņam asu skatu. Šis vīrs nāks, kaut arī viņš to apsolīja dzērumā. Lai viņš arī nāk! Pārāk daudzas domas nodarbināja jauno, Vakar zvērināto palīgaģentu. Vienu pašu skatu viņš bija metis gluži jaunajā pasaulē, bet ko viņš tur redzēja, neizgāja vairs no prāta.

Tuvās nakts klusumā viņš pārdomāja, ko viņš īpaši zināja par šo mirstošo rasi, kurai reiz piederēja viss Amerikas kontinents.

Reiz — īstenībā ne senāk kā priekš 100—120 gadiem. Šai īsajā laika sprīdī iznīcināja sarkanādaino rases un viņu kultūru. 19. gadu simta sākumā Amerikā dzīvoja vēl 55 sarkanādaiņu tautas, atšķiroties savā starpā valodā, īpašībās, paražās, daļa pat ķermeņa būvē. Viņu mazās apmetnes bija tālu izkaisītas plašajā zemē. Viņi pārtika no medībām, bet augsti attīstīta bija arī zemkopība, zvejniecība un lopkopība.

Šodien no šīm 55 tautām 18 pilnīgi izmirušas, no pārējām dzīvo vēl niecīgas atliekas, bieži tikai nedaudzi simti cilvēku. Tikai dažām ciltīm ir 1000 vai 20.000 locekļu.

Baltais Amerikas iekarotājs bija drausmīgi trakojis pret indiāņiem. Trīs gadu simteņus sistemātiski vajājis, bez apdoma nāvējis, arī tur, kur tie pat nepretojās viņu zemes, īpašuma un eksistences līdzekļu laupīšanai.

Trīs gadu simteņus Amerikā valdīja ārkārtīgi nežēlīga indiāņu politika ar pamatdomu: beigts indiānis — labs indiānis. Vēl 1863. gadā Ziemeļamerikas savienības valsts Aidaho savā likumu rakstā publicēja cenas nonāvēto indiāņu skalpiem:

100 dolāru vīrieša skalps 50 » sievietes skalps 20 » bērna skalps

Tajā pašā laikā sāka karu pret dzīvnieku, kas nedalāmi saistīts ar indiāni:

Pret bizoni, indiāņu bifeli, vareno, garpinkaino bezgalīgu prēriju apdzīvotāju.

Kaut arī mežonīgs un nevaldāms, tas patiesībā bija sarkanās rases mājlops. Viņš deva gandrīz visu, kas bija nepieciešams iztikai: svaigu gaļu, kura kaltēta un sasmalcināta ziemā bija konservi, »pemikens«, deva ādas teltīm, mēteļiem, apģērbiem, auklas lokiem —kādreizējam sarkanādaiņu vienīgajam šaujamierocim, plānas siksnas laso un telšu būvēm.

Ar zāli bagātajās prērijās rietumos no Misisipi vēl 19. gadsimta 70. gados ganījās miljoni bifeļu. Viņu daudzums bija tik liels, ka lai gan indiāņi, kam viņi reiz bija vienīgais dzīves avots, pastāvīgi uzbruka, viņi vienmēr vairojās. Protams, indiānis šo bīstamo zvēru nemedīja vairāk, nekā tas būtu nepieciešams.

Tas pēkšņi kļuva citādi, kad, ceļot lielo Ūnijas dzelzceļu no austrumiem uz rietumiem, cilvēku masas sāka tuvoties reiz tik neaizkārtajiem »Mežonīgiem rietumiem«. Līdzi būves komandām uz priekšu tiecās veseli pulki tirgoņu ar līksmu medīšanas tieksmi. Aklā kārē tie nāvēja desmitiem tūkstošus bifeļu. Tikai ādu dēļ, kuras viņi pārdeva. Pārējais palika ērgļiem par barību. īsajos četros gados (1871—1875) viņi paspēja dienvidos jaunajam Pacifika dzelzceļam bizoņus pilnīgi iznīcināt. Bez jēgas nonāvēto bifeļu skaitu vērtē ap 3.700.000. Desmit gadu vēlāk no daudzajiem miljoniem bija atlikuši 300, kurus no tā laika sarga un kopj Jelostonas Nacionālajā parkā. Lietojot mākslīgās audzēšanas metodes, to skaits ir atkal cēlies līdz 8000.

Visi pārējie ir iznīcināti. Savvaļā nav sastopams neviens no šiem vissenākajiem Ziemeļamerikas dzīvniekiem. Maitu mednieki un »skinners« (ādu taisītāji, tā sauc šīs nožēlojamās personas) tos ir izskauduši. Arī Amerikas tautas varonis Bēfalo Bils, īstajā vārdā Kodī, piederēja pie tiem.

Tā arī sarkanās rases liktenis bija apzīmogots. Viņu eksistences pamats bija zaudēts, tā viņi arī vairs nevarēja pretoties no austrumiem plūstošajai kolonistu straumei. Uzliesmoja pēdējā izmisuma pretestība, citkārt tik nevienprātīgās lielās nācijas vēlreiz apvienojās asiņainā atvairīšanā. Tad nāca beigas. Indiāņu kara periods bija galīgi noslēgts.

Sarkanādaiņu virsaišiem tagad vajadzēja atzīt katru līgumu, ko baltā vira valdība tiem diktēja. Viņi deva savu brīvību, dzīves telpu, ganības un saņēma labvēlīgā gadījumā katrs vīrs pa šautenei, vilnas segai, misiņa podam . . . dažu reizi varbūt tikai mucu brendija vai dažus mērus apdrukāta katūna. Nieku, salīdzinot ar bagāto zemi, kuru viņiem atņēma.

Neauglīgos apvidos viņus sadzina apmetnēs, kur pat ar modernākajiem techniskajiem līdzekļiem nebija panākama laba raža. Tur viņi mājoja nabadzīgās būdās — pret viņu brīvajām dabiskajām bifeļu teltīm tiem deva velvēto skārdu — un nodarbojās ar bēdīgu zemkopību. Tauta, kas pasaulei deva trīs svarīgākos stādus: tabaku, kukurūzu un kartupeli. Šos trīs augus indiāņi audzēja, pirms baltie tos vispār pazina.

Kādreizējiem zemes kungiem nav vairs nekādu tiesību. Viņu kustības iespēja apmetnēs un ārpus tām, kuras atsevišķām ciltīm ir ierakstītas par dzīves vietām, ir samazināta līdz galējībai. Arī savas darīšanas viņi nevar paši kārtot — viņu pārstāvis ir »indiāņu aģents«, kas ar veselu Štābu palīgu atrodas katrā apmetnē. Viņš arī izdala mazas piemaksas, ko valsts sarkanādaiņiem ir atvēlējusi — par maz lai veselas cilts kopība varētu eksistēt.

Tā viņi nīkst — mirstoša rase. Apmetnē izplatās tuberkuloze, un neizpētītu apgabalu ūdenstrūkums rada ādas un acu slimības. Bads laupa pēdējo iespēju pretoties. Viņu bērnus audzina īpašās indiāņu skolās — tā viņi atrodas starp abām rasēm, ne īsti sarkani, ne balti. Baltajam amerikānim nenāk prātā izglītotu indiāni atzīt parsev līdzīgu. Pitsburgas neizglītotākajam dzērājam, ogļu trimerim, indiānis, kaut arī ar uzslavu beidzis skolas un universitāti, būs vienmēr tikai »netīrs sarkanāda«.

Kur sarkanādaini uzņem balto civilizācijā, viņš atstāj grotesku iespaidu, liekoties esam pilnīgi nevietā kā pagātnes atlieka. Vecā fordā viņš brauc uz indiāņu svētkiem, kurus rīko svešinieku priekam, protams, par maksu. Savu tēvu gleznainajā spalvu rotā sēd virsaitis pie stūres. Pats prezidenta kungs laipnīgi uzliek galvā slavenā klinšu ērgļa spalvu rotu, lai no automobiļa cienīgi mātu saviem sarkanādainajiem bērniem. Skvoas, kurām jāmājo velvētā skārda būdas, velreiz uzceļ teltis, un viss tas šķiet neizsakami necienīgi, groteski un pie tam traģiski.

Veselas rases plānveidīgas iznīcināšanas traģēdija…

Izmisuši, bez cerībām labākām dienām vai pat savas tautas nākotnei, tie tup savās nabadzīgajās būdās. No nāves tos sarga piemaksa, kuru »lielais baltais tēvs« Vašingtonā, USA prezidents, savā neizmērojamā labvēlībā tiem piešķir, tikai nav tādu dienu, kad viņi būtu paēduši.

Vienas vienīgas lielas ilgas viņiem vēl ir:

Reiz pienāks diena doties »mūžīgo medību tālēs«, kam viņi, izsmieti un zoboti, ir ticējuši ar reiz augsti attīstītas dabas tautas dziļo reliģiozitāti.

Līdz tam laikam viņus mierina tikai degvīns.

Stingri noliegts katram baltajam bez atļaujas uzturēties apmetnē, vēl stingrāk noliegts pārdot indiāņiem degvīnu, bet kuru aizliegumu gan Amerikā nepārkāpj, ja vien pārkāpums dod naudu?

Ka indiāņu apgabalos alkohola kontrabanda šodien zied vēl tāpat kā slavenajos prohibicijas laikos, jaunais indiāņu aģenta palīgs Cerokijā, Bobs Seldons, dabūja zināt šajā vakarā, kad virsaitis Veiklā Kāja, nakts sargāts, apmeklēja viņa būdu.

Viņš bija izdomājis kaujas plānu. Viņš gribēja iet tieši uz mērķi, ņemt indiāni knaiblēs un spiest, cik vien ilgi viņš paliktu runīgajā garastāvoklī. Jo bija skaidrs, ka virsaitim bija kas ko teikt, bez spiedošā iegansta neviens sarkanādainis nenāks pie aģentūras ierēdņa.

» Tātad, Veiklā Kāja«, viņš teica, kad virsaitis klusām, slīdošām kustībām kā kaķis bija apsēdies pie galda blakus logam, »runā! Kas man jādara? Ko tu no manis vēlies?«

Sarkanādainais raudzījās savā priekšā. Ilgi klusēja, un arī Bobs neuzdrīkstējās šo gandrīz svinīgo klusumu pārtraukt . . .

Beidzot nāca atbilde!

»Baltais draugs labi runāja ar virsaiti… palīdzēs, nav tāds, kā citi baltie vīri šeit pierobežā, palīdzēs,« — indiāņa tumšās acis stingri un prasot vērās Bobā — »glābt visu cilti… ļauns baltais vīrs grib visu cilti nonāvēt.. «

»Vai tu esi traks«, Bobs iekliedzas, »vai…?«

Veiklā Kāja mierīgi atbildēja:

»Esmu skaidrā… no pusdienas neesmu vairs brendiju dzēris, gulēju mežā, peldējos upē… zināju, ka baltais draugs tā jautās . . . esmu skaidrā… šeit, lasi!«

Bobs atlocīja rakstāmmašīnas aprakstīto loksni. Tā bija dīvaina sajūta. Miers, kas plūda no indiāņa, viņu gandrīz uztrauca; viņš šķita iekļūstam kādā tumšā afērā, kaut vēl nemaz nezināja, ko īsti Veiklā Kāja pāri galdam viņam pasniedza.

Viņš lasīja. Tas bija sasodīti neskaidrs, daudzvārdīgs raksts. Vēlreiz no sākuma! Tad viņš vismaz apjēdza neveiklo teikumu saturu. Kāds Harvejs C. Milikēns piedāvājās apbūvēt vai citā veidā izlietot īpašas tuvāk apzīmētas vietas Meskogiju cilts territorijā. No savas puses viņš piedāvājās apmācīt Meskogiju virsaišus zāļu izgatavošanā pret tuberkulozi un bez maksas sagādāt un uzstādīt tam nepieciešamās ierīces.

Tas bija viss. Varētu izteikt daudz vienkāršāk un saprotamāk, nodomāja Bobs. Vai indiāņi bija kaut vienu vārdu «apratuši šajos lenteņa teikumos?!

Jeb — varbūt viņiem nemaz to nevajadzēja saprast?

Viņš lasīja vēlreiz vārdu pa vārdam, meklēja aiz zilbēm paslēptu saturu.

Tad viņš nolaida lapu. Paņēma no sienas lielo apmetnes karti. Izklāta tā nosedza visu galdu.

»Tagad Veiklā Kāja man rādīs vietas, kuras šis cēlais dlvēku draugs grib apbūvēt vai… kā tas bija? … citā veidā izlietot… ko tad galu galā nozīmē šī izlietošana? Vai viņš grib celt cirku, vai viesnīcu indiāņiem? Ko viņš tur īsti grib?«

»Rakt, baltais draugs.«

Lakoniski indiānis bija pārtraucis Boba sarunu pašam ar sevi.

»Rakt? Nu jā, bet kādēļ tad? Vai viņš tur grib ierīkot ogļraktuvi ar sarkanādainiem ogļračiem?«

»Ogli ne — petroleju!«

Saslējies indiānis tagad sēdēja Boba priekšā. Taisns un sasprindzis.

Bobs saprata. Tad tā tas bija! Šis Harvejs C. Milikēns — viņš neatcerējās dzirdējis šī vārda — kaut kādi bija noskaidrojis, ka apzīmētajos zemes gabalos atrodama petroleja. Ka viņš vispār bija iekļuvis apmetnē? Nav svarīgi — to vēl noskaidros… un ar šo skaisto līgumu viņš gribēja Mrskogijiem noblēdīt zemi.

Na — tur bija vēl kāds vārds sakāms. Labi, ka vēl virsaitis viņam bija uzticējies. Citādi viņa cilts dažās dienās būtu zaudējusi vērtīgu zemi… iegūstot šīs, katrā ziņā apšaubāmās zāles pret diloni, kuras vēl sarkanādaiņiem pašiem bija jāpagatavo.

Viņš uzmeta skatu indiānim. Tas šim skatam atbildēja. Divi sabiedrotie bija sastapušies.

Boba balss bija aizsmakusi uztraukti čukstot:

»Un šīs zāles, Veiklā Kāja, kas tās tādas?«

»Brendijs, baltais draugs, pietiekami brendija, lai nonāvētu veselu tautu… manu tautu . . . «

Pie velna! Kādu cūcību viņš bija atklājis! Pārdomātu noziedzību. Šis »goda vīrs« gribēja noblēdīt indiāņu vērtīgo zemi, kuru viņi paši varētu izmantot vai arī godīgā veidā iznomāt, un tā vietā uzstādīt degvīna rūpnīcu. Laikam kādu vēl no prohibicijas uzglabātu mēnesnīcas dedzinātavu, no kuras netīrajām caurulēm pilēja tīrā inde.

»Un tava cilts, Veiklā Kāja?«

Indiānis nolieca galvu. Dziļas bēdas klāja viņa seju. Viņš klusi atbildēja:

»Citi virsaiši grib parakstīt, grib brendiju, labu aizmiršanos . . . Veiklā Kāja arī bieži nevar pretoties . . . «

»Tā,« — Bobs pielēca kājās un tvēra cepuri — »tur atliek tikai — tūlīt pie kapteiņa ar ziņojumu, gan to puisi notversim . . . «

Virsaitis palika sēdot. »Pie kapteiņa ne, baltais draugs, nav vērts.«

»Nu kādēļ tad ne? Viņš taču ir tavas cilts aģents . . . «

»Jā,« nicinājums skanēja virsaiša balsī, »jā — bet arī ļaunā baltā vīra draugs . . . «

Bobs zināja visu. Indiāņu aģents pats atļāva gangsteram pēc patikas apmeklēt apmetni un satikties ar indiāņiem. Viņš noteikti zināja arī sava drauga skaisto plānu. No sarkanādaiņiem nebija gaidāma nekāda pretestība, tie bija notrulināti un novājināti; par degvīnu tie pārdeva pat savu brīvību. Tā viņus mierīgi varēja izlaupīt un ar alkohola velnu atņemt tiem arī pēdējo niecīgo īpašumu.

Bobs zināja arī, ka viņš atkal reiz bija viens. Viens — kā parasti šajā pēdējā gadu desmitā. Viņa priekšā rēgojās korupcijas hidra, kurai auga vienmēr jaunas galvas. Vesela laupīšanas, izspiešanas un krāpšanas sistēma.

Ar viņu tikai šis indiānis, kuru gadījums šodien noveda viņa ceļā, kas šodien runāja atbildības sajūtā, bet rītu jau atkal piedzēries streipuļoja putekļainajā ielā…

Tomēr Bobs vēl tanī pat naktī uzrakstīja ziņojumu indiāņu nodaļai Vašingtonā. Viņš zināja, šīs vēstules dēļ viņam vēlākais pēc trim, četrām nedēļām būs jāpamet šī jaunā, gluži labi atalgotā vieta.

Tad viņam vajadzēs atkal ceļot. Vienam, vai arī tai lielajā olīvzaļajā posta pulkā, kas toreiz plūda USA ceļos.

Palika indiāņi. Mirstoša, izlaupīta, tūkstoškārt nodota rase. Tauta, kurai pēdējā gaitā nepienācās ne mazākā cerība, kur tad vēl taisnība un žēlastība.

Tauta, kur nesodīts varēja noziegties katrs gangsteris ar iestāžu ziņu un atļauju.

POSTS OLĪVU KRĀSĀ

Neviens nezināja, no kurienes viņi pēkšņi nāca. Neviens tos nesauca, tomēr 1936. gada vasarā tie uzreiz bija klāt un soļoja tagad pa Ūnijas ceļiem uz austrumu piekrasti, uz Atlantiku — uz Savienības galvas pilsētu, Vašingtonu.

Posta armija. Aizmirsto pulka balsti. Pasaules kara veterāni. Amerikas dēli no Francijas un Flandrijas… Tas šķita esam nelabs joks.

Neviens viņus nesauca, un tomēr, kā netiešas balss saukta, plūda šī lavīna.

Klusa, liegi applīvurota balss — patīkama un glāstoša. No Baltā nama kamīna pa daudziem simtiem amerikāņu radio uztvērēju nākdama — paša prezidenta Ruzvelta balss. Akmens sāka ripot, kad viņš bija teicis:

«Nekad mēs nedrīkstam aizmirst savu pateicības parādu mūsu pasaules kara varoņiem. Sirds man sažņaudzas, kad redzu, kādā postā vēl šodien dzīvo liela daļa šo krietno vīru, kas upurējuši asinis un mantu demokrātijai un personīgai brīvībai uz brīvības altāra . . . «

Skaisti vārdi. Spēcīgi vārdi. Tie varēja rast atbalsi. Tos gan runāja tikai pašā drudžainākajā USA jaunā prezidenta vēlēšanu cīņu posmā; ar tiem Rūzvelts gan tikai gribēja iegūt dažus miljonus balsu savai atkalievēlēšanai, bet vecie ticīgie karavīri nedomāja, ka prezidenta vārdi būtu vienkārši izrunāti vējā un tikai propagandai vien… Tie ticēja prezidenta vārdiem . . .

Tādēļ viņi devās ceļā. Mērķis: Vašingtona. Viņi gribēja prezidentam, kura sirds viņu postā sažņaudzās, skatīties acīs un sūdzēt viņam savas bēdas, kuras viņi pacietīgi bez žēlošanās nesa jau divus gadu desmitus.

Pagātne ielauzās skaisti sakārtotajā tagadnē.

Savienotajās Valstīs visu varēja pirkt — cilvēkus ar viņu spriedumu un uzskatiem. Visu varēja organizēt, viss izdevās, ja propagandas, dzirnaviņas grieza īstie vīri.

Te pēkšņi no miglas iznira šis posta pulks. Viņš taustījās uz, priekšu slāpētiem, šļūcošiem soļiem. Neviens nedeva komandu, nekādas fanfaras nesauca; nebija aģitatoru, kas zvērošām acīm ielu stūros no ziepju kastēm pagatavotā runātāju paaugstinājumā stāvot, sauktu pūlī paroli »Uz Vašingtonu!«

Kaut kur zemes iekšienē sakustējās kāda daļa; citi pievienojās ceļā. Tanī pat laikā plašajā telpā starp Atlantiku un Pacifiku pievienojās arī citas grupas un sāka gājienu pie prezidenta.

Neapzinīgi bez kopējas komandas. Sekojot iekšējai dziņai.

Velti » American Legion«, USA pasaules kara karavīru feodālā savienība, pūlējās šo gājienu uzkavēt.

Citkārt par to eksistenci dzirdēja tikai 4. jūlijā, Neatkarības dienā, kad lielo pilsētu galvenajās ielās tie soļoja raibi vizošā parādes gājienā ar mūziku, karogiem un gerlām; vietējie leģiona komandieri vēlēšanas dienā pārdeva Leģiona biedru balsis kandidātam, kas visvairāk solīja; skandālu preses labi atalgoto darbinieku milzīgais aparāts zināja vēstīt par kādu nejauku biedrības naudas noblēdīšanas gadījumu.

Veterānu stāvokļa uzlabošanā — leģions nedarīja nekā. Tagad satrūkusies, savienība deva vienu brīdinājumu pēc otra, lika apdomāties, būt mēreniem, mēģināja ievirzīt kustību savā paspārnē — cerēdama tādā veidā to paralizēt.

Velti.

1936. gada vasaras notikumi Savienotajās Valstīs norisinājās tik spontāni, tik neorganizēti, ka tos nevarēja ne apturēt, ne »komandēt«.

Veterāni soļoja. Visās ielās virzījās viņu armijas gājiens. Kā olīvas zaļā posta apvienotā demonstrācija…

Viņus jau vienmēr pamanīja bezdarbnieku un no dzimtenes izdzīto masās, arī vēl divpadsmit un piecpadsmit gadus pēc kara. Bet vienmēr mēģināja lielo pilsētu un lauku ceļu posta pelēkajā skatē kā olīvas zaļos traipus atstāt bez ievērības. Vājie stāvi vienmēr vēl valkāja pasaules karā nodilušos vadmalas karavīru mēteļus olīvu zaļumā. Ziemu un vasaru, gadu no gada tie sedza viņu liesos augumus. Šie pelēkie tēli soļoja kopš 1917. gada vasaras, kad viņus izrāva no darba vietām, fermām, skolu soliem, lai savāktu steidzīgi ierīkotās apmācību nometnēs un tad sūtītu uz Flandriju.

Kad viņi atgriezās, tos, kas domājās glābuši Amerikas bagātību, saņēma ar skanošu vārdu plūsmu un iedeva bonu par vairāk nekā 50 dolāriem un tiesību valkāt formas tērpu, kurā vēl redzēja Eiropas tranšeju dubļus.

Viņu kādreizējās darba vietas bija sen jau aizņemtas. Viņus atstāja liktenim . . .

Tamdēļ vienmēr vēl soļoja viņu bezgala gājiens rūgtākās vilšanās, bēdīgākā izmisuma un dziļākās bezcerības pelēkajā zemē — nabagu Amerikā.

1936. gada vēlā vasarā vairs nevarēja atstāt novārtā šīs nepopulārās kara dēkas nepopulāros atgādinātājus. Simtstūkstoši hakīkrāsas punkti, kurus uzsūca Amerikas bezdarbnieku miljonu masa, pārvērtās olīvu zaļuma posta skatē.

Tiem bija pievienojies arī Bobs Šeldons, Cerokijas indiāņu aģenta atlaistais palīgs.

Drošā rīcība par izlaupītās un piekrāptās cilts tiesībām maksāja viņam vietu, jo aģents pats bija krāpnieku vidū. Viņu vienkārši izsvieda.

Pirmā ziņa par lielo veterānu gājienu bija likusies viņam kā sauciens. To nevēstīja tarkšķētājs radio, nerakstīja kliedzošās, vēl no drukas mitrās laikrakstu slejas. Šo ziņu viņš sastapa kaut kur lauku ceļā.

Bobs Šeldons tad atcerējās, ka arī viņš reiz gulēja flandru tranšeju dubļos. Bija to jau aizmirsis. Negribēja vairs par to domāt. — Bet tagad viss atkal tik dzīvi izauga acu priekšā, it kā tas būtu noticis vakar. Kad viņš sastapa pirmo pulku kluso vīru zaļajos mēteļos, viss bija atkal tā kā senāk.

Viņš tiem pievienojās. Viņš rādīja tiem savu veco, saburzīto, taukaino atlaišanas zīmi, un viņi klusēdami ierādīja viņam rindā brīvu vietu. Viņš soļoja tagad ar viņiem, uzņemts viņu likteņa kopā.

Uz Vašingtonu. Pie prezidenta, kas viņiem gribēja palīdzēt, kam viņi tādēļ labprāt deva savas balsis, lai viņš kļūtu otrreiz USA prezidents.

Bobam blakus putekļos šļūca Džeks Terrijs. Tāpat kā viņš, Terrijs bija no Ņujorkas. Neskaitāmus gadus viņa pasaule atradās pilsētas daļā starp Beterijas un Uniona skvēru. Tā bija pasaule pati par sevi, garu garo akmeņoto ielu izvagota, smirdošu, pūstošu zivju un sakņu ratu ielenkta, paklīdušu bērnu, trokšņošanas, vāji izdilušu sievu spiegšanas piesātināta. Džeks gadījumā nopelnīja šķīvi viras un kādu šņabi ar to, ka piekliegtajā dzertuvē iztīrīja spļaujamos traukus. Vairāk darba Ņujorka vecajam karavīram nedeva.

Šai pasaulē, posta rezervātā, līdz lūšanai pieblīvētam cilvēku vrakam, piederēja Džeks Terrijs. Kā uzmanīgs pētītājs meža zvērs viņš veikli izstaigāja savu iecirkni, ciešā lokā iekļautu milzu pilsētā. Aizgājis tālāk, pāri Uniona skvēram, viņš nonāca apvidū, kur klaidonīgo postu sodīja ar trīsdesmit dienām darba namā. Tikai vienu soli aiz Beterijas viņu gaidīja okeana netīrais sastāvējušais ūdens, lai Džeka Terrija dzīvi izbeigtu galīgi. Laikā pēc 1918. g. Džeks bieži rotaļājās ar domām spert šo mazo soli. Tagad jau kopš kādiem desmit gadiem viņš bija aizmirsis visu, kas viņa dzīvē bija kādreiz bijis.

Meiču Dzersi sitijā, kurai bija reiz jātop Terrija kundzei — savu pieticīgo vietu ledus fabrikā — svētdienas pēcpusdienas futbola laukumā . . .

Viņš gandrīz aizmirsa arī to, ka 1917. gada vasarā viņš pēkšņi kļuva karavīrs. Tikai vecais zaļais kara mētelis, ko viņš valkāja kopš 17 gadiem, tam to vienmēr atgādināja.

Džeks Terrijs nebija vienīgais, kas no tā laika, kad viņš aizgāja karā, vienmēr vēl soļoja, nevarēdams nekad vairs atrast ceļu atpakaļ pasaulē, kas viņam reiz bija jāatstāj. Tādus Džekus Terrijus redzēja visu lielpilsētu paklīdušo kvartālos, lauku ceļos, preču vilcienos, lauku pilsētu drogu veikalu priekšā. Visur tur, kur cilvēki stāvēja bezdarbībā, glūnot uz šķīvi viras vai brīva ceļa iespēju, redzēja arī šos vecos karavīru mēteļus. Tos atstāja trim miljoniem USA karavīru pēc pasaules kara kā bagātās tēvzemes pateicību.

Dažas atmiņas saistās ar šiem mēteļiem. Džeks vēl labi atceras, kā viņu un viņa kara biedrus sumināja pēc atgriešanās no Eiropas; visur tie dzirdēja: »Dodiet darbu mūsu varoņiem!«, bet viņu vietās, kas tiem reiz bija. jāatstāj, atradās citi.

Viņi lūdza darbu. Vēlāk, kad neaprobežoto bagātību zemē veciem karavīriem darba nebija, viņi lūdza pabalstus. Viņi bija apnikuši, kļuvuši par apgrūtinājumu — peldoša malka, ko pasaules karš izsvieda Jaunās zemes krastā…

Kopš gadsimtu maiņas posta gadiem, kad Koksija armija uzsāka bada gājienu uz Vašingtonu, un ko ceļā apturēja valsts milicijas ieroču uguns, USA nebija redzējusi tādu demonstrāciju. Toreiz soļoja tikai vīri un jauni cilvēki. 1936. gada veterānu gājiens līdzinājās tautu staigāšanas karavānu rindām. Jo tuvāk atsevišķas daļas pienāca Savienības galvas pilsētai, saslēdzoties garas kolonnas, jo lielāka kļuva drūzmēšanās ielās. Neskaitāmas vecas smagās mašīnas, automobiļu kapsētas vecākie vāģi, piekrauti trūcīgām mājas lietām un demonstrantu novārgušiem bērniem un sievām, brauca gājienam līdz. Veterāni stiepa visu savu atlikušo nabadzību sev līdz, it ka gribēdami palikt Vašingtonā uz visiem laikiem.

Zvaigžņoto karogu priekšgalā šis izmisuma tārps vilkās uz Savienības galvas pilsētu. (Zemes karogu labprāt lietoja pat komunisti par aizsarglīdzekli pret policijas nūjām un asaru gāzi).

Nesa plakātus. Plakāti sedza arī automobiļu kailos dēļus. Nemākulīgā rakstā tur bija sacīts:

»Kur paliek tēvzemes pateicība?«

Un: »Mēs gribam darbu, ne darba namu!«

Visur, kur šī noputējusī, olīvu zaļuma skate gāja garām,

miliču un šerifu uzdevums bija tos stingri turēt kārtībā un cik ātri iespējams novirzīt nākošajā Savienības valstī…

Pievienojoties Misurijas veterānu grupai, Bobs Seldons. kopā ar savu jauno draugu Džeku Terriju ieradās Vašingtonā.

Zemes milzīgās likumdošanas mašīnas — kapitāla un paša prezidenta tuvumā, tā viņi domāja. Tas, tagad iznāks pie viņiem — tā domāja Bobs Seldons — runās ar viņiem, mierinās un palīdzes tiem, kā jau to bija solījis. Nevarēja taču viņš vienkārši tos padzīt, kas, kā viņi teica, zemei izcīnījuši uzvaru…

Nē, teica Bobs, kad citi sāka šaubīties, nē — vajadzēja tikai drusku paciesties, gan viņu prezidents nāks pie viņiem…

Kad veterānu armija bija nonākusi Vašingtonā, pie viņiem neatnāca prezidents Rūzvelta kungs; savā vietā viņš sūtīja valsts milicijas pulkvedi, stipri apbruņotu karavīru bataljona pa vadībā. Viņiem bija pavēle sadzīt veterānus kādas skatei laukumā ārpus Vašingtonas, uzcelt viņiem tur telšu nometni un lietot varu, ja tie gribēs nometni atstāt!«

Turklāt prezidents bija licis pateikt, ka apsvērs palīdzības veidus tikai tādā gadījumā, ja viņi nekavējoties atstās Savienības galvas pilsētu . . .

Tanī laikā visu grupu politiķi izmantoja šo izdevību palielināt savu popularitāti. Par veterāniem, kuri vīlušies un sarūgtināti tupēja savā nometnē, viņi nemaz nerūpējās. Piemānītie upuri viņiem bija vienaldzīgi — svarīgi bija vienīgi sagādāt iespēju viegli rast aģitācijas bāzi.

Jau reiz, 1931. gada 16. februārī, Vašingtonas Kapitolā veco karavīru liktenis bija USA parlamentu debašupriekšmets. Debates bija īsts paraugs politiskās kultūras augstākā stāvokļa »mērkaķu būdai«, tā šo parlamentu nosauca kāda amerikāņu grāmata, kas pusgada laikā parādījās 20 izdevumos.

Toreiz apsprieda »Soldier Bonus Loan Bili« likumu, kas vecajiem USA pasaulēs kara dalībniekiem beidzot dotu jau ilgi solīto pabalstu. Katrai partijai atļāva runāt

20 minūtes. Divdesmit minūtes vecajiem karavīriem, divdesmit minūtes kādam pasaules karam, divdesmit minūtes kādam jautājumam, kas izmaksātu valstij tomēr dažus simtus miljonu dolāru.

Debates norisinājās tik muļķīgi, ka tās citādi attēlojamas, nekā tikai norakstot burtiski protokolus.

Nama runātājs: Ņūdžersijas džentlmenim, misteram Bacharacham divdesmit minūšu runas laiks, Oregonas džentlmenim, misteram Haulejam arī divdesmit minūtes.

Misters Haulejs: Runātāja kungs, es atdodu piecas minūtes Masačusetas džentlmenim, misteram Tredvejam.

Tredveja kungam vienbalsīgi piekrīt, nākt klajā ar savām piezīmēm.

Misters Bacharachs: Lūdzu vienbalsīgu piekrišanu, dot deputātiem piecas dienas laika savu piezīmju sakārtošanai un iesniegšanai.

Priekšlikumu noraida.

Misters Haulejs: Runātāja kungs, nododu trīs minūtes džentlmenim no Illinoisas, misteram Cindblomam.

Mr. Bacharachs: Runātāja kungs, nododu divas minūtes džentlmenim no Viskonsīnas, misteram Frīram, un ceturtdaļminūti misteram Rentsinam no Misisipi.

Tā tas turpinājās.

Gandrīz divās lappusēs sēdes protokolā ir rakstīts, ka abu — demokrātu un republikāņu runas vīri dalīja savu divdesmit minūšu garo runas laiku vismazākās daļiņās līdz pat ceturtdaļminūtei un deva to saviem partijas draugiem. Tad tikai varēja sākties bērnišķīgā spēle, kad deputātu kungi divās, trijās vai pusotrās un ceturtdaļminūtēs izkliedza savus teikumus, lai tad pēc veiktā grūtā darba uzelpojot atkristu atzveltnēs . . .

1936. gada vasarā tie atkal turēja bezgalīgas runas. Viņi debatēja un nobalsoja, un beidzot izspruka pelīte: pieņēma priekšlikumu, ka katram Amerikas pasaules kara dalībniekam jāizmaksā 500 dolāru liela summa, lai viņš — gandrīz divi gadu desmitus pēc kara beigām — sev nodibinātu saimnieciski drošāku eksistenci.

Nieks tik milzīgi bagātai zemei!

Apaļiem trīs miljoniem veterānu izsniedza pusotra miljarda dolāru — tikai daļiņu no tās milzīgās summas, ko prezidents šķieda saviem nelaimīgajiem »New Deel« eksperimentiem.

Vecie karavīri uzmanījās un prasīja, lai naudu izmaksā uz vietas. Tikai tad viņi aiziešot…

Te atkal iejaucās viņu prezidents. Gluži citādi skanēja tā balss kā pirms mēnešiem. Strupi viņš paskaidroja: »Tūlītēja izmaksa? Izslēgts, Noraidīts! Nometne tūliņ jāatstāj, citādi — lietosim varu!«

Savienības karaspēka vienības tēraudķiverēm, ložmetējiem un asaru gāzi apbruņotas, iztīrīja telšu pilsēta un šķietamas epidēmijas dēļ — pielika nometnei uguni; veterānus spieda nekārtībā atiet.

Tā bija prezidenta pateicība.

Dažus mēnešus vēlāk izdeva 500 dolāru bonus.

Kopš tā laika pagājuši daudzi gadi. Punkti olīvu zaļumā ir pazuduši no pestīšanas armijas »bread lines« — »maizes rindām« un Ņujorkas slemu lētajiem dzīvojamiem staļļiem. Lielākā daļa veterānu novilka savus vecos kara mēteļus un par boniem nopirka jaunus uzvalkus. Viņi šodien ubago vispārējās nabadzības pelēkajās civīldrānās. Puse amerikāņu tautas — kā Rūzvelts 1939. gadā pirms savas trešās ievēlēšanas no Baltā nama kamīna teica — ir iestigusi šinī nabadzībā.

APSOLĪTĀ ZEME

Jēkabs Barsimsons no Amsterdamas bija pirmais. Kāds Holandes veikalu draugs rakstīja viņam sajūsminātas vēsstules no nesenās apmetnes Jaunamsterdamas Jaunajā pasaulē; viņš rakstīja par lielajām iespējām, kādas tur atvērtas nopietnai tirdzniecībai, par šīs neizpētītās zemes milzīgajām bagātībām, par upju, mežu, kalnu un tālo līdzenumu neizmantotajam vērtībām.

Pēc šādas vēstules Jēkabs Barsimsons nolēma šo apsolīto zemi uzmeklēt. Tālais jūras ceļš viņu gan biedēja, arī matrožu rupjība, mežonīgās jūras briesmas, vētras un viļņi māju augstumā. Tas viss vēl atradās starp viņu un Ameriku.

Tomēr viņš kādu dienu iesēdās kuģī, kuru viņam ieteica kā sevišķi drošu. Bet sacēlās auka, nāca viļņi un tiem līdzi arī jūras slimība, kas drošsirdīgos jūras braucējus iesvieda kajītes kaktā kā mitras lupatas. Visu veikalu Dievs palīdzēja pārvarēt arī šīs grūtības, un 1654 gada 22. augusta, pēc nedēļu ilga brauciena fregate »Peartree« iebrauca Jaunamsterdamas (tagad Ņujorkas) kuģu ostā.

Jēkabs Barsimsons, samaksājis kapteinim par braukšanu, ēdienu un dzērieniem, izkāpa sauszemē.

Pirmais žīds spēra soli Amerikas zemē. 1654. gada 22. augustā. Vēsturisks datums, jo tajā dienā Jūda sāka iekarot Ameriku, ko tas pabeidz mūsu laikā.

Bija ieradies sagatavotājs. Kabatā viņam bija talismans, dokuments: Amsterdamā lēti pirktās »Dutch Westindia Company« akcijas. Tā bija sabiedrība, uz kuras rēķina notika tirgošanās ar Jaunamsterdamu un jauno koloniju pie Hedzonas.

Viņš bija nodrošināts. Kas viņam varēja atgadīties? Kas viņu varēja izslēgt no zemes bagātībām? Viņš bija akcionārs, līdzīpašnieks, viņam piederēja daļa! Uz tā viņš gribēja atsaukties, ja kāds viņam liegtu ražot.

Jēkabs Barsimsons ilgi nepalika viens. Pēc diviem mēnešiem viņš atveda ar »Iv. Cārls« Jaunamsterdamā 27 žīdus, kas bija mēģinājuši apmesties Brazilijā, bet noraidīti.

Braukšana sagādāja grūtības, jo viņi nevarēja samaksāt prasīto vešanas maksu. Kapteinim bija viņiem jāatņem trūcīgie saimniecības priekšmeti un bezvērtīgās drānas. Divus pasažierus viņš iesēdināja dažas nedēļas JaunAmsterdamas cietumā, līdz citi žīdi viņus izpirka un kapteinim samaksāja.

Arī šie bija uzņemšanu Jaunajā pasaulē iedomājušies savādāk. Jēkabu Barsimsonu vēl neviens neievēroja. Viņa palīgi radīja kolonistos nepatīkamu iespaidu. Gubernators Pēteris Stuivesants ar stingriem noteikumiem ierobežoja iebraucējus, no kuriem viņš gribēja pasargāt savus kolonistus un viņu pirmo pioniergadu grūto, čaklo darbu. Viņš žīdiem pavēlēja noteiktā laikā atstāt zemi.

Viņš paziņoja savu rīkojumu: »Dutch Westindia Company« Amsterdamā rakstā, kurā atrodami ievērojamie vārdi: »Pēc tam, kad man kļuva zināms, ka viņi ar savu izmantošanu un blēdīgajām tirdzniecības metodēm pret kristīgajiem ir apriebušies mūsu valdības iestādēm un citiem lojāliem un uzticīgiem pilsoņiem, un tā no otras puses, pārvalde baidās, ka žīdi viņu iedzimtā slinkuma dēļ kļūs par sabiedrības slogu, mēs atrodam par labāku viņus gluži mierīgi pamudināt uz aizbraukšanu…«

Laikā kamēr pienāca šai izraidīšanai lūgtā kompānijas piekrišana, stingrais gubernators nodarbināja savus nelūgtos viesus lietderīgos darbos. Viņš neļāva tiem tirgoties, nedz arī iegūt zemi, atšķīra tos pēc iespējas no holandiešu kolonistiem, — iedeva viņiem lāpstu un kapli un lika tiem celt vaļņus — aizsargu indiāņu biežajiem uzbrukumiem mazajai apmetnei. Valnis, ko žīdi tik nelabprāt raka, kļuva, kā jau agrāk teikts, par vēlāko Volstrītu — visas pasaules žīdu linanciālo cietoksni!

Drošsirdīgais gubernators Stuivesants pārrēķinājās.

Jaunamsterdamas žīdi sūdzējās Holandē. Vairākiem, to starpā arī Barsimsonam, piederēja sabiedrības akcijas. Valdība neatzina gubernatora stingro rīcību pret pašu akcionāriem un nekavējoties to atcēla. Viņi drīkstēja palikt. Jūda izkaroja savu pirmo uzvaru Amerikas zemē. —

Kopš tā laika pagājuši gandrīz trīs gadsimti. Savienotās Valstis kļuvušas pasaules lielākā žīdu zeme. Nepārtrauktā straumē pāri pasaules jūrai atplūduši tur visas pasaules žīdi. Palestina nav piedzīvojusi tik stipru žīdu ieceļošanu kā USA. Jau dažus gadu desmitus pēc Jēkaba Barsimsona izkāpšanas Menhetenas smailē, viņi atrada ceļu katrā tirdzniecības un aroda nozarē.

Viņi sagrāba valzivju ķeršanu, pārņēma ādu tirdzniecību — ar lielajām briesmām saistītas zvēru medības viņi gan atstāja citiem — protams, tirgojās ar gruntsgabaliem un visu, ar ko vien var tirgoties. Viņi bija naudas aizdevēji, viņi organizēja vergu tirdzniecību no Āfrikas rietumpiekrastes līdz Amerikai. Pirmo līdz šim saglabāto sludinājumu, kurā piedāvā spēcīgus jaunus nēģerus, laidis klajā Ābrahams Pereira Mendes, žīds no Portugāles.

Tikai zināmās Amerikas vēstures laikos pēdējos trīs gadsimtos mēs velti meklējam žīdus.

Proti, kad amerikāņu tauta nodomāja savu apmetņu robežas pārvietot vairāk uz rietumiem. Kad pionieri kulbu ratos šķērsoja indiāņu zemes prērijas, kad vīri dienā strādāja ar cirvi un lāpstu un naktīs stāvēja sardzē ar šauteni rokā, kad viņi pētīja klinšu kalnāju ceļus, kuros varēja lauzt kaklu, spridzināja klintis, līda mūža mežus, cēla dzelzceļus plašajos rietumos, kas toreiz tiešām vēl bija »mežonīgie rietumi«.

Jauno zemes apgabalu apguve norisinājās bez žīdiem. Izredzētajai tautai pietika, ka viņa austrumu lielpilsētās negodīgi tirgojās ar jauno dzelzceļu akcijām, organizēja sliktas pārtikas un nevērtīgu ieroču pievedes apmetniekiem un pārdeva vērtības, kuras kolonisti, liekot savu dzīvību uz spēli, ieguva no jaunās zemes bagātībām.

Viņi neradīja vērtības, bet tirgojās ar jaunā kontinenta pionieru darbu un spējām . . .

Jūda atklāja un iekaroja Ameriku kā viņam apsolīto un izredzēto zemi. Iekaroja plānveidīgi, izmantojot visas iespējas. Šodien ziemeļamerikāņu saimniecības, tirdzniecības, līnanču, mākslu un preses ievērojamākā daļa pieder žīdiem.

Savienoto Valstu prezidentu ielenc nepārraujams žīdu draugu un padomdevēju vainags.

Jūda nepazīst partijas. Demokrāts vai republikānis, tas viņam vienalga. Šodien par Temeni Holu — demokrātu korruptīvo vēlēšanu organizāciju, rīt — par viņas pretiniekiem. Šodien nacionāls, rīt internacionāls; šodien liberāls, rīt komunists; šodien sociālists, rīt kapitālists un parīt abi reizē, bet vienmēr un visur valdnieks, vadonis, noteicējs arī tur, kur citi domā valdīt, vadīt vai noteikt.

Vairāk nekā 70.000 žīdu noteic USA sabiedroto pārvaldi.

Viņi sēž visās vadošajās vietās:

Baruchu un Frankfurteiu, prezidenta intimākos draugus, parādīsim šīs nesaistīto laika attēlu secības nākošajā nodaļā.

Ņujorkas augstākais tiesnesis Zamuels Rozenmanis, tiesnesis Roberts Markss, Maldvins Fertigs, Rūzvelta » Tiesību padomnieks«, noslēdz šo intīmo loku.

Nav iespējams minēt vārdā visus iespaidīgos žīdus, kas nāk atmiņā, tikai pavirši vien aplūkojot amerikāņu pārvaldi.

Ņujorkas pilsētas lielvecākais ir pusžīds Fiorelo Lagardija, bēdīgi slavenais rējējs — vācu nīdējs. Šādas rīcības algas neiztrūka: īsi pēc tam, kad viņš bija palīdzējis ievēlēt savu draugu Rūzveltu, 1937. gadā viņam piešķīra Amerikas žīdisma augstāko goda zīmi — » American Hebrews medaļu, kuru izsniedz par » saprašanās veicināšanu starp žīdiem un kristīgajiem«. Ņujorkas advokāts Zamuels Untermaiers — arī viņš aktīvs pretvācu rīdīšanas sapulču un vācu preču boikota organizētājs — un līnanču ministrs Morgentaus pasniedz viņam šo goda zīmi. Zināmais profesors Alberts Einšteins apsveica viņu garā, izplūstošā telegrammā . . .

Ņujorkas valsti pārvalda gubernators — žīds Herberts

Lēmanis, kas ir rados ar Morgentauu un baņķieriem Zeligmani, Vertheimu, Levisonu, Vārburgu un žīdu banku Kuna, Lebaka un Ko. īpašnieku.

Morgentaua kunga finanču ministrijā četri žīdi strādā par direktoriem, deviņi par vadošiem asistentiem.

Rūzvelta amata otrajā laikā darba ministriju pārvalda sieviete Francis Pērkina, kuras rasiskā izcelšanās ļoti apstrīdama. Nav nosakāms, vai viņa pati ir žīdu cilts'yai ne, taču tie 88 žīdi, kas sēž darba ministrijas augstajos amatos — viņiem arī pieder šķīrējtiesas lēmums amerikāņu strādnieku darba nesaskaņu izšķiršanā — veic savu žīdisko pienākumu.

Tieslietu ministrija maksā 32 augstiem žīdu ierēdņiem bagātīgu algu, komunistiskā vācu ēdēja, Harolda Ikesa iekšlietu ministrijā vienpadsmit žīdi ir prominentās vietās, pieci no tiem — ministra padomnieki. USA diplomātiskā dienesta īsi priekš šī kara izcelšanās atradās 56 Izraēla cilts vīri, starp tiem astoņi vēstnieki un sūtņi; arī tirdzniecības, pat flotes ministrijā tie atrada vietas.

Ja uzmanīgais laikrakstu lasītājs gadījumā brīnītos, cik mazus sodus saņem USA narkotisku vielu tirgoņi, gandrīz vienmēr žīdi, tad viņš sapratīs to, zinot, ka »narkotisku līdzekļu lietošanas kontrole un regulēšana« atrodas komisāra, žīda Jēkaba Anslingera rokās.

Sen vairs nav Vašingtonā noslēpums, ka daudzas prezidenta runas izstrādā un sagatavo demokrātiskās partijās oficiālais propagandas šefs žīds Cārls Michelsons.

Cik stipras bija saites ar Jūdu, kad 1936. gada jaunvēlēšanās amerikāņu tautai vēlreiz vajadzēja uzspiest prezidentu Ruzveltu, rāda īss, diezgan maz ievērots notikums prezidenta ģimenē:

1937. gada 22. aprīlī, drīz pēc vēlēšanām, prezidenta, māti, Zāru Ruzvelti, iecēla par Ņujorkas žīdu biedrības »Jēkabu meitu pajumtes« goda biedreni. Lielvecākais Lagardija pilsētas žīdu draudzes vārdā pasniedza viņai zelta medaļu.

Jau priekš tam, 1935. gada martā Ņujorkas žīdi nospieda un pārdeva piemiņas monētu ar Rūzvelta attēlu vienā pusē, otrā — Dāvida zvaigzni, kuru apvij ebreju burtiem rakstīti vārdi »veselība, bagātība, labklājība«.

Tieši trīs gadus vēlāk, iekšlietu ministrs Ikes turēja runu visiem USA rabīniem. Vienā pašā Ņujorkā ir pari par 1000 sinagogu, daudz vairāk neka kristīgo baznīcu, no kurām 190 ir evaņģēlisku un 430 katoļu. Šajā runā viņš rabīniem lika pie sirds prezidenta trešo ievēlēšanu. »Visiem spēkiem,« beidzās viņa, uzsaukums,.« jāpanāk, tas, ka Savienotās Valstis kļūst par apsolīto zemi.«

Tas kopīgā centībā arī izdevās.

Tikai daži piemēri:

Gandrīz visi gangsteri, kurus valsts prokurors Devi pret Ņujorkas iestāžu gribu noķēra, bija žīdi. Presei nikni kaucot, viņš pats to pasludināja atklātībai lietu iztiesājot.

Volstrīts kļuva par tīri žīdisku lielfinanču gigantisko cietoksni. Amerikāņu banku pārvaldes 100% atrodas žīdu rokās. Cik tālu šīs rokas sniedz, rāda notikums, kas norisinājās 1938. gadā:

Kāda Savienības senāta izmeklēšanas komisija (mums liekas, ka Savienotajās Valstīs šādas komisijas dažādu nekārtību izmeklēšanai sanāk biežāk neka citas zemes) konstatēja bēdīgo notikumu, ka 14 mēnešu laika bez vēsts nozuduši apaļi 400 miljoni dolāru. Šī summa bija atvēlēta Rūzvelta »Ņū dīl« programmas darba apgādei.

Pazudusi — neviens nezināja kur.

Varēja gan sekot tās ceļam no valsts kasēm līdz izmaksai zināmiem uzņēmējiem, lielo valdības projektu realizēšanai. Tad ceļš pēkšņi izbeidzās. Tam pašā acumirklī arī izbeidzās izmeklēšana: izrādījās, ka vairāk nekā 70% šo uzņēmēju bija žīdi!

Gandrīz tanī pašā laikā kļuva zināms, — prese neatrada sakaru starp abiem notikumiem — ka žīdu organizācija »Jewish Distribution Committee» savu apgrozības kapitālu, kas kalpoja kūdīšanai pret Vāciju un vācu preču boikota veicināšanai, ar »nezināmu labdaru ziedojumiem« paaugstinājusi par 90 miljoniem.

Misters Bērvalds, šīs organizācijas vadošais vīrs, gada pārskatā uzsvēra: »Katram dolāram jākļūst par lādiņu pret nācijām . . .«

Visas pasaules žīdi Ziemeļameriku uzskata par apsolīto zemi, vēl vilinošāku par Palestīnu. Ar lepnumu raugās visi, kas cēlušies no »sentēviem«, darbā, ko brāļi veikuši tur — dolāru apsolītajā zemē. Kur vēl citur pasaulē Jūdam ir tāda ietekme? Kur tas tā valda par kulturālo dzīvi — teātriem, filmu, presi, mūziku, literatūru, radio — kā šeit? Kur vēl jaunu nezīdu cilvēku veselu paaudžu audzināšana atrodas vienīgi žīdu rokās, kā piemēram, Ņujorkā, kuras tautskolas, atskaitot dažas, vada žīdu rektori? Kur vēl uz zemes lodes Jūda valda pār financēm, saimniecību, tirdzniecību tik neierobežoti kā Savienotajās Valstīs, kas visai zemei sniedz 65% svarīgāko izejvielu?

Savienotajās Valstīs, kuru vairāk nekā 100 miljoni nezīdu iedzīvotāji nevar aizkavēt, ka viņu zeme kļuvusi par pasaules žīdu »apsolīto zemi«?

NODARBOŠANĀS: SPEKULANTS VOLSTRĪTĀ

1916. gada 20. decembra vakarā toreizējais USA valstssekretārs Lensings paziņoja, ka priekš divām dienām prezidents Vilsons kādā notā vērsies ar miera piedāvājumiem pie karojošām valstīm. »Varbūt,« tā tur teikts, »miers ir tuvāk, nekā mēs to ticam.«

Kāds USA toreiz izplatīts sakāmvārds skanēja: Volstrīts nekā nebīstas vairāk, kā tās dienas, kad sāksies miers. Atskaņas, kādas drīz vien radīja Lensinga paziņojums, ļoti iespaidīgi pierāda šo vārdu patiesību:

Jau otrā dienā Ņujorkas biržā radās milzu panika, Amerikas bruņošanās rūpniecības akcijas krita, un kursu krišanas jūklī šķita izzūdam lielspekulantu cerības uz ilgu kara laiku.

Dažus mēnešus vēlāk gan izrādījās, ka ne visi bruņošanās akciju īpašnieki bija cietuši šīs melnās biržas dienas ievērojamāko zaudējumu. Pretēji: daži vīri laikā no 10. līdz 20. decembrim bija guvuši no citu panikas milzīgu peļņu. To priekšgalā atradās Bernards M. Baruchs, kura »tīrā peļņa« šais desmit dienās bija 6 miljoni dolāru. Tikai viņam un nedaudziem .citiem zināmā Vašingtonas informācija atklāja, ka prezidents Vilsons šo miera notu nekādā ziņā nebija domājis nopietni un īstenībā centās, kā līdz šim Savienotās Valstis, cik ātri vien iespējams, iesaistīt karā Vācijas pretinieku pusē.

Baruchs tātad zināja, ka USA kara rūpniecība atradās jauna, varena produkcijas kāpinājuma priekšā, ka tās akciju krišanu nekavējoties nomainīs atjaunota kāpšana, tā viņš arī tajās dienās iestādīja savu biržas politiku.

Vēlāk kāda ziņkārīga kongresa komisija Barucham jautāja iemeslu, kā viņš gandrīz vienīgais no spekulantiem izglābies no šo dienu panikas. Baruehs, apejot jautājumu par informāciju no Vašingtonas, ar dažiem neko neizteicošiem vārdiem par savu laupījuma apmēru izteicās:

»11. decembrī manā rīcībā bija dažādas akcijas. Laikā no 11. līdz 15. decembrim šīs apmēram 30.000 akcijas pārdevu, un bez tam vēl apgrozīju kādi 25 vai .26.000 akciju «

Milzu apmēru biržas manevrs! Viens vienīgs vīrs pārdod 55.000 akciju par kara konjunktūras augstajām cenām, lai nedēļu vēlāk tās pašas atkal nopirktu par panikas zemajām cenām; kursu starpību, kuru, piem., »United States Steel« akcijas sniedza 13 līdz 20%, viņš bez rūpēm paņēma kā peļņu.

Tas viss varēja notikt, jo Šis Bernards Menese Baruehs bija prezidenta Vilsona intīmākais draugs un padomdevējs, jo viņš desmit dienas pirms citiem zināja, kas notiks, un viņam bija pietiekami maz sirdsapziņas šīs slepenās politiskās zināšanas pārvērst personīgā financiālā peļņā.

Rodas aizdomas — iedomājot prezidenta intimitātes augsto pakāpi — ka Vilsona skaistā, bet negodīgi liekulīgā miera nota starp citu kalpoja arī mērķiem: līdzēt Barueha kungam veikt milzīgo, bezrūpīgo biržas manevru . . .

Nav teikts par daudz, jākonstatē šādi fakti (amerikāņu notas to jau darījušas visai bieži):

1915. un 1916. gadā nebija Savienotajās Valstīs otra vīra ār lielāku varu un iespaidu kā žīds Bernards M. Baruehs, otra, kas līdzīgi viņam noteiktu Amerikas likteni. Arī prezidents Vilsons ne, šis lellis blēdīgo žīdu rokās.

Amerikāņu tauta bija pret karu. Līdzīgi šaidienai, tā negribēja piedalīties Eiropas tautu cīņā, bet gan tikai noskatīties.

Tauta bija pret karu. Pret tautu bija Bernards M. Baruehs, tā žīdiskais piedēklis un viņa iespaidā esošais prezidents Vilsons, kas ar amerikāņu tautā labprāt dziedātās dziesmas:

»1 did not raise my boy to be a soldier« (»Es neaudzināju savu dēlu, lai tas kļūtu kareivis«) skaņām lika otro reizi sevi ievēlēt prezidenta amatā, tā apliecinot viņa atklāti pierādītās neitralitātes politikas pareizību, bet tanī pašā laikā kopā ar kara daudzpelnītājiem bija izšķīries visdrīzākā laikā iestāties karā.

1915. gadā Baruehs kļuva kādas «padomdevējas komisijas« galvenais kungs un noteicējs, kuras nolūks bija sagatavot USA iesaistīšanos pasaules karā.

Šai 1915. gadā, kad amerikāņu tauta nepārprotami paziņoja savu stingro gribu no kara izvairīties, minētajā komisijā izstrādāja plānus amerikāņu kara rūpniecības mobilizācijai. Jau šajā 1915. gadā — svarīgi vienmēr to atcerēties — Vilsons slepenībā nodeva savam draugam Barucham visu valsts izpildvaru, kā arī varu pār visām Amerikas dzīves nozarēm.

Viņam pakļāva gandrīz 400 rūpniecības nozares — daudzās viņš pats piedalījās ar kapitālu! Viņš noteica preču cenas, izšķīra rūpnīcu darba pārtraukšanu, citu valsts naudas pasākumu Izbūvi, viņš pats valdīja pār veselas valsts kapitāla spēku.

Tā nav pretžīdu propagandas izdoma. Pats viņš vēlāk kādas USA kongresa komisijas priekšā atzinās:

»Man karā bija lielāka vara nekā kādam citam, tas ir, bez šaubām, tiesa … Es atbildēju un izšķīru, kas un kā uzturēs armiju un floti, vai dzelzceļu pārvaldes un sabiedrotie to un to saņems vai nesaņems, vai ģenerālis Olenbijs dabūs lokomotīves, vai tās lietos Krievija vai Francija…«

Viņam bija vislielākā vara, pie tam viņš kļuva arvien bagātāks un bagātāks. Nekad nenoskaidros, cik īpaši viņš pasaules karā nopelnīja: bet zināms, ka šai cīņai beidzoties, viņš savu mantību bija daudzkāršojis.

Lēsi samaksāja amerikāņu tauta. Kā vienmēr, tā arī šodien. Kā pierādījumu mēs atkal varam minēt kādu svarīgu amerikāņu balsi:

1934. gada 27. jūnijā Ziemeļamerikas parlamenta banku un linanču komitejas priekšsēdis, republikānis Mekfedens paskaidroja: »Kopš lielā pasaules kara mums nav bijis vairs valdības, kurā Bernards M. Baruehs nebūtu padomdevējs politikā, saimniecībā un linancēs. Un katra valdība, klausot viņa padomiem, gāzās arvien dziļāk chaosa.«

Bagāti kļuva tikai Baruchs un tā piedēklis.

Tagad acumirkli jāpadomā, lai sev noskaidrotu grotesko spēli. 1914. gadā Baruchs iegūst varu. Pēc gandrīz 20 gadiem Mekfedens paskaidro, ka tas vienmēr vēl valda. Un šodien, vēl pēc septiņiem gadiem, šis pats vīrs vēl vienmēr ir aukliņu raustītājs ziemeļamerikāņu politikas kulisēs.

Prezidenti bija nākuši un gājuši. Vilsons, kuru Baruchs žīdiskās kohortas priekšgalā (amerikāņu miera delegācijā bija 117 žīdi!) pavadīja uz Versāļu, tur to vairs neizlaižot no nagiem, bija miris vientuļš un tuvu ārprātam. Hārdings, tā pēcnācējs — saistīts liela stila finanču skandālā — pēkšņi mira dīvainos apstākļos. Kūlidžs pieredzēja amerikāņu »prosperity« labklājības lielo viltus ziedu, Hūvers lielo sabrukumu pēc »Melnās piektdienas«, beidzot Franklins Delano Rūzvelts, lielais Baltā nama acu apmānītājs, deva bez ierunām katru prasīto vēlēšanu solījumu, lai pēc vēlēšanām to aizmirstu un lauztu. Jau trešo reizi amerikāņu tauta ir padevusies viņa sirēnu skaņām.

Visiem Bernards M. Baruchs »deva padomus«. Viņš arī šodien atkal ir USA noteicošais kara kūdītājs. Viņš neatrodas nekādā valsts amatā, viņš grib būt » vienkāršs pilsonis, ko prezidents pagodina ar savu draudzību.«

Bet kur gan citur, atskaitot diktatora Rūzvelta Ameriku, var notikt, ka »vienkāršs pilsonis« bez amata un atbildības drīkst aizstāt prezidentu? No visdrošākiem avotiem mēs zinām, ka tas notiek — 1937. gadā žīdu laikraksts »American Hebrew« paziņoja, ka prezidents drīz došoties garākā atvaļinājumā un misters Baruchs esot izredzēts viņu aizstāt…

Baruchs un atkal Baruchs. Šodien tāpat kā toreiz. Dod padomu un vada prezidentu, kas, saucot pēc miera, gatavojas karam, šodien tāpat, kā toreiz. Un šodien, tāpat kā toreiz, amerikāņu tautai — cik tālu viņa par to informēta — nav nekas pie tam sakāms. Tautai jāpiecieš Barucha kungs, kas labprāt pats sevi sauc par »USA Dizraēli«, bet par kuru citi, to visnotaļ pazīstot labāk, teic: »USA Jūdas zemes soģis.«

Viņa rokās pat tāds Rūzvelts ir tikai mīksts vasks. Ja ne Baruchs, tad noteikti klāt ir Fēliks Frankfurters, kādreizējais kara ministrijas valsts sekretārs (pasaules kara laikā), vēlāk Hārvarda universitātes profesors un tagadējais augstākais USA savienības tiesnesis, viens no deviņiem visaugstākajiem zemes tiesnešiem, kuru priekšsēža vieta viņam kādu dienu ir droša.

Divpadsmit gadus vecs, kopā ar savu tēvu, drēbju žīdu un sinagogas kantoru Mozu Frankfurteru 1890. gadā no Vīnes ieceļojis Amerikā, viņš tagad pieder pie prezidenta intīmajiem draugiem. Protams, atklātībā viņš netēlo nekādu lomu; viņš neļauj Rūzveltam, kā to labprāt mēdz, sevi sūtīt uz ārzemēm par kāda jautājuma speciālnovērotāju; viņš neizstrādā mazās runas priekšnesumiem pie Baltā nama kamīna; vēlēšanu laikā viņš necīnās par savu draugu. Bet viņš vienmēr ir klāt, darbojas tumsā, un zinātāji paskaidro, ka viņa iespaidu uz prezidentu nemaz nevar pārvērtēt. Viņš arī ir Rūzvelta »smadzeņu tresta«, šīs mazās, bet ārkārtīgi spēcīgās organizācijas ar intimajiem, bezatbildības padomdevējiem visos politiskos, saimnieciskos un tiesiskos jautājumos, atradējs un dibinātājs.

Jau pasaules kara laikā Frankfurters ar Rūzveltu bija draugos; toreizējā flotes ministra uzticamākais balsts. No tā laika viņu politiskās gaitas cieši savijušās viena ar otru. Šodien viņš ir neoficiāls Rūzvelta »personāla šefs«. Viņa ieteikumu USA uzskata par absolūti galvoto līdzekli iegūt labi atalgotu, iespaidīgu vietu politiskajā vai arī saimnieciskajā laukā. Pat analfabēts varētu kaut kas kļūt, ja vien viņš parādītu Frankfurtera ieteikumu . . .

Šis vīrs sāka plānveidīgi visas svarīgās un vispār sasniedzamās vietas valstī, pildīt ar saviem (žīdu) ļaudīm. Viņš izvēlējās valsts sekretārus, bet arī katram mazajam darbvedim svarīgā vietā viņš veltīja tādu pat uzmanību. Lai vienmēr pie rokas būtu vajadzīgais skaits kandidātu, viņš nodibināja pat savu īpašu »aģentūru«, kura darbojās ar izkārtni: »Mazturīgiem jauniem advokātiem palīdz atrast vietu.« Ne mazāk kā 130 lielāko daļu žīdu juristu viņš līdz 1930. gadam novietoja svarīgās vietās; tagad viņu skaits būs jau krietni pavairojies. Šeit būtu maza izvēle:

Džems M. Lendis — vērtspapīru un valūtas komisijas priekšsēdis.

Benjamins Kohens — kādreizējais »New Deal« svarīgākais teorētiķis, šodien Rūzvelta uzticības vīrs pie jaunā USA vēstnieka Londonā.

Dēvids Lilientāls — valsts projekta direktors Tennesi ielejas izmantošanai.

Herberts Feiss — saimniecības padomnieks ārlietu ministrijā . . .

Nav nozīmes, ka pirmais prezidents Rūzvelts, vecais džungļu jātnieks Teodors, kam arī šis Fēliks Frankfurters piedāvāja savus pakalpojumus, to enerģiski noraidīja — viņa komunistiskās pārliecības dēļ USA viņu bieži sauca par »Kārļa Marksa profesoru«. Pašreizējais Rūzvelts nav tik izvēlīgs; viņš šim slēptajam boļševikam deva brīvu ieeju Baltajā namā, ko tas varēja lietot dienu un nakti.

Frankfurtera skolnieki, viņa »mazturīgo advokātu« aģentūras audzēkņi, atklātībā veikli pārstāv sava meistara plānus un uzskatus, kas pats labāk paliek aizsegā. Tā, piemēram, par vīru ar labāko informāciju Savienības galvas pilsētā uzskata viņa mīļāko skolnieku Tomasu Korkorānu; pēc Frankfurtera norādījumiem viņš rausta neskaitāmas aukliņas. Viņa specialitāte ir »apstrādāt« nepatīkamus deputātus, kas savā zemes interešu politikā negrib vadīties no žīdiem. Nodarbošanās šim Korkorānam nav, ja vien par tādu neskaita viņa Rūzvelta galma nerra amatu. Prezidenta uzjautrināšanai viņam jādzied dziesmas un jāstāsta joki. Bet viņa iespaids ir liels.

Kad jāpieņem svarīgi lēmumi, Frankfurters bieži dienām ilgi telefoniski savienots ar Rūzveltu, Kā ļaunais gars viņš tad parādās Baltajā namā, un neviens kalpotājs neiedrošinājās vairs sargāt noslēgtās slepeno konferenču telpu durvis. Kad jāpieņem lēmumi, tad tie ir Frankfurtera garā, tā vīra iespaidoti, par kuru reiz ģenerālis Džonsons (kuram tas jāzin, jo viņš taču reiz bija pirmais Ņū Dīl administrators) teica:

»Radikāls politiķis, kas valdību nepārtraukti virza uz kreiso.«

»Uz kreiso«, USA nozīmē tik daudz, kā: Pret autoritārām valstīm, īpaši pret Vāciju! Baruchs un Frankfurters. Divi vārdi, kas reprezentē milzīgu varas koncentrāciju. Viņi nav vienīgie žīdi Rūzvelta draugu pulkā. Vienmēr no jauna USA parādās viņu rases piederīgie, vienmēr jaunā vārdā, jaunā sejā, jaunā maskā. Galu galā tie vienmēr būs tie paši veikalnieki, tie paši kara kūdītāji, labuma meklētāji, kam miljonu dzīvības un veselu tautu laime nenozīmē neko, un kuru mērķis ir vienīgi pašu peļņa un rases cīņa pēc varas.

Nav nevienas amerikāņu dzīves nozares, kurā viņi nevaldītu; sākot no prezidenta un beidzot ar pēdējo sekretāru, viņiem paklausa USA politiskā pārvalde.

Ar Franklīnu Delanp Rūzveltu Jūda pabeidza Amerikas iekarošanu. Viņa svarīgākie eksponenti ir »Kārļa Marksa profesors« Frankfurters un sirmgalvim līdzīgais Bernards M. Baruchs, kas (»Chicago Tribune« to ziņo 1935. gada 25. septembrī) reiz paskaidroja:

»Man šķiet, ka nacionālais lepnums ir tikai muļķību kaudze.«

ŠĶĪVIS BEZDARBNIEKU VIRAS

?

Rentonā no vilciena izkāpis un izgājis piestātnes priekšā, Džo Vorens satrūkās. Viņš zināja, ka tādā milzīgā streikā, kas paņēmis veselu raktuvju apgabalu, neiet tā, kā uz 5. avēnijas miljonāra mājas parketa: kalnrači nebūt nedomā, ka viņus glāstīs ar samta cimdiem.

Ja Savienotajās Valstīs streiko, tad arī skaidas lec. Tas viņam bija skaidrs.

Tomēr viņu pārsteidza tas, ko viņš tagad redzēja. No raktuves cecha izejas līdz piestātnei stāvēja divās garās rindās smagi apbruņoti vīri, līdzīgi dzīvam žogam. Starp abām šīm rindām, kas atradās tikko divu metru atstatumā ar muguru viena pret otru, uz piestātni vilkās melni, ogļu putekļiem klāti vīri. Ārpus žoga viļņoja daudztūkstošgalvaina ļaužu masa — mēma, bez kādiem saucieniem; tikai neskaitāmo tūkstošu kāju švīkoņa uz laukuma akmeņiem liecināja, ka šis cilvēku pūlis vēl ir dzīvs.

Džo zināja, kas notiek. Viņš to bija redzējis nedēļas apskatā un lasījis aprakstus laikrakstos. Tomēr tagad, kad viss norisinājās tik taustāmi tuvu viņa acu priekšā, viņš juta satraukumu.

Tur bija trīs grupas:

Apbruņotie — »Iron and Coal Police« — »dzelzs un ogļu policijas« vīri. Tos algoja un uzturēja privātie mīnu un raktuvju īpašnieki, tiem bija arī valsts policijas varas tiesības. Milzīga auguma vīri, labi baroti, gumijas nūjām rokās, atvērtu revolvera maksts atvaru. Katrs astotais vai desmitais turēja ložmetēju padusē.

Garā melno vīru rinda, kas gāja caur policistu žogu, bija »streiklauži«. Vīri no citiem iecirkņiem, kas gribēja strādāt. Viņi atbrauca speciālvilcienos agri no rīta un vakaros atkal aizbrauca; dienā tie strādāja policijas apsardzībā. Džojam šķita, ka viņi nejutās sevišķi labi; bikli un salīkuši līda vīri uz priekšu.

Beidzot pūlis — streikotāji kalnrači. Tie netrakoja, nedraudēja aiz policistu mugurām ejošiem strādniekiem; viņi stāvēja klusēdami, raugoties policistos, kas bija ar seju pret viņiem un kam aiz muguras gāja strādājošie ogļrači. Pūlim šķita, ka tie bija ielauzušies viņu tiesībās.

Džo stāvēja un skatījās. Tā bija pārsteidzoša aina — šis klusētājs pūlis dzīvo žoga mietu priekšā.

»Nu, cilvēk — ej! ka līdz vakaram tiekam galā… sāksim ar viņu dzīvokļiem . . . šeit jau nekas nenotiks . . . «

Džo sāka iet; viņš stiepa divas smagas rokas somas; stiprā siksnā pār plecu karājās bieza ādas soma. Vīrs, kas nupat viņam piegrūda — bija viņa šefs, resns, mūžīgi sviedrains vīrs ar valzivju bārdu, tagad jau nemodernu, jo pēdējais to valkāja vecais Tedis Rūzvelts (USA prezidents, 1901.—1909.). Šis vīrs saucās Bills Herisons, neskaitāmo draugu par »tauko Billu« sauktais, pēc amata fotogrāfs un lielā Ņujorkas laikraksta štābā viens no visvairāk meklētajiem kameras vīriem. Cilvēks, kas nebīstas uzņemt pašu sātanu elles valstībā, un kas bez bailēm dotu slīkonim aizkustinošu pozi, vai iespiestu tam rokā sava laikraksta eksemplāru. To darīja uzņēmuma labā, par kuru viņš tad vēlāk teica, ka tas ir «nice« — »jauks«.

Kādā dienā Džo Vorens, kādas Ņujorkas vairuma tirgotavas atlaistais pārstāvis, bija atradis »tauko Billu«. Tā kā viņam nebija cita »job«, un viņš citādi nevarēja uzturēt savu mazo sievu Marionu un sevi, viņš ātri pieņēma piedāvājumu. Tagad viņš tāpat kā toreiz Ņujorkā, stiepa divas rokas somas; tikai šodien tajās atradās kameras, filmas, statīvi, starmeši — elektriski skūšanas aparāti, vairāk vai mazāk slavenu vīru bronzas bistu un tamlīdzīgu novitāšu vietā; ar tām viņš vairs neskrēja bezgala garajās Ņujorkas ielās, no apakšzemes dzelzceļa uz gaisa dzelzceļu, no Menhetēnas līdz 42. ielai. Tagad viņš stiepa savu nastu no redakcijas uz piestātni, no piestātnes uz policijas galveno mītni, uz Hobokena kuģu piestātni, pa Brodveju šurp un turp, beidzot uz ātrvilcieniem, kas aizveda viņu un viņa tauko šefu visur tur, kur pēc šī kunga domām priecīga vai bēdīgs notikums, laime vai nelaimes gadījums, bez kavešanfis uzņemti, deva daudz naudas.

Džo stiepa somas, statņus un visas nastas. Bills Herisons daudz ja uzkāra sev uz krūtīm elegantā ādas siksnā mazu roka kameru. Viņš to sauca par darba sadali.

Šajā dienā viņi atbrauca Rentonā, mazajā raktuvju pilsētā pie Pitsburgas, uzņemt lielo kalnraču streiku, kas kopš dažiem mēnešiem pārņēma gandrīz visu Pensilvaniju. Kamdēļ tas radās, to Džo nezināja. Šais ogļu apgabalos gandrīz bez pārtraukuma streikoja apaļus 14 gadus.

Tas sākās jau 1924. gadā. USA kalnraču organizācija »United Miners« izsludināja atsevišķus streikus, kuriem līdz 1928. gadam pievienojās ap 200 000 kalnraču — neliels skaits, ja ievēro, ka tā vēl nebija puse toreizējo »junaitid mainers« organizēto kalnraču — par neorganizētiem nemaz nerunājot. Konjunktūras viltus zieds arī šeit klāja nepatiesības plīvuru pār apstākļiem, kas jau toreiz bija slēpjami.

»Melnā piektdiena« un biržas panika šo plīvuru nesaudzīgi sarāva. Arī ogļu raktuvēs slīdēja viss uz leju. USA desmit tūkstoš miljoni bezdarbnieku pa daļai var pieskaitīt sev Pensilvanijas un Montanas melno pilsētu kalnračus. Raktuvju koncerni, protams, nelaida garām izdevību ievērojami pazemināt cenas, strādniecības protestiem atbildēt ar masu atlaišanām un tanī pašā laikā izdarīt tik paātrinātu raktuvju technizēšanu, ka pēc viņu pašu izteicieniem, arī normālos laikos 200 000 »miners« būtu lieki.

Tam vēl nāca klāt, ka starp USA ziemeļu un dienvidu ogļu apgabaliem radās konkurences cīņa. Dienvidu raktuvēs producēja lielus daudzumus ar ļoti mazu darba algu un ar visiem augstiem transporta izdevumiem, sūtīja tos uz ziemeļiem, kaut arī ziemeļos producēja daudz ogļu.

Sekas bija cenu krišana, kam sekoja algas; milzīgu ogļu daudzumu uzkrāšana noliktavās noveda atkal pie cenu un algu krišanas — un cietējs vienmēr bija strādnieks.

Demokrātija tam nesniedza valsts palīdzību un raktuvju īpašniekiem atstāja pilnīgi brīvas rokas. Dabiskā atbilde, pēc tam, kad visi protesti un sarunas palika bez panākumiem, bija streiks; drīz visas Pensilvanijas saimnieciskā dzīve liesmoja ugunīs . . .

Lai streikotāju partijas samierinātu, Rūzvelta valdība nesolīja mierīgus darba apstākļus, nepalīdzēja kalnračiem uzstāties par savām algas tiesībām.

Viņa vispār neuzsāka neko, lai darītu streikam galu. Aizstāvot strādnieku prasības, Rūzvelts sakaitinātu savus labākos draugus — lielkapitāla reprezentantus — tiem palīdzot, viņš stipri samazinātu tik grūti iegūto popularitāti miljonu vēlētājos.

Tā viņš nogrūda rokas streika karstajās ugunīs, bet inscenēja, lai novirzītu no savas zemes smagi satricinātās saimnieciskās dzīves uzmanību, ārpolitisku kara gājienu!

Viņš uzdeva savam draugam Lagardijam Ņujorkā veselu virkni kūdīšanas runu pret Vāciju; puszīdam pievienojās kardināls Mundeleins. Veica tirdznieciski politisku spiedienu pret Vāciju, un šīs lielās programmas beigās Rūzvelts pasludināja Japānu par »uzbrucēju« tālo austrumu konfliktā ar Ķīnu.

Pensilvanijā, Ohaijo, Montanā tanī laikā dega streika ugunis . . .

» Taukais Bills« šinī 1937. gada dienā atbrauca Rentonā, neglītā, netīrā, putekļainajā pilsētā pie Pitsburgas, lai uzņemtu streiku. Ko viņš un viņa nastu nesējs Džo Vorens tur redzēja, tas satricināja.

Streikotajiem, kā parasts, bija jāatstāj viņu raktuvju dzīvokļi cechu territorijā, no tiem viņus ar varu izdzina raktuvju policija. Vesela strādnieku armija palika bez pajumtes vienas nakts laikā — ar sievām un daudziem bērniem.

»Kur tad viņi tagad mitinājās?« vaicāja Džo līdzjūtīgi kādam vīram, kam likās esam ap četrdesmit gadu, bet izskatā jau bija sirmgalvis.

Tas stāvēja »breadline« — »maizes rindā« tukša veikala priekšā, kura netīrajā logā blakus dievbijīgu rakstu izlasei karājās plakāts.

»Nāc iekša, kāds tu esi!«

Reliģiskas sektes »ēdienu nams« te izsniedza šķidru viru, cerēdams tādā veidā gūstīt dvēseles.

Tur stāvēja kāds simts «cilvēku. Tie nedrūzmējās, nelamājas, nesūdzējās par savu likteni, par kapitālistiem, par prezidentu. Viņi stāvēja klusēdami. Gluži klusi. Nožēlojami, nelaimīgi cilvēki. Sejā rakstītu rūgtu trūkumu, bada iz|odzitiem ceļiem, drānās, par kurām pat krāmu žīds nedotu ne piecus centus.

Pamesti, izmisuši cilvēki, kuru »lēno miršanas procesu šad un tad pārtrauc šķīvis viras« — kā, to redzot, reiz kads teica . . .

Četrdesmit gadus vecais sirmgalvis, kuram Džo bija vaicājis par dzīvokli, rādīja aiz sevis brīvā laukuma galā dēļu kaudzi.

»Tur — ejiet vien mierīgi turp -tur viss ir atvērts . . . nav vairs nekā, ko mums varētu zagt…«

Dēļu kaudze izrādījās par garu baraku virkni. Arodbiedrības celtas tās deva pajumti tikai mazākajai daļai.

Bēdīgas dēļu būdas, kurās ziemā pūta ledus vētra; vasarā tas bija elles perēklis. Vienā vienīgā telpā mitinājās piecu, sešu bērnu ģimenes; laikraksti, klāti uz sapuvušām grīdām, aizstāja gultas. Ūdens atradās akā, no kuras tas tecēja netīrs, nefiltrēts, tikpat netīrā silē. Blakus primitīva ateja, ar kuru bija jāpietiek veselai baraku virknei.

Lietus izskaloja būdas. Pār katru jumtu plētās epidēmiju briesmas. Izkaltušas sievietes, izbadojušies bērni — izstumti cilvēki…

Vēl darbā esot, tie katru gadu kārtīgi iemaksāja savu arodbiedrību kasēs naudu, lai būtu atbalsts trūkuma gadījumā, jo citu zemju sociālo apdrošināšanu pasaules bagātākā zeme nepazina.

Palīgs trūkumā bija tāds:

Arodbiedrība izmaksāja streikotājiem pabalstu ģimenei nedēļā 1 1/2 dolāru! Tā stāvēja rakstīts programmā. īstenība pabalstus maksāja ļoti nekārtīgi, tā kā ģimenēm ar trim un vairāk bērniem kādreiz četras nedēļas bija jāiztiek ar 11/2 dolāru — 6,30 markām!

»United Miners« »prezidents« misters Levis — mūsu dienās tuvs Rūzvelta draugs — saņēma no tās pašas kases 12 000 dolāru gada algas, klāt vēl tādu pat summu »izdevumiem«, turpretimcitiem arodbiedrības darbiniekiem bija jāiztiek ar 30 vai 50 dolāriem dienas algas. Kalnraču arodbiedrības pārvaldes aparāts 1937. gadā norija apaļus 750 000 dolārus algās vien!

Posta baraku sādžās Rentonā vai Olegēnijā, vai kā ogļu apgabala pilsētas sauca, redzēja policistu rindas. Starp tām gāja bailīgie, nospiestie, »labprātīgie darba darītaji«, citu iecirkņu bezdarbnieki, kurus īpašnieki salīga. Bēdīgi, izsalkuši, klusi izmisuši cilvēki stāvēja »maizes rindās«:

Tie bija skati, kas šinī lielo streiku gadā iezīmēja visu USA ogļu apgabalu seju. Trūkums, posts un bezcerība ievilka šai sejā dziļas rievas.

Volstrītā turpinājās biržas spēle ap miljonu likteņiem; katru dienu apgrozījās divi, trīs un vairāki miljoni akciju, pārejot no viena īpašnieka pie otra, kas varbūt jaupec piecām minūtēm tās iegrūda trešajam — un katram šai spēlē bija ienākums un profits.

Varbūt neviens no šiem spēlētājiem nezināja, kur īsti atradās tās raktuves, kuru daļas viņš nupat pirka un pārdeva — kāda bija tā ierīce, kurā dzīvi cilvēki strādāja dziļi zem zemes, kas ar šiem cilvēkiem notika, ja īpašniekiem patiktu apturēt uzņēmumu, tamdēļ, ka viņi jau bija pietiekami pelnījuši…

Neviens arī neko par to nedotu, ja viņam aizkustinoši tēlotu izmisuma cīņu, kas viņa zemes strādniekam bija jāizcīna savas eksistences dēļ.

Vai tad viņi nedzīvoja brīvajā zemē, kur katrs varēja pelnīt, cik gribēja un varēja, arī ja peļņa būtu simttūkstošu nelaime? Kas varēja kavēt raktuvju īpašnieku aizvērt cecha vārtus, lai ar rakšanas pārtraukumu paaugstinātu cenas?

Tiesa, tiesa — badoties ir rūgti un dzīvot bez pajumtes — nepatīkami.

Var arī — lai pildītu cilvēka pienākumu — kaut kādā veidā palīdzēt bezdarbniekiem… lūdzu, nevienam tas nav liegts . . . var ari cilvēka pienākumu savienot ar ienesīgu »Publicity«, ar reklāmu, kura Savienotajās Valstīs vienmēr ir īstajā vietā, kā to darīja tās cēlās dvēselei, kas toreiz Ņujorkas austrumos, 4. ielā sarīkoja banketu par labu bezdarbniekiem« (Unemployed Banquet); tajā satikās moskovītu »Internacionālās strādnieku palīdzības« organizatori un lielkapitāla pārstāvji… protams, ar attiecīgas preses piedalīšanos.

Smalki iespiestajā ēdienu kartē šāds »menu«:

Bezdarbnieku vira (Soup unemployed).

Sausa maize.

Tase kafijas.

Šis joks maksāja desmit dolārus — summa, ko vakarā katrs šis naudas firsts nepaskatoties iemeta naktslokāla puķu meitenes groziņā.

Tātad lēta izdevība tēlot labdara lomu! Tomēr šinī banketā ēst šķīvi »bezdarbnieku viras« ieradās tikai četrdesmit cilvēki. Neviens vairāk. Katrs maksāja 10 dolārus. Ja šīm veselīgajām pusdienām noteiktu īsto cenu — 5 centus, tad ar ienākumu varēja vienu reizi »pāēdināt« astoņus tūkstošus bezdarbnieku!

Astoņus tūkstošus no apaļiem desmit miljoniem!

Volstrīts pārspēja sevi — uzrāpās labdarības kalngalā. Tanī pat laikā kāds Ņujorkas lielbaņķieris pasludināja šādu gudrību:

»Peļņa mums nesniedz vairs nekādu prieku. Nauda nāk mums pat tad, kad guļam, un mēs nezinām, kur to likt.. «

MĀNU VALSTS KARALIS

?

Tas bija 1933. gada maijā. Tajā nemiera un vēlēšanas trokšņa laikā, kad jaunais prezidents Franklīns Delano Rūzvelts un viņa raibā draugu sabiedrība uzlocīja piedurknes, lai nostādītu Ameriku uz galvas, dotu tai jaunu seju un redzētu, cik naudas šāds eksperiments izspiež no tēvoča Sama kabatām.

Visās USA iestādēs, visās Vašingtonas iestāžu telpās, pilsētas valdes biroja attālākajās nodaļās, kuru eksistenci nodokļu maksātājs pat nenojauta, kaut arī viņam tie jāuztur — sakravāja ceļa somas. Ierēdņi, kas četrus gadus ilgi sēdēja pie siles un nemira badā, tagad devās ceļā. Jauni ļaudis stājās vietā — jaunā prezidenta nepārredzamais draugu pulks: vēlēšanu palīgi, biedrību un organizāciju priekšsēži, kuri savus biedrus vienkārši aizsūtīja uz Rūzvelta vēlēšanu, līdzskrējēju un siekallaižu divīzija. Tie visi tagad nāca un prasīja savu algu. Visi to arī saņēma. Viens vairāk, otrs mazāk, viens ieguva labi samaksātu posteni, otrs mēreni atalgotu šerifa palīga vietu Arizonā, Visi tika atalgoti par savu uzticību uz valsts rēķina un ar tiem dolāriem, kuri ripoja no tēvoča Sama kabatas. Lielākā daļa to, kas tagad saņēma labās vietas, pazina viens otru. Tie jau ilgi piederēja jaunajai prezidenta kliķei; amatu sadali tie bija veikuši, pirms vēl demokrātijas ēzelis — Rūzvelta partijas emblēma, — kā uzvarētājs skriešana bija meties pie valsts siles.

Tikai garo, vārgi izstīdzējušo, slimīga paskata vīru, kas atbrauca no Ņujorkas, lai pārņemtu Savienības pabalstu resoru, nepazina gandrīz neviens. Viņu redzēja reti. Taču Džese Aisidors Strauss, vecs Volstrīta vīrs un Rūzvelta draugs, viņu ieteica, tātad varēja apmierināties. Šis vīrs bija allright. Viņš bija savējais . . .

Jovas valsts seglinieka dēls Harijs Hopkinss nebija sapņojis, ka lēciens politikā viņam tik spīdoši atmaksāsies. Viņš bija apmeklējis provinces skolu, piesavinājies diezgan labas zināšanas un aizceļoja pēc tam līdzīgi daudziem citiem jauniem vidus rietumu iedzīvotājiem uz austrumiem. Viņu vilināja lielās pilsētas, milzīgās tirdzniecības metropoles: Filadelfija, Bostona, Baltimore, bet visvairāk Ņujorka. Tur bija vēl iespējams neparastā veidā tikt pie naudas un bagātības.

Harijs Hopkinss nemeklēja ilgi īsto nodarbi. Viņš neeksperimentēja, nelēca kā daudzi citi viņam līdzīgi no vienas vietas otrā. No paša sakuma viņš specializējās kādā diezgan attāla nozarē, kura viņam šķita pietiekami ienesīga:

Viņš organizēja savu tautiešu postu.

Pirmo vietu viņam piešķīra » Nabadzības remdinātājas biedrības« biroja. Šai vietā alga nebija liela — 40 dolāri mēnesī. Bet viņš bija vēl tikai jaunākais cīnītājs ar nabadzību, pēdējais garo kāpņu zemākajā kāpē, kāpē, kas cīņā pret citu trūkumu dūšīgajam cīkstonim noderēja kā balsts.

Viņš kāpa uz augšu.

Skanošas runas, kuras viņš turēja par postu Bauerijā, šai Ņujorkas robežā starp nabagiem — tiešām nabagiem — un bagātiem, paēdušiem, pievērsa viņam uzmanību. Viņš pievienojās sociālistiskai kustībai. Kā ierakstītu biedru to priekšniecība netraucēja. Gluži otrādi: bija labi izstiept taustekļus visās nometnēs. 25 gadus vēlāk, Savienības senāta komisijai par šo lietu vaicājot, Hopkinss jau sen bija aizmirsis šo nepatīkamo starpgadījumu.

Viņš kļuva sekretārs »bērnu labklājības iestādē». Tas bija jau vairāk. Viņu pazina Ņujorkas pilsētas valdē; viņam pareģoja nākotni, ja viņš tikai paliktu šajā nozarē.

Sākās pasaules karš. Viņu atbrīvoja no karaklausības vājas redzes dēļ. Viņš palika savā parastajā darbā, organizēja telpas Sarkanam Krustam, ierīkoja kantīneš — protams, vienmēr Savienotajās Valstīs, ne bīstamajā Eiropā — sarīkoja vākšanas un atvadījās no lazaretēm, kas devas uz Eiropas fronti.

Tā viņš gāja pa kāpnēm augšup. Viņš bija diezgan gudrs, neapmierinājās ar šo maz kāroto nodarbību vien, un tā kā viņam gandrīz nebija konkurences, viņš pārdzīvoja dažu labu Ņujorkas pilsētas lielvecāko. Alga kļuva lielāka. Hopkinsa ģimene — sieva un divi dēli — pārgāja dzīvot Ņujorkas smalkākajā kvartālā. Bauerijas trūkumu viņš pazina tikai vairs savos aktos rakstāmgaldā. Viņš bija nonācis tur, kur politika kļūst ienesīga — viņa labklājības darbs sen jau bija pārvērties politikā. Tagad viņš jau runāja par saviem uzdevumiem ar cinismu, kas piemīt visiem USA politikas veikalu taisītājiem.

Kad viņš kļuva Ņujorkas pilsētas tuberkulozes un veselības iestādes direktors, Rūzvelts viņam pievērsa savu uzmanību. Viņi sadraudzējās, un kad 1928. gada Rūzvelts tīkoja pēc Ņujorkas valsts gubernatora vietas, Hopkinss pavēlēja sava resora ierēdņiem viņu ievēlēt. Tas viņam savukārt deva iespaidīgo demokrātu, īpaši viņa vēlākā labvēļa Džeses Aisidora Strausa draudzību.

Hariju Hopkinsu uzņēma Rūzvelta draugu pulkā. Laba izdevība. Viņš kļuva Ņujorkas valstī visu pabalstu organizācijas vadītājs. Tas nozīmēja: sarakstu ar 800 000 vārdiem. Tas nozīmēja saņemt labklājības čekus 800 000 cilvēkiem, tos pārzināt un izdot! Ja arī katrs saņēma tikai kādu nieku — 800 000 tas vairs nebija nieks, jo vairāk tādēļ, ka čeki lidoja katru nedēļu un mēnesi no jauna uz galda. Tie bija jau daži glīti miljoni, ar kuriem Harijs Hopkinss ik nedēļas varēja rīkoties. Pēc paša brīvas patikas . . .

Viss tas gan tikai bija pirmkāpslis Vašingtonai. Lielajā draugu, palīgu, mēlnešu un balsu tirgoņu bara viņš pēc 1933. gada maija vēlēšanām ieradās Baltajā namā.

Viņš nevilcinājās ne vienu mirkli iekustināt viņa rīcībā nodoto Savienības pabalstu resora lielo mašīnu. Viņam izsniedza pieci simti miljonus dolāru, toreiz divi miljardi marku… likās neiespējami kādreiz izdot šo milzīgo summu.

Viņš to veica. Tādā steigā, ka nenogaidīja jaunā resora iekārtošanu, bet noņēma kaut kādā valsts namā duci istabu, panāca īpašu atļauju arī svētdienās pārvest mēbeles un jau gatavu līdzpaņemto 37 cilvēku štābu novietoja darbā gaiteņos pie pārkravāšanas kastēm, kas noderēja par rakstāmgaldiem.

Pus dolarmiljarda sadalīšana un sasmalcināšana sākās.

Šīs bagātīgi svētītās jaunās iestādes vadītāja durvju priekšā jau nostājās »līnija«. Tajā stāvēja Savienības valstu gubernatori, deputāti, vietu mednieki, glaimotāji un siekalu laizi. Visi turēja atvērtu roku, lai iegūtu kaut ko no svētības, treknā labklājības čeka veidā. Piecu nemierīgu gadu laikā katru dienu mainījās šāda veida apmeklētāji, bet aina palika tā pati.

Harijs Hopkinss — viņš šajā laikā šķīrās un apprecēja jaunu, skaistu gerlu Barbaru Denkeni — kļuva par karali māņu valstī, kas Ruzvelta režīmā pārklāja Savienotās Valstis ar smalki austu zirnekļa tīklu.

Šī labklājības valsts atradās tālu tautas īstajai dzīvei, tās darbam un algām. Tā veda viltus dzīvi, bet ar savu milzīgo ierēdņu armiju un ārkārtīgi uzpūsto pārvaldi jau sasniedza valsts iestādes veidu, būdama daudzus gadus USA vadošā vara. No viņas bija atkarīgs katrs sestais pilsonis, visumā 20 miljoni cilvēku. Mazākajos miestiņos — bija izmaksas vietas, kur izdeva pabalstu čekus f armeriem, rūpniecības strādniekiem, atlaistiem darbiniekiem un katra aroda un stāvokļa izsalkušajiem cilvēkiem. Niecīgas summas, nabagu naudu, kas tālu nesasniedza bezdarbnieku »zīmogu naudas« Vācijas grūtākajā, nabadzīgākajā laikā. Tomēr tas bieži bija vienīgais līdzeklis lielākās bagātības zemes izstumtajiem vilkt savu skumjo dzīvību. Līdz nākamai maksas dienai.

Tālāk pelēkajā bezcerības nākotnē.

FRA — Federal Relief Administration = Savienības pabalstu iestāde, saucās šī māņu valsts valstī.

Viņas karalis bija Harijs Hopkinss, prezidenta draugs.

Drīz viņam vairs nepietika ar savu valsti. Viņš gribēja vairāk varas, vairāk naudas, vairāk iespaida. Tāpēc viņš pārveidoja savu iestādi par »Civil Works Administration* — iestādi, kas ar valsts palīdzību sagādātu darbu bezdarbniekiem.

Tas izklausījās labi; arī teorija bija laba: ņemt USA kongresam gluži citādas summas, kā līdz šim. Kongress maksāja, līdz acis sprāga no pieres laukā. Tas maksāja labprāt, jo par to taču gādāja darbu. Tā vismaz domāja, un Harijs Hopkinss prata kongresu paturēt šajās domas.

Nedaudz mēnešos viss bija veikts. Gandrīz 4% miljoni cilvēku dabūja darbu. Tas nozīmēja — viņi tagad atradās valsts algu sarakstos. Dažreiz, sakopoti primitīvās nometnēs, tie arī strādāja. Tas nav joks, bet pierādīta īstenība: šie amerikāņu valsts strādnieki toreiz būvēja dzelzceļa piestātnes, ko nekad nesavienoja dzelzceļa līnija, un sliežu ceļus, kas izbeidzās pašā tuksneša vidū un pa kuriem nekad nav braucis vilciens . . .

Tas jau nebija svarīgi. Hopkinss pats toreiz ziņoja savam šefam Rūzveltam:

»Tagad viņiem visiem ir darbs, bet, Dieva dēļ, nejautājiet man, ko viņi dara!«

Vienalga, ko viņi darīja, vai vispār kaut ko darīja, vai tikai saņēma pabalstus, slēptus algu veidā.

Baltajam namam bija svarīgs tikai viens:

Durvju priekšā stāvēja jaunas prezidenta vēlēšanas. Otrreiz Rūzveltu varēja ievēlēt tikai tad, ja viņa vispārējās saimnieciskās politikas pilnīgais sabrukums būtu maskēts ar lielu krāpšanas manevru; jo viņa diletantiskā »New Deal« likumdošana, viņa »Nira« politika, viņa šķietamā palīdzība farmeriem, kā zināms, blēdīgi apsolīta, pavairoja bezdarbnieku skaitu un sagādāja valstij neticami lielus izdevumus.

Lai sagatavotu un veiktu šo manevru, Rūzvelts jau laikus pulcēja ap sevi cilvēkus, kam visās atklātības sprieduma nozarēs bija liels iespaids. Ar dažiem mēs jau iepazināmies. Šodien mēs stādām priekšā Hariju Hopkinsu, kas šinī »gājumā« — Ruzvelta trestā — iemiesoja finanču ministru.

Kad pēc FRA arī jauno CWA kā nelietojamu likvidēja, trūka veselu 400 miljonu dolāru atvēlētās naudas, kuru nekur nevarēja atrast. Katrs tomēr zināja, ka tā aizplūda Ruzvelta politiķu kabatā. Bet kas gan to Savienotajās Valstīs grib pierādīt?

Trijos gados no 1934.—1936. tātad prezidenta Rūzvelta pirmajā amata posmā, Hopkinss savos dažādajos amatos izdeva tieši 4 836 864 000 dolāru. Gandrīz 5 miljardus dolāru, 20 miljardu marku! Šī naudas straume ieplūda izsalkušo strādnieku, bezzemes farmeru un trūkumā nonākušo tirgotāju 'kabatās. Gan tikai vismazākos apmēros, tomēr vienmēr tik daudz, ka pabalstāmais, kam cita ienākuma avota nebija, labprāt pārdeva savu balsi tam, kas vīnam dāvāja šīs trūcīgās eksistences kailo uzturu un to viņam arī tālāk garantēja. Ja vajadzētu, tad šie amerikāņu māņu valsts pilsoņi būtu ievēlējuši pašu velnu…

Kāpēc tas nevarētu būt Rūzvelta kungs?

5 miljardi dolāru, kurus Harijs Hopkinss valstij bez lietderības, taču savam draugam Rūzveltam ļoti saprātīgi izlaupītajā amerikāņu tautā iesūknēja, bija šīs lielās mīklas atslēga.

Kādēļ USA tauta ievēlēja otrreiz šo dažādu neveiksmju apkrauto prezidentu?

Tie atrisina arī otru mīklu:

Vai četrus gadus vēlāk amerikāņu tauta vēl vienmēr neredzēja? Vai tai bija jāsūta trešo reizi Rūzvelta kungs Baltajā namā?

Jā — bija jāsūta. Ne ar pašas gribu. Viņai pavēlēja. 1936. g. 5 miljardi bija 1940. gadā kļuvuši niecīga summa, Hopkinsa kungs šajā laikā izkaisīja amerikāņu saimniecībā veselus 20 miljardus dolāru…

Un Vašingtonā bija daudzstāvu nami, kuros atradās tikai čekuspiedes, viena blakus otrai, dučiem, simtiem… un visas iespieda, — cilvēka spēka tam vairs nepietika — klusi sīcot;, čekus farmeriem, strādniekiem, rūpniekiem, tirgotājiem, kuģniecības līnijām, bezdarbniekiem un strādājošiem . . .

Divdesmit miljardi dolāru — pietiekami tautas apmānīšanai, lai tādu Rūzveltu ievēl trešo reiz . . .

Māņu valsts bija kļuvusi tikpat liela kā pati USA. Tās slepenais karalis vienmēr vēl bija Harijs Hopkinss.

Viņš bija karalis. Kā pagātnes despots tas ceļoja pa visu zemi. Visu virzienu pilsētu vecākie, gubernatori, politiķi viņu sumināja. Pat vilcienā tam tuvojās lūdzēji. Lielu pilsētu viesnīcās stāvēja vienmēr viņa rīcībā vesela rinda istabu, telpas puķu pārpildītas, ēdieni, dzērieni vienmēr pie rokas. Visi drūzmējās ap viņu, lai visuvarenajam glaimotu.

Neviens, arī viņš pats, nebija spējīgs pārskatīt šo milzīgo aparātu. Viens viņa līdzstrādnieks stāstīja, ka viņš reiz nejauši izdibinājis, ka Hopkinss ilgu laiku nezinājis, ka viņš pats nosaka USA sviesta cenas. Viņa paša lietveži bieži sēdēja dienām ilgi, gaidot viņu biroja priekšistabā, iekams viņi ar to varēja dažas minūtes runāt. Stāsta, ka kāds no rietumiem atbraucis lietvedis, desmit dienas gaidījis un tad aizbraucis mājās. No Pacifika piekrastes viņš tad aiztriecis niknu telegrammu uz Vašingtonu, pēc kam viņu uzaicināja steidzīgi atgriezties sarunām ar savu šefu…

Bet kāds, kas tiešām sāka par savu darbu domāt un sev reiz jautājis, kas notiks ar miljoniem nopirkto un regulēšanai nokauto vēršu ādām, ierosināja domu bezdarbniekiem, kas sev taču kurpes nevarēja nopirkt, pašiem no tām izgatavot vienkāršus apavus, jau nākamā dienā ceļoja ar savu, jau visos sīkumos izstrādāto plānu Kalifornijas tuksnesī. Tagad viņš pats bija bezdarbnieks…

Jo divi Hopkinsam draudzīgi apavu lielrūpnieki bija sūdzējušies Baltajā namā par šo nevēlamo konkurenci — un jau centīgais vīrs lidoja. Viņš nozuda Amerikas bezdarbnieku pelēkajā jūrā.

Harijs Hopkinsa kungs, šīs māņu valsts karalis, kas nicināja pokera partijas mazākas par 500 dolāriem, kura lielās algas reti kad pietika tirgoņu lēses samaksai, tā ka viņa politiskie draugi jau divas reizes ar naudas ziedojumiem atbrīvoja šo kungu no lielākas parādu nastas— un rīcība, kas, bez šaubām, labi atmaksājās — šis Harijs Hopkinss pēdējos gados arvien vairāk izvirzījās politiskās komēdijas priekšplānā, kuru inscenēja Baltā nama kungs, piedaloties visam ansamblim. Viņš kļuva padomdevējs. Ka Rūzvelta speciālsūtni viņu sūtīja uz Angliju, lai dotu grimstošajai pasaules valstij jaunu drosmi.

Amerika viņu mūžam pazīs kā māņu valsts karali, kura tumšā ēna plētās pār bagāto zemi starp diviem okeāniem.

Šī zeme ir tik bagāta, un tās neizsmeļamie avoti, jēlvielu, cilvēku rezervju un telpas daudzumi tik lieli, ka arī pats pēdējais un nabagākais iedzīvotājs varētu dalīties tās bagātībā un avotu peļņā. Savienotajās Valstīs nebūtu vairs, nabadzības, trūkuma un posta. Šī bagātība, pareizi organizēta un taisnīgi sadalīta, varētu kļūt visas zemes svētība.

Tā tas nav. Šo Savienoto Valstu iedzīvotājiem gandrīz nav līdz daļas zemes bagātībā, lielā tautas masa no tās ir izslēgta un viņai jāapmierinājās ar dzīves un darba apstākļiem, daudz ļaunākiem kā visnabagākajās zemēs.

Gandrīz nesaredzami maza kungu kārta ir savā starpā sadalījusi USA bagātību. Nedaudziem pieder viss, citiem nekas. Šie nedaudzie izmanto savu varas stāvokli tik brutāli, balsta savu kundzību ar tādām bezsirdsapzļņas metodēm, ka miljoni cilvēku paši savas zemes pārpilnībā vārda tiešā nozīmē mirst badu. Šis tēlojums, kas ietver 12 gadus, tātad arī prezidenta Rūzvelta līdzšinējo valdības laiku, pierāda Rūzvelta paša vārdu patiesību: Amerikāņu tautas trešā daļa nav paēdusi.

Content

Elarts Frīdrichs Bads pārpilnībā. Ļaudis un likteņi Ziemeļu Amerikas Savienotajās Valstīs

SATURS

MELNĀ PIEKTDIENA

ČETRI VĪRI PIE KAMĪNA

CIŅA PAR ERĪ DZELZCELU

BALTIE VERGI

SMAIDI JEB TEVI ATLAIDĪS

ZIVS NOKĻŪST PIE LAUPĪTAJIEM

UZVARĒTĀJAM PIEDER LAUPĪJUMS

JŪDA UZVAR ZILO ĒRGLI

ZELTA BAGĀTĪBA BEZ SVĒTĪBAS

SIMTDIVDESMIT PROCENTI

DRUVAS STREIKO

PITSBURGAS PĒDĒJĀ IZDEVĪBA

BEIGTS INDIĀNIS LABS INDIĀNIS

POSTS OLĪVU KRĀSĀ

APSOLĪTĀ ZEME

NODARBOŠANĀS: SPEKULANTS VOLSTRĪTĀ

ŠĶĪVIS BEZDARBNIEKU VIRAS

MĀNU VALSTS KARALIS