Petkevičs Vitauts

Biedru grupa

Vitauts Petkevičs

Biedru grupa

BIEDRU GRUPA VITAUTS PETKEV1ČS

NEJAUŠĀS VIRSSTUNDAS

NO T. KAROSA DIENASGRĀMATAS

Tads Kaross izkāpa no automašīnas un nesteigdamies pie gāja pie klusi irdzoša strauta, patīksminājās par atblāzmām kas lēkāja no ņirbošā ūdens, papriecājās par patīkamo straumes burbulēšanu, kura glāstīja dzirdi, izstaipījās, nomazgāja seju un, mierīgi noskaitījis desmit soļus, ar kurpes purnu sāka raust smiltis, tomēr neko tajās neatrada. Iesākumā viņš brīnījās, tad samulsa, it kā viņu būtu nostrostējis kāds apakšnieks, un vēlreiz ļoti precīzi no līka vītola nomērīja desmit vienādus vīrieša soļus, taču no tā nekas nemainījās: izraustajā bedrē ātri iesūcās dzidrs avota ūdens un ārdīja tās nestiprās, drēgnumā izmirkušās malas. Kad straume pārstāja ņirbēt un kļuva gluda kā spogulis, Tads šajā seklajā bedrē pēkšņi ieraudzīja sevi un nelielu debess maliņu, kas metās tumša.

— Lāpstu! — viņš pavēlēja šoferim un, neko nevarēdams saprast, ņēmās rakt smiltis. — Atraduši, velni tādi, — Tads nopukojās, ieraudzījis dubļos izmirkušas etiķetes. — Izsekojuši, draņķi tādi. — Viņš aizgāja, pagramstījās pa dobumu līkajā vītolā un atrāvās kā dzelts: arī šo slēptuvi taču zināja tikai vistuvākie un visuzticamākie cilvēki! . . .

Kādu brīdi Tads stāvēja, gluži kā lielas nelaimes pārsteigts, nevarīgi skatījās apkārt un neaptvēra, kas jādara tālāk.

— Varbūt jāaizlaiž uz gastronomu? — šoferis ierosināja.

— Nevajag. Nupat vakar, braukdams uz Viļņu, šeit ieraku divus pusstopus dzidrā. — Viņš ar drebošām rokām paņēma cigareti, tomēr nespēja aizdedzināt. Tātad savējie, nelika

mierā apnicīga doma. Puiši sadomājuši paņirgāties. Un atkal uzmācās tāda kā nelaimes nojausma, tā tuvojās ārkārtīgi ātri un nepielūdzami, it kā viņu būtu pārņēmušas kādas vārdzinošas mīlas jūtas, no kurām pagurst rokas un kājas. Saniknotā sirds platajās krūtīs pēkšņi iedunējās pilnā spēkā, tad noslāpa, pieklusa un pēc mirkļa pukstēja tā, it kā viņš skrietu kalnā. Piere norasoja. Kājas notirpa. Šķita, ka v/il nekas nav noticis, viss stāvēja vecajās un ierastajās vietās, taču Kaross jau droši zināja, ka šis dīvainais, nedzīvais klusums, kas neuzliek nekādus pienākumus un neko precīzi nenoteic, ilgi vairs nevilksies, ka tas sevi jau iztērējis, izsmēlis un beigas ir klāt. Un, jo vairāk ieilgs šī klusuma radītā nedrošība, jo grūtāks būs pirmais likteņa uzbrukums. Cauri! Uzplaiksnīja doma. Agrāk neviens to nebūtu iedrošinājies izdarīt. Taču ne viens vien kādreiz mēdza iegriezties šajā vietā un no laba prāta kopējai lietošanai ieraka pa pudelei . . . Tads rūgti pavīpsnāja par neseno pagātni, kad, atradis bez ziņas atstātu degvīnu, pratināja savus draugus* bet tie, vainīgi smaidīdami, tīšām neatzinās un uzvēla vainu cits citam. Paga, neuzbudinies, vēl nekas nav noticis, viņš veltīgi mierināja sevi un nevarīgi skatījās apkārt, nezinādams, kur izgāzt bezspēcīgās dusmas, kas bija uzkrājušās pēdējās divās nedēļās.

— Varbūt kāds aizņēmies? . .. Varbūt vēl atnesīs? Arī agrāk taču tā gadījās, — šoferis mierināja viņu.

Kaross lieliski zināja, ka ne reizes tā nebija gadījies, tomēr sirdī vēl cerēja, mānīja sevi un pacietīgi staigāja gar strautu, smagās, neveiklās rokas salicis uz muguras. Viņam šķita, ka, izņemot tās divas lēta degvīna pudeles, ko vakar rīta pusē šeit ieraka, bet šodien zaudēja, pasaulē nekas vērtīgs vairs nav palicis . . .

— Nieku dēļ tā nenervozējiet, — šoferis nobijies teica. — Jūs nedrīkstat.

—- Paldies, ka atgādināji. Bet ko tad es tagad drīkstu? — Tads nepadevās aizbildniecībai.

— Nedēļas laikā esat nosirmojis.

— Zinu. Un netaisos krāsoties.

— Jūs zem kājām vairs neredzat taku.

— Zinu, radīsies lukturi un to apgaismos.

— Jūs esat kā sērkociņš.

— Labi, ka pamanīji, pirmais varēsi izsaukt ugunsdzēsējus.

Un atkal abi skatījās viens uz otru: Tads saniknots, zaudējis pašpaļāvību, un šoferis, kurš bija radis ne tikai zināt visus sava priekšnieka noslēpumus, bet ari dalīties ar viņu cieņā un siltumā, kādu Mintautos viņiem parāda kairs sastaptais cilvēks. Abi lūrēja caur pieri, turēja kaut ko aizdomās, no kaut kā baidījās, jo juta, ka tuvojas beigas viņu saskanīgajai simbiozei, kas ilgusi veselus sešpadsmit gadus. Pēkšņi Kaross, neizturējis tik ilgu skatienu divkauju, sagrāba šoferi pie rokas, visai parupji pievilka sev klāt un pajautāja:

— Saki, Boļuk, — es esmu slikts cilvēks, jā? Tikai kā pie bikts — vai slikts?

— Nē, — tas atbildēja un bikli palaboja: — Kā kuram.

— Nu, kuram? Tev? Viņiem? — pamāja ar roku uz cilvē

kiem, kuri strādāja tīrumā. — Mežam? Šim strautam? Silam?

— Nu, kāpēc jūs tā? Atkal saslimsiet un gulēsiet...

— Saki skaidri un gaiši — vai slikts?!

— Labiem jūs esat labs, — šoferis beidzot atrada ilgi

meklētos vārdus un mazliet atviegloti nopūtās. — Sliktiem — jūs esat vēl sliktāks.

— Kas tad mainījies? Kas noticis? Kāpēc par to dzen prom no darba? Kāpēc dzīšus dzen un pat uzvārdu nepajautā? Vakar, būdams Viļņa, mēģināju tikt pie paša ministra, bet viņš negribēja mani redzēt... Nepieņēma. Aizmuka pa sētas durvīm. Es kā beidzamais muļķis, tikpat kā ubags mēģināju panākt viņu kilometriem garajos ministrijas gaiteņos, taču viņš sfeigšus ietrausās automašīnā un izlikās, ka neredz mani.

— To es nezinu, — šoferis taisnojās, — labāk brauksim, šodien pirts diena. Nomazgāsimies, pasildīsimies, iebaudīsim pa glāzītei . . . Redzēsiet, ka kļūs vieglāk.

Kaross vēl ilgi ne»edrošinājās izkustēties no vietas, it kā baidīdamies pārraut kādus noslēpumainus pavedienus, kas viņu cieši saistīja ar ne pārāk skopo pagātni un ne vienreiz vien viņam deva tik daudz izturības pārciest visādas likstas un tikt galā ar lielajiem pienākumiem, kādi pastāvīgi spieda viņa vīrišķīgos plecus un nomāca prātu. Kad atslāba pirmais iespaids, viņš drusku nomierinājās, pārstāja plosīties un, pretēji savam ieradumam, iešņukstējās:

— Man nezin kāpēc smaga un nemierīga sirds. Domāju, ka paplašināšu asinsvadus, aprunāšos ar strautu, tomēr arī te nolādētās baumas. .. Kāds jau paspējis palaist mēli. Vistuvākie novērsās, — viņš gribēja sacīt — un apzaga, bet atmeta ar roku un aizsmēķēja. No dziļi ievilktā dūma reiba galva, acis kļuva sārtas, krūtīs radās šķebīgs nelabums.

— Nospļaujieties par šiem niekiem. Jūsu vietā es ne tikai nevienam nesūdzētos, bet vēl pateiktu, ka pats ārkārtīgi priecājos, licis vaļā no šī jūga. Taupiet veselību. Dažu pudeļu dēļ šitā gremztiesl ...

— Ne jau pudeļu dēļ. Nav jēgas, Boļuk, vairs nav jēgas! . .. Re, kur slēpjas būtība. Kāda velna pēc jātaupa veselība, ja nevienam vairs neesi vajadzīgs? — Un pirmo reizi pēc daudziem gadiem viņš pats sēdās pie stūres, pat nepamanījis, ka jau nez kuro dienu visu dara pretēji saviem paradumiem un gribai. — Kaut arī ļoti nevēlos, bet, kā redzams, mums abiem būs jāiegriežas pie Grudska. Tas, zalktis Tads, visu pa gabalu uzož. Reizēm abi ar viņu esam izķepurojušies rie jau no tādas ķezas vien, tikai pēdējā laikā viņš nezin kāpēc sācis slapstīties: te viņam iekšas sāp, te aknas, te vēl velns zina kas . . . Caurām dienām kvern zem sievas brunčiem un simulē infarktus. — Tads, vēlīgi smaidīdams, atcerējās kādu ļoti karstu sēdi, kurā sprieda par Girša mēģinājumu izsaimniekot valstij piederošas detaļas. Tad vīri viņu stingri saņēma spīlēs, bet viņš, nespēdams izdomāt neko citu, bāls izskrēja kabineta vidū, nogūlās uz paklāja un, sakampis krūtis, sāka piesaukt ārstu un dievu. Tikai pēc ātrās palīdzības ierašanās Grudskis cik necik atžirga un, izstiepies uz nestuvēm, ņēmās komandēt: «Paceliet augstāk galvu, tā nekratiet, validols ir svārku iekškabatā! . . .» Viņš paguva atvadīties pat no sievas, kura nezin kā bija uzradusies kabinetā. Veselu mēnesi noslaistījās pa klīnikām Vilnā, otru mēnesi mirka Drusķininkos un atgriezās spirgts un možs, iededzis brūns, pat atbrīvojies no dažiem kilogramiem svara . . . Bet pa to laiku arī vīru sašutums manāmi atslāba. Sis diplomāts vienam uzskri-celēja gudru vēstuli, par otru republikas avīzē nopublicēja rakstu, tik saldenu kā nekrologs, trešajam smalkjūtīgi atgādināja dažas viņa paša kļūdas, vārdu sakot, kad sprieda otrreiz, pietika ar vieglu izbīli un, ja atļauts tā teikt, ar to divus mēnešus nosimulēto infarktu . . . Taleirāns kas Ta-leirāns! .. .

Taisnību sakot, arī pats Kaross toreiz nedomāja saraudināt viņu, kā nākas. Gribēja tikai pabiedēt, pēc tam piedot, bet Grudskis arī šeit viņu apveda ap stūri: vienā mirklī paslēpa visus kamola galus un, itin kā lēkšodams, lieliski juzdams zem kājām stingru pamatu, gluži sauss izbrida no tā purva.

— Viņš, sasodītais, ir nepieciešams, — Tads vēlāk taisnojās katram, kas viņam izteica pārmetumus. — Viļņa katrs otrais ir viņa draugs vai paziņa . .. Visur viņam ir savi cilvēki. Glums kā zutis, — viņš taisnojās un dusmojās uz sevi, taču, neredzēdams citas izejas, atkal brauca pie vecā drauga meklēt atbalstu un padomu.

Pie Girša mājām Kaross pieturēja, smagi iztrausās pa durtiņām, kas slikti vērās vaļā, un palūdza:

— Aizlaid, Boļuk, uz aptieku, sameklē provizoru un palūdz pilienus.

— Kādus?

— Viņš zina. Pasaki, ka man. Visa kreisā puse smeldz kā nogulēta. Tikai pasteidzies.

— Bet kur es jūs pēc tam sameklēšu?

— Pie Ābrama, angļu valodas kursos, — pēkšņi arī viņam, tāpat kā bībeles pravietim, uznāca vēlēšanās pazoboties par sevi un visām nedienām, kas jau otru nedēļu neļauj mierīgi aizvērt acis. — Bet, nopietni runājot, velns mani neraus. Uz redzēšanos.

Kāpņu laukumiņā neviena nebija. Pieslietas pie sienas, stāvēja izjauktas kastes daļas. Dvesmoja svaigi zāģētu dēļu, sveķu un vēl kaut kāda asa, ar ķiplokiem aizdarīta cepeša smarža. Tads mazliet atvilka elpu, pagaidīja, apskatījies sameklēja zvanu un piespiedis to tikmēr nelaida vaļā, kamēr izdzirdēja sīkus, drusku šļūcošus Grudskienes soļus.

— Kas tur ir? — viņa jautāja.

— Gestapo! Kur liki vīru? — Kaross centās izlikties jo bargāks, bet sieviete pazina viņa balsi un negaidot sacīja:

— A, biedrs Tads! . . Bet viņa nav mājās.

— Man gan visi nav mājās, — Kaross noskurinājās, — turpretim tavējais zina, ko dara, — viņš pasmējās un pat sarāvās, dzirdēdams, cik skaļi tukšajā gaitenī skan viņa balss. Tāpēc klusāk palūdza: — Nemoki, laid iekšā. — Viņš, ilgi negaidījis, pagrūda durvis, atvērdams tās līdz galam, un izbrīnījās: šī klusā, kalsnā sieviete, kuru Tads reizēm nepamanīja piekļāvušos aiz pusvirus durvīm, tagad stāvēja šaurā gaiteņa vidū un neatkāpās viņa priekšā, lai atbrīvotu ceļu ...

— Es taču sacīju: vīra nav mājās. Viņš ir slims, — sieviete ietiepīgi atkārtoja un saminstinājās.

— Nu, nu, nu! — Tads pabaidīja viņu tikpat kā apnicīgu mušu, tomēr neiedrošinājās pieskarties. — Es pazīstu viņa slimības! Viņam karsta meiča vajadzīga, uzreiz atlabs! Atnācu, lai aizvilktu viņu uz somu pirti... Ja gribi, arī tevi paķeršu līdzi? — Viņš vairs nejuta, ka, jokodams par sevi, jau aizvaino citus.

— Bet ko es tur darīšu? — Reveka jau iepriekš bija noņēmusies rādīt, ka neko nesaprot.

— Noberzīsi muguru, — arī Tads tēloja muļķi.

— labi, — viņš nevarēja nobiedēt Reveku ne ar savu augumu, r.e balsi vai vārdiem, — es pagaidīšu, kamēr jums sametīsies kauns, kamēr Tads ļoti svarīgs un sirms cilvēks pārstās tik nepieklājīgi runāt.

— Ja gribi, laidīšu vajā vēl jestrāk? — Tads joprojām tiepās, bet juta, cik muļķīgi un bezcerīgi skan viņa vārdi,

it kā viņš jokotu bērēs.

— Laidiet tik vaļā, tagad par mums visu drīkst... — Re* veka beidzot piekāpās, un Tads atguva līdzsvaru. It kā nekas nebūtu noticis, viņš atkal varēja tirdīt sievieti:

— Kāpēc tagad? Kāpēc visu? Un kāpēc tikai par jums?

— Vai tad jūs vēl nezināt? — Grudskiene iepleta acis.

— Un kas man būtu ja zina?

— Visa pilsēta jau runā.

— Iespējams. Man nav joklausās visādi tērgājumi.

— Mēs braucam prom.

— Uz kurieni?

— Uz turieni, kur brauc arī citi ebreji.

Kaross ilgi skatījās uz šo sīko, dzīves nelutināto sievieti, it kā viņa priekšā būtu viltota nauda, meklēja, kur varētu piesieties, tomēr, neko neatradis, uz muļķīgo joku mēģināja atbildēt ar vēl muļķīgāku:

— Tad nu gan! Tu saki — brauc? Vai jūs jau esat pēdējie? . .. Kauču vienreiz arī tavs vīriņš pamatīgāk palauzījis galvu. Ne viņam vienīgajam apnikuši mūžīgie infarkti un aknas ... Tātad tu saki — uz Palestīnu? Vai mani ņemsiet līdzi?

— Tādā vecumā no jums vairs nav iespējams iztaisīt ebreju ... — Reveka, viscaur pietvīkusi, cirta pretī. Un šī atbilde Tadam bija kā auksta ūdens šalts. Mans dievs, Grudskiene! Taču viņa... Taču viņa, pat aizgājusi pie ārsta, neaptver, ko tam sacīt! ... Patiešām jābūt kurlam, aklam un ieslēgtam starp četrām sienām tikpat kā konservu kārbā, lai nemaz vairs nepazītu cilvēkus.

— Pie velna, — Tads vēl valdījās. — Par tik spožu atbildi es tev nepažēlošu v;sdārgāko pudeli. — Viņš skatījās apkārt, it kā būtu enaidnieku ielenkts, un joprojām neticēja, tāpat kā toreiz ministrijā, kad kadru pārvaldes priekšnieks ļoti pieklājīgi viņam piedāvāja iet pensijā. — Bet es nemaz negribu! — Tads atcerējies pateica, taču tūlīt nosarka un attapās: — Varbūt sacīsi, ka arī tā kaste gaitenī ir jūsējā?

— Nē, tā ir kaimiņu. Viņi nopirka klavieres. Mēs tikai aizvakar nosūtījām savus papīrus.

— Tu runā par sevi! — Giršs iekliedzās no citas istabas un, atklājis sevi, tūlīt apklusa.

Tads pastūma Reveku sāņus, ieskrēja pustumšajā guļamistabā, norāva segu no Grudska, kurš sarāvies gulēja, un

iesaucās:

— Celies, zalkti, un paskaidro — ko tas viss nozīmē?!

— Vai tu neredzi, ka arī es pats vēl neko nezinu un tāpēc jūku prātā? — draugs atbildēja vārgā balsī, tomēr no gultas ārā nekāpa. — Es pats lāgā nesaprotu, kāpēc mana sirds vēl neplīst, — viņš gribēja kaut ko paskaidrot, tomēr neiedrošinājās.

Tads atkal domāja, ka Giršs muļķīgi joko, un, neatradis citus vārdus, sacīja:

— Vai tu runā nopietni?

— Iedomājies tikai, — Grudskis griezās pie sievas. — Viņš man vēl jautā, vai es runājot nopietni! Ļoti nopietni, necilvēcīgi nopietni! . . . Vai iespējams pa jokam gulēt un nezin cik ilgi gaidīt to .. . Nu to — briesmīgo atbildi? — aizmirsis lietuviešu valodu, viņš vaimanāja kā vecs ebrejs. — Un vajadzēja viņai iesākt ar to braukšanu! ...

— Kādu atbildi? Kādu braukšanu? — bezspēcīgais Tads niknojās un smaka sen nevēdinātajā, stipri piekurinātajā istabā.

— Nu, kādu, kādu! ... Nu to — ļaus vai neļaus. — Grudskis ar lūdzošu skatienu vērās Tādā, sievas klātbūtnē neiedrošinādamies viņam atklāti un biedriski pateikt visu patiesību.

Kaross beidzot saprata, ka tas ir kaut kas nopietns. Viņš uzreiz gribēja uzbrukt tam cilvēkam, tvert aiz kājām, apgriezt ap galvu un pa atvērtu logu triekt uz ielas. Gribēja piekaut, aizvainot, nonicināt viņu un, uzvēlis viņam visas pasaules nelaimes, norēķināties par to, kas noticis un kas varēja notikt. Viņu nelika mierā vēlēšanās izgāzt naidu, pastrādāt noziegumu, lai tikai atbrīvotos no briesmīgās ažz-domu nojautas. Pēc tam viņam iegribējās gāzt Grudskim pa purnu, apgriezties un iet prom, tomēr viņš neizdarīja ne vienu, ne otru, tikai smagi atkrita uz krēs!a un neveikli ar platmali noslaucīja sviedrus. Tads viņam neko neteica par abu kopējo darbu, par partizānu gaitām, draudzību, par kopā pavadītajiem grūtajiem pēckara gadiem, tikai nopūtās un, apvaldīdams dusmas, kas jaucās kopā ar izbrīnu, rūgti sacīja:

— Slapsties? — Paglaudīja sev zem sirds un pabeidza: •— No veciem biedriem iemuki tumšā istabā?

Giršs klusēja.

— Ja citādāk nevari, tad vismaz atnāktu kā cilvēks aprunāties un atvadīties ...

— Bet kāpēc man jāiet, — Grudskis paraustīja plecus, — ja jau iepriekš ir skaidrs, ko tu teiksi?

Nespēdams ietekmēt biedru ar žēlabainiem vārdiem', Tads pats noskuma:

— Tev, Girš, kā redzams, ļoti grūti dzīvot, ja visu iepriekš zini?

— Nav viegli, bet esi tik labs un neko vairs neprašņā. Es pats vēlāk tev visu paskaidrošu. Nesteidzies! Ļauj man papriekš mājās ievest kārtību. — Giršs vārtījās gultā tikpat kā uz lielas pannas un mēģināja uzraut sev segu. — Tu labāk sapurini to raganu, labāk papratini to velna bābieti. Tā ir viņa, — Grudskis izstiepa kalsnu roku, — šis plakanais veļas mazgājamais dēlis pie visa vainīgs.

— Tad atsakies, kamēr nav par vēlu, atzīsties, ka esi kļūdījies, un beigta balle!

— Tev viegli pateikt, bet uz mani tagad spers visi zibeņi.

— Tpū! — Kaross nospļāvās. — Kas tu par cilvēku? Kļūsti nodevējs! Mūc kā žurka, — viņš kā uzvilkts atkārtoja vienu un to pašu, nespēdams nedz koncentrēties, nedz manīdams savu vārdu atstāto iespaidu. Viņu atkal pārņēma kaut kāda bērnišķīga un nesaprotama vēlēšanās muļķoties, kliegt, aizvainot cilvēkus, bikstīt viņus ar pirkstiem, tāpēc, nejaudādams savaldīties, viņš trieca ar dūri pa gultas galu un nosita no tā skaisti izvirpotu bumbuli. Šī senatnīgā mantiņa nokrita uz grīdas un aizripoja pie durvīm, kur stāvēja Reveka. Sieviete to pacēla, pienākusi mēģināja pielīmēt un bez uztraukuma atbildēja vīra vietā:

— Arī zivs meklē, kur dziļāks. — Viņa vēl pastāvēja starp Tādu un Giršu, tad pajautāja: — Varbūt atnest aukstu ūdeni?

— Ciet klusu! — Grudskis aizsvilās. — Vai arī es tevi un to tavu aģitatoru kā slakteris pakarināšu aiz mēles zem baļķa!

Tads neko vairs neteica, piecēlās un, nepasniedzis roku, aizgāja. Biedra rīcība un nodevība viņā neradīja izbrīnu. Viņu šausmināja tas, ka visas līdzšinējās mērauklas un normas, ar kurām viņš mēdza noteikt krietnumu, draudzību un pat visparastāko godīgumu, pēkšņi atdūrās pret šo cilvēku kā pret labi būvētu un jebkādam plūdu gadījumam piemērotu ledgriezi. Viņš nenosodīja Grudski, viņam bija žēl sevis. Tā man arī vajag, viņš ārdījās, kāpdams lejā,

tāpēc, ka es, vecs ēzelis, tik ilgos gados neesmu iemācījies pazīt cilvēkus. Cik reižu no tribīnes tiku skaidrojis citiem: klau, urravas visskaļāk sauc tikai muļķi un liekuļi, jo ienaidnieki jāmeklē nevis starp kritizētājiem, bet starp tiem, kas iztapoņu vidū sevi pasludina par biedriem ... Citus mācīju, bet kādus sapulcināju ap sevi? Nepieciešamos! Dīvaini: jo nepieciešamāks cilvēks, jo ātrāk viņu var aizvainot, jo nelaimīgāks viņš ir. Tikai draņķi ne pret ko nav jūtīgi, — viņš pats sev runāja pretī, apņēmīgi soļodams pa ielu, un tā steidzās, it kā agrā, lietainā rītā veselu pusstundu būtu nokavējis darbu.

Uzvaras laukumā, balstīdamies uz spieķa, gāja skolotājs Rekštis. Viņš cēli noņēma platmali, kas bija izgājusi no modes pirms četrdesmit gadiem, un apjautājās:

— Kāpēc tu tik bāls?

— No drauga dabūju pa purnu, — Tads atkal rupji pajokoja, skatīdamies vecā vīra dzeltenpelēkajā bezasiņu sejā, un noskurinājās. Vai tiešām es arī ķādreiz Tads būšu? Padomājis sniedza roku.

— Vai pa abiem vaigiem? — skolotājs brīnījās.

— Pa visiem četriem. Bet uz kurieni tad jūs? Vai miega medībās?

— Nē, steidzos uz angļu valodas kursiem...

Kaross skaļi iesmējās, atcerējies, ka šodien arī viņš kaut ko līdzīgu pateica šoferim, taču tūlīt visu aizmirsa un, vairs nedomādams par sarunas biedru, sacīja:

— Manuprāt, ar Ābramu nav katrā ziņā jārunā svešva- r lodā.

— Saules mūžu neviens vēl nav dzīvojis, — skolotājs aizvainojās, — tomēr, protot divas valodas, arī tur būs mazāk izredžu kopā ar nekauņām nokļūt ellē.

Tads skatījās uz veco vīru un nevarēja saprast, kāpēc tas dusmojas. Šķita, ka tiesības dusmoties bauda tikai viņš viens: aizvainots, piekrāpts un ļoti pieklājīgi, tomēr bezgala nežēlīgi jauno kolēģu pastumts sāņus. Eh, ja Savērs tā aizsviestu prom kādus piecdesmit gadus, tad es padzeldinātu viņu, Tads atroceniski pamāja un aizsoļoja tālāk. Tas bija viņš, cēlais iecietības bruņinieks, kas ar savu liberālismu ļāva savairoties tādiem švītīgiem inteliģentiem, kuri, izsautējušies somu pirtīs un izmazgājuši galvas ar smaržīgiem šampūniem, uzcirtušies sniegbaltos kreklos un uzsējuši trauk-lupatām līdzīgas modernas kaklasaites, laipni smaidīdami, var tev pateikt: pienācis laiks, tēvocīt... Un kāpēc jums tik necilvēcīgi jābaidās no šķirsta? Mēs taču nolīgsim labu

orķestri, pie kapa sacīsim skaistas runas, drošāk, drošāk ... Drosmes man pietiktu, bet, mīļie, nekas no tā neiznāks. Velns parāvis! . .. Tomēr darbavietas tuvumā no jauna uzmācās šaubas: varbūt Saveram taisnība? Cilvēkiem atkal vajadzīgs kāds satricinājums. Ne viens vien jau aptaukojies, apaudzis ar mantu, iegādājies suņus, sācis rūpēties, lai dibina tiem. frizētavas. Kaross pagaidīja, kamēr sargs atver durvis, un taisījās iet tālāk, bet tas pieklājīgi aizkavēja viņu:

— Jāatpūšas, biedri priekšniek.

— Ar? tu mani dzen prom? — Kaross acumirklī sabozās.

— Kāpēc dzenu, es tikai saku: jāatpūšas. Jūs pats parakstījāt pavēli, ka pēc darba šeit neviens nedrīkst spert kāju.

— Es vēl pagūšu atpūsties, — Kaross saviebās — Acu priekšā vesela mūžība. — Viņš ātri devās augšā pa kāpnēm un atcerējies iesaucās: — Kad atbrauks Boļuks, laid iekšā! -— Tad nesteigdamies atslēdza kabinetu, apsēdās pie galda, atliecās ērtajā krēslā un izstiepa pa dienu sasāpējušās kājas. Pēc tam ieslēdza ventilatoru un, pavēris muti, ilgi tvēra mazliet atvēsinātu gaisu. Sāpes krūtīs mitējās. Brīdi pa brīdim apnicīga nieze vēl iemetās uztūkušajās pēdās, beidzot arī tās pierima, tikai virs kreisās lāpstiņas joprojām drebēja notirpis muskulis, it kā viņš augu pēcpusdienu uz pleca būtu nesis smagas, izmirkušas pagales. Uzlicis rokas uz ērtiem atbalstiem, viņš sagumis sēdēja pussnaudā un centās ne par ko nedomāt, bet skatiens nejauši atdūrās pret kalendāra lapiņu, ko bija izraibinājusi Butrima stingrā roka, un viss sākās no jauna.

«Bdr. Tad, parīt pīkst. 10.00 mums jābūt Viļņa. Piezvani, kad uzradīsies. Vīt. B.» Tik vien, taču zaļie burti jau lēkāja acīs. Tas vēl nebija nedz spriedums, nedz rezolūcija, bet cik daudz viņš dotu, ja šos dažus vārdus varētu atvirzīt kaut kur aizmirstībā vai tālā, nekad neaizsniedzamā nākotnē . . .

— Tātad jau parīt un nevienu dienu vēlāk. Būtu vismaz pagaidījuši rudeni. Kā nekā jubileja, divdesmit pieci gadi ... Atmestu kādu medaļu, pasacītu sirsnīgu vārdu, — viņš skaļi domāja, saskaņoja, kamēr izšķīrās un sāka dziedāt: — Uz Viļņu, uz Viļņu, to mīļoto pusi, pie Ģedimina, pie saviem brāļiem!... — tad apklusa, paklausījās un atkal nomurmināja: — Cilvēks cilvēkam — brālis, biedrs un draugs. — Nemainīdams pozu, izņēma no atvilktnes baltu papīra lapu, nolika sev priekšā un brīnījās: jo tuvāk pie tās liecās, jo vairāk lapa pletās un palielinājās, bet apkārtējie priekšmeti

attālinājās, bālēja un samazinājās — it kā tie būtu apputināti ar irdenu sniegu, kas visur iespraucas, — kamēr visapkārt kļuva baismi un auksti, gluži kā kad pasaule tiktu radīta no jauna. Un pirmo reizi viņam uzmācās dīvainas domas: katram sākumam taču jābūt vienkrāsainam un bezgalīgi vienādam. Baltam un melnam. Zaļam kā zāle vai sarkanam kā asinis. Un katram radītājam sākumā jānoturas pret šo bezgalīgi apnicīgo vienādību, meklējot savas krāsas un vārdus. Vajag, lai viņam, gluži kā dievam Cebaotam, līdz nāvei apniktu šī vienādā baismība, lai pēc tam, sajūtot nevaldāmu vēlēšanos pretoties, viņš varētu sakoncentrēt visu sevī uzkrājušos protestu un pasacīt:

— Pietiek, kopš šīs dienas būs citādāk!

Un viss mainīsies, tikai ar kurpi iespiestajā bedrītē paliks iesūkusies ūdens peļķīte, tajā spīdēs satumsušās debess mala, bet viņa, Karosa, jau vairs nebūs. Atnāks cits un, paskatījies uz sevi, atkal nodomās, ka šajā pasaulē nekā vairāk nav, tikai viņš un zeme, tikai debesis un cilvēka bezgalīgās domas, kas spēj pietuvināt zvaigznes un no jauna tās aizvirzīt nezin kādās galaktikās, domas, kuras spēj aptvert visu līdz mazākajam sīkumam un nesaprast tādus niekus kā godīgums un visparastākā cieņa pret to, kas ir vājāks par tevi.

Iedvesmas pārņemts, viņš ātri uzrakstīja:

«Tikai sākums liekas mūžīgs.» Un nobijies tūlīt pārsvītroja. Pēc tam vēl ilgi zīmēja burtu pēc burta un kā ķecerības apmāts mūks automātiski atkārtoja no galvas iegaumētu lāstu, kas neko nespēj līdzēt:

— Nav vairs jēgas. — Bet acu priekšā stāvēja mazā bedrītē ietilpinātas milzīgas debesis. Sis skats paralizēja domas. Viņš ieplestām acīm skatījās, kā aizbirstošā smilšu bedrītē lēni ieripo akmentiņi, krājas ūdens un ņirbēdams bezjēdzīgi izkropļo seju, izķēmo apkārtni un vēl vairāk izbalina nedēļas laikā nosirmojušos matus.

«Esmu noguris,» viņam iešāvās prātā. «Trakoti noguris. Sirds smeldz.» Pavaimanāja, pažēlojās un atkal uzrakstīja:

«Biedri, esmu noguris.» Pēc tam visu nosvītroja, tomēr lapa vairs nebija tukša: pa to, gluži kā pa kara lauku, kāds jau bija steidzīgi skrējis, līkumojis, klupis un atkal cēlies. . . «Jūtu, ka daru slikti, ka bēgu, dezertēju, tomēr citādāk nespēju. Esmu noguris. NECILVĒCĪGI!» viņš, visu aizmirsis, rakstīja un pārskaities atkal svītroja, ikreiz iesākdams ar parasto un nekad neapnīkstošo vārdu — BIEDRI.

Kā vīnam fagad vajadzētu pabūt kopā ar tiem. Tāpat vien, neko nerunājot un nedomājot, vismaz klusībā piedzerties un pilnā kaklā uzdziedāt:

Vīri tempj un pietempsies,

Kamēr zeme apvelsies!...

Kā vajadzētu apskaut kādu no tiem, piespiest karsto seju pie krūtīm un vienā elpas vilcienā izsūdzēt visu, izgāzt žulti, aizmēzt naidu un bailes, atvērt sirdi un justies, ka atkal esi tukšs kā apgāzta krūka, tomēr bezgala ietilpīgs un tīrs, ka atkal vari ciest un priecāties, atkal spēj sliept uz saviem kamiešiem to ārkārtīgi lielo un skaisto, tomēr ne vienmēr patīkamo pienākumu — dzīvot. Kā vajadzētu koncentrēties un aizmirsties, lai atkal varētu nomesties ceļos pie vienīgā altāra, kas pār mums valda un ko esam pieraduši dēvēt par sirdsapziņu. Kā būtu vajadzīga grēku nožēlošana, taču tās nav . ..

Kā tagad derētu sakļaut plecus ar kādu no tiem, uzraut pāri galvai cietu, lietū izmirkušu brezentu un zagšus kā frontē uzsmēķēt. Apreibstot no asā dūma, paklausīties pilienu pakšķienus pret audeklu, dzirdēt šāvienus, sajust sveša ķermeņa siltumu un, nekur nesteidzoties, pagaidīt skaidrāku laiku un sauli.

Bet arī biedru nav. Tie izklīduši... Ne jau es viņus izklīdināju, sašķirojis pakļautajos un priekšniekos. Tāpēc arī vārds «biedrs» manā mutē novalkājies kā Tads dienesta atribūts vai beznozīmīga uzruna, gluži kā «kungs» vai «jūs». Daudzi no viņiem aizgāja neceļos, kļuva nespēcīgi, cīnīdamies ar ikdienu, un tagad, kaut arī gribētu, tik ātri nevar atgūt šā brīnišķā vārda agrāko, cīņā pārbaudīto nozīmi. Tam vajadzīgi apstākļi, bet tos negaidīs ne laiks, ne cilvēki. Tiklīdz tu nogriezīsies, tā atkal vieni aizskries uz priekšu, citi stipri atpaliks, bet trešie ... Kur nozuduši man līdzīgie cilvēki? Arī viņu vairs nav. Droši vien viņi jau ir tur tajā — ar aukstu un dzidru ūdeni pieplūdušajā bedrītē.

«Gluži viens» — uzrakstīja ar iespiedburtiem un vairs ne-nosvītroja, tikai apvilka apkārt sēru rāmīti, tikpat kā ar krustiem izraibināja ar jautājumzīmēm, izrotāja ar ziediņiem un uzsmaidīja savai bērnišķīgajai izdomai: visapkārt bija tukšs, bet vidū — bezdibenis, un neveiksmes paņēma vājos, un panākumi iztrenkāja labos biedrus. Tiešām dīvaini! Taču ne tik bieži dzīvē sastaptie draugi, visu līdz pēdējam dabūjuši zināt par mani, palika uzticīgi mūsu draudzībai. Nezin kāpēc daudziem no viņiem lišķība un mākslotība bija nesa-

Ildzināmi patīkamāka un atstāja uz viņiem lielāku iespaidu nekā acīs pateikta rūgta patiesība.

Un atkal uzrakstīja: ,

«Ne jau sev esmu dzīvojis.»

Atvēra atvilktni, izņēma pistoli un vērīgi apskatīja to, bet, ieraudzījis, ka tajā nav patronu, atkal pasmaidīja un atcerējās, kā pirms vairākiem gadiem dēla klātbūtnē tās visas izsvieda pa logu. Pirms vairākiem gadieml Šie pēdējie gadi bijusi labi, ja viņam nekad nav ievajadzējies ieroča. Tads nesteigdamies piecēlās, atslēdza seifu, paņēma jaunu aptveri, pielādēja pistoli un, juzdams aizkustinājumu, paskatījās pa logu.

Zilgajā debess pamalē vēl karājās stipri izblāvusi saule. Neatstādama spilgtākas blāzmas, tā padevīgi, it kā paklausīdama kāda neierobežotai gribai, slīga ai-z satumsušās meža joslas. Vienmērīgi izkliedētajā gaismā viss izskatījās ārkārtīgi vienkāršs un īsts, tikai lidmašīna, kas lidoja ļoti augstu debesīs un peldējās saules staros, nemaz neatbilda ne Karosa noskaņai, ne videi ap viņu.

— Izbeigsies benzīns un nolaidīsies, — Tads pateica, necenzdamies kaut ko atcerēties. Dzīvoja, kā prata, un neko labojamu savā pagātnē neredzēja. Viņu satrauca tikai viens jautājums: kāpēc cilvēku, kurš rada un drosmīgi lauž jebkādus šķēršļus, tādi paši nemiera gari, nespēdami viņu saprast, pēkšņi ņem un nosauc par meli vai identificē ar noziedznieku? Kāpēc viņi nesaprastu patiesību dēvē par meliem, bet sev labvēlīgus melus uzņem kā patiesību? Kāpēc pati patiesība, noliegdama sevi, saglabājas mūžos?

Kaross nebaidījās no nāves, jo pārāk augstu nevērtēja dzīvi. Vairāk par visu viņu tagad nomāca nepelnītas vainas izjūta. Viņš paskatījās uz pistoli un nodomāja: lai tā ir mana neliela atriebība netaisnībai. Lai tā satrauc prātus tiem taisnīgajiem un palīdz tādiem kā es. Lai! Viņam šķita, ka tāda atriebība tikai uz laiku atraus viņu no visa, kas sāpina un aizvaino, tikai attīrīs viņu no sveša apsūbējuma, bet pēc tam viņš celsies augšā nesalīdzināmi skaistāks un stiprāks, viņš pat izaugs un kļūs lielāks kopā ar to patiesību, kurai kalpo un kuras dēļ upurējas. Viņam pat neienāca prātā, ka no tāda, ja atļauts teikt, dzelzs gabala viss ņems un nelabojami sabruks, pārtrūks un beigsies. Par to viņš nedomāja, jo viņa dusmas un viņa patiesības jau bija krietni pāraugušas viņu pašu.

Vai tikai tāpēc, ka tagad radušies jaunāki un labāki, ka saviesušies piekāpīgāki un glītāk sasukājušies? Vai tikai ne tāpēc, ka, dzīvē iemācījies šaubīties, viņš vairs nespēja slēpt šīs šaubas zem salda smaida?. . . Viņam atkal sametās sevis žēl, un viņš sastinga, sapratis, ka meklē vainīgos, kurus aiziedams varētu aizvilkt sev līdzi.

«Nekad!» viņš ar pirkstu uzrakstīja uz putekļainā stikla un nodomāja: pat apkopēja vairs nerēķinās ar mani un neizpilda savus pienākumus. Vēlreiz uzmeta skatienu nelieliem namiem, parkam un jaunas rūpnīcas korpusiem, kas pacēlās aiz tā, un no jauna sadrūma, atcerējies, kā bija aizvedis uz turieni inženierus un sacījis:

— šeit!

Labāku vietu tādai celtniecībai ij domādams neizdomāsi: tepat ūdens, brīvs dzelzceļa atzarojums, bet no otras puses — plats, asfaltēts ceļš.

Un viņa vārds ieguva konkrētas formas, pacēlās loga priekšā, aizsegdams visu pilsētas panorāmu. Karosam patika no rīta skatīties uz mūriem, kas bija aplipuši ar cilvēkiem, vērot, kā celtņu strēles māj viņam, un aizvērtām acīm klusi atkārtot:

— Šeit!

— Raugi, šeit! — viņš nenocieties pateica un rūgti pavīpsnāja. — Bet pēc dažām dienām vajadzēs teikt — tur, vajadzēs dzīvot tikai ar atmiņām vien . ..

Taču kā lai dzīvo, ko lai atceras, zinot, ka tevi padzinusi vienīgi kaut kāda cilvēka kaprīze? Kā lai skatās acīs cilvēkiem, kurus tu sacēli kājās un piespiedi naktīs negulēt, kuriem par katru cenu lūkoji pierādīt, ka rūpnīca jau pašā sākumā neveiksmīgi ieplānota un celtniecības gaitā novecojusi? Kā viņiem pateikt, ka, pirmajā kautiņā saskrējies ar tiem, kuri mundiera godu vērtē augstāk nekā patiesību, tu zaudēji un tev jāiet prom? Taču kas mainīsies no tā šāviena? Nekas. Vieni nopriecāsies, citi paraudās un vīlušies sacīs: aizmuka, bet viņu kopējais bērns tik un tā paliks sagandēts un sakropļots .. . Edz, tāda arī ir visa mazās atriebības būtība. Ja no tā kaut kas mainītos, es liktu sevi dzīvu aprakt zem rūpnīcas pamatiem. Bet varbūt jānodur galva, jāsit pie krūtīm un jāpagaida, līdz svinību laikā man pasniegs uz šķīvja šķēres, ar kurām pārgriezīšu sarkanu lenti un, atstājis aiz durvīm bezmiega naktis un cerības, aicināšu visus ieiet jaunuzceltā, skaistiem saukļiem izraibinātā pagātnē? Nē, dārgie, tas nekad nenotiks! Mēs vēl paskatīsimies! Kaross jutās kā dziļūdens zivs, kuru nezin kādas stipras rokas ātri ceļ uz augšu. Kamēr viņa plecus, gluži kā milzīgi ūdens slāņi, spieda vara un atbildība, viņš lieliski orientējās šajā kopš jaunības ierastajā stihijā* Viņš zināja, kas jādara un jā-dornā, turpretim tagad, kad tika vilkts uz virspusi, smaka nost bez šīs nastas un juta, ka tik daudzos gados iegūtā imunitāte teju, teju saplosīs viņu no iekšienes. Paralizēs viņu kā ūdenslīdēju, kurš pārāk ātri izcelts no jūras dzelmes. Un viņš nemaz nav vainīgs, ka no ārkārtīgi smagajiem atbildības slāņiem, no milzīgajiem pienākumiem, kas spieda viņa plecus, asinīs radās tik liels lepnības saražota slāpekļa pārpalikums. Vesels varētu palikt tikai tad, ja vēl kādu laiku uzturētos dzelmē vai surdokamerā, tomēr nežēlīgs un par viņu stiprāks varas tralis, kas pirms daudziem gadiem iegremdēja atbildības dzelmē, tagad ar tādu pašu ātrumu cēla uz augšu, nerēķinādamies nedz ar viņa nopelniem, nedz vecumu un medicīnas aizliegtām metodēm.

— Es taču neesmu vainīgs ...

Ieskanējās telefons. Kaross ilgi šaubījās, tad pacēla klausuli un paklausījies noburkšķēja:

— Atnāc, ja jau tāda vajadzība, taču baidos, ka tev ar mani būs garlaicīgi, — viņš vēl ieklausījās kaut kur nozū-došā, tik tikko dzirdamā balsī, nolika klausuli un sāka strīdēties ar sevi: Alsim taisnība. It visā var apsūdzēt radošu cilvēku, tomēr vaļsirdības trūkumu viņam nav ko pārmest. Viņš radīdams nevar būt savtīgs. Viņš pat nevar būt nežēlīgs. Un tikai pēc tam, viss nāk pēc tam, kad viņa bezmiega nakšu lolojums nokļūst tādu cilvēku rokās, kuri paši neko nespēj radīt. Tad radītājs aizstāvas un aizstāv. Viņš nemokās sevis dēļ. Nežēlīgs viņš kļūst, vienīgi aizstāvēdams savu jaunrades augli, jo dzīvības saglabāšanas instinkts cilvēkā arvien apklust, kad jāglābj savs lolojums. Tāpēc nav vajadzības krāpt sevi. Arī ar skaistiem vārdiem šeit nekas nav līdzams, jo laika gaitā pat visbrīnišķīgākie meli galu galā pārvēršas dzīvā biedēklī. Lai svētīta radītāju pašpaļāvība . ..

Durvis klusi atvērās. Pa tām aizelsies un sapinkājies ienāca Alsis. Jau uz sliekšņa viņš uzsauca:

— Vai tu lasīji manu stāstu?

— Iemācījos no galvas. — Tads smagi piecēlās un ielēja Ķēstam ūdeni.

— Un tev tas patika?

— Pietupies, noglaudīšu.

— Es neesmu atnācis jokus dzīt. Še, izlasi. Grudskis savā avīželē raksta, ka tas esot pēdīgais draņķis, manas slimīgās fantāzijas murgojums.

— Pirmām kārtām, tu netrāpīji īstajā vietā: jau pieci gadi man nav nekā kopīga ar viņa laikrakstu. Es ceļu fabriku. Un, otrkārt, tas laikraksts nepieder viņam. Aprunājies ar citiem vīriem.

— Bet viņš taču ir tavs draugs, tu viņam visu vari paskaidrot.

— Viņš bija mans draugs, — Kaross nikni pārtrauca sarunas biedru, — un tieši tāpēc es neko nevaru.

— Man nav svarīgi, kāpēc esat sanaidojušies, tikai pasaki: vai, izlasot to darbu, var apsūdzēt mani, ka tas nav rakstīts no mūsu pozīcijām?

— Meli! Es pats tolaik blandījos pa Maskavu un visu redzēju savām acīm. Es pārdzīvoju to pašu. tikai tu tās jūtas izteici daudz skaistākiem vārdiem. Tas darbs uz mani iedarbojas kā degvīns, varbūt pat pārāk stipri. Un ko viņš?

— Tos rakstus, sak, varot izmantot mūsu ienaidnieki.

— Spļauj viņam bārdā. Vai zini, kāpēc viņš arvien cenšas parādīt sevi svētāku par pašu pāvestu?

— Viņam trūkst talanta, tāpēc pelnās, kur vien var. Mintautos viņš uztaisīja sev vārdu, ar tavām rokām ravēdams ap sevi gan draugus, gan ienaidniekus. Tas ir ļoti vienkāršs likums, kas prasa vienīgi amatnieka pacietību un konsekvenci: līdzenā vietā katra čupa ir kalns.

— Tu, psiholog, ne velna nejēdz, tikai ārdies. Jau nez kuro gadu sieva viņu mizo un spiež braukt uz Izraēlu, bet viņš, to stipri mīlēdams, drebēja, slēpās no mums ar lozungiem, skaistām frāzēm un lūkojās apkārt, lai abu divkauja nenāktu klajā. Palicis vienatnē, viņš zaudēja pašpaļāvību un nokļuva bezdibeņa malā.

— Tā tev arī vajag, — Alsis nopriecājās.

— Kāpēc tikai man? — Tads nesaprata.

— Tāpēc, ka tu to paslēpto mantu izraki mums par postu.

Karosam atkal kļuva smacīgi un karsti.

— Bet ja viņš, pats maldīdamies, par tevi runā taisnību? — Kaross iekarsis pat ņepamanīja, ka sāk aizstāvēt mundiera godu. — Ja tiešām to sāks izmantot visādi kon-tras? — nicinādams sevi, viņš zobojās par Ķēstu.

— Klausies — vai es labi sapratu tevi? — Nenojauzdams smalki apslēptu ironiju, Alsis netīšām nometa zemē pilnu glāzi ūdens, gribēja to pacelt, taču, ieraudzījis lauskas, paspēra tās ar kāju. — Kas šeit nebūtu saprotams? Jūs abi esat viens otra cienīgi, un tā jūsu nodrošināšanās loģika izgudrota jau Arakčejeva laikos: mūsu ienaidnieki pret mums izmantos patiesību ... Ja nevari pakustināt rokas, tad kustini vismaz ausis un pacenties, lai dzīvē būtu jo mazāk sliktās patiesības, kura tev nav derīga. Pamēģini ielīst citu ādā un saprast, ka arī es par to pašu nolieku savu galvu, tikai drusku citādāk. Es neesmu par aklu ideju, bet par tās pilnveidošanu, par meliem, kurus iznīcina ar taisnības uguni, nevis par vīraku, ko kvēpina, lai slēptu sliktu ieradumu. Es atradīšu taisnību, kaut arī tās dēļ man nāktos staigāt basām kājām.

Kaross vēroja sapinkājušos draugu un juta, ka tā ir tikai poza, skaisti vārdi, kas nogludināti un simtiem reižu pārdomāti, tikai dusmu lēkme un nekas cits. Sava darba dēj Ķēsts ne vien nenošausies, bet ij uz vēdera līdīs katra varenāka priekšā, lūgs un diedelēs, visu pasauli sacels kājās, citus noguldīs šķirstā ... Un, tikai savu cienītāju spiests, lepnības pārņemts, pūļa priekšā, ovācijām skanot, uzkāps uz sārta.

Bet es tagad pat to nespētu, viņš nemanīja, kā, žēlodams draugu, sāk to apskaust. Arī viņš nebūtu slikts direktors, ja viņam vajadzētu aizstāvēt savu rūpnīcu. Nezin vai viņš spētu paskatīties uz saviem darbiem ar skaidru prātu kā es, vai, aizmirsis būtību, strīdētos katra nieka dēļ? Salīdzināja un kļuva nikns, jo saprata, ka tas ir ārkārtīgi muļķīgi. Pēc tam cik necik savaldījās un vēl pakaitināja Alsi ar vārdiem, kurus Viļņā Karosam tika teicis pārvaldes priekšnieks:

— Taisnība, brālīt, mēdz būt visāda, raugoties, kā to pasniegsi: ar to var piecelt no miroņiem un var arī nogalināt cilvēku. — Tads uzsita draugam uz pleca un pēkšņi kļuva nopietns: — Vai esi jau aizmirsis, kā tu, atgriezies no bērēm, rakstīji par laiku, kas apstājies uz mūžiem, un sāpēm, kas pārvērtušās par melnu akmeni? Un ko es tev sacīju? Nemuldi! Nekas sevišķs nav noticis, cilvēks nomira, bet ideja, kopīgā lieta palika. Lai gan, taisnību sakot, toreiz, teikdams šos vārdus, es riskēju vairāk nekā šodien tu, ar pulām uz lūpām aizvainodams visus tā neveiksmīgā kritiskā rakstiņa dēļ. Apkārt lūkodamies, mācīju tevi, bet tu, drusku atdzisis, vai, kā tavi kolēģi mēdz sacīt, pārvērtējis visas vērtības, tagad meties uz citu pusi. Nesaaukstējies!

—• Ļaunākais ir tas, ka 4ev gan toreiz, gan tagad ir taisnība. — Alsis, izņemot savas bēdas, neko vairāk nedz redzēja, nedz dzirdēja. — Bet ko tas līdz? Vai tad tu nesaproti, ka mākslai nemaz nav vajadzīgas tavas kabinetos izprātotās patiesības? Un, ja jūtas nekad nesaceltos pret veselo saprātu, cilvēki uz zemes pārvērstos par materializētiem noteikumiem, ko ieprogrammējuši roboti vai saiti, bezjūtīgi ierēdņi. Un tāpēc esi tik labs — nelaupi man tiesības riskēt, ļauj man mocīties un klaiņot pa visiem cilvēka kaislību labirintiem, ļauj man mīlēt un nīst, ļauj man vadāt sev līdzi lasītāju, lai arī viņš reizē drebētu no bailēm un dusmām, lai raudātu un smietos, sapratis, ka viņš patiešām ir niecīgs ar savu diženumu un cik viņš ir dižens, kad paceļas virs tā. Tas ir nepieciešams, ja tu negribi, lai uz zemes iznīktu varoņi un skaistums, dzejnieki un labestība, ja negribi, lai saviestos lopi, kas domā salti un loģiski. Taču ne velti kāds no pasaules lielajiem cilvēkiem ir sacījis: ja karaļi ļautu dzejniekiem izkliegties, tad bendes zaudētu darbu. Re, par ko tiek runāts tā darba katrā rindā. No tā tiešām strāvo vissirsnīgākā vēlēšanās saprast sevi un attīrīties no visa ļaunā, kas mūsos sakrājies kulta laikos.

— Tu esi apdāvināts, bet, ja ļaus tev vaļu, tu visus piespiedīsi nomesties uz ceļiem, — Tads pēkšņi aizmirsa, ka joko un ka šie vārdi kādreiz bija sacīti viņam pašam.

— Un kas tad ir? — Ķēsts izstiepās kā stīga un saausījās.

— Tas, ka mēs nedrīkstam palikt nometušies uz ceļiem, mums jāsoļo.

Sie bērnišķīgi naivie, pompozie vārdi, kas šodien vairs neder pat virsrakstam, Alsi it kā uzspridzināja:

— Idiot, vai tad es esmu pret? Vai es tevi traucēju? Tu ej, tu skrien, ļeko kā suns, bet es ar sirdsapziņas balsi tikai palielināšu tavu ātrumu. Un kas šeit ļauns, ja es skriešu mazliet pa priekšu arī ar savu dvēseles kliedzienu un ar mākslinieka grēksūdzi brīdināšu tevi: cilvēk, vairs nedari tā, kā darīju es. Augstu vērtē ideju, Karos, jo tās vislielākā ienaidniece ir pārmērīga un tukša pļāpāšana par to. Neviens, Tad, tā nekompromitē ideju kā tai sacerēta lūgšana,— jo vairāk Alsis kliedza, jo skaidrāk redzēja, ka paliks nesaprasts un izsmiets. Tāpēc viņš izdarīja kļūdu pēc kļūdas un katra sīkuma dēļ izšķieda tonnām pulvera. Tads olimpiski klusēja. Viņš nebija lietpratējs teorijā, bet skaidri juta, ka mākslinieks, izskaidrodams savu darbu, tikai kaitē sev, mazina mākslas ietekmi uz citiem, tomēr barga dzīves pieredze neļāva pārtraukt draugu. Lai izkliedzas, viņš domāja, un, jo vairāk muļķību pastrādās, jo piekāpīgāks kļūs pēc tam. Tāda spēle viņam patika, toties satracināja Alsi. Un viņi nesakāvās tikai tāpēc, ka viens aiz pārguruma nespēja piecelties no krēsla, bet otrs baidījās atstāt bez aizbildniecības savu vēl līdz galam nerealizēto darbu.

Tads brīdi nogaidīja, vēlēdamies atrast kādu kompromisu, taču, kopš seniem laikiem pieradis visu lent citu vietā, ierunājās kaut kādiem svešiem, viņam nepavisam neraksturīgiem vārdiem:

— Arī nosaukums ne šāds, ne Tads: kādas ir patiesības acis! . . .

— Bet kā tad man vajadzēja nosaukt? — Ķēstarn trūka elpas.

— Nezinu, — Tads arī šoreiz nevēlējās atbildēt tieši. Iedomājot vien — un ko sacīs citi? — viņa smadzenes sāka radīt visus iespējamos «to citu» viedokļus un pat to variantus. Iedzinis sevi strupceļā, viņš uzreiz pazaudēja strīda būtību un, nevēlēdamies palikt muļķos, rupji pateica: — Bet, izgulējies ar manu sievu, tu neraudāji un nejautāji, kādas ir tās tavas izdomātās patiesības acis?

Tādu pagriezienu Alsis tiešām nebija gaidījis. Dabūjis sitienu pakrūtē, viņš atvēra muti un apklusa. Tad nodūra acis un sāka taisnoties:

— Nejautāju, tomēr tu labi zini, cik mums abiem maksāja viņas sievišķīgā atriebība.

— Nedusmojies, —* arī Tads gribēja izlīgt. — Sacīšu tev vaļsirdīgi: es ne velna nejēdzu no taviem daiļrades smalkumiem, tikai zinu, ka partija tos novērtē. AJzej pie Grudska un aprunājies ar viņu kā vīrs. Man šķiet, ka tava daiļrade te nav vainīga. Kāds suns būs pārskrējis ceļu starp jums abiem. Bez tam, partizāns būdams, viņš rakstīja atskaiti par mana brāļa nāvi, kurā ļoti jauki pateica, kādas ir patiesības acis. Labāk nesacerēsi. Visa vienība tad lasīja un brīnījās par Girša neparasto rakstu.

Uzklausījis Tādu, Alsis saprata, ka morāliski ir uzvarējis, un priecājās kā bērns. Viņam tiešām nekas cits nebija vajadzīgs. Viņš jutās ar uzviju gandarīts, tomēr kaut kāds jods, kas tupēja iekšā, vēl parāva aiz mēles:

— Es pie tā sprukstiņa savu kāju vairs nesperšu, bet, ja tevi interesē šā tīrradņa nemirstīgās domas, vari palasīties. — Viņš nevērīgi uzmeta uz galda žurnālu un nesteigdamies aizsmēķēja. Tads pašķirstīja izdevumu, apskatīja ilustrācijas un, saraucis pieri, izlasīja apakšā ar sarkanu tinti rakstītus vārdus: «Taisnības acis arvien ir ar zilumiem zem tām un pieplūdušas ar asinīm.»

— Kas to uzrakstīja? — viņš nobijās.

— Mintautu korifejs, literārais tīrradnis, nokopējis šo teikumu no neatkārtojamā ziņojuma jūsu partizānu priekšniecībai.

— Nevar būt, — Tadam paspruka, jo, klausoties tādu ņirgāšanos, viņu pārņēma īgnums. — Varbūt tev taisnība, varbūt viņš neuzrakstīja tik spoži, kā mums toreiz šķita, varbūt apstākļi nebija tādi, varbūt stāvoklis ir grozījies, bet kāpēc jāņirgājas? Ne jau man vienam toreiz tā šķita, visi raudāja, — viņš tagad runāja gan savā, gan Girša vietā.

— Tie vārdi, gluži kā ar karstu spiedogu iededzināti, palikuši manā sirdī uz visu mūžu un aizkustina līdz šai dienai. Protams, ne tikai vārdi vien, arī brāļa nāve, arī grūtie gadi. — Kaross piespieda plaukstas pie auksta stikla un, sevi valdīdams, iespējami mierīgāk piebilda: — Var jau būt, ka tev taisnība: kas bija noderīgs tad, tagad jau novecojis. Kara laikā mēs ar automātiem kritizējām ienaidniekus. Savējo vidū tā nedrīkst. Nav tie laiki.

— Vārds nav automāts, — Ķēsts protestēja.

— Bet ievaino.

— Tads ir tā uzdevums.

— Redzi nu, un ja tu šauj uz savējiem?

— Ja šauju, tad tas nav savējais.

— Tā domādams, ātri iedzīvosies ienaidniekos.

— Par ko tad jāraksta? — Alsis jautāja, vairs nevēlēdamies atgriezties pie strīda, kurā bija uzvarējis. — Par ko? — viņš aizsteidzās Tadam mazliet priekšā un pārrāva domas pavedienu.

— Par daudz ko, — Kaross tik ātri nespēja attapties.

— Dragā kapitālistus, ja nevari iztikt bez šaudīšanās, — viņš, pats neprazdams, skoloja citus.

— Tu zobojies? — Ķēsts kļuva bāls.

— Viņi arī mūs nežēlo. — Tadam nekādi neizgāja no prāta brāļa nāve.

— Tā taču ir profanācija! — Ķēsts brīnījās. — Vai gan tu nekad un ne no kā neesi baidījies, vai neesi svaidījies, vai netiki piekrāpts, vai neesi šaubījies un mocījies, vai neesi meklējis?

— Par tiem meklējumiem mani tagad triec prom no darba.

— Tad jūti līdzi citiem! Es ļoti daudz esmu maldījies un tikai tāpēc vēl varu šo to uzrakstīt. Es meklēju savu kļūdu cēloni, jūtas mēģinu izteikt vārdos un tēlos, mēģinu radīt savu domu un savu ideju pasauli ...

— Bet kas tev ļāva radīt jaunas idejas? — Tads nebija dogmatiķis, taču viņam šķita, ka šis darbs jādara daudz lielāka ranga cilvēkiem.

Ķēsts vēlīgi pasmaidīja.

— Un kāpēc vajadzīga tāda atļauja? Tas ir normāls stāvoklis katram radījumam, kurš jūt un domā.

— Labi, bet kas tev deva tiesības domāt manā vietā? — Tads ietiepās kā bullis.

— Es domāju un jūtu tikai savā vietā, un tu, ja gribi —• vari lasīt, ja ne — pakarini uz naglas. Taču, runājot taviem vārdiem, arī tev neviens nav devis tiesības domāt citu vietā, — Ķēsts pacēla balsi.

— Zini, rakņājies pats savā sirdsapziņā, — Kaross negaidīti aizsvilās, — tikai esi tik laipns un nevienam nesludini šos savus atklājumus. Nevispārini! Tas ir bīstami. Jau tā nav ko elpot.

— Tālab arī trūkst gaisa, ka tādi kā tu baidās plašāk atvērt logus.

— Neārdies! Ne jau pa jokam es jautāju: kas tev devis tiesības runāt visu vārdā!

— Un kas tev devis tiesības lemt citu vietā? — Alsis sagatavojās jaunai kaujai.

— Mani iecēla, valdīšana izraudzīja.

— Mani izraudzīja talants. Tas ir mazliet vairāk nekā tavs postenis, kura goda sardzē jūs abi ar Giršu stāvat kā mūmijas un baidāties citu labā pakustināt pirkstu.

— Tu esi nelietis, — Tads neizturēja aizvainojumus.

— Bet tu esi feodālis, kurš maskējies ar sarkanu saukli.

— Ārā! — Kaross norāvās tikpat kā no ķēdes. — Ārā! — Viņš kļuva zils un kampa sev pie sirds. Alsis pielēca, aizcirta durvis, taču vēl atgriezās un no sliekšņa uzkliedza:

— Es eju, bet arī tu, vecais kastrāt, izlidosi no šejienes! Tev nav tiesību laupīt mākslai skaistumu, tās spilgtās krāsas un vispārinājuma spēku, bet pēc tam, tēlojot mecenātu, aģitēt: rakstiet patiesību! Pagaidi, tā apspiestā patiesība vēl jums abiem ietrieks pa sēžamvietu tik stipri, ka tu un tavs Grudskis pat nepaspēsiet aplaizīties! ... Es aiziešu līdz Maskavai, piemini manus vārdus! — Viņš apgriezās un, neaizvēris durvis, aizklaudzināja pa kāpnēm.

Tads nekustīgi sēdēja, aizvēris acis, it kā būtu iekritis piesmakušā pagrabā, un nekādi nevarēja saprast, kāpēc šī briesmīgā apsūdzības tirāde tikusi viņam, nevis redaktoram? Kāpēc Alsis tā pārskaitās uz viņu, ja zināja savu neveiksmju tiešos vaininiekus? Viņš vēl mēģināja izprast un novērtēt visu sarunu, tomēr domas neraisījās. Kaut kur esmu kļūdījies, viņš strostēja sevi, un šis tā satrakojās, ka, pieliekot sērkociņu, uzšvirkstētu kā salmu kūlis. Ir nu gan negants, domāju, ka apēdīs. Bet ka es viņam varu palīdzēt? Viņš tā iemīlējies savā darbā, ka nekaunētos pajautāt uz nāves gultas guļošam: paklau — kādas tad ir patiesības acis? Dabūja zināt, ka ar zilumiem zem tām, un nu skraida, tēlo-dams mocekli, skaita svešus zilumus un rāda tos kā savējos, taču nespēj paskatīties apkārt un tāpēc nesaprot, ka tādas acis katrā ziņā jāierauga pašam, lai, noticējis svešam, pēcāk nesāktu kliegt: laiks apstājies, pārvērties melnā akmenī! Ja neredzi, tad vismaz patausti apkārt! Un, tikai necilvēcisku sāpju apsvilināts, jutīsi, ka tās ir tavas paša izsistās acis. Kas no svešiem uzzināts, svešiem arī atdots. Tas ir lēti. īstajai mākslai vajadzīga sava patiesība. Kaut vai niecīga, toties sava paša, Tads, dusmodamies uz Ķēstu un to nemaz nemanīdams, jau atkārtoja arī viņa domas. Tagad saviesies ārkārtīgi daudz tādu klaigātāju, bet paklausies kaut vienu: vai viņš vainīgs, ka patiesība pie mums vēl visai bieži staigā ar ziliem lukturiem zem acīm?. .. Neatzīsies, sāks izgrozīties vai arī sacerēs kādu tikai sev pašam izdevīgu pasaku. Taču es nenoņemu vainu no sevis: bija tādi laiki, un, mēs — labākie, kā redzams, nebijām nobrieduši. Jo ilgāk viņš domāja, jo vairāk kaunējās par savu izturēšanos. Pēc tam smagi piecēlās, padzērās sasilušu ūdeni, bet atlikumu uzlēja uz atsegtajām krūtīm.

Redzi nu, viņš savu vissliktāko stāstu nemainītu ne pret kādu posteni! Nebijis šīs pozas, viņš būtu laimīgākais cilvēks pasaulē. Es varētu lepoties ar to. Esmu ierēdnis un labprāt mainītos ar viņu vietām. Ne tikai dzejnieki grib būt nemirstīgi. Tomēr va^a — vai tas nav visuzskatāmākais, lai gan arī visātrāk pārejošais pierādījums, ka mēs visi tiecamies pēc nemirstības? Protams, kā spējam un varam, jo katrs redz pasauli citādā gaismā. Sajutis iekšķīgas sāpes, Kaross atkal saguma krēslā un ilgi klausījās, kā vēderā radies aukstums pamazām kāpj uz augšu pie pakrūtes un stindzina ikkatru skaidrāku domu. Arī Boļuks aizbraucis kā pēc nāves, un dēls nezin kur aiztriecies . . . Vismaz varētu piezvanīt uz mājām, izklaidēties, pa telefonu saspēlēt šahu ar to slaistu... Un pēkšņi viņš atkal iedomāja Alsi: nē, lai dzejnieki raksta, ko vien grib, bet neko tīrāku un taustāmāku kā vara es visos savos nodzīvotajos gados neesmu turējis rokās. Arī tā ir māksla ...

Telefona zvans atkal sabiedēja viņu. Kaross pacēla klausuli un nemanīja, kā tā izkrita no notirpušās rokas.

— Klausos, velns parāvis! — Viņš ar plecu piespieda klausuli pie auss. — Kas vajadzīgs? Es tas esmu . . . Ne-grabinos, klausule izkrita. Strādāju. Logā redzi gaismu? Nu un tad? Tā nav tava — prokurora darīšana. Neesmu slims. Viss ir augstākā mērā lieliski. Novēlu arī tev to pašu. Tikai, lūdzams, netērpini mani, saki — kas noticis? Tu atkal savu. Ja tik svarīgi, sāc ar savu biogrāfiju, nevis ķeries pie manējās. Es tiešām nesaprotu, kāpēc jūs visi kā norunājuši sākat rūpēties gan par manu veselību, gan pagātni, gan nākotni? Tu saki — nepieciešams? — Tads saausījās, izslējās un pārbijies sacīja: — Nevar būt. — Viņš atlaida plecu, bet klausule nekrita. Prokurors kaut ko kliedza, taču viņš neko nedzirdēja, tikai atkārtoja: — Nevar būt... Nevar būt! — pat iesaucās, sajutis sāpīgu sitienu deniņos. — Vai zini, kas draud par tādiem meliem?! Par tādu provokāciju! — Un tik tikko dzirdamā balsī pajautāja: — Kad? Nupat kā? Nevar būt. Bez manis neko nedari, es tūlīt. Es viņu, bandītu, pats sapurināšu! .. .

Tikai tagad viņš izdzirdēja, ka pa logu laužas iekšā trokšņaina džeza mūzika. Spiedza kaut kādi instrumenti. Bija saklausāmas pūļa klaigas, garāmbraucoša vilciena duna, bet viņš skatījās uz klausuli rokā gluži kā uz pistoli un nesaprata, kāpēc tā nešauj. Pēc tam spiedzīgs klusums aizspieda ausis, iesmeldzās bungādiņas un viņš kaut kur pacēlās. Bija viegli un silti. Tikai pēc krietna brīža no ausīm izlēca aizbāžņi, kas nelaida cauri skaņas, un atkal viss iespindzās, iedūcās un galīgi nolēmēja kājas.

Nevar būt! Vai tiešām viņš nekas vairs nav? Vai tiešām arī tas sivēns pacēlis roku pret viņu? Bet es, muļķis, viņa dēļ ar pieri izsitu milzīgu tuneli dzīvē, no tādas tumsas izlīdu gaismā, ka grūti pat izstāstīt. Visu sasniedzu ar prātu, ar necilvēcīgu darbu un neatlaidību, un tagad — še tev, kaut kādas skuķes dēļ . . . Puišeļa nepateicība! Neticu Alša slavētajai un pārslavētajai sirdsbalsij, ka tikai viņa stāstos dzirdamajai cilvēka dabas divdabībai būtu tik milzīgs spēks. Vai gan tā ir spēcīgāka nekā aukstais prāts, nekā pieredze un cilvēka nevaldāmās alkas visu pazīt, saprast un pa savam prātam pārkārtot? Vai tad arī Živilei taisnība, kad viņa sacīja, ka es bez viņas balss visu savu mūžu esot vadījis kā kurlmēmais, kā mednis, iemīlējies tikai savos vārdos? Neapjēdzu. Ne-sa-pro-tu! Varbūt tomēr man nebija laika. Vienkārši nebija kad. Kas taisnība, tas taisnība: kopš bērnības es ne reizes neesmu dzirdējis to balsi un neesmu iemācīts to sadzirdēt, neviens mani nav mācījis to saprast: aizvien nabadzība, aizvien gan naudas, gan maizes kumosa trūkums aizēnoja jebkādas iejūtīgākas sirds trīsas. Un tāpēc tā man kalpoja tika asins sūknēšanai. Tāpēc es nevaru nopietni pie-ņemt šo Alša apsūdzību. Vienkārši negribu! Bet ja esmu vainīgs cilvēku priekšā, tad tikai par to, ka savu labo slavu reizēm sargāju vairāk nekā patiesību.

Tadam kļuva mazliet vieglāk. Atslāba spiediens krūtīs. Acis tapa gaišākas. Drusku atpūties, viņš atliecās krēslā un pat iedrošinājās uzsmēķēt.

Ne velna, viņš ņēmās kalt nākotnes plānus. Varbūt kādam arī nepatīk mans deguns, bet es vēl pacīnīšos. Aiziešu līdz Čekai. Un labi iegaumējiet, biedri Tad: tas ložu sakodītais un rūsas izēstais stobrs jums ir pārāk niecīgs tālskatis, caur kuru jūs varētu lūkoties uz sevi. Viņš nesteigdamies aizpogāja kreklu, sakārtoja svārkus, sasukāja matus un pats sev pavēlēja: tikai mazdrusciņ izturības. Pistole tev noderēs citām vajadzībām. Iztīri vēl vienu samazgu bedri, bet pēc tam — gultā, pensijā, kur tikai vēlēsies. Lai parīt arī Viļņā neviens negaida vieglu uzvaru. Es vēl stingri sēžu seglos . .. Un, ja arī pārcels uz citu vietu, kas tur liels... Tur mēs tāpat uzcelsim jaunu, lielu un skaistu pilsētu . . .

Pēkšņi viņš, gluži kā pirmo reizi ēdot austeres, sajuta stipru sājumu. Pēc tam kaklā iestrēga siekalas un krūtis sažņaudza neizturami sāpīgas un nesaraujamas stīpas.

Viņš sagrāba apkakli un ieplēsa kreklu. Visapkārt kļuva bezgala gaišs un balts. Zem sirds aizvien paplašinājās dīvainās, ar sāpēm sajauktās trīsas, kas visu dedzināja. Tās auga domām neaizsniedzamā ātrumā un dragāja ķermeni vissīkākajos gabaliņos.

— Ak dievs, es pat nepagūšu atdot vietniekam atslēgas . ..

Acu priekšā aizvien platāks un platāks pletās smilšu bedrītē ieplūstošais ūdens. Tads kādu brīdi tajā vēl saskatīja savu attēlu, bet virsma beidzot ieņirbējās un visu izkropļoja.

— Nevar būt!

Viņš uzgūlās uz galda un instinktīvi mēģināja aizsniegt telefona klausuli. Roka neklausīja. Viņš stūma to ar visu augumu, ar stingstošiem pirkstiem ķērās slidenajā stikla virsmā. Karstumu nomainīja aukstums. Sāpes izgaisa. Viņš, jau zaudēdams samaņu, vēl pacēlās, ar abām rokām parāva zem sevis telefona aparātu, piespieda to pie krūtīm un krizdams visu noslaucīja no galda. Pistole atsitās ar mēlīti pret parketu un izšāva. Lode netrāpīja Tadam. Tā izgāja caur rakstāmgalda durtiņām, caur finierēto virsu un, sašķaidījusi lielo, labi slīpēto stiklu, atsitās baltajos griestos.

Kaross atkrita augšpēdus un pēdējo reizi smagi izelpoja, izgrūzdams asiņainas putas. Viņa atvērtajās acīs lēni krita pelēki apmetuma putekļi.

Dežurants, izdzirdējis šāvienu, ieskrēja kabinetā un sastinga.

Nošāvās, viņa domās pavīdēja, un tirpas pārskrēja pār visu augumu. Nošāvās, viņš centās pārliecināt sevi un nobijās: manā dežūras laikā! Atmuguriski vilkās atpakaļ. Tad pagriezās, atsitās pret šoferi, kurš nesa zāles, un nešaubīdamies pateica:

— Biedrs Kaross nošāvās! Nupat kā. Vēl silts ...

Boļus, pat nepaskatījies iekšā, metās pie telefona. Sargs tvēra citu aparātu. Un viņš, aizrīdamies ar vārdiem, šo nepatīkamo vēsti nekavējoties izdalīja visai pilsētai.

PATIESĪBAS ACIS

NO T. Karosa DIENASGRĀMATAS

Pa atvērtām durvīm istabā ieplūst apslāpēta mūzika. Sērīgas melodijas radītā noskaņa aptumšo sauli, sabiezina telpā nokrēslu un ar neizsakāmām sāpēm piepilda katru kaktiņu. Pēc visa tā atklīst ilgas un neziņa, kas sasaista

rokas.

Un kas būs tālāk? — pauž cilvēku noraizējušās sejas.

Melodija plūst pār cilvēkiem, apslāpst, atsitusies pret sarkanu zīdu, izgaist, izlauzusies izplatījumā, vai ar sīkiem dzeloņiem ieduras sirdī. Tā neatgriežas atpakaļ. To gaiņā arvien jaunas un jaunas skaņas. Sapulcējušies ļaudis sačukstas, cenšas runāt iespējami klusāk, un ar to viņu sarunas kļūst ļoti nozīmīgas.

Bet kas būs tālāk?... Alsis jautā sev un ļoti uztraucas, atcerējies pēdējo sarunu ar nelaiķi. Ak dievs, cik nežēlīgi mēs esam cits pret citu! Viņš nevar piedot sev un joprojām gaida brīnumu. Viņš ienīst sevi, ja spētu, tepat visu ļaužu

acīs nopērtu sevi par to, ka tonakt, pārskrējis no Karosa, nekavējoties sēdās rakstīt visriebīgāko paskvilu.

Nē, viņš nerakstīja, viņš dragāja Tādu. Un, ja pasaulē ir kādas mūzas vai velni, tad ne jau nu tie iedvesmo iejūtīgu vārdu. Pats vārds, mīlestības un naida ugunī pārkarsējies, tos aumaļām atved sev līdzi. Viņš trakoja un rakstīja. Teikums gūlās pie teikuma, lappuse dzina lappusi, kamēr piesmēķētajā un melnas kafijas garaiņu piepildītajā istabā nepalika ne Ķēsta, ne Tada, kamēr no mājās pārnestās degsmes un dusmām domās dzima pavisam jauns cilvēks, kurš ņēma varu pār radītāja prātu un jūtām. Kopš šā mirkļa Alsis vairs nepiederēja sev. Viņš pat nepamanīja, kad un kādā veidā tas trešais, tas viņa radāmais tēls, pāraudzis abus, pēkšņi nostājās aiz muguras un, neievērodams nekādus draudzības un pakļautības likumus, sāka vadīt pa papīru viņa roku. Nē, viņš nerakstīja, viņš nožēloja grēkus un stingri ticēja, ka ar šiem paša iztēlē nokaitušajiem vārdiem iznīcina draugam pielipušo ļaunumu, taču patiesībā viņš tikai ārdīja, plosīja sevi un no lauskām, ciešanu un iedvesmas vadīts, radīja jaunu tēlu, riebuma un nicinājuma cienīgu tipu. Viņš vairs nedomāja, nedz kāpēc tas vajadzīgs, nedz kas no tā iznāks. Viņš ar to dzīvoja un tāpēc labi neapjēdza, no kurienes atmaldās cits no cita neatraujamie vārdi un kas tos sakārto saskanīgos teikumos, kuri neatzīst nekādas nolaides un labojumus. Reizēm viņam šķita, ka šī domu lavīna pati no sevis ienāk viņam prātā, bet reizēm viņš līdzīgi tam, kā kurls komponists uztver mūziku, ar visu augumu juta, ka viņam blakus kāds stāv un noteiktā balsī, kas necieš nekādus iebildumus, diktē teikumu pēc teikuma. Un viņš nepretojās, viņš tikai steidzās paklausīt tā gribai, ar visu būtni alkdams, lai šis diktāts vilktos iespējami ilgāk.

Viņš radīja. Un pēkšņi šo bezsvara stāvokli aprāva griezīgs telefona zvans. Viņš satrūkās, izstiepa roku, pacēla klausuli, neapzināii nolika to uz galda un atkal iegrima rakstīšanā.

— Hallo!... Vai dzirdat mani? Nupat nošāvās biedrs Kaross! — kāda asa, stipri pārbijusies balss viņam iekliedza sejā šo vēsti un atkal apklusa.

Degsme uzreiz izgaisa. Alsis atliecās, aizdedzināja vēl kūpošo cigareti un ilgi mēģināja apjēgt, kāpēc viņš vairs neraksta. Izsīcis un noguris viņš sēdēja gluži kā skolēnu piekrāpts skolotājs un neko nesaprata. Viņš pat neiedrošinājās paskatīties apkārt. Un tikai pēc krietna brīža, kad līdz viņa apziņai nonāca nupat notikušās nelaimes absurds un

šausmas, viņš gribēja iesaukfies: meli! Gribēja kliegt:

meli!... Bet ausīs arvien skaļāk un skaļāk pīkstēja izslēgtā aparāta signāli.

Viņš ar drebošām rokām nolika klausuli uz dakšiņas un, pēkšņi aizmirsis Karosa numuru, sāka meklēties abonentu grāmatā. Taču aparāts no jauna ietarkšķējās. Ķēsts pakampa klausuli un atkal izdzirdēja citu — drusku mierīgāku balsi:

— Nupat nošāvās biedrs Kaross ...

Provokācija, Alsis nodomāja un uzkliedza:

— Es tev, krupi Tads, parādīšu — nošāvās!..,

— Biedri Alsi, es runāju nopietni.

— Bet kas tur runā?

— Šoferis.

Ķēsts kļuva bāls un tajā pašā mirklī nodomāja, ka no viņa nupat uzrakstītajām rindām gluži kā no vislabākā iznīcināšanai paredzēta tērauda kāds jau paguvis izgatavot revolveri un izliet smagu svina lodi. Viņš pats nupat to bija vēlējies, dragājis, iznīcinājis, un tagad — še tev . . . Nevar būt! Pēc tam viņam šķita, ka nelietis, kurš pastrādājis šo ļaundarību, vēl staigā pa istabu starp dūmu mākoņiem un, gatavodamies jauniem noziegumiem, lasa viņa rakstus. Galīgi pārbijies viņš aši sakravāja čemodānu un apņēmās bēgt, negaidīdams, kamēr pie durvīm rupji pieklauvēs un palūgs viņu sekot līdzi.

Tikai izgājis uz ielas un ieelpojis svaigu gaisu, Ķēsts mazliet nomierinājās, nostrostēja sevi par tik pārspīlētu jūtelību, kas cīkstas ar neprātu, bet pēc mirkļa, skaidri iztēlodamies pirms dažām stundām Karosa kabinetā notikušo sarunu, atkal ļoti stingri nosodīja sevi: tu esi slepkava, un ar tevi viss ir cauri! No šā sprieduma viņam kļuva drusku vieglāk. Viņš uzsmēķēja un paskatījās apkārt, tad paslēpa čemodānu biezos krūmos un, nespēdams saprast, kāpēc, aizgāja pie prokurora uz mājām. Tas nupat bija pārnācis un nekādi nespēja ar vienu roku atraisīt kurpes saiti.

— Tu vari apcietināt mani, — Ķēsts sacīja. — Es viņu nogalināju.

— Kādas blēņas! — Prokurors paspēra kurpi un pasmējās. — Biedri Ķēst, ja esi piedzēries, liecies gulēt.

— Es tev saku nopietni: es viņu iedzinu kapā, — Alsis nepiekāpās.

— Ar cilvēku notikusi nelaime, bet tu saceri anekdotes, — Rimša noskaitās. — Kā tev mēle kustas šādā brīdī? — Viņš kļuva nopietns un — drošs paliek drošs — pataustīja Alša pieri. — Tev, puis, ir temperatūra.

—- Vai viņš pirms nošaušanās neko neatstāja?

— Tikai dienasgrāmatu.

— Un ko viņš tajā ierakstīja?

— Aizej pie psihiatra, ģēnij. Labākajā gadījumā tu esi pārpūlējies. Pēdējais ieraksts viņa burtnīcā izdarīts pirms pusgada. Un nošaušanās cēlonis vēl nav skaidrs ...

— Kā man jāsaprot tavi vārdi?, — Alsis nerada sev mieru.

— Nekā. Man šķiet, ka pistole pati nokrita un izšāva.

— Nelaimes gadījums?! — viņš arī tagad ķeras pie šīs domas kā pie vienīgā glābiņa.

— Nē, infarkts vai insults. Sekcija parādīs. Lode pat nav skārusi viņu.

Šie vārdi viņam nezin kāpēc likās vēl briesmīgāki. Tie, gluži kā čaula, ko likumi nespēj iedragāt, pasargāja viņu no pelnīta soda, izolēja no cilvēku atriebības un notiesāja uz ilgiem pašpārmetumiem un mocībām. Tā viņam likās pirmajā mirklī, bet tagad kopā ar mūziku viņa zemapziņā vēl iespiedās arī vīstošo zaļumu smarža, degunu kairināja egles skuju dzēlīgais aromāts, oda pēc miklas zemes, vēl neriožuvušas krāsas un miruša cilvēka.

Tā ir bēru dvaka.

Tā allaž ir spiedīga un īpatnēja. Tā nav visai stipra, reizēm pat tik tikko sajaušama, taču pagaidām vēl neviena neizdibināta, tāpēc ilgi saglabājas atmiņā, tāpēc ir baisma. Šo baismību rada neziņa, ko pavada mūzikas skaņas un vīstošās dzīvības dvaša . ..

Cilvēks šai neziņai gatavojas visu mūžu un visu mūžu nevar to izprast, Ķēsts joprojām prāto. Nāve arvien pārsteidz negaidot. Pat tad, kad visapkārt līst asinis, kad ož pēc pulvera un zeme dreb no sprādzieniem, kad dzelzs rūsē uz viņa rokām, un pat tad, kad viņš nolikts pie sienas, bet pre T nostādīti kareivji, — nāve pārsteidz cilvēku negaidot, jo viņš arī tad uz kaut ko vēl cer . . .

Un cilvēks ar šo cerību ir nemirstīgs.

Vēl ir posta dvaka, Alsis mēģina novērst domas no aizvakardienas, tomēr tas viņam neizdodas. Nepietiek, ja to dvaku sajauš vien. Lai to izprastu, nepieciešama vēl kāda sestā vai septītā maņa. Ir arī skumjas . . . Arī prieks . . . Arī nemiers ... Un jautājums: kas notiks tālāk?

Tā ir neziņa.

— Cik ilgi var lūgt, puiši? — Butrims pārtrauc Ķēsta domu pavedienu. — Nestiepiet vairs garumā, laiks skrien. Cilvēku, ka biezs. — Viņš nes rokā sarkanas lentes ar melnām svītrām. Aiz viņa iet tautas tērpā ģērbusies meiča, turēdama lūpās kniepadatas, un katram uzmanīgi piesprauž sēru lenti: trim uz labās rokas un trim uz kreisās. Viņas seja ir pārspīlēti nopietna, pat barga. Uzacis sarauktas, lūpas sakļautas. Viņas skumjas nav īstas, tās uzspiedis nepatīkamais pienākums. Viņa liek sev skumt un rauc pieri.

Ņem un izlaid viņu ārā no šīs istabas sarkanās pustumsas, aizbāz ausis, lai nebūtu jādzird sēru mūzika, aizsedz acis ar karstām plaukstām, un viņa pilnā balsī iesmiesies, Ķēsts domā un lamā sevi: tas viss tikai manis dēļ. Ja es nebūtu ar viņu saecējies, ja nebūtu aizcirtis durvis ... Es faktiski arī nogalināju viņu. Izlamāju kā beidzamo . ..

Aiz loga plosās krietni aizkavējies pavasaris.

Celtņa strēle aiz loga ceļ gaisā pārseguma plāksni. Uz tās stāv puisis un, pieķēries pie troses, kliedz:

— Ja nositīsi, tad naktī aiziešu un izgāzīšu tevi no gultas!

— Nokļūsti tikai pie manis naktī, tad tāpat dzīvs netiksi prom! — celtņa kabīnē skan spiedzīga meičas balss, bet visi strādnieki skaļi smejas.

Un viņš aizies. No visa redzams, ka aizies. Viņa alkst pēc šā puiša un gaidīs to. Viņš trauksies pie meičas. Abi aizsāks jaunu dzīvību ... un ar to būs nemirstīgi. Alsis slepus apskauž viņus. Taču arī viņam tā dzīvot būtu nesalīdzināmi vieglāk, bet viņam ir sava zvaigzne, tāpēc viņš pavisam citādi pavada bezmiega naktis. Viņš rada cilvēkiem un tāpēc vismazāk rūpējas par sevi. Viņš ir vientuļš, jo domās arvien atrodas tikai kopā ar tiem. Viņš cenšas saprast cilvēkus un visvairāk baidās palikt nesaprasts. Tālab reizēm pašam šķiet, ka viņš tiem vajadzīgs tikai kā atpestītājs, kurš var nomirt viņu dēļ vai arī izdalīt sevi pa vārdam, gluži kā Tads sāpju remdinātājs, kas savāc sevī visas viņu alkas, kuras bez jēgas lidinās izplatījumā, bet atdod tās atpakaļ materializētas un pilnveidotas — kā dārgakmeņus, kas slīpējušies radošo moku putekļos. Bet vilšanās un aizvainojuma brīžos viņš domā, ka cilvēki neieredz viņu tāpat kā patiesību, kas atgriežas pie tiem ar vēl lielāku pārmetumu nastu, kā greizo spoguli, kurš izkropļo un vairākkārt palie-lielina viņu niecību. Viņš arī tagad to jūt, bet neko nespēj grozīt. Viņam žēl Tada un it nemaz nav žēl sevis. Viņš lipina nepaklausīgu domu pie domas un ar tām mēģina nomākt pārmetumus, kas jau pārvērtušies fiziskās sāpēs, bet no tā kļūst vēl sliktāk. Un negribot viņam jāatzīst: labāk ir tiem, kuri ātrāk aizmirst, ka pastrādājuši nelietību. Tomēr tas raksturīgs tikai jaunatnei, viņš vēl strīdas un nepiekrīt: varbūt

arī ne? Jaunatnei gluži vienkārši vēl nav ko atcerēties, un tāpēc tai nav ko nožēlot, nav par ko gremzties... Varbūt vienīgi par mūsu grēkiem. Bet kas paliktu mūsos, ja mēs, kā daudzi mēģina, izsvītrotu no atmiņas pagātni, nepaskatīdamies — vai tā bijusi laba vai slikta? . . . Viņš noskurinās, jo savā priekšā skaidri redz kaut kādu tukšu un nodzeltējušu «čaulu — gluži kā mūmiju ... un rūgti pavīpsnā. No izdzertās kafijas un nervu sasprindzinājuma viņa domas darbojas kā smilšu pulkstenis: un cik labi, ka mana satīra palikusi tikai uz papīra, bet vēl labāk, ka no uzkrātajām dusmām un niknuma cilvēkā dzimst tikai vārds, tikai daiļdarbs, pamflets, no kura nav iespējams kaldināt ieročus un liet lodes . . . Taču brīnišķīgi ir tas, ka radīt iespējams tikai tad, kad esi noskaities, naida pārņemts vai iemīlējies .. .

Un atkai pagātne stumj prom tagadni, atkal satrauc un sanikno. Viņš kā bezpajumtes suns staigā pa snaudulīgajām Mintautu ieliņām un nekādi neatrod sev piemērotu sodu. Viņš stāv uz tilta un, skatīdamies ūdenī, nopietni prāto: vai mesties lejā no tilta uz galvas vai labāk palīst zem vilciena. Viņam riebjas ķēpāties ar sevi, jo viņš ir ārkārtīgi niecīgs, zemisks un tik necienīgi pieveicis cilvēku . .. Un, ja viņš atrodas šeit, tad tikai tāpēc, ka pēdējā mirklī pie viņa — izsīkuša un vienaldzīga — atnāca ļauna, toties atpestījoša doma: par to jāraksta. Un tā būs grēku nožēlošana. Lai visi ierauga, dabū just un saniknojas, bet pēc tam kaut vai ar pirkstiem nobada, nosit ar akmeņiem, lai izsmej un apspļauda, tikai tā lai nedara.

Tā ir atriebe pašam sev. Un tāpēc viņš nevar rimties, atstājis mājās kaudzi izsmēķu un žūksni aprakstītu lapu. Viņš vairs nevar izturēt nerimstošās sirdsapziņas ēdas un kā mazs bērns kasa un kasa brūci, kas jau taisās aizvilkties. Viņš meklē lielas, visaptverošas sāpes, no kurām varētu kliegt, varētu izbrēkties un atkal justies laimīgs, kad sāpes pāries.

Viņš arī tagad joprojām raksta.

Rada daba.

Rada cilvēks.

Ceļas sienas. Strādnieki trokšņo un smejas. Kāds, sasitis pirkstu, lamājas, neatkārtodams jau pateiktos vārdus. Viņš tagad ir pārskaities . . .

Ķēsts nenociešas un palūdz:

— Aizskrieniet kāds un pasakiet, lai viņi vismaz uz pusstundu pārtrauc darbu. Un lai izslēdz sasodītos tranzistorus!... — Bet domās nekavējoties sāk apvaldīt sevi: kāpēc

lien, kur nevajag? Arī bez tevis atradīsies kārtības nodibinātāji. Lai nu ko, bet apbedīt cilvēkus mēs protam. Skaisti apbedām. Pat šeit visādās svinīgās izdarībās mums vairs nav iaika apstāties un iegrimt pārdomās.

Celtniecības troksnis pamazām apklust. Skaļāk skan mūzika. Cilvēki atpūšas, bet daba arvien vēl strādā: tās rokās ir gan saule, gan baltais ābeļzieds, kas sitas pret loga rūti, tās varā ir gan dzīvība, gan nāve ... Un ja rudenī nenobirtu lapas un ja nāve nekalpotu dzīvībai . . .

Pa logu plūst Sopēna ilgas un raudas. Viņu klausoties, šķiet, ka vairs nav ne gaismas, ne ziedu, ne celtniecības trokšņa. Ir tikai Šopēns un viņa radītā noskaņa. Ir mākslīgi sārtenas nokrēslas, zālāju smarža un pastiprināta vainas izjūta: par visu esmu atbildīgs tikai es .. .

— Biedri, nostāsimies pa trim un reizē iesim uz zāli. Klusi pastāvēsim piecas minūtes, un cauri. Mūs nomainīs jaunieši. Tie pagaidīs, cik vajadzēs, un iznesīs šķirstu uz ielas. Mēs pirmie sekosim aiz tā . . .

— Bet šķirstu izcels pa logu.

— Varēji to nepaskaidrot: kaut kā iziesim arī pa durvīm.

— Biedri Butrim, es nevēlētos stāvēt priekšā.

— Neizdomā, redaktor. — Vītauts ir steidzīgs. — Vai tev nav vienalga? Kā tas izskatīsies, ja īla izlīdīs priekšgalā? Viņš aizsegs visu. Piecas minūtes izturēsi, nenomirsi. Un vispār, biedri Grudski, jau sen pienācis laiks nopietni aprunāties ar tevi. — Sekretārs pat šeit neaizmirst savus pienākumus.

— Esat gan jūs nejauks, — uz redaktoru ņurd vecs, bāls jo bāls revolucionārs Savērs Rekštis un, neviena nemudināts, pirmais dodas ārā pa durvīm.

— Otrā pārī — Ieēsts ar prokuroru, — Vītauts Butrims komandē. — Bet aiz viņiem Ķeturaķis un īla. Neatpaliksim, biedri — vai tad arī šeit būs jākliedz?

Sejām uzvēdī pārkarsis, cilvēku pieelpots gaiss, sasutuša zālāja, miklas zemes un miruša cilvēka saldenā dvaka.

Nāves un dzīvības dvaka, Alsis domā. Piegājis tuvāk, pievelk kāju, ar skatienu brīdina stāvošo un, pagriezies pret pūli, sastingst uz vietas. Bezdarbība un sērīgā mūzika vēl vairāk sažņaudz sirdi. Tu esi feodālis, kastrāts! . . . Aizvakar tā pateicu viņam, bet viņš tikai satvēra krūtis un sabruka uz krēsla. Vajadzēja palīdzēt cilvēkam, taču es aizcirtu durvis un aizgāju. Domāju: velns jau nu neparaus, tad atgriezos, vēl kaut ko piebildu un galīgi nobeidzu. Raugi, vairs nav cilvēka. Un vārdus vairs atpakaļ nepaņemsi. Tomēr briesmīgākais, ka neviena acīs — pat ij savās — neattaisnosies. Un kāpēc tā notiek? Kāpēc mēs esam labi tikai pienākuma dēļ? Tikai tad, kad kaut kas jānosoda vai jātaisnojas. Vai šeit neslēpjas visas mūsu nelaimes, ka mēs tikai ar varu labojam cits citu? .

Kopā ar Alsi uztraucas arī Sopēns. Viņa nemirstīgais gars joprojām lidinās zālē un visu laiku sēj ap sevi nemieru: un kas būs tālāk? Pa durvīm nāk iekšā un iet ārā cilvēki. Aiz loga kārtojas orķestris. Visu sejās ziņkāre, bailes un pazemīga cieņa pret jau notikušo.

Viņi rauc pieres, tātad domā, Ķēsts uzkurina savu fantāziju. Cilvēki priecādamies nespēj domāt. Tam nepieciešama nopietnība. Toties biežas uzvaras viņus padara nekaunīgus. Viņi sēro, un tāpēc tagad vislabākā izdevība uzklausīt, ko viņi domā un ko viņi grib. Lieliska izdevība viņu vidū pārbaudīt arī sevi. Viņu domīgās acis runā pašas: mēs visi būsim tur, taču man vēl par agru. Tas man nav vajadzīgs. Visi, kuri grib un negrib, var mirt, bet es pagaidīšu. Varbūt pa to laiku kaut kas arī mainīsies? Es strādāšu, radīšu, centīšos, būšu labs, Ķēsts stāvēdams improvizē. Tomēr neviens viņam nejautās. Atnāks un pieklauvēs ... Tā uz zemes beidzas slava un bagātība, verdzība un vara. Tikai nedaudzi to saprot. Vairākums grib tikai iegūt. Viņi pat nesāk domāt: kāpēc tas vajadzīgs? Viņi grib visu uzreiz, viņi grib ņemt un nedot, tāpēc neko nedabū. Un, jo vairāk ir tādu, jo grūtāk orientēties tiem, kuri visu atdod.

Aiz loga viļņo pūlis. Cilvēki drūzmējas, grūstās un trokšņo, taču miliči un kārtības sargi viņus vairs nelaiž iekšā. Jaunieši ar ziediem rokās sāk stāties gājienam. Viļņojošo seju hipnotizēts, Ķēsts aizmirst, kur viņš stāv, un ļauj vaļu fantāzijai: viņi ir cilvēki un nav vairs cilvēki, ne jau no ļauna viņš pukojas uz pūli. Viņš no tā baidās un to nesaprot. Nepatīkamas atmiņas un dziļi zemapziņā ieēdusies vientulības rūsa viņu spiež tā domāt. Vajag tikai nokļūt to cilvēku vidū — otrais pastums pirmo, trešais — otro, ceturtais — trešo ... Kā nevadāmā ķēdes reakcijā — neviens neko nedomās, tikai ies, lai ietu, stumdīsies ar elkoņiem, lai stumdītos, niknosies uz citiem, labi neapjēgdami, kāpēc tas viss.

Tā vajag, visi tā dara.

Cik riebīgi, ka mēs ļoti bieži ļaunumu nepamanām tikai tāpēc, ka pie tā esam pieraduši, un taisnojamies: paklau — kas nu tur sevišķs? . . . Visi tā dara.

Alsis jau daudzus gadus raksta darbu par šo dīvaino paradoksu. Tā pirmajam variantam viņš deva nosaukumu «Patiesības acis». Patiešām, kādas ir patiesības acis? Ķēsfs atceras katru vārdu savā darbā. Tie ne tikai uzrakstīti, tie simtiem reižu pārdomāti un izciesti. Tagad tā brūce krietni apdzijusi. Viņam vairs nesāp, tomēr bezmiega naktīs viņš vēl arvien visu redz gluži kā šodien . ..

Plata iela. Gandrīz šoseja. Tās abās pusēs — daudzstāvu ēkas kā sargi to norobežojušas no visas zemes. Malās nav apvāršņa. Tā nav arī aizmugurē. Ir vienīgi plata iela, ko no abām pusēm sargā četrstūrainas kastes un četrstūraini acu dobumi. Un tikai ielas galā redzama neliela debess sprau-dziņa. Rieta saule un mākoņi. Mākoņi un maza zilgmes maliņa.

Iela pilna cilvēku. Prospekts pamazām kāpj kalnā. Pa to iet tūkstoši. Kustas galvu bruģis. Dažs ar sainīti, dažs ar koferi, bet dažs bez nekā, rokas iebāzis kabatās. Visi iet, galvas nodūruši, steidzas uz apvāršņa pusi un tālumā saplūst viengabalainā, šļūcošā ķermenī.

Tas ir pūlis.

Cilvēku sejas saraudātas, domīgas, nopietnas un sāpju pārpilnas.

Miris Staļins.

AAaskavas laukumos, ieķēries biezajās mūra sienās, vēl saimnieko nikns marta sals. Virs dzīvā, milzīgā, kustīgā ķermeņa karājas cilvēku izelpotā migla. Šķiet, ka no tik daudzām nopūtām būtu jāsaceļas vētrai, no kāju dipoņas vajadzētu sākties zemestrīcei, bet patiesībā — virs galvām tikai turas dziļās nopūtās izelpotā migla un, acumirklī pārvērtusies sarmā, ķeras pie saraudātajām acīm, uzacīm, matiem un cepurēm.

Ķēsfs atrodas pūlī.

Arī viņš ir pūlis.

Šeit viņš ieradās, lai saprastu, kas noticis, viņš atsteidzās noliekt galvu un pārdomāt notikuma svarīgumu, tomēr, vispārējās noskaņas pārņemts, visu aizmirsis, raud un velns zina ko pļāpā. Kaross dusmojas, dunkā viņam sānos un neapmierināts burkšķ zem deguna. Alsis labi neredz viņu. Ķēsfa acu priekšā kustas dzīvu galvu bruģis. Viņš jūt pie auss kāda karsto elpu, stingrus elkoņus un niknu lamāšanos. Citu stumdīts, viņš iet pa kaut ko mīkstu un lieliski saprot, ka tas ir pūļa sabradāts cilvēks, bet viņš tāpat ir pūlis, neatraujama pūļa daļiņa, un neko nevar tam palīdzēt. Tas tikai kliedz un lūdz palīdzību. To lūdz arī citi. Bet viņi tāpat jau nostumti malā no nelaimes vietas. Viņiem jāiet, un aiz muguras atkal atskan balss:

—- Esiet cilvēki, tas taču ir cilvēks!

Tomēr arī šis žēlsirdīgais jau notriekts malā.

Alsis kaut ko velk, kaut kas velk viņu. Ķēsts pret visu jau kļuvis vienaldzīgs, viņš neko vairs negrib, tikai jo ātrāk mesties prom uz mājām, bet Kaross nelaiž viņu.

— Es tev saku, nepazaudē galvu! Nekas briesmīgs un nelabojams taču nav noticis. Nomira cilvēks, toties ideja un kopīgā lieta palika.

— Kā tu tādā brīdī vari būt vienaldzīgs? — Alsis raud un nekaunas no asarām.

— Kad cilvēki iet bojā — es nevaru. — Tada acis ir sausas, vaigu kauli izspiedušies, lūpas savilktas. — Un nejauc šo nejaušo nekārtību ar pastardienu.

— Tu neesi cilvēks, bet briesmonis. — Ķēsts baidās no viņa.

— Stāvi klusu vai arī norausies pa purslām kā mīļais! — Kaross vairs nespēj izturēt. — Kaunies! Tads milzis, labāk ietu palīgā kareivjiem.

— Nevaru. Man rādās, ka laiks pēkšņi apstājies un visam vairs nav nekādas jēgas, ir tikai sāpes — gluži kā liels un bezgala smags akmens . . .

Tads atvēzējies cērt viņam pa ausi, pēc tam vēl un vēlreiz, tad iegrūž pūlī.

Alsis, visu aizmirsis, cauru nakti viņam palīdz glābt nelaimīgos. Viņš kliedz un lamājas, raud un dauza kādam pa muguru, atkal, straumes nests, peld te uz vienu, te uz otru pusi, kamēr cieši saķeras rokām ar tādu pašu kārtības uzturētāju. Viņi jau trijatā pretojas aklam spēkam, pēcāk deviņi . . .

Izkļuvis kādā laukumā, viņš vairs netic laimei. Raud un smejas. Bet tagad viņš ir citādāks: viņu atkal vilktin velk izmēģināt savus spēkus, tāpēc viņš rīkojas ar elkoņiem, kārto, lūdz un, kur nevar citādāk, — piespiež, kamēr iekļūst labi sakārtotā rindā. Ķēsts jau ir laimīgs. Un, virzīdamies nebeidzamā cilvēku straumē, cer ieraudzīt viņu jaunu un skaistu, kurš ar savu prātu un augumu aizstājis visu valsti, bet šķirstā viņa priekšā guļ neliela auguma grumbu izvagots vecis ar dzīslainām, uz krūtīm saliktām rokām, ar retiem, sirmiem matiem un zem iekritušiem plakstiem paslēptām acīm.

Cik tas viss cilvēcīgi, taču Alsis nezin kāpēc netic un sirdī protestē: tā nav taisnība! Viņš tomēr nav Tads! Tam visam jābūt citādi!... Un acīs duras ļoti vienkāršs vainags ar vēl vienkāršāku un ikdienišķāku uzrakstu: VECTĒVAM —* NO MAZBĒRNIEM!

Un mazbērni, galvas nodūruši, stāv tepat. Viss tik vienkārši, ikdienišķi. Un tāpēc Ķēsts pastiepjas, ar acīm rij visu, bet no abām pusēm stāv divkārša virsnieku sardze. Tā neļauj ilgāk uzkavēties pie šķirsta.

— Ātrāk . . . Ātrāk . . . Pasteidzieties tikai . . . Ātrāk, — bez apstājas mudina, it kā visā savā dzīvē neko citu nebūtu sacījuši nedz savām sievām, nedz bērniem.

Un. ar dzīviem cilvēkiem norobežotā dzīvu cilvēku iela kustas tālāk. No apgaismotas zāles tā izved Alsi tumsā un aukstumā. Ķēsts iepleš acis, blenž un atkal neko neredz. Pēc tam viņa skatiens sāk klaiņot pa pustukšu, cepurēm un cimdiem, galošām un visādiem gružiem piemētātu ielu, bet smadzenēs joprojām zibsnī elektrisko spuldžu iededzinātais skats: lūk, viņš guļ, iegrimis ziedos, gpda sardze, orķestris un tas vainags: VECTĒVAM — NO MAZBĒRNIEM!

Cik vienkārši un skaidri. Viņam kauns, ka visu nakti cīnījies, meklēdams kaut ko neparastu, un pat nav pamanījis, ka to brīnumu atnesis sevī. Viņš vēl vēro cilvēku bargās sejas un nevar palūkoties uz sevi. Viņi jau apmierinājuši ziņkāri, bet tāpat nav atraduši to, ko meklējuši. Viņi vairs negrūstās. Viņi iet un domā, jo tagad var salīdzināt. Gan to, kas dzirdēts, gan to, kas redzēts. Un viņi mazliet kaunas par sevi un dusmojas uz tiem, kuri vēl drūzmējas pūlī, tāpēc viņi soļo, galvas nokāruši, un neskatās apkārt. Alsis neredz viņu acis. Tās aizsedz ēnas. Un viņam šķiet, ka cilvēki raud ar tukšiem acu dobumiem. Viņiem vairs nepietiek asaru savam kaunam. Un tālab Alsim bail, tomēr vēl vairāk viņš baidās, lai no acīm neizzustu smagā, nupat virs jumtiem uzlēkusī un no aukstuma zilga kļuvusī rīta saule, zeltainie mākoņi un dzidrās debess strēmele. Viņš ar visām maņām un prātu cenšas aptvert notikušā brīnuma būtību, tomēr nespēj.

Tad viņam arī radās jautājums:

— Bet kādas ir patiesības acis?

Tagad Alsis var samierināties ar visu: ar nosodījumu, ņirgām, sodu, tikai ne ar neziņu. Arī tagad viņš grib, iepletis rokas, izskriet priekšā, apskaut visus un uzsaukt: klausieties, te nav ko grūstīties! Tā miruši izskatās gan jūsu tēvi, gan mātes. Neskatieties uz mirušajiem, vērojiet sevi. Taču nav tālu mirklis, kad jūs, neko īpašu neieraudzījuši, atvadīsieties no nelaiķa, nolieksiet galvas un iegrimsiet pārdomās. Nepalaidiet garām šo mirkli, lai pēc tam viss nebūtu jāsāk no jauna un jāprašņā zinātājiem, kā es toreiz prašņāju Tadam:

— Kādas ir patiesības acis?

— Klusē, pļāpa!

— Iegaumē — tas man svarīgāk par visu.

Bet viņš tikai rūgti vīpsnā un saka:

— Kamēr cilvēks, Ķēst, no pļaukas baidīsies vairāk nekā no nāves, tikmēr būs kari, būs netaisnība un tāda, redz, nekārtība.

— Par pļauku es nedusmojos, bet kur ir patiesība, kur skatās cilvēki?

— Un kur tu skatījies? Kāpēc tu nepajautāji, nākdams uz šejieni? Dūre taču ir mēma.

— Sāpes nav jāmeklē, tās atnāk pašas. Tomēr nerunāsim mīklaini: es jūtu, ka tu zini.

— Nemels blēņas. Un, ja vari, tad tagad jūti, vairāk domā. Ja tev tomēr svarīgs mans viedoklis, lūdzu: patiesības acis arvien ir nekaunīgas, aizvainojošas, jo patiesība cilvēkiem visbiežāk nav patīkama.

— Tev nav taisnība.

— Patiesība, brāl, ir nikna, ja gribi, pat atriebīga, un galvenais — mēs paši to padarām tādu, jo ļaunumu labojam nevis tad, kad pamanām, bet kad tā dēļ vairs nespējam dzīvot. — Ķēsts klausījās Tādu un priecājās, ka var kopā ar viņu soļot pa cilvēku pārpildītajām ielām. Viņš jutās labi un mierīgi. Un Tads nekur nesteidzās. — Patiesība ir spogulis, kas salikts no miljoniem cilvēku sāpju, izbīļa, ciešanu, skumju un īsta prieka pilnām acīm. Tajā nav pārāk daudz priecīgo un laimīgo. Mēs mēdzam izstiepties melu spoguļa priekšā un, kad pienāk neveiksmes, nelaimes un pārbaudījumi, atkal skrienam pie pirmā un tajā redzam tikai to, ko neviens mums nav liedzis ieraudzīt arī agrāk. Apstājušies pie tā spoguļa, mēs gaidām brīnumu, bet tā nav. Mēs redzam tikai sevi, un tas mūs satracina. Mēs niknojamies, meklējam vainīgos, tomēr baidāmies to sadauzīt, jo, iznīcinājuši patiesību, iznīcinātu arī sevi.

— Kas tad jādara?

— Nekas, tikai cieši jāaizver acis un mierīgi jāgaida, kamēr acis pieradīs pie normālas gaismas.

Kopmītnē viņi ilgi sēdēja viens otram pretī, dzēra degvīnu, it kā to redzētu pēdējo reizi, un nevarēja piedzerties. Tad gulēja kā nosisti un atkal dzēra. Tā visu nedēļu.

— Pietiek, — Tads pateica sestdienas vakarā. — Mums par agru iespirtoties un pārvērsties par nemirstīgām faraonu

mūmijām. Jāizvēdinās. Kādreiz taču solījies iepazīstināt mani

ar rakstniekiem.

Literātu restorāns bija pustukšs. Cilvēki ēda klusēdami, dzēra steigšus, it kā viņus kāds izsekotu ar pārmetuma pilniem skatieniem, un samaksājuši steidzās uz mājām. Tikai vienā kaktā, galdus sastūmusi kopā, sēdēja iereibusi kompānija un klusi dziedāja. Melodija bija skumja un sērīga kā Krievijas līdzenumi rudenī. * “

— Kas tie tādi? — Tads drusku noskaities jautāja. — Atraduši laiku, kad palaist rīkles.

— Klusāk. Tas tur ar rūtainu adīto jaku — Petrovs. -r. Ķēsts ar skatienu uzmanīgi parādīja. — Dzejas pīlārs. Klintsl

— Vai tas divkārtējais laureāts?

— Protams.

— Nepļāpā blēņas. — Tads atmeta ar roku, tomēr noticēja. — Un tā, kura apraudājusies dzied?

— Vai tad nepazīsti? Viņa tagad ir Maskavas populārākā aktrise. Tu viņu ne vienreiz vien esi redzējis filmās.

— Nevar būt, — Tads pieklusināja balsi, bet Ķēsts, piemiedzis acis, vēroja, kā ziņkārē iemirdzas viņa acis, un redzēja, kā reizē ar izbrīnu tās ne tikai kļūst labākas un bērnišķīgi lētticīgas, bet reizē arī bērnišķīgi nežēlīgas — tādas, kas vienas konfektes dēļ uzreiz spēj aizmirst visu: gan sāpes, gan mammu un nupat pieredzēto pārestību. — Un tā skaista, apetītlīgā sievele? — Viņu vilktin vilka dziedātāji — gluži kā zīdaini uzplaiksnījusi uguns.

— Tā? Iesācēja dzejniece, taču jau pietiekami slavena.

— Varbūt tu pazīsti arī viņu? — Karosa ziņkāre pārvērtās mednieka kaislē. Alsis, skatīdamies uz Tādu, atcerējās pūlī pavadīto nakti, un viņam pārskrēja drebuļi. — Kāpēc tu skurinies? — Tads jautāja. — Tev auksti?

— Nē, kaut ko atcerējos. — Viņam šķita, ka ne tikai viņa draugam, bet arī viņam pašam kaut kas pēkšņi licis pārvērsties. — Re, nostādi ierindā tādus kā tu, un nevienam uz ielas vairs nepaliktu vietas. Cits citu sabradātu.

— Nepļurkšķi! — Tada acis apdzisa, un viņš tāpat nevilšus noskurinājās. — Tādai muļķībai bez ziņkāres vēl vajadzīgas arī dziļi apslēptas bailes. Bet šos es mīlu. Tā ir liela atšķirība. Un pasaki man atklāti: vai tu nemelo un tiešām pazīsti visus?

— Vai tad neredzi? Viņi mums pat pamāja. — Alsis tobrīd atradās savas jaunrades un varas zenītā, rediģēja žurnālu, darbojās dažādās komisijās un visai bieži braukāja uz Maskavu. Viņš arī bija pierunājis Tādu apslacīt savu prēmiju, tāpēc daudz nekautrējās, bet piemiegtām acīm vēroja, kā no šiem vārdiem skaudībā iemirdzas drauga acis, kā viņš pasauc viesmīli un, pasūtījis vakariņas, tādā kā pagānu pazemībā viņam saka:

— Tu esi laimīgs cilvēks. Un cik vienkārši jums viss iznāk: to es pazīstu, tas ir mans draugs, tas ir talantīgs, tas — klints, un tas — muļķis...^ūs dzīvojat kā bērnudārzā, dzīvojat savā pasaulē, kurā lauva var būt bezspēcīgs zvēriņš, kas no visiem cieš pārestības, kurā skudrai ir tīrais nieks pieveikt ziloni . ..

— Nerunā blēņas! No visa šā trokšņa esmu ne mazāk noguris kā tu no visdažādākiem pienākumiem.

— Ko tad gaidi? Brauc pie manis uz rajonu, uz pašu cilvēku dziļoksni, iebāzīšu tevi īstā atvarā, pagādāšu labu darbu. Parādīsies dažas reizes nedēļā un pārējā laikā varēsi rakstīt. Kvernēdams šajās kafejnīcās, neko jēdzīgu nesacerēsi.

— Es neatsakos ...

— Baidies atstāt pilsētu, siltas čības un kundzīšu salonus.

— Es neatsakos, bet pats zini, ka nelaiž prom. — Alsis nekad nopietni nebija domājis atstāt Viļņu, un, ja reizēm par šo jautājumu paflirtēja ar draugiem, tad vairāk tāpēc, lai celtu savu vērtību, nevis ticēdams saviem solījumiem, bet Tads visu ņēma par pilnu.

— Ko nu, šos jautājumus apspriedīsim pēc atgriešanās, tagad pasaki — kas ir tā blondīne?

— Aktrise.

— Skaista, sasodītā. — Viņš sarauca pieri, papurināja galvu un jautāja: — Un ja mēs aizsūtītu viņiem pudeli konjaka? ... Vai neaizvainotos?

— Par ko? Šeit pat modē tā parādīt cieņu citam pret citu.

— Tad aizsūtīsim divas. — Viņš atkal paaicināja viesmīli un palūdza: — Tikai vislabāko. Bet tai blondīnei — kārbu konfekšu un šampanieti.

— Tu izturies kā Krēzs.

— Māksla, manuprāt, ciena mecenātus. — Viņš pamirkšķināja, tēlodams lielu draiskuli, un atzinās: — Tādiem nav žēl. Turklāt vakar, kā par spīti, laimēja divas manas obligācijas. Zini, kopš bērnības nevaru sevi pārliecināt, ka grāmatas raksta cilvēki. Dīvaini, vai ne? Un, ja grāmata man patīk, es sāku domāt, ka tas ir kādu gaišreģu darbs, kuri izlasījuši manas visslepenākās domas. Pat ja grāmata man derdzas, tik un tā nejūtos brīvs no, jums: tad man šķiet, ka jūs pa atslēgas caurumu esat noskatījušies visos manos grēkos un vājībās un par to uzrakstījuši.

— Tev pašam nav ne jausmas, cik brašs tu tagad esi, — Alsim pielipa viņa vaļība.

— Kādi tik brīnumi nav gadījušies. — Tads nodūra acis. — Reiz frontē, saproties, bijām pārguruši, dubļaini, neēduši, bet tad ieradās aktieri. Uz platformas uzkāpa neliela auguma sieviete rūtainos brunčos. Pavisam vienkārša. Un, tiklīdz sāka deklamēt, jutu, ka rokas man trīc un metas siltas. Viņa nekliedza, nepacēla balsi kā citi, tikai lasīdama apraudājās. Viņa lasīja un lasīdama pati ticēja tam, ko bija uzrakstījusi. Nu, kā tev to pateikt? Neturi mani par muļķi, es jutos tā aizkustināts, it kā pirmo reizi būtu izģērbis sievieti. Tu nevari iedomāties, kā pēc tam traucos uzbrukumā. Gluži kā ārprātīgais. Par to saņēmu pat ordeni. Veselu mēnesi biju kā apmāts. Vēl tagad jūtu, kā tas neapvaldītais elements mani plosa ... Šie vārdi kā spēcīgi timpānu sitieni simfonijā novirza Alša domas un spiež paskatīties uz ziedos guļošo Tādu. Apmāts... Apmāts, viņš domās atkārto. Tas apmātais esmu es. Biju un būšu. Un tas nav raksturs, nav jūtas, tas ir dvēseles stāvoklis, kas cilvēkos visu var mainīt. No kurienes tas rodas? Kas to rada? Vārds? Iedvesma? Mūzika? Cilvēku noskaņojums? Bet varbūt viss kopā?.. . Nespēdams rast atbildi, viņš rakņājas atmiņā, mēģina cildināt pavisam nesen nolamāto draugu, grib viņa priekšā nomesties uz ceļiem un nepamanīt, ka, nožēlodams grēkus, viņš cildina sevi un nostājas blakus savam sacerējumam ...

Kompānija, pieņēmusi mūsu dāvanas, pacēla glāzītes un sāka klanīties. Pacēlām arī mēs.

— Skaties, nav arī lepni, — Tads bija kā spārnos. — Tādiem tikai prezidijos jāsēž, bet viņi dzied kā lauku krogā. Še, paskaties: plaukstas atkal kļuvušas miklas un rokas trīc.

Ķēsts, neko neteicis, piecēlās, piegāja pie līksmotājiem, sasveicinājās un puspajokam, pusnopietni sacīja:

— Es gribu stādīt jums priekšā savu nākamo priekšnieku.

— Un kas viņš Tads ir?

— Partijas darbinieks.

— Vai viņš prot dziedāt?

— Nezinu.

— Un vai viņš ir ļoti idejisks?

— Es neteiktu. Cilvēcīgs.

— Vai viņš maksāja par šiem dzērieniem?

— Viņš.

— Tad stiep viņu šurp.

Kaross jutās laimīgs. Viņš visu vakaru atvainojās, šķieda naudu un līda vai no ādas laukā, stāstīdams par visādiem bijušiem un nebijušiem notikumiem. Viņš bija vērīgs pret sievietēm un velnišķīgi zobgalīgs pret sevi.

— Kāpēc jūs vairs nedziedat? — Tikai restorānu slēdzot, viņš attapās un sirsnīgi brīnījās, pamanījis, ka visa kompānija nenovērš no viņa acis.

— Šeit nav ērti, — Petrovs atbildēja. — Brauksim, Dina, pie tevis.

Un visi piecēlās. Kaross garderobē paspieda Ķēstam roku un pateicās:

— Nevarēju ne iedomāties, ka tu esi tik lielisks puisis. Neatpaliec!

Ķēsts arī bija laimīgs, vērodams, kā Tads, piebāzis kabatas ar cienastiem, turēdams pilnu klēpi ar pudelēm, gāja, abu sieviešu pieturēts, un jokoja.

— Jums katrā ziņā jāraksta, — dzejniece viņam sacīja. — Es nezinu, vai jūs izdomājat vai stāstāt patiesību, taču jūs nudien esat talantīgs.

— Tu runā blēņas, mīļā, viņš ir aktieris, — Dina, ģībdama no smiekliem, nepiekāpās.

Viņas dzīvoklis bija muļķīgi plānots, toties istaba — milzīga kā zāle. Tajā viss, izņemot lielu lustru, izskatījās lieks un vecs. Atmetušies uz iekritušiem, izsēdētiem dīvāniem, vīri sāka tērzēt par politiku, bet sievietes viņiem gatavoja uzkodas. Alsis, notvēris izdevīgu brīdi, pajautāja:

— Kādas, jūsuprāt, ir patiesības acis?

— Es padomāšu, — ievērojamais Petrovs atbildēja.

— Tām jābūt nekautrīgi ziņkārīgām, bezkaunīgām un drudžaini asām kā fanātiķim, — Dina, sadzirdējusi viņu sarunu, sacīja. — Varbūt arī ne. Tām jābūt saltām un vienaldzīgām, tāda cilvēka acīm, kurš nekad nav mīlējis, jo patiesība nespēj piedot maldu ceļa gājējam un nejaudā nostāties blakus nosodītajam.

*— Dina, šodien tu esi pārāk agresīva, — Petrovs mierīgi viņu pārtrauca un sāka savu stāstījumu iztālēm: — Es karoju viņu zemē un sacīšu vaļsirdīgi: kaut kas tur manī radīja izbrīnu. Tas notika kādā mežainā rajonā pie Nemu-nas. Palīdziet atcerēties!

— Dzūkijā.

— Nē, kaut kā citādāk.

— Varbūt Dainavā?

— Iespējams ... Liekas, Dainavā.

— Tas ir viens un tas pats, — Alsis iejaucās,

— Apbedīja cilvēku, — Petrovs it kā nedzirdēja piezīmi. — Kāds nelaimes gadījums. Visi sēdēja, galvas nodūruši, raudāja, sūrojās, un pēkšņi sirma večiņa, bojā gājušā māte, sāka dziedāt. Mans dievs, domāju, ka viņa jukusi prātā.

— Tā nebija dziesma, tās bija raudas, — Ķēsts gribēja labot, bet Tads viņu rupjā kārtā atsēdināja:

— Laureāts un ne velna nesaproti. Ne jau tas viņam ir

svarīgi.

Ķēsts gribēja izlikties nemanām piezīmi, bet sievietes kaut kā dīvaini, pārāk skaļi ieķiķinājās, un šie smiekli Ķēstu applaucēja kā verdošas tējkannas garaiņi, kas izspraukušies gar tarkšķīgu vāciņu. Viņš sāpīgi saviebās un par varēm norija pārestību.

— Kas tad jums? — draugi bija pārlieku vērīgi.

— Nekas, — viņš atbildēja un atcerējās, kā centrālajā grāmatnīcā skaista pārdevēja, vainīgi smaidīdama, mēģināja nostāties priekšā grāmatplauktam, kurā atradās vairāki viņa darbu sējumi. — Nekas, — viņš atkārtoja un atkal atcerējās, kā meitene, saiņodama pakās viņa nepārdotās grāmatas, rāja draudzenes, kuras ķiķināja, un, gandrīz raudādama, viņam skaidroja:

—- Visas uzreiz neaizvedīsiet, to ir ļoti daudz ...

— Baidīdamies iet iekšā, es klausījos raudošo sievieti, — Petrovs stāstīja tālāk. — Zināt, uzpleči, ieroči un vēl cita atribūtika, kam nav nekā kopīga ar cilvēka sāpēm . . . Bet viņa dziedāja, aizmirsusi gan karu, gan nelaimes un cilvēkus, kuri sapulcējušies bērēs. Aci pret aci ar savām sāpēm un sirdēstiem. Es arī tagad nesaprotu nevienu jūsu vārdu, taču tās dziesmas melodiju un noskaņu jūtu joprojām. Par tādām īsti cilvēciskām jūtām, par viņas neviltotajām sērām un žēlabām es nešaubīdamies atdotu visu savu jaunradi.

— Poza, — Alsim paspruka, un viņš juta, ka ar šo ļauno, citam mērķēto vārdu viņš izsitis sev zem kājām kādu ļoti svarīgu balstu un galīgi zaudējis līdzsvaru.

— Jūs kaut ko sacījāt? — Petrovs painteresējās.

— Nē, neko. — Ķēsts juta, ka viņš nedrīkst strīdēties. — Tāpat vien, — viņš sameloja un nodūra acis.

— Mēs bieži mēdzam dižoties, ka radīdami biedrojamies ar mūzām. — Petrovs ar skatienu urbās Ķēstā, un šķita, ka runāja viņam vien. — Bet viņas jaunradei šis vārds par nabadzīgu. Kad viņa dziedāja, man šķita, ka viņa biedrojas ar pašiem dieviem, to mūzu radītājiem, un pēkšņi viss, ko biju darījis līdz tam mirklim, man kļuva niecīgs un nožēlojams. Nē, vārdos nav iespējams izteikt to iespaidu, tas viss jāredz un jādzird. Re, guļ viņas dēls, vienīgais lielās ģimenes apgādnieks, bet viņa tam paklanās un, nepaceldama balsi, neplosīdamās un neraudādama sāk runāt ar to gluži kā ar dzīvu:

Manu dēliņ, dāboliņ,

Dēliņ, raibo vanadziņ,

Kālab gāji prom, kālab aizsteidzies? ...

Viņš runāja, kropļodams vārdus un slikti saprazdams, ko saka, bet Alsis fiziski juta, kā viss ap viņu plok, slīd un šļūc .. . Viņam kļuva baismi. Viņš atcerējās, kā bērnībā bija ielēcis linsēklu apcirknī un kā palēnām, sajuzdams zem sevis daudz slidenu un apbrīnojami maigu graudiņu, grima arvien dziļāk. Sākumā viņam bija patīkami un labi ... Un tikai pēc tam, kad linsēklas sāka līst ausīs un mutē, viņš saprata, ka slīkst.. .

Arī tagad taču es sēžu tādā pašā apcirknī, Alsim pēkšņi iešāvās prātā. Man visa kā ir papilnam, un visu es zaudēju ... Nē, es sēžu bedrē, dziļā, paša rokām izraustā irdenu smilšu piltuvē, un, līdzīgi skudrai, vairs nespēju izkāpt ārā. Viņš pieķērās pie Karosa rokas kā toreiz pie apcirkņa malas un atkal nodomāja: mans dievs, Petrovam^ taču ir taisnība. Arī es visu mūžu esmu darījis ne to, ko* gribu un varu . . .

Bet Tads atstūma viņu, atlieca galvu, cieši aizvēra acis, brīdi pasēdēja, iegrimis domās, un pārvērstā, sāpju un asaru pilnā balsī uztvēra raudu dziesmu:

Kālab tu nošķīries,

Puķīte mana,

Jaunajos gados No pasaules šīs? ...

Alsis skatījās ieplestām acīm un nesaprata, kas sēž viņa priekšā: nopietns cilvēks, kuru nespēj salauzt nekādi apstākļi, liels priekšnieks vai vienkāršs, neizglītots lauku raudātājs? Tik pēkšņa un īsta pārmaiņa atbruņoja Alsi, paņēma savā varā un lika paklusām piebalsot. Dziedot izgaisa skaudība un stāvokļu attālums, kas viņus šķīra, arī kautrība, un Alsis nemanīja, kā viņš, pievirzījies tuvāk, uzlika roku Tādām uz pleca, it kā vēl vairāk nostiprinādams neiedragāja-mās garīgās saites, kas bija radušās starp viņiem.

Dēliņ, manu dēliņ,

Dēliņ dābolīti,

Dēliņ sārtziedīti!

Ai, kurp tu saposies,

Dēliņ tu manu:

Vai tālā ceļā,

Vai lielā pulkā, —

Līdumus uzart,

Puķītes iesēt?

Vai esi saposies Baznīcā iet

Uz lieliem svētkiem ...

Alsis dziedāja līdzi, klusi piebalsodams Tadam un no visas sirds ticēdams, ka Tads patiešām kādu apbedī. Viņam bija vienalga, kam pēc tās raudu dziesmas būs jāgulstas kapā: pagātnei vai nelaimēm, sirdsapziņas pārmetumiem vai tukšai un svētdienīgai dzīvei, viņam pašam vai viņa draugam. Noskaņas pārņemts, Ķēsts akli sekoja katrai Tada balss vibrācijai, katram straujākam pagriezienam un pat nedomāja, ka tā cilvēka rokās kādreiz atradies automāts, ka viņš aizstāvējies un nogalinājis, ka viņš vispār spēj būt grēcīgs. Tobrīd Tads viņam likās gluži kā Tads labestības pravietis, kā cilvēks, kurš tiecas pēc pilnības un nespēj pastrādāt neko ļaunu. Nē, tie ir pārāk tukši un svinīgi vārdi. Tas ir nejauks žurnālista ieradums visu pārspīlēt. . . Viņš Alsim likās pati pilnība vēl arī tāpēc, ka, pacēlies tādos jaunrades augstumos, tomēr palika vienkāršs cilvēks.

Manu dēliņ,

Vai tu nedzirdi Māmuļas vārdus?!

Kālab nepaspied Balto rociņu,

Kālab neraugies Skaistām actiņām,

Kālab nerunā Mīļus vārdiņus Un nemierini Mātes sirsniņu? ..,

Tada balss negaidot pārāk stipri ietrīcējās un aizsmaka. Apklusis viņš ķērās pie glāzītes.

— Vairāk nevaru, — viņš purināja galvu. — Atcerējos māti. Viņa bija laba dziedātāja un reizēm bērēs ņēma līdzi arī mani. Tā bija vienīgā iešana ļaudīs, pret kuru tēvs neiebilda. Sēdēju un nezin kāpēc domāju, ka viņa apraud sevi. Reiz tā arī pateicu. Viņa paglāstīja manu galvu, apraudājās un sacīja: ko tu, Taduk, katrs mirušais ir dziesma, vai nu viņš pret dzīvajiem bijis labs, vai slikts, tā nav mana vaina.

— Nebiju domājis, ka jūs esat Tads brašulis. — Petrovs apskāva viņu. — Arī nāve idealizē cilvēku, bet tikai tāpēc, ka tēs priekšā dzīvie cilvēki kļūst cēlāki un šķīstāki. Tu dzie-

dāji, bet manās acīs joprojām stāv tā vecenīte. Kāda pašsavaldīšanās un kāds lepnums, kāds miers dvesmoja no katra viņas vārda! Viņa stāstīja nelaiķim par savu postu, vaimanāja par savām bēdām un kā māte atgādināja ap šķirstu sanākušajiem mazbērniem, kas viņus gaida bez tēva. Esmu dzejnieks, taču arī tagad nerodu vārdus, lai attēlotu to neparasto iespaidu, kādu manī atstāja raudošā māte. Visa viņas izturēšanās liecināja par ārkārtīgu cieņu pret notikušo, un nebija nekādas panikas, nekādas histērijas, sastopoties ar to, kas nav novēršams un labojams, kas ir vajadzīgs. Un nekādas kustoniskas pazemības! Pēc tam visi radinieki gāja un skūpstīja viņai roku. Es sastingu, redzē-' dams, kā pēc tam tā vecene kaimiņu priekšā nolika maizi, uzkožamos, kā ielēja glāzītēs degvīnu un pati pirmā, tikai mazliet apslapinājusi lūpas, lūdza ar labu vārdu pieminēt viņas dēlu. Un visi tai sievietei, gluži kā augstākās tiesas priekšā, izstāstīja, kas bijis slikts, kas labs, dzīvojot kaimiņos ar viņas dēlu. Tā bija kaut kāda vispārēja katarse, šķīstīšanās, ko izraisījusi kopīga nelaime, un milzīgas cieņas parādīšana mātes sāpēm, paliekot dzīvajos ilgāk nekā dēls. Un man šķiet, ka no raudošas mātes acīm neko nav iespējams noslēpt. Viņas acis tad arī ir pati patiesība.

Alsis klusēja. Viņš pats tika meklējis šos vārdus, un tagad laimīgas nejaušības dēļ Petrovs piepeši izteica visas šaubas, kādas viņu mocīja, ķā arī to riebīgo pašpaļāvības trūkumu, kas bija radies toreiz grāmatnīcā, kad viņš mēģināja sapirkt savas grāmatas, kuras bija nocenotas, taču, nespēdams tās aiznest, trieca naudu uz letes, pats aizbēga uz mājām un piedzērās.

Cauri! Viņš sev nozvērējās. Kopš šīs dienas visam jāmainās. It visam! No paša sākuma līdz šim atpestījuma mirklim! Es vēl pierādīšu, ko varu! . . . Viņam bija mazliet žēl sevis, bezmiega nakšu un izsmēķēto cigarešu, tāpēc viņš piecēlās, paņēma glāzīti un sacīja:

— Draugi, es gribu piedzerties.

— Kaut reizi arī tu ierunājies vīrišķīgi, — Tads pateica. — Sēc un nekad vairs nemāžojies.

— Es, biedri, jūs bezgalīgi mīlu! Jūs neko vēl nezināt, jums nav pat jausmas. — Viņš, pamanījis vājumu kājās, atkrita uz čīkstošā dīvāna un atkal atcerējās visus draugu divdomīgos smaidus, kā arī atklātās zobgalības par viņa biezajām grāmatām, kuras izdeva katru gadu, atcerējās visus nedzīvos, kokainā ditirambā viņam par godu rakstītos apcerējumus un, būdams gandrīz vai skaidrā prātā, saprata:

cauri! Viņš noteikti brauks pie Tada un, tāpat kā Petrovs kādreiz, sāks visu no jauna. Tikai pie Tada, jo bez viņa vairs nespēs izkāpt no paša rokām izraustās smilšu bedres. — Draugi, jūs pat nevarat iedomāties! ... Vārdu sakot, ielejiet vēl! ...

Un visi atkal dziedāja. Dina, atmetusi galvu un mazliet piemiegusi acis, vadīja skaidrā un spēcīgā balsī, kamēr aizsmaka un pavisam nogura. Tad viņa paņēma Tada plaukstu un sāka to apskatīt kā ļoti retu mantu.

— Jūs esat laimīgs, — viņa sacīja, — jums ir tik daudz enerģijas, ka dzīvosiet ilgāk nekā mēs visi kopā. Jums netrūkst ne talanta, ne sirds, tikai visa tā nelaime, ka jūs baidāties, neticat sev. Jūs pats labi neaptverat, kas jums dārgāks: liels plašums vai neapdzīvota sala. Jums it visa ir atliku likām, tāpēc jūs vilktin velk pie ļaudīm. No vientulības vairāties kā no uguns, taču jums tā nav bīstama. Un reizēm jums tā pat vajadzīga. Es nekad vēl neesmu turējusi rokās tik lielisku plaukstu. Ja varētu izvēlēties, es jūsu vietā dotos uz neapdzīvotu salu un sāktu ar sevi ...

— Viņa ir dievišķīga! — Tads skaļi smējās. — Lai velns viņu rauj! — Taču baidījās izvilkt plaukstu. — Vai tu domā, ka es ticu šīm pļāpām? Ne velna! Bet viņa ir psiholoģe: Tads es esmu, lai pērkons mani sasper!

Ķēsts skatījās uz Tādu, kurš ar savu neatkārtojamo dabu bija uzvarējis visus šeit klātesošos, un juta greizsirdību. Tads nerakstīja dzejoļus, netēloja uz skatuves, bet valdīja viņus, pats to pat nenojauzdams un neuztiepdams viņiem savu gribu. Viņš noskūpstīja Dinu un sacīja:

— Patiešām, draugi, es tagad sevī jūtu tādu spēku, ka nešaubīdamies varētu ar Dinu uz tās neapdzīvotās salas aizsākt jaunu., visprogresīvāko aborigēnu tautu. Par burvestību!

Un pēkšņi kādas neizdibināmas skaudības kripata parāva Alsi aiz mēles.

— Man nepatīk Dinas seja, — viņš lietuviski pateica Tadam.

— Vai esi greizsirdīgs?

— It nemaz. Tā ir tāda kā nedzīva, tāda kā nāves iezīmēta.

Tads saspieda viņa roku kā knaiblēs un ne pa jokam noskaitās:

— Domā, ēzeli, ko runā, citādi vēlreiz dabūsi pa zobiem. Kur tu to rāvi?

— Pats nezinu, tā likās. Mūsu ciemā mēdza sacīt, ka trīs dienas pirms nāves dvēsele atstājot cilvēku un ļoti bieži kaut kur aizklīstot viena. Tāpēc Tads cilvēks sāk arī izturēties ne tā, kā nākas: dara vienu, runā otru, bet domā vēl ko citu.

— Ja neapklusīsi, es pastāstīšu viņiem, kāds nelietis tu esi. Viņas dziesmas ne tikai dvēseli, bet pašu sirdi var izraut caur sakostiem zobiem, taču tu saki — nāves apzīmogota! . . . Muļķis tu esi, Ķēst, un vairāk nekas.

Rīta pusē kompānija sāka izklīst. Piecēlās arī Ķēsts. Tads palika. Alsis gāja pa ielām, kas sāka jau mosties, un lamāja sevi, ka sabojājis draugam omu, tomēr tik un tā nevarēja atkratīties no dīvainās balss, kas vēstīja nelaimi. Viņš nosodīja Tādu, kurš pārāk viegli aizmirsis gan savus pienākumus, gan sievu, un izskaidroja viņa izturēšanos ar visparastāko izlaidību, nelāgu paradumu, tomēr sirdī apskauda, ka viņš nav Tads kā visi, ka viņš pat tajā ļaunumā ir nesalīdzināmi lielāks un skaistāks nekā visi cilvēki, kādus Ķēsts sastapis, radījis un izdomājis. Dina neiekļāvās viņa iztēlē kā citas sievietes, kuras viņš pazina, tāpēc biedēja viņu, un viņš melsa tādas nejēdzības. Nespēdams rast garīgu līdzsvaru, Alsis braucīja no dzegām tīru sarmu un slepus bāza to mutē, mēģinādams vismaz tādā veidā remdēt degvīna un skaudības izraisīto karstumu. Galva bija smaga, kājas ļodzījās. Viņš neizģērbies knūpus iekrita gultā un tūlīt aizmiga. Pamodās vakarā. Sirds lēkāja, mocīja slāpes. Sameklējis dažas pudeles alus, uztaisīja dūšu un atkal atcerējās Dinu.

Re, viņa sēž blakus Tadam un, skaisti atmetusi galvu, dzied. Ļoti viegli, bez kādas saspringtības, kā tā māte pie nelaimes piemeklētā dēla, bet seja it kā nebūtu viņas — auksta un nejūtīga. Viegli krāsotās lūpas tik tikko pavērtas, rit asaras, un skatiens klīst kaut kur tālu aiz istabas sienām ...

Varbūt kaut kas noticis? Varbūt kāda nelaime? Mēs visi taču iebrāzāmies kā zirgi un pat neko nepavaicājām. Cūkas tādi! Būtu jāpiezvana. Bet telefons neatbildēja. Kabatās nebija daudz naudas. Alsis apgūlās, tomēr nespēja iesnausties. Tad pielēca kājās no durvju klaudziena un nobijās: viņa priekšā slapjš un sapinkājies stāvēja Tads. Viņš bija briesmīgs, saniknots un pārbijies. Piesteidzies pie Ķēsta, sagrāba viņu aiz svārku stūriem, pacēla un dauzīja viņa plecus pret sienu.

— Kas noticis? Kas tev ir?! Laid vaļā, esi cilvēks! — Alsis nevarēja izrauties.

Tads skatījās viņam acīs, purināja galvu un dauzīja viņu pret sienu. Pēc tam nosvieda uz gultas, piespieda ar celi un kā jucis pajautāja:

— Ko tu vakar sacīji par viņu?

— Neko, — Ķēsts izrunāja, ar rokām aizsedzis seju. — SacTju, ka viņas seja it kā nāves apzīmogota.

— No kurienes tu to zināji?

— Es neko nezināju, man tikai tā šķita.

Tads zvēla viņam pa seju un, nodūris galvu, apraudājās:

— Viņas vairs nav.

— Kā tā — vairs nav? — Ķēsts pielēca kājās un tagad sagrāba Tādu. — Ko tu te mels? — Spieda viņu iekšā čīkstošajā matracī. — Kur viņa varēja pazust?

— Mēs gājām pa Gorkija ielu. Viņa ļoti steidzās. Sacīju, ka jāpagaida, bet nē . . . Izrāvās man no rokas, paslīdēja un taisni zem mašīnas. Uzreiz.

Istaba kļuva baisma un tukša. Tads sēdēja pie galda un raudāja.

— Vai saproti? ... Uz rokām. Vēl silta, vēl acis skatās un sauc, bet jau bez dzīvības. Lai zeme visu aprij! — Viņš sāka mētāties. — Ja šodien es kādu nositīšu, tad tu būsi pirmais. Tu neko nezini, viņa bija eņģelis, nevis sieviete. Ar viņu iespējams ne tikai radīt jaunu cilti, bet arī tādus idiotus kā tu pataisīt par jēriem. Un briesmīgākais ir tas, ka viņa to nenojauta. Viņa visu laiku mani tirdīja, ko tu esi teicis par viņu.

— Un tu?

— Es jokoju un klusi nozvērējos sadauzīt tev purnu. Un tagad — še! — Viņš zvēla Alsim pēdējo reizi un, noliecis galvu uz krūtīm, šņukstēja.

Ķēsts juta viņa asaras, bet pašam bija baismi un auksti kā tukšā baznīcā, kur cilvēki vairs nenāk. Viņu nepārņēma ne sēras, ne bailes. Viņš glaudīja drauga muguru un domāja: bet varbūt patiesības nav? Varbūt tā ir bez acīm, akla kā nenovēršamība? Viņš par to domā arī šobrīd, skatīdamies uz pelēko, gluži kā ar zemi apbārstīto Tada seju. Bet varbūt vispār nav bijis tā notikuma? Varbūt tas ir izdomāts stāsts vai nestāsts? Patiesība un nepatiesība. Taču tas viss jau pārdzīvots, pavairots un apslāpēts, sabiezināts un notriepts ar laika pelēko krāsu. Tas viss beidz izgaist cilvēku izelpotajā baltajā miglā un atkal atdzimst uz papīra. Kā mūžīga vainas sajūta.

Ķēsts vēl labi nezina, kāds daiļdarbs no tā iznāks. Varbūt viņam arī nav jāzina, jo viņš to ikreiz pārdzīvo citādi. Stiprāk un sāpīgāk. Viņš tagad netiesā, jo pats nevēlas tikt tiesāts. Tagad viņam ir ar ko salīdzināt Tada sāpes, jo pats mīl un vēl muļķīgāk zaudējis mīļotu cilvēku. Nē, viņš to pat nebija iemantojis, tāpēc mokās un jautā: kādas ir patiesības acis? Man katrā ziņā jāzina, lai es atkal neiekļūtu tajā briesmīgajā dzīvu cilvēku norobežotajā ielā, nogurusī doma atkārtojas. Bez tā es vairs nevaru eksistēt. Ar to es dzīvoju. Un Tads bija viens no nedaudzajiem, kurš varēja atbildēt uz šo jautājumu. Taču viņa vairs nav, es pats, dusmu pārņemts, pastūmu viņu, tāpat kā viņš kādreiz saniknots dauzīja mani.

Skan sēru maršs, Ķēsts sasprindzis stāv un nekādi nespēj atraut pagātnes sāpes no tagadnes, kas duras acīs: cilvēks sacerēja mūziku un palika mūsu vidū uz visiem laikiem. Cits mums atdeva savas idejas un kļuva nemirstīgs. Tātad es vēl tomēr nespēju trāpīt. Varbūt nav īstais laiks? Bet varbūt tas nesaprot mani? Tomēr Grudskis un Tads — vēl nav visi cilvēki! Viņi raugās apkārt un dreb tikai par savu ādu. Viņi paši radījuši to bubuli. Alsis apjēdz, ka aizbraucis pārāk tālu, tāpēc cenšas izmest no prāta domas par nelaiķi un domās pāriet pie citiem cilvēkiem: bailes viņiem ir pirmais apzinīguma solis, bet var kļūt arī par pēdējo. Tās karājas virs mums tikpat kā marta salā izelpotā migla, kas, pārvērtusies baltā sarmā, liptin līp pie katra aukstāka priekšmeta. No tās apledo cilvēku mati un acis. Tā iespraucas iekšā un sirdsapziņu pārvērš ledū. Lai to izkausētu, vajadzīga saule, karsta un liela kā mīlestība. Tai vajadzīga mīlestība un pašpaļāvība, jo pašpaļāvība ir veldzējošs lietus, kas neļauj labestības asniem novīst karstās saules staros.

Tagad ir maijs, bet es joprojām drebu no aukstās miglas un Tada pļaukas, klabinu zobus no baiļu sarmas, kas lien iekšā sirdī, taču tik un tā ticu: vēl būs mīlestība, karsta kā saule. No tās man kļūs siltāk. Es mīlu cilvēkus, tomēr vairāk par visu man vajadzīga viņu mīlestība, jo tā vienīgā ir nesavtīga un nekad neizsīkstoša. To, gluži kā nāvi, vēl neviens nav sapratis līdz galam, tāpēc tā ir vilinoša, tāpēc pievilcīga ... Un es par to vēl rakstīšu. Skatoties uz ziedos iegrimušo Tādu, Alsim pietrūkst skaistu vārdu un viņš atkal jūt, ka tie nemaz nav vajadzīgi. Bet vēl ir arī ieradums, kas pilnveidots tik ilgus gadus, vēl ir rokas pretestība domai, vēl ir bailes, ka netrāpīsi ar visiem soli solī, vēl ir arī . .. Viņš cenšas, domā, spriež sevī, taču nevar sameklēt piemērotu salīdzinājumu, kas izteiktu viņa dīvaino stāvokli, šo nejauko dvēseles divdabību, kad viņš, žēlodams draugu, sāk žēlot sevi. Pamodies sērīgums beidzot nomāc arī pēdējo domu, kas uztur cilvēcisku cēlumu, pēc tās atliek krist tikai vēl zemāk un, pārtiekot no atmiņām vien, pamazām sagatavot sevi tādam pašam nenovēršamam liktenim. Viņš noskurinās, taču doma vairs neatgriežas. Un Alsim nekas cits neatliek kā iegrimt vēl siltos atmiņu pelnos, kas neko nespēj augšāmcelt.

Es aizbraucu. Triecu visu prom un tagad it nemaz nenožēloju. Sākumā dusmojos, ka neviens pat nemēģina atrunāt mani no tāda soļa, ka visi tikai stumj, priecājas un pareģo man diženu nākotni. Pēcāk manu varoņdarbu uztvēra laikraksti un vienā balsī novēlēja lielāku briedumu jaunradē ... Tomēr briedums nesteidzās, jo vairs nepalika ne pienākumu, ne manu posteņu, kas to rosinātu. Atlika darbs, jo Mintautos es tāpat neatradu Tada solīto un visu dziedējošo laimi. Pašam bija jārīkojas, kamēr beidzot sapratu: sāc, brālīt, ar sevi, jo cilvēki visur ir tikai cilvēki — ja viņos ir kaut kas vērtīgs, tad arī no viņiem saņemsi tikpat daudz apmaiņas ceļā .. . Tikai apmaiņas ceļā! ... Un neko labu par velti.

Alsis mazliet atslābina saspringtos muskuļus un ar smaidu atceras trokšņainās atvadas, draugu svinīgos solījumus un nomaļo pilsētiņu, kas šķīrusi viņu no visa tā trokšņa. Gluži kā akā, viņš pavīpsnā un no jauna kavējas domās, kas nomāc prātu.

Bija tveicīgs rudens, ieildzis karstums. Vasara kā greizsirdīga vecmeita negribēja laist vaļā cilvēkus no sava siltā klēpja. Mintautu ieliņas smaka ikdienībā un putekļos, suta zem smagiem, bezgaumīgi mālētiem plakātiem un ģība no trokšņainās seno valšu mūzikas. Pirmajās dienās Alsis vientuļš un noskumis blandījās pie ieliņām, ilgodamies pēc lielpilsētas trokšņa un laistītiem prospektiem. Viņš baidījās no nakts un viesnīcas blaktīm. Ēda briesmīgi treknas kompleksās pusdienas un, kaudamies ar snaudu, kā muša dīca svešiem visādas anekdotes.

Bet pēkšņi sastapa viņu. Viņa tikai paskatījās Alsī un pietvīka, jo tas ļoti neuzmanīgi izmeta kādu muļķību par Karos u un pārāk skaļi smējās. Pēc tam viņi centās vairs neskatīties viens uz otru, lai gan labi juia, ka tik un tā skatīsies. Viņi centās būt ļoti oficiāli, bet labi saprata, ka tas viss ir tikai pagaidām; viņi domāja viens par otru un, kā redzams, ne jau pirmo reizi, bet sastapušies centās to neizrādīt un kā bērni pielaida vienu kļūdu pēc otras. Tā bija interesanta rotaļa, varbūt arī taktiska gudrība, gaidot labāku izdevību.

Ķēsts nezināja, nedz kas viņa tāda, nedz kur dzīvo, bet varēja saderēt, ka tik un tā iepazīs viņu, ka abi sastapsies ne vienu vien reizi un ka šīm tikšanās reizēm būs visai liela nozīme viņu dzīvē. Lai zinātnieki to dēvē par telepātiju vai saskarīgām biostrāvām, taču viņš tikai aušojās, krāpa sevi, krāpa viņu un bija bezgala laimīgs. Alsis pat necentās iepazīties ar viņu, vēlēdamies iespējami ilgāk novilcināt šo bezsvara stāvokli, kad cilvēks uz kaut kurieni laižas un nemaz nejūt sevi, kad nerūpējas par sevi, kad laizdamies var nokrist un lauzt kaklu.

Bet nosebojusi rudens vētra norāva viesnīcas jumtu. Ķēsts nikns un saīdzis sēdēja uz platas, caurcaurēm izlijušas gultas, ar lietusmēteli piesedzis samirkušās mantas, un plānoja ar pirmo vilcienu mukt no Mintautiem uz kādu viesmīlīgāku pilsētu... Un tad ienāca Tads. Viņš sasveicinājās un brīnījās.

— Tātad tu vēl arvien mokies pa viesnīcu? — viņš jautāja, it kā to nezinātu.

— Mokos, ja šo ūķi var nosaukt par viesnīcu.

— Kāpēc neko neteici? Pagaidām vari apmesties manā dzīvoklī, — viņš piedāvāja. — Man ir brīva istaba, pēc tam paskatīsimies.

— Negribētos tevi apgrūtināt...

— Blēņas, brālīt, es ataicināju tevi strādāt, es arī atbildu. Jau puse pilsētas darbinieku ir izgājuši caur šo manu istabu tikpat kā caur šķīstītavu. Ko darīsi, ja mēs tik maz ceļam. Paņem, Boļuk, šā cilvēka mantas, — viņš pavēlēja šoferim.

Un abi satikās.

— Karosiene. — Viņa sniedza Alsim roku un nerādījās vairākas dienas. Viņa kļuva drūma un piesardzīga. Viņa arī šodien ir tāda pati: eleganta, stingra un kā arvien mazliet domīga. Ķēsts vēl nebija sastapis sievieti, kura tā ienīstu savu sievišķību, bet viņš arī nebija redzējis sievišķīgāku par Karosieni.

Kopš mazotnes Alsis nekad un ne pret vienu nav bijis pārāk labs, pat pret māti ne, kura viņu bērnībā lutinājusi, taču Karosienei centās iztapt līdz pēdējam. Jokoja, it kā būtu lasījis vienīgi humoristisku žurnālu lappuses, nerēķinājās ar laiku, šķieda naudu, palīdzēja viņai kopt istabas un pat pieradināja viņas dēliņu pie darba. Viņai blakus Alsis nevarēja būt nedz skeptiķis, nedz vienaldzīgs, visu pieredzējis cilvēks. Viņš pat nebija pats. Blakus Karosienei viņš vēl tikai radīja sevi un priecājās kā bērns par pašu radošo procesu, ilgi nedomādams, kas no tā iznāks. Bija laimīgs, un viņarr. ar to pietika. Tomēr, palicis vienatnē vai sastapies aci pret aci ar Tādu, viņš lamāja sevi, dēvēja par nelieti, kurš pieglaimojas drauga sievai, ar ļaunu atmaksā par drauga cēlumu un atklāto sirdi. Bezmiega nakšu nomocīts, viņš cēlās ļoti agri no rīta, ienīzdams sevi, brauca uz kādu vistālāko kolhozu un vairākas dienas nerādījās mājās, bet, kolīdz atgriezās, viss sākās no jauna. Viņš kļuva kaut kāds trīsveidīgs: ieraudzījis Živili, juka vai prātā, bija lišķīgs un radošs; sastapis Tādu, klusēja, kā valodu zaudējis, ar nekaunību atmaksāja par labo sirdi, bet, palicis vienatnē, neieredzēja sevi un uznākušo bailību, gremzās par katru sīkumu un tik cītīgi grauza sevi, ka iemantoja bezmiegu un vēl kādu nervu kaiti. Sāka dzert, blandīties pa naktīm, kamēr beidzot neizturēja, uzrakstīja iesniegumu, lūgdams atbrīvot no darba, un nolika to Tadam uz galda. Nolēma bēgt, bet patiesībā tikai paātrināja atrisinājumu. Sakravājis čemodānus, gulēja uz dīvāna, smēķēja un gaidīja vilcienu, gaidīja rītu un vēl kaut ko ...

Viņa atnāca vienā kreklā, ietinusies dārgā halātā, apsēdās pie gultas un ar karstu roku aizspieda viņam muti. Neko neteikusi, piekļāvās pie krūtīm un apraudājās. No viņas asarām krekls kļuva miķls, bet viņa tik raudāja, raudāja un raudāja, novezdama Ķēstu līdz ārprātam.

— Man nekā nevajag, — viņa elsoja. — Es vairs negribu nedz mīlēt, nedz tikt mīlēta. Es nelūdzu, pat neizlūdzos, es prasu tikai druscītiņ uzmanības un siltuma. Es gribu būt sieviete, es vairs negribu būt biedre 2ivile ... Un par to es varu atdot visu. It visu! Varu būt slikta, pat ļoti slikta, tāda, lai visi uz mani rādītu ar pirkstiem. Man nekā nav, un neko vairāk nespēju izdarīt pret to nepatiesību, pret to neīsto un izdomāto viņa labumu . ..

— Atjēdzies, Živile ... Ko tu dari? — Ķēsts, baiļodamies un alkdams pēc viņas, glāstīja drebošos plecus.

— Tu esi labs, tu esi rakstnieks, tu visu sapratīsi un neatstumsi ... Savu pienākumu dēļ viņš vairs neredz neko. Skaisti vārdi un uzslavas uz viņu jau iedarbojas kā opijs. — Viņa skūpstīja kā vājprātīga. Raudāja un skūpstīja, ar asarām miklinādama gan vaigus, gan lūpas. Viņa glāstīja Alsi un aicināja sev līdz ar vismaigākajiem vārdiem.

— Sieviete, tu esi jukusi!

— Klusē, tagad ir vienalga.

Un viņš paklausīgi aizsteidzās Živilei pakaļ.

Līdz tai naktij viņš bija domājis, ka kaislība ir jauno monopols, ka tā izblāv reizē ar prāta briedumu un pieredzi, bet maldījās. Viņa nokaunināja Ķēstu. Tas pēkšņais un vētrainais izvirdums viņā, kā redzams, bija krājies kopš abu tikšanās pirmās dienas un izlauzās visnegaidītākajā laikā.

Taču visam ir savs sākums un beigas. Kamēr Alsis alka viņas, kamēr murgoja par viņu, viņa likās pavisam citāda — vienīgā, neaizsniedzamā un svētā, bet, tiklīdz viņš apjēdza, ka šis neparastais garīgais lidojums beidzies ar ļoti ikdienišķu un nožēlojami vienādu piekāpību, pārņēma trakums.

Kas šeit notiek?! — viņš gribēja kliegt un brēkt. Tā taču nav patiesība, tie ir briesmīgi meli! Visam jābūt kaut kā citādi . . . Viņš niknojās un atkal atcerējās sasodītās patiesības acis. Viņš nokaunējās, ka tik pēkšņi un negaidīti sabrucis viņa elks, viņa sapnis, viņa ticība, bet Živile gulēja blakus nogurusi un laimīga, viņa glāstīja Ķēsta matus un klusi runāja:

— Tagad arī es kā visas ... Tagad arī es esmu brīva . ..

Viņa bija tāda un arī ne tāda kā visas. Viņai tikai vajadzēja piecelties un iziet, un viņš atkal būtu dievinājis Živili, atkal būtu gaidījis viņu, vēl svētāku un straujāku, par vienu viņas vārdu pat nešaubīdamies būtu atdevis mazdrusciņ apvītušu, ar muļķīgiem noteikumiem un sentimentiem pārsātinātu vecpuiša mīlestību.

— Tu esi brīnišķīga, — viņš meloja, jo tikai tagad, kad bija sadrupušas visas pasaku pilis, atcerējās, ka aiz sienas guļ Tads, ka šāda rīcība ir ārkārtīgi nelietīga un zemiska, ka pēc fantāzijas radītām ilūzijām vienmēr nāk normāla dzīve, no kuras nevar aizmukt ne radošs darbinieks, ne politiķis, ne vienkāršs cilvēks. Un, jo vairāk muļķību pastrādāts domās un sapļāpāts vārdos, jo augstāk izdevies atrauties no zemes, jo ļaunāka pēc tam izrādās patiesība. — Tu esi brīnišķīga, bērniņ, bet saki — kād'ās, tavuprāt, ir patiesības acis?

Viņa noskūpstīja Ķēstu un, neko nedomādama, atbildēja:

— Tās ir tādas labas un nelaimīgas kā mums abiem. Tās nav diez cik prātīgas, jo nekas pasaulē tik briesmīgi netiek aizvainots kā patiesība. Tai vai nu visu laiku jāraud, vai jāizliekas par muļķi, citādi tai būtu jāsajūk prātā.

Vēl nekad Alsis tā nebija nicinājis sevi kā tonakt. Gribēja sadot viņai pa ādu, grasījās aizvainot, pazemot vai, zaudējis galvu, mukt prom no viņas, tomēr nedarīja ne vienu, ne otru, tikai smēķēja un, sakodis zobus, pacieta viņas glāstus.

Kādas ir patiesības acis?

Aiz sienas kaut kas vienmērīgi un ļoti smagi klaudzināja galdu.

— Klausies — man šķiet, ka Tads neguļ, — viņš sacīja.

— Es pie viņa vairs neatgriezīšos.

— Tomēr nav ērti, viņš var atnākt.

— Tu taču nenāci, kad es gulēju ar viņu?

— Klausies — vai tu smejies par mani? — Alsis juta, ka viņa pacietība teju, teju būs galā. — Jūs tomēr esat vīrs un sieva.

— Redz, kāds feodālis! Vīrs un sieva. Vai zīmogs pasē un skaista izrāde pie altāra kaut ko maina? Viņš bija mans vīrs, kamēr es pati to vēlējos. Tas ir viss. Bet tu neuztraucies, vi.ņš neatnāks.

Alsim kļuva interesanti, tomēr reizē ar ziņkāri pār muguru pārskrēja arī viegli drebuļi. Viņam pēkšņi iešāvās prātā: nebūtu visai patīkami, puis, ja kādā jaukā dienā visas sievietes ne no šā, ne no tā sāktu šitā prātot.

— Bet mēs tā nevaram līdz rītam, — viņš pretojās daudz vājāk un atkal domāja, ka viņa pat vairākus gadus vecāka nekā Ķēsts. — Piedod, Živile, — viņš skaļi sacīja, — mēs tā esam pieraduši liekuļot viens pret otru, ka nepamanām, kā sākam krāpt paši sevi. Es pasteidzos: ja gribi, mēs nekad vairs nešķirsimies.

— Es padomāšu.

— Varbūt tu baidies?

— It nemaz. Kad divpadsmit gadu esmu bijusi vīra īpašums, nav tik viegli vienu saimnieku nomainīt pret otru.

— Labi, es nestrīdēšos. Bet kāpēc tu, atriebdamās viņam, izvēlējies mani?

— Tu pats atnāci. Ja nebūtu tu, tad kāds cits. Tā vajadzēja notikt. Es noticēju tev vienīgi tāpēc, ka ne reizes no tavām lūpām nedzirdēju svinīgus vārdus un zvērestus. Es tos neieredzu. Ja nebūtu zvērestu, nebūtu arī melu, jo cilvēkiem nebūtu jālauž neuzmanīgi pateikts vārds.

Viņa atbruņoja mani.

— Es saprotu, jūs abi esat draugi. Viņš ir tavs priekšnieks. Viņš deva tev patvērumu, un tev kauns atmaksāt ar ļaunu.

— Varbūt.

— Bet viņš man ir vīrs. Savu dzīvi ar viņu esmu saistījusi ar goda vārdu. Un to turēju, taču viņš tūliņ pat aizmirsa. Viņam, redz, vajadzīgi iespaidi, viņš esot vīrietis. Par skaistu vārdu viņš ar pašu vellatu dejotu kadriļu, bet es cietu, jo turējos pie pārliecības, ka būtu amorāli atbildēt ar to pašu. Mani iegrožoja zvērests. Un, kad beidzot sapratu, ka starp mums nekad nav bijusi un nevarēja būt īsta mīlestība, man kļuva baismi. Tātad tos divpadsmit gadus es biju iemīlējusies tikai kaut kādā formalitātē, likumā, zvē-

Nevēlēdamies klausīties par draugu tik niknus vārdus, Al-sis noskūpstīja viņu cieši un vīrišķīgi, bet viņa atkal aiz-svilās, .iekvēlojās — gluži kā gruzdoša ugunskura karstumā kaltis zars — un, it kā baidīdamās kaut kur nokavēt, tik mudināja un skubināja Ķēstu.

restā, un vairāk nekā. Tas taču ir necilvēciski! Un nav ko meklēt vainīgos, to nav. Kaross nospļaujas par to, ko es domāju, par ko uztraucos un kā dēļ mokos. Viņu interesē nevis būtība, tikai zvēresti un dauzīšana ar dūri pie krūtīm, jo viņš sen vairs nesaprot, ka no bezgalīgās tukšvārdības ne vien cilvēka dūre, bet arī dvēsele pārklājusies rētām. Viņam daudz svarīgāk, ko par to domās cilvēki, ko sacīs priekšnieki. Cilvēks, kā viņš saka, ir kolektīvs dzīvnieks. Un viņam ar to pilnīgi pietiek, tikai ar noteikumu, lai viņš visur būtu pirmais, kamēr apkārt viss vēl nav nobradāts un iznīcināts.

— Vai tu neesi pārlieku nikna? — viņš, glāstīdams to, ļoti piesardzīgi apjautājās. — Arī es nedzīvoju uz Marsa, arī es pazīstu viņu ne jau pirmo dienu.

— Nē, mīļais, ar dusmām vien to neattaisnosi un neatri-nāsi. Bet kāpēc tu tik daudz pļāpā? — Viņa ilgi, ļoti ilgi plēnēja, pamazām un negribīgi izsīka, gluži kā sausuma izmocīts avots, tad, salikusi rokas aiz galvas, sāka prātot: — Un kādā ziņā jūs esat labāki nekā mēs? Tikai tādā, ka esat rupji un neaptēsti. Šodien arī es pabiju vīrieša lomā. Pati atnācu, un tu tikai bolīji acis, izlikies, smēķēji augām naktīm, taču neiedrošinājies spert pirmo soli. Kas tad tu par vīrieti? — Alsis saprata, ka viņa jau mierina un attaisno sevi. Viņš sagatavojās uz visļaunāko un gaidīja, ka Živile atkal apraudāsies, tomēr viņa turējās. — Jūs visi kā norunājuši: Tads ir labs, Tads ir brīnišķīgs, Kaross ir demokrāts, Kaross ir priekšnieks . . . Visi apskauž mani, bet es vairs nevaru izturēt. Negribu! Mūsu kopdzīves divpadsmit gados viņš ar mani vēl nav bijis teātrī, nav aizvedis ne uz vienām paša rīkotām svinībām, no bezgalīgajām sēdēm un prezidijiem viņš mani sargā kā Zilbārdis savu jaunāko sievu . . . Pasūdzies tikai, viņš tūdaļ sāk: vienlīdzība, Živilīt, paklau, vienlīdzība . .. Bet es saku: tās nav. Ja stiprākais sāk runāt par vienlīdzību, tad zini: tās nav un nevar būt. Nolieciet sievieti kaut cik augstāk, kaut vai tāpēc, lai uzturētu godīguma līdzsvaru, bet arī tad nezin vai viņa iekāros jūsu vīrišķīgo vienlīdzību. Ek jūs, pažobeļu džentlmeņi, vai tik grūti saprast, ka mēs vispirms esam sievietes un tikai pēc tam traktoristes, smagumu cilātājas un zinātnieces,

Pirmajās dienās arī viņš mani nēsāja uz rokām. Katrai manai mantiņai pieskārās ar tādu kā elkdievības cieņu un ar viņam vien saprotamu lepnumu stādīja mani priekšā saviem nedaudzajiem draugiem:

— Mana skolotāja. Mana skolmeistarīte.

Bet reiz pat izteicās:

— Vai es kādreiz varēju iedomāties, ka mana sieva būs vidusskolas skolotāja?!

Arī es neesmu cēlusies no muižnieku kārtas. Tas aizkustināja mani, tāpēc es vēl vairāk mīlēju viņu, un reizēm man šķita, ja es nebūtu skolotāja, viņš uz mani ne aci nepamestu. Pēc tam viņa apbrīna pārvērtās par tādu kā vilšanos:

— Es domāju, ka skolotājas dara lielu darbu, ka viņām grāmatu dēļ nav laika pūtināt rokas, bet tu — kā visas lauku sievas: skraidi pa tirgu, kaulējies par katru kapeiku . ..

— Kāpēc skraidīji? Ja viņš grib, lai tu sēdētu, rokas klēpī salikusi, lai algo kalponi, — Alsis nenocieties iejaucās. — Viņš, kā redzams, ciena tikai tos, kuri spēj viņam pavēlēt.

— Bija arī kalpone, taču nācās atlaist. Viņa, meiča, varbūt arī nebija vainīga. Pēcāk pinkšķēdama taisnojās, ka viņš ar savu autoritāti šo esot piespiedis . . . Vairākus mēnešus pēc tam pārskaitusies klusēju un nerunāju, bet piedzima dēls. Tikai tā mazā cilvēka dēļ, kurš neko neapjēdz, es piekāpos, tomēr viņš arī šo manu upuri nesaprata. Domāja, ka tā arī vajag, un jutās vēl vairāk vīlies manī. Pēc tam to, no kā agrāk baidījās vai ko nesaprata, pārskaities ņēmās nicināt. Sākās kaut kāda dīvaina sacensība: viņš pa dienesta kāpnēm kāpa uz augšu, neatlaidīgi tiecās pēc paaugstinājumiem, bet, sapratis, ka iekšēji viņš tāpēc nemainās, ka paliek Tads pats vai pat sliktāks, sāka ārdīties un ņirgāties par tiem, kuri, viņaprāt, bija labāki nekā viņš.

Talantīgs un spējīgs, viņš varēja būt it viss, bet man pirmajai bija jāatbild par to, ka dzīve viņu novirzīja uz aplama ceļa. Man pirmajai vajadzēja atbildēt arī par to, ka es uz visu reaģēju citādāk nekā viņš, bez trokšņa un lāstiem, bez svinīgiem zvērestiem un atvainošanās, ka centos iedziļināties būtībā, atmetot lieko butaforiju un pagānisku pazemību pret augstākstāvošajiem. Viņš to nesaprata, bet pēcāk domāja, ka es māžojos, kaut ko tēloju, lai gan patiesībā centos vienīgi pierādīt, ka neviens nav vainīgs,- ja viņš sadzird mūziku tikai tad, kad spēlē lauku kapella, ka gleznu ierauga tikai tad, kad to var salīdzināt un pasacīt: gluži kā dzīvs, un ka literatūra viņam ir tikai partizānu atmiņas un nostāsti.

Beidzot es noguru. Un katrs viņa vārds: vervelējums, apgalvojums, ka dzīvē tā nav — to dēļ agrāk es žēloju viņu un gribēju palīdzēt —, tagad manī radīja alku pretoties, zoboties, tīšām skaļi iekliegties un tīksmināties pat tad, kad viņam bija taisnība. Mūsu saskanīgā simbioze pārvērtās ellē. Un šodien viņš ir vinnētājs: gribēdama vēl stiprāk aizvainot viņu, pati sabradāju sevi un vēl sāpīgāk aizvainoju svešu cilvēku.

— Vai tad es esmu tev svešs?

— Pati nezinu, kāpēc tā notika, — viņa atkal steidzās — gluži kā skolniece, baidīdamās kļūdīties. — Atgriezos mājās drusku nogurusi, saīgusi un nikna.

— Ja esi slima, apdari visu un liecies atpūsties, — viņš pažēloja mani un it kā izrakstīja atļauju.

Es tīšām apgūlos, neko nepadarījusi, mazliet nosnaudos un pamodos vēl vairāk sagurusi. Kļuva baismi un kaut kā žēl. Tads lasīja avīzi. Jau sen viņš savu darbu un sēžu dēļ neinteresējās par mani kā par sievieti, bet tu elsi aiz sienas, grabināji čemodānus un atkal elsi. Zināju, ka Tads neaiz-migs, ja tikpat kā vakarlūgšanu nebūs noklausījies pēdējās ziņas, tāpēc klusēju un biju greizsirdīga uz tarkšķīgo aparātu. #

Briesmīgākais, ja cilvēks nevienam nav vajadzīgs, bet sievietei tās ir divkāršas ciešanas. Un pēkšņi viņš, par kaut ko satraukts, noglāstīja mani un sacīja:

— Zivilīt, kur atrodas Albernas pilsēta?

— Nezinu, — es atbildēju, — bet kāpēc tev tā vajadzīga?

— Kas tu par skolotāju? — viņš noskaitās. — Par ko jums valdība maksā algu?

— Tad, kāds tu esi priekšnieks; — es atbildēju, domādama, ka viņš joko, taču Tads aizvainojās:

— Neaiztiec manu priekšnieka būšanu! — Viņš izstūma mani no gultas un pavēlēja: — Kamēr atlantā nesameklēsi, tikmēr neatgriezies, nepieņemšu.

Vienā kreklā sēžu uz grīdas un nezinu — raudāt vai smieties. Un pēkšņi jūtu, ka manī kaut kas atdziest, sasalst un pamazām pārledojas bez kādas žēlastības un sāpēm. Kā stāvēju, tā arī izgāju, pati labi neatskārzdama, nedz uz kurieni, nedz kāpēc. Viņš panāca mani uz ielas un šņukstēja:

— Zivile, negrauj manu autoritāti. Ko ļaudis domās par mani? Tu taču esi Karosiene. Kā tu iedrošinies rādīties uz ielas vienā kreklā? Ja tu muļķosies, rīt šeit neviens vairs ne-

klausīs mani. Lai velns parauj to Albernu, tikai esi laba, Re-migijs raud ...

Pārveda mājās. Domāju, ka viņam tā pilsēta vajadzīga kādam referātam. Pārlapoju visu atlantu rādītājus, kamēr sameklēju veselas četras tādas pilsētas, bet viņš — guļ, ar laikrakstu aizsedzis acis, un krāc. Pirmā lappusē ievietota un ar sarkanu zīmuli pasvītrota maza informācija, ka uz Albernu dzeramais ūdens atceļojot pa caurulēm pat no četri simti kilometru attāluma.

Es tikko nesajuku prātā. Tas bija pēdējais piliens. Tādu sīkumu dēļ šitā pazemot cilvēku! .. . Ieķēros, izgāzu viņu no gultas un pateicu:

— Es vairs neesmu tava sieva. Un nemēģini vajāt mani. Ja pakustināsi kaut vai pirkstu, visu pilsētu sacelšu kājās, visiem taviem priekšniekiem izskandināšu, kāds tu esi nelietis un feodālis!

Domāju — aiziešu pie tevis, pažēlošos, paraudāšu, un atskries viņš, nožēlos, raudās vai draudēs, tad atgriezīšos. Tikai dēla dēļ atgriezīšos, tomēr viņš neatnāca, nobijās no draudiem.

— Bet kur te ir mana vaina? Kāpēc tu ar mani tā? — Alsi aizvainoja viņas vaļsirdība. Viņš jutās pazemots un arstumts.

— Piedod, man šķita, ka es tev tik vien arī biju vajadzīga. Tu jau nožēlo, pat dusmojies, ka tā noticis. Tikai nemelo.

— Un tu mani ne druscītiņ nemīli?

— Nē. Atzīšos, ka es daudz domāju par tevi, man likās, ka esi iejūtīgs psihologs, kurš prot ieskatīties cilvēka dvēselē . . . Man pat patika, ka esi labi audzināts un uzmanīgs pret sievietēm. Un tikai tagad, kad atdevos tev, sapratu, ka nevienu, izņemot dēlu, vairs nespēšu mīlēt. Nedusmojies, tomēr es neesmu vainīga, ka pēc tiem divpadsmit gadiem uz katru vīrieti raugos kā uz līdzekli mātes instinkta apmierināšanai. Taču dēls man jau ir. Un ko vairāk tu vari man dot? — Viņa piecēlās, uzsvieda sev rītasvārkus un izdzēra aukstas kafijas atliekas. Tads aiz sienas grabināja traukus, acīmredzot gatavoja brokastis. Alsis vēl arvien domāja un nevarēja izprast, kā vienā cilvēkā var būt tik iejūtīga sirds, tik straujš un nevaldāms temperaments, tik auksts un tiešs, ne ar ko neslēpts prakticisms? Klausoties viņas prātojumos, no Ķēsta karstās iztēles izkūpēja visa veida telepātija, fatāla, no pirmā skata radusies mīlestība un neatvairāmas ne-novēršamības izjūta. Ķēsts skatījās uz viņu un nevarēja beigt tīksmināties par viņas ārkārtīgo gribasspēku, kas spējis ap-

vienot tādas neapvienojamas īpašības elegantas un pievilcīgas ierindas skolotājas dvēselē.

Pie durvīm pieklauvēja Tads.

— Būtu kauču ieslēgušies, — viņš nezin kāpēc brīdināja, tomēr neizturēja, iebāza galvu pa durvīm un, ieraudzījis, ka viņi staigā, nokaunējās, tad viss sāka starot un nopriecājās. — Atvainojos, nenaidosimies vairs nieku dēļ, — viņš pateica. — Nāciet brokastīs. Tādu partizānu tēju uzvārīju! — Tikai, kad Alsis aizgāja mazgāties, bargāk ņēma priekšā sievu: — Nu, kad esi izgulējusies ar citu, varbūt arī tu vismaz reizi nolaidīsies no saviem inteliģentajiem augstumiem uz grēcīgās zemes? Varbūt beidzot sapratīsi, ka klostera svētumu sargā nevis dieva bezdaliņi, bet augstās mūra sienas? Goda vārds, šo nakti nekad mūžā tev nepārmetīšu, tikai atgriezies.

Viņa klusēja, ātri pabrokastoja un aizskrēja uz skolu. Ķēstš nespēja rast sev vietu. Viņu joprojām svelmēja Živiles skūpsti, reibināja glāsti, vadāja sev līdzi viņas sievišķīgās kaislības un tuvums. Un kā tas nesaskanēja ar viņas saltajiem, atstumjošajiem un vīrišķīga egoisma pārpilnajiem vārdiem. Bet, jo vairāk viņš mētājās, jo ātrāk nogulsnējās visas duļ-ķes, jo ātrāk aizplūda visi sanesumi, un viņa atkal Alša acīs parādījās tīra un kārota, kā vēss strauta ūdens karstā un sausā vasarā.

Ak, ja Živile būtu vīrietis, viņa ap sevi saceltu tādus vējus, ka dievi vien zina, kādas vētras mums abiem nāktos pļaut, un ne tikai mums abiem, Ķēstam iešāvās prātā, un viņš saprata: mīlu, un ne vienu vien dienu mīlu tā, kā var mīlēt sievietes maiguma noilgojies vecpuisis.

Viņš negāja darbā, staigāja pa ielām, vēroja cilvēku sejas un domāja: cik tās vienkāršas un reizē izteiksmīgas. Bet ja es spētu ielūkoties arī viņu dvēselēs? Un ja visas viņu alkas iegūtu konkrētas un taustāmas formas? Mans dievs, ar kādu draņķi un kādiem labumiem cilvēks piekrāmētu miljardiem planētu, bet pats tik un tā paliktu nesaprasts cietējs un nelaimīgais.

— Tēvoci Ķēst! — Viņu panāca Remigijs. Viņš tik tikko spēja pastiept milzīgu portfeli, izskatījās bāls un ļoti noguris.

— Kāpēc tu tik agri?

— Izlūdzos skolotājai.

— Kāpēc?

— Kā es varu sēdēt skolā, ja mūsu mājās notiek tādas lietas? — viņš sacīja kā vecis un pašņaukāja degunu.

*— Un tu viņai izstāstīji?

— Nē, pateicu, ka tas ir ģimenes noslēpums. — Viņš kvēloja lielā, bērnišķīgā gribā darboties, stāstīt un vēlreiz pārdzīvot briesmīgos nakts notikumus. — Kad mamma ieslēdzās ar tevi, tētis visu nakti raudāja un ar naganu dauzīja roku. Līdz asinīm! Pēc tam izņēma visas patronas un izsvieda pa logu. Iedams uz skolu, dažas atradu. — Viņš sniedza divas jaunas patronas, kas zaigoja kapara sārtumā. Ķēsts paņēma tās un sarāja zēnu:

— Bet kas tad izspiego tēvu?

— Viņš pats atnāca-uz manu istabu, apskāva un ilgi raudāja. Es pirmo reizi redzēju, kā raud,vīrieši, un nepavisam ne caur spraugu. — Remigijs skatījās Ķēstā ar lielām, no bezmiega drusku apsārtušām acīm. Tajās vēl vīdēja pārdzīvotās šausmas, mirdzēja bērnišķīga ziņkāre, pieauguša cilvēka skumjas un bezgalīga paļāvība uz Alsi ... Ķēsts satrūkās no šā skatiena.

Re, kādas ir patiesības acis!

— Ļaudis, — viņš gribēja kliegt, — patiesība uz mums raugās ar bērna acīm! Un nekur mēs no šīm acīm neaizmuksim, ļaudis! . . .

Tads izsauca Ķēstu, atdeva atpakaļ iesniegumu un pajautāja:

— Kāpēc neaizbrauci?

— Tu pats zini.

— Tad saplēs šo murgojumu un nevienam ne bū, ne bē. — Viņš mazliet atviegloti nopūtās un atkal jautāja:

— Mīli?

— Nezinu, varbūt. Es nespēju bez viņas. Taču ne jau tas ir svarīgi. Viņa pati nevar ciest mani.

— Melo! — Kaross pielēca kājās.

— Goda vārds.

— Ir nu gan vellata! Tātad viņa tikai izlikās? — Viņš „ starodams skraidīja pa kabinetu. — Bet es muļķis, es idiots! . . . Tik tikko nepadarīju sev galu.

«Nezin vai viņš tagad piekaus mani kā toreiz Maskavā par Dinu vai klusībā norīs visu kā es toreiz un vīrišķīgi aicinās iedzert par zaudējumu?» Alsis nodomāja. «Bet varbūt neteikt?» Viņu mazliet biedēja drauga nomelnējušie vaigi, drudžainās acis un cēls, tikai deniņus izrotājis sirmums.

— Nē, Tad, viņa atriebās, — Ķēsts sacīja un instinktīvi pacēla roku pie sejas.

— Viņa prot taisīt tādus jokus. — Kaross neko nesaprata, taču cerības dzirksts vēl vairāk iekvēlojās viņa pa-

ļāvīgajās acīs, sasildīja tās, un sārtums ielija viņa drūmajā sejā. Viņš uzplauka kā peonija precinieka svārku atlokā un pateica kaut kādu svinīgu zvērestu. — Ejam, — viņš pierimis aicināja un aizklaudzināja pa kāpnēm uz leju, iedarbināja automašīnu, un abi aizbrauca. Alsis kratījās blakus un jau kuro reizi domāja: bet kādas galu galā ir tās acis?

Viņi apstājās skaistā laukmalā. Tads nesteigdamies piegāja pie burbulējoša strauta, paskatījās apkārt, noskaitīja soļus, nomērīja un ar kurpes purngalu no smiltīm izrausa pudeli degvīna.

— Labāk nekā ledusskapī, — viņš rūgti pavīpsnāja. — Tas ir mans partizāniskais en ze^1. Kad kļūst necilvēcīgi grūti, atbraucu papļāpāt ar strautu un pajautāt — kas būs tālāk. Šis, sasodītais, ir mūžīgs, bet mēs abi dzīvojam tikai pagaidām. Grūti, brāl, tomēr neņem pie sirds. Šo vietu es uzticu vienīgi labiem draugiem, ar kuriem, aci nepamirkšķinājis, varētu gulēt vienos ierakumos vai ienaidnieka aizmugurē iet izlūkos.

— Tad, — Alsis par tādu vaļsirdību nevarēja atmaksāt ar nelietību, — tici man, es neizrādīju nekādu iniciatīvu. Es protu novērtēt draudzību. — Viņš saplaka kā ar īlenu pārdurta bumba un pats nostrostēja sevi: viņa taču tev skaidri pateica — jo vājāks ir cilvēks, jo briesmīgāki zvēresti viņam vajadzīgi.

— Es arī neesmu akls. — Tads izņēma no vītola dobuma konservu kārbu, burkā ievietotus sausiņus un vairākus sīpolus. — Tikai aizvien vēl nesaprotu, kāpēc tu baidies no manis.

— Esmu nelietis. Kā pēdējais plukata izmantoju lētu gaļu. — Tada acis pēkšņi apdzisa, kļuva saltas, niknas un asas, ūdeņainas no aizturētām asarām.

— Stāvi klusu un nešķendējies, — viņš piespieda sevi pateikt. — Mana roka sapampusi dauzot. . . Neiedrošinājos. Kā redzams, jau esmu pārāk aptaukojies . . . Bet varbūt tā vajag! Tikai sāpīgi, necilvēcīgi sāpīgi, ka tas notika nevis lidinoties padebešos, bet vārtoties dubļos. Tāda, kā redzams, ir likteņa griba: nekad mani nav cienījuši savējie — ne tēvs, ne sieva, ne dēls, — vienīgi ierēdņi.

— To iespējams labot. — Ķēsts sniedza viņam divas patronas. — Remigijs pacēla.

— Tikai divas? — Tads greizi pavīpsnāja. — Bet bija astoņas. Vai zini, ko es naktī, ar pistoli dauzīdams galda dēli, biju sadomājis? Arī astoņu miljardu būtu par maz, ja uz vienas liestes vajadzētu uzvilkt visus cilvēkus. Miljonus tonnu esam izšāvuši, tūkstošiem bumbu nometuši, bet kas mainījies? Tu daudz negremzies, mēs abi jau sen dzīvojam kā suns ar kaķi. Vai atceries Dinu? Viņa nostājās starp mums. Es ar viņu pavadīju tikai vienu bezmiega nakti un pabiju tikpat kā paradīzē. Domāju, ka aizmirsīšu, sameklēšu labāku, bet redzi, cik dīvaini viss apgriezās: meklēdams līdzīgu, pazaudēju pēdējo. Es neesmu aizspriedumains, tomēr viņa patiešām bija ne no šīs pasaules, it kā tai vienai trakulības un mīlestības naktij radīta. Varbūt es pats viņu sev radīju un, nesameklējis dzīvē neko līdzīgu, citās vīlos? . .. Neņem (aunā, arī ar tevi iznāca kaut kā necilvēcīgi. Es pats ar nelāgu aci tevi salūkoju: domāju, atradīs kādu ģimenes draugu un nomierināsies. . . Nav žēl, viņa taču ir krietni jaunāka nekā es. Viņa, puis, par tādiem kā mēs abi ir trīsreiz vitālāka, tālab arī viņu pārņem trakums. Man mīlestība ir tikai ģimene, tikai sevis turpināšana, bet viņai ar to nepietiek, viņai vajadzīgs it viss kā romānos. Turklāt vēl darbs, pienākumi, un plēsties pušu es nepratu; ar to, ka esi nostrādājies līdz nemaņai, jaunas sievas priekšā nav ko taisnoties. Esi tik labs, uzmanies, lai nesāktu klīst kādas valodas. Mēs — vīrieši — kaut kā izķepurosimies, toties viņai daudz grūtāk. Visvairāk baidos no Girša, piķis ne cilvēks . . .

— Man nospļauties, — Alsis sacīja gluži kā pieredzējis meitu ģēģeris, un tikai pēc tam līdz viņa apziņai nonāca Tada vārdi. Paskat, kāds gaišreģis! Viņš pāvs man piespēlējis, ar nelāgu aci nolūkojis, nelietis! Nē, tas nav cilvēcīgi. Tādas nelietības ar šāvieniem nav dziedējamas ... Varbūt viņš arī to zina? . . . Varbūt viņi abi? Ķēsts juta, kā neizturams aizvainojums kāpj kaklā, kā tas saindē un iznīcina cītīgi un grūti radīto sapņu pasauli. — Es, Tad, tagad par visu nospļaujos. — Viņam pirmo reizi mūžā pietrūka vārdu, un, neapjauzdams, ko dara, viņš ar kurpēm iebrida ūdenī. — Dod šņabi, dod pistoli vai ložmetēju! . . .

— Neieteicu. — Šie draudi nesasniedza Tādu. Viņš dzīvoja savā domu pasaulē. — Tu šeit aizvainosi viņu, bet viņa draugi tev kaut kur Saločos uzkāps uz varžacīm. Un ļoti sāpīgi.

— Par ko tu runā?

— Par Giršu.

— Bet es par tevi, nelaimīgais feodāli! — Ķēsts samulsa gluži kā zēns un, nespēka dusmu kveldēts, skatījās Tādā tikpat kā kādā ārzemniekā, kurš mēģina pret stikla krellēm iemainīt no viņa vislielāko dārgumu. Juta, redzēja un saprata, ka tas nav godīgi, tomēr tik un tā uzķērās uz āķa.

— Jūs abi esat vienādi. Jūs kopā karojāt, jūs esat pīlāri, jūs esat viss... — viņš šļupstēja un brida uz citu pusi.

— Nemaz nemēģini tuvoties, ar akmeņiem nositīšu!

— Dažs karoja, dažs arī pirtī pērās, — Tads runāja, kaut ko dziļi pārdomādams un vēl arvien nejuzdams Ķēsta dusmu ieganstu. — Tas Giršs visiem bērziem ap bāzi nocirta zarus. — Paskatījies viņš ieraudzīja, ka Aisis sēž strauta otrā krastā, un brīnījās: — Tu taču esi slapjš? . . .

— Nē, es gāju pa virsu. — Viņš pēkšņi vairs nejuta smago un negaidīti uznākušo kūtrumu. Viņš gribēja kost un kauties. — Mani kā Jēzu Kristu izglāba ticība tavām nekļūdīgajām un labi aprēķinātajām nelietībām.

— Runā, runā, jo esmu to pelnījis, — Kaross it nemaz neaizvainojās, pārbrida pāri strautam un noliecās pie viņa.

— Kāpēc tu mani nezvetē, kāpēc nebradā ar kājām? Nebaidies, pretī nedošu. — Tikai tagad viņš saprata, ka nevajadzēja izpļāpāties.

— Nevaru, — Ķēsts nodūra galvu, — negribu tev pat pieskarties.

— Tad iedzersim.

Viņi nedzēra, viņi iznīcināja degvīnu kā visu viņus piemeklējušo nelaimju vaininieku, bet pēc trešās, glāzītes Aisis nenocietās un sāka zoboties:

— Tev, sprukstiņ, tomēr bija brīnišķīga sieva. Viņa tevi varēja ievest ministros, bet tu?. . . Meklēji paradīzi. Ar viņu būtu dzīvojis vienos priekos. Kā tajā dziesmā:

šī pasaules valdniece būtu,

Tu kantorī valdītu! ...

Bet Tads stāvēja Ķēsta priekšā drūms un neizkustināms — gluži kā Puntuks^2, kurš no liela augstuma pēkšņi nobūkšķējis atpakaļ uz zemes, kad izsīkuši spēki kaut kādam nelabajam, kas to nesis.

— Kā ir, vai bija salda? — viņš ļoti rupji atsēdināja Ķēstu un pēc tam, smagi nopūties, vēl piemetināja: — Svešas sievas arvien ir labākas, tomēr iegaumē, ko ļaudis saka: iedams pie viņām, neaizmirsti pātagu. Bet, kas attiecas uz

patiesības acīm, par kurām tu raksti, arī pateikšu: patiesība ir akla. Tāpēc grieķi aiz žēlastības aizsēja tai acis, lai neviens neredzētu tās meitenes kroplumu. Šodien es cauru nakti domāju: kamēr klausies, kamēr tikai dzirdi — varētu tiesāt un tiesāt, šaut un kārt par katru sīkumu, ja pēc tam pašam nebūtu jāpaskatās ar savām acīm. Un, ja vēl pieskaries ar rokām, tad ij pats nepamani, kā nokļūsti tiesājamā vietā. Taču bez tiesas pagaidām nevar iztikt. Tāpēc vadītājam jānorobežojas no visiem un jāpaļaujas tikai uz savu dzirdi vai nojautu. Raugi, tā arī dzimst katra liela vara.

— Bet ne jau varas rada patiesības, drīzāk patiesības rada tās. — To pateicis, Alsis juta, ka viņi abi sen mainījušies lomām: viņš runāja pacilāti un svinīgi, turpretim Tads — vienkārši un skaidri.

— Vārdos arī man iznāk skaisti, toties dzīvē — pavisam kas cits. Jāpielieto vara. Izlaid tikai grožus no rokām — un mazs, pēc sēra dvakojošs sērkoks nosvilinās visskaistāko silu. Un labs ugunsdzēsējs ir nevis tas, kurš prot lieliski dzēst, bet tas, kurš neļauj silam aizdegties. Ja gribi, dzīvo ar Živili, tikai nesteidzini ar šķiršanos, negribu, ka priekšniecība uzzinātu. Pats lūgšu, lai pārceļ uz citu rajonu vai pilsētu, tad viss atrisināsies pats no sevis.

— Es tā nevaru.

— Nesteidzies, pieradīsi un varēsi. Tu esi jauns, un es domāju, ka nedrīksti pirkt slavu ar citu cilvēku pazemošanu un kaunu, bet, izrādās, dzīvē viss ir iespējams ... Jo vairāk goda saņem viens, jo vairāk tiek aplaupīti viņa cienītāji.

— Runā, kā gribi, tomēr patiesība uz mums raugās ar bērnu acīm. Agri vai vēlu, taču mēs neizvairīsimies no šīs tiesas. Un lai dievs dod, ka viņi mūs tiesātu ar neaizsietām acīm.

— Tev taisnība, viņi vai nu sabojās, vai uzlabos mūsu darbus, bet nedzīvos kā mēs. Un vēl palūgšu: dēlu nejauc iekšā. Kad izaugs, pats sapratīs visu. Kādā ūķī es aizvadīju bērnību, kādas lietas dabūju noskatīties, taču, kā redzi, neēdu cilvēkus. Arī Živilei daudz nedari pāri, kaut gan viņa ir velna mātīte; kamēr blakus, tikmēr kairina, kūda un tā satracina, ka varētu pārplēst viņu, ja spētu, un, kad neredzi vienu otru dienu, viņas dēļ tikko nesajūc prātā. Būtu es jaunāks, vēl noriskētu, tikai ne jau tas man tagad interesē. Kamēr turas veselība, gribu palīdzēt cilvēkiem. Un teikšu nekautrēdamies: nekas man no viņiem nav vajadzīgs, gribu tikai izkaulēt sev mierīgas un cienīgas vecumdienas ...

Un, re, izkaulēja: ne vairāk, ne mazāk kā citi. Kaut ar] ne tik cienīgi, bet viņš vēl varēja dzīvot. Un ko es sacīšu par viņu pie kapa? Nezin vai iedrošināšos vaļsirdīgi atzīties, ka aizvainoju un līdz nāvei aizskāru cilvēku, jeb to noklusēšu? Arī mūzika tāda, pat sirds smeldz. Kā redzams, vajadzēs atzīties, jo, klausoties Šopēnu, nav iespējams melot.

Zāle kļūst tukšāka. Tuvinieki sāk skaļāk raudāt. Iedārdas orķestris. Četri vīri paceļ šķirsta vāku, bet Ķēsts neko neredz, viņš aizvien vēl kavējas domās: re, cik interesanta ir dzīve. Tā ir gluži kā jūras ūdens: jo vairāk to dzer, jo vairāk gribas, un dzerdams noslāpsti. Viņam palīdz mūzika, palīdz arī mirušais draugs, paša ciešanas, visai drūma, tomēr ļoti nozīmīga noskaņa un smaga, nevienam neizsūdzēta vainas sajūta. Dzīve — ūdens! Cik dīvaini . . . Tomēr arī cilvēkiem tā sadalīta bezgala netaisnīgir vieniem nav ne rasas lāses, ko padzerties, viņi slāpst tuksnešos, bet citi tajā plunčājas un slīkst, nejaudādami aizsniegt atpestījošo salmu, ko dēvē par laimi . . .

Viņu parauj aiz piedurknes jauns puisis un ar acīm parāda uz durvīm.

— Jau laiks, — viņš čukst.

Alsis pagriežas, vēlreiz uzmet skatienu drauga nodzeltējušai sejai, un viņu pārņem šaušalas: no karstuma un pastāvīgās vibrācijas nelaiķa acis drusku pavērtas . ..

— Piedod, — Alsis murmina. — Te tev nu ir visa patiesība: tā vēro mūs ar bojā gājušo biedru acīm. Un tas galu galā ir svarīgākais. Taču ne jau patiesība pati par sevi visu izlemj, tā ir tikai tāda, ar kādām acīm tu pats uz to paskatīsies ... Ak dievs, cik tas viss ir vienkāršs un skaidrs! . . .

— Ķēst, — Butrims pasauc viņu, — Rekštis grib aprunāties ar tevi. Pieej tuvāk, viņš ir ļoti noguris.

Izjaucis visu svinību kārtību, dziļā krēslā atpūšas Savērs. Caur aizvērtām acīm viņš lieliski jūt Alša klātbūtni, tomēr neko tam nesaka.

— Jūs saucāt? — Ķēsts viņam atgādina.

— Jau sauc arī mani, — vecais murmina. — Tu labāk pieej pie viņas, — Rekštis runā ar pārtraukumiem. — Tikai nedomā, ka esi visnelaimīgākais. Ir vēl lielāki bēdubrāļi nekā tu. — Alsis pagriežas, bet Rekštis aiztur viņu, satverdams roku, un brīdina. — Nelepojies un netēlo aizvainoto. Es zinu visu. Nu, kāpēc stāvi? — Viņš pat aizmirst, ka tur Ķēsta roku. — Neņem ļaunā, taču visnelaimīgāko mīlestību es nemainītu pret tavu vislabāko romānu. Paspēsi, vēl uzrakstīsi ne tādus vien. Visbriesmīgākie pasaulē ir meli sev,

sevis pārliecināšana, ka var mīlēt visus, sabradājot viena cilvēka mīlestību, kurš tev uzupurējies.

Alsis viņam paklanās. Kopējās nelaimes satriekts, viņš it visam piekrīt, pat nedomā iebilst, tāpēc pieiet pie Karosie-nes, paņem viņu zem rokas un piesardzīgi ved uz durvīm. Viņš baidās paskatīties Živilei sejā, kas pārsegta ar melnu plīvuru, baidās atraut acis no melnas lentes viņas svārku atlokā un brīnās kā bērns: cik cēla ir melna krāsa! Živile nepretojas, saskaņo soli, viņas ķermeņa siltums caur melno krāsu kveldē Ķēstu, un viņš vairs nejūtas tik vientuļš. Sasprindzinājis uzmanību, viņš atkal grib svinīgi jautāt — bet kādas galu galā ir tās acis?... Taču laikā attopas un galīgi aizdzen prom no sevis šo banālo un līdz riebumam derdzīgo domu.

Pie velna! Aizdzen kā dzīvu radījumu un tikai tad jūt, ka tagad uzrakstīs romānu, kas tik ilgi mocījis viņu.

Un nebūt ne par tām acīm ...

TOLEIĶU SKOLOTĀJS

NO T. KarosA DIENASGRĀMATAS

Mazliet baiļodamies, Savērs pirmais ieiet zālē un uzreiz nodur acis no daudzajiem skatieniem, kas vērsti uz viņu. Viņš samulst, grib kaut ko sacīt kārtības uzturētājam, bet, parauts aiz piedurknes, apstājas norādītajā vietā un godbijīgi sastingst, tomēr, neizturējis sasprindzinājumu, pēc brīža atkal sašļūk. Pēc tam ziņkārīgi paskatās sāņus. Viņš varētu pašķielēt arī negrozīdamies, ar acīm vien, taču vecumam ir savas jaukas īpašības: tas ir tiešs un neattapīgs kā bērnība. Tomēr Rekštis to nejūt.

Viņam pa kreisi stāv redaktors, aiz muguras — šķirsts, pie kājām — ziedi, vainagi un lentes. Daudz ziedu, jo tagad ir pats īstākais ziedēšanas laiks. Ziedi ir lēti un nenovērtējami. Viņš piemiedz acis un ne no šā, ne no tā redz sevi, izstiepušos šo zaļumu vidū. Cik daudz svinīguma un pagodinājuma! Raug, viņš no šķirsta visiem smaida, jo zina, ka vēl

varēs piecelties un aizbrist pa šiem cilvēku sanestajiem vainagiem gluži kā pa ziedošu pļavu . ..

Tomēr nemirstības nav. Arī vecums līdzīgs bērnībai kā sākums un beigas.

Viņš nevar ilgi stāvēt ar aizvērtām acīm. Neredzamu cilvēku čuksti un kāju švīkoņa izraisa dīvainas, jau krietni aizmirstas bailes, kas zemapziņā vēl palikušas nomodā. Sāk sāpīgi raustīties vaiga nervs, ko jaunībā ievainojusi žandarma pletne. Reibst galva. Tāpēc Savērs cik varēdams iepleš acis un vēro tos, kuri iet garām. Taču arī tas nepalīdz: svešas sejas, smagas nopūtas un drūmi, uztieptu sāpju notrulināti skatieni viņam atgādina Grodņas gūstekņu nometni. Ar to sākas un beidzas visas viņa atmiņas, it kā viņš būtu dzimis kara laikā. Tur tika pārbaudīta visas viņa aizritējušās dzīves jēga, gribasspēks un spēja pārvarēt sevi. Tur viņš vairākas reizes bija nomiris un augšāmcēlies no miroņiem . . .

Rekštis koncentrējies skatās uz priekšu un lieliski redz pie sienas piekarinātos plakātus, atsevišķus to burtus, pa durvīm ienākušo cilvēku vaibstus, bet, jo tuvāk tie drūzmējas ap viņu, jo vairāk izplūst viņu sejas, zūd spilgtums un viss satek garlaicīgu, pelēku ēnu straumē.

Bez brillēm viņš tuvumā neredz. Viņa galvā pavīd kāda doma par pūli, tautu, taču, nepieņēmusi noteiktus apveidus, atkal nodziest, nesatricinājusi ne dvēseli, ne miesu. Un viņa atmiņa ir kā acis: Savērs sarauc pieri un nekādi nevar atcerēties, ar ko tagad nomira Tads. Kas viņam trūka? Bet varbūt kaut kā bija par daudz?

Atmiņa viņam ir slikta, ļoti slikta. Viņš cauru dienu var stāstīt bērniem, kas viņam atgadījies bērnībā, jaunībā vai pirms piecdesmit gadiem, toties, kas noticis no rīta, — vairs neatceras. Smadzenēs aizkrīt kāda klape, un neko nevar izdabūt. Kaut vai vakar: piezvanīja kāda laipna balstiņa — paklau, būs jāpastāv goda sardzē, bet šodien Savērs visu bija aizmirsis. Un, ja tā jaunkundze nebūtu atdrāzusies ar automašīnu, viņš vienā mierā snauduļotu šūpuļtīklā un sapnī tērzētu ar saviem jaunības draugiem, ar brašo komisāru Apolināru Rinku un ar to, kaut viņu jupis, pārgalvīgo ģimnāzistu no Voroņežas. Nu, kā taču viņu dēvēja revolucionārā pulka karavīri? Nu, to ar ādas jaku un nevainīgām teļa acīm? . . . Re, Savērs redz cilvēku kā dzīvu, varētu paplikšķināt uz pleca, taču uzvārdu neatceras, it kā viņam tāda nemaz nebūtu bijis. Jods viņu rāvis — to uzvārdu, žēl Živi-les. Viņa ir tik līdzīga savai mātei un tikpat nelaimīga. Atskrēja pie manis gluži kā pie tēva un raud;

— Ko lai es daru?

— Mīli. — Ko vairāk viņai varēju ieteikt? Nu, vēl pa-glāstīju plecus, paglāstīju galvu un jutu, ka glāstu savu pagātni. Ak dievs, cik daudz laika savā mūžā esmu atdevis cīņai un ne reizes neiegrimu pārdomās, kā nākas: kas tad ir laime? Un ne jau es viens. Visā pasaulē nav tāda filozofa, tādas teorijas, kas pēta laimi. Kāpēc? Vai gan laime ir tāda patmīle, tāda egoiste, kura sodījusi sevi ar mūžīgu vientulību? Bet ja uz to virzītu visu cilvēces enerģiju, visu tās gudrību?. . . Baidos, ka nekas neiznāktu, viņš noskuma, jo laimīgs cilvēks nespēj domāt. Nevar. Viņam nav laika. Viņš tikai izmanto laimi kā gaisu un ūdeni, kā dzīvi, ko viņam nezin kas un nezin kādam nolūkam devis.

Ak, ja man ar dzīvību būtu dots arī tas prāts, tā pieredze, kuru es vairs nejaudāju izmantot un kura man aizejot būs jāaiznes sev līdzi! ... Es būtu dievs, pārcilvēks un laikam zaudētu vēl lielāku laimi — būt nelaimīgam.

— Kāpēc tu nemīli mani? — arī Živiles māfe mēdza jautāt. — Nu, kāpēc? Citas .taču ir gan muļķākas, gan nejaukākas, tomēr nevar atkauties no zēniem. . . .

Kāpēc es nemīlēju Jadzi? Tas nav taisnība. Viņas dēļ es būtu varējis izdarīt visu un neizdarīju neko, jo biju pārāk aizņemts un tik tiešām domāju, ka viņa man būs nasta. Es gatavojos uzvelt sev plecos visas pasaules netaisnības, taču neatradu laiku vienai sievietei. Tagad smejos, toties tad nopietni ticēju, ka cilvēks kļūst par cilvēku, tikai valdīdams sevi, ka viņš ar to vien atšķiras no citiem dzīviem radījumiem, jo laime un egoisms viņu pastāvīgi spiež atgriezties tur, no kurienes viņš izķepurojās četrrāpus.

Kāds paradokss! Iemīlējies savā mērķī, aizmirsu, ka arī dievi, gribēdami izteikt sevi, nebija tik lepni un nenoraidīja cilvēku palīdzību. Nolaidušies uz zemes cilvēku izskatā, viņi parasti nerīkojās paši: pravieši izskaidroja viņu gribu, bet dievi deva svētību praviešu rīcībai. Tā ir aksioma, jo arī vislielākajam radītājam, mīļo Ķēst, nepieciešams vismaz viens novērotājs, viņa darbu vērtētājs un kritiķis, tāpēc ka radošais brīnums citādi nevar notikt.

— Mīli, 2ivilīt, mīli! — tas arī ir viss, ko es savas grūtās dzīves beigu posmā varēju ieteikt mīļotās meitai.

— Nu kāpēc tu, Saver, nemīli mani, nu kāpēc?

— Es nevaru mīlēt, kad visapkārt valda posts, netaisnība un garīga verdzība! — Bet tādu muļķību cilvēks spēj pateikt mīļotai tikai savas dzīves sākumā.

Un, ja vari, tad piedod, Jadvīga.

Kāds uzvārds tam bolacim? Pat dusmas sanāk. Tik daudz ar viņu kopā dzerts, tik daudz meitu mīlēts . . . Nevaru taču domāt par cilvēku gluži kā par kādu priekšmetu — bez uzvārda un vārda. Tomēr ļaunākais ir tas, ka visu mūžu citiem tiku apgalvojis, sak, tikai priekšmeti, raugoties no tālienes, kļūst mazāki, turpretim cilvēki — otrādi, izaug, kļūst lielāki, un mums ir tā laime labāk iepazīt viņus, toties tagad, aizmirsis tās lielās un abstraktās patiesības, es meklēju tuvību un mīlestību, kas mani kādreiz spārnoja, bet iegrožoja prātu, un, nespēdams atrast, samierinos ar atmiņām vien.

Arī atmiņa nav mūžīga. Atliek tikai sapņi. Krāsaini un skaisti. Tomēr arī tajos ir vienīgi pagātne. Savērs pat sapnī neredz nekā jauna, to vien, kas jau sen redzēts, saprasts un pārdzīvots. Tagad tā pagātne ir viņa sirdsapziņa, viņa prāts un pati dzīve. Tā ir pat telpas un laika uztvere. Rekštim tā ir gan tagadne, gan nākotne . . .

Nē, nākotnes vairs nav. Tā jau sen pārvērtusies-realitātē. Tā jau dzīvo, jūt un domā. Tā kļuvusi par miesu. Un cik labi, ka tā joprojām dzīvo ar viņu ... un mūsu vidū . ..

Fui, arī vārdi vairi nav tie, galvā lien tādi svētulīgi ... Bet kālab tās idejas, kālab tie plāni, ja nespēšu tos piepildīt? Taču arī visskaistākajiem sapņiem vajadzīga kaut vai kripatiņa veselības, citādi tie paliks neauglīgi. Pat par ieradumu tos nevarēsi nosaukt. Tukšas idejas ir cilvēka aplaupīšana, noniecināšana un, beidzot, — sabiedrības pašnāvība.

Savērs Rekštis stāv mierīgi un jūt, kā no sasprindzinājuma tirpst kājas, tūkst pēdas un sāk spiest kurpes — ne tikai sirds aušojas. Viņu jau sen kāds dīvains spēks velk uz kapiem, uz bērēm. Ieraudzījis nokaisītus egļu zarus, viņš neiztur un noteikti iet paskatīties izvadīšanu. Viņš ir pat izraudzījis sev vietu kapsētā. Prāts neaptver — kāpēc . . . Viņš pretojas, tomēr tas neskaidrais spēks, kas ar katru dienu kļūst stiprāks, viņu vilkšus velk zemē, pakļaudams gan gribu, gan prātu, saglabādams smadzenēs tikai vienu vienīgu un neapstrīdamu patiesību: drīz arī es būšu tur.

Tāpēc viņš ir iecietīgs pret visiem nerimtīgajiem un steidzīgajiem.

Viņa ķermenis jau vairs nespēj pretoties nebūtībai. Tikai smadzenes stāv nomodā. Tikai to dēļ vēl uzplaiksnī vecas, samudžinājušās un sagurušas Savēra domas. Tās saduļķo nostabilizējušos mieru, bet tūliņ pat apslāpst: un kā ir tur? Varbūt nekā briesmīga? . . . Taču varbūt arī tur vajadzēs?. ^ Un, neradušas atbildi, izplēn, pēc tam izgaist. Ar līdzīgām domām viņš nodzīvojis visu savu mīļo dzīvi un citādāk vairs

neizprot nāvi. Viņš raisījās no tās vaļā, nemirstību meklēdams darbos, bet, jo vairāk tuvojās nelāgais mirklis, jo skaidrāk juta, ka visi pūliņi blēņas vien ir. Tāpēc viņš samierinājās ar nāvi un reizēm tai pat uzsmaidīja kā vecai paziņai.

Nebijis tās bezzobainās, arī dzīve nebūtu tik mīļa, pēkšņi galvā uzplaiksnī vārdi, ko nezin kad un nezin kas sacījis, un viņš ierauga, kā pie viņa pieskrien aizelsies Pijus un, acis pavērsis sāņus, saka:

— Taduka jau vairs nav. Vakar nomira biedrs Kaross.

— Kurš, vai tavējais? — viņš jautā Pijum.

— Jā gan, — tas saka un, sēzdamies pie galda, nobirdina tēvišķu asaru. — Redzi, kā beidzās: uzbruka, grāba ciet, rāva, rūpējās par visu pasauli, tikai par sevi nebija laika padomāt. Riebīgi pat dzīvot ilgāk par sliktu dēlu.

Ka nomira — to Savērs redz, nav akls, bet, no kā, — neatceras. Vai tad no rūpēšanās par citiem? Nevar būt. Laikam no sēdēšanas. No labiem darbiem cilvēki nemirst... Pat stāvēdams goda sardzē, viņš berzē pieri un vēl arvien mēģina atcerēties. Murminādams moka sevi, tomēr veltīgi.

No kā nomira Kaross? Rekštis, aizvēris acis, purina galvu, taču redz tikai savu jaunību. Pat dīvaini: sērīga bēru mūzika pārvēršas putnu balsīs, zem kājām atdzīvojas samestie zaļumi, viņš stāv pagalmā spēcīgs un jauns, tomēr vairākas reizes nolādēts un padzīts no mājām, bet tēvs, no smagā darba salīcis deviņos līkumos, groza rokās kruķi, nezinādams, ko tālāk darīt, un jau kuro reizi klusi, toties ietiepīgi atkārto:

— Lai es tevi te vairs neredzētu, ķeceri!

Saveram ir bezgala skumji, tiešām neizturami. Viņš vēlas apskaut tēvu un nobučot tā līkos, darbā izkropļotos pirkstus, vēlas paklanīties viņam kā tēvam, kurš devis dzīvību, maizi un izglītību, bet jūt, ka līdzās iedzimtajai vēlmei mostas vēl cita — pajautāt tēvam, kas viņu spiež uz visu mūžu ieslodzīt bezjēdzības cietumā savu vienīgo dēlu. Tomēr viņš jautā:

— Vai tiešām, tēt, mēs tā arī šķirsimies kā svešinieki?

— Tu man vairs neesi dēls.

— Dēls, tētiņ, bet ne auns. Pat baznīca liedz upurēt dievam cilvēkus.

— Stāvi klusu!

— Tu taču esi terciārietis^3, un vajadzības gadījumā tev jāuzklausa pat sveša cilvēka grēksūdze.

— Tikai ne mutes palaišana. Pēdējo reizi tev saku — ej.

Tad viņš, tēva lāstu un pie viņa pieradušā suņa labsirdīgo

vaukšķu pavadīts, iet pa šauru ceļu, ko iezīmējušas divas seklas slieces. Māte, slēpdama zem priekšauta nelielu saini, pa dārziem aizsteidzas priekšā un piekļaujas pie atsegtajām krūtīm, bet viņš tikai glāsta mātes apaļos, saulē sakarsušos plecus un nejūt ne dusmas, ne īgnumu. Viņam ir labi, ka viss tik ātri un negaidīti atrisinājies, ka viņš kļuvis brīvs, ka vairs nesaista ne zvērests, ne pienākums, ne bailes. Tā bija īsta viņa dzimšanas diena, līdz kurai, šķiet, viņš nebija dzīvojis.

— Salīgsti mieru, — māte pārmet krustu Saveram, — nerunā pretī, tu aizvainoji ne tikai mūs, bet pašu dievu.

— Neraudi. — Viņš meklē vienkāršus un saprotamus vārdus, toties sevī jūt neizsakāmu spēku. — Simti izglītotu cilvēku dzīvo bez mācītājiem, nepazudīšu arī es. — Tas spēks jau kuro gadu krājās viņā, guļot krustā vecāku nabadzības un apzeltītu altāru priekšā, valkājot melnu klēriķa tērpu, kas prasa pazemību un samierināšanos, kā arī bučojot resn-pirkstainas, gredzenotas priesteru rokas, skaitot brīnumainas lūgšanas ērģeļu pavadījumā un zinot, ka nav kam tās uzklausīt. Tas auga, ar nepaklausīgām lūpām atkārtojot zvērestu pēc zvēresta tai skaistajai idejai, kas gadu tūkstošos cilvēku tomēr pakļāva garīgā verdzībā, kamēr viņa rētainajā un sarepējušajā dvēselē nobrieda atklāts dumpis. — Pietiek, māmiņ, tagad nekas vairs nav grozāms. — Viņš grib sacīt, ka pats dievs vainīgs, nobriedinādams cilvēkos neiedragā-jamu gribu pretoties un līdz ar to ļaudams viņiem nostāties sev blakus, tomēr baidās palikt nesaprasts, tāpēc tikai bilst: — Nevajadzēja viņam ar to kruķi ... Zirgu taču nekad nav sitis . . .

— Es nezinu, dēliņ, abi esat vīrieši, un tu pie tam skolots, es tikai jūtu: pienākusi nelaime. Kur tas redzēts! . .. Pat žandarmi mums tagad tādi kā radinieki, allaž atjāj, apciemo . ..

— Un tētis no viņiem kaut ko jau iemācījies, — Savērs rūgti vīpsnā un nesteigdamies bāž kabatās savas mantas, bet atvadīdamies bučo mātes karstos, no sviedriem un asarām sāļos vaigus. — Es neesmu laupītājs, māmiņ, un bez vajadzības viņš niknojas. Jūs abi kopš mazām dienām esat centušies man iepotēt, ka jāmīl taisnība un godīgums, tāpēc es citādāk nevaru. Tas mācītāja amats nav vērts nevienas tavas asaras. Tu zini: pats dievs bija spiests nomirt uz krusta, lai vieni cilvēki viņu iemīļotu, bet citi no tā sakrātu sev bagātību. PietiekI

Māte lej gaužas asaras un, pieķērusies viņam pie rokas, seko līdz pašai pilsētiņai, bet pēc tam ar saiņa otru pusi aizsteidzas uz baznīcu meklēt aizbildniecību dēlam. Saveram žēl mātes, tomēr viņš zina, ka ar žēlastību vien nav iespējams palīdzēt. Viņš vēl brīdi pastāv, pamāj ar roku un lēni aizsoļo uz staciju, no kuras tēvs ir vedis viņu divjūga ratos un pat bučojis roku.

Dēlam! . . . Rekštis noskurinās un kā briesmīgāko aizvainojumu vēl jūt uz rokas tēva lūpu aukstās trīsas. Bet pēcāk tam dēlam — ar kruķi pa sprandu, pat ceļamaizi neļāva paņemt. Kā uztaustīt robežu, no kuras sākas pazemības un baiļu izraisītā godbijība, kas vienu cilvēku atdala no pārējiem un nostāda blakus dievam, un kā sajust, kad tā beidzas, kad liktenis atkal nosviež izredzēto viņiem zem kājām? Kāpēc tāda godbijība neiznīkst, bet, nodzīvojusi savu laiku, pārvēršas naidā? Kāpēc lieliska ideja no viena cilvēka pieskāriena vēl vairāk iemirdzas, kļūst skaistāka, bet cita rokās tā kļūst riebīga un atbaidoša, gluži kā neierobežota vara un varmācība? Kāpēc viena un tā pati doma pārestību cietušā lūpās skan kā atpestījums, bet varenā pavēlēs tā pārvēršas lāstos?. . . Tagad šo mīklu atminējumu zina ikviens, taču Grudskim vēl arvien vajadzīgi lietiski pierādījumi: veries, dzīvē tā gadās un tā negadās . . . Doma apraujas, aizlēkšo, un atkal viņš redz sevi stipru un jaunu staipāmies uz stieņa un ar bērnu baru skraidām ap skolu. Pēc tam viņš lasa, lasa dienu un nakti, meklēdams atbildi mīklai, kamēr aizmieg uz aizliegtām grāmatām.

Dīvaina būšana ir atmiņa: jo vairāk vajag, jo vairāk tā spēj sevī ietilpināt un pēc tam aizcērtas kā ar noslēpumiem piestampāts seifs, un āmen: strauji atsteigušās vecumdienas nav pielūdzamas ne ar pātariem, ne pilulām.

Nepalīdz pat mūzika. Savērs pret to ir bezgala jūtīgs. Sērīga melodija kutina rīklē, liek raustīties plakstiem, izspiež asaras. Viņš apbedī ne tikai Karosu. Kopā ar biedru izvada arī vairākus savus gadus. Viņš gluži kā patlaban redz sev blakus Taduku un lieliski atceras, kā māte pēc krietnas aizkavēšanās atveda viņu uz klasi.

— Nupat no ganāmpulka, — viņa saka un vainīgi smaida.

Zēniņš satuntulēts, aptīņāts ar villainēm, ģērbts pašaustos vadmalas svārkos un tādās pašās biksēs, pašausta audekla kreklā, alkšņa mizās krāsotā puskažociņā, ķoka tupelēm kājās. Pats zēns Tads neveikls, saguris, ar sviedros salipušiem matiem, atpogājis visas drēbes līdz plikam, sviedru švīkām izraibinātam vēderam.

— Aizpogājies! — Šķiet, it kā šobrīd māte dunckātu viņu un taisnotos: — Mēs ļoti steidzāmies.

— Un divus mēnešus nosebojāt, — Rekštis smejas. — Bet kāds būtu tavs vārds? — viņš jautā jaunulim.

— Tadeušs.

— Tādu karali neesmu dzirdējis, toties bajāru Tadeušu bijis atliku likām. Vai gribi mācīties?

— Nē. — Zēns pat noskurinās.

— Kāpēc ne?

— Tēvs saka, ka skolotos nemīlot ne dievs, ne karalis.

— Toties cilvēki godā.

— Cilvēki! — jaunulis noņurd un piemetina: — Ja jau vajag, varu palikt. Man vienalga, kur. — Viņš pieiet pie četrvietīga sola, iedunkā malējo skolnieku un saka: — Pavirzies, visu neaizņemšu.

Tagad viņš miris. Bet kāds patiess, kāds resnvēderis bija bērnībā! Vingrošanas stundā tik tikko spēja saliekties. Gan kājas līkas, gan ēda kā trusis — kustinādams degunu. Pat pie tāfeles, krupis Tads, atrada izdevību uzkost.

No šīm vienkāršajām domām Savērs pavisam noskumst un, nespēdams nociesties, pagriežas uz nelaiķa pusi. Ilgi vēro bezjūtīgo seju un gandrīz vai apraudas. Viņam aiz muguras nozīmīgi iekrekšķinās īla. Rekštis nobīstas, izslējās, tomēr atkal atslābina muskuļus. Arī viņa domas ir juceklīgas. Kāda atmiņa, kāda galva bija šim vīram! .. . Gadījās, ka izlasa grāmatu un kā telegrāfs notarkšķina no galvas. Un tagad viss būs jāaprok. Vēl ilgi doma dzenas pakaļ domai, kamēr no atsevišķu notikumu drumslām acu priekšā ar mokām uzaust viņu pēdējais strīds. Varbūt arī pirmais, tikai ļoti svarīgs.

Tas notika bibliotēkā. Viņš, kā arvien, uzmanīgi šķirstīja enciklopēdiju un, pēc viņa prāta, atradis kādu kļūdu, uzmanīgi pārsvītroja tekstu un ierakstīja savējo. Bet, ja sanāca vairāk, uzlīmēja jau iepriekš sagatavotu ar iespiedburtiem izraibinātu papīra strēmeli. Alfabēta kārtībā viņš tajā ierakstīja pat visus savus kritušos biedrus, ielīmēja dažu attēlu un ar melnu tušu nosedza tos attēlus, kas viņam nepatika.

— Ko jūs šeit darāt? — reiz jautāja vadītāja, kura ārkārtīgi uzticējās Rekštim un ļāva viņam strādāt pat svētdienās.

— Atjaunoju patiesību un taisnīgumu, — viņš atbildēja.

— Jūs bojājat grāmatas, valsts mantu.

— Tu, manu putniņ, varētu sacīt paldies. Jūs taču neko nezināt par mūsu jaunību. Re, šo karavadoni, kurš izglāba Maskavu no baltajiem, es pats pazinu. Kristāls šā cilvēka

dzidruma priekšā ir tikai bālgans stikliņš, bet kas šeit rakstīts? Kaut kādi salti, ierēdnieciski vārdi.

— Vienalga. — Viņa stāvēja pietvīkusi, noskaitusies un nespēja atrast piemērotākus vārdus. — Jums nav tiesību. Katrs enciklopēdijas sējums taču maksā piecus rubļus.

— Patiesībai nav cenas, manu eņģelīt. Tas ir mans pienākums, jo es zinu un esmu redzējis.

Viņa pārskaitusies piezvanīja uz miliciju. Jauns puisis formas tērpā tikai paraustīja plecus, pašķirstīja lielu kaudzi sabojāto sējumu un sacīja:

— Mēs nejaucamies politikā.

— Un galīgi nepareizi, jaunais cilvēk, — Savērs sāka mācīt viņu. — Galīgi nepareizi. Mūsu laikos no politikas nav iespējams paslēpties nedz zem cisām, nedz zem šineļa. Kad es biju tavos gados, politika bija mana garīgā barība.

Ienāca Tads. Viņš uzmanīgi noklausījās meitenes sūdzību, pašķirstīja enciklopēdijas smagos sējumus un jautāja:

— Vai sen tu šitā?

— Es neatceros, kad, biedri Karos, taču viņš jau paguvis sabojāt divdesmit sešus sējumus, — vadītāja aizsteidzās priekšā. — Mēs ļoti uzticējāmies biedram Rekštim, nepārbaudījām, ļāvām nest arī uz mājām.

— Cienījamo skolotāj, tas tomēr ir noziegums, — Tads neviļus pateica.

— Noziegumu pastrādājat jūs abi, visu slēpdami no jaunatnes. Viņai tas jāzina.

Tads ilgi skatījās uz sagatavotajām strēmelītēm, tušu, zīmuļiem un līkām nagu šķērītēm, kas atradās nelielā bārdas skujamā aparāta futrālī, un rūgti vīpsnāja. Grūti bija saprast, ko viņš tobrīd domāja.

— Savāciet, meitenīt, tos bojātos sējumus, — viņš beidzot nolēma, — atsūtiet uz manām mājām, un es jums no savas personiskās bibliotēkas iedošu jaunus. Norunāts?

— Tu neiedrošināsies to izdarīt! — Savērs protestēja.

Tads tikai pašūpoja galvu un, neko neteicis, aizgāja. Nākamajā dienā Karosa uzdevumā viņu pie sevis ataicināja Grudskis un, cieši aizvēris kabineta durvis, uzbēra ogles, kā nākas:

— Par tādām lietām biedrs Kaross tev varēja iegriezt mājas arestu. Pats nezinu, ko viņš tev varēja izdarīt. Tomēr tas nav galvenais. Ko tu ar to panāksi?

— Nav tava darīšana. — Sis fakts ļoti aizvainoja Rekšti. Viņa vislabākais skolnieks, viņa Tads, baidās aprunālies ar

viņu kā līdzīgs ar līdzīgu. Tas nudien nav vīrišķīgi. — Varbūt tu, Girš, esi aizmirsis, kā, iespiedis padusē burtnīcu, skraidīji pie manis uz politstundām?

— Neesmu aizmirsis. Taču biedrs Kaross lūdza jums izskaidrot ...

— Neskaidro man, bet palīdzi.

— Es neko nevaru.

— Tad stāvi vismaz klusu. Ne vienreiz vien esmu tev rakstījis, taču tu tikai zobojies un liki man sacerēt memuārus. Veselu grāmatu noliku tev uz galda, bet tu līdz šai dienai stiep garumā: nedz publicē, nedz noraidi.

— Tajā, skolotāj, ir it viss, nav tikai literatūras. Kaut ko publicēsim, taču enciklopēdija nav memuāri.

— Tā man ir vienīgā iespēja pateikt patiesību.

— Neņemiet ļaunā, tas ir vecuma marasms, nonākšana bērna prātā! — Grudskis iesaucās, atstāja Rekšti vienu kabinetā un kaut kur aizgāja, bet, atgriezies kopā ar Tādu, runāja nesalīdzināmi maigāk: — Skolotāj, vai tad mēs abi esam tā noguruši un novecojuši?

— Tātad jūs abi neko neatceraties? Es arī pie tevis, Karos, biju, rādīju un izskaidroju visus materiālus, bet tu tikai kliedzi: tā vecā inteliģence arvien kaut ko sadomā. Velni, ne cilvēki. Nezini, no kuras puses gaidīt viņu izdarības. Un, ja pastāvīgi jums nedraudēsi ar pirkstu, velns zina ko pastrādāsiet. Jūs no visa kā iztaisīsiet karikatūru.

— Varbūt, varbūt, — Tads mierināja viņu. — Bet kāda te vaina enciklopēdijai? Kāpēc tev jāzobojas par sevi?

— Es par sevi, un tu — par patiesību, — Savērs joprojām aizstāvējās, tomēr juta, ka arī šajā pēdējā kaujā galīgi zaudējis.

— Kā tu zini, kas tajā ir patiesība un kas meli? — vēl atklīst Tada balss un izgaist soļu šļūcošajās skaņās.

Cilvēki nāk un nāk. Zālē ir smacīgi un karsti. Un pēkšņi Kaross viņam tikpat kā atroceniski bliež no šķirsta:

— Dzīve mūs māca citādāk!

— Dzīve? . . . Māca? . . . Tam, kurš pirmais pateica šo frāzi, es ieliktu vieninieku! — viņš strīdas gluži kā jauns. — Ar tādiem vārdiem var attaisnot katru muļķību. Mēs mācāmies nevis no dzīves, bet no darba pieredzē izkristalizējušās un dzīves praksē attīrītas visjūtīgāko un visprātīgāko cilvēku gudrības. — No tādas runas Tads ļoti baidījās. Visi latīņu un grieķu vārdi viņam bija nesaprotami, toties aizdomīgi.

— Es tikai tāpat vien. — Viņš beidzot atkal apklust, saliek rokas uz vēdera un sastingst, tikai viņa vārdi vēl skan zālē: — Biedri Rekšti, prezidijā neklājas gulēt!

Raugi, par ko viņš apsauca mani! Savērs priecājas par jauno domu tikpat kā par svešas lentes gabalu, kas palīdzējis viņam salīmēt pārtrūkušu filmu. Tātad aizmigu! Viņam nav svarīgi, ka svešā lente ir lielāka formāta, ka tai cita krāsa, tomēr tā atdzīvina sen apdzisušas domas. Cik garu sarunu nācās atkārtot, lai atcerētos, par ko viņš toreiz apsauca mani. Nudien aizmigu. Gluži kā šodien redzu: ērti atbalstīju galvu un iegrimu pārdomās .... Šķiet, astoņpadsmitajā vai deviņpadsmitajā gadā sēžu mītiņā. Visapkārt sarkani karogi, sprauslā apsegloti zirgi. Mēs strīdamies, nesaudzēdami ne biedrus, ne ienaidniekus, pēc tam balsojam par steigā uzrakstītu rezolūciju. Es pirmais paceļu roku, galva noslīd ... un — blaukš! — pret galdu. Visa zāle — ha, ha, ha! . . . Es skatos apkārt un nevaru saprast — kāpēc? Taustos pēc zobena pie sāniem, bet viņi — vēl vairāk smejas. Tikai starpbrīdī Kaross aizveda mani sāņus un ar pavasara pērkondārdiem paskaidroja:

— Kaut velns parautu to veco inteliģenci! Tās priekšā tu esi tikpat kā pliks. Apbruņojies ar priekšlasījumu — viņi žāvājas. Izej uz tribīnes bez tā, runā saviem vārdiem — viņi slēpjas aiz latīņu žargona. Pagādā viņiem pūtēju orķestri — viņi prezidijā guļ. Kauns, velns lai parauj. Tads troksnis, Tads gods, bet visu cienītais vecais darbinieks savos svētkos liekas uz auss.

— Ne tu mani cildini, ne tu mani lamā, — Savērs aizstāvas kā prazdams. — Ja tavam godam nebūtu vajadzīgs manējais, tad nezin vai kādreiz atcerētos. Un nerunā man par revolūciju kā boļševizējusies svētule.

— Bet kā viņa runā? — Kaross kļūst pat zils.

— Nekā. Viņa tikai atdarina, aizvien pārcenzdamās, apkārt skatīdamās un briesmīgi baidīdamās, lai tikai, pasarg dievs kādam nerastos aizdomas par tās naidīgumu. Tāpēc arī ienaidniekiem par prieku zveļ dažas asis vairāk pa kreisi nekā īstais revolucionārs. Varbūt arī kauns atzīties, taču manā vecumā jau jāatvadās no aktīvas sabiedriskās darbības. Veča veselībai tā ir pārāk bīstama, jo revolūciju nav iespējams mantot. Tai pašai jāizvēlas labākie. Un lai dievs dod, ka es, galīgi novecojis un nonācis bērna prātā, nesāktu domāt citādāk.

Tads ar cēlumu pārsātināts sasprindzinājums vēl vairāk nogurdina viņu. Aina izgaist. Apziņa satumst. Saveru atkal pārņem bailes un nedrošība: nē, šķiet, es tā nerunāju. Un ne jau par to viņš mani rāja. Tads taču ir labs. Viņš bija Tads zvirbulēns. Arī mācījās grūti. Viņa prāts bija kaut kāds lauciniecisks, bez lielākas izdomas, bez lidojuma, līdz sērīgumam vienkāršs, no tēva mantots kopā ar dunkām un platu, divsprādžu jēlādas siksnu. Pat apcirpts viņš bija mājās, mātes izrobots, uzliekot galvā podu, apstrādāts gluži kā jērs ar aitu cērpjamām dzirklēm, toties atmiņa viņam bija labāka nekā Sokrātam. Viņa smadzenes strādāja tikpat kā patentēta elektroniskā skaitļojamā mašīna. Tādu atmiņu labi paskolojot, no viņa varēja iztaisīt dižu cilvēku. Dižu!

Savērs atkal redz Karosu Taduku, iegrimušu grāmatās. Zēns neko ap sevi nemana un nedzird: dzīvo rakstos. Ko izlasa, to ar mietu neizsitīsi no viņa galvas. Savērs mīl Taduku kā dēlu, ģērbj viņu, baro un arvien pamāca:

— Nelien pirmajās rindās, tu vēl esi par mazu.

— Es izaugšu, — zēns apsolās.

— Tad arī nostāsies priekšgalā.

— Es gribu tagad.

— Saku tev: kad izaugsi.

— Bet kā es izaugšu, ja visi mani aizsedz?

— Kā pratīsi.

— Bet kālab tā prašana, ja stāvu beigās?

— Neesi uzpūtīgs, ja priekšā nostājas pārāk mazs, lielie viņu vai nu sabradā, vai, pacēluši augstāk, pārvērš par nerru.

Taduks skatās pēc draugu palīdzības, bet, nesagaidījis to, ķeras pie cita līdzekļa:

— Es nemaz neesmu mazs, tikai manas kājas ir līkas.

— Iztaisno tēs un būsi Gulivers! — bērni klaigā, un viņš, liekas, nenoskaišas, tikai piemiedz acis un, sažņaudzis dūres, vērīgi ielūkojas katrā asmēlī.

Nerātnis jau tad kāroja tikt barvežos, Rekštis uzsmaida it kā nelaiķim, it kā pagātnei un atkal atceras: bet pēc tam tvēra visus pa vienam, kurš tikai nelaida viņu uz priekšu, un dauzīja pēc kārtas. Gāza no kājām pat siiprākus un vairāk pārtikušus. Gadījās, ka ieķeras, bet, dabūjis sitienus un spērienus, nelaiž vaļā, kamēr pretinieks piekūst un piekusušo — pieveic.

Neatlaidīgs bija un Tads arī palika. Tikai tagad vairs nav tie laiki un arī cilvēki pavisam citādi. Preferansā iegūtās kapeikas ar zīmuli aprēķina līdz pēdējai, toties laukos sapūdē tūkstošiem rubļu.

Ne jau medībās pagāja mūsu universitātes. Mācījāmies visneticamākajās vietās: karceros, nometnēs, slimnīcās, jo mums bija jāzina, par ko un ar ko mēs esam. Kurp iesim tālāk. Toties tagad Kaross, pats neko nesaprazdams, mēdz klāstīt citiem:

— Tur galvas nav tādas, tās zina, ko dara.

Tās varbūt zina, bet tu?. . . Ko tu nēsā uz saviem pleciem?

Grodņas nometnē es no kāda gūstekņa cik necik iemācījos angļu valodu. Svešus vārdus iegaumējot, pat nāve nelikās tik briesmīga. «To dead» — mirt. Tā sakot, pārņem kaut kādas skumjas, nevis bailes. Reiz pat Karosam ieteicu apmeklēt angļu valodas vakara kursus, bet kur nu!

— Lai viņi mācās mūsu valodu, — viņš atbildēja.

— Kādi viņi?

— Angļi.

Pa kuru laiku gan viņš paguvis tā pārvērsties? Viņam līdzīgie savos dārzos tad arī ceļ komunismu, bet es šo mācību dēļ nokļuvu pat cietumā . . .

Savērs nekad to neaizmirsīs: katra detaļa, visniecīgākais sīkums iespiedies dziļi atmiņā un līdz šai dienai liek iekarst asinīm. No tiem skatiem viņam pat vieglāk stāvēt goda sardzē. Viņš izslējās, it kā staigādams pa dzimto pilsētiņu, un, sastapis Taduka tēvu, slavē viņam savu labāko skolnieku:

— Lielisku dēlu audzināt, neallaidīgu un čaklu.

— Labu, — Pijus Kaross, neskatīdamies acīs, piekrīt, — tikai sev.

— Protams, kam tad citam! Es negrasos jums atņemt viņu.

— Ja tā, tad visu labu. — Kaross pagriež sāņus aiztūku-šās acis un pat nesniedz roku. Saveram briesmīgi neērti tā šķirties ar skolnieka tēvu, tāpēc viņš viscaur notvīkst un, sekodams nopakaļ, uzrunā aizejošo:

— Kā tad dzīvojat?

— Dzīvojam.

— Kā darbs?

— Tāpat arī darbs: viens rakņāju, bet septiņi knābājam. Pēc Kristus kodeksa: no tumsas līdz tumsai.

— Karosa kungs, šis kodekss ir novecojis. Radušies jaunāki.

— Zinu, — viņš, nepacēlis galvu, saka un ne no šā, ne no tā sāk bērt kā no satrunējuša maisa: — Neniciniet vecus likumus. Un nepalaidiet muti pret dievu. Ar pieaugušajiem rīkojieties pēc sava prāta, bet bērnus neaiztieciet! Piebāzīsiet pilnu galvu, un bērns piekakās cietumu, labāku dzīvi neieraudzījis. Man vajadzīgs strādnieks, nevis dīkdienis kungs. Te arī beigas visām mūsu sarunām.

— Taču zēna klātbūtnē ... — Saveram pietrūkst vārdu.

— Lai klausās un lai zina: ne jau no jūsu ķecerīgās daiļrunības viņš ēdīs maizi. — Pat nepaceļ cepuri un kumuro prom, vilkdams aiz sevis Tādu pa stāvām kāpnēm uz Maušas Grudska krogu.

Lai redz! Ak dievs, cik jauki būtu dzīvot uz zemes, ja acis vien veidotu cilvēka pārliecību. Tomēr visbiežāk nav iespējams ticēt pat tam, kas redzams. . . Sirds sāp, skatoties, kā dzīvo šis Kaross: liela, noskrandusi ģimene. Abi viņa brāļi, žandarmu aizdzīti, pazuduši kaut kur Krievijā, bet policija neaizmirsa arī viņu, tiklīdz apkārtnē kaut kas atgadījās. Ļaudis runāja, ka pazudušo jaunākais brālis tāpat neesot vairījies no svešas mantas, ja tikai atradis kaut ko, kas nav labi nolikts . . .

Ļaudis daudz runāja un joprojām runā, bet Rekšta acu priekšā arī tagad stāv drēgns, bedrains klons ar zemē iedzītām gultu un galda kājām. Neēvelētie dēļi nokasīti ar maizes nazi, un to spuras saslējušās gluži kā no aukstuma. Viens galda stūris izrobots un nosmulēts, griežot tabaku, otrā stūrī izurbts caurums skala turētāja novietošanai. Uz krāsns uzsviestie bērni blenž lejup ar spīdīgām pelēnu acīm. Taduks kušina šūpulī vienu, bet otru paņēmis klēpī un šūpuļdziesmas vietā dzied tēva neķītrību:

Čuči, guli, meitas bērns,

Gan tu pats drīz meitās iesi...

Vecais Kaross smejas, bet māte pie loga ar nazi meklē utis vecākās meitas matos.

— Solu! — Kaross iesaucas un graiza tālāk tabakas kātus.

Sieva nedzird. Viņas ausu bungādiņas dabūjušas pārāk

daudz triecienu. Kaross ar kāju pastumj izļurkātu soliņu un, piegājis pie sievas, atroceniski triec viņai pa seju.

— Lai tu labāk redzētu, ja esi kurla, — viņš paskaidro un atgriežas pie tabakas. Karosiene uzsmaida ciemiņam kaut kādu izstaipītu gumijas smaidu un, izvalbījusi acis, skatās, baidīdamās mirkšķināt, lai nesāktu birt asaras. Kaross trin nazi pret akmeni un jautā:

— Kālab atnāci?

— Kāpēc dēlu vairs nelaižat uz skolu?

— Tāpēc, ka jūs manus bērnus neauklēsiet.

Izskatījās kā mežonis — līdz trim neprata skaitīt, bet ceļu uz policiju atrada! Saveram kļūst silti un smacīgi, tomēr viņš lieliski atceras pirms daudziem gadiem redzētus skatus. Revolūcija bija nepieciešama kā gaiss, viņš murmina un redz, ka Taduks skrien pie viņa. Zēna seja pāršķiebta, no sasprindzinājuma kļuvusi zila... Tik tikko spēdams atgūt elpu, viņš iesaucas:

— Skolotāj!.,. Skolotāj, policija! Tēvs teica, ka mūs abus sapūdēšot! . . .

Un policija jau ir tepat. Rekštis metas šurp, metas turp, savāc bīstamāko un bāž Tadukam aiz krekla, ar pinekli cieši savelk vidukli un pamāca:

— Ieroc vai krūmmalā sadedzini.

— Bet vai drīkstu izlasīt?

— Drīksti, tikai neiekrīti. Un, pasarg dievs, nerādi tēvam.

— Zinu.

Durvis atveras un izlec no eņģēm.

— Rokas augšā!

Viņš neceļ rokas un mierīgi saka:

— Vai jūs nevarētu pieklājīgāk? šeit taču ir skola, un es neesmu viens.

— Kas tas Tads? — Tie sagrābj Taduku.

— Skolnieks.

— Ko viņš te dara?

— Dīvains jautājums: ko skolnieks dara skolā?

Un Taduks aizskrien.

Rekštis vairs nezina, ar ko beidzās viss šis notikums. Viņu apcietināja un aizveda uz Šauļu spaidu darbu cietumu. Policistiem pietika ar to, ko tie atrada viņa mājās.

Šī aina kaut kur izgaist, un Savērs sev jautā: nezin vai goda sardzē drīkst slaucīt asaras? Ak pasaulīt, ja arī deguns top mikls! Bet kā lai to izšņauc šajā goda vietā? Viņa kājas jau kļuvušas smagas kā bluķi, un kurpēs tām vairs nepietiek vietas. Cik labi tagad būtu apsēsties, atlaist vaļīgāk kurpju saites un iebāzt kājas remdenā ūdenī. Taču vēl labāk būtu likties garšļaukus. Tikai visapkārt drūzmējas cilvēki, vīst zaļumi un atņem pēdējo skābekļa malku.

Tā bija: pie pulka karoga ar kailu zobenu spēju nostāvēt vairākas stundas, grīda caur vecu zābaku zolēm kļuva mitra no sviedriem, toties man — nekas, biju kā no dzelzs. Domāju, ka veselības pietiks diviem simtiem gadu . . . Bet Ta-duka vairs nav. Tāda tīrradņa! Savērs saprot, ka atmiņas tikai tad ir spilgtas, ja tās kaut kādā veidā saistās ar tagadni, tomēr šķirstā gulošais — tagad visa viņa pagātne un nākotne.

Varbūt arī mana nākotne ir tikai šī diena. Tikai šī. Viņš jau neko vairs nevar uzticēt rītdienai. Viņš sarauc pieri un pārmet sev, ka toreiz aizmirsa pajautāt Tadam, kur viņš nobāza ļoti grūti iegūto literatūru? Arī Jadvigas ģīmetni. Vienīgo un pēdējo. Savērs redz, kā, viscaur pietvīkusi, viņa kaut ko ātri raksta, noskūpsta nelielo kartona gabaliņu un pasniegdama taisnojas:

— Tikai nelasi tagad. Te es esmu ļoti neglīta. Fotogrāfs steidzās un sabojāja ...

— Paldies. — Savērs paņem ģīmetni, nepaskatījies iebāž svārku kabatā un, uzmetis skatienu Jadvīgai, nokaunas par savu biklumu. Bet viņa stāv drebēdama un gaida Savēra spriedumu, gatava par vienu vārdu atdot viņam savu skaistumu, jaunību un to ārkārtīgi lielo, no pašas neatkarīgo tieksmi turpināt sevi, ko atnesusi uz šejieni ar pirmo kliedzienu, kas audzis viņā un briedis kopā ar apkārtējo dzīvības pilno pasauli un skaļā balsī ierunājies tikai tagad, kad viņš nostājās tā sauciena priekšā un nevarīgi nolaida rokas. Rekštis vēro viņas trīcošās, sīkām sviedru lāsītēm norasojušās lūpas, atvērtās, kaut kāda pazemīga pienākuma un baiļu pārpilnās acis un pats nejūt, ka šī mīlošā cilvēka svētā pazemība cildina arī viņu, paceļ, atrauj no visa, kas ir niecīgs, tukšs, kas daudzos gados izdomāts, un nostāda blakus tam spēkam, kurš visu kārto un paklausa tikai radošai balsij. Viņas dēļ Savērs varēja izdarīt visu: nodot biedru, zaudēt dzimteni, alsacīties no mērķa un idejām, varēja tās vēl vairāk slavēt un pakļaut tam visvarenajam spēkam, taču viņš neizdarīja neko. Vienīgi skatījās uz Jadvigu un sevis dēļ neredzēja viņu. Tads upuris viņam likās pārāk niecīgs un parasts. Savērs, sakodis zobus, noskurinās, it kā gribēdams atkratīties no kādas vēlēšanās pretoties un nepadoties nekam, kas, viņaprāt, varētu kaitēt un sagraut to brīnišķo, garās bezmiega naktīs radīto pasauli, un, labi nezinādams, kāpēc, saka:’

— Tagad, bērniņ, nav laiks. — Un viņš domāja, ka ar šiem tukšības pilnajiem vārdiem pacēlies vēl augstāk, no kurienes atliek tikai pavēlēt un valdīt citus. Sie vārdi hipnotizēja viņu: jā, viņam ne vien jābūt, bet viņš jau arī var būt ciTads, un viņš Tads būs! Neviens viņu nespēs aizkavēt: ne vecāku griba, ne dievs, ne cars, ne mīlestība. Viņš nekad un neko neņems, pats neatdevis. Viņam jāuzupurējas vecāku, Karos u, biedru, idejas, Jadvigas dēļ — uzreiz visu dēļ!... Tobrīd Savērs jutās bezgala liels un skaists, tomēr, paskatījies uz mīļoto un ieraudzījis, ka palicis nesaprasts, sāka šaubīties par savas rīcības pareizību, pēc tam nobijās un, pats to nemanīdams, laidās uz leju, kārodams tikai vienu — lai nspa-rastais mirkļa skaistums, kas viņu cildinājis, turpinātos iespējami ilgāk. Tomēr viņš maldījās.

— Kas tev noticis, mīļais? — arī viņa brīnījās. — Kāpēc? Vai tiešām esmu tik riebīga? — Apžilbusi no tādas nekaunīgas nepaklausības, viņa ar drebošām rokām ātri atpogāja blūzi, izkāpa no mežģīnēm, kas viņu bija iespīlējušas, un, ne ar ko neaizsegta, spēra soli uz Rekšta pusi. Tas solis vēl mirkli pacēla viņu uz augšu, atturēja, bet pēc tam nežēlīgi svieda aukstos dubļos, no kuriem viņa vairs nespēja izbrist bez dusmām, lepnības un vēl lielākas patmīlības, kas bradāja šīs svētās jūtas.

Sapratis, ko izdarījis, Savērs nometās ceļos, apskāva viņu, drebošu un siltu, piespieda sev klāt un kā neprātīgs skūpstīja viņas rokas un kājas.

— Piedod, esmu vainīgs . . . Esmu maniaks, kaut kāds apmātais, tikai tā nepazemojies. Jadzīt, Jadvīga, es izdarīšu visu, es lūlīt, es nekad, nekad, — viņš mēģināja atvainoties, taču vēl dziļāk gremdēja to paša radītajos dubļos. Saveram vajadzēja mukt kā apsvilušam, vajadzēja atstāt viņu vienu, bet viņš lūdza, kaulēja kaut kādu nekam nevajadzīgu piedošanu, aizmirsis, ka tādu tiesību vairs nav ne viņam, ne viņai.

Jadvīga stāvēja kā pārakmeņojusies, dzisa, sala, kamēr caur niknām, nonicināta cilvēka asarām piespieda sevi pasacīt:

— Celies un nevārdzini sevi.

— Jadzīt! . . .

Viņa izslīdēja no klēpja, apģērbās, it kā atrastos istabā viena, un svešādā balsī palūdza:

— Atdod man fotogrāfiju.

Rekštis piecēlās no grīdas, izņēma ģīmetni, apskatīja to un izlasīja: «Manam ideālam — Jadvīga». Un datums.

šie vārdi viņam bija kā pļauka, un viņš izskrēja uz ielas. Gāja, neredzēdams ietvi, un ņirgājās par sevi: ideāls! Pārcilvēks! Arī Jadvīga ir labā. Kā viņa iedrošinājās? Kā viņai nebija kauna? . . . Sirdī nicināja sevi kā mežonis, kurš sapratis savu niecīgumu, un vēl meklēja, uz ko varētu izgāzt dusmas.

Rekštis stāv un vēl arvien redz nelielu, ar sēpiju nokrāsotu kartona gabaliņu, kuru viņš apmainīja pret cilvēku, un aizvien vēl dusmojas uz sevi, tomēr vainīgos vairs nemeklē. Viņš netiesā un neattaisno, tikai atceras, pārcilā un spriež, gluži kā salta patiesība, kas neko nežēlo un nespēj nedz mīlēt, nedz piedot neceļos nokļuvušajam, neprot saprast un nostāties blakus nosodītajam. Viņam pat smieklīgi, ka pats kādreiz alcis uzupurēties, nepieņemdams nekādu upuri no citiem. Cik tas cēli, bet reizē arī bērnišķīgi! Šodien viņam sāpīgi, pat ārkārtīgi sāpīgi, tomēr mūža galā viņš laikam ir pelnījis tiesības brīdināt katru karstgalvi: uzupurēšanās — tā nav labdarība, nav žēlastības dāvana tiem, kuriem trūkst drosmes, nav dēku dievinātāja pusaudža risks un nav pat ar kvēpekļiem kvēpināts mocekļa oreols, — tā ir apzināta nepieciešamība būt pirmajam un iemācīt šo mākslu citiem. Tās nav vientuļnieka mocības, meklējot sevi, bet aprēķināts cīnītāja solis, lai cildinātu savu ideju vismaz viena domubiedra acīs. Jā, cienījamo Rekšti, uzupurēšanās, ja tā nerod atbalsi citu sirdīs, ir pašnāvība, bet ideja, kurai nav sekotāju, ir māte, kas dzemdē šo noziegumu. Un tu darīji pareizi, kad pēc daudziem gadiem, izlasījis grāmatu par Tada varoņdarbiem un gluži kā spogulī ieraudzījis savas kļūdas, atbrauci brīdināt skolnieku.

Un tā nav Savēra vaina, ka tā iznāca. Viņš tikai gribēja palīdzēt Tadam, centās izglābt viņu no tām pašām kļūdām un sirdsapziņas pārmetumiem, kuri viņam nedod mieru arī šodien. Savērs pat nopriecājās, ka Tads viņu sagaidīja atplestām rokām un deva dzīvokli, ka tai stāvokļu atšķirībai, kāda bija radusies, nav nekādas nozīmes, taču kļūdījās: Kaross tikai jokoja un uzlūkoja viņu kā nepieciešamu pagātnes mantojumu, kas nekur vairs nespēj iekļauties. Tas aizvainoja Rekšti, un viņš kā cītīgs misionārs, gribēdams tikai labu, bet aizmirsis, ka arī pats kādreiz ticējis brīnumiem, sāka drupināt Alša radīto darbu par Tādu kā visļaunāko elku, kas var kaitēt nepieredzējušam, kā viņam šķita, un neko neizprotošam viņa skolniekam. Viņš sašuta par katru rakstnieka skaisto izdomājumu un skanīgajiem vārdiem, bet radošajā lidojumā meklēja tikai kailus faktus, kuri viņam dod tiesības pakāpties augstāk un brīdināt nezinātājus: tikai neuzpūtieties, mani mīļie, un netēlojiet diženos, jo dzīvē tā nav.

Kad dedzība pierima un atmiņā palika tikai vairāki polemikas karstumā paša pasacītie teikumi, kas pārvērtušies parunās, Savērs savukārt noticēja, ka viņš nebija vis dusmojies, bet tikai rūgti zobojies par sevi, ka tajā grāmatā viņam, Saveram Rekštim, pagrīdniekam un Taduka skolotājam, kurš visu atdevis savam mērķim, nezin kāpēc vieta neatradās. Viņš nav arī izdarījis nekādu varoņdarbu: savas nepiesar-dzības dēļ ticis apcietināts un nokļuvis cietumā. Toties jaunajam Karosam par to — veseli divi simti lappušu šķidras balandu viras: kā viņš skrējis, glābdams savu skolotāju, kā

naktīs lasījis un slēpis aizliegto literatūru, kā viņu mēģinājusi apcietināt, kā viņš policistam kodis rokā un ar visiem rāmjiem izmucis pa logu. Pēc tam slēpies kapsētā, gulējis blakus satrūdējušam grāfam . .. Zvērīgais tēvs, piesējis pie galda kājas, dauzījis viņu, mīļotā meitene atsacījusies no viņa, budži vajājuši, viņš tomēr visu izcietis un nākamajā dienā, uztūcis no zilumiem un asarām, izdalījis bezzemniekiem un sīk-zemniekiem lapiņas, kas aicinājušas cīnīties par gaišu rītdienu, un bez spēka pakritis uz usnēm apzēlušas ežas. Tā pusdzīvs gulējis, nevarēdams pakustināt ne rokas, ne mēli, tomēr vēl spējis iesaukties:

— Visus nenotversiet!

Un tālāk viss risinājās kā svēto dzīves aprakstos: tajā sacerējumā gan divu policistu vietā radās pieci, gan Taduks krietni paaugās, apspalvojās, paguva izlasīt visvisādu fitera-tūru, izkonspektēt^pusi Marksa un paspīdēt ar cīnītāja stan-dartatjautību: %

— Mēs vēl atgriezīsimies!

Šos vārdus atkārtoja nakts, tiem pamāja kārkli, bet Taduks, ar zobiem ieķēries žandarma spalvainajā rokā, ņurdēja kā labi dresēts dienesta suns:

— Es it nemaz nebaidos no tevis, nolādētais melnsimtniek!

— Tpū! — Rekštis saniknots skaļi nospļaujas un pietvīkst, ieraudzījis, ka cilvēki visapkārt satrūkstas. Un kālab fagad te spļaudies sabiedriskā vietā? viņš norāj sevi. Kā prata, tā arī iedomājās pagrīdes cīņu tas skribents, kurš peļņu dala uz pusēm. Kā redzams, arī Karosam tik vien bija jēgas par to, lai gan pēcāk taisnojās:

— Tie ir Alša izdomājumi un triki. Nekad viņam to neesmu stāstījis. Es viņu iesūdzēšu tiesā!

Skaidrs, ka neiesūdzēja. Droši vien aprunājās ar advokātu un, neatradis pantu, kas soda par pārslavēšanu, piekāpās. Bet naudu par to draņķi uz pusēm nodzēra. Neatstās taču rakstītājam visu godīgi nopelnīto honorāru.

— Paši atsūtīja, — Tads, nodūris galvu, joprojām taisnojas, un Rekštis neiztur:

— Pagātnes kļūdas, protams, citādāk neizlabosi — tikai ar memuāriem. Tomēr kaut mazliet padomā arī par nākotni, tu taču audzini dēlu. Kā attaisnosi sevi viņa acīs?

— Jūs neticat? — Tads pat nodreb.

— Kāpēc ne, ticu, tikai domāju, ka neviens lielāks darbs nav jāiesāk ar meliem, jo tikai patiesība vienmēr ir revolucionāra. Turklāt arī tad, kad tā nekalpo mums. Un tālab cīņa

par to katru cilvēku automātiski nostāda mūsu rindās. Lai gan daudzi tagad rīkojas citādi: kamēr atmiņa laba, kamēr biedri dzīvi — viņiem nav ko atcerēties, bet, tiklīdz tā sāk vājināties, tad nu ņemas rakstīt memuārus un mācīt jaunos.

— Bet, goda vārds, tas viss izzīsts no pirksta. — Viņš nezin kāpēc nenoskaitās, tikai lūdza klusēt.

— Ticu, ka, izlasot to draņķi, pat liecinieki nav vajadzīgi ... — Doma apraujas, un Savērs sev saka: lai jau! Kas bijis — bijis. Zēns palīdzēja, kā prata. Jaunatnei vajadzīgi lieli un skaisti paraugi. Bet kur lai tos katru dienu ņem, pa rindām trinoties? Es taču pats arī, gatavodams pilsētas revolucionāru albumu, par Karosu sastāstīju visādas blēņas. Un cik skaisti iznāca! Grāvrača Pijus dēls, tikai četras ziemas apmeklējis skolu un visus bērna gadus bijis ministrants pie prāvesta, tagad ir mūsu priekšnieks. Centieties tāpat kā viņš, un jūs, bērni, būsiet slaveni un cienījami pilsoņi. Pēc tam visu to vēl ierakstīju enciklopēdijā . . .

Tads tā noskaitās par to ministrantu, ka nerunāja ar mani veselu pusgadu. Bet varbūt kaut kur citur tie bendesmaisi policisti arī sita zēnu? Ja rakstīja, tad laikam tā bija. Arī sprādzes sitiena pēdas labā vietā saglabājušās. Droši vien pats Kaross lāgā neatceras: Tads izbīlis bija pārņēmis nabaga knēveli! Nejauši viss varēja atklāties. Beigu beigās arī es labi neatceros: bija vai nebija ministrants? Laika upes aiztecējušas. Svarīgi kas cits: zēns atskrēja bez elpas un brīdināja. Paldies viņam arī par to . . . Savēra domas lēkā no notikuma uz notikumu, lido pāri aizmāršības tumsai uz atmiņu saules apmirdzētām pasaulēm un jauc tās ar tagadni. Bet, jo lielāka aizmāršība, jo gaišāka atmiņā saglabājusies aina. To neaizēno ne skumja mūzika, ne sērīgas sejas. Pat Šopēna ģēnijs ne.

Tads bija labs zēns. Neaizmirsa, pagodināja arī mani. Uz svētkiem pagādāja kādu rubli. Katrā svinīgā sapulcē sēdināja sev blakus, iegriezās mājās. Ietiepās un ievēlēja kaut kādā komitejā, iecēla par kontroles ārštata priekšsēdētāju.

— Mācīsimies no veciem revolucionāriem, — viņš pateica kādā svarīgā sapulcē.

No šiem vārdiem Saveram kļuva kauns. It kā Tads būtu viņa parādnieks. Pamācīt — pret to viņam nav iebildumu, tikai ne tādā veidā. Tāpēc nenocietās un atbildēja:

— No manis vairs nav ko mācīties. Mācieties no manas jaunības.

Bet Tads kā metās virsū:

— Pietiek, nesludini ķecerības! Jaunie vēl septiņus gadus ar apķēzītiem papēžiem var skriet mums pakaļ, bet tik un tā nepanāks, — viņš nokaunināja visu priekšā, bet Savērs, negribēdams atmaksāt ar to pašu, klusi viņam klāstīja:

— Es savus skolniekus, Tad, neiedrošinājos tā apsaukt, un tu taču esi priekšnieks, tev nav tiesību visu acīs nonicināt sevi un savu posteni.

Bet viņš:

— Es nospļaujos par tavām žēlabām! Labs lamuvārds ir mobilizējošs spēks. Nebojā kopējo līniju! — Rekštis skatās Tada piemiegtajās acīs un aizstāv savu cieņu, it kā tas notiktu patlaban:

— No uzkliedzieniem neviena patiesība vēl nav kļuvusi lielāka. Nekliedz uz mani, neesmu tavs dzimtcilvēks. Abi strādājam vienam mērķim, un vēl nav skaidrs, kurš labāk.

Pēc tam Alsis, noklausījies šo teicienu, ievietoja to grāmatā, gatavojot otru izdevumu, un mani pārvērta par nekauņu. Bet Kaross toreiz taču runāja pavisam citādāk.

— Nu, lai paliek, — viņš nomierinājās. — Domā, kā proti, tikai netraucē mums strādāt. Un nestāsti, Rekšti, tiem dzel-tenknābjiem par revolūciju kā par labi izvārītu boršču vai kādu citu ikdienišķu lietu. Tas ir varoņdarbs, jaunatne lai zina, ka mēs darījām visu, veidodami tai gaišu nākotni. Lai viņa tic un pateicas par to tādiem kā tu.

— Tavā vietā es viņiem sacītu citādāk: gribēdami iepazīt, nesteidzieties noticēt, jo vislielākais iepazīšanas spēks ir šaubas.

— Tu esi jucis! — Kaross palūkojas apkārt un nopriecājas, ka, viņa uzkliedzienu sabiedēti, blakusstāvētāji ir pazuduši.

— Nemaz ar ne, tomēr arī tev nav ko baiļoties: ar to, kas pārliecinās šaubīdamies, tikai iesākums ir grūts, bet ar lētticīgajiem mēs abi vēl ne reizi vien dabūsim pamocīties. Pēc pirmās neveiksmes no viņiem radīsies tik daudz ienaidnieku, ka pat tādi cietpauri kā tu sāks saprast: vissliktākais pesimists ir mūsu pašu pieviltais optimists. Un šie vārdi nav mans izdomājums.

— Ticu, es jums ticu, — Teds mēģina izgrozīties. — Es visu daru no sirds.

Savērs tomēr ir nepielūdzams. No satraukuma galvā ieplūdušās asinis sasilda katru smadzeņu šūnu, un viņš atkal jūtas jauns un spēcīgs:

— Vadītājam ar sirdi nepietiek. Viņam ne tikai jājūt, bet arī jāsaprot, ko viņš prasa no citiem. Karsta sirds un vēss prāts — kur šie divi tikumi sastapsies, tur sacelsies

vētra. Vai dzirdi? Fašisms! Tā, šķiet, rakstīja Nīče. Turpretim mums vajadzīgs pavisam kas cits. Vēss prāts un karsta sirds mums abiem vēl jāpakļauj vairākuma gribai. Vai skaidrs? Kad no savas liesmas dzimst arī sava zinātne, tad cilvēks savas pārliecības dēļ nebaidās kāpt uz sārta. Bet tu nevari vai negribi šīs trīs lietas apvienot. Tev sirds tuvāka tāpēc, ka prāts palicis neattīstīts. Tev mīļāki nabagie, jo esi cēlies no viņiem, taču, ko drīkst dzejnieks, tas nav jādara vadītājam. Ne velti jezuīti sava ordeņa statūtos ierakstījuši: rīcība, kas izdarīta stingrā pārliecībā par savu taisnību, kaut arī nav pareiza, nevar tikt uzskatīta par grēku. Raugi, no kā prātam un šaubām jāpasargā vadītājs. Vai jūti, kur es mērķēju? — Nekur viņš toreiz nemērķēja, tikai no atmiņas bezdibeņiem, kas pēkšņi bija pavērušies, citēja veselus traktātus. Tādu svešu domu plūsma Karosu pārsteidza. Viņš kļuva bāls, jo juta, ka skolotāja acīs nekad vairs neizkāps no īsajām bikšelēm, bet Savērs, atbrīvojies no visām važām, dzīvoja savu domu radītajā pasaulē un tāpēc nevarēja kļūdīties. Viņš juta, ka ikviens pateiktais vārds — tas ir viņš pats, viņa dvēsele, viņa miesa un asinis, kad ikviena šāda no sevis izrauta teikuma dēļ viņš var iet ugunī un mirt, jo pēc viņa aiziešanas cilvēkos vēl būs dzīvas viņa patiesības un tikai pēc to nāves arī viņš galīgi pārstās eksistēt. — Cik spožs teorētiķis tu esi! Lai priecājas, lai pateicas, mēs paveicām, mēs viņiem izdarījām! ... Ja jūti, ka esi izdarījis visu, tad kāda velna pēc vēl kverni šajā postenī? Ļauj darboties tam, kurš nupat sāk savu jaunradi. Revolūcija nav priekšmets. Tā ir ideja. Tai nav beigu. Tā turpinās arī tagad. To nedrīkst iekonservēt. Tā jāpilnveido. Revolūcija ir sabiedrības jaunība, nevis veču atmiņas par viņu paveiktajiem varoņdarbiem.

Tads izprata teoriju, tomēr bija vājš psihologs un nezināja, ka normālam cilvēkam daudz grūtāk pateikt paldies nekā pašam izdarīt. Un tā nebija viņa vaina, drīzāk nelaime, ka viņš tikai taustoties bija iemācījies uzkrāt citu gudrības, kaut kā tās pielāgodams dzīvē, tomēr uzkrāto zināšanu daudzums viņa galvā ļoti reti pārvērtās jaunā kvalitātē un oriģinālās domās tāpēc vien, ka apšaubīt svešu gudrību viņam nepietika īsta revolucionāra drosmes un zinātnieka sagatavotības. Un tālab viņu saistīja spārnotas, ne vienreiz vien dzirdētas frāzes.

Žēl, nav vairs vīra, ar labu vārdu viņam vairs nepalīdzēsi. Varētu pastrīdēties, paprātot, jo grūti izprast dialektiku, ja tikai dažas ziemas apmeklēta pamatskola, bet vēl

grūtāk, ja vara nokļuvusi paša rokās, kā arī saprast, ka jebkurš aizliegums arvien izraisa vēlēšanos pretoties. Taču arī mani cīnītāju rindās neatveda ideju pazīšana. Pirmo reizi par tām sāku interesēties tad, kad tās bija aizliegtas, un tikai pēcāk, iepazinis tās un dzīvē pārbaudījis, galīgi noticēju. Tā ir aksioma. Kas to nezina, tam ar laiku ievajagas arī leģendu, tas, nevarēdams sadabūt galus kopā, pēc tam izgudro pat vairākas patiesības: ērtāko — sev, skaistāko — vēsturei, bet trešo — apakšniekiem. Tomēr patiesība, Taduk, arvien ir tikai viena vienīgā, neraugoties uz to, vai tā kādam patīk vai ne.

Nepateicība — slikta lieta. Nepateicīgs cilvēks ir nejauks. Toties uzskaistināta pagātne, noklusētas sāpes, viltoti fakti un aizmirstas biedru ciešanas, biedri Karos, — vēl briesmīgākas. Tā zaimojam svētumu, nodarām pāri bojā gājušajiem. Tā ir plebejiska reliģija par grēku izpirkšanu ar dažu grašu upuri . . .

Rimsties, pietiek kult tukšus salmus, Savērs gandrīz pusbalsī ierunājas, attapies, ka aizbraucis pārāk tālu. Viņš taču noķengā nelaiķi, — pats nobīstas un domās sadod sev: pat vārna, žēli ķērkdama, ilgi lidinās virs bojā gājušas draudzenes. leskrējies Rekštis vairs nespēja apstāties. Nelaiķim vienalga. Dzīvie tiek kropļoti. Visādi gadās, bet, stāvot pie šķirsta, jau par vēlu tiesāt. Jātiesā mani, jo es biju viņa skolotājs. Šī doma iedragā Savēra spēkus. Pie deniņiem iemirdzas pirmā sviedru lāse. Savērs smagi ievelk elpu un paskatās apkārt. Cilvēki iet garām un tāpat sarunājas ar sevi. Savērs to redz un saprot, bet’pēkšņi galvā uzplaiksnī negaidītas domas: ja cilvēkam ilgi sokas, viņš kļūst nekaunīgs. Bija pārāk daudz uzvaru, tāpēc arī neiznāca laika domāt. Nē, uzvaru nekad nav par daudz. Pārāk daudz tika runāts par tām, tālab melšas nomainīja Taduka darbus. Un, kad priekšnieki uzšāva viņam pa sēžamvietu, radās arī vairāk prāta.

Ai, kā paēdis cilvēks nemēdz domāt! Un tāpēc viņam vairāk patīk leģendas nekā mīklas, tāpēc viņš arī nepretojas tiem, kuri prot izdomāt skaistāk nekā viņš. Tagad ne tikai mūsu jaunība, arī biedru nāve kļuvusi par leģendu. Viss sajucis. Es pats reizēm sev jautāju: tā bija vai nebija? Īstenība tagad ir kā pasaka, un pasaka ir kā īstenība. Kaross to lieliski saprata un daudz nekautrējās.

— Mēs esam spēks! Un, kam tas nepatīk, — nost no ceļa!

Viņš, kā redzams, nopivtni ticēja, ka mūsu pilsētā vairs nav labāka cilvēka par viņu, tāpēc arī sargāja to savu labumu tīru, neaptraipītu kā drošu ieroci, nekad to neizlaida

no rokām un neuzticēja citiem. Tālab nepažēloja ne tēvu, ne brāli, bet pēc tam veselu nedēļu dzēra degvīnu, jo baidījās paskatīties uz sevi. Bet kad, novecojis un cik necik pieņēmies prātā, beidzot saprata, ka arī viņš pats nebūt nav tik varens, sirds neizturēja. . . Lūk, kāpēc viņš nomira! Nelāgi, pavisam nelāgi iznāca, taču Tads ir dzīves likums: kas atnācis tic, tam vairs nav kur iet, bet, kas domā, ka ir nemaldīgs, tam vispār nav kur steigties. Tāpēc es viņam pateicu:

— Nekad nevajag lidināties pārāk augstu.

— Baidies, ka nenokrītu?

— Es baidos no cita: cilvēku, kas pacēlies pārāk augstu, ļaudis var pazaudēt no redzesloka un sameklēt citu, kurš staigā pa zemi.

— Nav labi apskaust savu skolnieku.

— Es neapskaužu. Nepelnīts gods ļoti atgādina nāvi. Tas atņem cilvēkam visus draugus un pat līdzjutējus. Es to nesacītu, ja ar šo kaiti slimotu tikai tu viens. Palūkojies apkārt.

Tads nebija atriebīgs, bet arī cēlsirdība viņam bija visai sveša . . . Doma atkal sadrupa kā trausls porcelāns, un Saveram ievajadzējās to līmēt kopā no atsevišķām lauskām, kas nesaderējās cita ar citu. Tāda viņa audzinātā nedrošība vēl arī tagad ir dzīva. Brālis palika tur, bet tēvs, nopelnījis pensiju, atgriezās mājās un biksta ar pirkstu acīs tiem, kuri to nesaņem. Caur skaudības brillēm raudzīdamies, viņš spiež cilvēkus meklēt taisnību. Tiesas ceļā atguva sev māju un, lai būtu mierīgāk, uzaicināja mani tur dzīvot. Ieaudzēja sev bites, cienā ar medu .. . Raugi, kā viss iegrozījās: nevis Tads ir varonis, bet viņa tēvs — moceklis. Tagad jaunatnei nepadižosies: es savu miesīgo tēvu . .. Toreiz vajadzēja! Tagad baidītos, jo pats audzini bērnus. Tālab arī jāraksta, jāsacer, kā viņš glāba mani no policista pletnes un ņurdēdams košļāja tam rokas. Tomēr ne jau ikkatra patiesība piemērota bezzobainai mutei. Bez jebkāda labuma parādīta drosme līdzinās noziegumam, un gandrīz visi drosminieki mazliet izskatās pēc jukušiem. Viņi nekad nešaubās, tālab viņiem nav laika domāt... Savērs piever acis, pavīd veseli kalni lasīto grāmatu lappušu, pa filozofu maldu ceļiem atgriežas pagātne, un gluži kā miglā atkal izblāv tagadne.

Cilvēki iet garām, noliek ziedus, nes vainagus, bet Savērs Rekštis viņu vidū redz sevi, it kā gar acīm plūstu puķainais četrdesmitais gads. Milzīga prieka un kāda neapvaldīta stihiska reiboņa gads. Uz ielas nav neviena noskumušā, neviena saīgušā vai lūdzēja.

Savērs uz tribīnes.

Viņš nupat iznācis no cietuma un jau ieracies darbā. Viņš, kurš visu mūžu cīnījies par varu un galu galā paņēmis to savās rokās, līkst no tās pārmērīgā svara un taisnojas strādniekiem par buržuju pastrādātajām cūcībām. Cilvēki viņu vadā pa kūdrāja greizajām barakām, pa izmiekšķētajiem karjeriem un lādas pēdīgiem vārdiem.

Saule svelmē, un, tāpat kā tagad, trūkst gaisa. Kaross ar dēlu, stāvēdams līdz ceļiem ūdenī, grābj pelēku, no brūnajiem dubļiem nekādi neizgrābjamu glūdu.

— Kā sokas darbs? — Savērs jautā.

— Pēc Kristus kodeksa: paši sev bedri rokam.

Izraktais grāvis pārdalīts ar vaļņiem un dambjiem. Vīri

ar spaiņiem smeļ ūdeni, lej dēļu renēs, bet Tads ar tēvu grābj un grābj neizceļamo glūdu. Muskuļaini un skaisti, tikai viens drusku apvītis, bet otrs — pašā spēku briedumā.

Simti tādu kā viņi un pat pusaudži.

— Nu, ko es jums lai saku? Slikti. Ļoti slikti. Tomēr darbu nevar pārtraukt: pilsēta paliks bez elektrības.

— Un ja mēs visi paliksim bez veselības? Tagad nav tie laiki!

— Puiši, vēl tikai nedēļa, kopš esam saņēmuši varu savās rokās.

— Ja nejēdzat, tad neņemiet. Jūsu lempības dēļ mēs te netaisāmies mirkt vēl dažus gadus.

— Saprotu, jums taisnība, bet saraujiet, puiši, kā nākas. Goda vārds, mēs nepametīsim jūs nelaimē.

Līdz pat naktij cilvēki caur zobiem sēc smagus vārdus, kliedz skaļi vai klusi gāna visus, kas maisās viņiem pa kājām. Saveram tiek visvairāk. Viņš ar piedurkni slauka sviedrus un neko nepieraksta, jo zina: līdz kapa malai atcerēsies.

— Vai nepazīsti? — vecais Kaross uzmanīgi čukst Tādām.

— Es uzreiz, un tu? — dēls neprot slēpties.

— Šķiet, Toleiķu skolotājs. — Vecais kļūst bāls, atbalstās uz lāpstas un ātri pasprauž padusē cepuri.

— Vai tiki pie lielām zinībām, Taduk? — Savērs pirmais neiztur.

— Tikai tās četras ziemas, ko pie jums, skolotāj, un viss. Bet es lasu.

— Vai tagad gribētu?

Dēls skatās uz tēvu, tas biksta un steidzas atbildēt viņa

vietā:

— Kā nu negribētu!

— Atnāc. Tagad esmu Mintautos. — Viņš negrib atcerēties pārestību, bet vecais Kaross aiz bailēm nevar paiet tai garām.

— Un kā jūs, skolotāja kungs? — dievs sajaucis vecajam prātu. — Laikam lielu bagātību tagad esat iemantojis par ciešanām?

— Nav mazā! — viņš priecājas, ka var pajokot. — Divus cietumus pēc tā paša Kristus kodeksa: mīli savu tuvāko kā sevi pašu.

Vecais atkal nodur acis un pagriež degunu sāņus, bet viņa dēls, neatraudams skatienu no dubļainajiem zābakiem, jautā:

— Vai bija grūti?

— Saldi nebija.

Tads panāk viņu un klusēdams iet blakus. Tikai pavadījis krietnu ceļa gabalu, nedroši iekāsējas un saka:

— Tēvs nav slikts cilvēks.

— Nebaidies, neatriebšos, lai gan maza atriebība tādam varmākam būtu daudz cilvēcīgāka nekā cēlsirdīga iecietība. Turklāt viņa dēls ir mans glābējs.

Tads klusē, neko nesaka.

— Kur toreiz liki tos rakstus?

— Pirms nedēļas atraku. Kaste aptrupējusi, bet tie nav bojāti. Tēvs tagau lasa.

— Arī viņam jau ievajadzējās?

— Nezinu. Lasa un met krustus.

— Tīšām.

— Varbūt.

— Un tu?

— No galvas esmu iemācījies.

— Tev jāmācās tālāk. Vai vispār esat iedzīvojušies kādā mantā?

— Agrāk mums bija viena lāpsta, tagad — divas.

Savērs skatās uz viņu un grib pajautāt par Jadvīgas

portretu, tomēr neiedrošinās, tikai vēro šo stalto, ar dubļiem notraipījušos puisi un atkal cenšas uzminēt, kas viņā visvairāk atgādina tēvu: valoda, gudrais smaids, naivā domāšana vai neiegrožotā vēlēšanās valdīt un būt pirmajam? Tomēr, meklēdams šo līdzību, viņš ļoti skaidri ierauga, ka Tādā jau radies arī kaut kas nekarosisks, ka radies kaut

kas jauns, labs, iegūts no skolotāja vai izlasīts aizliegtos rakstos. Viņā kaut kas sakrustojies, un vajadzīga tikai rūpīga selekcionāra roka, kura nošķirtu to, kas viņā saglabājies slikts, un izkoptu to, ko vēlāk — tikai stāstā — par viņu sacerējis attapīgais un talantīgais nelietis Alsis.

Labas īpašības pašas viņā ņēma virsroku, tomēr līdz galam nenomāca sliktās. Tās auga kopā, cīkstējās, un reizēm ar ļoti mainīgām sekmēm . . .

— Nekaunies, atnāc! — Rekštis grib palīdzēt viņam.

— Skolotāj, — Tads neiedrošinās, jo vēl no kaut kā baidās vai kaut ko nožēlo.

— Kas ir?

— Tikai jūs tā ne pārāk uz tēvu ...

— Es jau teicu. Bez tam atausis rīts, jāatpūšas, — viņš apņēmīgi novirza valodu, un Tada acis kļūst dzidras, bērnišķīgi skaidras — kā pēc īsas vasaras nakts noskaidrojušās debesis. Puisis paliek uz kūdrāja brūnā ceļa bez cepures, nosmulējies līdz jostasvietai, un smaida. Ceļš ir staigns un irdens kā kafijas biezumi. Automašīna sakustas gar malu un apšļāc viņam seju. Viņš satrūkstas, pēkšņi izraujas no tās putras un dzenas pakaļ aizbraucējiem. Māj ar rokām un sauc:

— Skolotāj!

Rekštis izkāpj, Tads apstājas un atkal nodur galvu. Bur-nīdams cepuri, viņš kaut ko bubina.

— Vai skaļāk nevari?

— Tēvs toreiz mani nozvērināja un sūtīja uz policiju. Es gribēju papriekš pie jums, bet viņš piedraudēja, lai nekur neaizkavējos. Teica, ka nositīšot. Un es apsūdzēju.

No šiem vārdiem Saveram vēl arT tagad aizcērtas elpa. Viņš sakārto apkakli un, viscaur drebēdams, jautā:

— Vai tu gribi glābt viņu?

— Nē, viņš toreiz dzērumā bija izmežģījis kāju.

— Nevar būt! — Rekštis vairs nesaprot: cilvēks atzīstas vai grib piekrāpt viņu?

— Var, skolotāj. Tikai, kad biju apsūdzējis, briesmīgi sažņaudzās sirds un nepamanīju, kā pa laukiem atkājoju ātrāk nekā viņi. Bet viņi uz zirgiem tāpat ilgi nekavējās.

— Un kāpēc policisti nepazina tevi?

— Es biju pie viņu priekšnieka mājās, kā tēvs mācīja.

Rekštis kāpj automašīnā un nekādi nevar trāpīt kāju

uz kāpšļa. Grib ķerties Tadam krūtīs, grib saplosīt viņu lupatu lēveros, tomēr savaldās: tu pats taču labprātīgi uzvēli sev plecos to smago nastu, kas bija jānes tūksto-

šiem. Tu taču esi idejas kalps, un tāpēc tev nav tiesību dusmoties uz neprašām.

— Vai starp rakstiem neko neatradi? — Viņš, pārvarējis sevī dusmas, pierimst, atraujas no visa, kas sīks un nelietīgs.

— Vai to jaunkundzi? — Tads lišķē.

— Dažam viņa jaunkundze, bet man — tuvs cilvēks, — Savērs neiedrošinās atstumt viņu. Aizkustina Karosa vēlēšanās atzīt savu vainu, viņa centieni uzminēt nepelnītās iecietības mīklu un izprast visas pārestības šausmas, kādas nodarījis savam skolotājam. Puiša vēlēšanās būt labākam dara cēlāku arī viņu.

— Atnesīšu, skolotāj. — Tads jau vairs nekautrējas no viņa. Par vienu labu vārdu viņš atdotu visu. — Es to glabāju pie sienas. Tēvs pukojas, bet man viņa patīk. Skaista.

— Tu saki — skaista? — arī Rekštis aizmirstas.

— Ļoti. Un tēvs zina, kas viņa tāda. Viņš pat parādīja, kur viņa dzīvo.

— Man nav laika noņemties ar atmiņām, — viņš saka Karosam, taču patiesībā strīdas ar Jadvigu un cenšas pārliecināt sevi, ka viņu pārņēmušās alkas pilnveidoties nebūt nav mazākas kā tās sievietes mīlestība. Tās ir pat lielākas. Saveram šķiet, ka bez tām alkām arī mīlestībā nav nekā godīga un svēta. Tomēr tie ir tikai vārdi. Un viņš nav vainīgs, ka vienīgi ar tiem viņš var aizstāvēt stihisko vēlēšanos būt lielākam par visu, kas uz zemes bija radīts bez viņa.

Viņš aizstāvas, bet nogurusī doma pagriežas sāņus: bija iesēta laba sēkla, viņš, mazliet nomierinājies, prāto. Liela daļa neuzdīga, tomēr tā, kas iesakņojās, saceroja un vairs nebija izraujama. Pats par sevi saprotams, ka ceroja bez uzraudzības. Un tikai tāpēc, ka mūsu zeme ir laba, mīlošu roku uzrušināta, ar postu un asarām mēslota. Tautas gaišākie prāti nobrieda būdās, — viņš nekam nevar paiet garām klusēdams, nevispārinājis, nepastrīdējies un neizdarījis savus secinājumus. Viņš ir teorētiķis, un viņa pārdomām vajadzīga ne tikai domu dažādība, bet arī telpa. Tām vajadzīgas maldu ceļu ciešanas un atklājumu laime. Cik lieli mēs esam citu priekšā un cik mazi paši savā priekšā. Un cik grūti izrauties no tām važām. īstam cilvēkam jāstāv pāri jebkādiem apstākļiem. Viņš pilnveidojas tikai tāpēc, ka arvien un pastāvīgi tiecas būt labāks, nekā bija, ir un kādreiz būs. Un kā viņš brīnās, kā priecājas, kad retumis ierauga, ka viņa sapņi īstenojas dzīvē. Kaut arī nedaudzos cilvēkos, kaut vai vienā no tūkstošiem.

Domas skrien un skrien bez apstājas, un beidzot Saveram kļūst skaidrs, kāpēc, strādājot priekš cilvēkiem, ļoti bieži vairs neatliek laika cilvēkam. Arī viņš nav labāks kā citi, tāpēc no sirds strostē sevi: labs sējējs nekad neatstāj sējumus bez uzraudzības. Viņš uzmanīgi izretina asnus, iztaisno dzinumus. Bet es, citu mudināts, tikai sēju un sēju. Dīgs vai nedīgs. Kaisīju un kaisīju. Kur vien pagadījās. Un vairs neatlika laika pagrozīties starp sēkliniekiem ar nazi, apsiet tos ar salmiem pret asiem dzīves zobiem, un par potzariern — labāk klusēt. Kalpojam cilvēkiem un aizmirsušies bieži pārvēršam cilvēku par savu kalpu. Tads pūlī pat nespēja saskatīt tēvu. Bet varbūt tas vecis sāka aizēnot viņu pašu? Nemaldīgo un neticīgo? . . . Rekštis atceras Piju Karosu, kad tas, nenoticējis dēla vārdiem, četrdesmitajā gadā atnāca pie viņa bez cepures un sacīja:

— Piedodiet, vairs nespēju aizmirst, bija tādi laiki.

— Nav taisnība. Ne ar kādiem laikiem nav iespējams attaisnot nelietību.

— Kas varēja iedomāties, ka viss tā ņems un apgriezīsies! . . . Muļķis biju.

— Tā jau ir vīra valoda. — Savērs grib nolamāt viņu un pasacīt, ka tādiem plikatām, tādiem nabagiem boļševiki jānēsā uz rokām, nevis jānodod policijai, tomēr, skatīdamies uz nožēlā noliekto Pijus galvu, nevarīgi nolaistajām rokām un dzīvnieciskās bailēs ieplestajiem redzokļiem, atturas un pēkšņi sāk šaubīties: šo ar skaistām idejām ne-pieveikšu. Viņš jāpiespiež, lai paskatās uz savu niecību no vairāku metru augstuma. — Boļševiki nesoda par muļķību, — Savērs saka un jūt, ka pie šiem vārdiem vajadzīgi arī citādi, asāki, — muļķus viņi skolo. Bet, mans mīļais, arī muļķībai ir savas robežas. Es ticu, ka jūs neesat ļaundaris, tomēr iegaumējiet: nekas sabiedrībā nenotiek tāpat vien, no nekā, tikai noplēšot kalendāra lapiņu, — viņš runā daudz un skaļi, jo arī pats baidās sapīties. — Ja tu gribēji pakalpot policijai, tad, kā redzams, tā tev patika. Bet, ja tu pārdevi cilvēkus, tos ienīzdams, tad vēl ļaunāk. Tālab arī vaino sevi, ka tagad esi izpelnījies okšķera slavu. To dažu centu dēļ tu taču nebūtu trakojis. Pat ja tas bija nenovēršams, varēji brīdināt mani. Tomēr tu neizdarīji ne vienu, ne otru. Aizsūtīji zēnu. Tātad biji nozieguma līdzdalībnieks, un laiki, kā redzi, te nekādā ziņā nav vainīgi.

— Tā jau gadījās, cienījamais, — Pijus bailes ar katru vārdu aug augumā. — Par seniem grēciņiem, neģēļi, piespieda.

— Arī ar to manā priekšā nevari taisnoties: nejaušība ir tikai nesaprasta nepieciešamība, kā saka Hēgelis. Caur nejaušībām nepieciešamības lauž sev ceļu. Nejaušība ir nepieciešamības izpausmes forma, — Savērs vairs nespēj savaldīties nepaskaidrojis to, ko pats nesen iemācījies un vēl nav paguvis labi pārbaudīt. Viņš tic, ka šīs patiesības viņu darījušas laimīgu, un tāpēc uzskata par lielu grēku slēpt tās no citiem. — Par nejaušību es varu nolasīt tev veselu lekciju, taču tu no tā nekļūsi gudrāks. Tu gribēji pastrādāt noziegumu un pastrādāji.

Šie svešie un gluži kā latīniskā lūgšana nesaprotamie vārdi satriec Piju. Viņš gaida, kamēr Rekštis kā mācītājs aprunāsies ar dievu un paziņos viņam visvarenā gribu un grēku piedošanu, tomēr nesagaida.

— Skolotāja kungs, es taču neesmu vainīgs. Domāju, ka daru labu, — viņš vairs nelūdz, bet lūdzas.

— Tālab, raugi, es tevi arī neiesēdinu. Vēro un mācies. Tavs mazais dēls atrada izeju, bet tu: kas varēja iedomāties, ka viss tā ņems un apgriezīsies! . . . Nedomā, boļševiki nekad necietīs nelietību, kaut arī tās mērķis būtu kalpošana tikai viņiem vien. Mēs rūpējamies ne tikai par mērķi, mums ir daudz svarīgāk, kādi cilvēki šo mērķi sasniegs. Pamācies no dēla.

— Kā pratu, tā liecu, — Pijus vēl arvien nezaudē cerību.

— Vajag vairāk cēluma, biedri Karos, — arī Savērs viņam neatņem šo cerību. — Pie idejas jāiet tīram un skaidrā prātā, gluži kā pie lieldienu grēksūdzes, citādāk nekas nebūs...

Un abi šķiras, nesalīguši mieru: viens nonicināts, sīks, šaubu pārņemts par visām savām dzīves patiesībām, to vietā nesaņēmis jaunas, bet otrs — augstsirdīgs un cēlprā-tīgs, gluži kā zemnieks, kurš uzgājis ušņainu lauku un nav iekaisījis sēklu tajā tikai tāpēc, ka arums viņam vēl licies slikts un sekls. Šķiras, bet neizsaka pārmetumus, atstājuši sev cerību tikties vēlreiz un pacietīgi meklēt izeju. Tāpēc Savērs arī tagad dusmojas uz Tādu, ka viņam nav pieticis ne drosmes, ne vēlēšanās ķēpāties ar tēvu un viņš ar vieglu sirdi to atdevis audzināt citiem.

— Kāpēc tu tā izdarīji? — Rekštis izdevīgā brīdī reiz pajautāja.

— Bet kāpēc viņš ar šķiras ienaidniekiem sametās kopā?

— Viņš tomēr ir tavs tēvs.

— Bija. Tagad viņš ir konfra.

— Klausies, Taduk, vai tad cilvēks var izvēlēties savus vecākus?

— To neviens nesaka. Bet, ja viņš iet pret mani un maniem biedriem, es ar viņu ilgi nepiņķerēšos. Ne vienreiz vien esmu brīdinājis: izbeidz, tēt. Vai nu es, vai tā salaupītā manta . . . Taču viņš aizvien savu: ja man būs, arī tev klāsies vieglāk.

— Bet ja viņš citādāk nevar?... Nu vienkārši neprot?...

— Tagad tādi laiki: vienam no mums jāvar.

— Tā nav viņa vaina.

— Arī mana ne.

— Tad dod iespēju cilvēkam apdomāties, dod laiku izšķirties . . . Vismaz ļauj apjēgt, kur ir būtība.

— Tu taču pats saki: viņš citādāk neprot. Kas gan man bija jāgaida? Lai viņš, pakampis automātu, par tām lupatām un hektāriem sāktu rībināt uz mani?

— Tu, Tad, vai nu esi liels cilvēks, vai vēl lielāks baiļ-prātis. Viņš taču tevi laida pasaulē, audzināja un baroja ...

— Pietiek, — Kaross pārtrauca Saveru. — Laida pasaulē — tas taisnība, audzināja — par to atļauj šaubīties, bet par barošanu nevar būt divu domu: es viņam nekad neatteikšu maizes kumosu. Ja gribi zināt, sūtu paciņas un, kad atgriezīsies, — palīdzēšu dzīvot.

Varbūt viņam ir taisnība? Taču piespiešana — liels skolotājs un vēl lielāks paātrinātājs. Dīvaini, bet arī bailes bija pirmais apzinīguma solis. Tikai es pie tā vairs nepieradīšu. Palaiž trīsstāvīgu lamu vārdu un lielās: mobilizējošs spēks. Padraud ar pirkstu, uzkliedz, atroceniski iegāž pa žaunām un domā: problēma atrisināta. Nē, Taduk, stāsta, ka pat cars neesot lamājies. Tu būtu lieti noderējis armijā. Tur — pavēle, un galva nav jālauza, tur neviens nelūdz pārliecināt, toties tu tiešām biji labs izpildītājs. Zelta cilvēks. Ar elektronisku atmiņu.

Savērs nogurst no domām un, pievēris acis, skatās, kā atmiņā uzpeld viņa dzīves vislaimīgākās dienas — četrdesmitais gads. Visapkārt tikai dziesmas un prieks, tikai nebeidzamas sapulces un manifestācijas. Reizēm pat vairākas dienā.

Savērs atceras, kā viņš nosvīdis skraidīja pa kabinetu un dusmojās, ka šo mītiņu un lieko sapulču dēļ daudzi darbi paliek nepadarīti. Viņš jau tad lauzīja galvu: kāpēc cilvēks priecādamies nespēj domāt, kāpēc priecādamies daudz ātrāk ļaujas instinktam nekā skumdams? Ja ne sāpes, ne grūtības, tad vismaz miera stāvoklis, lai gan viņa

prāfa darbībai nepieciešama saraukta piere. Taču no šiem skatiem atkal izpeld jauns Kaross un saka:

— Darbaļaudis mobilizē milicijā.

— Pareizi dara: mītiņi beigsies, būs jāķeras pie darba.

— Arī es tā domāju.

— Kas tad tevi traucē? Iestājies!

— Vajadzīga rekomendācija.

— Es piezvanīšu.

— Labāk būtu uz papīra. — Un vainīgi smīkņā.

— Netici?! Nu labi: ja ar rakstu, tad rakstu. — Saveram ir mazliet sāpīgi, tomēr viņš to neizrāda un steidzīgi raksta, bet pēc dažām dienām, visu aizmirsis, nevar vien beigt jūsmot par Tādu. Skatās uz staltu, plecīgu, disciplīnas izdaiļotu puisi, tikai viņa līkās kājas drusku nepatīk. Tads postenī — kā no dzelzs. Ja tajās dienās būtu atnākusi viņa oaša māte, viņš arī to nelaistu garām bez zīmītes.

— Caurlaidi!

Un ja ne:

— Stāt, šaušu! — un visa runa.

Toties, kad pielipa pie spoguļa, — stundu nespēja atrauties: gan cepuri sakārto, gan, izvilcis lupatiņu*, zābakus uzspodrina, gan atkal noliek uz ceļiem naganu un spēlējas — tīra, pārbauda, skaita patronas un atkal visu sāk no jauna.

Reiz viņi abi pie durvīm pat aprunājās.

— Zinu, — viņš murmināja, — tas nav labi, bet bērnībā es sapņoju kļūt par policistu. Gadījās, ka iecirkņa priekšnieks atjāja uz mūsu ciemu, tad es cauru dienu nepaguris skraidīju pakaļ. Neko skaistāku dzīvē nebiju redzējis kā policistu formas tērpā uz zirga: pogas spīd, zirgs vienās putās, ar kāju kārpa zemi, zobens pie sāniem, kā dziesmā, pieši duras acīs . . .

— Atradis ko apskaust. Tu tagad kalpo tautai.

— Bet bez zirga.

— Muļķības. Vairāk mācies, lasi, un pašam sanāks smiekli, ka esi sapņojis par tādiem niekiem.

— Nesanāks.

— Kāpēc ne?

— No lasīšanas tas nepāriet.

— Kā nu zini, tomēr iegaumē: bez grāmatām tu ne tikai zirgu, bet arī pieklājīgu darbu neredzēsi kā savas ausis.

Un viņš mācījās. Publiskās bibliotēkas apkopēja viņu ar varu dzina prom, bet no rīta viņš atkal bija pirmais. Iestājās skolā. Pēc tam izlūdzās uz kursiem. Savērs pats palīdzēja viņam aizbraukt uz Viļņu un, vadīdams prom,

krietni nostrostēja, lai nespēlējas ar ieroci, taču Tads neaizvainojās.

— Rādīdams biezu ozola dēli, mans tēvs mēdz padižoties, reku, stražņiks šāva uz brāli, bet galdiņu nespēja caursist. Lode iestrēga, un tēvocis Klems aizbēga, — viņš smaidīdams stāsta un glauda ieroci.

— Nu un tad?

— Turpretim mūsējais sit cauri. — Viņš pagroza rokās naganu un kā vecs laupītājs iepūš stobrā. — No padomju ieroča nepaslēpsies zem dēļa.

— Vai mēģināji?

— Ne vienreiz vien! Velk cauri. Un piedevām vēl caur vecu sili.

Savērs par to nevar dusmoties, tāpēc sāk iztaujāt par mājiniekiem un par dzīvi.

— Dzīve ir laba, — viņš saka un joprojām smaida. — Paldies jums.

— Par ko gan man?

— Ka pamācījāt, iekārtojāt darbā. Tēvs saka — pēc Kristus kodeksa: mēs jums ar akmeni, bet jūs mums ar maizi. Un vēl kādu! Vecais pat sameklēja sev sarga vietu.

— Nepārspīlē! Vai algas pietiek?

— Pat drusku par daudz.

— Jokdaris.

— Miliča goda vārds. Tādu kaudzi naudas, var sacīt, par niekiem noklāj priekšā. Gadījās, ka ar tēvu par simtnieku veselu nedēļu plēsām glūdu ar rokām, kā pīles aukstā ūdenī līdz jostai plunčājāmies, bet sestdien grāmatvedis atmeta dažus papīreļus, un par to šim vēl roka bija jānobučo. Tagad es viens četrarpus simtus saraušu — gan siltumā, gan apģērbts un paēdināts... Tas nav uz labu.

— Neņem, izdali pie baznīcas.

Viņš it kā nemana zobgalību un klāsta tālāk savas domas:

— Tēvs teic, ka šī stāvēšana pie jūsu durvīm esot tikai sākums. Par tādu naudu pēcāk prasīšot arī briesmīgākas lietas. No tēva un mātes būšot jāatsakās un jāejot pret brāļiem.

— Ej, ej! ... Tā nu prasīs?

— Protams, neba par velti baros.

— Un tu iesi?

— Par to cilvēks var iet gan ugunī, gan ellē.

Savērs nobīstas, un šīs bailes viņš jūt arī tagad: tas taču ir policists! Visīstākais, tikai mūsu formas tērpā. Tie

tāpat kalpo par naudu, — viņam pārskrien šermuļi pār kauliem, viņš runā, skaidro un beidzot saprot: tas nav vienas dienas darbs. Bez tam viņam nav arī laika tādam darbam. Tālab vienojas par kursiem. Lai pamācās, lai uzzina, kas tiek darīts par naudu, kas idejas vārdā . . .

Un tagad, mans mīļais, Rekštis rāj sevi, kad Kaross aizgājis. Ja esi apņēmies viņu izvest ļaudīs, ja slavē kā labu mantu, tad nekad neaizmirsti sev pajautāt: kāpēc tas viss. Nosoda uzreiz visus skolotājus un atkal nenociešas: apdāvināts puisis. Un nav viņa vaina, ka toreiz viņš matēriju saprata kā labu drānu biksēm, bet apziņu — kā nevainojamu un precīzu miliča pienākumu izpildi. Bija cītīgs puisis, viņš atkārto, bet nejaukas sāpes sirdī pēkšņi aprauj domu pavedienu. Vai tad tās piecas minūtes tik velnišķīgi garas? Kājas tā spiež, ka čīkst pat kurpes. Arī mūzika laba. Ja cilvēks pelnījis tādas bēres, tad veltīgi nav dzīvojis. Nezin kā apbedīs mani, Saveru Rekšti? . .. Viņš vēlētos, lai pie kapa runātu sekretārs Butrims. To vīru dievs aplai- . mojis: viņš ir daudz lasījis, izglītots — viņā var klausīties bez gala. Un, kā redzams, vēl no sevis krietni pieliek klāt, jo it viss viņa runās savdabīgi sakārtojas.

Gan vainagu daudz, gan cilvēku jūra jau pagājusi garām... Visi sēro, visi noraizējušies, tikai viņš guļ, un nekas viņam vairs nav vajadzīgs. Paši tieciet galā. Tads Kaross izpildīja savu pienākumu un klusi aizgāja . . . Raudat vai neraudat, viņš tik un tā vairs nav augšāmceļams.

Grūti viņiem būs bez Tada.

Cik dīvaini, guļ gluži kā dzīvs. Šķiet — piecelsies un apsauks visus. It nemaz nav pārvērties. Bet es, var sacīt, galīgi nepazīstu viņu. Vislabākās atmiņas tā arī saglabājušās par četrdesmito gadu. Pēc tam — karš. Okupācija. Nāves nometne. Tajā nometnē palika arī pēdējās veselības paliekas, arī neatlaidība un atmiņa.

Sāpīgi.

Taisnība, vēl Taduka kāzas! . . . Arī tās bija pirms kara. Savērs redz, kā Kaross iebrūk viņa kabinetā, aiz rokas vilkdams meiču. Tādu zemniecisku ar resniem lieliem un gluži kā ar sarkanu papīriņu uzkrāsotiem vaigiem. No viņas kā no saules strāvo veselība, un visiem kļūst silti. Pat tagad, atceroties viņu, Saveram saraujas sirds, un šī saraušanās vēl ilgi atbalsojas zem kreisās lāpstiņas.

Staigājošais grēks! Rekštis uzsmaida pagātnei un runā ar Tādu, kurš gandrīz vai jūk prātā.

— Ko tad sacīsi?

— Mēs, skolotāj, atnācām ielūgt jūs kāzās.

— Ak tad šitā, uzreiz — ar bungām un troksni?

— Uzreiz, — viņš saka, bet meiča tikai piekrītoši māj ar galvu.

— Un kā ar kursiem?

— Dabūšu trīs dienas atvaļinājumu.

— Vai nepārsteidzaties?

— Tēvs izraudzīja un ieteica, saka — vajagot pasteigties, kamēr laba dzīve.

— Un tu vēl arvien klausi tēvu?

— Kāpēc lai neklausu, ja dod labu padomu? — Viņš ar skatienu noglāsta draudzeni, kura lāgā neietilpst kleitā, un smejas: — Ko boli acis? Tas taču ir pats Savērs Rek-štis!

Meiča pakniksē kā eksāmenos un vēl vairāk pietvīkst.

— Paldies, — viņa saka Rekštim.

— Par ko man? — viņš izliekas.

— Par Taduku.

— Te nu bija!

— Ja nebūtu jūs . ..

Un pēkšņi acu priekšā parādās cits Tads, līdz jostai iebridis dubļainā ūdenī, nespēdams pacelt pelēkās glūdas

smago piku. Viņš sāk salīdzināt abus un nespēj to izdarīt, jo tādu cilvēku viņa atmiņā ir ļoti daudz. Tādu jaunu ļaužu dēļ, kuri cenšas iekļūt viņa kabinetā, viņš atkal varētu iet caur visiem cietumiem, varētu izciest jaunas pārestības un ņirgāšanos.

— Es katrā ziņā aiziešu, — viņš uzsmaida abiem. — Un abi piedzersimies, Taduk, lai velniem ellē kļūtu karsti, vai esi ar mieru?

— Kā lai nebūtu!

Savērs neaizbrauca uz kāzām, iztraucēja karš. Bet pēc

atbrīvošanas atkal iznāca ne šis, ne tas. Partijā viņu atpakaļ neuzņēma. Neuzticējās. Un atkal cītības dēļ: iznīcinādams dokumentus, atpalika, bet vēlāk vācieši nogrieza

ceļu.

Kāpēc viņu nenošāva?

Briesmīgāku jautājumu nav iespējams izdomāt. Savā grūtajā un riska pilnajā dzīvē Rekštis bija sagatavojis sevi visādām nejaušībām, tomēr viņa iztēle nespēja radīt tādu jautājumu, kas iznīcina cilvēka personību. Kopš pirmās dienas vācu gūstā, pārciezdams necilvēcīgas morālas un fiziskas mocības, viņš zemapziņā vēl cerēja, ka biedri, kuri viņu atstāja, atvainosies, mierinās, paskaidros, kāpēc tā noticis, vismaz vīrišķīgi paspiedīs roku un pateiksies, ka vir,iš teļā fašistisko nelietību radītajā ellē palicis dzīvs, ka nav salūzis un šajā ārkārtīgi grūtajā mākslā apmācījis citus. Taču, kad pēc šīm ciešanām Savērs nokļuva filtrācijas nometnē, viņu pēkšņi pārņēma bailes. Kaut kā tās pārvarējis, viņš tādā pašā ledainā tonī sacīja:

— Mēģinādams atbildēt uz šo jautājumu, es piešķirtu jums tiesības uz vēl lielākām nejēdzībām. Pēc tam jūs varētu pratināt mani, kāpēc esmu vīrietis, nevis sieviete, kāpēc man zilas acis.

— Nerunājiet blēņas, mum$ ir tiesības ļums neticēt. Tāpēc es jautāju, kā jūs palikāt dzīvs.

— Juridiski šo jautājumu var uzdot tikai Grodņas gūstekņu nometnes priekšniekam.

— Pietiek! Vai nu jūs atbildēsiet, vai es būšu spiests . ..

— Piķis to zina. — Rekštis paraustīja plecus un saprata, ka padevies, — Laikam pārāk mīlēju jūs. — Viņš vainīgi pasmīnēja un tūlīt nodomāja: droši vien būtu nokniebuši, ja nojaustu ... Taču es arī neesmu auns. Aizsviedu uz ātru roku uzģērbto virsnieka formas tērpu un pārģērbos par ierindnieku. Tad bija pilni grāvji dokumentu. Bez tam kursos mācīja, kā vajadzības gadījumā jāpiekrāpj ienaidnieks.., Citus mācīja, bet paši aizmirsa.

Atgriezies barakā, viņš vairākas nedēļas pārdomāja izmeklētāja vārdus un tūkstoš reizes mēģināja attaisnot viņu, tomēr nespēja. Nu, kamēr notika karš, briesmīgas kaujas, kurās katra cilvēka nostājai būtu izšķīrēja nozīme, vēl varētu saprast tādu slimīgu modrību, turpretim tagad, pēc uzvaras? . .. Nē, šeit kaut kas nav kārtībā. Viņš visu mūžu upurējās citiem, jo tajā apstāklī redzēja savas dzīves mērķi. Viņš pats to gribēja, pēc tā apzināti tiecās, meklēdams pareizo ceļu un negribēdams maldināt citus, bet, kad šie citi grib upurēt viņu tikai tāpēc, lai paši nekļūdītos un varētu attaisnot savas kļūdas, viņa eksistence zaudēja jebkādu mērķi un jēgu, atlika tikai daudzus gadus apvaldītas dzīvnieciskas bailes. Tēs nevarēja nosaukt nedz par lūzumu, nedz kritumu. Tādas bezjēdzīgas dusmas un atriebības alkas viņu it kā atmagnetizēja, izsita no ierastajām sliedēm un iemeta kaut kāda domās neizprotamā tumsā kā nevienam nevajadzīgu šķembu vai pievilkšanas spēku zaudējušu meteorītu.

— Dariet, ko gribat, — viņš pats beidzot sāka iznīcināt sevi. — Man vairs nav spēka, nedz vēlēšanās pretoties šai muļķībai.

Tā nebija taisnība. Kad pārgāja pirmie bezcerības uzplūdi, viņš atkal rada sevī spēkus ne tikai izslieties, bet arī palīdzēt citiem. Viņā atkal iegailējās neliela cerību dzirksts, ka tas viss ir pārejošs un viņam ap sevi jāsaglabā iespējami vairāk tie cilvēki, kuri mīl dzīvi un viņam uzticas. Tikai viens apstāklis briesmīgi sāpināja Saveru. Viņam blakus no darba un uz darbu soļoja Mintautu policijas vahmistrs Sto-nis, kurš ne vienreiz vien bija turējis viņu ķurķī un mēdzis izsaukt, lai vīrišķīgi audzinātu. Bet četrdesmitajā gadā šo savu dīvaino ieradumu noturēja par demokrātijas izpausmi un iedrošinājās palūgt aizstāvību.

— Es izpildīju pavēli.

— Arī es izpildu. Ja to nedarītu, jūs kā bijusī amatpersona droši vien pārstātu cienīt mani, — Rekštis pazobojās.

— Toties jūs kalpojat vishumānākajai idejai.

— Tikai ne tās ienaidniekiem.

Toreiz ar to beidzās viņu saruna, un tagad Stonis, skatīdamies uz viņa ārkārtīgajiem pūliņiem, sacīja:

— Jūs, skolotāj, esat nesalīdzināmi bīstamāks, nekā es domāju. Jūs man atgādināt svēto Jāni vientuļnieku, kurš, nevarēdams aizsniegt debesis, visu mūžu aizvadīja uz staba, lai tikai būtu tuvāk dievam un tālāk no tiem, kuriem to paradīzi piedāvā.

— Jūs esat vājš teorētiķis. Pravietim nav tiesību nedz pazust pūlī, nedz pacelties pārāk augstu virs tā. Jūs man kā vadītājam izraudzījāt pārāk ērtu vietu. Tomēr laime, ka ne jau vieta noteic cilvēka prātu. Dievs nedod, ka būtu otrādi. Tad kāds jums vai Klausam līdzīgs bende, ticis pie varas, ņemtu un pārvērstos liela gudriniekā.

Pēc šīs saķeršanās Stonis vairs neiedrošinājās uzrunāt Saveru. Viņi veselu gadu soļoja vienā rindā un klusēja. Dienu dienā, no rīta un vakarā, kamēr klusums kļuva neizturams kā slāpes vai bads. Tas postīja Savēra spēkus vairāk nekā slikts uzturs un smags darbs. Un tad Rekštis atkal atcerējās angļu valodu. Svešus vārdus viņš kala kā pātarus. Viņš visu mūžu ticēja vārda neparastajam spēkam, viņš uzbruka un aizstāvējās, ar vārdiem viņš satrieca ienaidniekus un cildināja biedrus, bet šeit vārds pat netika uzskatīts par pierādījumu, ka esi cilvēks... Un paldies Tadam, ka viņš sameklēja Rekšti un izrāva no šīs bedres. Pats Savērs no tās tik ātri nebūtu izķepurojies.

Cik sarežģīta ir dzīve! Pagriezās, pašķiebās sāņus kāda likumība — un Taduks kļuva par vecu kara gadu komunistu, bet pagrīdnieks Savērs Rekštis —* par līdzjutēju, viņa apakšnieku. Savādi, taču tā tas ir un viņš par to nedusmojas. Kāda starpība, kurš vada, ja vien tiek iets pa pareizu ceļu. Taču gar acīm paskrien briesmīgi saniknotais tēvs ar kruķi rokā, pie aizvērtām baznīcas durvīm krustā nokritusī māte, atkal Jadvīga izkāpj no mežģīnēm un, kā pasaulē nākusi, sper soli uz viņa pusi, atkal cimdots vācu virsnieks nostāda viņu vairāku zaldātu priekšā. Viņš dzird, kā pielādējot noklakst šautenes, un smaida. Ko tie vairs var atņemt viņam, ja sava mērķa dēļ viņš pats no visa atsacījies?... Bet, raugi, viņa priekšā pie galda apsēžas labi pazīstams cilvēks, pacilā papīrus un atkal sāk graut visu:

— Uzvārds?

— Biedri Ķeturaķi, vai tad jūs vairs nepazīstat savu skolotāju?

— Pazīstu, tomēr tāda ir kārtība. Vārds?

— Visi mani dokumenti taču ir uz galda.

— Neesmu akls. Kur strādājāt pirms kara?

— Es tak tevi, puisīt, rekomendēju komjaunatnei ..,

— Atceros, bet neko nevaru palīdzēt. Kāpēc jūs, padomju aktīvistu, vācieši nenošāva?

Un Savērs pirmo reizi nobīstas. Ak dievs, vai bija vērts to visu pārdzīvot, izciest, lai dzirdētu tādu jautājumu?

Rekštim šķiet, ka viņu aizmirsuši nomainīt. Viņam trūkst gaisa. Viņš atkal prātā pārliek, vai goda sardzē drīkst nemanāmi atpogāt apkaklīti ... Un neiedrošinās. Viņam kauns. Un tikai pašcieņa vien, tikai ilgi rūdīta ietiepība viņu vēl tur uz kājām.

Arī mūzika necilvēcīgi vārdzina spēkus. Ja spēlētu to «Ar važām uz rokām miris. . .», arī pie šķirsta stāvēt nebūtu garlaicīgi. Tūkstoši raudāja, kad mēs, pēdējā gaitā pavadīdami biedru, dziedājām šo dziesmu. Lūpas neapzināti kustas, bet augsto nošu vietā viņš liec kaklu un purina galvu: «... un kritis niknajā cīņā!» Kaut kur no zemapziņas dzīlēm uzpeld dziesmas vārdi un nemiers. Tomēr nemiers pierimst, un Savērs pats sevi ienīst: esmu novecojis, viņš smagi nopūšas, un cilvēki skatā^ kā uz muļķi, arī nervi sabeigti, runājos pats ar sevi. Ka tikai nepaliktu sliktāk, ka tikai es nekļūtu bērnišķīgs, pēdējo stundiņu gaidīdams ...

Toties Tads bija stiprs. Un lepns. Reiz sastapa un jautāja:

— Kā tur, skolotāj, bija ar to jūsu pagrīdi? Reiz jūs bērniem stāstījāt vienu, nākamreiz — ko citu. Bet kā bija sstenībā?

— Atmiņas, mans mīļais, nav nopratināšanas liecības: kā iznāk, tā arī stāstu, — viņš noskaišas ne jau pirmo reizi. — Kā redzams, tik vien bijis tās darbības, ja noderu tikai tam, lai stāstītu bērniem. Esmu novecojis, atmiņa klibo, tāpēc vairs nezinu, kas pārdzīvots, kas izsapņots un ko esmu iemācījies, lasīdams Alša un viena otra lielāka pagrīdnieka grāmatas, — viņš atjoko, un abi smaida, labi saprazdami, ko novēl viens otram un ko gribētu aizmirst.

— Rauj viņu jupis, svarīgi, ka cilvēki jūs atceras, — Tads aizstāvas, bet no acīm neizgaist arī neviltoti pārmetumi, kas radušies pēc tās slavenās grāmatas apspriešanas un Rekšta dzēlīgajām piezīmēm par patiesības revolucionāro dabu un pakalpiņa centieniem. — Jūs bijāt stingrs.

— Paldies par to pašu.

— Te jums jāsaka paldies, — viņš rūgti pavīpsnā. — Arī pats neapjēdzu, kas es būtu, ja nebijis jūs. — Karosa acis ir domīgas, lūpas sakļautas, galva pacelta. Lepns bija nelaiķis, ai, cik lepns! .. . Toreiz tā gribēju viņam bilst kaut ko asāku, pat vājums uznāca, tomēr atturējos. Un tagad pat par to nejauši pasprukušo vārdu «nelaiķis» kauns. Viņš rāj sevi par svētulību goda sardzē un ne no šā, ne no tā atkārto kādreiz nezin kam sacītus vārdus, kas neviļus ienākuši prātā: nav labi, ja aiz augsta dzīves līmeņa ļoti bieži slēpjas garīgs bads . . .

Cilvēki virzās garām. Savērs meklē viņu sejās atbildi un nevar atrast, jo meklē sevi un savu pagātni. Viņš nav dusmīgs, nav pat nobijies, tikai drusku skumst, ka vairs nespēj saprast garāmejošos, ka dzīvo ar pagātni vien un vairs neprot iet soli solī ar šodienu. Viņam nekas no tiem nav vajadzīgs, tikai daži silti vārdi, tikai sirsnība un mīlestība ... Un vēl viņu māc skumjas tāpēc, ka šajā ozola šķirstā guļ nevis viņš, vecs, mūžu nodzīvojis cilvēks, bijušais skolotājs, bet viņa skolnieks. Pašā spēku briedumā! Bet tai pašā laikā viņš jūtas labi un mierīgi. Viņš vēl var uzupurēties. Viņš ir apņēmies cīnīties par patiesību, viņš vēl atceras savu biedru vārdus, ka patiesība jāmeklē tur, kur tās nav. Atceras un vairs nezina, kas ar tiem vārdiem jādara. Bet nepatiesību uzvelt sev uz pleciem ir tiesības tikai tam, kurš spēj to panest.

Un labi, ja kāds paziņa viņam par to pat bērēs uzsmaida. Labi, ja viņa priekšā noliec galvu un paceļ cepuri. Savērs no visas sirds paklanās tādiem un aizmirst, kur stāv. Viņš

tikai baidās, ka paziņas nepienāktu pārak tuvu. Tad viņu sejas izplūst un viņam šķiet, ka kustas nevis cilvēki, bet pelēka zeme, kas neilgojusies pēc viņa.

Labāk, Taduk, par pagātni runāt visādi, ne tikai labu vai sliktu, vēl atklīst sveša doma, kas nekur nav radusi sev vietu, un atkal lēkšiem traucas prom. Skrien neziņā. No tās viņu pārņem nemiers, un pa vaigiem kopā ar asarām plūst šauras sviedru tērcītes. Sāk drebēt kājas. Bet vienīgā nepelnītā pārestība atdzīvojas kā ļauns liktenis un aptumšo prātu. Tāiab viņam jāpārakmenojas un jāstāv šeit kā no koka veidotam pagātnes Kristus tēlam un nekad nav jāmirst, lai tiem, kuri nāk, atgādinātu, ka viņš, vecs skolotājs, taisnojas saviem skolniekiem, kas labi neatceras karu, kāpēc viņu nav nošāvuši. Beigu beigās arī tas taču ir sīkums. Viņš var pārciest vēl lielāku pazemojumu, neesošo vainu nomazgāt kā iedzimtu grēku, lai tikai viņu neatstumtu, lai tikai pieņemtu tur, uz kurieni viņš atveda gan Tādu, gan Butrimu, gan daudzus tādus, kuri tagad ir lieli vīri un visu var aizliegt, kuriem ir tiesības neticēt viņam un aplam jautāt:

— Bet kāpēc fašisti tevi nenošāva?

Viņš klusē, jo viņa vietā tagad runā skolnieki. Lai viņi maldās un maldījušies taisnojas. Citādi nevar. Lai, meklēdami patiesību, samaļ viņu miltos, bet paši lai pilnveidojas. Tāpēc viņš ir skolotājs. Viņš spēja šo to iemācīties pat Grodņas gūstekņu nometnē. Pārtikdams no sliekām, ko izraka zemē, un ēzdams apsalušu cūkpieņu saknes, viņš mācīja citiem to neparasto mākslu — pārvarēt sevi un kļūt neuzvaramam. Viņš nav lepns. Viņš, vairākas reizes miris, desmitiem reižu sists līdz nāvei, mocīts... tikai nav nošauts. Viņš neko nelūdz, viņš nevienu nav nodevis. Jūdasi rodas tikai skolnieku vidū. Tomēr arī viņi cildina taisnīgos. Viņš mīlēja cilvēkus un joprojām mīl. Viņu dēļ atsacījās gan no dieva, gan varas un mīlestības. Viņš atguva visu, kad sevi bija izdalījis viņiem. Un viss pārējais — sīkums. Tāpēc viņš lieliski saprot gan Tada stingrību, gan viņa kareivīgo vēlēšanos disciplinēt citus. Viņš lieliski nojauš, kāpēc no Tada aizgājusi sieva un kāpēc viņa pēdās nav sekojis dēls.

Savērs klusē, jo zina, ka viņam runāt jau par vēlu, ka neviens viņam nezemosies par sāpīgo, labprātīgi sev plecos uzvelto pagātni. Nezemosies arī Tada priekšā. Citi vēl pasmiesies: paklau, muļķis, pašam nekā nebija un citiem neļāva iegūt. Ļaunākie vēl aprunās: tam nesniedza roku, to laikā neievēroja, trešajam noņēma prēmiju, bet ceturtajam iegrieza stingru rājienu ... Ne jau tādu dēļ Savērs visu sāka no jauna. Ja vajadzēs, viņš sāks vēlreiz. Simtiem reižu. Tā labā viņš visu dzīvi nostāvēs mierā. Galu galā arī biedra karte nav nemaz tik svarīga. Viņš bez tās tāpat nebūtu mainījies . ..

Rekštis pēkšņi satrūkstas. Pa atvērtajām durvīm, vezdama mazbērnus, ienāk viņa. Melnēs drēbēs, sīka. Mazliet uzkrāsojusies un uzlikusi sen no modes izgājušu cepuri. Saveram vienā mirklī izgaist no prāta skaistie vārdi un zvēresti, it kā to nekad nebūtu bijis. Šīs nelielās, kustīgās sievietes priekšā viņš jūtas bezgala mazs un nožēlojams.

Tie mazbērni varēja būt mani, Savērs, smagi nopūties, gaužas. Viņš varēja būt tēvs. Tomēr ar vārdiem šeit nekas nav grozāms. Viņš jau tāpat bezgala daudz tos šķiedis. Ar vajadzību un bez vajadzības. Tagad viņš ar vārdiem atgaiņājas no vājuma, kas pēkšņi uznācis: nav taisnība, es ar vārdiem esmu izdarījis vairāk nekā citi ar zobenu vai lodēm. To nerunāju es, to pļāpā mans vecums! — viņš protestē. Ja vārds būtu tikai niecīgs puteklis, tas jau būtu pārplūdinājis visu mūsu planētu. Cilvēks noslāptu putekļos, tomēr nepārstātu runāt pa tukšo. Ai! . . . Tagad Rekštis runātu pavisam citādi, daudz vienkāršāk un atturīgāk. Savērs izstiepj roku un piemiedz acis. Ar kādu prieku viņš noglāstītu tiem galvas, bet pirksti atsitas pret šķirstu.

Mazbērni pirmie paiet garām, viņa — pēc tam. Jadvīga apstājas un noliek vairākus ziedus. Viņa skatās uz Saveru tādām pašām laipnām acīm un sērīgi smīn. Nē, viņa pietvīkusi, viņa raud /un stāv priekšā, sažņaugusi dūres. Viņa ir lepna, nelaimīga un nesaprasta kā visas neskartās.

— Nu kāpēc? — viņa saka, Savēra vārdu aizvainota. — Kāpēc tu nemīli mani? Neko vairāk es taču nelūdzu.

— Tu nesaprati mani.

— Vai tiešam es neesmu tā cienīga?

— Tu esi brīnišķīga. Es neesmu tavas mīlestības cienīgs. Es neko citu nevaru tev dot, tikai postu un nelaimi. Pagrīde, vajāšanas, apcietināšanas. Katru dienu risks, katru dienu kā pa ieplaisājušu ledu . . . Esmu pārāk tālu aizgājis, tai varētu visu apmainīt pret mierīgu dzīvi. Es mīlu tevi, tālab arī gribu, lai tu būtu laimīgāka nekā es.

— Bez tevis, Saver, es vairs nespēšu izprast laimi.

— Tu vēl esi jauna, tu daudz ko nesaproti.

— Tie ir tukši vārdi. Ak dievs, kā tu esi iemīlējies sevī un skaistajos, bet saltajos vārdos! Kā tu vari mīlēt visus un nevienu konkrēti? Kā tu vari uzupurēties visu dēļ un nepieņemt upuri no viena? Tā taču ir slimība. Es šaubos vai tu varēsi citus darīt laimīgus, pats nekad nepieredzējis laimi?

— Mana personiskā laime tādā gigantiskā tīņā neko nenozīmē. Es nevēlos, lai tev visu mūžu būtu jāšķendējas, ka esi nelaikā sastapusi mani.

— Es tevi nesastapu, es pati atnācu.

Jā, viņa atnāca. Nelūgta un neaģitēta. Viņi maz pazina viens otru. Biedri vairījās no viņas, bet Savērs — pat nobijās. Viņš bija formā tērpies absolvents, bet viņa — ar lentēm greznojusies ģimnāziste baltā priekšautā. Viņa arvien ļoti pieklājīgi sasveicinājās ar Saveru, bet viņš neko neredzēja sev apkārt. Dienu un nakti rija aizliegto literatūru un apmeklēja aizliegtas sapulces. Viņš slepus rakstīja dzejoļus, bet viņai patika dzeju runāt. Visbiežāk Ļermon-tovu un retumis Maironi. Kādā vakarēšanas reizē viņa tā savādi pasmaidīja, paskatījusies uz Savēra pusi, un sacīja:

— Un, jūsu lūgta, nolasīšu vēl kādu ekspromtu, kas ierakstīts manā dzejas albumā. — Viņa ilgi staigā pa paaugstinājuma malu, it kā mēģinādama atvairīties no aplausiem vai negaidīti uznākušām skumjām, kaut ko domā un beidzot saņemas:

Manas domas —

Jauna laikmeta lādiņš,

Mana dziesma —

Revolūcijas šāviņš!

Uz visu, kas vecs,

Kas jau sašķiebies greizi,

Kas jau nodzīvojis! . ..

Uz visu, biedri, uz reizi!

Par to viņu izslēdza no ģimnāzijas. Skolnieki dievināji vmu. Aizkustinātais Savērs ielas vidū noskūpstīja viņai rokas.

— No kurienes tu izrāvi to dzejoli? — viņš mazliet izlikās.

— Jūs taču nerakstāt sev, vai ne? — Viņa skatās Saverā droši un atklāti.

— Nerakstu sev.

— Tātad tas nokļuva pie tiem, kam bija veltīts, —* viņa nebēdnīgi saka un smaida.

Savērs samulst:

— Varbūt ne gluži.. •

— Vai jūs nožēlojat?

— Nē.

— Jūs baidāties?

— Nekādā ziņā! Bet es domāju ...

— Ka jūsu dzejoji diezin vai varētu kādam patikt?

— Jā, — viņš sameloja.

— Kam tad jūs rakstāt?

— Redzat, tas nav tikai dzejolis, tas ir vārsmots aicinājums, tā ir darbības programma.

Viņš vairāk nekā neatceras, lai gan visu cauru dienu runāja bez apstājas. Viņi klaiņoja pa pilsētas nomali, skaitīja dzejojus, filozofēja un strīdējās, bet pēc tam slepus skūpstījās, kaunēdamies viens no otra, it kā nevis cilvēki, bet visas pilsētas ļaunās mēļotajās būtu vērojušas viņu tuvināšanos.

Pēc dažām tādām tikšanās reizēm biedri sāka vairīties no Savēra. Kad Savērs viņus iztaujāja, tie stūrgalvīgi klusēja. Vairākas sapulces notika bez viņa, un bez viņa iznāca pirmais slepenais laikraksts.

— Ko ļaunu esmu jums nodarījis? — viņš uztraucās. — Viņa taču pati atnāca, mums nav tiesību atstumt viņu.

Un atkal viņš nc*ko neatceras, pat negrib atcerēties. Sāpes ar nežēlīgu roku izsvītrojušas visu un atstājušas tikai viņu, pietvīkušu un raudošu:

— Nu kāpēc?... Kāpēc tu nemīli mani?

— Es tev sacīju.

— Es nekad tevi netraucēšu. Palīdzēšu tev. No visas sirds. Vai tad es nedrīkstu, vai tad jums vieniem ir tiesības? ...

— Es nekad to neesmu sacījis.

— Tu pats taču rakstīji: lai cik cilvēkam kalpotu, lai cik viņam lišķētu, viņš bija un paliks nekas, ja viņam neļausi domāt un šaubīties.

— Mūsu kļūdas pārāk dārgi var maksāt citiem.

— Es nelūdzu, lai tu mani mīlētu kā savus biedrus, tas man nav vajadzīgs. Katra pārmērība ved pie grēka . . .

Nē, viņa to neteica. Viņa stāvēja nosarkusi un raudāja:

— Nu kāpēc? Kāpēc tu nemīli mani? Vai tikai tāpēc, ka mans tēvs ir žandarms?

— Tev jāsaprot mani.

— To es nekad nesapratīšu. Vai tu domā, ka es jeb mūsu bērni kādreiz varētu kļūt par šķērsli ceļā uz tavu mērķi vai par ienaidniekiem?

— Dārgā . . .

— Pietiks. — Viņa noslaucīja asaras. — Tevis dēļ es varu izdarīt visu, tikai ne pazemoties.

Un viņa aiziet. Nē, viņa vēl stāv iepretim, nolikusi pie znota šķirsta vairākus ziedus, un simttūkstošo reizi jautā:

— Nu kāpēc? Kāpēc tu nemīlēji mani?

Savērs neko nevar atbildēt. Viņa sirdī rodas kaut kāds bezjēdzīgs tukšums, ko viņš necieš, ar ko nevar samierināties, tomēr tik un tā paliek pie sava.

Pirmo reizi viņš šo briesmīgo nelaimi izjuta, sēdēdams Mintautu komandantūrā. Jauns ķeizara virsnieks, kurš sacīja, ka Lietuvu mīlot vairāk nekā Savērs, patīksminājās par viņa lielisko vācu izrunu, par labi audzināta cilvēka manierēm un pabeidza vairākas dienas ilgušo pratināšanu:

— Kaut arī esmu pret jums ļoti labvēlīgi noskaņots, būšu spiests jūs nošaut. Tāda ir pavēle. Varbūt jūs kaut ko vēlaties pateikt tuviniekiem?

— Neko.

— Ļoti žēl. — Viņš noplātīja rokas. — Tādi ir šā kara likumi. — Un, izsaucis dežurantu, lika pagalmā nostādīt zaldātus.

Savērs sēdēja viņa priekšā un mēģināja smaidīt.

Arī šim vācietim taču ir savs dievs, Rekšta apziņā tad pirmo reizi uzplaiksnīja tāda dīvaina doma. Briesmīgs, nežēlīgs dievs, kurš attaisno visas viņa un viņa draugu nelietības, kurš padara viņus visvarenus un nemaldīgus. Karš ir karš — tā ir visa viņa lūgšana, visa gudrība un mērķis.

Saveru tomēr atbrīvoja. Lai cik stingras bija visas instrukcijas un noteikumi, viņu, komunistu, kurš no Krievijas bija ieradies Mintautos organizēt strādnieku varu, kara komandants Heinrihs Bulke elegantos atsperratos aizveda pie sava apriņķa robežām un sacīja:

— Kaut arī es esmu ļoti tāls prūsis, Severin, tomēr citu reizi mums Mintautos labāk nesastapties: otrreiz tie paši aizbildņi jums var nepalīdzēt.

Un tikai pēc daudziem gadiem, nejauši uzzinājis Bulkes neparastās labsirdības iemeslu un cenu, Rekštis apstulba un jutās apzagts. Viņš zaudēja jebkādas tiesības uz tik ilgi loloto un sev iegalvoto mocekļa oreolu. Visu pametis, viņš nekavējoties aizbrauca uz Mintautiem un iegāja nelielā, bet visai mājīgā dzīvoklī. Sākumā viņš bija domājis viņas priekšā mesties uz ceļiem un bučot kājas. Pēcāk gribēja lūgt piedošanu. Bija iecerējis vēl kaut ko, bet iegājis tikai neveikli nolika uz galda šampanieti un konfektes, tad pret paša gribu sāka murmināt:

— Kā tu iedrošinājies?...

— Nu ko jūs, Saver, lūdzu, sēdieties . .. Mēs tik daudz gadu neesam redzējušies!

Viņš apsēdās.

Viņa skraidīja pa istabām kā jaunlaulātā, klaudzināja skapīšu durvis, sanesa cienastus, degvīnu, albumus, it kā visu mūžu neko citu nebūtu darījusi kā gaidījusi šo brīdi.

— Nu kāpēc jūs tā skatāties, Saver? Uzkodiet!

Viņš ēda.

Viņa Savēra priekšā šķirstīja ģimenes albumus un stāstīja:

— Henriks izrādījās ļoti godīgs, labi audzināts vīrs un džentlmenis. Kad viņa armijā pajuka militārā disciplīna, viņš aizsvieda mundieri un ar manu tēvu Mintautu tuvumā nodibināja linu apstrādes fabriciņu. Viņš bija diplomēts tek-stilinžeriieris, bet tēvam bija nelieli ietaupījumi. Pēc viņu nāves fabriciņa bankrotēja, es visu izpārdevu, nomaksāju parādus un sāku strādāt par skolotāju. Audzināju bērnus. Sākās karš. Re, tas vidējais — Vītauts, tu pazīsti viņu, viņš strādā Mintautos par sekretāru. Vecākais — Ķēsts, arhitekts, laureāts. Živile — skolotāja, bet visjaunākais — Jaunus, darbojas kinostudijā. Visi precējušies. Audzinu sešus mazbērnus.

—- Bet kā viņš, vācietis? ...

Jadviga nodūra galvu, pietvīka, kā toreiz, runādama viņa dzejoli, un, bieži samirkšķinājusi acis, pagaidīja, kamēr pāries pēkšņi uznākušais žēlums.

— Ai, nē! . . . Viņš nejuta naidu pret lietuvisko. Viņš taču bija prūsis. Turklāt ļoti mīlēja mani. Varbūt drusku dīvaini, prūsiski, tomēr ārkārtīgi sirsnīgi un arvien centās izpildīt katru manu vēlēšanos. Arī viņa vecāki bija progresīvi cilvēki. Viņus piespieda atstāt Vāciju. Henriks tāpat ne visai noskaitās, kad policija kopā ar citiem komjauniešiem apcietināja arī mūsu dēlu. Viņš pat pajokoja: labāk zaudēt dēlu nekā iegūt vē! vienu fīreru.

— Nu un kā tu?. . . Kā tu iedrošinājies manis dēļ, viņu pavisam nemīlēdama?...

— Tu, Saver, neko nedzer.

Viņš izdzēra uz Jadvīgas veselību.

— Kā tev izdevās izaudzināt tādus bērnus?

— Es ļoti mīlēju viņus. — Jadvīga vēl vairāk pietvīka un piegāja pie viņa. Gribēja uzlikt roku viņam uz galvas, tomēr atturējās. — Es atcerējos tevi kā paraugu. Un tā epizode astoņpadsmitajā gadā lai ir mazs mūsu noslēpums. Man vajadzēja izglābt tevi. Tas bija mans vienīgais notei-kūms Henrikam. Pat bērni to nesaprot un reizēm kaitina mani: māmiņ, kā tu varēji apprecēties ar tādu pedantu? . . . Bet, kas bijis, — bijis, un tagad tu esi man mīļš un gaidīts ciemiņš. — Viņa no šā upura neiztaisīja nedz briesmīgu traģēdiju, nedz farsu. — Tā, šķiet, vajadzēja. — Jadvīga skatījās ar jaunām, priecīgām acīm un klusi slaucīja sīkas, stipri aizkavējušās laimes asaras.

Savērs neiedrošinājās nedz pateikties, nedz kaut ko jautāt. Sēdēdams blakus Jadvīgai, viņš jutās ārkārtīgi niecīgs un mazs. Bet sirdī radies tukšums pārvērtās sāpīgā audzējā, kurš katru dienu atgādināja sevi un no kura tikt vaļā viņam vairs nebija ne vēlēšanās, ne laika.

— Sastopoties ar lielu uzupurēšanos, man arvien trūka liela cēluma, — viņš pateica pirmos vārdus, kas iešāvās prātā.

— Tev tā bija pārāk daudz, — Jadvīga nepiekrita.

— Kāpēc tad tā iznāca?

— Nezinu. Es gaidīju tevi mazliet agrāk, vēl pirms kara, kad tu Mintautos biji itin liels priekšnieks.

— Es neko nezināju par tevi, — viņam neatlika nekas cits kā samelot.

— Nevajag. — Viņa maigi noglāstīja Savēra roku un noslaucīja asaras. — Atstāsim to visu mūsu bērniem.

Viņš piecēlās un, neko vairs neteicis, aizbrauca uz mājām. Jadvīga nepavadīja viņu, tikai atsveicinādamās sacīja:

— Tu tā arī neko nepastāstīji par sevi . ..

Pēc aiziešanas pensijā viņš atkal atgriezās šeit. Retumis iegāja tajā zaļi krāsotajā namiņā, pašķirstīja albumus un atkal gāja prom. Bet reiz, nokļuvis ģimenes svētkos un ar trim liela auguma vīriem nostājies uzsmēķēt, Rekštis jutās tik nelaimīgs un nevienam nevajadzīgs radījums, ka jo steidzīgi aizkājoja uz mājām. Grūti saslima un tik tikko piecēlās no gultas.

Pēc šā notikuma viņš vairākkārt gribēja aizbraukt no Mintautiem, atstāt tos ar visām atmiņām, pat sakravāja ceļasomas, atdeva dzīvokļa orderi, bet apdomājies atkal uz vairākiem gadiem sodīja sevi ar šīm mocībām.

Viņš arī tagad nežēlo sevi, ar pēdējiem spēkiem spiež rokas pie bikšu vīlēm, tomēr trūkst gaisa. Krūtis sažņaudz briesmīgas sāpes. Pie viņa pieskrien kārtības uzturētāji, satver aiz padusēm un ved uz vēsu istabu. Saveram šķiet, ka mūzika jau spēlē viņam.

Mainās goda sardze.

Un tomēr izturēju! ... Uzplūst prieks. Tāda cilvēka prieks, kurš izpildījis pēdējo lielo darbu, pilsoņa pienākumu un atzinis savu vainu.

— Vajadzēja ar vilkt šurp to veci, — viņš dzird it niknu balsi, un tas viņam dod spēku.

— Vajadzēja, katrā ziņā vajadzēja!... Kā nu bez manis. — Saveram šķiet, ka viņš kliedz, tomēr neviens nedzird viņa bubināšanu. Viņš smaida un slauka aukstiem sviedriem norasojušo pieri. Spēki tikpat kā neatgriežas. Necilvēcīgi vārdzina nežēlīgā sēru mūzika. Viņam negaidīti iešaujas prātā, ka garastāvokļa uzlabošanai noderētu labs, skaļš maršs, revolucionāra dziesma un viņš vēl% pieceltos, vēl pasoļotu priekšgalā ar karogu ...

Laba mūzika. Smeldzīga. Šopēns.

Tikai vācieši tā prata ņirgāties par cilvēkiem: rudens, kails lauks, drupas, lietus un auksta piespiedu pirts. Uz ierakta staba skaļruņi spēlē un spēlē sēru maršus. Ik piecas minūtes mūzika apraujas un diktori kliedz:

— Uzvarošais reiha karaspēks jau ieņēmis Maskavu!

Pēc tam viņi sāka šķirot gūstekņus:

— Lietuvieši, soli uz priekšu!

— Poļi, marš no ierindas!

— Ukraiņi, soli atpakaļ!

Tikai krievus nekur nesauca.

Pēc tam atbrauca lauka virtuves. It garšīgi iesmaržojās pēc viras. Šī smarža gāza no kājām, tomēr Savērs nekur negāja. Viņš palika krievu vidū. To bija visvairāk. Viņu vidū vislabāk varēja slēpties, jo viņi bija pieraduši ciest. Viņi vēl nebija pieraduši uzvarēt, bet nebija arī pieraduši domāt, ka zaudējuši. Savērs palika ar viņiem un uzvarēja, bet pēcāk mājās ilgi un pacietīgi skaidroja savējiem, kāpēc viņš, atbildīgs darbinieks, gūstā palicis dzīvs.

Gluži to pašu, tikai caur dzeloņstieplēm, viņam pajautāja arī Pijus Kaross:

— Toleiķu skolotājs?! Vēl dzīvs?!

— Nekliedz! Vai dēlu meklē? — Savērs nodur acis.

— Pat nedomāju meklēt. Mājās audzināts. Kad plāni klāsies, tad uzsēdīsies tēvam uz kakla. Atbraucu pēc strādniekiem. Te, kā stāsta, par speķa gabalu varot dabūt arājus, kalējus, inženierus un pat profesorus.

— Var gan. Bet kam viņi tev? ... Vai muižu esi nopircis?

— Kā tev lai saka... Gan jā, gan nē. — Pijus gudri pamirkšķina. — Pats taču priekšlasījumā sacīji, ka darba-rokas radot vērtības. Man vajadzīgs Tads, kuram ir jēga par mašīnām, bet tev nav ko baidīties. Tevi neņemšu. Tu esi vājš strādnieks, turklāt katrs puišelis Mintautos pateiks, kas tu par putnu. Man būs zaudējumi, un tev — beigas. Kristīgie nepažēlos par biedrīšu darbiem. — Viņš steigšus pagrūž maizi zem svārku stūra un mudina: — Ņem. Lūdzējiem nedevu, bet tev — ar varu grūžu.

Savērs šaubās:

— Taču ne jau aiz mīlestības?

— Velns tevi zina! Dabūjis virsroku, otrreiz tik viegli nepiedosi?

— Paskatīsimies.

— Saki, kamēr vācietis pieļāvīgs, — vai savējos vēl ceri sagaidīt?

— Katrā ziņā.

— Tu esi pārliecināts vai runā tāpat vien, lepnības pēc?

— Galvu lieku ķīlā.

— Se vēl speķis, lai gan, taisnību sakot, es ne visai gaidu jūsējos. Tikai baidos, tālab arī cenšos otrreiz rteno-kaitināt. Tu taču nepiedotu?

— Nē.

— Redzi nu.

Sargzaldāts aizdzen viņu prom. Pijus salīkst zem maisa, tad pēkšņi pagriežas, pamāj ar cepuri un steigšus saka:

— Es neesmu redzējis tevi, un tu nepazīsti mani. Bet pielūko — ar pirmo kumosu aizrīsies, ja kaut kas šā vai tā. Arī Taduks ir uz tavas sirdsapziņas!

— Un tu — uz mūsu abu, — Rekštis atbild, bet Pijus nedzird. Viņa ratos virsnieks sasēdina gūstekņus, paraksta papīrus un liek vākties prom.

Savērs vēl tagad jūtas par to atbildīgs. Par visu. Tāpēc viņš sev jautā: kāpēc esmu palicis dzīvs? Kāpēc, nokļuvis angļu zonā, atkal cietu badu, ņirgāšanos un rāvos uz mājam? Un kāpēc, atgriezies dzimtenē, turēts aizdomās, iedams caur pārbaudēm, paliku neiedragāts? Kāpēc?... Viņš tik tikko spēj atgūt elpu, tomēr ieskrējusies doma neapstājas: cik laimīgi bija cilvēki, kad viņi ceļoja uz Delfiem un jautāja orākulam, kas būs rīt, kas notiks parīt, kā viņiem vajadzēs dzīvot pēc desmit gadiem ...

Un orākuls lēma viņu dzīvi.

Tagad liktenis atrodas cilvēku rokās. Viņi paši to kaldina, kā prot un spēj. Viņi lemj arī citu likteņus. Par savu nākotni viņiem vairs nav laika padomāt. Tagad viņi orākulam jautātu, ko darījuši vakar, aizvakar, pirms dienas vai gada. Viņi skatās apkārt un jautā:

— Tā bija vai nebija?

Nē, orākuls zina: bez pagātnes mācības — nākotne blēņas vien ir. Tāpēc turas pie vakardienas. Bez tās nevar spert ne soli. Arī cilvēki nav muļķi, viņi saprot: pareģodams neatbildi ne par ko, bet pagātnes kļūdas vēsture nepiedod. Ja esi pielicis roku — tad atbildi. Tāpēc tagad nesalīdzināmi vieglāk pateikt, kas būs, nekā to, kas bijis. Tomēr Savērs nebaidās arī no šīs atbildības. Viņš sēž, saņēmis rokas, un arvien vēl domā: es mācīju mazus neprašas un meklēju gudrību, kas noderīga visiem, viņš rāj sevi, bet izrādās — tādas gudrības nav. Un varbūt tāpēc cilvēks ir tik skaists. Taču, jods rāvis, reiz viņi jāapvieno kopīgam mērķim, uz kuru katrs varētu iet ar savu gudrību. Tā vārdā vērts uzupurēties. Pat nepieciešams. Cilvēkiem var atdot visu, tas nevienam nav aizliegts. Viņiem var upurēt visu, tikai ne citu cilvēku.

— Nu, kāpēc tu stāvi? — viņš, neatvēris acis, saka Alsim. — Labāk aizej pie viņas un nekad nedomā, ka esi visnelaimīgākais. — Savērs nogaida, kamēr apklusīs soļi, un pats pieceļas no ērta, tikai sēdēšanai piemērota krēsla.

Uz ielas Saveru sagaida pūlis. Cilvēku vidū viņam ir labi. Piegājis pie milzīgas ēkas, viņš paceļ galvu un uzsmaida strādniekiem, ar kuriem mūri kā liptin aplipuši. Ja mēs tā uzreiz būtu varējuši pacelt Piju un citus viņam līdzīgos uz tādām sastatnēm! . . . Dzīves pieredze neļauj dusmoties, raugoties citu kļūdās. Arī savu bijis atliku likām. Un muļķīgi būtu domāt, ka kādreiz to nebūs.

Nekļūdīgi ir tikai mirušie.

Savērs nopūšas un pamēj strādniekiem.

— Hei, vectētiņ, pakāpies pie mums! — iesaucas kāds draiskulis. — Te vairāk saules!

Labi būtu, Rekštis domā, bet reibst galva. Balti mākonīši stāv uz vietas, tikai augstais mūris pamazām sāk svērties un svērties .. . Viņš, iepletis kājas, stāv uz ietves un tausta sirdi .. . Tad atspiežas pret koku un bez dusmām padraud klaigātājam.

Debesis nav domātas viņam.

Pelēkā zemes krāsa drusku nomierina, un spēki atgriežas. Viņš palēnām sāk kustēties. Novecojis, pierimis, taču ne vārgs un ne vājš, tikai Tads, kāds kļuvis astoņdesmit četros gados, kas nav bijuši diez cik garlaicīgi.

Savērs iet un priecājas, ka arī zeme vēl nav domāta viņam, kamēr galvā iezibas kaut viena skaidrāka doma.

GRĒKS UN KĀRDINĀJUMS

nO T. KAROSA DIENASGRĀMATAS

Kad Grudskienei pa telefonu paziņoja, ka miris viņas vira draugs Tāds Kaross, viņa ar plaukstu aizspieda mikrofonu un sacīja:

— Ja tā nav provokācija, ko lai viņam atbildu?

Pateicies par paziņojumu, — ' Grudskis elsa gultā. — Vari arī pakniksēt. — Bet viņa acu priekšā pacēlās bāls

un sapinkojies Tads. Giršs kasām kājām pieskrēja pie aparāta un satvēra klausuli. — Vai jūs esat pārliecināts? . . . VtJ visu redzējāt savām acīm?... Vai vismaz paņēmāt roku un pārbaudījāt pulsu? . . .

— Ar tādām lietām nejoko, biedri redaktor. Ceru, ka zināt, kas ar jums runā?

— Bez šaubām, biedri Butrim, bez šaubām. Bet kāpēc jūs zvanāt man?

— Jūs taču bijāt nešķirami draugi. Bez tam es vēlētos, lai daļu rūpju uzņemtos redakcija.

Tātad viņš vēl neko nezina, Giršs nodomāja un steidzīgi atbildēja:

— Es tūlīt aizskriešu un visu nokārtošu: gan nekrologu, gan telpas un mūziku. Tikai neuztraucieties. — Viņš nolika klausuli un skaļi prātoja: — Klausies, Riva, Butrims, gribēdams atbrīvot cilvēku no muļķīgas domas, dauza viņam ar dūri pa galvu un no sirds brīnās, kāpēc tā ielien vēl dziļāk. Piemini manus vārdus, viņš tālu tiks.

— Es sen tev sacīju, — sieva klusi iejaucās.

— Ko tu sacīji, ko tu varēji sacīt? . . . Varbūt tu zināji, ka Tads mirs? Varbūt zināji, ka piezvanīs Butrims? Ko tu vispār zini? — Grudskis aizsvilās.

— Man apnicis, Girš, tev atkārtot: ja tu gribi pateikt savu viedokli, nekad nerunā pirmais, — Reveka, nepaceldama balsi, atbildēja.

— Nē! — Redaktors satvēra galvu. — Tu, kā redzams, nekad vairs nerimsies, kamēr nepataisīsi mani līdzīgu sev. — Viņš norija vairākas tabletes un iešņukstējās: — Tikai es nesaprotu, kā tu pēc tam varēsi dzīvot ar tādu biedēkli?

— Mīļais, es gribu, lai tu atkal būtu tu pats. Nav jau katrā ziņā jārij tabletes pret galvas sāpēm, ja gribi pierādīt, ka to vēl nēsā uz pleciem, — sieva atkal cirta pretī.

— Riva, — Grudskis brīdināja viņu, zīmīgi paraudzījies uz zemē nosviesto no klūgām pīto putekļu sitamo. — Tu dabūsi!

— Kliedz, kliedz, — sieva it nemaz nebaidījās. — Tu nevienam neļauj prātīgi runāt, tad arī pašam mazāk būs jādomā.

— Tu esi fūrija!

— Un tu — Kolumbs. Tu vēl nekad savos rakstos neesi notēlojis tādu sievieti.

Nebija jēgas strīdēties. Tāpēc viņš apģērbās un steidzīgi aizskrēja uz darbu.

Visu nokārtojis, Grudskis klusi apsēdās ērtā kaktiņā un, ieraudzījis, ka iet paziņas, minēja:

«Viņi zina vai nezina? Acīmredzot zina. Bet kāpēc tad viņi sniedz roku?.. . Nezina. Kālab viņi klusē, kālab nerunā? Zina, tāpēc arī sačukstas, uzmanīgi blenzdami uz mani. Droši vien nezina. Bet kāpēc tad Alsis man pamirkšķināja gluži kā sazvērnieks? . ..»

Tāda divkosība un neauglīgi pūliņi uzminēt biedru domas, tāda ieilgusi nenoteiktība Giršu tiktāl nomocīja, ka viņam no tiesas sacēlās temperatūra un acīs sāka ņirbēt.

Man taču vienalga, viņš mēģināja pārliecināt sevi. Tikai žēl Tada. Un ja nu viņš vēl nepateica? Un ja Rivu nelaidīs prom? ... Taču tik un tā būs jādzīvo un jāstrādā, būs jātiekas ar visiem un jāsniedz roka... Bez Tada tas nebūs iespējams. Ieraudzījis Butrimu, viņš nenocietās:

— Biedri Vītaut, es vēlētos... — Viņš pielēca kājās savā kaktā, un daudz netrūka, ka būtu izkratījis tam savas sāpes un šaubas, taču pēdējā mirklī atturējās un pateica pirmo nejēdzību, kas pagadījās: — Es nevēlētos stāvēt priekšā, — viņš palūdza un juta, ka tas neparko nepiekritīs.

— Nu ko jūs, biedri redaktor! ... Pēc kā tas izskatīsies, ja pirmais stāvēs īla? Viņš visu aizsegs. Domāju, ka tajās piecās minūtēs jums nekas briesmīgs neatgadīsies.

Viņš man māca pacietību, Giršs laipni pasmaidīja un tūlīt piekrita:

— Ja priekšā, tad priekšā, vai nav vienalga.

— Es saku to pašu, — prokurors pakaitināja viņu. — Prātnieku pat kalns neaizsegs.

Tos komplimentus viņš man bārsta par pēdējo rakstu, Grudskis domāja un nesteigdamies aizsoļoja pakaļ Rekštim. Durvīs brīdi apstājās un, paņēmis prokuroru zem rokas, nodomāja: «Tagad nedrīkst naidoties ar viņu,» — pēc tam sacīja:

— Mēs norunājām, ka pēc kādas nedēļas vai divām publicēsim jūsu rakstu, kurā jūs varēsiet rakstīt par prokuratūru, ko vien vēlēsieties.

— Neko teikt: jūs šaustīsiet mūs, bet mēs paši sev dziedāsim slavas dziesmas. Ārkārtīgi oriģināli.

— Kā vēlaties.

— Vai veco brāķi atsauksiet?

Grudskim iešāvās prātā, ka pēc pāris dienām viņš ar Mīkoiu varēs aprunāties daudz atklātāk un draudzīgāk, tomēr nenodeva sevi, tikai uzsita prokuroram uz pleca un sacīja:

— Uz presi un sievu nedrīkst dusmoties,

Goda sardze nolīdzinājās, pavērās apkārt un sastinga. Tikai stāvētāju domas nevarēja norimt.

Kaut kā neomulīgi stāvēt ar muguru pret biedriem un neredzēt šķirstu, Grudskis domāja, vērodams, kā garām iet cilvēki. Un tā mūzikai .. . Rībina pie pašām ausīm. Kā redzams, mani skribenti skaļruni paslēpuši aiz portreta. Es taču sacīju: klusu, puiši, noregulējiet pavisam klusu, lai skanētu kā no zemes apakšas, bet viņi aizbāzuši aiz portreta. Turklāt vēl kāda! Idioti! Iespējams, ka rīt Butrims aicinās mani sniegt paskaidrojumus. Vai tad arī šeit jāmāca, lai sēru mūzika negaudotu kā tirgus skaļrunis no pulksten sešiem rītā līdz divpadsmitiem naktī, pēc Kristus kodeksa? . . .

Kam pieder šis teiciens? Rekštim vai Tadam? Droši vien vecajam tūļam. Un atraduši ar ko mani likt pārī! . . . Acīmredzot kaut ko uzošņājuši. Bet no kurienes? Zināja taču tikai Tads, es un Riva. Bet kāpēc tas vecais burkšķ? Atradies pravietis, lai gan prāta viņam pietiktu vēl vairākiem mūžiem. Tadam bija vajadzīgs stingrs vairākums, tāpēc arī pievāca to bērna prātā nonākušo veci rokas cilāšanai. Nelaiķim patika pieminekļi. Visiespaidīgākie. Būtu ļāvuši tam sencim atpūsties, pasaudzētu viņa veselību. Kāds labums no tā būtu pēctečiem? Cēls vecis, viscaur balts un zina skaistas pasaķevs par savu nemierīgo pagātni, Staigātu pa skolām, bet nē, tie funkcionāri vēl arī goda sardzē moka cilvēku.

Vecis stāv, pakaļu atšiepis, un smīdina cilvēkus, klanīdamies kā parādē . .. Izsmiekls!

Nelāgā vietā esmu nostājies. Ila tagad man skatās taisni pakausī. Es viņa skatienu jūtu labāk nekā jupitera gaismu. Urbj kā ar urbi. Varu saderēt, ka vēro un nolād. Arī es tā darītu, ja ar lāstiem varētu kaut ko grozīt. Ticēt vārda spēkam — Alša aicinājums. Tas romantiķis, kurš šauda ar rādītājiem, arvien piemirst, ka tagad nav divdesmitā gadsimta sākums, bet beigas un daudzas patiesības tiek nēsātas nevis sirdīs, bet portfeļos.

Tagad viņš ir populārs rakstnieks, bet kas viņam pavēra ceļu? Kas viņu literatūras teorijā vadāja aiz rokas, kas laboja un publicēja pirmos darbus?... Toties tagad viņš par katru nokritizētu noveli, ja vien spētu, pārkostu man rīkli. Lai gan, taisnību sakot, viņš raksta pieklājīgi. Un, ja arī turpmāk tā ies, viņu sabojās lepnība, viņš zaudēs sajēgu un veselīgas atlases izjūtu. Tāpēc es neļaušu viņam pārāk augstu pacelties. Viņa paša labā. No neveiksmēm norūdās ne tikai raksturs, bet rodas arī lieliska jaunrade. Turklāt labās mājās jābūt tikai vienai galvai. Kāpēc tāda greznība — divi butrimi vai divi Alši? Tā sakot, divas galvas — labi, bet viena — vēl labāk. Tagad lai viņi dala varu savā starpā. Man tā nav vajadzīga. Iedams visiem nopakaļ, taku neiemīsi.

Grudski traucēja pūlis, bet viņa priekšā cilvēki gāja un gāja. Zāle pildījās. Taka gājējiem arvien vairāk sašaurinājās. Pastumtie apmeklētāji reizēm pieskārās viņa piedurknei, sāniem vai aizķēra sēru lenti.

Viņš nevarēja ciest grūstīšanos. Katrs pieskāriens viņu sapurināja līdzīgi elektriskai strāvai, jo viņa dzīves nejaukākās atmiņas saistījās ar stumdīšanos un nekaunīgām sejām. Viņš atceras, kā zvēriski purni dauzīja viņa tēva kroga logus un kā tie paši bezdomu purni viņu ģimeni dzina uz geto.

Viņš baidās no pūļa, taču tagad, kā par spīti, viņu nostādīja tā priekšā.

Cilvēki iet, ziņkārām acīm apskata viņu, it kā viņš stāvētu nevis goda sardzē, bet aiz restēm vai stipri apgaismotā cirka arēnā.

Un tās sāpju pilnās, līdzjūtības pilnās acisl Šausmas...

Nolādētā līdzjūtība, Giršs, Moišes un Rahiles dēls, domā. Viena lieta — kaut kur ieslēgties un visu no tālienes mierīgi pārdomāt, un cita — strīdēties pašam ar sevi, nemanot, ka tevi pastāvīgi stumda.

Man jākoncentrējas un katrā ziņā jāatrod kāds līdzeklis, ar kuru es uzreiz varētu pieteikt šahu gan Butrimam, gan Rivai. Nez ir Tads līdzeklis vai nav? Droši vien ir, tikai nedrīkstu steigties. Jānogaida. Tad atrisinājums radīsies pats no sevis. Bet nav laika. Manā stāvoklī tagad vislabākais

būtu simultānspēle un zaudējums visiem. Lai priecājas. Taču kā pieteikt šahu sev?

Kaross nomira mazliet par vēlu. Ja tas būtu noticis vismaz pirms gada, viņš būtu vēl lielāks, tagad viņa vietā paliks tikai mazs labojums pavēlē. Izrādās, arī ikdiena ir briesmīgs karš, kurā krīt visstiprākie vīri.

Un ne Kaross vien — daudzi mirst par vēlu. Dīvaini skan bībeles gudrība:

— Nomirsti laikā!

Cik nežēlīga un reizē arī pareiza teorija: katram, kurš grib palikt cienījams nākamajām paaudzēm, laikā jāatsakās no goda. Ja viņš grib būt nemirstīgs, jānomirst viņam paredzētajā laikā: nekādā gadījumā par agru vai par vēlu.

Cik neparasta tāda māksla! Lai to izprastu, nepieciešams praktisks un konsekvents prāts. Pat laupītājam jāapjēdz, ka viņa aroda 'vislielākais tikums ir laikā izgaist. Bet daudzi šīs pasaules gudrie to nesaprot vai negrib saprast.

Mans vectēvs no tēva puses mēdza sacīt, ka visi diženie cilvēki ir savu tautiešu dzinēji, bet visi prātnieki kalpo viņu elku dievībai, tikai ne patiesībai. Un tāpēc viņi neieredz brīvu, ar aizspriedumiem neierobežotu cilvēka garu. Viņi baidās no meklējumiem un revolūcijām, no brīvas domas un jauninājumiem — tie reti kad saskan ar viņu pravietojumiem — un labprāt nevalkā nedz formas tērpu, nedz važas.

Bet mans vectēvs no mātes puses bija rabīns un ticēja ne tikai autoritātēm, bet arī katram talmuda vārdam. Viņš mēdza to citēt, kur vajag un kur nevajag:

— Un izklīdinās tevi dievs visās tautās, no vienas zemes malas līdz otrai, un tu kalposi tur citiem koka un akmens dieviem, kurus nepazini ne tu, ne tavi vecāki ...

Un tas viss par mūsu grēkiem, kuriem nekad nav gala.

Kāda muļķība runāt par dzīvi kā par savu briesmīgāko ienaidnieku, tomēr tik un tā tas jāsagaida apbruņotam līdz zobiem.

Un atkal viņam garām virzās līdzjūtības un sāpju pilnas acis, un atkal, skatīdamies tajās, Giršs aizmirst sēru mūziku, aizmirst pienākumus un paliek viens ar savām domām.

Cik ātri tās acis var pārvērsties zvērībā, dusmās un atriebē kvēlojošas. Kas tās iededzina un kas apdzēš? Kur ir tas atpestījošais vidusceļš, tas līdzsvars un brīnumainais

balzams, kas vada tik strauju cilvēku pārvēršanos, ko veselais saprāts nevar attaisnot? Ja nav zāļu, jābūt vārdam. Mierinošam un ietekmīgam. Un, manuprāt, visērtāk to meklēt tagad, klusuma un koncentrēšanās brīdī.

Lai vadītu cilvēkus, ar talantu vien nepietiek. Bet kam nav šīs dieva dāvanas, tas talantu bieži vien uzskata par nelabojamu netikumu vai nekaunīgu izaicinājumu ieražai un ienaidnieku nostabilizētam miera stāvoklim. Tāpēc, mīļais Ķēst, nedrīkst pārāk dižoties ar šo zemes uguni, kamēr pie tās nav pieradināti citi cilvēki. Tas ir bīstami. Un vispirms — tev pašam. Bez tam nav pieklājīgi tīksmināties par savu veselību kroplu cilvēku vidū. Lai saprastu šo pa-tiesfbu, bez talanta vēl vajadzīgs arī tam atbilstošs prāts, jo cilvēks arvien ir labāks, nekā viņam pašam liekas, un daudz sliktāks, nekā citi grib viņu redzēt. Un grozies, kā gribi, tik un tā talantam talkā būs jānāk kritiķim un redaktoram, kurš precīzi jūt tās pašas dabas diktēto atšķirību starp jūtām un prātu, arī ceļus, kā to saīsināt. Grudskis nekad pārāk augstu nevērtēja savus spēkus, un tāpēc viņam bija ļoti nepatīkami, ja tā atgadījās citiem. Viņš reizēm apskauda Alsi viņā apslēptās stihijas dēļ, tās svētlaimīgās aizmāršības un iedvesmojošās atklājēja laimes dēj, kādu Alsis juta, pirmo reizi pieskāries svešam priekšmetam vai cilvēkam. Grudskis tīksminājās un niknojās, lasīja darbu vairākas reizes, kamēr viņam uznāca vēlēšanās pacelties kopā ar Alsi vai tuvināt viņu zemei. Un Giršs pārāk neuztraucās, ja iztēles ierobežotie spārni nespēja pacelt viņu līdz reibinošiem augstumiem, kas Alsim bija ierasti; viņš pārāk negremzās un nenolaida rokas, ja reizēm vispār nespēja atrauties no zemes. Ņemdams talkā zināšanas un loģiskus apsvērumus, viņš nekavējoties konstruēja tam lidojumam līdzvērtīgus torņus vai varenu optiku, kas spēj no vēl lielāka augstuma vērot visas drauga pacelšanās un kritienus, spēj atsegt katru kļūdu un fiksēt katri’ sasniegumu. Un, tikai steigdamies vai nespēdams savaldīt vareno zinātnisko aparatūru, viņš reizēm ar saviem rakstiem pa-paukšķināja uz Ķēstu. Bet Giršs nekad nav domājis un nedomā viņu sašaut. Ar šo troksni viņš tikai pievērš drauga uzmanību, spiež viņu domāt, jo labi jūt, ka bez kolēģa lidojuma, kas elpu ņem ciet, tāpat kā bez enerģijas avota viņš pats nekad nebūtu iededzies. Tikai pateicotais šai svētlaimīgajai stihijai, arī radušies viņa labākie raksti. Viņš lepojas ar tiem un nekad neaizmirst, kam par tiem jāsaka paldies. Jā, mīļais Ķēstuk, ja tu gribi iemantot jo vairāk ienaid-

nieku, tad pacenties visiem būt tikai labs, un tie tev radīsies, jo ar varu uzspiesta labestība, tāpat kā naids, vēl nekad nav kalpojuši mīlestībai.

Cik reti esmu redzējis draudzības un mīlestības pārpilnas acis. No manis tās slēpa karš, pēckara laiks un vēl velns zina kāda nagata. Drīz apritēs jau trīsdesmit gadu kopš tiem slaktiņiem, bet es eju pa ielu un dzirdu, kā māte biedē savu mazo meitiņu:

— Rasiņ, neņem, žīds noķers!

Apstājos un pajautāju:

— Kāpēc es?.. . Kāpēc ne vācietis vai fašists?

— Kā lai es zinu? — Viņa samulsusi parausta plecus. — Tā mani biedēja māte. — Viņa smejas, smaida, viņas acis ir labas. Tajās nav jaunuma ne pret mani, ne pret kādu citu. Tās ir dzidras un zilas. Taču viņu mācījusi māte, tāpēc ar viņas lūpām runā nejauks ieradums.

Bet kur te mana vaina? Arī mūs tvarstīja niknāk nekā suņus, bet viņa to neatceras.

Dīvaini ir cilvēki.

Krustneši simtiem gadu dedzināja un ķēra lietuviešu bērnus, lai izaudzinājuši pārvērstu viņus par tādiem pašiem laupītājiem un slepkavām. Viņi iznīcināja suduviešus, izslaktēja prūšus, uz pusi izretināja žemaišus un kuršus, divos pasaules karos tik daudz asiņu nolaida lietuviešiem, bet tie visu jau tikpat kā aizmirsuši.

Cara satrapi veselus ciemus aizsūtīja trimdā uz Sibīriju, iznīcināja inteliģenci, aizliedza dzimto valodu un, savus melnos darbus slēpdami, sacerēja pasakas, ka nevis viņi, bet mēs sūcot kristīgo cilvēku asinis un ķerot viņu mazos bērnus.

Cilvēki noticēja viņiem, bet man — ne, jo viņiem bija lieliski advokāti: baznīca un tumsonība. Un viņu pastāvīgie meli ar laiku pārliecināja cilvēkus.

Bet ko sliktu esmu nodarījis tai sievietei? Neko. Karoju kā visi, tikai nelielījos. Tadam, kā redzams, taisnība: labāk slikts spriedums nekā nekāda sprieduma. Pirmo reizi arī es pasteidzos. Paklausīju Rivai, viņas vietā izpildīju tos nelāgos dokumentus un neiedrošinos aizsūtīt. Izrādās, arī šeit darbojas kaut kāda nolādēta likteņa hipnoze: varde kurkst, acis no bailēm izvalbītas, tomēr tik un tā pati lien zalktim rīklē. Kas nekait Alsim . .. Lidinoties padebešos, rāpu|i nav bīstami. Toties es, zemes tārps, to nedrīkstu aizmirst. Gudri izmantodams prātu, cilvēks ar nelielu tā daudzumu varētu iztikt visu mūžu. Grudskis sāka

uztiaukhes, bet īsta laikā attapās un tik tikko nesatvēra galvu: Girš Grudski, ko tu dari? Kāpēc ļauna griba jāmeklē tur, kur tās nav? Un kas tur sevišķs, ja Tads labā noskaņā reizēm uzsita tev uz pleca un sirsnīgi paslavēja:

— Tu, Girš, nemaz neesi slikts žīdiņš!

— Ja neesmu slikts, tad kāpēc «žīdiņš»? — Man arī tagad no dusmām elpu ņem ciet, bet viņš tikai paraustīja plecus, vainīgi smaidīja un vēl muļķīgāk taisnojās.

— Vārdu nevar izmest no dziesmas.

— Izmet dziesmu, ja tā slikta, izdomā labāku, bet man nepieglaimojies ar tādiem smakojošiem vārdiem.

— Tu nemaz neesi līdzīgs ebrejam.

— Kāpēc gan ne? — tad es vēl pratu savaldīties. «Dievi redz, cik tā ir briesmīga netaisnība. Naivitāte, mīļais, izpaužas tavas dvēseles kūtrībā,» es gribēju cirst pretī. «Visi manas tautas nelieši nav līdzīgi ebrejiem, toties es esmu visīstākais.» Tomēr arī to nepateicu, tikai pasmējos: — Tev taisnība, nevis es, bet visi ebreji līdzīgi man. — Un ar to pilnīgi pietika, lai nokauninātu viņu, bet es biju jauns un dedzīgs, tāpēc turpināju: — Mūs spieda, lai esam mazi un nepamanāmi ... Un mēs paklausījām, kļuvām par lupatlašiem, pauniniekiem, skroderiem, muzikantiem, lieliem un sīkiem tirgotājiem. Daudzus gadsimtus mūs spieda strādāt to, ko paši visvairāk nevēlējās. Un mēs piekāpāmies. Tagad tie, kuri neko neprot, atkal par to neieredz mūs. Kur te loģika? Kur prāts?

Jau vairākus tūkstošus gadu mēs tiekam vajāti par mūsu pašu radītu leģendu. Mūs iznīcināja ebreja Kristus vārdā. Re, ko izdara fanātisms, kad vairs neiedrošinās ne par ko šaubīties, re, par ko pāryēršas meli, ja tiem ir tādi labi advokāti — baznīca un tumsonība.

— Atvainojos, citā reizē es klusēšu, — Tads taisnojās.

— Arī tas nav vajadzīgs. Runā ar mani kā līdzīgs ar līdzīgu, kā brālis, tikai neklusē, jo, kas iemācās pārlieku klusēt, tas var nodot.

Nu gan iebraucu purvā. Tiešām kļuvu akls. Kāpēc jānolād pagātne, ja negribu un negatavojos atriebties par to?

Mans tēvs, vectēvs un senči četrās paaudzēs bija krodzinieki. Cilvēki, kad piedzērās, izsita viņu logu rūtis. Viņi izsita mūsu logu rūtis, ja nedabūja degvīnu. Un mans vectēvs nevienam neatriebās. Viņš savus bērnus pat nebiedēja ar dzērājiem. Viņš cieši aizvēra logu slēģus, ataicināja stiklinieku Joseli un taisnojās:

— O haveru^1, ko lai es daru! ... Viņi ar tiem akmeņiem sit sevi.

— Tu, Bereli, arvien runā patiesību: ja viņi nesistu sevi, no kā tad es dzīvotu?

Mūsu milzīgajā pagalmā arvien notika kautiņi: ja ne pieaugušie, tad vicojās zēni. Tika man, tika arī no manis, un viss mums bija skaidrāks par skaidru: ja kļuvi nolaidīgs, baidījies, tad staigā ar puniem. Bet reiz kautiņā iejaucās vectēvs no mātes puses:

— Girš, tu taču esi prātīgāks, tu taču bez dūrēm vari panākt, lai viņš neaiztiktu tevi.

— Bet kā, zeide^4 [5], kā? — rīdams asiņainas siekalas, jautāju.

Vectēvs paņēma manu roku, aizveda līdz vislielākā kaušļa vecākiem un klusi pieklauvēja pie durvīm. Iegājis iekšā, viņš pieklājīgi sasveicinājās. Vecais Klausa bija mājās.

— Ko tad sacīsiet? — viņš lepni pajautāja un pat neaicināja tālāk. — Vai pēc parāda atnācāt? — Šķita, ka nevis viņš ir mūsu parādnieks, bet mēs viņa parādnieki.

— Kāpēc parāds, kāpēc nauda? — vectēvs pazemīgi atbildēja. — Ja tu vari gaidīt neatdevis, tad kāpēc es nevaru pagaidīt aizdevis?

Un pēkšņi Klausa pārmainījās, atplauka, metās mūs abus sēdināt un atģērbt. Vectēvs glaudīja bārdu, ar gudrām acīm skatījās uz mani un klusītiņām kaut ko bubināja, it kā pārdomādams visas iespējamās Klausa atbildes un jautājumus. Viņš smaidīja. Viņš uzskatīja sevi par uzvarētāju, bet es tajā mirklī ienīdu viņu.

— Klausies, Klausas kungs, cik skaisti tavi bērni, bet tas lielais — īsts Bonaparts, — viņš iesāka ar lieliem aplinkiem. — Kāds viņš dziedātājs, kāds svilpotājs — tā vien liekas, ka harmonikas cauru dienu spēlētu. Viņa dūres tikpat kā kalēja veseri. Viņam ir zilas acis un balta galva, viņš droši vien būs prezidenta kungs, piemini manus vārdus.

No tik gara ievada Klausam žokļi pēkšņi sašķiebās.

— Zēns kā zēns, —viņš sacīja.

— Arī es saku: tu ļoti labi pazīsti savu zēnu, bet es — savu. Tā tam jābūt. Tu zini savu darbu, bet es savu šepti. Tu visu laiku skaties uz dzelzi, bet es — uz cilvēkiem.

Nesaki neko, tavs zēns ir labs. Viņš rēķina labāk nekā Giršs. Viņš nelien mūsu krogā kā citi. Viņš man neizsit rūtis, viņš ir liels džentlmenis. Klausies, viņš manā priekšā paceltu cepuri, ja viņam tā būtu. Un, ja viņš ar mums nesasveicinās, tad, kā redzams, viņa galva aizņemta ar zinībām. Ir gan ķeneris: Tads puika un jau trešā klasē mācās! ...

— Saki, Bereli, — kas tev vajadzīgs no manis? — Klausa nenocietās.

— Nekas, ebreja goda vārds, man šodien nekas nav vajadzīgs. Atnācu apciemot. Varbūt, tā teikt, esat noplīsuši, varbūt jums kaut kā trūkst? Tu parāda dēļ baidies atnākt pie mums. Es tev dikti lētu skroderi ierādīšu. Tādiem bērniem jāvalkā tikai ļoti labi bikši. Pēcāk tu pats kaunēsies, kad viņi izaugs par lieliem vīriem ...

Un Klausa, neizturējis uzbrukumu, iesmējās. Vectēvs vēl veselu pusstundu slavēja tūļu Klausu Joni, kamēr iedrošinājās pasacīt:

— Ui, tavs zēns būtu vēl labāks, ja viņš nesistu Giršu.

Klausa pastāvēja, paklausījās, bet vectēvs vairs neslavēja

viņa dēlu. Tad Klausa sagrāba manu vislielāko ienaidnieku aiz skausta, vairākas reizes iedunkāja, uzšāva ar plaukstu zemāk par muguru, pielieca pie puna uz manas pieres un nikni pavēlēja:

— Nobučo, kur sasiti!

Vectēvs pielēca, atņēma Klausam dēlu, paglāstīja viņu, iedeva vairākas konfektes un pārmetoši sacīja:

— Klausas kungs, kālab jābučo? Kālab jāsit? Lai zēns domā, ka viņš ir labs. Lai viņš atnāk, es iedošu viņam jaunu cepuri. Lai viņš ir Girša draugs.

— Lai nobučo, un būs draugi! — Klausa joprojām kliedza.

Tads priekšlikums vēl vairāk nobiedēja vectēvu. Viņš izlikās, ka neko nav dzirdējis, un runāja tālāk:

— Klausies, ja viņš bučos punu, viņš nekad nebūs Girša draugs: kas viegli bučo, tas sāpīgi sit.

Un kopš tās reizes Jonis kļuva par manu niknāko draugu un aizstāvi. Es pats ne vienreiz vien dzirdēju, kā šis nākamais prezidents pagalma bērniem dižojās:

— Ja kāds no jums piedurs pirkstu Grudskelim — purnu sadauzīšu. Pats Berelis man sacīja: tavas dūres ir kā kalēja veseri. Viņš zina, ko runā. Ja gribēšu, par pašu Lietuvas karali tapšu, prezidentos tikšu ... Tikai es negribu, jo karaļiem jānēsā bārda.

Viņš negribēja būt karalis, bet no kontribūcijas neatsacījās, tāpēc arī dzenāja mani:

— Giršiņ, atnes konfekti, un es jebkuram tavā vietā sadošu pa purslām.

Es nesu viņam konfektes un ienīdu viņu. Ienīdu sevi un ienīdu vectēvu. Redzēju, ka arī citi bērni ienīst mūs, jo nevar nedz ar konfektēm, nedz skaistiem vārdiem atpirkties no Joņa nevaldāmajām dūrēm. Un es sapratu: ne viss ir dārgs, kas tiek pirkts, bet vēl sāpīgāk, ka ne viss ir lēts, kas lēti tiek pārdots.

Pēc sešiem gadiem Jonis uzsēja sev baltu lenti un pats atnāca pēc mūsu mantas.

Re, par ko jāraksta, biedri Alsi. Konflikts — tas nav karš, nav kautiņš krūmmalā, nav stāsts par četriem tankistiem un suni. Tā ir domu, jūtu un raksturu cīņa — kurš kuru. Tu mēdz lielīties, ka māksla, sak, esot daudz dziļāk izstudējusi cilvēku nekā medicīna, un nesaproti, ka ikvienai studijai vajadzīgs nazis un šķēres, diegs un saites, sava izpratne un kritika.

Klausu Jonis bija vissliktākais zvejnieks mūsu vidū, bet viņa īkastā nekad neizbeidzās dzīvas zivis. Ziemā pieradis pie nodevām konfektēs, vasarā viņš neatsacījās no tām zivju veidā. Bieži piektdienās viņš atnesa savu lomu vectēvam un lepni uzmeta uz svariem. Vectēvs klusēdams uzlika vienu, divu vai trīs kilogramu atsvaru ... Ja zivis svēra vairāk nekā divus kilogramus un nevilka līdz trim, viņš maksāja tikai par diviem kilogramiem, bet, ja trūka kaut vai grams no diviem kilogramiem, viņš maksāja tikai par kilogramu.

— Tā ir krāpšana! — Jonis dusmojās.

— Tad nepārdod.

— Gudrinieks! No kurienes tu izrāvi tādus svarus man par postu?!

— Es tev neprasu, kur tu ķēri zivis.

— Man vajadzīga nauda.

— Labs tirgotājs, Joni, pērk tikai to, kas viņam nemaz nav vajadzīgs, bet pārdod visu, bez kā pats nevar dzīvot. Tu nevari gribēt, lai tevis dēļ es būtu slikts tirgotājs.

Paņēmis zivis, Jonis gāja prom, paskraidīja pa pilsētu, bet, nekur nevarēdams tās aizgrūst, atkal pārskaities un pazemīgs atgriezās.

— Neviens neņem, — viņš sašutumā elsa.

Vectēvs no tēva puses pasmaidīja un pabeidza kaulēšanos:

— Pareizi dara: pa manām durvīm, Joni, var iziet tikai ar manu preci vai ar manu naudu. To zina visi ebreji, un tevis dēļ viņi citādāki nekļūs.

Bet kādā jaukā dienā Jonis kaut kur nočiepa bezmēnu. Tagad viņa zivis svēra tikai kilogramu, divus vai trīs — un ne gramu vairāk.

— Kā tev tā iznāk? — es nevarēju saprast.

— Pajautā kalponei, — viņš atbildēja un pasmējās.

Dūri priekšā aizlikusi, ķiķināja arī kalpone, bet neko neteica. Taču viņa saslima, un zivis bija jāķidā man. Tad ieraudzīju, ka zivis piebarotas ar dažāda lieluma akmeņiem. Es pārbijos.

— Joni, ko ēd tavas zivis? — tīšām pajautāju.

— Itin visu, bet visvairāk — akmeņus, vai saproti? Iekams nesalasīsi pudu šķembu, nemēģini pavērt muti, nositīšu.

— Un kad būs puds?

— Tad ar savu vectēvu nosvērsi un atkal samaksāsi kā akmeņu vācējam — puslitu kubikmetrā. Vai skaidrs?

— Skaidrs.

— Un tagad pielūko! — Viņš izrāva lielu kabatnazi.

Es klusēju.

Mocījos, raudāju, bet klusēju.

Slimoju, gulēju ar temperatūru un vienalga klusēju.

Un tikai tagad saprotu, ka mana atriebība toreiz būtu bijusi daudz cilvēcīgāka rīcība gan pret viņu, gan sevi nekā sasodītā klusēšana. Taču es, runājot vectēva Bereļa vārdiem, biju prātīgāks nekā Jonis. Un, ja var ticēt Alsim, man vēl vajadzēja būt arī lielākam, bezgala lielam, jo pret katru vardari man bija jāpasludina mīlestības karš.

Bet izrādās, ka dot zvērestu ir lielāks grēks nekā to lauzt. Manas mocības kļuva par ieradumu.

Reizēm es gribēju gāzt Jonim pa viņa mūsaino purnu, tomēr savaldījos. Man vajadzēja būt lielākam, lai gan tas lielums arī vēl tagad man šķiet ļoti apšaubāms.

Dot ceļu muļķim — tā ir liela gudrība, bet ne vienmēr pareiza. Tā jau novecojusi. Piekāpība dzemdē hitlerus. Piekāpība izraisīja divus pasaules karus. Pārspīlēta kautrība mūsu laikos — labākajā gadījumā ir tikai idiotisms, bet pa-

tiesībā — noziegums, kas pa vistaisnāko ceļu ved uz vienaldzību, sazvērestību vai klusu piekrišanu.

Kur rodas prāts, tur piekāpībai, tāpat kā dievam, nepaliek vietas uz zemes.

Tomēr es pieradu piekāpties. Es pacietīgi un ilgi mācījos šo mākslu. Tēvs arī neļāva man sēdēt bez darba: ģimnāzija, mūzikas stundas, brīvajā laikā ar brāli vajadzēja labot pulksteņus, pārrakstīt rēķinus, kārtot grāmatvedību. Kad aiz noguruma acis lipa ciet, vectēvs no mātes puses veda mani pastaigāties un bāza galvā bībeles gudrības:

— Ja slikti cilvēki tev atņems restorānu, tev paliks mūzika. Ja viņi atņems mūziku, tev vēl paliks rokas. Pat, ja tev, Girš, atņemtu rokas un mūziku, tev vēl paliktu galva. Tikai bez galvas mūsu cilvēks nevar dzīvot.

— Kāpēc, zeide, tu tā runā?

— Tāpēc, ka tavai precei arvien jābūt labākajai, lētākajai un skaistākajai, bet tev pašam jāizskatās vismuļķākajam, vismazākajam un līdz ar to visgudrākajam. Priekš tam, Girš, vajadzīga Zālamana galva un liels prāts.

— Bet man, zoken^6, būs Tads prāts.

— Skaidrs, tikai nesteidzies. Pat prātniekam ebrejam nav tiesību aizmirst, ka-cilvēki vairāk mīl čaklos nekā prātīgos. Tāpēc strādā, ļoti daudz strādā, kad visi redz, un domā, ļoti daudz domā, kad paliec vienatnē.

Tads Kaross pēc dižuma tiecās mazliet citādāk: viņš gribēja būt lielākais, izskatīties gudrākais, tāpēc nepanāca ne vienu, ne otru, lai gan bija cilvēks ar neparastu prātu un lielām spējām. Ja viņš būtu tikai aris zemi vai kalis dzelzi, tad, biedri Alsi, viņš būtu varējis iztapt visiem. Bet viņš vadīja cilvēkus, mēģināja veidot viņu apziņu, centās ieaudzināt prātu, viņš pat mēģināja apdraudēt viņu vecās ieražas un dievus, tāpēc mazie nesaprata Tādu, un viņa labestību uzskatīja par lišķību, cienīgumu — par lepnību un augstsirdīgu piekāpību — par bailību. Tads to juta un mētājās, labi neapjēgdams, ka tāda viņu izturēšanās ir likumsakarīga un pat nepieciešama. Viņš nesaprata, ka, lai būtu liels, jāpaceļas pāri jebkādiem sīkumiem un retumis jāsoda sevi ar vientulību, ka vientulība viņa stāvoklī ir labums, kas attīra viņu no visāda apsūbējuma, tā ir cēla iespēja pārbaudīt sevi. Viņš bēga no šīs patiesības, meklēdams popularitāti apakšnieku vidū, tāpēc neiztapa arī lielākiem par sevi. Un, kad galu galā Kaross saprata šo kļūdu, bija par vēlu:

stingras gribas un rakstura vietā, kāds nepieciešams, lai izturētu lielo varas spiedienu uz viņu, Tādā bija saglabājusies tikai rupja kareivja stūrgalvība ... Un vēl jaunāk: zaudējis pašpaļāvību, viņš meklēja atpestījošo spēku tādu pašu ierēdņu vidū un, to neatradis, galīgi sašļuka. Arī tas ir likumsakarīgi. Tā gadās daudziem labiem vīriem, kuri grib mierīgi, ērti dzīvot un būt lieli.

Arī Klausu Jonis neko nesasniedza. Tiesā viņš dauzīja galvu pret koka barjeru, raudāja un lūdza žēlastību:

— Viss sākās daudz agrāk ... Un kāda te vācu vaina? Es pats nezinu, no kurienes manī radās tāda gara verdzība. Es ienīdu to kopš mazotnes, es pretojos, taču tā bija stiprāka nekā es. Dieva vārds, es arvien darīju tikai to, no kā pats visvairāk baidījos! . . ,

Bet ko lai dara? Visos laikos sliktu cilvēku piedzimst daudz mazāk nekā nomirst...

Grudskis nekad īpaši nebija cienījis Tādu, tomēr arī ļoti nenosodīja viņu: bija atturīgs gan slavējot, gan peļot. Viņš gandrīz vienmēr noklusēja Tada izlēcienus un pārāk nepriecājās par neveiksmēm, tāpēc Tads meklēja viņa draudzību, bet Giršs centās nebūt apnicīgs.

Pašam Grudskim vismaz tā šķita.

— Labs cilvēks drīkst apnikt tikai sev, — viņš mācīja savus līdzstrādniekus, lieliski atcerēdamies otra vectēva vārdus:

— Vieni cilvēki staigā apkrāvušies ar patiesībām, otri — apkārušies ar vizuļiem, vieni nīkuļo, pieķērušies pie varas, bet trešie — piestūķējuši kabatas ar naudu. Taisnīgos neviens neieredz, turpretim labdarus — nēsā uz rokām, lai gan vieni audzina cilvēka gribu un prātu, otri to grauj. Tu, Girš, sargies no vieniem un otriem, jo labdari dodami atņem, bet taisnīgie ļoti labprāt sit krustā gan nomaldījušos, gan tos, kuri dzīvo pēc sava prāta.

Taču dzīve darīja savu. Giršs, meklēdams un strīdēdamies ar sevi, apnika gan vieniem, gan otriem, tāpēc vectēva gudrībai nemanot pievienoja arī savu pieredzi:

— Kāpēc tas, ko varu izdarīt es, jāizdara citiem? Kāpēc Karosu, kad viņam taisnība, var slavēt nelietis un karjerists, ja arī man no tā nenodiltu mēle? Cilvēku taču var labot arī slavējot. Kāpēc viņš jāsit no tribīnes augstumiem, ja to pašu viņam var pateikt pie auss, tikai daudz labāk un prātīgāk? Vienīgi karstas putras strēbēji un dzejnieki, mīļo

Ķēst, tādu izturēšanos dēvē par līšanu, bet filozofi — par konstruktīvu domāšanu.

Un Giršs rīkojās, nemaz negaidīdams, ka Tads viņam atmaksās ar to pašu. Viņš uzskatīja, ka rīkojas taisnīgi, un viņam ar to pilnīgi pietika. Viņš neraizējās, vai par to kāds rauc pieri, piekrīt tam vai smejas dūrē.

Pēc kārtējās pirts Kaross atgriezās no Vijņas, zaudējis pašsavaldīšanos, un, bužinādams matus, sūdzējās Grud-skim:

— Tagad cīnītāji nav vajadzīgi, tagad modē koristi.

■— Ja rāj, tātad vērtē, — Grudskis vēl mēģināja mierināt viņu.

— Beidz lišķēt. — Tads aizsmēķēja. — Vai tad tu bez tā nevari dzīvot?

— Varu gan, — viņš norūca un juta kaut ko nelāgu. — Ja tev kas sagājis dēlī, es noorganizēšu Viļņā rakstu, kādu reportāžu, un viss nokārtosies.

— Nekas nenokārtosies. Ja gribi man palīdzēt, samizo mani tajā rakstā kā suni.

— Tu labi zini: es nekad to nedarīšu.

— Vai tiešām? — Tads tēloja izbrīnu. — Kad tev tas izdevīgi, tu arī ne tādiem vien spēj sadot.

Giršs neko nesaprata: pirmo reizi Kaross ne tikai neļāva sevi slavēt, bet arī nepieņēma nekādus uzticības apliecinājumus. Mēģinādams laboties, Grudskis iestiga vēl dziļāk:

— Es neliedzos, spēju, bet kāpēc tu domā, ka no dzīves sitieniem nevar paslēpties zem laikraksta?

— Laikraksts paliek laikraksts, toties izveicība, mans mīļais, ir mūslaiku bandītisms. Es negribu un nespēju to izmantot.

— Skaidrs. Taču kādā ziņā tev palīdzēs kritiskais raksts?

— Man — nekādā, turpretim ministrijas prātniekiem gan. Viņi vakar bez kādiem mājieniem man lika saprast: sak, ja nebūtu kritiķu, nebūtu arī kļūdu. Tātad, ja es vēl spēju tās ievērot, esmu šo brīnišķo cilvēciņu ienaidnieks.

— Tu runā nopietni?

•— Raudādams.

— Labi, es kaut ko izdomāšu. Tu man ierosināji labu domu, tomēr arī pats neaizmirsti: labestība tālu netiktu, ja to nepavadītu prāts. Tas priekš citiem, bet ar mani tu vari būt vaļsirdīgāks.

— Nu gan saluncināji asti. — Tads saviebās un gauži nelabprāt noteica: — Tikai nesāc dusmoties. Ar savu liš-ķību tu pats radi nevienlīdzību un pēcāk meklē vainīgos. Tas taisnība, ka es aizmirstos, bet arī tu, tā sacīt, esi ar to pašu pirtsslotu pērts. Taviem darbiem reizēm ir tā pati dvaka. Tu katru faktu vai nu tā nopel, vai saslavē, ka lasītājs gribot negribot tīru patiesību uzskata par meliem. Bet es redzu, ka tu dusmojies?

Jau divi tūkstoši gadu nav analfabētu ebreju, taču viņš mani māca rakstīt, Grudskis nodomāja un atbildēja:

— It nemaz.

— Tad turies: taisnība tiek sacīta tikai vienu reizi. īsi un skaidri. Un, ja tu netici tai, sāc atkārtot, tad atkārtodams arī cilvēkus spied šaubīties. Un, ja tu arī trešo un desmito reizi uzplijies ar tiēm pašiem vārdiem, tad viņi pat neiedziļinādamies pateiks: melo un grib pārliecināt mūs. Tev, Girš, nav mēra sajūtas. Un nedomā, ka baznīca bija liela muļķe, aizliegdama ticīgajiem bez vajadzības vazāt dieva vārdu. Novazāta patiesība kļūst apnicīga, apnicīga — neciešama, bet pēdējā galu galā, bez apstājas /atkārtota, izraisa cilvēkā neprātīgu vēlēšanos pretoties, lai gan viņš zina, ka dara slikti. — Kaross aizsmēķēja. — Kā nu ir, pietiks vai vēl jāpieliek?

— Pieliec, tikai Alsim.

— Redzi, Alsis ir radonis, — Tads jau atklāti zobojās par Grudski, — viņš no paša dieva dabūjis tiesības meklēt un dumpoties, turpretim tu esi tikai skaidrotājs. Tu nedrīksti maldīties un dumpoties — ne tik.

— Pietiek, neņirgājies.

— Tad visu labu.

Un viņi šķīrās.

Tas notikums mums abiem atdarīja acis, Grudskis to negrib atcerēties, bet arī patlaban redz Karosa gudro smaidu, kas nozīmēja gan priekšnieka priekšrocību pret apakšnieku, gan taisnīgā nicinājumu maldu ceļu gājējam un vēl kaut ko, kas viņam iedūra sirdī un šausmīgi aizvainoja. Viņš pagriežas, it kā vēlēdamies vēlreiz pārliecināties, un rūgti pavīpsnā. Pusceļā viņu aptur Sopēns un piespiež palūkoties uz sevi. Vairākas dienas es staigāju kā piedzēries, neatskārzdams, kā atmaksāt par tādu rupjību. Un kādā pēcpusdienā, kā par spīti, no drauga saņēmu vēstuli. Viņš rakstīja,

ka šis gads Karosam ir pēdējais. Viļņa jau izlemts, un viņa vietā sameklēts cilvēks.

šī vēsts pārsteidza mani, es pat nopriecājos un domās kalu plānus, kādā veidā to visu iebāzīšu viņam acīs, kā cirtīšu durvis, kā nobirs apmetums, bet, ja radīsies izdevība, iziešu visiem priekšā un skaļi pajautāšu:

— Vai tu, Tad, jau esi iegādājies gāzmasku?

Ja viņš brīnīsies un jautās: kāda velna pēc tā man ajadzīga?... Es laidīšu vaļā:

— Tāda, ka vienreiz arī tev pienācis laiks ne tikai bojāt gaisu.

Lielāku atriebību es nespēju izdomāt. Taču, jo ilgāk par to priecājos, jo sīkāk apsvēru šo iegribu, kas pārvērtusies anekdotē, jo vairāk ienīdu sevi. Pēc tam man kļuva skumji un es nolēmu: Girš, cik sīks un nožēlojams sumpurnis tu esi! Nu labi, ko tu iegūsi, tā rīkodamies? Iemantosi gara dižumu: re, beidzot arī man ir taisnība! Un kas tālāk? Uzpūtīgs staigāsi vienu dienu, staigāsi otru, visi tev uzsmaidīs, kamēr apniks, un beidzot aizmirsīs. Tas arī viss. Bet ko zaudēsi? Vispirms tu pasmiesies par sevi un saviem divdesmit darba gadiem, kad par viņu rakstīji tikai slavas dziesmas. Vēl paņirgāsies par tiem, kurus viņš vadīja, jo līdz ar to parādīsi, ko viņi vērti, ja tik ilgu laiku pacieta tādu rupju cilvēku. Viņi vai nu noticēs tev, vai sašutuši aiztrieks kopā ar Karosu. Tas ir fakts. Treškārt, zaudējis draugu, iemantosi veselu rindu ienaidnieku un dažus apšaubāmus sabiedrotos. Pēc tam sāksies tas, ko tu būsi pelnījis: kaunēsies no sevis un gremzīsies. Par apšaubāmu gara dižumu tu pilnīgi zaudēsi mieru un vienā jaukā dienā sacīsi: man tevis žēl, Girš. Vai nebūtu labāk, ja tu viņam vienam visu būtu pateicis klusi un draudzīgi? Vai nebūtu darījis labāk, ja visu būtu izbeidzis uzreiz? Bez mocībām un pārmetumiem ...

Tāpēc es, neko negaidīdams, aiznesu to neiauko vēstuli un noliku Tadam uz galda.

— Palasi!

Kaross neticēja.

— Tu šantažē? — Viņš pielēca kājās.

— Bet kāpēc man jāšantažē? Padomā ar prātu un atbildi: kādam muļķim vajadzīga uzvara uz piecām minūtēm? Tevi atcels, nāks cits cilvēks un, visu uzzinājis, katrā ziņā vairīsies no manis. Un ja paliksi tu?. .. Būs vēl sliktāk. Tu vari domāt par mani, ko gribi, tikai nedomā, ka esmu pašnāvnieks.

Kaross sabruka uz krēsla. Beidzot iešļupstējās:

— Tik ilgus gadus!... Nevar būt. Tu zini, cik daudz veselības esmu atdevis šim darbam?

Šis skats mani pilnīgi gandarīja. Es pat varēju triumfēt:

— Klausies, Karos, varbūt viņi tādā veidā grib pagarināt tavu dzīvi?

Tomēr Tads nesaprata ironiju. Palūkojies Karosam acīs, es pārbijos: tās bija nedzīvas un nesaprātīgas, kā triekas ķertam cilvēkam. Es nevēlējos atriebties tādā veidā.

— Saprotu, arī korī mana balss kļuvusi vājāka. — Viņš sēdēja, saspiedis galvu, bet ar pirkstiem pluinīja matus. Kad Kaross pacēla acis, nepazinu viņu. Viņš bija un vairs nebija tas pats: kaut kāds novecojis un pagalam novājējis cilvēciņš. — Tev taisnība, korī, kā redzams, vajadzīgas stiprākas balsis, — viņš atkārtoja un ik brīdi plaka, sakri-tās kā pārsaldēta mīkla un paklusām elsoja, slēpdams skopas vīrieša asaras. — Esmu vēl pilnīgi vesels ... Es vēl iztieku bez ārstiem. — Viņš piecēlās, apskāva mani un sacīja:

— Paldies, tu man esi vienīgais draugs, kurš tik vienkārši un partizāniski izklāstīja visu patiesību.

Pēc nedēļas Tads bija nosirmojis.

Pēc tam, kā dzirdēju, viņš kaut kam gatavojās, kādu solījās nokritizēt, kādam nepiedot, citu apsūdzēt, bet pirms vairākām dienām, vājuma pārņemts, pat pajautāja:

— Vai vari man kaut kā palīdzēt?

— Tieši tikpat, cik tu man, — es atbildēju, jo todien, Rivas ietekmēts, gatavojos nosūtīt uz Viļņu viņas nolādētos dokumentus.

Tomēr arī viņš, kā redzams, nejuta savu taisnību, ja tā baidījās no pensijas.

Un ja es nebūtu pasacījis viņam?

Tad būtu vēl sliktāk. Pēc dažām dienām par to ierunājās Butrims, tad Alsis un vēl pēc kāda laika — visa pilsēta. Ātrāk nekā elektromagnētiskie viļņi izplatās noslēpumi, kas apliecināti ar trīskārtīgu goda vārdu.

Bet ja es būtu samelojis un visu nogludinājis?

— Cilvēks slavēdams tikai izliekas, ka dod kaut ko citam, bet patiesībā grib, lai pats tiktu apbalvots, — tā runāja mans vectēvs no mātes puses. — Nekad un neko, Girš, neņem ar spēku, jo no cilvēkiem it visu var dabūt ar labu. Pat ļoti gribēdams, nekad nelūdz, centies, lai viņi paši tev piedāvātu.

Kaross nekad un neko nedalīja. Viņš tikai ņēma un deva to, ko citi nopelnīja. Un ne vienmēr taisnīgi. Tomēr pie tā neviens nav vainīgs: katra cilvēka pirksti liekti uz sevi. Daudz svarīgāk, ka viņš nevairījās arī no svešām domām, kuras pēc tam, neizdzīvotas un nesaprastas, lielā mērā mēdza uztiept citiem. Nevietā un nelaikā atkārtotas, tās kaitināja un traucēja viņus. Tads jau bērnībā atpalika no sava laika, bet panākt izpratējus, velkot tik smagu varas nastu, kaunējās, un viņam nebija arī laika.

Vectēvs no tēva puses mani mācīja:

— Girš, tikai mazie un bailīgie domā, ka jāzog tur, kur nevar laupīt. Tādi cilvēki ir lieli tikai ar savu gara nabadzību. Toties tev jādomā, ka, gribot dabūt, vispirms jādāvina. Un vēl es tev saku: visdārgākā dāvana ir vārds, kuru tu nepērc un par kuru tu nemaksā nevienu grasi.

Vectēvam taisnība. Pret raķetēm var izgudrot antira-ķetes. Pret indi var izgatavot pretindi. Tikai pret trāpīgu un laikā pateiktu vārdu visi ir bezspēcīgi. To nav iespējams nedz apcietināt, nedz ieslodzīt, nedz pievienot pie lietas, to var uzvarēt tikai ar gudrību.

Bet kam tādas bagātības šodien ir par daudz? Ja neiemācīsies novērtēt, arī Alsim vienreiz tās pietrūks. Un tikai tad viņš sapratīs mana vectēva no mātes puses vārdus:

— Neesi alkatīgs un arvien ņem tikai pa druskai. Pat aka izsīkst, kad jādzēš ugunsgrēks. Katrs cilvēks, Girš, domā apmēram tā: kāpēc vajadzīga laime, ja to nevienam nevar parādīt? Viņš rāda to un lielās. Apstulbis no laimes, viņš tūlīt aizmirst, ko darīt ar skaudību, kāda iekvēlojusies skatītāju acīs . .. Raugi, no kurienes sākas visas nejēgu nelaimes. Tu, Girš, labi iegaumē: ne jau ārišķībā slēpjas cilvēka laime.

Vectēvam bija taisnība. Lielas nelaimes fonā katrs muļķis var saprast, kas ir laime, bet būt laimīgs katru dienu pa druskai, pa mazai kripatai var tikai visu zinošs prātnieks vai visu aizmirsis radošs darbinieks. Taču es neesmu ne viens, ne otrs, tāpēc iekšējais cenzors vajadzīgs tikai man, viņu izskaidrotājam, kurš mēģina abus šos lielumus novietot zem vienas cepures.

Bet reiz policija atrada pie mums aizliegtas preces un aizzīmogoja krogu. Es pārbijos un sacīju:

— Kāpēc jums vajadzīgs šis netīrais darbs? Kāpēc šis mūžīgais troksnis un cilvēku naids? Jūs taču protat spēlēt. Jūs protat labot pulksteņus. Jums ir labas mājas un zemes. Kāpēc jums jāglabā tas draņķis?

Mātes tēvs pašūpoja galvu un atbildēja:

— Visvieglāk tiesāt grēku nožēlotāju un aptraipīt netīro.

Bet tēvs padziļināja viņa domu:

— Upes sanes jūrā visus netīrumus, bet tā paliek dzidra un tīra. Es tev, dēls, saku, jābūt lielam kā jūra, lai uz tevi plūstu visi netīrumi, tomēr dvēselē tu paliktu vēl tīrāks un skaistāks, nekā bijis.

Un tēvatēvs viņiem piekrita:

— Jābūt, Girš, lielākam nekā okeāns, jo aizvainota lepnība ir visu nelaimju māte. Un, ja mēs ar bībelniekiem runājam viņu valodā, tas vēl nenozīmē, ka esam piedzimuši ar bībeli.

— Jums tikai šķiet, ka esat labāki nekā viņi, — es pārskaitos, ka abi veči un tēvs apvienojās pret mani, taču man bija tikai jaunība, nevarīgs niknums un bērna nojauta.

— O gūta froind, gūta froind! .. .* Ja arī tev nekā nav, tu vēl neesi nabags, — vectēvs uzminēja manas domas un noglāstīja galvu, jo ļoti vēlējās, lai es būtu liels muzikants, kuram nekas cits nav vajadzīgs, tikai tāda pati liela un dzīves netīrumu neaptraipīta sirdsapziņa kā viņa neparastā māksla.

Bet es nesapratu vectēvu, lai gan visu mūžu jutu viņa lielās gudrības pastāvīgu trūkumu. Biju neapbruņots pret to un tikai pēcāk uzzināju: viņa pieredze vienīgi izskaidro pasauli, bet visa cilvēka darbības būtība ir tā, lai viņš ne tikai iemācītos pazīt, bet arī spētu to pārkārtot pēc sava prāta.

Labāk!

Gudrāk!

Taisnīgāk!

Un četrdesmitajā gadā, kad mani pacēla uz steigā sanaglota paaugstinājuma un es parkā spēlēju «Internacionāli», kad, vēl spēlēt nepabeigušu, cilvēki uz rokām aiznesa mani un nolika uz tribīnes, kad aizmirsu, kas es Tads esmu, un citi nedomāja, kas viņi tādi, tikai tad izjutu šo gudro vārdu milzīgo patiesību. Manī uzmutuļoja jaunas asinis. Pazaudēju galvu, tomēr atradu sevī kaut ko lielāku un svarīgāku nekā mana vectēva praktiskais prāts. Vēl necīnījies jutu, kas ir cīņa un uzvaras prieks.

Pirmo reizi pārliecinājos, ka var cīnīties ne tikai ar sevi, bet arī pret sevi.

— Runā! — cilvēki sauca.

1 Ai, labais draugs. (Aut. piez.)

/

— Pie velna, kaut reizi atver muti! Es vēl nekad no kanceles neesmu dzirdējis ebreja balsi!

Tas bija atklājums ne tikai man.

— Es nerunāšu, es labāk spēlēšu jums ebreju šūpuļ-dziesmu, — atbildēju, un visi pēkšņi apklusa. Viens vienīgs akords, un pūlis sagatavojās klausīties mani. Tas pakļāvās manai gribai, manai domai, talantam un mūzikai. Tas bija brīnišķīgi.

Neatkārtojami!

Diženi un sērīgi.

Un mazliet kņudināja zem sirds.

Tas bija daudz vairāk nekā vectēvu gudrās mācības. Tad mani savaldzināja Tada Karosa spēks un Rekšta cēlums. Tie spēki tad arī pāršķēla mani uz pusēm. Nē, no tiem es izrāvos. Bet patiesībā radās divas Girša Grudska puses, kas eksistē patstāvīgi: viena — noslīpēta ar vectēvu un senču ilggadīgo gudrību, kas piemērota visiem laikiem, bet jau tolaik neapdomīgi nosaukta par vispārcilvēcisko humānismu, un otra: asa, stūraina, kas vēl labi nezina, kā, bet alkst visu pārveidot, pārtaisīt, ar uguni izdedzināt visas nejēdzības.

Tās ir divas — praktiķa un radftāja — puses. Divas — burta kalpa un revolucionāra — daļas. Un tikai tad, kad atmetu pirmo pusi, es varēju ķerties pie rakstnieka spalvas. Bet tagad jau par vēlu, jo tagad, kad arvien vairāk attālinās karš, arvien vairāk no atmiņas izgaist partizānu zemnīcas, arvien biežāk tā pirmā — burta kalpa puse mēģina izlīst virspusē. Tomēr tā neko nepanāks, lai gan tai ir divi lieliski advokāti: trulums un dievs. To aizstāv mana sieva un viņas muļķīgā ietiepība. Sašutis es reizēm gribu piekaut viņu, bet reizēm, pacēlis roku, kļūstu domīgs: ko no tās nabadzes var gribēt? Ko vēl viņai atņemt?... Varbūt vienīgi analīzes . . .

Nē, es nevaru viņai uzbrukt, tāpēc aizstāvos un pastāvīgi atkāpjos. Jo ikdiena nebūt nav karš, bet ikdiena jaunradē — jau zaudējums. Grimdams tajā purvā, es izdaru nepieļaujamas kļūdas: ar pagātni aizstāvos pret tagadni, ar nākotni izskaidroju tagadni un neizdaru neko konkrētu. Es arvien domāju par brīnišķo četrdesmito gadu, bet rakstu par šodienu.

— Kas neprot graut, tas neiemācīsies arī radīt.

Tā ir pagātne. Tā taisnojās samulsušais Kaross:

— Vārdu no dziesmas neizmetīsi.

Un tas jau ir ieradums, pret kuru, mīļo Alsi, māksliniekam jāsaceļas ar visu savu būtni.

Kad es beidzu spēlēt, mani sakampa rokas un meta uz augšu. Lidodams augšup, redzēju debess zilgmi, mākoņus un putnus. Reiba galva, svila ausis, bet pakrūtē bija vēss, gluži kā sen nevēdinātā ledus pagrabā.

Krizdams lejup, redzēju galvu bruģi, pacelto roku sārteno zāli un zibošus acu dārgakmeņus.

Augšup!

Lejup!

Uz debesīm!

Uz zemi!

Lidojums un kritiens.

Nepavisam nav bail lidot, ja uz padebešiem pasviež tūkstošu spēks un skatieni.

Nepavisam nav bail nokrist, ja sagaida cilvēku izstieptās rokas un mīlestība.

Un tajā brīdī manī sajaucās un tika saplosīts gadsimtiem lolotais burta kalpības gudrinieka zelta dievs.

Bet dievi, Ķēst, ir nežēlīgi un viltīgi.

Cilvēki iet garām. Kustas galvu bruģis. Paceltās rokas pēkšņi nolaižas un mierīgi piekļaujas pie gurniem. Noliecas galvas. Apdziest skatieni. Tikai kājas sit marša takti.

Šautenes, automāti un sitieni.

Bezcerības, līdzjūtības un žēlabu pilnas garāmgājēju acis.

Tās pārpilnas sāpju: kāpēc un par ko?

Tās pilnas cerību un baiļu: labi, ka vēl tas neesmu es.

Geto.

Iežogojums nolādētajiem.

Gar žogu staigā vilku suņi, esesieši un baltbantainais Klausu Jonis.

Kad mums atņēma krogu, tēvs dusmojās, vectēvi pātaroja, bet es skaļi smējos:

— Tate, zeide, man vēl palikusi mūzika, rokas un ar lielu gudrību piebāzta galva... Lai dzīvo padomju vara!

Geto no manis atņēma mūziku.

Geto saslēdza rokas, bet neizņēma sirdi.

Geto daudzi viņiem labprātīgi atdeva galvas, jo pārāk baidījās tās zaudēt. Bet daži tās spēja saglabāt: gudras, praktiskas prātnieku galvas. Tomēr ko tās varēja izdarīt tajā trakojošajā neprāta jūrā? Kam vajadzīga tāda gudrība, kad spārdīts un ar suņiem rīdīts moceklis vēl mēģina pamācīt savu mocītāju.

— Spēks tikai tad ir skaists, ja tas parāda savu žēlastību.

Taču tas spēks parādīja zobus: pirmās akcijas laikā aiznesa abus vectēvus — gan rebi^7 no mātes puses, gan krodzinieku no tēva puses.

Tēvs vēl turējās, viņš kausēja ziepes un slēpa tajās zelta naudu. Pa naktīm viņš krāsoja palagus, izgatavoja lakatus un mainīja tos pret maizi. Viņš ar brāli pat ražoja vāciešiem spridzekļus un savam jaunības draugam geto policistam Ka-cam klāstīja:

— Klausies, gūta froind, kam uzticēts viss sliktais, tam ap sevi jāsēj tikai labais.

Bet tie, kuriem bija uzticēts viss, kas ir ļauns, tas ir, tie, kuriem geto bija vara, pēc dažām dienām aizveda arī manu māti un māsas.

Viņas neatgriezās.

Un tikai tad tēvs sāka apšaubīt vectēvu gudrību. Kārtējās akcijas laikā, slēpdams mani, viņš raudāja:

— Tam, kura roka ir pārāk devīga, Girš, un pārāk bieži visiem dala savas gudrības bagātības, tam ne tikai sirds, bet arī rokas ar laiku kļūst rētainas. Slikti, dēls.

Es neko nesapratu, bet viņš man skaidroja:

— Vairāk par visu cilvēks neieredz savas vājības. Nevarēdams tikt no tām vaļā, viņš tās slēpj un maskējas kā prazdams. Mēs pārāk ilgi izlikāmies vāji, pieradām pie tā, ar ko tirgojāmies un pelnījāmies, tāpēc iemantojām cilvēku divkāršu naidu. Jāpretojas, dēls, it visam, kas mākslots un neīsts, kas pārejošs un aizsegts ar skaistu vārdu. Nav jāiet pret cilvēka dabu, taču tagad jau par vēlu.

Nē! Pat tad nebija par vēlu, tikai nācās ārkārtīgi grūti pārvarēt ieradumu, kas jau bija kļuvis par otro dabu, jo it viss, kas dzimst ar nokavēšanos, pasaulē nāk ar trīskārtīgām ciešanām, bet, kas nāk par agru, tas neizdzīvo.

Vajadzēja cīnīties, vajadzēja kauties, vajadzēja ienīst un nogalināt, lai saglabātu dzīvību.

Bet kā to izdarīt, ja ļoti ilgi un ļoti cītīgi esi mācīts: dod muļķim ceļu, esi mazāks, piekāpies, nepretojies un pielāgojies.

Viss dieva ziņā. Sargājies, un dievs tevi sargās.

Krematorijā nav iespējams pielāgoties.

Ko vērts tavs garīgais diženums, ja neproti un nevari pretoties bērnu slepkavām?

Un es pirmo reizi ņēmos pierādīt tēvam:

— Tu visu laiku daudzināji, ka īstā cilvēka dzīve ir pastāvīgs strīds ar visiem un pašam ar sevi.

Tam es vairs neticu.

Var strīdēties ar draugiem. Jāstrīdas ar ienaidniekiem. Vēl var strīdēties ar sevi. Bet saki — kā strīdēties ar elkiem, ar zvēriem vai fanātiķiem? Kā var strīdēties ar radiouztvērēju? Kā var strīdēties, ja tevi sagrābj aiz rīkles un rauj ārā mēli?

Jūs un vectēvi man sacījāt: asinis ir vissliktākais patiesības pierādījums. Tās saindē ar naida un atriebības indi pat vispilnīgāko mācību.

Tagad es jums saku: asinis izkalst, brūces sadzīst.

Un kas ir neīstas vērtības? Kas ir tukši, nekādi nepamatoti vārdi? Kam vajadzīga tava apustuliskā diženība, ja tu vairs netici brīnumiem? Laimīgie bībeles radīšanas gadi nekad vairs neatgriezīsies. Mesija neatnāks. Viņu neataicināsi ar lūgšanām, nenopirksi ar ziepju gabalos paslēptu zeltu, neradīsi ar skaistām runām par apsolīto zemi, Joņa balto galvu un prezidenta posteni.

Idejas nedzimst skaļruņos un it īpaši mērkaķu vai papagaiļu galvās.

Pašiem jācīnās.

Tu visu laiku mani mācīji: iemīli un tici, bet es tev saku — ienīsti un par visu šaubies!

Dumpojies!

Ja gribi dot svētību citiem, nekad nebaidies, ka tiksi nolādēts. Pat velns kļuva par pirmo dumpinieku tāpēc, ka meklēja. Viņš bija un palika eņģelis, tikai cilvēku tumsonība un priesteru viltība viņam piekarināja ragus un asti.

Tu sacīsi: viņš neatrada.

Meli.

Viņš ne tikai atrada. Dumpīgais prāts mums uzdāvināja atziņas augli. Viņš iemācīja mūs priecāties. Viņš parādīja, kas ir mīlestība un naids, gods un kauns. Viņš atbrīvoja mūs no dieva patvaldības, un tagad mums ir izvēles tiesības. Viņš piespieda mūs domāt, kura no tām divām patiesībām ir labāka: mūžīga elkdievība vai īss izpratnes mirklis.

Tu visu laiku prasīji: samierinies un nožēlo grēkus, jo cilvēks ir galvenā cilvēka kaite. Bet es kliedzu: cīnies un nežēlo ne sevi, ne savus ienaidniekus. Tikai papriekš iemācies ienīst un nīsti līdz dvēseles dzīlēm, bet pēc tam nogalini, iznīcini visu, ko ienīsti pats un kas ienīst tevi. Aizstāvi visu, ko esi iemīlējis un kam tici, kā dēļ dumpojies un šaubī-

jies. Tikai nenožēlo grēkus, jo pienāks laiks, kad sirdsapziņas pārmetumi tevi atradinās no košanas.

Tu sacīsi: tas ir necilvēcīgi, tas izskatās pēc fašisma.

Varbūt. Tomēr es gatavojos karot ne jau pret saviem labdariem. Daudz cilvēcīgāk taču ir karot pret neliešiem nekā no sava miera olimpa skatīties, kā slepkavo sievietes un bērnus.

Cēla atriebība iznīcina ļaunumu, bet piekāpība to vairo.

Cik bailīgam un kādam izdzimtenim jābūt tam, kurš slepkavo. Bet vēl lielāks bailulis un izdzimtenis ir tas, kurš neaptur slepkavas roku.

Maza atriebība audzina neliešus, bet piekāpība pilnveido viņu noziegumus.

Cik lielam drosminiekam reizēm jābūt, lai neļautu sevi slepkavot! ... Un jābūt divtik lielam varonim, lai varētu iet bojā par citiem.

Un mēs palikām dzīvi!

Tagad tēvs jau ir vecāks nekā geto bojā gājušais vectēvs. Viņš daudz ko aizmirsis un jauc. Viņš ļoti bieži pārdzīvojumus sajauc ar vectēva stāstījumiem un atkal kopā ar tiem pašiem advokātiem — lūgšanu un ieradumu — māca mani:

— Tev taisnība, ienaidniekam ļaunu nedrīkst atmaksāt ar labu. Tas būtu visbriesmīgākais kauns ne tikai tev, bet arī mūsu mājām. Un, ja tu pats negribi kļūt par fašistu, tad pārvari savas sāpes un kaut retumis pacenties atcerēties, ka arī tavi ienaidnieki bija izdarījuši kaut ko labu.

— Muļķības, — es viņam saku. — Neprāts! — es kliedzu, nespēdams sameklēt citus argumentus, bet arvien biežāk un biežāk domāju par šiem vārdiem, kad jūtu, ka kļūstu vecāks un palieku vienpusīgāks. Es sliecos uz viņa“pusi, jo noskāršu: bezzobainai mutei nav tiesību uz katru patiesību. Pienāk laiks, kad cilvēks noveco ne tikai ar savām patiesībām, ne tikai ar savām ciešanām, bet arī ar savām uzvarām.

Un tāpēc visi laiki ar savu garu uzbrūk cits citam.

Es visvairāk baidījos no tā laika, kuru vairs nespēšu saprast. Es atkal gribu būt labs pret visiem, tāpēc kļūstu slikts gan pret citiem, gan pret sevi. Esmu slikts dēls tēvam un slikts biedrs Butrimam. Tāpēc neziņā mētājos un saucu:

— Negribu, lai mātes ar manu vārdu biedētu savus bērnus!

Bet ar šo kliedzienu es pamodinu no miroņiem pagātni, kura man dod daudz spēka, taču neattālina vecumdienas.

Gefo nodibinājās pagrīde. Jaunatne savus nelielos spēkus saliedēja kaujas organizācijā. Radās ieroči. Atnāca daži sakarnieki no Karosa vienības. Jaunie gatavojās kaujai, bet vecie vēl svārstījās. Cīņa, sak, neesot viņu specialitāte. Proti, ar dažām šautenēm neko labu nepaveiksi, tikai nopelnīsi vēl lielāku sodu.

Bija arī tādi, kuriem atraisījās mēle:

— Mūs visus vācieši nevar iznīcināt. Viņiem tas saimnieciski neatmaksājas. Arī fašistiem būs vajadzīgi pulksteņmeistari un juvelieri, būs vajadzīgi amatnieki, ārsti un inženieri.

Neatceros, ko sacīja krodzinieki, lupatlaši, strādnieki un skolotāji, bet es jau tad droši zināju: fašistiem viņi nekad nebūs vajadzīgi. Ja fašisti uzvarēs, viņiem nebūs vajadzīgi zeltkaļi un amatnieki. Viņiem nebūs vajadzīgi ebreji un lietuvieši. Viņiem būs vajadzīgi vergi. Tāpēc kanalizācijas ka-takombās es mācījos lietot ieroci un mācīju citus. Gaidīju to mirkli, kad varēšu šaut uz pārcilvēku.

Un atzīstos: reizēm, tēmēdams mērķī, vēl jutu bailes un šaubas:

— Bet ja lode atlēks?

Tomēr lode neatlēca.

Kāds uzrakstīja, ka dievs esot pārcilvēka prototips.

Un pārcilvēks zaudēja.

Tāpēc es biju ļoti laimīgs, kad tajā ārkārtīgi grūtajā cīņā viņus abus noliku uz lāpstiņām. Es, ierindas cilvēks, rabīna meitas un krodzinieka dēls.

Pirmajā kaujas vienībā, kurai bija jādodas pie partizāniem, atlasījām vislabākos un visapņēmīgākos. Viņi bija gatavi uz visu. Bet tik un tā norunātajā vietā Haims ieradās ar savu mazo māsu.

— Viņai jāiet atpakaļ, — mēs nolēmām.

— Tad arī es iešu atpakaļ, — viņš atbildēja.

Mēs vēl nepratām cīnīties un visus žēlojām. Mēs nepratām būt apņēmīgi, tāpēc ilgi domājām. Bet ilga prātošana pat visrūdītākos kareivjus padara mīlīgus un žēlsirdīgus. Tāpēc piekāpāmies Haimam un pazudinājām citus.

Es vadīju Vienību. Aiz manis gāja vislabākie un visdrosmīgākie geto puiši. Viņu vidū soļoja Haims. Viņš veda pie rokas māsu, taču mundrināja sevi:

— Tu tikai ne no kā nebaidies.

Bija nakts.

Savādi runāt par kanalizācijas katakombām, ka tur varētu būt nakts vai diena. Tomēr bija pusnakts, vislabākais laiks bēgšanai un diversijām, tāpēc mēs gājām.

Tikai tagad es zinu, ka pa kanalizācijas labirintiem vislabāk ir bēgt saulainā un trokšņainā dienā. Tās ir niecīgas zināšanas, taču cik dārgi par tām samaksāts!

Mums nebija elektrisko kabatlukturīšu, un ceļu apgaismojām ar savītām un saeļļotām lupatu lāpām. Mēs nesteidzāmies un gājām uz pirkstgaliem. Tomēr pie kādas šahtas vācieši ieraudzīja gaismu. Viņi steidzīgi nocēla vāku un uzkliedza:

— Was ist los?!1

Es iesviedu savu lāpu smirdīgajā straumē, bet Haims bija gudrāks. Viņš paslēpa to zem svārkiem, jo zināja, ka gaisma vēl būs vajadzīga un bez tās mēs no šejienes nekad neizkļūsim.

Nesagaidījuši atbildi, zaldāti šāva šahtā. Haima māsa pārbijās un skaļi iespiedzās tieši tajā brīdī, kad šāvieni apklusa. Viņas kliedziens vēl ilgi, ļoti ilgi atbalsojās smirdīgajās ka-takombās.

Mēs pamirām.

Tad sargzaldāti iemeta granātu. Pēc tam vēl dažas.

Tikai es viens nepadevos žēlabām un bailēm, pieplaku pie sienas un pamiru nišā, bet citi puiši metās apklusināt meiteni. Viņi metās mierināt un tāpēc nogāzās, kad sprāga granātas. Haims ar cietu plaukstu aizspiedis turēja māsas muti un vairs neredzēja, ka pa atvērto šahtu krīt šaura mēnesnīcas svītra un virs tās vīd zaldātu ēnas. Viņš bija cieši aizspiedis māsai muti.

Pēc tam atsteidzās ugunsdzēsēji.

Savācis ieročus, es skrēju atpakaļ.

Mēs gatavojāmies otrai bēgšanai un šoreiz bijām gudrāki. Kritušie biedri mums vairs neļāva izdarīt muļķības. Visu apdomājām līdz visniecīgākajiem sīkumiem, tomēr nepamanījām galveno: mūsu vidū bija radies nodevējs.

Mēs domājām, ka geto iemītniekus var tikai rodot, ka vārds «ebrejs» pats par sevi apvieno mūs kā cīņas biedrus, tāpēc nesapratām, ka cīņai ar to nepietiek.

Izšķīrējā brīdī viss sabruka. Par tiesībām iet bojā pēdējam tas vispēdīgais nelietis, arhinelietis Baruhs, kļuva par nodevēju.

a K«4 tur iri (Vācu vai.)

Tas nav saprotams! Nav aptverams!

Taču tas izskaidrojams ar bailību.

Par dažām verga dzīves stundām viņš atdeva divu draugu dzīvības. Vienīgā laime, ka mūsu cīņas organizācija bija sadalījusies trijniekos, tāpēc viņš nevarēja nodot vairāk.

Divi pārējie klusēja kā mēmi.

Bet kas par to? Todien vācieši pie sagrautas kanalizācijas šahtas apcietināja partizānu sakarnieku, Tada miesīgo brāli. Pie viņa atrada ieroci. Viņu vadāja pa geto un apmaiņā pret dzīvību prasīja nodot mūs.

Sakarnieks pazina tikai mani un Eliju, kurš bija miris kā mēmais. Puisis skatījās man acīs un vienaldzīgi purināja galvu. Arī es nenodūru acis. Viņš klusēja, bet es skaitīju lūgšanu. Nelūdzu dievu, lai Tada brālis būtu ebrejs, krievs vai tatārs. Tikai dedzīgi vēlējos, lai viņš būtu cilvēks. Tobrīd es nezināju viņa uzvārdu un dēvēju viņu par Ērgli.

Tads bija viņa segvārds, tomēr viņš izturējās kā godīgs vīrs, kā īsts cilvēks: viņš nenodeva mūs.

Nezinu, kas vēlāk notika ar viņu, tikai labi atceros, ka tad es galīgi sapratu — kopīgai cīņai ar to nepietiek, ja esi ebrejs. Jābūt kopīgai idejai, kas apvieno draugus, ja vēlaties — biedrus.

Pirmajās dienās pēc ieslodzījuma geto es ienīdu visus, kas bija palikuši viņpus dzeloņstieplēm. Ienīdu smaidīgos un laimīgos. Nicināju gaišmatainos un zilacainos. Man bija zobs pret visu neebrejisko, un es alku atriebties katram, kurš nevalkāja uz krūtīm un muguras netīru, dzeltenu ielāpu. Es kalu plānus, kā uzspridzināt visu pasauli, kad atstāšu šo ciešanu un baiļu pilno aploku, ko dēvē par geto.

Un tad atnāca Ērglis. Viņš bija gaišmatis.

Es biju apņēmies dzīvot un mirt tikai par ebrejiem.

Un tad atvilkās Baruhs. Viņš bija melnmatis.

Vācieši viņu atsūtīja atpakaļ uz geto un vērīgi izsekoja katru viņa kustību, cerēdami notvert mūs. Tomēr mēs bijām acīgāki.

Kāda likteņa ironija! Pirmo lodi mūsu kaujas grupa bija spiesta raidīt nevis uz zilacainu fašistu, bet uz melnīgsnēju brūnaci Baruhu.

Mēs :>esājām viņu. Kanalizācijas katakombās es biju gan tiesnesis, gan prokurors, gan sprieduma izpildītājs.

— Apžēlojiet! — tas obernelietis raudāja. — Es citādāk nevarēju. Viņi noķēra mani ar ieroci un tūlīt nolika pie sienas. Es ļoti gribēju dzīvot. Es nevarēju aizvērt acis auto-

mātu stobru priekšā. Es vēl nevienu neesmu mīlējis. Es nezinu, kas ir sieviete. Es vēl gribēju dzīvot kaut vienu dienu, kaut vienu stundu un tāpēc viņiem pateicu, ka zinu ļoti svarīgu noslēpumu. Es biju nometies uz ceļiem un kliedzu, ka varu būt viņiem vēl noderīgs. Un viņi man pavēlēja sameklēt citus. Viņi man prasīja uzvārdus, un es viņiem saucu visus, kas vien pagadījās. Es viņiem nodevu gan dzīvos, gan mirušos. Es viņiem būtu pateicis tūkstošiem uzvārdu, bet viņi man neticēja. Viņi pavēlēja sameklēt jūs. Man pietiek šo mocību. Un, ja nošausiet mani, jūs izdarīsiet labu darbu, taču nodosiet sevi.

Es nošāvu viņu un nenodevu sevi.

Lūk, par ko es, naida pārņemts, vēl varēju rakstīt. Bet puiši iecēla mani par geto kaujas grupas komandieri. Tāpēc es biju spiests apvaldīt sevī aklu atriebību un naidu. Man bija jādomā. Salti un praktiski. Un tāpēc šodien, biedri Alsi, tu vari pasmieties par mani: ierēdņi neraksta romānus. Tos nesacer arī vadītāji un neraksta nedz prātnieki, nedz cilvēki, kuri auksti spriež.

Beidzot mēs nokļuvām mežā. Mūs, sešus kaujas grupas locekļus un vēl septiņdesmit četrus vīrus, esesieši aizveda meža darbos. Četras kravas automašīnas strādnieku. Pa divdesmit katrā: kā vāciešiem lika viņu militārā instrukcija.

Un pa diviem esesiešiem kulbas galā.

Vecākais skraidīja pa geto un visiem sacīja, ka mūs vedīs meža darbos, tomēr neviens viņam neticēja, jo viņš pārāk paklausīgi atkārtoja vācu virsnieka vārdus. Tad dzina ar varu. Ķēra un grūda automašīnās. Zaldāti stāvēja un skaitīja mūs kā lopus:

— Neun und vierzig.1 Nākamais!

— Fünfzig. Noch einmal![8] [9]

Tos piecdesmit visi jau uzskatīja par nāviniekiem, jo tajās dienās automašīnas, kas ebrejus aizveda darbā, atgriezās tukšā, bet, ja kādas rindas aizgāja kājām, atgriezās tikai sardze.

— Ein und siebzig.[10] Kur ir vēl?

— Zwei und siebzig .. .[11]

Neticējām arī mēs. Bija briesmīgi riskanti, taču citu izeju neredzējām. Mēs, seši brīvprātīgie, piegājām un paši pie-

feicāmies. Vecākais visu saprata no pirmā acu uzmetiena, bet nenodeva mūs. Vācieši ļoti steidzās:

— Astoņdesmit. Aile.5

Un mēs aizbraucām.

Bet izrādījās, ka arī esesieši reizēm sacīja taisnību: mūs tiešām aizveda meža darbos un nometināja šķūnī bez logiem. Cauru dienu kopā ar gūstekņiem vēlām smagus baļķus uz šaursliežu dzelzceļa platformām un par to nesaņēmām ne gramu maizes.

Naktī nolēmām bēgt.

Sardze bija niecīga: daži gaudeni zaldāti, daži civilie un tikai viens SS virsnieks pret mūsu četrām pistolēm un vienu granātu.

Tomēr ieročus nenācās lietot.

Kad satumsa, nometnei uzbruka partizāni. Viņi ļoti ātri apklusināja šāvējus un iebruka mūsu šķūnī. Tad es-pirmo reizi iepazinos ar Karosu. Viņa acīs nebija ne līdzjūtības, ne žēlastības. Nebija pat niknuma. Viņš karoja tā, it kā darītu darbu: bija drusku pietvīcis, stipri steidzās un smagi elpoja, gluži kā mēs, veldami vagonā smagu baļķi.

— Biedri ebreji, jūs esat brīvi. Pienākušas beigas jūsu ciešanām! — viņš vēl kaut ko sacīja par fronti, par lielām uzvarām un pabeidza: — Asinis pret asinīm, nāvi pret nāvi!

Viņa biedri runāja vēl mazāk:

— Ķeriet, ko vien varat, un skrieniet līdz šaursliežu dzelzceļa galam. Tur vīri jūs gaidīs. Parole — pīpene. Ašāk, ja negribat uzlidot gaisā.

Mēs aizbēgām. Astoņdesmit vīru. Veci un jauni, slimi un veseli, visi, kurus vācieši steigā bija atveduši meža darbos.

Drīz vien uzliesmoja mūsu šķūnis, uzsprāga lokomotīves. Gaisā pacēlās raķetes.

Bet mēs vēl arvien skrējām.

Aiz mums dega milzīgas baļķu un malkas grēdas. Apkārt lēkāja ēnas. Man šķita, ka aiz manis skrien vairāki simti cilvēku.

Uzbērums beidzās.

— Stāt, kas nāk?

— Pīpene.

— Pasteidzieties!

Partizānu vidū mēs bijām tikai septiņi: visa mūsu kaujas grupa un nejauši pieklīdis vecs fotogrāfs. Divus atdzina Tada

6 Visi! (Vācu vai.)

puiši, bef citi paslēpās krūmos. Kaross skatījās pulkstenī un skaļi lamājās:

— Varbūt viņi nesaprata lietuviski?

Es raustīju plecus.

— Pagaidīsim desmit minūtes, un rauj viņus velns!

Atgriezties nebija iespējams. īsā vasaras nakts gāja uz

beigām. Mežā vēl paklaigājām, izšāvām raķetes, kamēr apvienojāmies ar citu partizānu grupu, kas mūs sedza. Gūstekņi bija visi, izņemot tos, kurus viņi paši drupās bija nogalējuši par sadarbību ar vāciešiem.

Un man jāpateicas Karosam, ka viņš ne reizi nav atgādinājis to sasodīto nakti. Viņš bija īsts karavīrs un prata cienīt ne tikai karotājus, bet arī bojāejai nolemtos. Pēc vairākām dienām viņš, uzzinājis, ka soda vienība savākusi visus, kuri slēpās, un turpat pie gruzdošām kokzāģētavas drupām nošāvusi, sacīja:

— Karš, brālīt. Ne jau tev vienam ir grūti.

— Vai tad viņi nepretojās?

— Viņi jau bija sastājušies ierindā un pa meža ceļu mierīgi gāja atpakaļ uz geto.

— Nelieši, gnīdas! ... Mēs te par viņiem! ...

— Stāvi klusu! — viņš pārtrauca mani. — Arī viņi ne jau par citiem, par tiem, kurus atstājuši viņpus dzeloņstieplēm ...

Un es klusēju. Ilgi klusēšu, bet, ja kāds pajautās, sacīšu:

— Visvieglāk riskēt pašam.

Reiz Tads nenocietās, paaicināja mani uz savu zemnīcu un palūdza:

— Grudski, bez steigas pastāsti man visu par geto un brāli.

— Mēs neesam vainīgi.

— Es neapsūdzu tevi. Kā viņš izturējās?

— Mēs nošāvām nodevēju.

— Un labi darījāt. Bet Petrs?... Kā Petrs gāja bojā?

— Kāds Petrs?

— Mans jaunākais brālis.

— Mūsu vidū atradās vairāki lietuvieši, kuri geto bija nokļuvuši sievu ebrejiešu dēļ. Viņi negribēja atsacīties no tām, tāpēc viņus pašās pirmajās dienās ...

— Mēs nesaprotam viens otru. Petrs bija sakarnieks, viņu notvēra.

— Vai Ērglis?

— Tev — Ērglis, bef man — jaunākais brālis, Petruks... Nu, Tads kā visi jaunākie: drusku nerātns, drusku gudrāks nekā citi...

Un es viņam stāstīju līdz pašam rītam. Viņš kodīja lūpas, klausījās un bez mitas lūdza:

— Tikai neklusē. Runā, raudi, pātaro un smejies, tikai neklusē! ...

— Kad viņš skatījās uz mani un, purinādams asiņaino seju, fašistiem meloja, es domāju: pati patiesība stāv manā priekšā. Un, ja kāds man būtu pajautājis, kādas acis ir patiesībai, es atbildētu: patiesības acis arvien ir sasistas un pieplūdušas ar paša asinīm.

— Pasaki vēlreiz.

— Tās ir sarkanas, jo patiesība arvien ir revolucionāra.

— Paldies tev. Viņš bija sešus gadus jaunāks par mani, bet man pie rokas nebija uzticamāka cilvēka, kaut arī nojautu nelaimi... Māte negribēja viņu laist prom, bet es apsolījos nosargāt Petru un pievīlu. Un tagad — bez steigas uzraksti visu, kā bija.

— Arī par acīm?

— Es sacīju — visu! — viņš tik tikko valdījās. Tad piecēlās, paņēma blašķi ar kandžu un, remdinājis sāpes, piebilda: — Jo sīki! ... Un neaizmirsti parakstīties!

Visiem bija grūti karot. Pat vāciešiem. Bet šodien katrs lai domā, ka viņam bijis visgrūtāk. Varbūt šī patiesība atradinās cilvēkus no kara.

Visā pasaulē iznīcināja sešus miljonus ebreju.

Bojā gāja vairāk nekā divdesmit miljoni padomju pilsoņu.

Viņi aizstāvējās un aizstāvēja citus.

Krita arī angļi, grieķi un vācieši. Šis karš nepagāja secen pat nēģeriem un pusmežonīgajiem indiāņiem.

Katra tauta sēro par saviem varoņiem un bērnus biedē ar hitleriem, vlasoviem, baruhiem un joņiem.

Bet kāpēc, Riva, mūsu raudām tajās sērās jābūt visskaļākajām?

Cik labi, ka cilvēku sāpes, sirdēsti un asaras netiek mērītas ar skaitļiem. Cik labi, ka mazie var izraudāties kopā ar lielajiem. Cik labi, ka sirdēstos un priekā nav ne lielo, ne mazo. Vienlīdzīgo vidū nav pat pirmo. Uzvarām un zaudējumiem jārunā tikai par to, ko mēs esam iemācījušies. Taču muļķīgi šodien jautāt: kam bija grūtāk, vai tiem, kas iepriekš nolemti bojāejai, vai cīnītājiem?

Es biju gan viens, gan otrs, taču lielu atšķirību starp viņiem neredzēju, tomēr varu sacīt:

— Cīnītāju vidū nav bojāejai nolemto, bet bojāejai nolemto vidū ne arvien rodas cīnītāji.

Tāda ir mana pieredze.

Un es cienu Karosu, ka viņš nekad man to nav atgādinājis un nekad manās acīs nav pētījis šo briesmīgo kapsētas aritmētiku.

Gadījās visādi.

Un lai visi sēro par bojā gājušajiem. Lai visi domā, ka viņiem bijis visgrūtāk, bet lai to neizrāda.

Pēcāk skaļas sērojošo raudas skan izaicinoši. Ar laiku tās kļūst apnicīgas, bet pēcāk izraisa naidu un dusmas tajos, kas palikuši dzīvi.

Pārāk skaļas raudas ir kā izsmiekls par citu sāpēm.

Tads ir mans viedoklis. Un par to neklājas rakstīt. Tas jānēsā sirdī, v

Un tālab Riva mani dēvē par sliktu ebreju.

Līdz nonākšanai partizānu vienībā es biju komandieris. Vadīju piecus uz visu gatavus puišus, bet vienībā Kaross mani aplūkoja no galvas līdz kājām un pateica:

— Nu, pietiks komandēt, sāksim karot. Izdomā savējiem segvārdus.

Skaidrs, ka es sev izvēlējos Ozolu.

Tads vēlreiz palūkojās manī un pavīpsnāja:

— Ir nu gan ozols! Nejoko! Pietiks tev arī ar Kruvesi. Vai esi ar mieru?

Viņš, partizānu vienības komandieris, jautā, vai es tam piekrītu! Protams, es biju ar mieru un vēl piebildu:

— Klausos, biedri komandieri!

Arī tagad es neesmu diez cik izskatīgs: mazs, kalsns, salīcis, bet tad, tikko izmucis no geto, droši vien likos vēl briesmīgāks. Un, kaut es būtu trīsreiz prāvāks, manī tik un tā nepietiktu vietas lielajai vēlmei iznīcināt fašistus. Tāpēc lūdzu norīkot mani izlūkos.

— Nē, brālīt, kopā ar viņiem tu nedrīksti. Lai iet citi, taču tu ar savu degunteli sagādāsi mums nepatikšanas: katrs puišelis, sastapis tevi, uzreiz pateiks, kas tu par putnu.

— Tu esi fašists! — es zaudēju pēdējās pacietības paliekas. — Domāju, ka esmu ieradies pie komunistiem, bet, izrādās, esmu maldījies. Arī jūs cilvēkus vērtējat pēc deguna! ...

— Mierā! Izbeigt runāšanu! — Tads uzkliedza un pataustīja revolvera maksti. Pēc tam atmaiga un mazliet klusāk sacīja: — Brīvi. Neglītu cilvēku, mans mīļais, vispār nav. Ir tikai nolaidīgi. Saņem sevi rokās un sakopies. Nosmurgušos un raudulīgos savā vienībā necietīšu!

Viņš ar mani runāja tikpat kā ar kādu plušķi. Un šitā pēc tam, kad es sevī biju pārvarējis vectēvu pieredzi, kas ir nejaukāka nekā iedzimtība, kad es biju apņēmies cīnīties jebkādos apstākļos! . .. Nē, tas bija par daudz.

— Vai esi skolots? — viņš neļāva man attapties.

— Puslīdz.

— Pierakstīsi informatīvā biroja ziņojumus, iespiedīsi lapiņas, izdosi laikrakstu. Lielākās operācijās varēsi piedalīties, bet ar spridzinātājiem un izlūkiem — nekādā ziņā! Konspirācija ir dzīvības jautājums. Vai skaidrs?

Un es sapratu: kas nespēj sevi ieslodzīt gribas cietumā, tas nekad nevar būt brīvs.

Redaktors! Ar šo vārdu viss pasacīts par cilvēku, es klusi nodomāju un piekritu. Pēc tam sāku gausties: tie ir pienākumi. Pasaulē bijis tiku tikām redaktoru, cenzoru, slepen-padomnieku, bet kas tagad atceras viņus? Dīvaini tādi pienākumi: tie ir mūžīgi, taču to izpildītāji nāk un iet. Apburts loks: cilvēks, radīdams pienākumus, pats nokļūst to gūstā, bet pēc tam pienākumi sāk radīt cilvēku.

Paradokss.

Tomēr Tadam bija viegla roka uz paradoksiem. Drīz jau apritēs trīsdesmit gadu, kopš mani rada šie pienākumi un arī es tos radu. Tikai laikraksts nav pankūka. Ja numurs neizdodas, to neaizsviedfsi sunim. Pastnieki pat vissliktāko aiznes cilvēkiem, bet viņi lasa un pukojas. Labi, ja numurs ir miermīlīgs, paredzēts tikai speķa iesaiņošanai. Bet ja tajā ir neliela kritiska bumba, ja tas ir asāks?... Oho! Uzreiz iemanto pāris ienaidnieku un pussimtu sašutušo. Taču gadā ir veselas piecdesmit divas nedēļas ...

Astronomija!

Toties tādu, kurus laikraksts aizstāvējis, — nav tik daudz, jo labais arvien ir vientuļš. Tālab ļaudīs izplatījušies teicieni: nolietoto klišeju absurds, avīžnieciskais stils, sleju žargons, pelēks un garlaicīgs kā ievadraksts . .. Vakar pirms gulētiešanas pārlasīju kādu savu senu rakstu un nobijos: vārds «cīnās» iekļuvis gandrīz katrā rindā, četrdesmit divas reizes! Šausmas! Bērni cīnās par sekmību, vecāki — par darba ražīgumu, sētnieki — par tīrību, skolotāji — par prasīgumu, bet mēs — par operativitāti... Visi cīnās, neviens vairs ne-

strādā, nemācās, neraksta un neslauka. Vesela cīnītāju paaudze. Un, ja mūsu vidū patiešām rodas kāds dzimis cīnītājs, cilvēki, dzirdēdami šo vārdu, pat nepagriežas uz viņa pusi.

Lēti?

Ne visai.

Kauns?

Tā kā būtu. Bet patiesībā — esmu pieradis. Laikraksts negaida, kamēr tavi darbi «atdzisīs», taps gatavi. Tam viss jāsniedz karsts. Tāpēc arī aizrijos, ar verdošu izplaucēju sev rīkli. Un, jo tālāk, jo biežāk mani vajā apnicīga doma: no karsta uztura, kā ļaudis runā, varot saslimt ar vēzi. Tālab es apskaužu Alsi par to, ka viņš radīdams var nesteigties. Apskaužu Rekšti par to, ka viņš prot daudz un interesanti runāt. Pasacītie vārdi aizlido un neatgriežas, bet uzrakstītie — paliek. Es pat apskaužu Rivu, kura var nedēļām ilgi klusēt un izdomāt tādas domas, no kurām man sametas nelabi.

Tomēr dzīve nedod atlaides. Tai arvien kaut kas jāsniedz, jārosina, jāielūkojas kultūrā, literatūrā, visiem jāpalīdz ar padomiem, protams, ja viņi tos pieņem, bet, ja nepieņem, — tad jāsadod sāpīgāk, lai nebojā kopējo vagu ... Un viss jānoraksta uz kvalitātes rēķina. Es nespēju tā, kā mani mācīja vectēvs: gan visātrāk, gan vislētāk, gan vislabāk. Paliek viduvējība, slikts amats, jo ķeksīši atskaitēs nav nedz trekni, nedz liesi. Svarīgi — cik daudz to ir.

Tāda ir dzīve. Roka novājējusi — pats esmu nokļuvis mērķēkļa priekšā. Un aizvien pienākumu dēļ. Tie rada gan lielos, gan mazos un bez miņas nomērdē tos, kuriem pienākumu nav.

Kad beidzās karš, es varēju strādāt pat par asenizatoru. Tad pienākumiem manās acīs nebija nekādas principiālas nozīmes: strādāju un jutos laimīgs.

Ai! .. . Kā mēs strādājām! Pa sešpadsmit stundām. Rāvos vaiga sviedros un nejutu nogurumu, lai gan apakšnieki šad tad žēlojās. Ar to vēl nebija gana: pārnācis mājās, pa naktīm rakstīju. Rakstīdams raudāju, bet līdzstrādnieki nezin kāpēc lasīja un smīnēja.

— Jums nevajag atcerēties visu pārāk sīki, — Reveka reiz man sacīja. — Runāt tikai par pagātni — nozīmē lēni sagatavot sevi nāvei.

— Riva, — es cirtu pretī, — mani vienlīdz kaitina gan tie, kuri neko nejēdz, gan tie, kuri domā, ka zina visu.

*— Velti jūs dusmojaties. Krizdams no koka, neviens vēl nav palicis karājamies gaisā. Muļķīgi taču rakstīt, ka jums ļoti sāpēja, ka bija briesmīgi, ka krita bezgala daudz biedru, ka bija jācieš bads un ņirgāšanās. Sī nejaukā nāvinieku sadzīve mākslai nav vajadzīga, tai ir daudz svarīgāk, kādas pēdas mūsu apziņā atstājušas visas šīs nelaimes.

— Nu, nu, — es izbrīnījies klausījos. Viņa pie mums strādāja par korektori, un abi reizēm aprunājāmies pie kafijas tases vai malkojot vīnu. — Un kas tālāk?

— Nekas. Nebaidieties nokrist. Kaut vai domās. Pašos dubļos. Pacentieties atšķetināt, no kurienes tas viss radies. Kas cilvēkā dzemdējis to briesmīgo vandālismu. Kas mūs gaida nākotnē. Atgādinādams cilvēkiem, kas bijis, jūs neko nepanāksiet, tikai apniksiet viņiem. Ņemiet viņus pie rokas, vediet pie pastrādātajām ļaundarībām un piespiediet nodrebēt, piespiediet, lai viņi plēš matus no galvas, ietiecieties viņu dvēselēs . . . Varbūt viņi par to sāks ienīst jūs, bet reizē arī pateiksies. Tā rakstīdams, jūs pats sevi padarīsiet cildenāku. Vienkārši un vīrišķīgi, pārāk nelielīdamies un nelūgdams līdzjūtību. Paskatieties, cik viegli tas viss iznāk Alsim. Viņam nav vajadzīgs kalns līķu. Viņš pieiet pie vienkāršas izšautas patrončaulas un iegrimst pārdomās . . .

Un es sāku lasīt Alsi. Jauns viņš man patika. No kurienes tam puišelim Tads prāta asums, tik daudz cilvēkmīlestības? Jutos savaldzināts un dusmojos, ka nespēju rakstīt . labāk. Bet, jo tālāk, jo apnicīgāks, garlaicīgāks un sprediķojošāks viņš man likās. Tā radās mans pirmais kritiskais raksts. To izlasījusi, Reveka sacīja:

— Tagad ir labāk: jūs gan dusmojaties, gan jūsmojat ļoti sirsnīgi. Lai šīs godīgās dusmas jūs padara vismaz par labu kritiķi.

— Es nevaru.

— Tad klusējiet.

Un abi klusējām. Dzērām kafiju un klusējām. Pat vīns nespēja atraisīt mūsu mēles. Sapratu — ja viņa neļaus man izkliegties, naktīs sapnī redzēšu nolādēto karu, tāpat kā redzēju Reveku tūlīt pēc atgriešanās no Štuthofas: bez matiem, bez krūtīm un zobiem, bez jebkā sievišķīga, gluži kā ar dzīviem kauliem piebāztu ādas maišeli . ..

Tas skats mani gāza ārā no gultas.

Arī viņa nespēja aizmigt.

Tolaik bija dīvaina dzīve: mūsu grūtās darbadienas piederēja nākotnei, bet naktis — ciešanām un pagātnei, lai

gan abi cītīgi mācījām viens otram, ka ellei nav ne nākotnes, ne pagātnes, tā ir tikai tāpēc, lai cilvēki varētu labāk iedomāties debesis . ..

Bet Tads reiz izsauca mani un nostrostēja:

— Grudski, velna puika, nav glīti laupīt meitenei godu. Vai nu tu precies ar viņu, vai atkāpies no viņas.

«Vai iespējams sievietei vēl ko nolaupīt, ja viņa divus gadus pavadījusi Štuthofā?» es gribēju jautāt, taču pateicu:

— Tu, Tad, slikti pazīsti mūs.

— Nekas, iepazīsimies kāzās. — Viņš man pamirkšķināja. — Saaicināsim visus partizānus un pa vīru modei piedzersimies.

Es patencināju viņam, bet Rivai sacīju:

— Klausies, varbūt patiešām abi kopā gulēsim labāk? ... Tu turēsies, pieķērusies pie manis, un es — pie tevis, un pagātne tad varbūt vairs nespēs mūs izgāzt no gultas?...

Tas bija neizdevies joks. Tomēr neviens mintautietis, neviens godīgs cilvēks lai nedusmojas uz mums, ka viņu vidū abi toreiz dzīvojām gluži kā Sahārā. Viņi nav vainīgi, ka jutāmies tikpat kā pēc mēra. Bijām atradinājušies pat sapņot un ilgoties, bet, rīkodami kāzas, runājām, ko mēs aicinātu svinībās, ja nebūtu bijis kara.

— Tu nezini, kā mans brālis spēlēja trompeti! — sacīju viņai. — Varēja klausīties un klausīties bez gala.

— Tu nezini, kāds gramofons bija manam tēvam! . . . Mēs to dēvējām par dieva muti. To mums uzdāvināja Sleihers. Viņš neaicināts ierastos mūsu kāzās, protams, ja būtu dzīvs.

— Ja tu zinātu, kā dziedāja mūsu kaimiņš Zelihs! Viņš kantoru^12 vidū bija ieņēmis pirmo vietu, bet mācīties uz Itāliju aizbrauca viņa visvājākais konkurents, jo tam bija vairāk naudas.

— Ja tu zinātu, kāds aktieris bija Joselis! Reiz viņš tik aizrautīgi smējās, ka izmeta no rokām visus šķīvjus. Tādu prieku viņš sagādātu arī mūsu kāzās. Pa lauskām es net'ktu pie tevis.

Lai neviens neņem ļaunā tādas mūsu sarunas: jo no Mintautu pilsētas ebrejiem dzīvi bijām palikuši tikai mēs trīs: es, viņa un mans tēvs.

Gatavojoties kāzām, nerviem jābūt kā tērauda trosēm.

Es sāku novecot, tāpēc arvien biežāk un biežāk sev jautāju:

— Vai tolaik es mīlēju Rivu?

Nezinu. Es cienīju viņu. Pie viņas mani vilka kāds neizdibināms spēks, tāpat kā jaunu studentu velk pie visziņa profesora, iesācēju mākslinieku pie atzīta un cienījama maestro vai zeltkaļa mācekli pie slavena meistara...

Viņas ciešanas, kas pārdzīvotas Štuthofā, laikam arī bija tas visu uzvarošais magnēts.

Es uzskatīju, ka viņa ir svēta — divdesmitā gadsimta madonna. Savu viedokli neesmu mainījis arī tagad, laikam to nekad nemainīšu, tikai vēl piebildīšu: tagad es mīlu viņu. Un tad visi apsveica mani, pirka dāvanas, toties es pie kāzu galda par savu otro pusi sacerēju anekdotes:

— Riva, pat aizgājusi pie ārsta, neko nevar tam pateikt. Viņa pusstundu klusē, lai atkal apklustu uz veselu stundu.

Kāpēc es tā darīju? Es taču kļuvu viņas vīrs!

— Kāpēc tad tu precēji viņu? — viesi aizgūtnēm smējās.

— Pats nezinu. Ieraudzījis Rivu, domāju: kāpēc, Grudski, tev vajadzīga gudra sieva, ja arī pats neesi muļķis? Bet Reveka, kā par spīti, bija ļoti čakla. Tad es nodomāju: kāpēc tev skaista, ja pats esi tikai druscītiņ skaistāks par velnu? Bet uz Reveku neskatījās neviens vīrietis. Beidzot es sapratu: kāpēc tev, Grudski, pļāpīga sieva, ja tu pats bez mitēšanās tarkšķi? Un, kolīdz tas man ienāca prātā, tūdaļ jutu, ka iemīlos viņā no pirmā skata.

— Tu tikai vēlreiz tā nepaskaties uz mani, — viņa lieliski uztvēra manu sērīgo humoru.

— Kāpēc? — es izlikos, ka nesaprotu.

— Lai mums nebūtu jāšķiras.

Tā var jokot tikai cilvēks, kuram nav ko zaudēt.

Stāsta, ka francūži smejoties par sevi, angļi — par saviem draugiem, itālieši — par saviem ienaidniekiem, bet ebreji smejoties par visu, tomēr visvairāk — par saviem sapņiem. Tāpēc viņu smiekli ir visai skumīgi. Tādu savādu humoru viņiem iemācījuši divi tūkstoši gadu trimdas un Otrais pasaules karš.

Arī šāds humors pelnījis ievērību. Es ar šo humoru pierakstīju vairākus tūkstošus kartīšu. Reiz, kad veiksmīgākās anekdotes nolasīju Rivai, viņa sacīja:

— Mums, Girš, nudien jāšķiras.

— Kāpēc? — es brīnījos.

Mums nebūs bērnu, ^

Tā pagātne vēlreiz sāpīgi pazobojās par mums abiem un atņēma nākotni. Mēs nemēģinājām noskaidrot, kurš vainīgs, tomēr arī šodien ticam, ka abi esam vainīgi. Varbūt viņa tur aizdomās mani, varbūt dusmās es viņu... Tas ir cilvēcīgi, taču no tā nekļūst vieglāk.

Kas to nav pieredzējis, var sacīt:

— Ņemiet zīdaini no bērnu siles.

Un, kas jau pieredzējis, tas nedos padomu:

— Nopērciet sev stipru virvi.

Tālab abi mokāmies arī šodien.

— Kam vajadzīga tāda dzīve? — viņa man jautā.

— Citām paaudzēm, — es runāju, lai tikai nebūtu jāskatās viņai acīs.

— Tu esi jucis.

— Iespējams, Riva, bet kādam jāpamācās arī no mūsu nelaimes.

Un viņa apklusa. Viņa pat sasniedza klusēšanas rekordu. Kamēr viņa klusēja, es noplēsu pat četrdesmit vienu kalendāra lapiņu, tikai tad viņa man pateica:

— Tu vienreiz tiešām sajuksi prātā pie savām tukšajām papīra lapām.

— Iespējams, tomēr es neko citu neprotu strādāt.

— Gribi izlocīties?

—- Nē, bet godīgi nopelnīt maizi var tikai tādā veidā.

— Tu jau izlocījies.

— Pareizi. Es būtu liels liekulis, ja tev sacītu, ka gribu uzupurēties tikai spējīgo labā.

— Vai tas ir slikti? Sastopami taču cilvēki, kuri paši. gandrīz neko nav uzrakstījuši, tomēr izaudzinājuši daudzus lielus māksliniekus. Vai tad cilvēkam nav tiesību uz tādu vēlēšanos?

— Ir, Riva, bet tas viss nāk daudz vēlāk. Es nevaru tev liekuļot: katrs pasaulē nostiprinās, kā prot.

— Tu kaut ko vēl neesi pateicis.

— To es atstāšu saviem rakstiem.

— Ar kuriem tikai atgādināsi, ka vēl esi dzīvs?

— Nē, dārgā. Cīkstēdamies ar citiem, augšu es pats. Tas ir viss noslēpums. Tādas ir katra cilvēka tiesības, kurš kaut cik ciena sevi.

— Kāpēc nepateici — un mīl arī literatūru?

— Es gaidīju, kamēr tu to pateiksi.

— Tad, Girš, tev jāmet pie malas savs darbs.

Vai tu domā, ka man jau laiks iet pensijā?

— Nē, tu esi slikts žurnālists, un tas tevi traucē. Tavā laikrakstā laba ir tikai pagātne. Tajā vēl ir vieta nākotnei, toties tagadnes nav. Tu neturi vārdu. Tu jau ne vien dienā, bet arī naktī murgo par saviem varoņdarbiem, kurus pamodies vairs nespēj atcerēties.

«Ja viņa tā sākusi runāt, tad citādi vairs nav varējusi. Turklāt viņa nav no tām sievietēm, kuras minūti domā, bet četrdesmit vienu dienu pļāpā. Ar tevi ir slikti, biedri Grud-ski,» klusībā nospriedu.

— Tu taču skaiti lūgšanas tiem partizāniem, — tēvs piebalsoja viņai. — Bet ņem vērā: pastāvīgi atkārtojot vienus un tos pašus vārdus, notrulinās cilvēka prāts. Tā man mēdza sacīt sievastēvs. Viņš bija rabīns. Un, lai tā neatgadītos katram nākamajam dieva kalpam, dienā un naktī atkārtojot sava dieva vārdus, viņiem rabīnu skolā vēl mācīja arī citus amatus. Tads bija likums: pat rabīns, skaitīdams lūgšanas, nedrīkst pārstāt domāt. Un tu taču esi redaktors.

Lai nomierinātu viņus, es sadedzināju savus memuārus, kurus gandrīz biju beidzis rakstīt, tomēr Izraēlā uzradās mans vecākais brālis Salome. Viņš man atsūtīja vēstuli:

«Šis briesmīgais karš, Girš, pēc diviem tūkstošiem gadu mūs atkal padarījis par visai labiem kareivjiem, tomēr, kad izgaisīs tas bubulis, visa mūsu pieredze atkal var pavērsties pret mums. Tev jāatbrauc uz šejieni. Tu biji labs partizāns, Tu arī šeit būsi labs kareivis.»

Un es atbildēju, ka viņam nav visi mājās.

Tā ir vienīgā reize, biedri Alsi, kad es patiesi un no sirds rakstīju lāstus, kad es ar rakstu novēlēju savam tuvākajam, lai viņš kaut kur lauztu kaklu, lai nokostu sev mēli.

Tomēr nevajag steigties.

Pret ko es vakar pacēlu balsi vai ko no sirds ienīdu, to šodien daru pats un pat mēģinu taisnoties:

— Muļķis biju.

Arī citi nav gudrāki. Tomēr tagad savām domām es varu veltīt vairāk laika. Tagad es vairs nedomāju, ka viss atrisināms vienīgi ar darbu un rokām. Tāpēc man šķiet, ka cilvēki ir nelaimīgi gan tad, kad nav prāta, gan tad, kad tā ir pārāk daudz. Tomēr cilvēki visnelaimīgākie ir tad, kad viņi dzīvē vairs neredz mērķi un viņiem rodas pārlieku daudz brīva laika, lai mēļotu par savām laimēm un nelaimēm. Ap tādiem pulcējas neveiksminieki, jo cilvēkam,, kurš neko nedara, nekad netrūkst palīgu.

Mēdz sacīt: kas nestrādā, tas nekļūdās. Kādas muļķības! Bezdarbība taču ir cilvēka vislielākā kļūda. Ja vēlaties — grēks, noziegums.

Tā gadījās arī manam tēvam.

Aizgājis pensijā, viņš atkal palika viens aci pret aci ar savām bēdām un pārdzīvojumiem. Augām dienām viņš tiesāja ienaidniekus un attaisnoja draugus, nosodīja draugus un aizstāvēja ienaidniekus, žēloja un sašuta, noliedza un lūdzās, kamēr kļuva neciešams burkšķētājs un briesmīgi nežēlīgs taisnīgais. Un, jo vairāk attālinājās necilvēcīgie kara notikumi, kas bija izkropļojuši viņa dzīvi, jo skaidrāk viņš redzēja visu mūsu nelaimju cēloņus.

Tā kā viņam nebija nekā cita, pie kā ķerties, viņš vienatnē svinēja bojā gājušo dzimšanas dienas, atzīmēja piemiņas brīžus, runāja ar viņiem, redzēdams sapņus un staigādams pa ielu, bet pēc tam katru sacerēto vai atmiņā tiešām saglabājušos frāzi izskaidroja gluži kā pravietojumu:

— Viņš teica taisnību. Kad četrdesmitajā gadā nāca jauna iekārta, mēs aizmirsām, kas esam, un tāpēc vēlāk cietām.

— Kāds viņš?

— Nu, mans tēvs, tavs vectēvs. Ja viņš būtu dzīvs, viņš vārdu pa vārdam tev atkārtotu: nevajag ķerties klāt tādam ļaunumam, kuru tu nevari pieveikt. Mēs, Girš, pārāk daudz apņēmāmies ... Bet to, ko cilvēks izdara neapzināti, citi ļoti ilgi atceras.

— Tu, tēt, mācīji, ka, visu laiku atkārtojot vienu un to pašu patiesību, sākas prāta atrofija. Sameklē sev citu nodarbošanos, — nenocieties sarāju veco, bet viņš tikai pašūpoja sirmo galvu un pravieša tonī atbildēja:

— Patiesība, tikai sevi strostēdama, paliek dzīva, tāpēc iekārta, kurā viss ir tik labs, manī modina aizdomas... Tu labi padomā!

— Labi, es padomāšu, bet arī tu neuztiep man rabīnu gudrību. It visa ir papilnam — gan labā, gan sliktā —, spēj tikai rīkoties. Tomēr nekādi nesaprotu, kāpēc par savām nelaimēm jūs esat gatavs apsūdzēt visu pasauli.

— Tu necieni senčus.

— Tie ir meli! Jūs ar savu ņurdēšanu gan nevienu citu necienāt, vienīgi paša patiesības. Ne jau tāpēc es biju partizānos, lai jūs varētu gvelzt savas vecās muļķības. Es dragāju fašistus, gribēdams ne tikai uzvarēt, es viņus situ, lai arī jūs no tās plūkšanās kaut ko mācītos.

— Bet ko vērta nevainīgo attaisnošana, ja no tās nav cietuši viņu mocītāji?

— Ja esi tik gudrs, tad sāc jaunu karu un izķer visus palikušos neliešus, taču man pietiks. Tikai baidos, ka jums nesarastos vēl vairāk draņķu. Ginuch![13] — ar viņu nav iespējams strīdēties. Katru savu jautājumu un atbildi viņš sacerēja nedēļām ilgi, bet man tādām pļāpām nebija laika. Strādāju pa naktīm, dienā staigāju snauduļodams, un vecais to izmantoja, man nezinot, vezdams sarunas ar Salomi, kamēr beidzot izlūdzās no viņa izsaukumu. Tas man bija pārsteigums, taču viņš, vecais viltnieks, vēl ilgi izlikās un tēloja, ka negrib braukt prom, aizvien taujādams:

— Girš, ko lai es daru?

— Ja negribi, kāpēc prašņā? — neko nenojauzdams, piekritu viņa skaidrojumiem, turpretim Reveka iebilda:

— Lai brauc. Nomirt senču zemē — arī tas atmaksājas.

— Kindele^2, bet kas tāda ir tā senču zeme, ja divus tūkstošus gadu tu neesi tur bijis?

— Bet kas tāda ir nebrīve, zeide?

Tā mēs sanācām matos kā divi vislielākie ienaidnieki. Pēc vairākiem nesmalkjūtīgiem vārdiem es pirmais attapos un pavisam nevietā, tomēr ārkārtīgi izbrīnījies pajautāju:

— Riva, vai tiešām tā esi tu?

— Es — viņa atbildēja un nežēlīgi zvēla: — Bet tu, kā man šķiet, jau sen vairs neesi tu, tikai kaut kāds nožēlojams savu pienākumu piedēklis, kurš visus māca, visiem dod padomus un par to iemanto visu pielīdēju naidu.

— Ne tikai pielīdēju un ne tikai naidu, Riva.

— Klusē! Tu esi vēl sliktāks, tu esi svešķermenis! Un nekādi apstarojumi ar Karosa stariem tev nepalīdzēs!

Tikai palicis vienatnē un visu vairākkārt pārdomājis, sapratu, ka tā nebija ne dusmu lēkme, ne histērija, bet ilgi un pacietīgi gatavots uzbrukums. Šis atklājums vēl vairāk sāpināja mani. Mans dievs, es taču uzupurējos viņas dēļ! Es viņai atdevu visu: gan savu prātu, veselību un jaunību, gan arī memuārus. Mani saprot sveši cilvēki, saprot ienaidnieki, turpretim viņa, klusa un paklausīga būtne, kura izcietusi deviņas nacistu elles, ne tikai negrib saprast mani, bet vēl glabāja sevī tik šaušalīgas apsūdzības! Kopīgās nelaimes biedram! Es mocījos un nevarēju saprast, kāpēc cilvēks, kurš visu mūžu svēti sargājis nometnes koka tupeles un pēc kar-

bola dvakojošu ieslodzītā svītraino maistērpu, pēkšņi aizmirsis visu? Ko tad vērts esmu es pats? Kā es varu mācīt citus, kā varu runāt par skaistuma un labuma nozīmību, ja tik ilgos gados mana mīlestība nav palīdzējusi viņai pārvarēt sabrūkošā kahala^1 iepotētos senos aizspriedumus?

Un es izlēmu: vai nu viņai jāatsakās no savām domām, vai arī man jāatsakās no viņas.

Taču tūlīt nožēloju šo zvērestu: nē, es nevaru zaudēt viņu. Sis zaudējums noteikti sagraus arī mani, jo es viņu mīlu ne tikai kā sievieti, es viņu dievinu kā vislielāko garīgo vērtību, kā dzīvu Gerniku, kā vienīgo dvēseles sāpju remdinātāju, kā pastāvīgu lielumu un reālu pretsvaru šajā neprāta pilnajā pasaulē.

— Riva, — es pēkšņi jutu, kā ar zaudējuma sāpēm manī pamazām atgriežas gan griba, gan prāts, — tu atceries, kā es pirmajā naktī bezgala laimīgs glāstīju tevi un meklēju tavu sievišķību, bet tu drebēji un visu laiku lūdzi:

— Nevajag . ..

Tu, zobus sakodusi, cieti un klusēji, gribēdama attālināt mūsu abu nelaimi, jo zināji, ko viņi tev bija izdarījuši, bet pēc tam apraudājusies taisnojies:

— Tikai nedusmojies, tikai nerāj un neaizvaino mani ... No glāstiem es baidos vairāk nekā no sitieniem. Tur ne tika» no pletnes, bet arī no zaldātu glāstiem mana dvēsele tika savainota.

Tonakt es smilkstēju kā suns un plēsu mūsu laulības gultas palagu. Es gribēju pakārties ar tām lupatām, bet tu sacīji:

— Nevajag .. .

Tad kāpēc tu tagad aizbāz ausis, kad es gribu pasargāt tevi no vēl briesmīgākām lietām:

— Riva, kindele, nevajag ...

Viņa apraudājās un klusēja vairākas dienas, pēc tam sacīja:

— Tā, Girš, ir asinsbalss, un es neko nevaru darīt, tāpat kā, manis lūgts, nevarēji arī tu.

Gribēdams novilcināt laiku, es tāpat klusēju, kamēr šis klusums pieveica mani:

— Es, Riva, neesmu Romeo, arī tu manis dēļ nedarīsi sev galu, taču paklausies: kāpēc mums atlikušajā dzīvē atkal jāsoda vienam otru ar tādām nepelnītām ciešanām? Bez tevis

J Ebreju kopiena XVI—XIX gadsimta Polijā. (Aut.)

es vairs nepratīšu dzīvot un domāju, tev tāpat būs grūti bez manis.

— To es zinu, tāpēc lūdzu tevi.

«Ak dievs, cik briesmīgus pārbaudījumus spēj izdomāt sievietes, gribēdamas pārliecināties, vai mēs mīlam viņas!» es domās kliedzu un pavisam nevīrišķīgi lūdzu:

— Nevajag, kindele, nevajag.

Viņa to juta un kļuva patiešām neciešama.

— Tu pats mani turp pastūmi. Es nevaru ciest varmācību. Jau iedomājot vien par to, mani pārņem gan garīgas, gan fiziskas sāpes. Cilvēkam viss jāpieņem brīvprātīgi, pat labais, citādi visi mūsu centieni neko nedos. Viņam pašam viss jāizmēģina un jāpārbauda, bet tu esi apņēmies viņam pasniegt laimi gatavā veidā, iekonservētu uz visiem laikiem un iesaiņotu caurspīdīgā kārbā, kas nelaiž cauri nevienu smaržu. Es negribu ar savu laimi vai nelaimi bučoties caur stiklu.

— Vai tu esi jukusi, Riva, vai sāc jukt?

— Tu kļūsti smieklīgs. Vai var sajukt kažoks, ko aprējis nikns suns? Vai var sajukt papīrs, uz kura tu raksti?

— Klausies, tu novedīsi mani līdz ārprātam!

— Nē, es runāju to, ko tu man iemācīji.

— Neņirgājies, es taču nekad neesmu bijis slikts pret tevi.

— Tava nelaime, ka tu par jebkuru cenu gribi būt labs. Tavs labums ar laiku apnīk un sāk aizvainot, it kā tavā tuvumā dzīvotu tikai nelaimīgas un nožēlas cienīgas būtnes. Pat tavi vislabākie draugi tāpēc jau viebjas un izvairās ar vēlīgiem Smaidiem, bet tu vēl arvien nevari saprast.

— Labi, es apsolos. Es pacentīšos būt ciTads. Dari ar mani, ko gribi, tikai nenosodi biedrus, — es piekāpdamies citu pēc citas atsedzu savas vājās vietas, kamēr beidzot jutos pliks, un man nebija pat ar ko piesegt savu kaunu. Tomēr Riva to nemanīja:

— Tikai nevajag zvērestu. Es gribu laimes, un tāpēc man arvien biežāk un biežāk jāpaliek tādai, kāda esmu, taču tu pastāvīgi lien man dvēselē un centies to izģērbt visu priekšā tikai tālab, lai pārliecinātos, cik uzticīga tev esmu un cik nemaldīgs esi tu! Vēf neesmu izdomājusi, kā nosaukt šādu tavu izturēšanos, tomēr neko labu tā tev nedos. Saprast citu cilvēku, Girš, ir viens no vislielākajiem tikumiem pasaulē, bet būt saprastam — laime, kas iznīcina jebkādas savtības bruņas. Man tevis žēl, jo tu gribi būt saprasts, cildinādams sevi un savu pārliecību, neļaudams citiem pat pavērt muti. Tas ir briesmīgi slikti. Es vēl justu tev līdzi, ja tu ietu cilvēkos un meklētu sevi, saprastu, ja viņi tev bulu va-

jadzīgi, lai aizmirstos, taču tu centies ielīst viņiem dvēselē, lai parādītu sevi, visu laiku gribi spīdēt ar savu gudrību un lepoties ar savu varu.

— Tā ir provokācija!

— Tātad man taisnība. Tāda izturēšanās nevar pslikt nesodīta. Un tevi par to sodīs nevis ienaidnieki, bet pērs biedri, piemini manus vārdus. Jo agrāk viņi to izdarīs, jo labāk būs gan tev, gan man. Tomēr arī pēriens tevi vairs ne-pārtaisīs. Tev jāmaina dzīves veids. Tev palicis viens ceļš: jābrauc prom no šejienes uz turieni, kur neviens tevi nepazīst, un viss jāmēģina no jauna . . .

— Labi, mēs tūlīt sakravāsim savas ceļasomas un brauksim uz Taškentu.

— Tikai neāksties, tev arī tādam solim vairs nepietiks spēka.

— Ja zini labāk par mani, tad klusē!

— Vai tu, Girš, neredzi, ka es šeit visu laiku klusēju, bet ar manām lūpām runā tu pats?

— Dieva vārds, Riva, tagad tu dabūsi.

— Ja tā, tad es tev sadošu papriekšu.

Un mēs abi atvēzējāmies ...

— Paretam, kad sieva to lūdz, pret viņu jāpaceļ roka, — vectēvs kādreiz mācīja manu tēvu.

— Neuzklausīta cilvēka vēlēšanās ir briesmīgs parāds, kas agri vai vēlu jāatdod ar lieliem procentiem, — arī tēva sievastēvs neiebilda pret šo gudrību.

Bet es novērsos un domāju:

Ja Reveka vienā elpas vilcienā norunāja tādu monologu, tad ar mani ir ļoti slikti, bet, ja viņa vēl atvēzējās, — nekas vairs nav labojams. To es jutu no pirmā vārda. Klusēt divdesmit gadu, lai varētu pateikt divdesmit ārkārtīgi rūgtu un sāpju pilnu teikumu — liels tikums. Un es sapratu: viņa arī mīl mani, neprātīgi mīl un vēl man labu. Tādu uzticību nevarēju, nudien nespēju atstumt. Jo vairāk tāpēc, ka viņa pirmā izteica šīs apsūdzības. Bez tam arī es biju vainīgs. Pacēlis ieroci pret varmācību un spēku, pats nepamanīju, kā pieradu pie tā, bet reizēm pat domāju, ka, stipri steidzoties, citādi vairs nevaru. Tas temps nav mans izdomājums. To man uzspieda apstākļi un pati dzīve. Galu galā citādāk nepratu, jo visi mani iespaidi par biedrošanos ar cilvēkiem sākās geto kaujas grupā, slēpjoties necilvēcīgi smirdošās kanalizācijas katakombās. Tomēr arī viņa maldījās.., Re-

veka pārcentās, biedēdama mani ar biedriem un ienaidniekiem. Tāpēc es piegāju pie viņas un pateicu:

— Vai tu, Riva, tiešām gribēji pacelt roku pret mani vai tikai biedēji?

— Arī tagad es par to vien sapņoju.

. — Tu vari to pacelt vēlreiz.

— Bet tad tu noteikti dabūsi.

— Ļoti labi, tad es pirmais pacelšu abas rokas.

Un mēs salīgām mieru.

Sanaidoties un salabt ar sievu — tas nav nekas jauns, tomēr, kad mēs sastrīdamies, es nerodu sev vietu kā pērienu dabūjis suns un, tiklīdz salīgstam mieru, atkal atdzīvojos, kļūstu jaunāks un it kā no jauna iemīlos Revekā. Tālab ļoti bieži sev jautāju: vai tāpēc tu, Girš, naidojies ar sievu, lai pēc tam atkal varētu viņu iemīlēt gluži kā pirmo reizi?

Mēs abi ķīvējāmies un salabām. Bet, tiklīdz, apkrāvušies ar darbiem, aizmirsām sasodīto nesaskaņu avotu, vecais Moiše, atgriezies no sinagogas, atkal iešļāca eļļu jau padzi-sušajā ugunī:

— Ja tu, Girš, gribi, lai tava sieva būtu laba, laiku pa laikam ļauj, lai viņa pamāca tevi. Nedomā, ka tev būs vieglāk dzīvot ar saviem principiem nekā cilvēkiem, kuri mīl tevi.

— Es viņai varu, tēt, visur un vienmēr piekāpties, taču šajā jautājumā esmu kurls.

— Neviens tev neliedz izmazgāt ausis, — Riva ļauni pajokoja, bet fašistu «žēlastības» dēļ par vientuļnieku kļuvušais cilvēks uzreiz juta, kas viņu drīzāk sapratīs, tāpēc griezās pie sievas:

— Ja tu, Riva, negribi, ka viņš paliek pavisam kurls, ļauj viņam retumis būt par tavu valdnieku. Lai viņš domā, ka ir Napoleons, lai viņš lepojas un lielās draugiem... Lai viņš pilnīgi aizmirst, ka vīra lepnām runām dievs atvēl vienīgi ar darbiem un rūpēm pārpilnu dienu, bet sievietes runām — visu mierīgo nakti .. .

Riva apmierināta smējās un tikai skata pēc apvaldīja veco lapsas kūmiņu.

— Jūs, tēt, vēl teiksiet, ka laiku pa laikam man viņš jālaiž pie citām?

— Pasarg dievs! ... Nelaid gan! Tomēr neesi arī greizsirdīga, jo sievietes greizsirdība vīram pastāvīgi atgādina, kas

viņš Tads ir un ko viņš var... Tava greizsirdība viņu tikai aizvedīs pie citām sievietēm.

— Man šķiet, tēt, jūs tikai griežaties pie manis, bet īstenībā runājat Giršam.

— Pareizi, es gribu palīdzēt jums abiem. Nepūlies nemaz viņu pierunāt, lai brauc uz turieni. Virzi viņu prom no šā jautājuma, liedz viņam par to pat domāt, tad viņš noteikti brauks. Es Giršu pazīstu labāk nekā pats sevi...

— Tu gan esi viltnieks, tēt, — mans pacietības mērs bija pilns.

•— Kāpēc? — viņš no sirds brīnījās.

— Tāpēc, ka tā runāt nav godīgi. Pie tam vēl sieviešu klātbūtnē.

Rivai, kā rādās, tas vien bija vajadzīgs.

— Vai tev neliekas, — viņa jautāja ar apslēptu īgnumu, •— ka mūsu vidū jau saradies pārāk daudz godīgo un apzinīgo, kuri šos savus tikumus pērk ar citu cilvēku neslavu?

Viņa mērķēja uz mani, bet trāpīja maniem biedriem, tāpēc es apsaucu viņu:

— Ja tu, Riva, patiešām tā domā, tad esi slikta sieviete.

— Tā es tiešām domāju, — viņa atbildēja. — Bet es būtu vēl sliktāka, ja tā nedomātu. Tāpēc es klusēju un apsveru: varbūt klusēdama būšu vissliktākā?

— Tu, Riva, esi nelabojama cioniste, — arī es izslēju * savus aplauztos ragus.

— Nav taisnība! — Viņa pietvīka un piecirta kāju. — Es varu būt slikta sieviete, jo neviens īsti nezina, kāda ir laba. Es varu būt slikta ebrejiete, jo labu, manuprāt, pasaulē nav visai daudz. Taču galīgi nebūt ebrejiete es nevaru un nespēju. Tas sniedzas pāri maniem spēkiem, tu saproti? Un kāpēc vieniem-to kaiti dēvē par nostalģiju, citiem — par dzimtenes mīlestību, bet man — par cionismu?

Es pārskaitos un pazaudēju galvu. Sāku lamāties un aizvainot viņus abus, turpretim tagad, visu apsvēris, saku: tuvi cilvēki nekad nesanāk naidā lielu lietu dēļ. Nē, lielas nelaimes viņus tikai tuvina. Kad pleci sakļauti, viņiem nav laika domāt par sīkumiem. Bet, sanīdušies sīkumu dēļ, viņi atceras lielas patiesības tikai tāpēc, lai varētu vēl sāpīgāk aizvainot viens otru. Un dīvaini, ka no šiem pastāvīgiem un sāpīgiem aizvainojumiem mazāki kļūst ne tikai sanīdušies cilvēki, bet arī viņu lielās patiesības.

Tā atgadījās ar mums abiem. Salēcāmies kā nāvīgi ienaidnieki, bradājām viens otra cieņu un, pieķērušies apšaubāmiem faktiem, aizmirsām, ka, neskaitot muļķīgus principus, pasaulē vēl ir gan veselais saprāts, gan cilvēkmīlestība un ģimenes saites. Tas kļuva par ieradumu, kaiti. Un, jo biežāk taisnība bija man, jo niknāka tapa Riva, jo pārliecinošāki bija viņas aizvainojumi, jo vairāk es sašutu. Mēs it kā ripojām pa stāvu nogāzi un neviens negribējām apstāties. Mums patika tāda krišana, tikai skurbumā aizmirsām sāpīgu patiesību: jo ilgāk kritīsi, jo sāpīgāk sasitīsies.

Tēvs to saprata pirmais.

— Girš, es braucu prom, — viņš stingri pateica. — Nedusmojies, tā vajag, tā domā visi mani jaunie draugi, un turklāt es negribu, lai manis dēļ jūs zaudētu viens otru.

Kad viņš aizbrauca, domāju, ka esmu zaudējis sabiedroto, bet, izlasījis brālim Salomēm rakstītās un nezin kāpēc nenosūtītās viņa vēstules, sapratu: viņš tikai izlikās par draugu, taču patiesībā bija šīs uzmutuļojušās elles galvenais vaininieks.

Un lai trīsreiz nolādēta viņa bībeliskā gudrība! Aptumšojis prātu Rivai un vēl labi neapsildījis degunu pie Salomes, viņš ķērās pie manis:

«Te, Girš, nav nemaz tik slikti, te ir silts gaiss un lētas vistas. Es zinu, Tu Rivai sacīsi, ka Tavs tēvs pret vistām apmainījis savu bērnu gaišo rītdienu. Tu no visa atgaiņājies ar iedomāto nākotni, tikai tā man nav vajadzīga. Salome reizēm ļauj man pastāvēt pie viņa jaunā bāra, kas spulgo niķelī, un es esmu laimīgs,» viņš rakstīja. «Bet, ja Tu vēl arvien sapņo, ka kļūsi liels cilvēks, tad Tev, Girš, jāzina: pārlieka sapņošana, tāpat kā ikviena laba lieta, var nodarīt Tev ļaunu. Paklausies, ko šeit runā rabīns Joahims Princs: «Fanātisms un naids vēl nav briesmīgākais ļaunums. Visbriesmīgākais ļaunums ir klusēšana.» Tu nedzīvo lādzīgi, jo Tu daudz runā un neko nepasaki. Un tas ir sliktāk nekā klusums ...»

Es no tiesas pārskaitos uz šo filistru un farizeju.

«Moiše,» es viņam atbildēju kā kaimiņam, «es ticu, ka Tavs rabīns neklusē. Viņš skaļi sauc pēc dieva palīdzības, bet cilvēkus nezin kāpēc atstāj Mošes Dajana varā. Tas ir vecs triks, un tāpēc Tu veltīgi pūlies.»

— Tu esi slikts filozofs, — viņa vietā atbildēja Riva. — Iemīlējies pagātnē, tu aizmirsti un sāc ienīst nākotni, bet, sapņodams par nākotni, gribi aizmirst visu, kas bijis slikts, tāpēc vai nu izliecies, vai nespēj saprast šodienu.

Pēc šiem niknajiem vārdiem es uzstādīju klusēšanas rekordu. Noraudama ceturto kalendāra lapiņu, Riva pazobojās:

— Ja visu varētu izskaidrot, paņemot mutē ūdeni, tad tu būtu varonis un tev būtu neapšaubāmas tiesības televīzijas izgudrotāju nosaukt par tautas ienaidnieku.

— Vai arī tu jau esi paguvusi inficēties ar to Prinču?

— Bet ko lai dara, Girš, ja ienaidniekam taisnība? Vai arī par to viņš jāsit? Varbūt tomēr sākt ar savējiem, kā tu to dari?

— Tava mute ir tukša, un neviens neliek tev klusēt. Cīnies, palīdzi cilvēkiem iznīcināt birokrātismu, palīdzi dabūt pie kārtības neliešus un lišķus. Taču tu visu gribi izdarīt ar vārdiem, nekur nepieliekot rokas, tāpēc, ja tu ko slavē, tad arvien pārslavē, bet peldama no cilvēka neatstāj pat slapju vietu.

— Tas, pirmkārt, ir veltīgs darbs, un, otrkārt, tā nav mana darīšana, — viņa, brīdi klusējusi, atbildēja. — Lai katrs rīkojas, kā prot. Bez tam esmu nogurusi, lai rūpētos par visiem, kad par mani neviens vairs nerūpējas.

Un pēkšņi es sapratu: ko sabojā neuzmanīgi vārdi, to vairs nav iespējams labot ar sišanu, tomēr mans vecais ieradums ņēma virsroku un parāva mani aiz mēles:

— Tu, Riva, ņemsi sliktu galu.

— Zinu, — viņa atbildēja. — Toties kāda laime, ka es to spēšu izdarīt bez tavas palīdzības.

Es izgāju, aizcirzdams durvis.

Ļaudis pareizi saka: ēzelis nav tik liels muļķis, cik principiāls. Tāpēc kādā jaukā dienā mēs abi, gluži kā īsti ēzeļi, sākām dzīvot tikai ar saviem principiem.

Reveka ataicināja meistaru, izlauza nezin kad aizmūrētu eju un gāja uz savu istabu pa jaunām durvīm, bet es nācu mājās pa vecajām. No rīta virtuvē tikāmies tikai tāpēc, lai viens otram sarunātu veselu lērumu visnepatīkamāko lietu, bet promejot smalki piedāvātu sīknaudu par izdzerto tēju. Uz galda krājās ne tikai kaudze kapeiku. Katrs mūsu vārds, katra kustība bija sīku un neauglīgu dusmu pārpilna. Mēs to jutām un sapratām, tomēr neiedrošinājāmies atklāti atzīties, tikai skatījāmies apkārt un kā mežoņi lūdzām, lai kāda ne sevišķi liela nelaime vai dieva griba mūs atkal savestu kopā. Domās es jau plānoju visādas autokatastrofas un slimības, kas palīdzētu atgūt Rivu tādu pašu nevarīgu un nelaimīgu,

kāda viņa bija rnūsu iepazīšanās pirmajās dienās. Atmetis visus principus, savos sapņos es viņu lutināju, nēsāju uz rokām, turpretim, sastapies ar viņu, par katru dzēlīgāku vārdu atmaksāju ar trīskārt riebīgāku. Tomēr vētra nenāca, mūsu abu nelaimes pa gabalu vairījās viena no otras, bet Riva vīrišķīgi pretojās. Jau pēc pirmajām vientulības dienām es ieraudzīju, ka mans lielais un no pirmā skata pareizais princips nepavisam nav piemērots patstāvīgai dzīvei. Aicināts mācīt citus, tas tūlīt saplaka, sastapies ar visvienkāršāko vēlēšanos pamācīties no citiem. Sapratu — vientulība nav domāta man. Tā var vadīt tikai lielus, stipras gribas cilvēkus, mazajiem tā ir nazis.

— Tu lido bezdibenī, — pats drebēdams, biedēju Rivu.

— Bedrē, — viņa izlaboja, — jo esmu nogurusi, kāpdama kalnā, ko tu tīšām uzber.

— Tu baidies no manas patiesības.

— Iespējams, tomēr dabā nekas nepazūd bez pēdām, tikai neatzītie ģēniji. Vai tad tev grūti saprast, ka, uzberot kalnu, tā pakājē jārok bedre?

— Tu gribēji sacīt, ka mākslīga bedre un mākslīgs kalns ir viens un tas pats?

— Tu esi visu nesaskaņu cēlonis. Es neko vairs negribu: ne tavas pagātnes, ne tavas nākotnes. Ļauj man mierīgi padzīvot kaut vai šodien.

— Labi, tikai pasaki, kāda tagadne tev vajadzīga: ar pašas fabriciņu, ar neilona lupatu veikalu vai nakts kabareju?

*— Cik briesmīgi primitīvs tu esi! Vai tu domā, ka godīgs var būt tikai tas, kuram nekas nepieder? Vai tad godīgumam, drosmei un cēlumam pastāv kāds cenzs, robežas vai noteikumi?

—- Tā es nedomāju.

— Kāpēc tad tu baidies aizbraukt kaut kur un visu iesākt no jauna? Nedomā, ka es no tevis gribu iztaisīt kādu jaunu Če Gevaru vai 2annu d'Arku. Ja es, braukdama uz turieni, maldos, tu vari palikt šeit un ar vēstulēm labot manas kļūdas.

— Tev, saproties, derdzas ikdienība, tev ievajadzējies kaut kā skaista, kaut kā neparasta. Ar vecā palīdzību tu esi radījusi sev mītu un apņēmusies tam bubulim upurēt sevi. Upurējies, tomēr mans pienākums ir brīdināt tevi: arī tur būs ikdienība, arī tur būs garlaicība, netaisnība un vardarbība, tikai tur tev nebūs vienas lietas — lielas un skaistas perspektīvas uzvarēt tos ļaunumus. Tu nogrimsi tajos.

*— Iespējams, bet tur es varēšu darīt, ko gribu, neviens mani neskolos. Tur es vismaz varēšu salīdzināt un pasapņot par šo jauko, toties zaudēto dzīvi.

— Tad brauc! — pats nejutu, kā izkliedzu. — Esmu ar mieru izciest jebkādas mocības un pazemojumus, un nepavisam ne tāpēc, ka tev taisnība, bet tāpēc, ka mīlu tevi.

Viņa pārbijās, jo saprata, ka sabrucis pēdējais atkāpšanās tilts. Viņas mīts kļuva par realitāti. Un viņa atkal uz ilgu laiku apklusa, lai pasacītu:

— Tu, Girš, esi liels cilvēks.

Jā, esmu liels cilvēks, ja no zemes uz mani skatās pretrunu notriekts cilvēks. Es būtu vēl lielāks, ja viņš paskatītos uz mani no sava kapa vai akas. Tomēr esmu mazs un niecīgs, jo sievietes dēļ atsacījos vairāk, nekā man bija tiesības to darīt.

Esmu sliktākais no vissliktākajiem, tomēr neesmu bezkauņa.

Viņa bija salauzta, un tas nedarīja man godu. Sniedzu viņai roku:

— Negremzies, tevis dēļ es varu staigāt pat basām kājām. Kaut kā pārcietīsim arī šo ārprātu. Mēs abi taču esam brīnumbērni, kuri pārdzīvojuši pat divus pasaules karus! . . . Vai atceries to vācu filmu? Domāju, ka pārdzīvosim arī šo lokālo karinu.

Viņa raudāja un kā jukusi skūpstīja mani. Viņas dēļ es būtu varējis kāpt uz ešafota, taču es mācīju viņu:

— Iegaumē, no turienes atgriezties būs daudz grūtāk.

— Vai esi pārliecināts, ka vajadzēs?

— Bez šaubām, un kaisot pelnus uz galvas.

— Es nebraukšu.

Un mēs atkal kļuvām vienlīdzīgi: viens otra dēļ atsacījāmies no saviem principiem un vēlmēm.

Bet uzradās Klausu Jonis. Viņu atveda no Klaipēdas ar dzelžos saslēgtām rokām. Mēs bijām liecinieki. Tiesas priekštelpā mūsu priekšā nokrita viņa sieva.

— Es neticu! — viņa kliedza kā ārprātīga. — Jūs nepiespiedīsiet mani ticēt. Viņš ir labs. Viņš vienmēr man bijis labs. Varbūt jaunībā viņš maldījās, lai dievs ir žēlīgs!,.,

Tomēr tiesnesis bija citādās domās:

— Jonam Povila dēlam Klausam piespriests augstākais soda mērs — nāve, konfiscējot visu nelikumīgi iegūto mantu. Spriedums ir galīgs un nav pārsūdzams,

Jonis ar saviem spēkiem vairs nejaudāja aiziet līdz automašīnai, lai gan uz kaut ko vēl cerēja.

Tiesā viņam briesmīgi drebēja rokas. Viņš bija apbrīnojami līdzīgs tiem sirmgalvjiem, kurus pats veda uz nošaušanu: bez gribasspēka un nelaimīgs. Viņš berzēja pieri pret barjeras nomelnējušo dēli un reiz iesaucās:

— Viss sākās daudz agrāk. Tas bija vēl krietni pirms vāciešu ienākšanas. Es visu mūžu darīju tikai to, no kā pats visvairāk baidījos. Dieva dēļ, esiet cilvēki un neielaidiet šeit manus bērnus!

Tomēr tiesā viņa vecākais dēls runāja asi un atsacījās no tēva:

— Esmu komjaunietis! Tāpēc nolādu viņu un viņa asiņainos darbus.

— Ļaudis, neaizbāziet sev ausis un neļaujiet viņam tā runāt! — Klausu Jonis kliedza. — Vai tad jūs gribat, lai pēcteči tiesātu arī viņu?!

Tā bija nokavēta grēku nožēla, bet es nobijos no sevis: mans dievs, Grudski, tu taču žēlo to nelieti! Re, kur noveduši tavi neauglīgie prātojumi. Tu kļūsti Tads pats bībelnieks, kādi bija tavi vectēvi.

Tiesas prāva vēl nebija beigusies, kad Reveka neizturēja un nokrita. Es izvedu viņu uz ielas. Bija skaista, silta un saulaina diena. Gluži tāda kā šodien, bet mūsu ausīs joprojām skanēja Klausas kliedziens un viņa dēla mierīgie, iepriekš pārdomātie un no galvas iegaumētie vārdi:

—• Viņš nav man tēvs. Es neuzskatu viņu pat par radinieku. Viņa brāļi ir fašisti, bet bērni — asiņainie darbi.

— Cilvēki, vai tad jums nepietiek ar mani vienu?!

Mēs abi vēl ilgi nevarējām tikt vaļā no šie vārdiem, tāpēc devāmies uz parku pie rotaļās aizņemtiem bērniem, pie sievietēm, kas bija gaidībās, un auklēm, kuras šūpoja zīdaiņus un ganīja brēkuļus, pie klusiem un domīgiem sirmgalvjiem ...

Un pēkšņi es izdzirdēju:

— Neaiztiec, Rasiņ, žīds notvers.

Tas bija par daudz.

— Kāpēc žīds, kāpēc ne fašists vai Klausu Jonis? — es piesējos labsirdīgai zilacei sievietei. Viņas skatiens bija saulains un dzidrs. Viņa smaidīja un, raustīdama plecus, ilgi nāca nopakaļ, gribēdama atvainoties un pat nejuzdama, ka vēl vairāk sāpina mūs.

— Mēs brauksim prom, — Reveka slimnīcā man pateica.

— Kurp tikai vēlies, kaut vai uz pasaules malu, — es viņai apsolīju, bet pats tūlīt aizskrēju pie Butrima.

— Nu, kā ir? — viņš man jautāja. — Vai beidzās?

— Briesmīgi nepatīkama lieta.

— Viņi jāiznīdē.

— Vai bērnu acu priekšā?

Butrims kļuva bāls. Šī prāva bija viņa ideja, tāpēc viņš ilgi klusēja, taču atbildi tomēr neatrada.

— Es gribu braukt prom, — vaļsirdīgi viņam sacīju.

— Uz kurieni? — viņš jautāja.

— Vēl nezinu, — es nespēju pateikt patiesību.

Butrims kļuva vēl bālāks. Savaldījies viņš jautāja:

— Un kas no tā mainīsies?

Es pagriezos un nesteigdamies gāju uz durvīm. Viņš apturēja mani:

— Tu tomēr nesaki patiesību?

— Es gāju pa parku un pēkšņi izdzirdēju, kā mātes biedē bērnus...

— Nu, un kas tur sevišķs? Viņas biedē arī ar čigāniem un miličiem... Tu esi pārāk uztraucies tā nelieša Klausas dēļ.

— Es citādāk vairs nevaru. Es neko vairs nevēlos . . .

— Kaunies! Tās taču ir no geto iznestas un fašistu iepotētas bailes. Sev iegalvota nepilnvērtība: visiem jākaunas no sevis, tikai fašisti vien var dižoties ar sevi? ... Esi vīrs, kā pats to kādreiz prati prasīt no citiem. Kad kaimiņu bērni mani saukāja par vācieti, bērnībā arī es plosījos, ar vienu pļauku domāju pāraudzināt visu pasauli, bet pēc tam pārstāju tam pievērst uzmanību . . . No tāda krekliņa jāizaug. Jāizaug, biedri Grudski! Un tagad — ej atpūsties. Ja nevari — izlamājies, nolīdis kaut kur pagrabā, tas tāpat palīdz.

Ai, cik labi tagad būtu izraudāties! Giršs domāja un pašķielēja uz jaunekli, kurš bija atnācis viņu nomainīt. Cik skaista jaunatne izaugusi! — viņš ne jau pirmo reizi pabrīnījās un, drusku pagaidījis, pagriezās uz Tada pusi. Pēc tam piegāja tuvāk, paspieda viņa auksto uz krūtīm uzlikto roku un, nevēlēdamies sastapties ar Butrimu, pa sāndurvīm steidzīgi devās uz mājām. Kā redzams, nebrēkšu, viņš nolēma, iedams pa ielu, nav par ko . . .

Kas grib, lai domā, ka es gribu braukt prom. Pat lai runā, ka mani pieveikusi nolādētā senču balss vai brāļa bizness Telavivā. Tas man vairs nav svarīgi, jo arī ellē es nebūšu citādāks.

Labi, Tads tu esi, bet kas tam ticēs? Man nav svarīgi.

Toties, Jo dedzīgāk es taisnošos, jo vairāk izplatīsies visādas nevajadzīgas valodas.

Tie ir meli, Girš, ar kuriem tu gribi pārliecināt sevi. Pie visa vainīgs esi vienīgi tu pats. Pie daudz kā būsi vainīgs, jo tu neproti ar skaistām pasakām izraibināt savu biogrāfiju. Pat ja tevi sodītu, tu neiedrošinātos kā Alsis svētdienas uzvalkā un lakādas kurpēs piedzēries bradāt pa strūklaku un ķert tur ielaistās Ķīnas karūsas. Tu nekad neiemācīsies labi šaut zaķus kā īla. Tu neprati un neproti dzert degvīnu tā, kā tempj Ķeturaķis. Tu nevāc nekādas kolekcijas kā Butrims, un tev nav bijis nevienas slepenas mīlestības kā Tadam ...

Tavs galvenais trūkums — tev patika pārāk daudz domāt.

Un cik labi, ka tajā baismajā Klausas prāvas dienā Butrims nepārsteidzās, labi, ka nostrostēja mani un tik tikko neizdzina no sava kabineta. Man jāpaliek ebrejam vismaz līdz tam laikam, kamēr kaut viena māte ar mūsu vārdu biedē bērnus, kamēr pēdējā bumba tiks uzspridzināta nevis arābu ciemā, bet neapdzīvotajā Sahārā.

Tads ir mans galīgais un nepārsūdzamais spriedums!

Šo domu apskaidrots, Giršs piespieda sevi paiet garām jaunam veikalam, kas sakarā ar atvēršanu bija piebāzts ar visādām precēm. Viņš nenopirka kā parasti kādu praktisku sīkumu sievai, bet, saīsinādams ceļu, caur pagalmiem sasniedza tirgu, savāca visus no bērēm atlikušos ziedus, nosvieda pārdevējām lielu banknoti, negaidīdams atlikumu, un kā galants kavalieris trīs reizes nospieda atvērto durvju zvanu.

Reveka iekliedzās, iepleta acis un paslēpās savā kaktā aiz durvīm.

— Klauvē, un tev tiks atvērts, lauzies klusu, un nevienas durvis neizturēs! ... Citus ceļus karjerā ... Atvainojos, arī mīlestībā es neredzu!

Ja Riva tagad paraudzītos uz mani no augsta kalna, tik un tā es viņai izskatītos liels cilvēks, viņš domāja un tik tikko neizpļāpājās par dokumentiem, kurus joprojām glabāja kabatā, bet pēdējā mirklī atcerējās Alsi un savu nepabeigto rakstu. Mans dievs! Viņš domās iesaucās. Patiesība taču patiešām ir akla. Tā nekad un neko neieraudzītu, ja mūsu darbus neapspīdētu spilgta un karsta mīlestības gaisma. Alsi, Alsi, cik tu esi liels un kāds muļķis! Tikai tās lielās saules gaismā patiesība var raudzīties uz mums ar savu salto un nemaldīgo skatienu, tikai mīlestības karsto staru sasildīta, tā var pareizi novērtēt mūsu kļūdas un mūsu sāpes. Tici man, Alsi, jo šo atklājumu es nekad tev neuztiepšu, tu pats to atradīsi .

AUGŠĀMCELŠANĀS

.

NO T. Karosa DIENASGRĀMATAS

Ielaidis biedrus zālē, Butrims atkrita atzveltnes krēslā un uzsmēķēja. Jau otro diennakti viņš nebija aizvēris acu un kā nākas atvilcis elpu. Tada nāve viņam uzlika tik daudz pienākumu, ka no agra rīta līdz vēlam vakaram viņam neatlika neviena brīva brītiņa. Tomēr arī tāda darbu lavīna ne mirkli nespēja aizdzīt uzbāzīgu domu: tā tam bija jānotiek. Sī nelaime brieda pārāk ilgi un, pati no sevis atrisinājusies, izraisīja grūti vadāmu ķēdes reakciju.

Butrims nemeklēja vainīgos, jo vispirms būtu jāsāk ar sevi. Viņš pārāk mīlēja māsu Un cienīja Tādu, lai rakņātos viņu personiskajā dzīvē vai turētu aizdomās par niecīgāko ļaunas gribas izpausmi. Viņš lieliski pazina arī citus cilvēkus, kurus skārusi šī nelaime, un nešaubījās par viņu godīgumu, tomēr dziļi sirdī kāds ļauns sirdēstu tārps visu laiku viņu nelika mierā, un viņš nekādi nespēja uzminēt dīvaino mīklu, kāda dzīvē gadās itin bieži: kāpēc cilvēkiem, kuri alkst laimes, visbiežāk uzklūp nelaimes? Kāpēc?

Citādi arī nevarēja būt, viņš otro diennakti sev iegalvoja un nespēja saprast šīs nenovēršamības cēloņus. Juta, ka atbilde slēpjas kaut kur pavisam tuvu, un ikreiz, kad viņš, saņēmis visus gribasspēkus, jau gribēja iesaukties — hei-rēka! —> negaidīts notikums viņa uzmanību novirzīja kaut kur

citur, un viņš atkal mocījās un ietiepīgi apgalvoja: to es gaidīju, jutu un nepakustināju ne pirkstu, lai aizsteigtos priekšā šiem notikumiem.

Kamēr viņš tā gremzās, atsteidzās Živilo. Jau uz sliekšņa viņa kā apmāta iekliedzās:

— Vītaut, esi cilvēks, glāb Remigiju! ...

Viņš to bija gaidījis, bija tam sagatavojies un tomēr, izdzirdējis šos vārdus, satrūkās.

— Ja tu man dosi padomu — kā, es izglābšu viņu, — But-rims klusi piekrita, apsēdināja māsu savā vietā un deva viņai dzert aukstu, putojošu gāzēto ūdeni. — Nu, kāpēc tu klusē? Saki!

— Es nezinu. — 2ivile nodūra galvu.

Brālis nesteidzās. Viņš piegāja klāt, apskāva viešņu un, rūpīgi izvēlēdamies vārdus, mierināja:

— Jā, mīļā, allaž tā gadās, kad nezini, ar ko sākt. Tad šķiet, ka ikviens sastaptais cilvēks tev var dot vislabāko padomu, bet, kad pārliecinies, ka šie padomi tikai apgrūtina tavu stāvokli, sāc dusmoties un uzskatīt visus par muļķiem vai neliešiem.

— Es nekad tevi par tādu neesmu uzskatījusi.

— Zinu, jo arvien ļoti gudri vairījies no maniem padomiem.

— Šodien esmu gatava uzklausīt visu, tikai palīdzi.

Tas nav iespējams, Butrims gribēja atbildēt, tomēr atturējās: šāda atbilde viņam likās pārāk nežēlīga.

— Nav grūti gan palīdzēt, gan dot padomu, — viņš meklēja kādu izeju un nepamanīja, ka atkal atgriezās pie tās pašas domas: — Bet, redzi, mani vienmēr kaitina viegli dalīta sveša gudrība, jo nekad un nekur nejūties tik vientuļš un nožēlojams, kā maldīdamies starp pareiziem, tomēr saltiem, svešiem vārdiem, kuri tev neko nespēj palīdzēt, kad aci pret aci sastopies ar savu paša nelaimi.

— Tātad nepalīdzēsi?

— Tikai nedusmojies: visvieglāk citiem uzlikt saistības būt cilvēkiem, sev atstājot pēdējā vārda tiesības.

— Tagad nav īstais laiks meklēt vainīgos. Tas būtu muļķīgi. Tu taču zini tikpat labi kā es, ka viņš tur pazudīs, ka cietums ne visiem ir labošanas nams, ka dažs tur izskolojas tādās gudrībās, no kurām kļūst nelabi, jau iedomājot vien. Viņš ir vājas gribas cilvēks ...

— Iespējams, tomēr kāpēc tu atnāci un tik viegli uzkrāvi man tādas saistības, kad apstākļi nevis no manis, bet no

tevis prasa sakopot visus spēkus un pat tajā divkāršajā nelaimē saglabāt cilvēka cieņu?

— Atnācu pie tevis pēc palīdzības. — Živiles acis pēkšņi kļuva sausas. Izbrīns tās it kā sasaldēja, un viņa tagad skatījās uz brāli kā uz svešu, bezjūtīgu cilvēku. — Es nesaprotu, kāpēc tu tā runā ar mani.

— Vai ne tāpēc, mīļā, ka mēs arvien ātrāk pamanām neveiksmes un, sāpju apstulbināti, cenšamies izskaust tikai tās, taču baidāmies paskatīties uz lietas būtību? Vai ne tāpēc, ka mēs savos bērnos tikai ieliekam visskaistākās cerības un sapņus, jo gribam viņus padarīt tādus, par kādiem mums pašiem nav izdevies kļūt? Es saprotu, ka tevi nomāc nelaime, tev vajadzīgs atbalsts un aizstāvība, bet, atdodot manās rokās dēla likteni, tev jāsaprot arī mani, — Butrims beidzot saņēmās. — Vismaz jāuzticas man, lai vēlāk nebūtu jāpārmet ne sev, ne man, ja es neko labu nespēšu izdarīt. Tāpēc nesirdies, ja sacīšu: vai ne tālab viņš aizgāja pa to ceļu, ka tu, meklēdama pozitīvu paraugu, pārcilāji visu literatūru un literatūras vēsturi, aizmirsusi, ka tev blakus aug cilvēks? Ja ne tavā, tad citu labā mums jāatrod cēlonis un jāaizsprosto tam ceļš. Tas ir mūsu pienākums. Mēs jūsmojam un lepojamies ar pozitīviem paraugiem, bet nezin kāpēc mācāmies no kļūdām un nelaimēm, jo tās mūs spiež apstāties un kaut vai īsu brīdi padomāt: kāpēc gan tā? Kāpēc viņš ir vājas gribas cilvēks? Tev arvien bijis vairāk gribasspēka nekā jebkuram vīrietim. Arī Tadam tā būtu pieticis trim tādiem mūžiem. Mūsu tēvam un mātei, paldies dievam, tā arī netrūka. Remigija vectēvs Pijus — dzelzs cilvēks gan pēc savas izturēšanās, gan domāšanas .. . No kurienes gan viņš radies Tads švakulis? No pozitīva vai negatīva vēstures piemēra? Nē, māsiņ, jūs abi viņu tādu izaudzinājāt. Un viņš redzēja ne vairāk un ne mazāk slikta kā citi bērni. Jūsu muļķīgā vēlēšanās būt vislabākajiem, vēlamo sniegt kā esošo tad arī ieaudzināja viņā šo bezrūpību. Jūs abi dzīvojāt no svētkiem līdz svētkiem un domājāt, ka bērnam pietiks ar skaistiem vārdiem un bildītēm, taču viņš, redz, ko sadomājisl

— Tu esi briesmīgs cilvēks. — Živile lūkojās brālī kā ārprātīgajā.

— Un vēl piebilsti — vācietis.

— Cik tu esi ļaunpieminīgs.

— Varbūt, tikai ne jau tur ir būtība. Kā tuvam cilvēkam man būtu jāmierina tevi, sak, neraudi, es kaut ko izdomāšu, varbūt kaut kas pats no sevis mainīsies, varbūt vēl pāries.,.

Ja es tā runātu, tad būtu labs. Un kas pēc tam? Pēc pāris stundām atskries Ila un sacīs: tādi nelieši jāiznīdē! Viņam būs taisnība. Kuram lai es palīdzu? Kā radinieks vai kā vadītājs? Skaidrs, ka jāpalīdz viņam, jo viņš ir cietušais. Par laimi, es arī šeit esmu bezspēcīgs. Varēšu palīdzēt tikai citiem, Jai rīt vai parīt pie manis raudādams neatskrietu vēl kāds tēvs. Un tāpēc man jāzina: kāpēc? Citādi palīdzība nebūs neko vērta, tāpat kā tava disertācija. Nesirdies, es jau pirms tavas atnākšanas pārdomāju simtiem dažādu variantu. Varbūt tāpēc, ka mēs abi tikai mierinā/n viens otru un gaužamies par savu lielisko pagātni, atstādami citiem, kā tu saki, grūto un atbildīgo briesmīga cilvēka pienākumu sacīt acīs patiesību? Bet varbūt tāpēc, ka mēs kā gļēvuļi, baidīdamies izdarīt vēl sliktāk, tikai pļāpājam un gaidām, vai neradīsies kāds jauns Tads Kaross un neuzvels uz saviem kamiešiem briesmīgo atbildības nastu?

— Redzu, ka ne velti Tads tevi tā dievināja. Jūs esat kā divas ūdenslāses, tikai ne no avota, bet no smakojoša ūdens. — Živile atkal apraudājās. — Kaut kādi nenormālie.

— Iespējams. Nestrīdēšos, tu esi labāka nekā es. Lūk, tu arī nelaiķim neproti piedot, bet man jāaizver acis dzīvo priekšā. Kur te loģika? Vai atceries to reizi, kad atbrauci ielūgt mani kāzās. Jau tad tev sacīju: apdomājies! Bet tu esi romantiķe. Māte, sak, no sausa vācieša, kā tu dēvēji mūsu tēvu, iztaisīja cilvēku, turpretim es esmu izglītota, stipra, un Tadam ir labi nodomi ... Tā taču bija? Māte, glābdama mīļoto cilvēku, apprecējās ar tēvu. Viņa uzupurējās un neprasīja par to pat labu vārdu, turpretim tu precējies, ne jau labdarības jūtu vadīta. Tu biji un paliki godkārīga. Tu, tikpat kā kādu rekordu, iekāroji atkārtot mātes varoņdarbu, un tāpēc tev nekas neiznāca. Tu aizmirsi, ka neesi māte un laiki tagad pavisam citi, arī Tads nav Tads kā mūsu tēvs, kurš bija audzināts cildenā bajāra garā, un konformisms pazudināja tevi. Es negribu izrādīties kurnošs viszinis. Tava nelaime, māsiņ, ir arī mana nelaime. Es palīdzēšu tev, kā vien spēšu. Palūgšu, lai neieliek kopā ar kriminālnoziedzniekiem, lai rūpīgāk pieskata viņu. Apciemošu, kad atgriezīsies — neatstumšu. Nedusmojies, taču nepakustināšu ne pirkstu, lai mēģinātu viņu kaut kā izpestīt. Šajā ziņā mēs esam atšķirīgi: tu mēdz paļauties uz cilvēkiem tikai tur, kur nesniedzas tavs prāts un zināšanas, bet es paļaujos uz viņiem tad, kad pats esmu visu izpētījis. Kur neko. nejēdzu, tur nebāžu degunu. Ko lai dara, cilvēks nespēj visu zināt. Tu pārāk akli mīlēji dēlu, šai ziņā Tadam taisnība, un, kad attapies, pārāk aktīvi sāki viņu pārveidot.

— Bet cik viņš dabūs? — Živile jautāja, vairs neko labu necerēdama.

— Daudz nebūs. Es būtu devīgāks. Taču Rimša tur saskata kaut kādu viņa draugu tīšu atriebību vai triku . . . Viņi tam mūsu lempim speciāli iesmērēja šo netīro darbu. Un, izrādās, ne jau pirmo reizi.

— Kādas šausmas!

— Kamēr tu bibliotēkās vāci vēsturiskus un literārus krip-slīšus, Klausēns un vecais Pijus veidoja viņa raksturu. Tā, redz, māsiņ. Mirušo kults pedagoģijā ir mānīga padarīšana. Un, lai kāda būtu mūsu abu romantiskā pagātne, bērniem tā neatvietos tagadni. Varbūt es maldos, bet katrs pusaudzis, ne mirkli nesvārstījies, pat visskaistāko mūsu senču pagātni apmainīs pret vienu vienīgo iespēju visu izmēģināt pašam. Tāda ir cilvēka daba.

— Es negribēju nākt pie tevis, bet, kā redzu, neesmu atnākusi veltīgi: no manas nelaimes tu izdarīsi tālejošus secinājumus, un mūsu pilsētā vairs nebūs noziegumu. Priekšlaikus apsveicu tevi. — Viņa piecēlās un aizsmēķēja.

— Piedod, — Vītauts vīrišķīgi norija aizvainojumu. — Varbūt arī nelaikā es jautāju, bet vai tu, dabūjusi dzirdēt par šo nelaimi, klusībā neiesaucies — kāpēc? Kāpēc gan tavs, nevis kāda cita dēls? Kāpēc Remigijs?...

— To atstāj uz manas sirdsapziņas. Es ierados pēc palīdzības.

— Sev vai viņam?

— Vāciešiem.

Vītauts kļuva bāls kā papīrs un savaldījies novirzīja sarunu uz citu pusi:

— Kāda ir tavu pedagoģijas zinātņu tēma?

— Ar jūsu atļauju un piekrišanu — «Pozitīvā parauga ietekme, veidojot bērnu pasaules uzskatu, raksturu un iemaņas».

— Tu nezini, kā es šodien gribēju kļūdīties. Un vai tev ir kāda jēga par negatīvo paraugu? Un vai tu padomāji par to, ka jūs abi ar Tādu, gribēdami pierādīt, kurš no jums ir labāks, visnegatīvāk ietekmējāt Remigiju? Arī Tadam ne vienreiz vien esmu sacījis: nevar mīlēt visus cilvēkus, ja neiemācās mīlēt vienu.

— Nav taisnība. Es mīlēju viņu. Es izmēģināju visu ...

— Neņem ļaunā, es nepiesienos pie vārda, bet vai var mīlēt, izdarot mēģinājumus? Ataicinot ciemiņus un paspīdot ar modernu frāzi, mīlestību nevar pārbaudīt, it īpaši iepino-ties kādā apšaubāmā romānā. Tev, Zivile, pietrūka maiguma. Tu augi četru brāļu vidū un pa druskai katru no mums atdarināji. Atceries, kā māte reiz tev sacīja: vajadzēja tev piedzimt pirmajai, tad tu būtu bijusi ideāla sieva un māte, būtu iepraktizējusies, auklēdama četrus brāļus, taču notika otrādi, brāļi izauklēja piekto brāļuku.

— Kur lai es ņemu to maigumu, ja viņš mani dzenāja tikpat kā istabmeitu? g

— Maigums pret sievieti ir vīrišķības galvenā pazīme, tā, šķiet, Alsis apgalvoja kādā diskusijas rakstā. Esmu vienisprātis ar viņu, bet vēl piebildīšu: jā, es varu mīlēt sievu, māsu, līdzstrādnieci, pat kaimiņa dzīvesbiedri, tikai, piedod, ne savu prokurori, kura katru dienu apsūdz un tiesā mani. Tu kļūdījies. Tads taču par vienu labu vārdu atdeva cilvēkiem pēdējās bikses, turpretim tu ar tādu savu bagātību kā skaistums, pievilcība, ass prāts un, neņem ļaunā, — gulta, nespēji rast ceļu uz viņa sirdi. Neticu! Tu negribēji. Tu visu to gaidīji un nesagaidīji no viņa, jo viņam trūka tādu tikumu, un viņam nebija kur tos noskatīties. Tēvs — neģēlis, draugu nebija nekādu, karš, pēckara laiks un izglītība tikai tāda, ar kādu pietiek viduvējam vadītājam. Viņš labi juta šo savu vājumu un kaunējās no tā, tāpēc cauras naktis nosēdēja pie grāmatām, turpretim tu šo nelaimi pārvērti par viņa vainu un gribēji, lai viņš tevi nēsātu uz rokām un būtu maigs pret tevi.

Živilei nebija spēka nedz iebilst, nedz piekrist. Viņa slaucīja asaras un trīcēja no aizturētām raudām. Tādu nežēlību viņa nebija gaidījusi pat no sava ienaidnieka.

— Un ko tu piedāvā? — Živile pēkšņi jutās ārkārtīgi maza un nožēlojama, toties viņas nelaime auga, palielinājās reizē ar mātes sāpēm un nevarīga cilvēka bezcerību. — Vai jāpacieš it viss un pazemīgi jāpieņem šī nelaime kā atalgojums par savām kļūdām?

— Nē. — Vītauts piegāja klāt un apskāva viņu, noskūpstīja, noslaucīja asaras, tad sāka klusiņām ģērbties. — Es ieteicu sacelties pret tiem cēloņiem, kas nelaimei ļāva rasties, bet tas, kas noticis, — vairs nav labojams. Pie tā būs jāpierod.

Uz ielas katrs sastaptais cilvēks viņus ilgi pavadīja ar ziņkārīgu skatienu, rādīja ar pirkstiem, sačukstējās, taču, nelaimes nomākti, viņi to neredzēja. Rimša sagaidīja viņus visai nerunīgs.

— Līdz tiesai, biedri Vītaut, nevajadzētu nākt šurp.

— Zinu, — viņš itin dusmīgi atbildēja. — Bet kāpēc jāslēpjas, ja viss ir pabeigts un neviens vairs nav jāpratina. Turklāt arī man ir interesanti. Ielaid vai pats aizved.

Tikšanās istabā Remigijs sagaidīja viņus, atspiedies pret netīru sienu. Uzraugs klusu palocījās un izgāja. Živile stāvēja kā pārakmeņojusies un nepakustēdamās vēroja dēlu, bet tas, kā nodūra acis, ieraudzījis viņus, tā arī neiedrošinājās tās pacelt uz māti. Pēkšņi Živile sāka trīcēt, ar rokām tvarstīties pa gaisu un pieskrējusi iecirta dēlam pļauku. Remigijs neaizstāvējās. Māte iesita viņam vēl dažas reizes un, piespiedusi seju pie viņa platajām krūtīm, apraudājās. Puisis pat roku nepakustināja, lai viņu pažēlotu vai mierinātu. Viņš bailīgi pavērsa acis sāņus, no sirds ticēdams, ka tagad viņš vairs nedrīkst izturēties maigi, ka viņš vairs nav agrākais, ka ir briesmīgs un atdzīts uz šejieni no kādas citas pasaules, kurai nav nekā kopīga ar cilvēkiem, kas ieradušies pie viņa.

— Kā tu varēji? — Živile vēl arvien stāvēja, piespiedusi seju pie dēla krūtīm.

Remigijs klusēja un kodīja lūpas.

— Kāpēc tu šitā izdarīji? Es neiešu prom no šejienes, kamēr neatbildēsi. Kāpēc, Remigij?

Šis jautājums Vītautam atgādināja visbriesmīgāko notikumu viņa dzīvē. Neizturējis viņš pagriezās uz loga pusi, paņēma cigareti un, nesameklējis sērkociņus, tāpat kā toreiz, nervozi košļāja rūgto tabaku.

— Es gaidu, Remigij.

— Nevajag, mēt, — dēls runāja it kā ar svešām lūpām. Kaut kāda materializējusies bezjēdzība, kas pēkšņi radās starp viņu un māti, gluži kā siena nožogoja, nošķīra abus un tā izkropļoja visu iedomāto pasauli, ka viņi vairs nespēja rast nekādu sakaru starp ļoti atšķirīgajiem dzīves poliem, kuri negaidīti bija radušies starp viņiem, starp to skaisto, idillisko pagātni un tik sāpīgo tagadni, kas pārvērtusies varmācībā. Dēlam šķita, ka viņa dzīvē nekā nav bijis un nekā nebūs, un viņš dzirdēja tikai briesmīgo mātes jautājumu, smagu kā kameras ķieģeļi: kāpēc, Remigij, kāpēc?

— Atbildi! — Živile purināja viņu, skatījās acīs un atkal, piespiedusies pie krūtīm, raudāja.

— Es nezinu, — viņš beidzot piespieda sevi izrunāt.

— Vai daudz izdzēri?

— Nezinu. Kā arvien.

Ko nozīmē — kā arvien?

«— Pa puspudelei tintsūdeņa,

—- Ko nozīmē — tintsūdenis?

— Nu, vīns. Tagad to visur pārdod šņabja vietā.

šie vārdi atvēsināja māti. Viņa izbrīnījusies bailīgi palūkojās uz Remigiju un atkāpās. Izrādās, Vītautam taisnība — pagātne ir gan. Savāda un bezjēdzīga. Tā atstājusi pat savas pēdas — uz skaistas sejas palikušas nejaukas rievas, kas liecina par smagu slimību. Vaigu bedrītēs vēl pavīdēja kaut kas bezgala mīļš un tuvs. Ak dievs, cik viņš briesmīgi līdzīgs Tadam, mātei iešāvās prātā, un viņa nezin kāpēc sacīja:

— Piedod, dēls.

—■ Nu, ko tu, māt.

— Es jau runāju, viņš tev palīdzēs.

— Nevajag, māt. Lai soda. Es pats lūgšu. — Viņš norija saskrējušās asaras un atkal nodūra galvu. Pēc tam, skatīdamies sienā, ar mokām izspieda: — Ja vari, aizej pie viņas. Es nezinu, kāpēc ... Man nevar piedot. .. Tomēr aizej.

— Un ko tas dos?

— Nezinu. Tu arī esi sieviete.

Viņa brīnījās, dzirdēdama šādus vārdus. Mātes acīs viņš joprojām bija mazulis, bērns, un ja nebūtu tās nakts. .. Viņai pat neienāca prātā, ka vienreiz dēls ņems un pateiks: tu arī esi sieviete. Viņa pat nepaguva izdomāt — vai tas ir labi vai slikti ... Tikai pietvīka un atcerējās, kā reiz uz ielas, stiepdams lielu portfeli, viņš pajautāja:

—- Kāpēc, māmiņ, tēvocis Alsis gan tev, gan man ir labāks nekā tētis?

Viņa jau aizmirsusi, ko toreiz atbildēja dēlam.

— Kāpēc, māmiņ, skolā bērni bariem skrien tev pakaļ? Kāpēc viņi drīkst, bet es ne?

— Mums, dēls, priekš tam ir mājas, — viņa atbildēja un ilgi pūlējās pārliecināt sevi, ka sacījusi patiesību. Izrādās — māju nav bijis. Un, redz, tagad viņa dēlam — arī ir sieviete.

— Kad pārnākšu, māt, es viņai bučošu kājas, būšu viņas vergs, es būšu nulle, lai tikai viņa man ...

— Tā nu gan nevajag runāt, — Vītauts iejaucās, it kā tālā pagātnē būtu sēdējis vienā kamerā ar Remigiju. — Ja kļūsi par vergu, tu drīz vien atkal šeit atgriezīsies. Labāk padomā, kā tajā ūķī saglabāt cilvēka cieņu. Atgriezies no turienes vismaz kā godīgs vīrs.

— Es pacentīšos.

— Vai pats tam tici?

— Nezinu.

Živile piegāja, noskūpstīja viņu uz pieres un sacīja:

— Es zinu, tu gribi jautāt: vai viņa tev piedos vai no.

Remigijs palocīja galvu un sāka raudāt.

— Grūti pateikt, dēls. Es viņu nepazīstu, kā izrādās — neesmu pazinusi arī tevi. Sievietes reizēm piedod ne tikai tādas lietas un ne tikai tādiem kā tu. Tāpēc jau viņas ir sievietes. Taču par to aprunāsimies, kad tu atgriezīsies mājās.

— Un tu, māt?

— Kā sieviete es tev piedotu, — Živile izvairījās no tiešas atbildes un saprata, ka ir noziegusies. — Kad būs ļoti grūti, atceries šo mūsu sarunu, — viņa gribēja laboties un vēl vairāk nosarka, atminējusies brāļa vārdus, ka viņa pat tik briesmīgā laikā grib palikt tikai laba soģe, kura saprot citus.

— Es atcerēšos, māt, — Remigijs runāja kā automāts un nevarēja izdzēst no atmiņas silto augumu, kas, drauģeļu stipri turēts, raustījās zem viņa. Viņš jutās derdzīgi. Viņš izvaroja arī sevi. Tomēr bailes parādīt, ka neesi vīrietis, bailes nepaklausīt Alvīdam, viņa draudiem un bailes pašam no sevis... Viņam gandrīz kļuva slikta dūša, kad aiz šausmām uzdzēra vīnu, kas oda pēc kaut kādām ķimikālijām, bet pēc tam aizbēga ...

— Varbūt tev kaut kas vajadzīgs?

— Nekas. Tikai noliec ziedus uz tēva kapa. — Viņš vēl gribēja piebilst — manā vietā, bet, nezinādams, vai tagad viņam uz to ir tiesības, atturējās un atkal nodūra galvu. — Ļoti lūdzu.

Abi devās prom. Živile centās neredzēt, kā cilvēki ar skatieniem pavada viņus.

— Tu taču atkal sameloji: par tādu nodarījumu tu nevienam nepiedotu, — Vītauts kā Tads ļaunais gars atgādināja.

— Nē!

— Kāpēc tad šitā teici?

— Viņam nevar laupīt pēdējo cerību, — Živile sacīja nevarīgi kā večiņa. — Dzīvē taču pastāv arī svēti meli?

— Es šaubos, — brālis atbildēja. — Tomēr varbūt tev taisnība.

— Bet tu taču gribēji pasacīt kaut ko skarbāku? — Živile savaldījās un pat pasmaidīja.

— Neatceros. Pārāk ilgi dzīrojot, cilvēkam uznāk vēlēšanās dauzīt traukus . . . Par to vērts padomāt. Nelaime vēl nav ciešanas. Tās atnāks kopā ar savas vainas apziņu.

— Tu kādreiz sacīji, ka jūsu milicijas nodaļā trūkstot bērnu istabas vadītājas. — 2ivile tīšām novirzīja sarunu uz citu pusi.

— Tu runā nopietni? — Vītauts brīnījās.

— Ļoti.

Brālis pavīpsnāja un tomēr neticēja māsas vārdiem:

— Vai tas būtu vajadzīgs grēku nožēlai?

— Nē, tā ir savas vainas apziņa.

— Vai tas nebūs kaut kas līdzīgs mūsdienu neapdāvināto skribentu sirreālismam? Priekšsēdētājs grib, slaucēja negrib, bet atnāk rajona komitejas sekretārs, un abi sāk just neaprakstāmu vēlēšanos? — viņš rūgti pavīpsnāja un paņēma māsu zem rokas.

— Tu neuzminēji, — viņa pasmaidīja. — Es briesmīgi neciešu sprediķotājus. Tas darbs man vajadzīgs tāpēc, lai es vēlreiz varētu pateikt: pie tevis, Vītaut, nav jāiet un velti jātērē laiks.

— Tas skan drusku citādāk, nekā tika sacīts manā kabinetā.

— Gan tu, ja tā vēlies, gan es jau esam drusku savādāki. Neskaud manu sūro riecienu, Vītaut, un piedod, ja kaut kas nav, kā vajag.

— Es neskaužu un gluži to pašu lūdzu no tevis: piedod ...

Aiz loga atskanēja sēru maršs un pārtrauca domu gaitu. Butrims piecēlās un steidzīgi izgāja uz ielas. Kārtojās jaunatne. Mirgoja ziedi un vainagi. Pa logu izlīda šķirsta gals. Tad tas pacēlās un virs cilvēku galvām aizpeldēja pie uzpostas automašīnas. Vītauts apstājās. Paņēma zem rokas māti un bungu taktī lēni devās nopakaļ gājienam, kas bija sācis kustēties. Viņš neskatījās uz apkārtējiem biedriem, neklausījās, ko viņi runā, tikai ar acīm sameklēja slimnīcas galveno ārstu un palūkojās uz to kā notiesātais. Tas viņam uzsmaidīja un mierinoši pamāja ar roku — gluži kā stacijā atvadoties. Pēc tam kaut ko pateica draudzenei, pasmējās un ķērās pie smaga vainaga, kas bija greznots ar dārgiem ziediem un pārdalīts ar vidū sakrokotu, smagu linu dvieli, izraibinātu ar vēl smagākiem sēru burtiem.

šodien Vītautam nebūtu jāatrodas šeit, vajadzētu klusi paklanīties visiem, atvainoties un steigties uz turieni, kur jau otro diennakti viņu gaida un nevar sagaidīt. Ja tas būtu viņa varā, šos ziedus un mūziku viņš nosūtītu pie dzemdētājām un soļotu priecīgā pūļa priekšgalā. Bet cilvēki visu dara citādāk. Viņus aizkustina tikai sākums un beigas. Tikai mīlestība un nāve. Turpretim viss cits ir vienīgi pienākums. Taču kas tad galu galā ir pienākums?

Varbūt pienākums vienkārši vajadzīgs cilvēkam, lai viņš varētu taisnoties, kad nespēj izdarīt labāk, kad pietrūkst gribasspēka par visu nospļauties un rīkoties tā, kā pašam patīk vai šķiet labāk? Bet varbūt tas ir ieradums darīt to, kas nav patīkams, kas nācis no gadsimtu dzīlēm kopā ar bailēm palikt vientuļam, nesaprastam un izsalkušam? Bet varbūt tas ir instinkts, tā sakot, tūkstošu izmirušo paaudžu ieprogrammēts brīdinājums, kas pasargā mūs no vientuļa cīnītāja nelaimēm un ciešanām? Viņš tikai minēja, necenzdamies attaisnot sevi, un dusmojās, ka steigdamies pieradis pienākumus cilvēkiem dalīt tikpat kā brīnumzāles, kas dziedē viņu netikumus, neraugoties uz to, ka pārāk bieža zāļu lietošana var kļūt par sliktu paražu, kas paralizē izraudzītās personas gribu un dabisko spēju pretoties apkārtējām nelādzībām. Varbūt otrādi? Varbūt cilvēks, noturējies pret visiem kārdinājumiem un iespējām, kādas viņam sniedz pienākumi, kļūst vienaldzīgs, kad viņa vietā izvirza citu, kurš nespēj no tām atsacīties? Kad autoritāti ciena vairāk nekā patiesību. Bet kā ielūkoties viņu dvēselē, kur atrast tādu glābējmikroskopu, kurš bez kļūmēm par katru izraudzīto cilvēku pasacītu: tikai viņu un nekādā gadījumā ne citu! Cilvēkā taču tāpat kā kramā nav redzama ne uguns, ne dzirkstele ... Un pietiek viņam tikai stiprāk uzsist, lai negaidīti uzplaiksnītu karsta uguns . .. Toties tas viss man jāparedz iepriekš, ar skaidru prātu jāapsver un visa tā gudrība jāietver dažos vārdos, kas jau kļuvuši par anekdoti: Butrims darbā ir vācietis. $ī doma lika iesmelgties visam augumam un modināja nevajadzīgas atmiņas.

— Zini, es pat iepletu muti, kad dabūju dzirdēt, ka tava sieva, tikpat kā kaut kāda vientuļa zemniece, salikusi mantiņas somā un kājām nākusi pie mums, — nelikdamies zinis par Vītauta ieņemamo amatu un pienākumiem, ārsts strostēja viņu. — Tikko nesabruka uz ielas. Es braucu, bet viņu jau ielenkušas sievietes... Kāpēc neko neteicāt, kāpēc nepiezvanījāt? ... Es rājos, bet viņa tikai smaida, sak, kļūdījāmies aprēķinos . ..

— Mēs patiešām bērnu gaidījām drusku vēlāk, — yītauts pārbijās. — Bez tam vēl bēres.. .

— Zini, sekretār, visi tavi pienākumi ir nieks salīdzinājumā ar to, kas varēja notikt... Kā tev nav kauna! Varēji atstāt mājās mašīnu, brīdināt mani.,.

— Pats vakar izlūdzies pēdējo, žēlojies, ka plosoties gripa.

— Gripa paliek gripa, bet, ja kaut kas būtu atgadījies, galvu man norautu no pleciem.

Patiešām — nav pienākumu bez bailēm, Vitauts pasmaidīja un atkal nodomāja: taču kāds tam sakars ar vācieti?

Kopš bērnības viņš neieredzēja šo vārdu un nezin kāpēc jutās vainīgs, kad skolotājs sāka stāstīt par krustnešu ārkārtīgo nežēlību, nevarēja klausīties atmiņas par vācu militāristu izraisītiem diviem pasaules kariem. Sis naids mājo viņā vēl šobaltdien, kad viņš ir pieaudzis un iemācījies nepievērst uzmanību visādām sievu pļāpām.

Cik muļķīgi, tomēr vienīgi tāpēc Vītauts nemīlēja tēvu un ienīda viņa prūsisko izcelsmi. Precēdams sievu, viņš nezin kāpēc labprāt pieņēma tās uzvārdu. Butrimaite — Butri-miene un Bulke — Butrims. Cik bērnišķīgi, pat apkaunojoši, taču tā notika. Un cik viegli tagad pamācīt, lai citi nepieļauj tādu kļūdu. Cik liels es likos, runādams ar Giršu, un cik mazs jutos, palicis aci pret aci ar sevi. Cik viegli atrast pareizu spriedumu, kad nesāp tev pašam, un cik grūti, kad dzīve iebelž tieši tev ... Un Butrims atcerējās, ko reiz atgriezās no skolas briesmīgi aizvainots un nelaimīgs, jo skolotājs, izlikdams trimestra atzīmes, viņam sacīja:

— Klausies, Bulke, esi vai nu vācietis, vai lietuvietis, par abiem reizē tu nekādi nevarēsi būt: vācu valodā — divi, lietuviešu — trīs ar krustu. Ne šis, ne tas.

Mājās ejot, viņam piesējās vairāki zemāko klašu palaidņi un visu ceļu kaitināja:

Strupais, trulais vācietelis —-Bulke, šmulke, cvībaķelis . •.

Kozdams leišu pīrāgā,

Vāciefs garu izlaida!

Tās bija blēņas, puišeļu balamutība, bet tādi pastāvīgi aizvainojumi zēnu tik dziļi sāpināja, ka viņš neizturēja un pajautāja tēvam:

— Kāpēc tu esi vācietis?

— Pirmām kārtām esmu tavs tēvs, — viņš drusku noskaitās.

— Kāpēc tu negribi atbildēt? — zēns ietiepās.

—- Esmu prūsis, Vītaut, prūsis! — Tēvs tikai izlikās mierīgs un vienaldzīgs.

— Kāda tur starpība?

— Prūši ir tādi paši litaueri kā tu, tikai vācieši tos izslaktēja, — tēvs sāka jaukt lietuviešu valodas vārdus, — bet, kuri palika dzīvi, tie pārtautojās un no saviem bendēm aizguva sliktākās īpašības. Tā, dēls, notiek ar visiem, kuri savā zemē grib būt lielāki ienācēji nekā viņu ienaidnieki. Tā ir ļoti slikta filozofija. Tāpēc tagad par karu nolād nevis vāciešus, bet prūšus, kaut gan viņu sen vairs nav. Manā tēvijā palika tikai ļoti slikti vācieši, kuriem nav nekā, izņemot lielummāniju.

— Bet kāpēc tu runā vāciski?

— Es runāju arī litaueru valodā.

Viņi pārnāca mājās. Apsēdās ēst, un, kā ik sestdienu, visi tēva priekšā lika dienasgrāmatas. Viņš tās pārlapoja un parakstījās, pie dīvainā, tāda kā ieplestā «H» burta izlocīdams jocīgu, smalku astīti. Pienāca Vītauta kārta. Tēvs paskatījās dienasgrāmatā un saviebās:

— Bet kāpēc tev vācu valodā tikai cveibelis?

— Es nemācīšos to valodu.

— Kāpēc?

—■ Esmu lietuvietis.

— Ļoti patīkami. Ej prom no galda un pastāvi kaktā, tikai pēc tam es pateikšu, kas tu Tads esi! — Tā bija slikta zīme, jo tēvs atkal sāka jaukt lietuviešu vārdus, bet Vītauts nepiekāpās:

— Es nestāvēšu.

— Schneller![14] — tēvs uzkliedza un iecirta pļauku. Vītauts nogāzās no krēsla, aizrāpoja uz kaktu un apsēdās. Tēvs paēda, uz pusstundu norobežojās no visiem ar laikrakstu, palasīja, piecēlies pateicās par pusdienām, noskūpstīja mātei roku, izvilka kabatlakatu, noslaucīja viņai no vaigiem asaras un sacīja: — Es tev atvainojos, bet tā ir ļoti slikta filozofija. To nevar pāraudzināt, tā sišus jāizsit! — Viņš lika dēlam saģērbties, paņēma pie rokas un neēdušu aizvilka uz savu linu fabriciņu. Bulke, vecākais, gāja gar strādniekiem, kuri sveicināja viņu, laipni klanījās, taču nelaida vaļā dēla roku. Aizvedis pie mašīnas, ar pirkstu piedūra tās pasei, kas bija piestiprināta pie noputējuša rāmja, un lika izlasīt. Vītauts izlasīja.

— Un ko tas nozīmē?

— Nezinu.

— Bet te tak vāciski rakstīts.

— Visu es nesaprotu.

— Ļoti patīkami. — Viņš pameta ar pirkstu vistuvāk stāvošajam strādniekam un pavēlēja: — Iemāci šim svipsti-ķim apieties ar šo parikti! Tikai tā, kā meistars mācīja tevi.

Es pavērošu un, ja būs slikti, atvilkšu no algas. — Vitauts neredzēja, kā viņš pamirkšķināja strādniekam: — Un, ja neklausīs, neizmirsti, ka viņam ir ēzeļa ausis. — Tēvs saņēma aiz auss un pastūma Vitautu pie mašīnas.

Palicis viens, strādnieks sāka skaidrot:

— Tā ir vērpjamā mašīna. Te, lūk, ir pirmdzija, te tā mirkst, te to velk, te griež un savij uz spolēm. Kad diegs pārtrūkst, pirmdzija šitā jāpaplūkā, jāsameklē diega gals, jāievij tajā un jāpalaiž. Vai skaidrs?

— Jā.

— Tad sāc!

No pirmā acu uzmetiena viss likās ļoti vienkārši, bet, lai kā viņš mēģināja, nekas no tā neiznāca. Pēc dažām stundām pirksti izmirka, no asajiem diegiem to galos gandrīz radās caurumi, bet katrs linos palicis spalis dūra sāpīgāk nekā adata. Un smaka! Cik riebīga ir speciālā šķīdumā izmirkušo linu smaka! Tā gāza no kājām, šķebināja dūšu, taču jaunais skolotājs nemitīgi skubināja:

— Ātrāk, ātrāk!... Mēģini pierast, citādi gan tu, gan es paliksim bez algas.

Un tā astoņas stundas. Svārki kļuva slapji, kurpes izžulga, taču viņš bez mitas skrēja, gāja, stiepās uz pirkstgaliem, meklēja notrūkušos galus un atkal skrēja, kamēr nogāzās uz pakulu kaudzes un žēli apraudājās. Skolotājs viņu aiz ausīm piecēla, sapurināja un pavēlēja:

— Celies! Vēl nav laiks.

Kad ieradās maiņa, viņš vilkšus aizvilka mācekli līdz tēva kantorim un pieklauvēja.

— Nu, kā ir? — Bulke, vecākais, jautāja.

— Vienai pīpei puisis nopelnīja.

Tēvs cītīgi noskaitīja viņam divdesmit centu, paņēma pie rokas un aizveda uz veikalu. Vītauts par savu pirmo algu nopirka siļķi un gabalu maizes. Tēvs pasniedza viņam pirkumu un atkal pie rokas aizveda uz mājām. Visa ģimene ēda vakariņas, dzēra kafiju, uz baltmaizes zieda sviestu, uzlika sieru, bet jaunizceptais strādnieks tiesāja savu siļķi, uzkoda maizi un uzdzēra ūdeni.

Un tā veselu nedēļu. Aiz noguruma viņš neturējās kājās, aiz izsalkuma metās raibs gar acīm, caurie pirkstu gali naktī smeldza, un tikai sestdien tēvs sacīja:

— Kas tu Tads esi?

— Lietuvietis.

— Ļoti patīkami. Bet vai vācu valodu mācīsies?

— Nezinu.

Ofra nedēļa aizskrēja kā briesmīgā sapnī. Ģībdams aiz noguruma, viņš ģimenē meklēja kaut vienu līdzjūtīgu skatienu, kaut vienu laipnāku vārdu, tomēr visi kā norunājuši klusēja un neskatījās viņam acīs. Pat māte, kuru viņš dievināja, nezin kāpēc aizmirsa un neiebāza viņam kabatā kā citiem garšīgas otrās brokastis. Ieraugot maizi, Vītautam saskrēja siekalas mutē, reiba galva, tomēr arī ēdienu slēpa no viņa aiz atslēgas.

Otrā sestdienā, kad viņš jau bija nopelnījis dienā veselu puslitu, tēvs atkal pajautāja:

— Kas tu Tads esi?

Domādams, ka tēvs viņu* grib pataisīt par vācieti, Vitauts nodūra galvu un tik tikko spēja izrunāt:

— Nezinu.

— Bet es zinu: tu esi" ēzelis! Muļķim nav tautības. Esi tu lietuvietis, esi prūsis, ja gribi — čigāns, tas nemaz nav slikti, taču par ēzeli būt es tev neļaušu. Tu gribi izrādīties labs pret draugiem, turpretim negribi būt labs pret sevi, tev tikai kaprīzes prātā. Tu esi runājošs pērtiķis. — Tēvs paņēma dažas vācu grāmatas un nolika viņam priekšā. — To, ko tu iemācījies divās nedēļās, te var izlasīt piecās minūtēs. Un te, raugi, rakstīts, kas bija prūši un kas ar viņiem notika, kad viņi ietiepās, ka viss vāciskais ir slikts.

Ar ļoti lielām grūtībām, brāļiem un mātei piepalīdzot, Vītauts lasīja par pēdējo prūšu dumpinieku, kuru krustneši nomocīja, liedami viņam mutē izkausētu svinu. Viņš lasīja un raudāja, bet tēvam neatvainojās.

— Dēliņ, — māte mācīja viņu, — ikkatrs var nogrēkoties un lūgt piedošanu. Ja zvērestiem neseko darbi, tie tikai maitā cilvēku. Paklusām sagatavo viņam kādu skaistu dāvanu un pēc tam aizej aprunāties. Kā līdzīgs ar līdzīgu. Viņš ir stingrs, taču labsirdīgs. Kad izaugsi liels, pats to sapratīsi.

Un viņi abi ar māti ķērās pie franču valodas. Sākumā viņa uz klavierēm spēlēja franču dziesmiņas. Viņš mācījās tās un pats dziedāja. Tad sāka lasīt vienkāršas pasaciņas, rakstīt domrakstus, bet pēc gada, tēva dzimšanas dienā, aizgāja uz viņa kabinetu un, trīcēdams no kāda neparasti liela iekšēja siltuma, franču valodā sacīja:

— Tēt, man šķiet, ka mēs pārāk ilgi dusmojamies. Es atnācu ... Es atnācu, — pēkšņi viņam izkūpēja viss svešo vārdu krājums un viņš metās tēva apkampienos.

Abi ilgi runāja, it kā starp viņiem nekas nebūtu noticis, bet tēvs pēc katra pareizi pateiktā dēla teikuma tapa aizvien priecīgāks, purināja galvu, pēc tam ieskrēja otrā istabā, satvēra māti klēpī, noskūpstīja, uzcēla viņu uz krēsla un, sasaucis visus bērnus, gāja viņai apkārt un skaļi dziedāja:

Icb habe nicht so lieb, so lieb,

Wie dich, mein Mutterlein! .. .*

Brāļi un mazā māsa tāpat netaupīja balsi. Un, kad māte, no augšas skatīdamās uz visiem, apraudājās, tēvs nocēla viņu no krēsla un sacīja:

— Bērni, ja dievs ir mīlestība, kā saka Kanta kungs, tad mūsu mamma — tās vienīgais pravfetis! Kāpēc jūs stāvat? Bučojiet viņu, nēsājiet uz rokām! — Un atkal, satvēris viņu rokās, griezās valsī, apgāzdams krēslus.

Aizkususi un apmīļota Jadvīga visus viņus apsēdināja pie galda un atnesa šim notikumam par godu slepus izceptu ābolmaizi, karstu kafiju un nelielu pudeli pašbrūvēta vīna. Pēc svinīgās kafijas tēvs aizgāja darbā. Bet nākamajā dienā viņš pasauca dēlu un bez kādiem sentimentiem sacīja:

— Vītaut, ja prot vācu un franču valodu, nemaz nav grūti iemācīties arī angļu valodu. Es tev palīdzēšu, un tu man kārtosi papīrus. Mēs nevaram būt sliktāki, nekā patiesībā esam. Vai saprati?

— Labi, es pacentīšos, tēt. Un par vācieti — ļoti atvainojos.

— Tas ir sīkums, Vītaut, sīkums. Vai grāmatu izlasīji?

— Jā.

— Un ko tu sacīsi?

— Tie vācieši ir cūkas.

— Tad tu neesi sapratis visai daudz, — tēvs atkal rūgti pavīpsnāja, kā toreiz uz ielas. — Tur nebija vācieši vien. Visas Eiropas bruņinieki apvienojās pret prūšiem. Visi, kas alka asiņu, vieglas uzvaras, vergu, dēku un grēku piedošanas. Nav jau tik grūti to pamanīt. Daudz grūtāk mums abiem, Vītaut, saprast, ka arī prūšiem ne visur bija taisnība. Viņi tikai ienīda un neko negribēja mācīties no saviem ienaidniekiem. Zaudēja ne jau prūši. Un uzvarēja ne jau vācieši. Uzvaru izcīnīja labāk kaldinātais ierocis, vienotība un

- pilnīgākā ideja. Grūti, dēls, būt prūsim, kad vairs nav savas tautas, nav vairs valodas, kad atliek tikai rūgts pienākums vismaz ar savu eksistenci brīdināt tādus kā tu par to, kur var novest akls naids un akla paklausība. [15]

Jau beigdams ģimnāziju, kad tēvs gulēja uz gultas nedziedināmi slims, Vītauts brīvi runāja četrās valodās un, vecākā brāļa pamudināts, slepenās sapulcēs komjauniešiem tulkoja Marksu ...

Pēc neilga pārtraukuma orķestris atkal sāka spēlēt sēru maršu. Vītauts uztrūkās tikpat kā no miega un jutās gluži kā tēva bērēs. Šodien viss atkārtojas līdz visniecīgākajiem sīkumiem. Tas pats dzelzceļnieku orķestris, tās pašas muzikantu sejas, dažas jaunas, dažas nelaikā novecojušas, māte un Živile, brāļi un viņu sievas. Nekas nav mainījies, tikai radies vairāk mazbērnu. Trompetes spiedza tās pašas raudas taisni mugurā. Dunēja bungas. Aizelsdamies šņukstēja baritoni. Sievišķīgās balsīs raudāja klarnetes. Vītauts pacēla galvu un ieraudzīja goda sardzē stāvam jaunus vīriešus tautas tērpos. Automašīnai raustoties, viņi centās nekustēties, turēdami vaļīgās lentes, kas viņiem neko nevar līdzēt.

Viņš jau bija piedalījies ne tikai tēva, bet arī savās bērēs. Tās, protams, nebija tik svinīgas, tomēr nav daudz tādu uz šīs zemes, kuri ar to var dižoties. Nedižojas arī viņš.

Tā var izdarīt tikai vācietis ...

Vītauts pat noskurinājās, sapratis, ka šo muļķību nav pateicis viņš, ka tā, kāda par viņu augstāka spēka ieprogrammēta, vēl arvien snauž viņā, un pietiek tikai līdzīgiem apstākļiem skart viņa apziņu, lai atmiņa tūlīt gluži kā gramofona adata sāktu griezties vienā un tai pašā vietā un vairs nevarētu izkļūt no zemapziņā dziļi iešvīkātās rievas. Viņš nevarēja apmainīt plati, tāpēc mocījās un gaidīja, varbūt kāds cits pastums viņa atmiņu prom no bojātās vietas, varbūt viņam palīdzēs kāda nejaušība, bet pagaidām viss atkārtojās gluži līdzīgi, apnicīgi un sāpīgi: tā varēja izdarīt tikai vācietis.

Viņš jau aizmirsis, kas pirmais to pateica: Kaross vai kāds cits, tomēr šie vārdi viņam nedeva miera pat tagad, kad jākoncentrējas gaidāmajai runai pie kapa. Šīm atmiņām ne- « bija nekā kopīga ar nelaiķi, taču tās viņam katrā ziņā palīdzēja pārbaudīt sevi, vai arī viņš gadījumā nav vainīgs par dusmām — tās jau bija kļuvušas par leģendu —, ko viena tauta izjūt pret otru, vai kaut kādā ziņā nav līdzvainīgs tajā nedzēšamajā naidā kā pēdējais prūsis, kurš cenšas būt slikts vācietis? Viņš lieliski zināja, ka dziļā senatnē nodarītās pārestības vairs nav iespējams labot, tomēr pie labākās gribas neatrada sevī spēkus, lai aizmirstu šīs pārestības. Viņš centās būt godīgs cilvēks, centās nejaukt tautu asiņaino pagātni ar to ideju, kurai kalpoja un kuru iemīlēja, vēl būdams komjaunietis pie linu fabrikas nodibinātajā pagrīdes šūnā.

Bet tas viņam ne vienmēr izdevās. Vītauts atceras, kā viņu, vēl jaunu, toties visai pieredzējušu kareivi, izsauca uz armijas štābu un bez steigas sāka klāstīt uzdevuma būtību:

— Vācieši Prūsijas pierobežā ceļ milzīgus nocietinājumus. Viņi dzen uz Vāciju apkārtējos iedzīvotājus ar visu iedzīvi. Jums nav grūti iejukt to vidū. Mēs pirmo reizi gatavojamies ieiet ienaidnieka teritorijā, tāpēc mums vajadzīgi precīzi dati par Austrumprūsijā savilktajiem ienaidnieka spēkiem un militārajiem nocietinājumiem. Mūs interesē arī iedzīvotāju noskaņojums.

Vītauts ne vienreiz vien bija gājis izlūkos un strādājis kā tulks. Viņš labi zināja pierobežas iedzīvotāju paražas, vairākas reizes ar tēvu bija apmeklējis Tilzīti, pazina viņa vecākus un radiniekus, tomēr viņu biedēja citi šim uzdevumam sagatavotie izlūki.

— Kas nu viņi par vāciešiem! Ar tādu izrunu, biedri apakšpulkvedi, viņi pirmajā dienā nokļūs policijai nagos un pazudinās mani. Drīzāk viņi jāsagatavo kā sveštautieši, kas atvesti uz Vāciju.

— Jau par vēlu kaut ko grozīt, — priekšnieks stingri atbildēja.

— Tad mēs neizpildīsim uzdevumu.

— Par to nedrīkst pat domāt. Ne jau jūs vieni strādāsiet.

Vītauts ilgi šaubījās, tad saņēmās:

— Atļaujat griezties pie jums kā biedram?

Izlūkošanas priekšnieks ilgi skatījās viņā kā dzīvā izraktenī, līdz piespieda sevi izrunāt:

— Lūdzu.

— Ja mēs gribam tikai nomierināt sevi un sniegt plašu atskaiti, cik izlūku nosviests ienaidnieka aizmugurē, tad viss ir skaidrs, bet, ja ceram vismaz uz minimāliem panākumiem, — jādara citādāk. Kaut vai ar vienu grupu. — Un viņš izklāstīja savu plānu.

Pēc šīs sarunas viņu lidojumu atlika vēl uz vairākām dienām, bet pierobežā dzīvojošā lietuvieša dokumentus paguva sagatavot tikai Vītautam vien. Atvadoties priekšnieks it kā pārbaudīdams, it kā tāpat vien pajautāja:

— Bet kas jūs patiesībā esat — vācietis vai lietuvietis?

— Vai tas tagad tik svarīgi? — Vītauts, mazliet aizvainojies, pavīpsnāja.

— Pat ļoti, — apakšpulkvedis atbildēja.

— Pēc izcelsmes esmu prūsis.

— Vai tas nav viens un tas pats?

— Kādreiz par tamlīdzīgu jautājumu tēvs mani sāpīgi sodīja, — Vītauts pacietīgi klāstīja. — Viņš toreiz visai pārliecinoši izskaidroja, ka tautu ar ārkārtīgi traģisku likteni nedrīkst jaukt ar tās bendēm. It īpaši šodien, kad ieejam teritorijā, kuru kādreiz apdzīvojuši šie cilvēki, — pēdējo teikumu viņš pielika tāpat vien, lai par kaut ko pārliecinātos.

Priekšnieks nenoskaitās. Viņš apskāva Vītautu un atvainojās:

— Piedod, kaut kur lasīju par to, kad studēju Mar-ksu, taču tagad esmu aizmirsis. Pēc kara izlabosim visas netaisnības. Iespēju robežās, protams.

— Šajā gadījumā tas vairs nav iespējams.

— Kāpēc?

— Pirmkārt, prūšu vairs nav, un, otrkārt, vēsture nav penicilīns, to nevar pārvērst tabletēs, kas nogalina kāda «isma» mikrobus. Es vēsturi uzņemu ļoti vienkārši, vienīgi kā notikuša fakta patiesību.

Priekšnieks viņam padraudēja ar pirkstu gluži kā skolotājs un sacīja:

— Pieņem, bet arī citiem neļauj aizmirsties.

— Tā ir kaut kāda nedziedējama nieze, ar kuru slimo visi mazie un lielie: pakasies — pat saldi top, un pēc tam ne manīt nemani, ka esi nokasījies līdz asinīm.

— Gluži pareizi. — Priekšnieks viņam uzsita uz pleca un, gudri piemiedzis acis, jautāja:

— Ko tad tu piedāvā?

— Pavisam nedaudz. Ja citādāk nevar, jāapgriež nagi gan lieliem, gan maziem, lai vieni kasīdamies neinficētu vecās brūces, bet citi neieberzētu jaunas.

— Izrādās — tu esi ne tikai izlūks, bet arī diplomāts. Ja tevi interesē mans viedoklis, es sacīšu: tādus jautājumus var risināt tikai augstsirdīgie.

— Vienīgi ar mazu labojumu. — Vītauts tāpat piemiedza acis. — Vispirms — tādam jābūt stiprākam, jo vājajam tāpat nekas cits neatliek.

Un viņi vēlreiz cieši apskāvās, novēlēdami viens otram labu veiksmi.

Taču notika nelaime. Viņu radists, naktī nolaižoties, uzkrita uz kilometru staba un salauza kāju. Lūzums bija vaļējs. Iznīcinājuši nolaišanās pēdas, viņi ievilka cietušo biezā eg-lājā un kā nekā sagaidīja rītu. Vajadzēja noteikt atrašanās vietu, noskaidrot stāvokli, bet viņi nekādi nevarēja tikt uz priekšu. Tikai dienā stāvoklis noskaidrojās: apkārt braukāja vācieši. Viņi cēla nocietinājumus, betonēja ugunspun-ktus, veda sliedes un dzelzsbetona sijas, jauca nost lauku mājas, kas traucēja darbus un redzamību.

— Piebeidziet mani, — radists lūdzās. — Neķēpājieties ar mani un izpildiet, kas pavēlēts. Jo, tā sēdēdami, vis-iekritīsim.

Vītauts klusēja. Nocietinājumu darbi, ja ne šodien, tad rīt, ja ne rīt, tad parīt varēja atvirzīties arī līdz viņu eglā-jam. Vajadzēja izlemt. Tūlīt. Nekavējoties.

— Es nevaru, — Vladimirs teica. — Lai viņš pats.

— Es arī nevaru, — slimnieks atsaucās kā atbalss. — Bel

es jums pavēlu! Visu vārdā.--Viņš pats neticēja skanīga

jam teicienam, kas pārvērties gandrīz lāstos, tāpēc, saņēmis visus spēkus, lēni apsēdās un sāka rakstīt atvadu vēstuli savam vienīgajam brālim. Bet, jo ilgāk viņš kodīja zīmuļa galu, neiedrošinādamies pielikt pēdējo punktu, jo sāpīgāk katrs juta ļauno likteni, kas nostājies viņiem aiz muguras, kas, viņus nekaunīgi un atklāti sadalījis mirušajos un dzīvajos, vēl ņirgājas un mīņājas uz vietas, nevarēdams izlemt, kuram no viņiem vieglāk būtu uzvelt necilvēcīgi smago bendes nastu. Neatradis nekādu izeju, radists atkal atkrita augšpēdus un, nepabeidzis vēstuli, klusi palūdza: — Tikai izdariet tā, lai es neredzētu . . .

Šoreiz abi noticēja. Slepus paskatījās viens uz otru un nokaunējušies nodūra acis. Tomēr, jo ilgāk viņi gaidīja, jo neatlaidīgāk pārbaudīja viens otru, jo skaidrāk saprata, kc liktenis nav nemaz tik netaisnīgs, ļaudams viņiem vēl pa dzīvot.

— Es nevaru, — Vladimirs pasteidzās, bet Vītauts neslēpdamies tikai smēķēja un nezin kāpēc domāja: vai ne būtu labāk, ja viņš pats aizietu pie vāciešiem, palūgtu nc viņiem pēdējo pakalpojumu un vairs neatgrieztos? Bet varbūt lai viņš pats? Un viss beigtos. Bet drauga stiklainās acis neatraudamās vērās viņā: — Es nevaru ... Es nekad to neizdarīšu ... Es nespēšu, kaut vai viss izputētu . ..

— Vari, — Vītauts sacīja un, izrāvis no kabatas siltu, ar paša ķermeni sasildītu ieroci, iespieda mīkstā, no sasprindzinājuma un sviedriem slapjā biedra plaukstā. — Vajag, — viņš steidzami piebilda un jutās Tads kā smirdīgs un netīrs, gluži kā pilsētas žurka, kas izlīdusi no aizsprostotas kanalizācijas caurules.

Vēl pusi dienas viņi tā sēdēja un klusi skatījās cits uz citu lielās atbildības nomākti, jo tā viņiem likās briesmīgāka nekā pati nāve. Tobrīd daudz vieglāk būtu bijis nomirt kopā vai katram atsevišķi, tikai ne tā sodīt sevi ar šo prātam neaptveramo rīcību, pēc kuras varēja nākt kaut kāda baisma neziņa, kas neko nevar grozīt vai radīt, tikai nostādīt viņus vēl smagāku sirdsapziņas pārmetumu un garīgu ciešanu pilna tukšuma priekšā. Tāda pārdabiska cilvēka neprāta galaktika aizvien auga un palielinājās ar miriādēm neizskaidrojamu «kāpēc» un darīja viņus ārprātīgus. Pirmais klusumu neizturēja radists:

— Es nevaru! . . . Nevaru! .. . Nevaru! — Viņš sarāvies ar dūrēm dauzīja sa!auzto kāju. — Lai viss ir trīskārt nolādēts ... Es nevaru!

— Stāvi klusu! — Vladimirs sacīja.

— Apklusiniet! . . . Dieva dēļ, apklusiniet! . . . Nu, cik ilgi jūs varat ņirgāties par dzīvu cilvēku?! — No sāpēm un nervu sasprindzinājuma viņš zaudēja samaņu, bet Vladimirs neprātīgām acīm joprojām skatījās uz Vītautu un ietiepīgi purināja galvu.

Pats nezinādams, ko dara, Bulke izrāva ieroci no biedra plaukstām, nometās ceļos pie viņa, nobučoja kā mātei abas rokas, pistoli aptina ar mēteļa stūri, izšāva caur drēbi un tūliņ novērsās. Viņš neredzēja, kas notika tālāk. Neskatījās, ko darīja Vladimirs, bet tajā pašā brīdī juta, ka brīvprātīgi uzvēlis sev plecos briesmīgu atbildību — visā atlikušajā dzīvē pārliecināt sevi, ka tā vajadzēja, ka nebija citas izejas un ka tādu nekur nepieredzētu cilvēka neprātu kādreiz būs iespējams attaisnot ar pienākumu.

Kad viņš atgriezās, Vladimirs jau bija izrausis puslīdz dziļu bedri ļoti mitrajā meža zemē. Viņš kašņājās šajos dubļos un raudāja. Viņi neapbedīja, viņi noslīcināja biedru, apbēra ar zemi un ilgi līdzināja to vietu, uzlika sūnas, ar rokām uzbēra skujas un čiekurus un neskatījās viens otram acīs. Pēc tam noguruši atlaidās zem egles atpūsties. Satumsa nakts. Bija klusi un mierīgi. Kaut kur melnajās debesīs, kas tik tikko vīdēja caur egļu zariem, iemirdzējās zvaigznes. Vī-tauts juta, ka nevarēs aizmigt, bet, ja arī aizvērs acis, tad sapnī katrā ziņā viss atkārtosies no jauna, tāpēc, augšpēdus gulēdams, smēķēja un domāja: cik niecīga ir cilvēka radītā skaistuma un izziņas pasaulīte, salīdzinot ar baismi lielo, vēl neizpētīto viņa tumsonības un muļķības galaktiku. Un pēkšņi no tās otrās, no ciešanu un varmācības pārpilnās galaktikas viņa ausis sasniedza kāda sacītie vārdi:

— To varēja izdarīt tikai vācietis.

Tie pazibēja no ārprāta pasaulēm kā pirmā netaisnības komēta un ar savu karsto asti apdedzināja viņam seju un sirdi, bet rokas tā iedrebējās, ka pirksti neizturēja un nosvieda zemē līdz pusei uztītu smēķi. Viņš sākumā neatskārta, no kurienes šie vārdi atpeldēja, kas tos teica. Vai tie noskanēja viņa domās vai meža tumsā . .. Taču, kad blakus sakustējās Vladimirs un kad Vītauts beidzot saprata, no kurienes tie nākuši, ieķērās viņam krūtīs, uzvēlās virsū un sāka purināt.

— Esmu prūsis! Vai saproti?! Prūsis, lietuvietis, balts, tikai ne vācietis! ...

Vladimirs izbrīnījies satvēra viņa rokas un vārdu pa vārdam atkārtoja sava priekšnieka kļūdu:

— Vai tas nav viens un tas pats?

— Klausies, es nevaru, man nudien vairs nav spēka katram nejēgam izskaidrot, kas ir prūsis un kas ir vācietis. Tā nav mana vaina, bet tava nelaime. Un, ja tu gribi būt mans biedrs, es nesaku — komunists, iekal paurī šos vārdus. — Tikai, kad bija pārgājusi sirdsapziņas pārmetumu un nupat pārdzīvoto slepkavības šausmu izraisītā histērijas lēkme, viņš miermīlīgi noburkšķēja: — Atvaino, kaut arī vācietis, bet ne no dzelzs.

Vladimirs paraustīja plecus un, nemēģinādams atbrīvoties, taisnojās:

— Neesmu vainīgs, ka to mums nemācīja.

Šie bezgala naivie, atklātie un vaļsirdīgi teiktie vārdi Vītautam kā ar roku noņēma apmātību. Viņš tumsā vēlīgi pasmaidīja un novēlās no biedra.

— Ko nu. — Viņš ar piedurkni notrausa sviedrus. — Bet arī es neesmu vainīgs, ka šī briesmīgā pārestība gluži kā ļauna slimība vēl slēpjas manās asinīs. Tev jāsaprot, tas ir kaut kāds lāsts — iznīcinātai tautai uzvelt visu, ko septiņsimt gados pastrādājis visriebīgākais šovinistiskais militārisms.

— Piedod, man kaut kā nejauši paspruka. Tu taču zini, ko viņi izdarīja ar manu ģimeni, ar sievu?

— Zinu, bet ja mums abiem ir par ko karot, ja mēs karojam, tad noziegumu vairs nesaistām ne ar vācieša, ne ar prūša vārdu. — Tam ir piemērotāki apzīmējumi, — Vītauts atkal sāka iekarst.

— Tev taisnība, Vītaut, tikai vairs nedusmojies.

No rīta viņi atvadījās un, kā bija norunājuši, izšķīrās.

Vītautam nebija grūti bēgļu vidū sameklēt dažus klusus zemniekus un dažās dienās iemantot viņu uzticību. Pie robežas bija drūzma. Vācieši pārbaudīja dokumentus un, nespēdami pienācīgi pārbaudīt, niknojās, kliedza un šāva nevainīgus cilvēkus, tvēra vīriešus, nostādīja ierindā un dzina rakt ierakumus. Vītauts šajā vispārējā jūklī gluži nemanot kļuva par bēgļu tulku un aizbildni. Ļaudis viņu ķertin ķēra un lūdza izskaidrot vācu kungiem, ka viņi ar varu padzīti, ka viņi labprāt varot atgriezties mājās, tikai lai zaldāti viņus laižot vaļā.

Šie pūliņi nepalika nepamanīti. Vācieši pārbaudīja viņa dokumentus un sāka vadāt līdzi pa visu pierobežu, bet, lai nebūtu sarežģījumu, ieģērba savā formas tērpā un izrakstīja apliecību. Darbu vadītājs, vecs, vēl ķeizara laiku kara inženieris, izbrīnījies viņam pajautāja:

— Kā jūs tik labi protat prūšu izloksni?

— Tā nav prūšu, bet Austrumprūsijā dzīvojošo vāciešu izloksne, — viņš pieklājīgi paskaidroja.

Pulkvedis sarauca pieri.

— Kas tie par jaunumiem?

— Pēdējais prūšu valodā runājošais cilvēks tika iznīcināts pirms divi simti piecdesmit gadiem.

— Ach so! — viņš saprata Vītauta domu. — Vai jūs esat zinātnieks?

— Nē, esmu skolotājs.

— Bet jūs vēl neatbildējāt uz manu jautājumu.

— Mans tēvs bija pārtautojies prūsis. Viņš piedzima Til-zītē.

— Un kā viņš nokļuva Lietuvā?

— Pirmā pasaules kara laikā iemīlējās lietuvietē un tur palika.

— Viņš ir cūka, nevis prūsis, — pulkvedis ļoti nopietni sacīja.

— Un tomēr viņš mani lieliski iemācīja runāt vācu valodā.

— Tas nemaz nav svarīgi. Ko jūs vēl protat?

— Vērpt linus, — Vītauts jokodams atbildēja. — šo darbu arī iemācīja tēvs.

— O!... Tā jums ir daudz noderīgāka nodarbošanās nekā vēsture, — virsnieks apveltīja viņu ar savu nicinājumu un nezin kāpēc izlamājās angļu valodā.

Vītauts nenocietās un pieklājīgi palaboja viņa izrunu.

— Tātad jūs protat arī šo valodu?

— Puslīdz. Gan angļu, gan franču un drusku vājāk krievu valodu.

— Oho! — inženieris brīnījās. — Jūs esat visai jēdzīgs manu puišu atradums! — viņš nopriecājās un, piegājis tuvāk, paskatījās Vītautam acīs. — Protams, ja jūs pats mūs neatradāt. — Viņš pētīja Vītautu labu brīdi un piebilda: — Vairāk par visu es neciešu spiegus. Ja tas būtu manā varā, es tos visus nošautu, lai kādu formas tērpu tie valkātu. Karš ir vīriešu goda padarīšana. Kopš pašas bērnības vīrietim jāgatavojas tam, un visam citam dzīvē nav nekādas jēgas. Tikai karā var pārbaudīt tautu vērtību.

— Tie ir Nīčes vārdi, — Vītauts sacīja un, pats to nevēlēdamies, izdzina augstprātības velnu šim uzpūtīgajam vācietim, kurš uzticējās tikai sev un savām sapierbūvēm. Viņa zilās, jau vecīgi blāvās acis pēkšņi vēl vairāk satumsa un samiedzās. Brīdi šaubījies, viņš sacīja:

— Jā, mēs otru reizi neizturam šo eksāmenu, taču tikai tāpēc, ka vairāk ticējām providencei, laimīgai nejaušībai, ja vēlaties — fīreram nekā savu ieroču spēkam un lieliskai sagatavotībai. Tā ir sāpīga mācība, tomēr viss vēl nav zaudēts.

Sis pļāpīgais marasmātiķis bija fon Litke. Viņš vadāja Vītautu sev līdzi, izmantoja viņa pakalpojumus, bet tā bija tikai visvienkāršākā kara apstākļu diktēta nepieciešamība. Viņam bija vajadzīgs Tads universāls tulks, jo nocietinājumu būvē strādāja gan krievi, gan lietuvieši, gan beļģi, gan holandieši, pat angļu karagūstekņi. Trešā reiha pēdējās konvulsijas šajā jau iepriekš bojāejai lemtajā un nevienam nevajadzīgajā Bābeles celtniecībā sadzina visus, kas vēl spēja cilāt lāpstas. Tomēr ar kaut kādu neizskaidrojamu maņu Vītauts saprata, ka fon Litkem viņš vajadzīgs ne tikai kā palīgs, bet arī kā mēms biktstēvs, no kura vecais, izkratījis sirdi un attīrījis sirdsapziņu, bez kāda riska varēs atbrīvoties. Tas neapgrūtināja Vītauta stāvokli, tikai lika viņam būt modrākam un neaizmirsties, kas viņš .Tads ir un kas viņam jādara.

Tomēr sūdzēties par šefu būtu grēks. Viņš braukāja pa visu pierobežu un vazāja līdzi tulku, bet tas savukārt fiksēja atmiņā katru vietvārdu, centās atcerēties katru ceļa rādītāju un pagriezienu, centās iegaumēt, ko slēpj katrs mežs vai lauks, un, savācis visas ziņas, gatavojās bēgt pie savējiem. Viņam katrā ziņā vajadzēja sameklēt partizānus, kas slapstījās apkārtnes mežos.

Lai gan stāvoklis frontē bija neskaidrs un draudīgs, tomēr Litke nekur nesteidzās. Viņš strādāja godīgi, pat cēli, it kā gatavotos šeit iekārtoties vismaz uz simt gadiem, bet reizēm, labā noskaņā būdams, citēja Nīči kā vienīgo pieklājīgo filozofu, lamāja Kantu kā pēdējo muļķi un ļoti nožēloja, ka Baruhs Spinoza, kurš visai pareizi izpratis prāta lomu cilvēka darbībā, sev par postu bijis ebrejs. Litke visu laiku ar Vītautu centās runāt tikai angliski.

— Vienīgi mūsu zaldātu bailības dēļ man tagad jāatceras šī zirdziskā jeņķu valoda, — viņš vēl dižojās un reizē skatījās apkārt, kurš tilts labāk jāsaremontē gaidāmās atkāpšanās vajadzībām.

— Bet kāpēc? Lai viņi mācās vācu valodu, — Vītauts tēloja naivo.

— Šī problēma patlaban nav svarīgākā. Pastāv tikai viena iespēja šo mežoņu ordu apturēšanai: visai civilizētajai pasaulei jāapvienojas pret viņiem. Es kādreiz strādāju angļu firmā. Viņi ne tikai labi maksā, bet šo to saprot arī politikā. Un ko domājat jūs, lietuvieši? Starp citu, es arvien biju ļoti labvēlīgi noskaņots pret jums: starp slāvu tautām jūs visvieglāk padodaties civilizācijai.

Vītauts pat nevarēja dusmoties uz šo tukšo niekkalbi. Viņš bija ienaidnieks — un ar to viss pateikts. Vai viņš stingrāks, pieļāvīgāks, izglītots vai Tads muļķis kā šis — Bulkem bija vienalga. Viņam nedeva miera biedra neuzmanīgie vārdi pat šeit, šā pārcilvēka sabiedrībā, kurš gatavs kalpot angļiem. Tomēr viņš neizturēja:

— Mēs neesam slāvi.

— Bet kāda tur atšķirība? Agrāk vai vēlāk jums būs jā-pieņem mūsu kultūra. Tas nav novēršams.

— Bet kas tad notiks ar angļu firmu? — Vītauts pateica un nobijās no saviem vārdiem.

Litke pat nosarka, cenzdamies savaldīties. Viņš tēloja cēlu cilvēku un nemākulīgi skaidroja:

— Angļi ir sena nācija, tās dzīslās lielākā puse tek sakšu asiņu. Viņi nav visai tīri ģermāņi, bet nav arī slāvi.

— Kas taisnība, tas taisnība, — Vītauts piekrita. — Bet, spriežot pēc jūsu uzvārda, jūs arī esat prūsis, tāpat kā Mol-tke, kā mans tēvs Bulke vai kā mans labs draugs Rute. Tie ir prūšu vārdi, tikai drusku sagrozīti, mainījušies un pārvērtušies uzvārdos.

Te viņš kļūdījās. Pulkvedis apturēja automašīnu un lika vākties ārā.

— Heraus![16] — viņš pavēlēja un atkal, kad auto sakustējās, runāja ar kājāmgājēju. — Tā ir ļoti slikta filozofija. Ar to nav iespējams cīnīties. Tā ir jāiznīcina. Tikai vācu asinis prūšus padarīja par pilnvērtīgu nāciju. Jūs labi protat valodas, bet nezināt vēsturi. Civilizācija arvien ļoti nežēlīgi atriebjas tiem, kuri negrib pieņemt augstākas rases kultūru. Mēsli neko nevar radīt, tomēr tie ļoti vajadzīgi, audzējot kultūraugus. Tā sprieda mans tēvs. Un viņš bija ļoti gudrs, filozofijas doktors.

— Bet civilizācija, kura pārāk ilgi atriebjas necivilizētajiem, galu galā pēdējiem kļūst par laupījumu.

— Tā gadās, — vācietis piekrita, — taču kāpēc? Tāpēc,— viņš pacēla pirkstu, — ka, sasniegusi savas virsotnes, katra civilizācija vēlāk sāk deģenerēties. Pret to ir tikai vienas zāles — karš. Visaugstākā civilizācija jāsavieno ar visnežēlīgāko kara mākslu, tad tā nebaidīsies ne no kādām briesmām: tā pati attīrīsies no pūstošiem elementiem un attīrīs pasauli no mazvērtīgām, nevajadzīgām tautām. Tā ir ļoti dziļa, uz dabas likumiem pamatota filozofija.

Tā viņi pārnāca un atbrauca mājās. Vītauts paēdis domāja kaut kur nosnausties, taču viņu ļoti steidzami izsauca pie Litkes. Tikai iegājis kabinetā, viņš saprata, kas noticis. Sarg-zaldāti zem rokām turēja piekautu Vladimiru. Ieraudzījis ienākušo draugu, Vladimirs pēkšņi izslējās un atkal sabruka. Neko nespēdams saprast, viņš vēroja Vītautu, kas tam uzmeta bargu skatienu, apskatīja viņa formas tērpu, sāniem piekļautās rokas un centās atskārst, kādā veidā viņš šeit nokļuvis, tomēr, izdzirdējis, ka viņa biedrs brīvi sarunājas ar pulkvedi nesaprotamā valodā, pēkšņi, briesmīga naida pārņemts, metās uz priekšu.

— Kuņa!... Fašists!... Nodevējs!... Tu neesi prūsis, tu pat neesi vācietis, tu esi gnīda! . ..

Un, par nelaimi, viņš visu naidu centās izkliegt vācu valodā.

Litke pielēca kā ierindas mācībās un pakampa uz galda nolikto pistoli.

— šauj, fašist! Nu, ko tu baidies? Šauj! — Vladimirs plēsa kreklu. — Paskaties, kā mirst krievs! Un tu, sapuvusī gnīda, patīksminies! — Viņš spļāva Vītautam sejā, bet netrāpīja.

Vītauts vēl mēģināja apklusināt Vladimiru, bet viņus abus briesmīgi piekāva un ieslodzīja kādā pagrabā. Bulkem reiba galva, smeldza sasistie sāni, toties viņa domas bija apskaužami skaidras un precīzas. Laikam nekad tik auglīgi nedarbojas cilvēka domas, kā nokļūstot nāves briesmās, tikai šoreiz domas bija bezspēcīgas: aiz durvīm soļoja sargzaldāts, bet virs viņu galvām slējās pamatīgi mūrētas saimniecības ēkas pelēkā velve.

Neatradis iespēju, kā izmukt no šejienes, Vitauts tagad centās saprast, kas Vladimiru pamudināja uz tik muļķīgu un nekādi neattaisnojamu soli. Kas spieda viņu, ejot bojā, vilkt sev līdzi arī otru? Kāpēc bez konkrēta vaininieka viņš nespēj saprast savu visvienkāršāko neveiksmi? Kāpēc par to, ko viņš pats nespēj saprast, katrā ziņā jābūt vainīgam kādam citam? Tas taču ārkārtīgi atgādina elku pielūgšanu, kad cilvēks, nolicis sev priekšā koka dieviņu, visu mūžu klanās tā priekšā par katru noķertu zivi, nošautu zvēru vai izaudzētu labību, bet pēc tam, ja gadās kādas nedienas, ar to pašu cirvi, ar kuru to izgatavojis, sacērt šo elku, papriekš uzvēlis tam visu savu muļķību, bet pēcāk atkal ķeras pie cita. Vai ne tāpēc arī Vladimirs, kurš tik smagi un cilvēcīgi pārdzīvoja radista traģēdiju, nekavējoties attaisnoja sevi un nosodīja biedru: to varēja izdarīt tikai vācietis.

Vītauts pacieta visus pulkveža pazemojumus tikai tāpēc, ka labi zināja viņa nodomus, un uzskatīja, ka pats ir galvas tiesu pārāks un taisnīgāks nekā viņš. Glābdams stāvokli, spēja raidīt lodi uz cīņas biedru, jo zemapziņā vēl ticēja, ka, veiksmīgi izpildījis uzdevumu, viņš izglābs tūkstošiem tādu kā radists. Skaidrs, ka tas bija viens no riebīgākajiem kara diktētajiem racionālā prāta gadījumiem, taču viņš domāja, salīdzināja, meklēja izeju, bet pēc kāda mērķa tiecās Vladimirs?

Vai svarīgi, kā mirst krievs vai lietuvietis? Kāpēc arī Litke piesavinās tiesības mirt vāciski? Vai vispār tas iespējams? Jāmirst kā cilvēkam. Uz to visiem ir vienādas tiesības. Var mirt par ideju, par tuvāko, par biedru un dzimteni... Vēl cilvēks var mirt, sapratis, ka vairs nav nekādas jēgas dzīvot. Tas ir normāli. Bet kāpēc viņam jāmirst, tikai apstiprinot ienaidnieka apgalvojumus, ka, sak, viņiem, neattīstīto tautu pārstāvjiem, nomirt ir tīrais prieks, ka mirstot viņi neko nezaudē, jo radīti tikai kā mēslojums āriešiem, — to Vītauts nespēja saprast. Baidīdamies pat domās ar kaut ko aizvainot biedru, viņš gaiņāja prom šos prātojumus, tomēr kaut kur zemapziņā tāda nepareiza, viņa prātam neizdibināma Vladimira izturēšanās modināja nejaukas aizdomas, ka Litke un viņa biedrs, būdami gluži atšķirīgi un kalpodami diametrāli pretējiem mērķiem, kaut kādā ziņā ir līdzīgi viens otram. Viņš pretojās šai domai, rāja sevi, bet aizmirsies jau kuro reizi jautāja: nu kas tad, pie joda, viņus vieno un kas šķir?

— Piedod, — Vladimirs ar satūkušām lūpām tikko spēja izrunāt. — Esmu vainīgs, briesmīgi vainīgs, jo visu pazudināju kā pēdīgais muļķis. Esmu nelietis, ārprātīgais, muļķis...

Vītautam nebija sērkociņu, tāpēc viņš košļāja kabatā saglabājušos smēķa galu, viļāja starp zobiem rūgtās tabakas atliekas un, nejuzdams nekādu garšu, vienaldzīgi spļāva siekalas uz grīdas.

— Nu, spļauj arī tu man purnā, tikai neklusē! — biedrs lūdza.

— Ar mīļu prātu, — Vītauts neizturēja. *— Bet ko tas līdzēs?

Un, tāpat kā mežā, kad bija aprakuši biedru, viņi atkal sēdēja klusēdami. Tikai tagad viņus nomāca nevis cilvēka bezgalīgās muļķības pasaule, bet ļoti konkrēta, pamatīgi mūrēta melnu, tēstu akmeņu velve, kas Vītautam šķita kā materializēta, neciešamās sāpēs pārvērtusies viņu nelaime, kura uzmācīgi oda pēc pelējuma, nāves un nenoskaidrota — kāpēc.

— Kāpēc tu tā izdarīji? — viņš sacīja tumsā.

— Es nezinu. Kad ieraudzīju tevi viņu formas tērpā, tiešām aptumšojās prāts.

— Vai tu cīnies tikai pret formas tērpiem?

— Nē, bet ar tiem saistītas manas visbriesmīgākās atmiņas. Tu saproti, es jau biju pie mērķa, visu izlūkoju, atzīmēju ... Veselu mēnesi staigāju izsalcis, negulējis, drēbes mugurā nekad neizžuva. Tie nelieši jau bija manās rokās. Es ar to dzīvoju, ticēju un pēkšņi aizmigušu ... — Viņš sāka griezt zobus un ar dūri dauzīt sienu.

— Vai tu uztraucies tikai tāpēc, ka viņiem nevarēsi izdarīt to, ko viņi izdarīja ar tavu ģimeni?

— Bet vai tu neuztraucies?... Tu pats sacīji, ka viņi jāiznīcina kā nikni suņi.

— To pašu par mums abiem sacīja arī Litke. Tikai viņš kā civilizēts cilvēks vēl pieprasa, lai mēs, nogalinādami cits citu, stingri ievērotu noteikumus, tāpat kā gladiatori.

— Tu gribi salīdzināt mani ar to nepiebeigto fašistu?

— Nekādā gadījumā. Es dusmojos uz tevi, ka atriebdamies tu par naidu vien domā. Nu, nokārtosi ar viņiem rēķinus, atriebsies, un kas būs pēc tam? Karš taču vienreiz beigsies, un tu paliksi tukšs kā izēstas olas čaumala, būsi sasniedzis savu mērķi, nu un tad? Ar ko tu dzīvosi? Kam atriebsies?

— Līdz uzvarai vēl tālu. Kad beigsim karot, tad arī domāsim.

— Nē, brāl, fad būs par vēlu. Ja Jau tagad tev paša sāpe un paša naids ir stiprāks nekā mūsu abu draudzība, kas tad notiks, kad tu uzvarēsi? Es tev neticu.

— Nav taisnība, — Vladimirs mētājās pa pagrabu, — tā ir tikai nelaime, es neko ļaunu nedomāju, taču nervi uzdeva.

— Nemelo ne sev, ne man. Tu kopš pirmās dienas skatī

jies uz mani greizi tikai tāpēc, ka esmu kaut kāds nesaprotams prūsis, tavuprāt, pat vācietis. Tu domāji, ka vienīgi krievs krievu nevar nodot, ka viņi cits citam tuvāki, jo viņus apvieno viena nelaime, viena valoda un viens mērķis... Tas ir muļķīgi. Un tāpēc nevis es, bet tu nodevi mani. Un tas notika vienīgi tāpēc, ka tu aizmirsi pašu galveno, kas

mūs saista šajā karā. Tu aizmirsi ideju. Kādā gan ziņā tu

esi labāks par Litki, ja tavs naids tev ir svarīgāks nekā mūsu abu mērķis un kareivja draudzība?

— Tagad tu vari mani sunīt, kādiem vārdiem vien gribi, — es izturēšu, jo esmu vainīgs. Taču vari man ticēt: manai pārliecībai te nav nekādas nozīmes.

— Iespējams ... Bet, kur pietrūkst pārliecības, tur instinkts ņem virsroku. Un tu no tā neesi brīvs tāpat kā es.

Gribu saprast, kāpēc tu tā izturējies. Es nospļaujos par to,

ko par mani domā Litke. Viņš ir mūsu ienaidnieks, un ar to viss pateikts. Man daudz svarīgāk zināt, ko tu domā par mani. Un nevis tāpēc, ka mēs abi sitam fašistus. Mums abiem un mūsu bērniem taču būs jādzīvo kopā un uz šīs zemes jārada kaut kas krietnāks par to, kas radīts līdz šim. Tāpēc es negribu, lai nākotnē, kad atkal atgadīsies kāda kļūda — un tās būs vienmēr —, tavi bērni vainotu manējos un sacītu: to var izdarīt vienīgi vācietis. Tā ir Litkes filozofija.

— Nu, vai zini!... Tas jau ir par daudz. Es karoju par savu dzimteni, par brīvību, par nomocītiem brāļiem, bet par ko viņš karo?

— Labi. Karš jau pavērsies uz otru pusi. Mēs iebruksim Vācijā, un tad viņiem būs tiesības nogalināt mūs, aizstāvot savu dzimteni un brīvību. Netrin mēli. Saņemies un padomā — kāpēc tā izturējies?

Atkal abi klusēja un košļāja tabaku. Klusums briesmīgi nomāca Vladimiru.

— Nemoki mani, tas nav godīgi. Arī man pietiks drosmes. Tu nebaidies — ja miršu, tad ar mūziku.

— Kāda tur atšķirība, kā nomirt. Kāpēc tu domā, ka mirstot mums pašiem jānospēlē sev sēru maršs? Kam vajadzīga tāda izrāde: vāciešu iepriecināšanai vai savu nervu nomierināšanai?

— Tu, Vītaut, neesi cilvēks. Goda vārds, fu esi akmens. Ragainis velns tu esi ...

— Pieliec vēl — vācietis.

— Nē, to es savu mūžu vairs neteikšu, labāk nosit mani.

— Bet to es nedarīšu. Tāpēc atkārtoju: nospļauties, ko par manu nāvi domās daži nosmurguši fašisteļi. Man daudz svarīgāk, ko par to runās mūsu abu bērni. Taču tas viss, ko mēs abi darām, būs nevis mums, tas paliks dzīvajiem, un es vēlreiz tev saku: negribu, lai pēc katras neveiksmes, aizmirsuši būtību, viņi sāktu plēsties, meklēdami vainīgos. Un es nevarēšu mierīgi nomirt, kamēr nedabūšu zināt, kas tev lika domāt, ka esi labāks nekā es, ka tikai tu viens spēj nenodot, — Vītauts satraukumā nespēja rast vārdus. — Varbūt tāpēc, ka tu esi krievs un frontē jūsu ir vairāk?

— Tas nav taisnība, tā es nedomāju.

— Tomēr tu to pateici. Tu spļāvi man sejā.

— Piedod, man Tads nelāgs raksturs jau no bērna kājas: ciešu, ciešu, bet, kolīdz sprūk vaļā, tad tik turies. Un tagad neko citu negribu, kā iespējami vairāk šo neliešu aizraut sev līdzi kapā.

— Sai ziņā mēs nekad neradīsim kopīgu valodu, jo es par visu vairāk gribu būt lielāks nekā tie, pret kuriem cīnos. Tu nepārproti mani: nevis par vācieti, nevis par krievu, bet par savu ienaidnieku. Es nemaz negribu nogalināt viņus, es gribu viņus uzvarēt un šauju uz fašistiem tikai tāpēc, ka nepieciešamība spiež to darīt. Vairāk par visu es gaidu to dienu, kad uzvarētais Litke nokļūs tā briesmīgā tukšuma malā, ko viņš pats radījis, un ieraudzīs, cik bezjēdzīgi un nevienam nevajadzīgi bijuši visi viņu necilvēcīgi lielie upuri. Es nemaz nealkstu, lai viņš rāpotu pie manām kājām, siekalotos vai, histērijas pārņemts, plēstu kreklu, es gaidu, lai viņš, sašļucis un nelaimīgs, pats negribētu dzīvot un atnācis jautātu: saki — kas man jādara tālāk? Un tādu būs vairākums. Histēriķi paši skries pret lodēm, bailīgie un nelieši paslēpsies un varbūt atkal no jauna sāks savus melnos darbus, tomēr vairākums atnāks.

— Tas nekad nenotiks.

— Tad es neredzu jēgas Karosanai. Taču laime, ka tev, Volodja, nav taisnība. Tu vēl slikti pazīsti cilvēkus, it īpaši vāciešus. Redzēsi: no tiem puņķutapām, kuri tagad sevi dēvē par hitlerjūgendu un stiepj par sevi lielākas faustpat-ronas, ne viens vien vēl lūgs tavas meitas roku.

•— Es viņu nokniebšu kā suni.

•— Nerunā muļķības! Par laimi, šo jautājumu izlems tava Ļuba, nevis tu. Mēs, puis, jau esam samaitāti cilvēki. — Vitauts juta, ka viņš vēl taustās kā aklais un baidās pieskarties kādam pēc karstuma dvesmojošam priekškaram, aiz kura slēpjas neuzminētā mīkla. Jau kuro dienu viņš staigā ap to un baidās piespiest sevi. — Visa nelaime, — beidzot viņš sadūšojās, — ka mēs abi, alkdami pieveikt ienaidnieku, vēl neesam iemācījušies uzvarēt sevi. Mūs vada bailes. Un tāpēc nevis mēs to mācām, bet mācāmies no tā. Un pamācījušies reizēm izskatāmies ne tikai smieklīgi, bet arī ļoti nelaimīgi. Var teikt, ka mēs karā jau esam uzvarējuši. Tomēr pēc atgriešanās no frontes mums vēl ilgi būs jākaro, lai cilvēki dzimtu un mirtu ne tikai krieviski vai vāciski, bet tā, kā godīgiem cilvēkiem pieklājas: klusi, vienkārši, kad katrs izpildījis savu grūto pienākumu, ko sauc par dzīvi.— Vītauts runāja ar tādu pārliecību, ka aizmirsa, kur viņš sēž un kas viņu gaida. Un labi, ka starp viņiem bija tumsa, ka nenācās tēlot, ka varēja neredzot notraust izspiedušos īgnuma asaru, ka nevajadzēja vienam otru apsūdzēt un cīkstēties, kurš no viņiem ir labāks un kurš vīrišķīgāk var skatīties nāvei acīs. Un šis iekšējais miers, šī garīgā uguns izkausēja pamatīgi mūrētās ēkas velves, izlaida viņus brīvībā kaut vai domās paskraidīt pa bērnu dienu pļavām, atcerēties mīlētās meitenes un aizmirst, ka viņus uz šejieni atvedis kareivja grūtais pienākums nomirt, kad viņi to nemaz negrib.

— Tu baidies? — Vladimirs jautāja.

— Baidos, — Vītauts atbildēja.

— Bet es - it nemaz.

— Ne velna, tu tikai iedomājies, ka dzīvosi arī pēc nāves.

— Tu redzēsi.

— Nedod dievs! — Izbeidzās tabakas kripatas, kas koda mēlē, bet rūgtu vārdu vēl bija atliku likām. — Atbildi, kamēr vēl ir laiks: kāpēc tu tā izdarīji?

Vladimirs vērās viņā gluži kā ne šīs pasaules cilvēkā, tad atmeta ar roku un sacīja:

— Labi, tagad vairs nav ko slēpt. — Viņš vilcinājās un skatījās apkārt, it kā no kāda baidīdamies, kamēr piespieda sevi ierunāties: — Es arvien drusku apskaudu tevi izglītības un valodu prašanas dēļ, bet turēt aizdomās — pasarg dievs! Tev uzticējos tāpat kā visiem citiem, taču pirms lidojuma priekšnieks pasauca mani sāņus un pateica:

«Katram gadījumam ar vienu aci uzmani viņu, un ja kaut kas ... Tu pats zini ...»

— Tā taču ir nejēdzība, idiotisms. Šeit nav mūsu aizmugure.

— Es saprotu, es iebildu, bet viņš noskaitās un pavēlēja: sak, dari, kas likts. Tā manī radās šī nedrošība. Pēc tam vēl nelaimīgā radista nāve . . .

— Paldies, brālīt, — Vītauts nopriecājās, — paldies.

— Par ko?

— Par patiesību. Un par to, ka pārvarēji tev iedzītās muļķīgās bailes. Lai gan es tāpat ar viņu visu biju saskaņojis, tomēr velns zina ko izdomājos. Piedod arī man. Tiem, kuri mūs sūta nāvē, drusku vieglāk gan kļūdīties, gan kļūdas labot, toties mums ir grūtāk, jo katrā neveiksmē mēs varam vainot tikai sevi. Un mirt, brālīt, visiem ir grūti: gan vainīgiem, gan nevainīgiem, gan bez vainas apsūdzētiem.

Tomēr viņiem nebija lemts kopā iet bojā. Vladimiru kaut kur aizveda kara policija, bet Vītautu, kamēr policija vēl nebija ieradusies, Litke pavēlēja sasiet, iesviest automašīnā un aizvest uz patālo mežu.

Viņu veda uz nošaušanu ... Viņš to saprata un nobijās, lai gan jau otro diennakti tam gatavojās un centās izskatīties mierīgs. Viņš negribēja mirt. Viņš baidījās, tomēr ne ar vienu kustību, ne ar vienu vārdu nevēlējās to parādīt un atvieglot bendēm darbu. Pat negribēja tos nokaitināt vai satracināt, lai dusmu lēkmē tie nevarētu aizmirsties, bet pēc tam arī taisnoties, redz, ar viņu citādāk nebija iespējams, viņam tā arī vajag. Viņš negribēja to sirdīs modināt žēlastību, līdzjūtību vai kādas citas cilvēcīgas jūtas, lai pēc tam viņi nevarētu izlocīties savu bērnu priekšā: mūs, lūk, piespieda, lai gan mēs negribējām. Viņš gāja nāvē kā cilvēks, kurš uzvarējis sevi un savus ienaidniekus.

Tas bija neizsakāmi grūti. Viņš juta, kā sirds reizē ar asinīm dzenā pa ķermeni arī kādu slāpējošu siltumu, kas paralizē rokas un kājas, kā nejauka baiļu sajūta stindzina domas, kā tās, gluži kā sasilusi darva, kļūst melnas, staignas un bezgala kūtras. Viņš valdījās, līdz sāpēm sakodis zobus, bet nevarēja pārvarēt sevi. Tobrīd viņš vairs nebija viņš: domas vēl pretojās, cerēja, meklēja kaut mazāko izeju, bet augums jau gatavojās tai neviena neizprastai nepieciešamībai izzust un ar to atvieglot dzīvi citiem.

— Es jums teicu, Vitold, ka nacistu veselīgās asinis var saglabāt, tikai apšaujot visus neliešus un spiegus. Zaldā-fiem jābūt zaldātiem. Viņiem jāuzvar vai godīgi jāmirst kaujas laukā. Spiegs nav cienīgs tādas nāves.

Vītauts ļoti ilgi rakņājās ķepīgajās un kūtrajās domās, meklēdams atbildi, bet spēja tikai pavīpsnāt. Arī Litke pavīpsnāja.

— Zināt, es sāku ticēt, ka jūsu tēvs patiešām bijis prūsis, — vācietis nerimās.

— Vai tas neapgrūtinās jūsu sirdsapziņu? — Vītauts beidzot atbildēja, un pēkšņi viņa atmiņā uzpeldēja briesmīgs skats, kas viņu vajāja visus bērna gadus un ko viņš pirmo reizi ieraudzīja, lasīdams tēva dāvināto grāmatu. Tas skats bija tik stiprs, tik spilgts un negaidīts kā vecas, sen aizmirstas slimības lēkme. Tas aizgainīja gan bailes, gan bezcerību, gan iedzimto instinktu pretoties tuvajai nāvei. Vītauts vēlreiz pavīpsnāja un, atsaukdams atmiņā pat vissīkāko detaļu, sacīja: — Un es jums nevis kā vācietim, bet kā ienaidnieks ienaidniekam vēl atgādināšu, ko sacīja pēdējais mans brīvais sencis, kad viņam jūsu lielās civilizācijas vārdā lēja rīklē izkausētu svinu: nu ko, neesmu nemaz tik slikti aizvadījis savu mūžu, ja četrpadsmit gadu, sagrābis pie rīkles, esmu spējis savās rokās noturēt šo trako zvēru ...

— Bet kāpēc tikai četrpadsmit, nevis divdesmit četrus vai simt divdesmit piecus gadus? — Litke pat mēģināja pajokot, tomēr viņam tas neizdevās.

— Tāpēc, ka sacēlušies prūši četrpadsmit gadu tai jūsu izdaudzinātajai civilizācijai ģērēja ādu un būtu to uzkāruši sausā zarā, ja neizceltos iekšējas ķildas. Pēdējais brīvais prūsis tika iznīcināts uz savā starpā saķildojušos lietuviešu sliekšņa. Taču tagad tā vairs nav. Mēs neesam vieni. Un to jūs zināt tikpat labi kā es. Jūs no tā baidāties, tāpēc vingrināties angļu valodā, lai, gadījumā ja neizdotos iekļūt starp kungiem, varētu palikt vismaz par kalpu.

— Šodien jums neizdosies izvest mani no pacietības. Jūs gribējāt piekrāpt mani, bet piekrāpāt sevi, izdomājis muļķīgus spēles noteikumus. — Taču Litke tik un tā uztraucās. Viņš ļoti steidzās un skatījās uz kluso ceļu, kas vēl snauda rīta miglā. Pie neliela eglāja, kas Vītautam atsauca atmiņā biedra nejēdzīgo nāvi pirms mēneša, pulkvedis lika sasieto gūstekni izmest ārā un noguldīt knūpus. Vītauts neļāvās. Pats nesaprata, kāpēc viņš katrā ziņā vēl gribēja paskatīties uz zilgajām, pieklusušajām eglēm, kas redzējušas viņa necilvēcīgās ciešanas, kad viņš vēlējās un alka nomirt agrāk par biedru, bet viņam uz to nebija tiesību, uz eglēm, kas tagad viņu redz vēl nelaimīgāku, kad viņa pūliņi sabrukuši un pārvērtušies vēl lielākā bezjēdzībā, jo viņš bezspēcīgs un piekauts gu| pie ienaidnieka kājām un, tā varmācības uzveikts, nespēj pat pakustināt rokas. Kāda velnišķīga un jauna likteņa ironija, tomēr Vītauts bija gatavs vēl vairākas reizes pārdzīvot visu no jauna, lai tikai no šīs mežmalas varētu piecelties dzīvs un vesels. Un šīs bezgala sāpīgās atmiņas viņam tagad likās pat mīļas, skaistas, tās viņu vilināja un aicināja, tāpēc ka viņš saprata — kad beigsies ciešanas, vairs nebūs arī viņa. Viņam vēl jādzīvo, viņam nebija tiesību mirt, tāpēc viņš mēģināja aizstāvēties ar vārdiem.

— Jūs, pulkvedi, mums uzspiedāt tādus spēles noteikumus un tagad baidāties vairāk nekā mēs. Nevēlēdamies iekulties nepatikšanās ar gestapo, jūs atvedāt mani uz šejieni. Jūs pats labi nezināt, no kā vairāk baidāties — no mūsējiem vai savējiem, tāpēc jums jāpiekrīt man: jūs tagad neesat nekāds ārietis, jums šos noteikumus diktē gestapo.

Apsmulis puišelis, kurš bija gan šoferis, gan Litkes personiskais miesassargs, iespēra gulošajam sānā un apgāza uz mutes. Vītauts no sitiena pat nespēja sagatavoties nāvei.

«Tas notiks tagad . . . Nekavējoties . . . Tūlīt... Bet es negribu! Man nevajag! No turienes neviens vēl nav atgriezies!» Tikai ar briesmīgu gribasspēku viņš piespieda sevi neiekliegties pa visu pirmsausmas mierā apklusušo lauku. Tā bija viņa pēdējā apzinātā doma. Pēc tam viss sakarsa, atrāvās un saplūda veselā siltā mutulī, ko vadīja par viņu augstāki spēki, kuri ne ar vienu nerēķinās un nevienam nepakļaujas, nedz radīdami jaunu, nedz izdzēsdami jau savu mūžu nodzīvojušu dzīvību. Viss, kas viņā vēl bija cilvēcīgs, kas bija paša radīts, pēkšņi atrāvās un izgaisa pirmo pamodušos putnu dziesmu skaņās. Kļuva viegli un labi, vairs nebija ne gribas, ne jūtu, palika tikai neganta pašas dabas miljonos gadu radīta dzīvības pretestība nāvei, ārkārtīgi vienkāršs un miesīgs, bet vairs ne ar kādiem apziņas vai loģikas likumiem nesaistīts nāvinieka orgasms.

Vītauts neredzēja, kā pulkvedis atpogāja maksti, kā ne-mērķēdams izšāva vairākas reizes un, steidzīgi novērsies, ātri atgriezās automašīnā. Briesmīgs rībiens viņu pāršķēla uz pusēm, pacēla un iesvieda melnā tukšumā. Nepalika nekā: nedz nepakļāvīgā ķermeņa staignā siltuma, nedz sāpju un baiļu, jo vairs nebija atmiņas.

Kad viņš atgriezās no nebūtības, vēl valdīja klusums un tumsa, tikai doma jau bija pacēlusies pāri šīm šausmām un steidzās kaut kur lidot. Pēc tam viss notika tā, kā tam vajadzēja notiki: vispirms viņš uz sejas sajuta aukstu drēgnumu. Vēl nebija sāpju, nebija atmiņas, bet viņš labi juta uz sejas retas un aukstas lietus lāses un centās notvert tās ar nepaklausīgo, uztūkušo mēli. Lāses pakšķēja kā sapnī — lielas un skaidri redzamas, nesteigdamās pakšķēja mutē un acīs, bet viņa nedabiski lielā galva, gluži kā zemeslode, uz kaut kurieni traucās, griezās un vilka aiz sevis nogurušo augumu, kas visu bija atdevis šim augšāmcelšanās mirklim. Un kā sapnī viņam kāds klusi iegalvoja: tā nav taisnība, tu esi dzīvs, tu vēl paliki dzīvs, tikai saņem spēkus un piespied sevi pamosties ...

Un viņš piespieda sevi. Tajā pašā mirklī briesmīgas sāpes, kas paralizēja visas ķermeņa šūnas, viņam lika atgriezties dzīvē. Pēc tam Vītauts ļoti lēni, pamazītēm pierada arī pie ciešanām. Rokas pašas atbrīvojās no salijušās un izmirkušās jostas. Viņš pagāzās uz sāniem un aptaustīja sevi: pa galvaskausu aizslīdējusī lode uz mūžu viņa pakausī bija izdzinusi dziļu un vāciski precīzu celiņu. Otra lode bija iestrēgusi zem sašķaidītā atslēgas kaula un nolēmējusi kreiso roku. Pat dīvaini — viņš noteica ievainojuma pakāpi, nopriecājās un, ar kājām stumdamies, aizvilkās pie tuvākā koka. Ar veselo roku pieķēries pie grumbuļainā, veselā stumbra, kā nekā piecēlās, pasteberēja, gluži kā krizdams bezdibenī, un, pēc ilgiem pūliņiem atguvis līdzsvaru, aizvilkās prom mežā.

Tas bija kāds baisms, atmiņā nesaglabājies klaiņojums starp dzīvību un nāvi, kad pavisam pagurusī miesa viena vairs nejaudāja cīnīties par dzīvību, bet iedragātā griba vēl nespēja tai pavēlēt. Rīta pusē vai varbūt vakarā viņu pievāca bēgļi, kas no pierobežas muka pa mežiem, bet vēl vēlāk pie viņa noliecās Tada seja.

— Sasodīts, zemnieki mūs apveduši ap stūri! Tas ir vācietis, — viņš beidzot pateica, un līdz šai dienai Vītauta acīs viņš stāv Tads pats bāls, ar pakausī atgrūstu cepuri, salijis, salipušiem matiem uz pieres.

— Prūsis, — Vītauts nopriecājies tik tikko izšļupstēja un atkal juta, kā krustneši, atvēruši viņam muti, lej karstu, izkausētu svinu, kā tas slīd lejup pa rīkli un, briesmīgi dedzinādams, laužas ārā pa ausīm un acīm, pa degunu, reizē ar necilvēcīgo strūklu aiznesdams līdz gan viņu, gan pēdējos pūliņus.

— Vai tas nav viens un tas pats? — Vītauts neatceras, kas to sacīja: Tads vai kāds cits ... Viņš pat nezina, no kurienes zemapziņā atklīda šie vārdi, bet tie piespieda viņu saņemties un vēlreiz ar pēdējiem spēkiem ieklausīties. — Zil-acis, gaišmatis un garš, velns Tads, kā maikste ... Tādu nebūtu kauns novietot uzvaras muzejā.

— Es saku — lietuvietis, tulks, — zemnieks, kurš bija viņu atvedis pie partizāniem, nedroši iebilda. — Vācieši viņu sašāvuši — vai neredzat?

— Gāz tu viņu, tēv, purvā, mums nav laika.

Vītautam tagad vienalga, kas viņš Tads, tomēr šie vārdi lika pamosties sāpēm, un kopā ar tām atgriezās gan griba, gan tie baismie meklējumi, kas viņu vajāja visu mūžu: kāpēc, par ko un kālab šitā? Pēc tam prātā pavīdēja svešie vietvārdi, labi iegaumētā ainava, pašdarinātā karte... Un pēkšņi Vītautam uzplaiksnīja pirmā ārkārtīgi skaidrā un vienkāršā doma: tagad viss aizies pie velna — gan ciešanas, gan pārdzīvotā nāve —, un viss atkal atkārtosies no jauna, tikai atšķirība būs tāda, ka viņu nobeigs savējie. Un viņš atkal, juzdams milzīgu spēku pieplūdumu, nepaklausīgām rokām satvēra redeles, apsēdās ratos, ar nagiem ieķērās kādam rokā un pa visu mežu iekliedzās:

— Tas notiks tagad! ... Nekavējoties ... Tūlīt... Bet es negribu! Man nevajag . .. No turienes neviens vēl nav atgriezies! Un es tevi, velns parāvis, tā iegāzīšu purvā, ka pat savus kaulus nevarēsi savākt, nelaimīgais plukata! Fašistu izdzimums, lai pērkons tevi sasper!

Atkal viņš kā sapnī redzēja, ka vīri smejas, dzirdēja viņu dīvainās balsis, kas gan attālinājās, gan atkal tuvojās.

— Mūsējais! ... Puisis gāž kā no pilnības raga!

— Es tikko nekļūdījos tā nolādētā formas tērpa dēļ...

Un pēc dažām dienām sīka, ar sarkanu, zilu un melnu

zīmuli izraibināta karte aizceļoja tur, kur vajag. Bet Kaross, gribēdams izpirkt savu vainu, kopa viņu komandiera zemnīcā un deva dzert kaut kādu zāļu novārījumu ...

... Pie izraktā kapa, turēdams rokā platmali, nostājās Tla un kaut ko sacīja. Pēc tam viņš pieskārās Vītautam un skaidri izrunāja:

— Vārds partijas komitejas sekretāram biedram Butri-mam.

Vītauts ar acīm ilgi meklēja Alsi, krekšķināja, skatījās sev zem kājām un, neko labāku neizdomājis, sacīja:

— Biedri!

Šis vārds viņam atkal palīdzēja atgriezties bērēs, pie atstātajiem pienākumiem un viņam apkārt stāvošo cilvēku vidū. Jau skaidri sapratis, kas viņi tādi un ko gaida no viņa,

21t

vēl paguva nodomāt: jāpasaka viss, tikai bez tā apnikušā un derdzīgā — nežēlīgā nāve no mūsu vidus izrāvusi ...

— Biedri, — Vītauts atkal atkārtoja un sāka: — Mēs esam šeit sapulcējušies pēdējo reizi godināt cilvēku, kurš ne mirkli nešaubījās, ka pat zemeslodei vieglāk griezties, kad viņš iet, strādā un kustas. Viņš, tāpat kā mēs visi, briesmīgi steidzās, reizēm sajauca soli, reizēm aizskrēja mums priekšā vai atpalika, tomēr ne reizi viņš nav apstājies un teicis: es vairs nevaru, es tālāk neiešu. — Vītauta balss ietrīcējās, taču viņš saņēmās: — Viņš strādāja tik cītīgi, it kā gatavotos dzīvot simt gadu, bet, raugi, atnāca tā ... Nāve arvien mūs pārsteidz negaidīti. Pat tad, kad visapkārt līst asinis, kad ož pēc pulvera un no sprādzieniem dreb zeme, kad uz rokām rūsē dzelži, un pat tad, kad priekšā nostāda kareivjus, — nāve cilvēku pārsteidz negaidīti, jo viņš arī tajā brīdī vēl cer, ka kaut ko nav izdarījis, kaut ko nav paveicis vai pateicis, un ar šo cerību cilvēks kļūst nemirstīgs ... — Butrimam visu dienu nebija bijis neviena brīvāka mirkļa, lai koncentrētos un sagatavotu runu, tāpēc viņš viegli pieķērās pirmajam citātam, kas iešāvās prātā, pēc tam viņš vēl pakāsēja, pakrekšķināja, kamēr beidzot balss izlīdzinājās un domas sāka plūst vienmērīgi. Tad viņš atrāva skatienu no divās nevienādās kaudzēs sagāztās zemes, paraudzījās uz klātesošajiem un ļāva vaļu savai daiļrunībai ...

KAREIVJA GOLGĀTA

NO T. KarosA DIENASGRĀMATAS

Ikreiz, kad Miks Rimša saslapa Karosu, viņš visu pārdzīvoja no jauna. Un vienmēr viņam no atminām iesmeldzās sakropļotā roka. Miks zobojās par to, centās aizmirst, dēvēja sevi par muļķi, taču, tiklīdz ieraudzīja Tādu, tūlīt viss atkārtojās ar magnetofona ieraksta precizitāti.

Rimša griezās pie ārsta, izstāstīja savas bēdas, bet tas mierināja viņu:

— Gadās, mans mīļais, gadās. Un visai bieži. Jums smadzenēs radusies dominante, un tagad to var likvidēt tikai līdzīgs notikums vai ciTads psihisks satricinājums. Vārdu sakot, vajadzīgs jauns šoks. Griezieties pie speciālista.

— Organizēt līdzīgu notikumu?! — Miks toreiz brīnījās un, stipri samulsis, pasmaidīja, šie vārdi viņā arī tagad izraisa smaidu. — Organizēt var, tikai kas manas dominantes dēļ, cienījamais, būs ar mieru no jauna sākt otru pasaules karu?

— Palīdz arī hipnoze.

— Acīmredzot pašam būs jāapsēžas uz bumbas un vēlreiz jāuzspridzina sevi, — Rimša promiedams pasmējās. Un viņš joprojām staigā ar to dominanti kā ar vecu šķembu sirdī. Tagad, skatīdamies uz Karosa kājām, kas apautas melnās kurpēs, viņš jūt, kā jo brīdi jo stiprāk smeldz roka, kā vecajā brūcē pulsē asinis un sāp muskuļi, it kā arī tagad tos kāds žņaugtu virs elkoņa ar stipru saiti, bet ārsts ar trulu zāģīti vīlētu kaulu. Šīs sāpes nomāc mūziku, no tām kļūst nelabi ap sirdi, tās neļauj nopietnāk koncentrēties un no sirds izjust visu zaudējuma smagumu.

Pat dīvaini. Jau pagājis vairāk nekā trīsdesmit gadu, Miks'tagad arī sapnī redz sevi bez rokas, nekad viņš vairs neaizmirstas un, naktī pamodies, nesniedzas ar nožēlojamo stumbeni nedz pēc laikraksta, nedz cigaretes vai glāzes ar ūdeni, taču, tiklīdz sastop vai ierauga Karosu, tūlīt visu pārdzīvo no jauna ...

... Divas diennaktis viņi gāja un skrēja, līdz asinīm atdauzot kājas, izsalkuši un pārguruši kā suņi. Kauja dunēja kaut kur pa labi, nemitīgi mina viņiem uz papēžiem. Kareivji, atkrituši ar leknu zāli piezēlušos ceļmalas grāvjos, steidzīgi klesēja presētās biezputras atliekas. Pašā maltītes karstumā viņiem uzbruka savējās lidmašīnas un tik cītīgi ņēmās apšaudīt, ka Tads neizturēja:

— Velni tādi! Bandīti! — Viņš pielēca kājās. — Vai jūs neredzat, ka mēs esam ar zvaigznēm?! — Viņš kratīja paceltu šauteni. — Ir gan trakums, pat šaut uz tādiem neliešiem nedrīkst, reglaments neļauj ...

— Šauj bez reglamenta ... — Miks tik vien paguva pasacīt.

Briesmīgs sprādziens un uguns vāli pacēla viņus un atsvieda sāņus. Kad Rimša atvēra acis, Tads jau bija noplēsis viņa blūzes piedurkni un ar tīru, baltu saiti pārsēja notirpušo roku. Miks mēģināja to pacelt, taču nespēja. — Šķiet, esmu izkarojies, — viņš sacīja un pirmo reizi ieraudzīja mulsumu Tada sejā.

— Kā nu tagad sanāk, biedri leitnant? — Tads šņukstēja. — Par ko savējais savējo bendē? — Viņš skatījās uz ceļu, kas bija nosēts ar ievainotajiem un līķiem, slaucīja no sejas aukstus baiļu sviedrus un pinkšķēja kā mazs bērns, kuru tēvs nopēris.

— Nezinu.

— Bet varbūt mēs tiešām esam nodoti?

— Neticu.

— Kur tad ir mūsu karaspēks, kālab esam bez komandieriem?

— Nevaru saprast.

— Lauki taču bija pilni: ar lielgabaliem, tankiem un visādu velna būšanu, bet tagad — nedēļu laižamies lapās, un ne dzīvas dvēseles, tikai šie lidojošie parazīti. Vai varēsiet paiet?

— Mēģināšu. — Rimša piecēlās, un zeme izslīdēja viņam no kājapakšas. Bet viņš nepakrita. Tads satvēra viņu. Paņēma biedra šauteni, Rimšas veselo roku uzlika sev uz pleca un vilka viņu līdzi, sekodams vadam, kurš atkāpās.

Viņi vilkās pēdējie. Asinis no rokas plūda bez apstājas. Uznāca vājums un nelabums. Rimša pret visu kļuva vienaldzīgs.

— Atstāj mani, — viņš beidzot sacīja. — Pietiks, man jau diezgan.

— Stāvi klusu, — pārgurušais Tads brīdināja viņu. — Jau tā vairs netiekam līdzi.

— Es pavēlu: atstāji

— Ja tu neapklusīsi, biedri leitnant, dabūsi pa purnu. — Un Miks zināja: noteikti dabūs, tāpēc grieza zobus un pēdējiem spēkiem cilāja kājas.

Beidzot viņi pavisam atpalika. Vairāki kareivji aizskrēja meklēt ratus un vairs neatgriezās. Viņi palika divatā un vēl kāds apnicīgs putns, kas nepārtraukti čirkstēja gan pa kreisi, gan pa labi no meža celiņa.

Kauja aizsteidzās viņiem priekšā.

— Tagad iešu es, — Tads mierīgi sacīja, — bet tu atpūties.

— Ej. — Rimšam bija vienalga.

Tomēr cilvēks paliek cilvēks. Un, kolīdz Tads aizkliboja pa celiņu, kur nekad nebija braukušas mašīnas, Mika sirdī iezagās šaubas: bet ja viņš vairs neatgriezīsies? Pametīs?,..

Tad — nošaušos. Tikai kā? Ar vienu roku taču pat zābaku nenoaušu. Atliek granāta. Viņš ilgi apskatīja ar skaistiem kvadrātiem izroboto granātas apvalku, mēģināja iedomāties, kā tas pārvērtīsies uguns kamolā, kā saplosīs viņa augumu, bet izplūdušās asinis iesūksies pārkaltušajā zemē... Un labi izdarīs, Miks sevi uzkurināja, kas es viņam — brālis, radinieks vai draugs? Iepazināmies Viļņā. Bijām miliči, dzīvojām vienā istabā, mācījāmies vienos kursos un abi gājām pie vienām un tām pašām meitām, tas arī viss.

Un ko vairāk es zinu par viņu? Neko. Brašs puisis, tikai neaptēsts, ļoti savāds un laucinieciski naivs, toties strādīgs kā ķīnietis. Viņš vienīgais kursos bija iemācījies no galvas visu konstitūciju, civilkodeksu un kriminālkodeksu. Šaušalīga atmiņa. Gadījās, ka praktisko nodarbību laikā mūs ieved tumšā istabā, iededz gaismu, dažas minūtes ļauj paskatīties apkārt un atkal nodzēš, bet pēc tam liek aprakstīt, ko esi redzējis un ievērojis.

Tads nekad nekļūdījās. Pat kursu priekšnieks ieinteresējās par viņu.

— Vai jūs lietojat kādu sistēmu? — viņš reiz pajautāja.

— Kam man tā? — Kaross papurināja galvu. — Es arī bez sistēmas visu redzu.

— Visu?!

— Kā uz atklātnes.

— Un ilgi?

— Kā kuro reizi, tikai man vajag ļoti gribēt.

Gadījās, ka pasniedzēji noliek uz galda vairākus desmitus dažādu sīkumu, pārsedz tos ar galdautu, tad to noņem uz mirkli, bet tev paskatoties jāpatur prātā un jānosauc priekšmeti tādā kārtībā, kādā tie bija novietoti. Puiši rauca pieres un svīda, bet manīgākie lūdza Tādu:

— Nu, Karos, iegribies, it kā tu būtu satempies alu!

Kāds puisis mēģināja pajokot par Tādu. Slepus nočiepa no galdauta apakšas šķiltavas, iebāza kabatā, tad pūlējās pierādīt, ka tur to neesot bijis.

— Muļķības, — Tads nesamulsa un, piegājis pie galda, vēlreiz aplūkoja noliktos priekšmetus. — Uz stūra nav šķiltavu, — viņš sacīja, — nospērāt, rupuči tādi.

Viņa miers un pašpaļāvība pārsteidza pasniedzēju.

— Kursant Karos, varbūt jūs atradīsiet arī to, kurš tās paņēmis? — viņš jautāja.

— Pamēģināšu.

Puiši smiedamies nostājās ierindā. Tads viņu priekšā pa-košļāja nagus un lēni piegāja pie pirmā.,. Viņa seja bija saspringta, acis piemiegtas, un šķita, ka viņš nevis domā, bet skaita lūgšanu. Beidzot Tads pasmaidīja, pacēla kursanta roku un paostīja tā pirkstus. Tad piegāja pie otra, trešā . . . kamēr sameklēja vainīgo.

— Oriģināli un vienkārši, — pasniedzējs sacīja. — Optimāla orientācija. Sēdies, pieci ar krustu.

Tomēr laime puisim nesmaidīja. Viņam neveicās arī ar priekšniekiem, un viņš no tiem baidījās kā no uguns. Atceros, kursus apmeklēja kāds augsts viesis un pajautāja Tadam:

— Kādus jautājumus apsprieda apstoņpadsmitais partijas kongress?

Tads pietvīka, nosvīda un tikko izdvesa:

— Nezinu.

— Nesteidzieties un labi apdomājiet atbildi, — kursu priekšnieks lūkoja viņu mierināt.

— Iekšējo kārtību un disciplīnu! — Tads pēkšņi nobēra.

Visi kursanti sāka smieties. Kursu priekšnieks sarauca

pieri, bet Tads kļuva bāls un nodūra galvu uz krūtīm.

— Tagad izslēgs, — viņš čukstēja.

— Kursant Karos, vai tad mēs iztirzājām šo tēmu? — pasniedzējs nāca talkā.

— Nē.

— Kāpēc tad jūs tā arī nesakāt?

— Viņš ir priekšnieks, un viņam pašam jāzina, kas mums mācīts, kas ne, — Tads attapās, taču bija par vēlu.

— Vāji orientējaties, lūk, tā, puis, — šoreiz kursu priekšnieka viedoklis bija gluži pretējs, un tas vajāja jaunekli līdz pašam karam. — Pirms atbildi, noskaiti vismaz līdz desmit, skaidrs?

— Jā.

— Sēdies.

Kopš tās reizes Tads, kaut arī labi zināja, ne uz vienu jautājumu neatbildēja, krietni nepadomājis. Viņš, galvu nodūris, brīdi klusēja un tikai pēc tam lēni, paša balsī ieklausīdamies, sāka klāstīt savas domas.

— Vai tiešām tu skaiti līdz desmit? Priekšnieks tikai pajokoja, pazobojās par tevi...

Bet viņš:

— Kāpēc neskaitīt, ja tas man palīdz labāk koncentrēties? Tikai es skaitu līdz divdesmit pieci.

Un, raugi, no tāda dīvaiņa tagad atkarīgs, vai granāta eksplodēs zem mana vēdera vai ne. Rimša paskatījās apkārt, nolika šauteni starp ceļiem, šā tā atrāva aizslēgu un izšāva.

Noskanēja tikai atbalss un atkal atlidoja atpakaļ.

Norībināja visu aptveri.

Ne čiku, ne grabu. No Karosa ne ziņas, ne miņas. Tikai apnicīgais putns pārstājis čirkstēt.

Palicis liela meža malā, Rimša prātoja, cik dīvaini dzīvē viss iekārtots. Tev blakus staigāja cilvēks, runāja blēņas, sīkumu dēļ pārdzīvoja, bet tu viņam dzini galvā lielās patiesības par dzimtenes mīlestību, par mūsu ideju skaistumu un baidījies aizdot viņam dažus rubļus, toties tagad, atdevis viņa rokās dzīvību, dusmojies un gaidi, lai viņš ar to rīkotos kā ar savējo. Kāpēc? Par kādiem nopelniem? Viņam pašam taču jāglābjas — pēc iespējas ātrāk. Miks ar zobiem nolieca drošinātāju un nodrebēja no aukstā metāla pieskāriena, bet nodevības uzkurinātās domas tajā pašā laikā ietiepīgi rakājās pagātnes atkritumos un meklēja visu, kur vēl varētu apsūdzēt Tādu par šādu rīcību. Katrs viņa solis, katrs neuzmanīgi pateikts vārds tagad, stāvot un gaidot nāvi, likās kā kaut kāds pravietojums, kas sēja melnu bezcerību.

Kad mūs abus nomitināja vienā istabā, uzreiz sapratu, kas viņš par putnu: priekšnieks tīšām virsniekus iekārtoja kopā ar spējīgākajiem kursantiem un cerēja no viņiem trijos mēnešos iztaisīt ja arī ne šerlokus Holmsus, tad vismaz padomju leitnantus. Bet tas pašlabuma meklētājs, tas zilacis svipstiķis klusēja, veselu mēnesi klusēja, kamēr ierunājās ar lozungiem:

— Mūsu novadā saglabājusies tāda paraža: kad bērns pirmo reizi atraujas no zemes un pieceļas kājās, pieaugušajam cilvēkam jāpaņem nazis, jānovelk viņam starp kājām, it kā jāpārgriež pineklis, un jāpasaka — lai tu nekluptu. To darīdami, zemnieki domā, ka, sarāvis saites, bērns ātrāk iemācās staigāt un katrs viņa solis līdz sirmam vecumam būs stingrs un laimīgs. Padomju vara man tos pinekļus pārgrieza, kad biju pieaudzis vīrs. Vienā vēzienā tā norāva ne tikai važas no manām rokām un kājām, tā atbrīvoja arī prātu. Tu nezini, cik laimīgs tagad esmu! Varu lidot. Ja būtu paspējis nobeigt vēl pāris klases, iestātos lidotājos. Paceltos viri zemes un visu vērotu no augšas. Jons sācis art svešu ežu, un es viņam uzsaucu pa radio: Jon, neiedrošinies! Barba stiepj maisā labību, ko izkūlusi no sveša kūļa, es arī viņai: nāc šurp, dārgā, aprunāsimies par dzīvi. Kāpēc tu zodz, kāpēc svešā manfā iecirti zobus?... Tad pie mums vairs nebūtu ne cietumu, ne tiesu, tu redzētu ...

— Tādu nieku dēļ lidotājos neuzņem.

Viņš neko neatbildēja. Pagulēja, pačīkstināja gultas atsperes un atkal sāka vilkt veco dziesmu:

— Klausieties, biedri leitnant, bet kālab pie mums nav lidojošas milicijas? Ir kājnieki, ir jātnieki un motorizētie, bet par lidotājiem neko neesmu dzirdējis.

— Acīmredzot nav vajadzīgi, ja nav, — man nāca miegs, un es neielaidos sarunā.

— Tomēr žēl! . ..

— Iesniedz ziņojumu, būsi izgudrotājs.

Viņš acīmredzot no šīs domas nav atsacījies arī šodien: dod tikai tādam lidmašīnu — ar septiņsimt kilometru ātrumu stundā muktu prom no frontes, bet toreiz centās pielabināties:

— Kas ir tavs tēvs?

— Kalējs.

— Bet vispār?

— Nav slikts cilvēks.

— Manējais gan ir neģēlis. Mātei atdauzīja ausis, bet man reiz kā pārskaities zvēla, tā arī palika uz muguras četrstūrains karavīra sprādzes zīmogs. Pārcirtis kreklu, sprādzi iedzina brūcē, māte ārstēja ar zāļu novārījumiem un nevarēja saprast, kāpēc pārcirstā vieta tik ilgi nesadzīst. Tagad ārsts solās viņai vienu ausi saglābt.

Un pēc kāda laika atkal:

— Manis dēļ komunismu var pasludināt kaut vai šodien: esmu paēdis, apģērbts, dzīvoju siltumā, un mani skolo gudri cilvēki ... Ko vairāk var vēlēties? Strādā dzimtenes labā un neskaties uz visādām ārzemēm.

— Tads komunisms jau bija. To dēvēja par kara komunismu. Un nezin kāpēc tas neiepriecināja mūs, — es pārtraucu viņa sapņojumus.

— Saproti nu, kas muļķa cilvēkiem patīk, kas ne. Jāpare-gulē, kamēr apradīs, bet pēcāk viņus no tādas iekārtas pat ar mietu neaiztrieksi.

Nedēļu pirms kara mūs no gultām izrāva trauksme. Visus sasauca zālē un instruēja, ka agri no rīta vedīšot prom tautas ienaidniekus un piektās kolonnas locekļus. Priekšnieks pastāstīja, ka izlūkošanas orgāni izsekojuši labi konspirētu un plaši sazarotu pagrīdes grupu, kura mums būšot jālikvidē. Kopā ar aktīviem padomju varas ienaidniekiem vajadzēšot izolēt arī potenciālos — visādus buržuāziskos darbiniekus un viņu līdzskrējējus.

Kursanti sēdēja, starp ceļiem iespieduši šautenes, un gaidīja, bet Tads pavirzījās tuvāk, iesita man dunku un klusi jautāja:

— Vai tev sirds nedreb?

— Nē.

-— Arī man ne.

— Kāpēc tad jautā?

— Aiz nepacietības. Jau Mintautos tēvs sacīja: tādu naudu neviena valdīšana par velti nemaksās. Tad nu pienācis laiks mums parādīt sevi. Gudrs, zalktis Tads.

— Kas gudrs?

— Tēvs. Velns parāvis, būtu bijis vismaz patēvs.

— Kāpēc? — es neko nesapratu.

— Par svešu es nekautrētos teikt arī treknākus vārdus.

Puisis likās ar tīru sirdi. Un atklāts. Viņam blakus varēju

sēdēt mierīgi ne tikai zālē. Domāju, Tads nepārdos un nenodos, un tagad — re, jau vairākas stundas viņa nav. Varonis pazuda smilgās. Viņš tikai neapbruņoto priekšā ir liels ...

... Mums ietrāpījās rajons viņpus stacijas. Braucām, sēdēdami uz kravas automašīnas kastes malām. Un, kā par spīti, uz tilta pār dzelzceļu mašīna sabojājās. Aizripoja līdz pusei un apstājās. Izlēcām izstaipīt kaulus.

Bija pirmsausmas stunda. Visapkārt klusums. Neredzami saules stari zeltīja augstos mākoņus. Virs galvas vīteroja vairāki cīruļi. Zem kājām šņākuļoja veca lokomotīve. Tā pēkšņi sakustējās un ietina mūs garaiņos.

Paskatījos apkārt, un briesmīgi sagribējās triekt pie velna šauteni, atkrist augšpēdus pļavā, salikt rokas aiz galvas un visu dienu ganīt debesīs raibos mākoņus. Kurš tikai tuvotos saulei, to es apsauktu spalgā balsī.

Bet viņš domāja par kaut ko citu:

— Zini, kad tā lokomotīve man uzpūta dūmus, es jutos gluži kā dievs uz mākoņa: tik liels un varens.

— Ja tu spētu uzsēsties uz lokomotīves, tad visu elli apgrieztu ar kājām gaisā, — neļāvu viņam lidināties pa mākoņiem.

— Es runāju nopietni, — viņš nesaprata mani.

— Es arī.

— Saproties, braucam pa ielu, bet garām skrien cilvēki, steidzas no stacijas: vieni priecīgi, citi noraizējušies, trešie skumīgi un nemierīgi, tomēr visvairāk ir bezrūpīgo. Kā vakar, tā aizvakar viņi skrien uz mājām vai uz darbu un pat nenojauš, kāda elle sāksies pēc dažām stundām. Toties es zinu! No tā mani krata drebuļi, bet reizē arī jūtos labi. Gribu pakāpties kaut kur augstāk un uzkliegt: ei jūs, nejēgas, mūciet, slēpieties! ... Un vienā mirklī pazustu nedrošība, un mēs atkal būtu līdzīgi. Taču es klusēju un jūtu, cik liels un varens esmu salīdzinājumā ar viņiem . . .

— Redz, kāds tu esi! — pat sastomījos aiz pārsteiguma. — Un ko tu darītu viņu vietā, ja līdzīga kariete apstātos pie taviem logiem?

— Tas man nav ienācis prātā. Bet iedomājieties, cik saldi ir zināt vairāk nekā citi un just savu pārākumu ... Un tas viss nāk no padomju varas rokām.

Kā man toreiz nepatika viņa vārdi! Tikpat kā svešs kumoss tie iespriedās kaklā un aizžņaudza elpu. Es vēlējos sagraut šo sasmakušo pārcilvēka teoriju, bet neko nepaguvu pienācīgi pateikt, tikai visu klātbūtnē apsaucu viņu par muļķi un aizsteidzos atpakaļ uz automašīnu. Tomēr nez vai viņš toreiz būtu kaut ko sapratis. Bet varbūt būtu? Varbūt arī vakar nebija par vēlu? Toties šodien, bez šaubām, viss jau cauri — aizmuka, zalktis Tads.

— Braucam! — grupas vecākais uzsauca un nobēra pār mūsu apcirptajām galvām vairākus treknus lamuvārdus.

Pilnā gaitā piebraucām pie skaistas vasarnīcas. Apstājāmies. Pieklauvējām. Logos parādījās vairākas pinkainas galvas. Vasarnīcā dzīvoja kāds buržuāzijas laiku virsnieks, kurš bija dienējis robežapsardzības policijā. Lepns vīrs ar smalkām manierēm, tikai drusku bāls, raudoša sieva un divi dēli, šķiet, dvīņi.

— Pa simt kilogramiem, un braucam! — grupas vecākais pavēlēja.

— Par ko? — virsnieks jautāja.

— Tur paskaidros.

— Vai orderis jums ir?

— Lūdzu.

— Es gribu zināt: par ko? Konstitūcija man garantē...

Un pēkšņi Kaross viņu pārtrauca:

— Bet, kad es, atrazdamies brīvībā un brīvi algots, līdz jostas vietai ledainā ūdenī raku glūdu, vai jūs man jautājāt — par ko?

— Un bērni?

— Vai tad jūs vēlētos, lai mēs šķiram ģimeni?

— Un bērni?! — virsnieks sāka nervozēt.

— Viņiem nekas nenotiks, dzīvosiet kopā. Es arī biju bērns, tikai dzīvoju kā suns. Tagad jūs nogaršosiet mūsu putru. Kad kļūsim drusku līdzīgāki, tad arī būs vieglāk sarunāties. Bet tagad ne jūs mani, ne es jūs kā nākas nesapratīsim. Labāk nekavēsim laiku.

— Pēc kā jūs vadāties, proletārieša kungs, pēc instinkta vai likuma? — virsnieks, viscaur drebēdams, jautāja.

— Gan pēc likuma, gan pēc instinkta, tikai šķiriska, virsnieka kungs, — Kaross viņam atbildēja ļoti nopietni, un es brīnījos: tā taču patiešām bija liela un laikā pateikta patiesība.

— No kurienes tu to izrāvi? — es viņam pajautāju, aprakstīdams, mantu. — Tas taču ir mūsu cīņas pamatu pamats.

— No astoņpadsmitā kongresa. Vai atceries, kā priekšnieks ņēma mani uz grauda visu priekšā?... Pārnācis mājās, vienā naktī izlasīju un laikam nekad neaizmirsīšu.

Nākamajā vasarnīcā mūs sagaidīja ar šāvieniem. Norībi-nāja vairākas reizes un apklusa. Tads nokrita zemē.

— Vai sašāva? — Es pielīdu pie viņa.

— Ne velna.

— Kāpēc tad vārties?

— Gribu piekrāpt.

— Un ja aizmuks? Tad mēs dabūsim no priekšnieka! ...

Pēc šiem vārdiem viņš pielēca kā no pletnes cirtiena,

uzskrēja pa koka kāpnēm un ievēlās mājā ar visām krāsainā stikla durvīm. Norībēja vientuļš šāviens, nodžinkstēja plīstošs stikls, un viss norima.

Atradām tikai divas pārbijušās sievietes: māti un meitu. Vīrs bija nošāvies pie kādas papīriem piebāztas kastes, bet dēls, izmantodams apjukumu, aizlaidies. Redzējām, kā viņš vienā kreklā kāpj paugurā. Tads uzlika šauteni uz palodzes un sāka mērķēt, bet māte kā vilcene metās virsū un nogāza viņu zemē.

— Lai paliek! — grupas vecākais pavēlēja. — Viņš nekur neaizmuks.

Apskatīdams to, kurš bija nošāvies, Kaross atkal ņēmās prātot:

— Un pareizi izdarīja.

— Kāpēc?

— Mēs tik un tā likvidēsim viņus kā šķiru.

— Muļķi Tads, taču ne jau kā cilvēkus.

— Vai nav viens un tas pats? — viņš nepadevās. — Tādi luteklīši neizturēs mūsu dzīvi, nobeigsies kā mušas. — Viņš spoguļa priekšā slapināja siekalās pirkstu, tīrīja ar nagiem izecēto seju un nevarēja rimties: — No viena zemnieka bez lielām pūlēm var iztaisīt jebkādu traku kungu, bet no desmit kuņģeļiem nezin vai iznāktu kaut viens krietns vienkāršs cilvēks. Samaitāti ļaudis.

Pēc dažām dienām sākās karš, kas atveda mani uz šo te tukšo mežmalu. Jau toreiz vajadzēja pamest visu. Gan roka paliktu vesela, gan nebūtu jāielūkojas granātas sirdsapziņā. Miks cieši sažņaudza detonatora plāksnīti un ar zobiem izrāva gredzenu. Tagad tikai jāatlaiž pirksti, jāpabāž zem sevis, un — viens, divi, trīs . ..

Tomēr nebija tik viegli atlaist. Rimša novēlās zemē, it kā alkdams pēdējo reizi to apkampt, un atkal sasita mazliet pierimušo roku. Zvērīgas sāpes lika atgriezties īstenībā. Un pēkšņi viņam it visa kļuva žēl: gan sāpju, kas rāva čokurā, gan tveices un slāpju, kas izkaltējušas rīkli, gan noļukušās, vēl dzīvās zāles, kas jau smaržoja pēc siena, kā arī briesmīgi grūto pirmo kara dienu.

Vai tad bija vērts nedēļu mocīties, lai tagad, it kā nekas nebūtu noticis, nobeigtos kā suns svešā sētmalē? .. . Bet ja nu tūlīt atgriežas mūsējie? Kauja taču vēl dun. Kaut kas vēl cīnās. Arī es vēl varu. Viņš piecēlās, sagrīļojās un nedroši paskatījās uz šauteni. Ko atstāt: šauteni vai granātu? Spēra pirmos soļus un saprata: viņš nekur vairs neaizies. Cauri! Tagad tikai jānokrīt uz ceļa, ar vēderu jāpiespiež granāta, un . .. beigas. Var arī stāvus. Tā vēl labāk, savām acīm paskatīšos uz nāvi. Viņš lēni atlaida pirkstus. Granātā kaut kas nosprakšķēja. Nu, drosmīgāk, tagad skaiti: divdesmit viens ...

— Svied! — Tads pieskriedams uzkliedza, un Miks neviļus paklausīja viņa gribai, tomēr vairs nevarēja neskaitīt:

— Divdesmit divi, divdesmit trīs . . .

Kaross notrieca viņu zemē. Ar zāli aizzēlušā grāvī eksplodēja granāta.

— Krupis Tads! — Tads, izelpodams plaušās aizturēto gaisu, pabeidza iesākto teikumu. Tad piecēlās un notīrīja putekļus. — Kā tu varēji? Kā iedrošinājies? — Pacēla Miku uz rokām, aiznesa un iesēdināja kāda bēgļa divričos un, it kā nekas nebūtu bijis, sāka stāstīt: — Trīsdesmit pieci kilometri no šejienes atrodas stacija. Tur vēl ir mūsējie. Sastapu lietuviešu kareivjus. Viņi arī sadabūja man šo karieti. Tagad izspruksim ...

.— Tu esi traks ... Trīsdesmit pieci kilometril

-— Līdz tumsai tiksim. Tikai sēdi mierīgi, negrozies, citādi man grūtāk vest. — Viņš slaucīja straumēm plūstošos sviedrus. — Abi ar tēvu, kad strādājām kūdras purvā, katru dienu vienpadsmit kilometrus no Toleiķiem uz Mintautiem kājām gājām turp un atpakaļ. Turklāt cauru dienu rakām glūdu. Esmu pieradis, aizvedīšu.

— Trīsdesmit pieci kilometri! — Mika prāts to nejaudāja aptvert, bet sirdī viņš jau pielūdza šo mazrunīgo puisi. Tads, sastapis savējos, varēja taču atmest ar roku Mikam. Tādā laikā, tādā juceklī! Un Mikam uznāca vēlēšanās pateikt Tadam kaut ko labu. Viņš ilgi meklēja vārdus, tomēr nezin kāpēc sāka taisnoties: — Mēs ļoti ātri nosaucam par negodīgu tādu cilvēku, kurš rūpējas vairāk par sevi nekā par citiem. — Taču Kaross to nesaprata. — Ja tas būtu manā varā, es tādus kā tu, Taduk, sūtītu tikai skoloties. Goda vārds.

— Kam tas vajadzīgs, — Tads tikpat kā apnicīgu mušu aizgaiņāja šos Rimšas vārdus un piebilda: — Ne jau tādus prātus vien tagad kaudzēm aprok. — Un vēl stingrāk ieķērās ratiņu šķērskokā.

Pa takām un celiņiem, pusskriešus, sasvīdis, asiņainās kājas aptinis ar šinelim norautiem stūriem, viņš stūma un stūma ratiņus un retumis pat apjautājās:

— Saki — vai es pārāk stipri nekratu?

Miks, skatīdamies Tada sejā, kas bija nolīkusi pār viņu un kļuvusi zila no sasprindzinājuma, sirdī pielūdza biedru un nespēja sameklēt vārdus. Tagad viņš vēl neatlaidīgāk meklējās pagātnē un centās atcerēties visu, ko Tads viņam darījis labu, lai paceltu biedru vēl tuvāk saulei, apskautu un visiem varētu palepoties — re, ar ko es draudzējos! Tomēr Tads palika Tads. Raugi, tagad viņš guļ, un Mikam kauns atcerēties to nelāgo dienu, kad viņā iemājoja gan niknums, gan mīlestība, gan lāsti, gan vismaigākie vārdi pret vienu un to pašu cilvēku.

Ak dievs, no vieniem un tiem pašiem cilvēkiem rodas gan svētie, gan nolādētie! Miks priecājās kā bērns par šo atklājumu. Un ja viņa varoņdarbam vēl pievienotu visu mūsdienu tehniku un presi? .. . Rimša domā un brīnās, ka viņa prātā saglabājušies tikai pirmo kara dienu briesmīgie notikumi. Arī mūzika tāda, it kā spēlētu viņam pašam, arī sārtā puskrēsla un sanākušo cilvēku pieelpotā sutoņa...

... Virs pilsētas plosījās vācu aviācija. Sirdī smeldza bumbu kaukoņa. No sprādzieniem ielās svilpoja caurvēji.

Tads ļoti ātri aprada ar jauno stāvokli un pat mācīja mani:

— Kāpēc jūs safrūkstaties, biedri leitnant? Nāves nodarītās sāpes taču ir nesalīdzināmi mazākas nekā kārtīgs tēva cirtiens ar sprādzi.

— No kurienes tu tik labi zini? — es neticēju.

— Tēva roka man reiz lika pamirt. Pamodos kā no miega, un nekas: mugura nesāp, galva nereibst, viss tik skaidrs un tīrs, tik kluss un svinīgs. Tikai pēcāk, kad pārgāja izbīlis, sāpes mani sagrāba kā ar knaiblēm, ij nejautā. Un bez tam mēs tik un tā uzvarēsim vāciešus. Mums ir tādi ieroči. — Un parādīja desmitpatronu patšauteni.

— Tu domā, ka vāciešiem sliktāki ieroči? — mēģināju viņu apšaubīt.

— Kas šiem tādus dos! Pie viņiem taču nav bijis revolūcijas.

— Muļķis.

— Jūs nelamājieties, labāk atcerieties, ko mums sacīja pats pulkvedis: mēs viņu buržujus drīz iznīcināsim, bet strādnieks pret strādnieku neies karot. Kas gan viņiem būtu dalāms? — Tads runāja tik nopietni un tādā mierā, ka es visam sāku ticēt.

Taču pēc dažām dienām atkāpjošās karaspēka daļas ienāca Viļņā. Ielas pārpildīja bēgļi. Sākās diversijas un laupīšanas, bet vācieši nesodīti trakoja debesīs.

— Muļķīgi izdarījām, ka neierakstījāmies lidotājos, — Kaross, atgāzis galvu, nožēloja, it kā tur viņa vien trūktu.

Tomēr pilsēta ātri kļuva tukša. Skriešus aizskrēju pie posteņa un paziņoju:

— Kopmītnē neviena vairs nav. Pavēlēts atkāpties. Muksim arī mēs abi, jo pēc stundas būs par vēlu.

— Bet banka? — Viņš paskatījās uz mani tikpat kā uz slimu bērnu.

— Velns ar viņu!

— Kamēr neieradīsies sardzes priekšnieks, nekustēšos no vietas. — Viņš atstūma mani un piedraudēja: — Vai esi jau aizmirsis, kas reglamentā paredzēts par tādām lietām?

— Neesmu aizmirsis, bet bumba nosita priekšnieku, — es uz vietas sacerēju.

— Te nu bija! — Tads brīnījās, it kā pirmo reizi dzirdētu, ka arī priekšnieki var būt mirstīgi. — Ko darīsim? — Un pēkšņi attapās: — Tev augstāka dienesta pakāpe, tu arī pavēli.

Kamēr mēs strīdējāmies, pie bankas piebrauca automašīna ar Traku apriņķa numuru. No tās izlēca kāds civilais priekšnieks, vairāki kareivji un vairāki miliči.

— Stāt! — Kaross apturēja viņus. — Atpakaļ! — Viņš izslēja šauteni.

— Ej prom, mēs spridzināsim banku.

— Es jums gan spridzināšu! — Viņš pacēla ieroci un pielika priekšniekam pie krūtīm. — Vai šito esi redzējis?

— Puiši, parādiet šim muļķim, ko protat, — traķietis pavēlēja.

Kareivji piespieda Tādu pie sienas, civilais izrāva naganu un pajautāja:

— Vai tu, ķēzēkli, vāciešiem visu gribi saglabāt?

— Kāpēc vāciešiem? Es stāvu sardzē.

— Iegaumē: esmu vecāks nekā tu gan pēc gadiem, gan dienesta pakāpes. Pavēlu! Vai zini, kas draud par pavēles neizpildīšanu?!

— Ar to arī vajadzēja sākt, — Tads piekāpās. — Tā ir cita runa. Tikai šauteni, biedri priekšniek, atdodiet, bez tās man nebūs dzīves.

Kareivji spridzināja seifus, bet mēs abi visu aplējām ar benzīnu. Naudu, vērtspapīrus, mēbeles un citu degošo mantību, lai promejot visu varētu aizdedzināt ar vienu sērkociņu. Bankas direkcija neko nebija iznīcinājusi. Tads staigāja kā apmāts, cilāja banknošu saiņus un runāja:

— Kāda bagātība, kādi miljoni! . .. Cits to dēļ visu mūžu cilvēkiem dīrāja ādu, pats palīda zem baļķa, simtiem laupīja veselību, bet tagad — mēslu vietā ...

— Papīreļi! Bez zelta tiem nav vērtības, taču vāciešu rokās tie var sagādāt lielas nepatikšanas, — civilais paskaidroja.

— Muižas, fabrikas! ... — Tads neko nedzirdēja. — Miljonu cilvēku veselība un sapņi.

— Pēc kara, proletāriet, es tev izskaidrošu visu, bet tagad — atstāj šo draņķi un ātrāk laidies ārā! — priekšnieks no Trakiem uzsauca.

— Par tādiem naudas kalniem pusi Lietuvas ar visām parpalām varētu nopirkt. Kā tu domā, Mik? — Viņš nekādi nespēja atjēgties, it kā būtu sagatavojies dedzināt savu māju, pirmo algu vai vienīgo uzvalku.

— Paņemsim pa sainim un laidīsimies, kamēr neesam uzlidojuši gaisā. Naudīgiem arī atkāpties būs vieglāk, — pats nezinu, kā kritu kārdināšanā.

Tads pakampa lielākās banknotes, bet izslējies pagrozīja, paskatījās un aizsvieda atpakaļ.

— Tās pieder valstij, — viņš ar lielu nožēlu teica.

— Bet kam piederam mēs abi? — mani jau pārņēma azarts.

— Nav svarīgi. Mēs to neesam nopelnījuši.

— No tā nebūs labāk, ja nauda tiks vāciešiem. Nu, kā ir, vai ņemsi?

— Mans tēvs varbūt vestu ar vezumu, — viņš vēl domāja, līdz galīgi izlēma: — Netiks vāciešiem, tikai pamatīgāk apliesim.

— Pēdējo reizi jautāju: ņemsi vai ne?

— Neņemšu. Man tāpat labi maksā.

— Tad es arī neaiztikšu.

Kad izskrējām uz ielas, Tads noskaitās:

— Kauču tagad tu man esi priekšnieks, bet uz zagšanu, biedri leitnant, vairs nemudini. Dusmās nokniebšu. Un nevis tālab, ka nauda man nebūtu vajadzīga. Tu ne velna nesajēdz, cik briesmīgas mocības ir augt mazā baznīcas ciematā un būt gramšļa dēlam, kādas šausmas septiņpadsmitgadīgam puisim ierasties ballītēs, nesot uz kamiešiem visus tēva grēkus, un aizstāvēties pret dedzinošiem skatieniem tikai ar dūrēm... Taču tagad — valstij esmu zvērējis. Bankā tē nauda ir papīri, turpretim, iznesot uz ielas, zini, par ko pārvērstos? Par cilvēku asinīm un grēkiem. Dod šurp granātas!

Un paldies viņam. Otrreiz paldies. Izslējies miera stājā, Rimša pateicas nelaiķim un redz, kā, iekāpjot automašīnā, civilais pasauc viņus, izkrata kabatas, iztausta oderi un pasaka:

— Paldies, puiši.

— Par ko? — viņi neko nesaprot.

— Par to, ka nevajadzēs smērēt rokas gar savējiem. Domāju, pieklīduši garnadži, un ja būtu atradis kaut vienu červoncu ...

Miks atceras visu un nevar piedot sev telefona zvanu, kas paātrināja nelaimi. Viņš gribētu aizmirst to, koncentrēt uzmanību uz smeldzošo roku, bet mūzika palielina sāpes, saplosa tās sīkos gabaliņos, un visā augumā kļūst jūtami apnicīgi dūrieni. No tiem sāp arī dvēsele. Viņš klausās instrumentu raudās, un pats nav tālu no asarām. Es nevarēju atlikt to zvanu, viņš taisnojas biedra priekšā. Dēls taču. Un es neesmu vienīgais Tads gudrinieks, kurš taisnojas par vēlu. Pie šķirsta mēs visi esam filozofi: ja būtu zinājis, ja būtu sapratis!... Alsis pat paņēma līdzi pārtiku, piekrāva čemodānu un, paslēpis krūmos, pats ieradās padoties justīcijas rokās. Jokdaris Tads! Izmeta dažus nepiesardzīgus vārdus un domā, ka visa pasaule no tiem dabūs infarktus un insul-tus. Turpretim dēliņš to neņem par pilnu. Piebeidza veco un guļ saldā miegā, plaukstu palicis zem zoda. Vēl uzpūšas, sak, neaiztieciet, esmu Karosa dēls ... Ir gan plukata! Taču arī es neesmu labāks. Varēju pagaidīt, varēju lasīt citu lietu, varēju aiziet un sagatavot cilvēku... Bet kur nu! Pat nopriecājos, ka reiz radusies izdevība arī viņam palīdzēt nelaimē. Kad sapratu, cik absurds Tads prieks, otrreiz neviens vairs nepacēla klausuli.

Re, kādi egoisti un cūkas reizēm mēs esam. Nepasaudzē-jām godīgu vīru. Ek, Tad, Tad, tomēr dēla dēļ arī tu esi ne mazāk vainīgs. Aizvien strādāji dienu un nakti, aizvien skrēji, ar saviem varenajiem pleciem balstīdams citus, un domāji, ka taviem bērniem vairs nevajadzēs nedz strādāt, nedz domāt, ka viņi varēs dzīvot, tikai klanīdamies tavas sūrās pagātnes priekšā. Pateicību tomēr nav iespējams ieaudzināt ne ar pārmetumiem, ne spaidu kārtā, ne ar svētulību. Pateicība cilvēkā rodas reizēm ar grūtām, tomēr pelnītām tiesībām izpaust sevi un nostiprināties dzīvē. Tu neuzticējies viņiem, domāji, ka ar rotaļām un pasakām atpirksies no viņu vitālās vēlēšanās strādāt un darboties. Kā tevi, veco vilku, varēja nobiedēt jaunatnes iedzimtās rosības alkas? Tu taču pie mums nāci meklēt patiesību. Kāpēc tad citiem to liedzi, kāpēc nomāci un aizstūmi? Varbūt arī viņi būtu atraduši savas patiesības un pilnveidojuši tavējo, jo nav nekā mūžīga. Tev tagad vienalga, bet mums būs jādzīvo un jāstrādā. Karā bija nesalīdzināmi vieglāk .,.

Un atkal, Šopēna pamudināts, Miks atceras ar asinīm slacītos divričus, un atkal, veco kareivja sāpju spiests, uzsāk vienkāršu lūgšanu par pirmo kara dienu golgatu:

— Augstais dievs, lai tikai Taduks izturētu. Svētais Rok, visu kareivju patron, vai tev grūti palīdzēt diviem knapi dzīviem puišiem? ... Diviem ievainotiem kareivjiem, dzimtenes aizstāvjiem ...

Bet Tads apstājās. Nokrita knūpus, padzērās no avota, tad izvilka no kabatas marles saiti un bez steigas pārsēja noberztās plaukstas.

— Ej viens, no manis tik un tā nekā vairs nebūs, — es sacīju viņam.

Kaross paskatījās man acīs un noskurinājās.

— Redzu, ka neliksies mierā. Labprāt pamestu tevi, tomēr nevaru. Ne-es-mu ie-mā-cī-jies! Ja atstātu tevi, es zaudētu visu, ko nesen ieguvu. Tad vairs nebūtu jēgas nedz karot, nedz ciest un dzīvot. Tagad tu esi ļoti kluss un labs, bet, gājis bojā, vajātu mani visu mūžu. Tā taču ir?

— Vai tu, Tad, tici visādām blēņām?

— Kur nav saprašanas, muļķi tu, tur arī rodas ticība. Bet visa nelaime, ka cilvēks nevar dzīvot tiklab bez viena, kā bez otra. Es varu atsacīties no it visa, tikai ne no šīs patiesības. Mans dievs ir mana sirdsapziņa. Tālab savu jauno dzīvi nevaru sākt ar citu nelaimēm. Tādi pamati neizturēs pat pirmo salu. Tagad klusē un vairs nekārdini mani, jo tā jau vesels bars velnu kopš dienvidus kūda mani, lai izgāžu tevi kādā krūmmalā un turpat piebeidzu. — Viņš ieķērās ratiņu ilksīs un atkal pusteciņus laidās uz priekšu.

Vakarā mums pievienojās vairāki vietējie komjaunieši. Viņi lieliski zināja ceļu, un pusnaktī izdzirdējām lokomotīves svilpienus. Rītausmā no stacijas aizbraucām ar pēdējo ešelonu. Tads uzvēla mani uz platformas un apsēdās blakus.

— Tagad šie ņems mūs uz grauda, — viņš pateica un tūlīt aizmiga.

Tā mēs abi nokļuvām Smoļenskā. Stacija bija pieblīvēta ar vilcieniem. Mūsu ešelons stāvēja labu gabalu no semafora. Lokomotīve bez apstājas svilpa, lūgdama ceļu. Tai piebalsoja citas, tomēr nebeidzamās lokomotīvju un vagonu virknes no tā nepakustējās. Vācu aviācijas uzlidojumi sekoja cits pēc cita. Tads kaut kur aizskrēja, bet atgriezies aizveda mani sāņus, aizsvieda prom cepuri, uz muguras pārgrieza formas blūzi, izģērba un veļā vien aizvilka sev līdzi.

— Bāz dokumentus azotē. — Un pats aizbāza. — Tev īsi mati, viss būs labi. — Uzsvieda mani sev mugurā un aiznesa pie sanitārā vilciena.

— Miličus nepieņemami Te ir karavīru vilciens.

— Viņš arī ir soldat. Milicis esmu es, — Tads sacīja māsiņai. — Atstupisj, viņš ir baļšoj oficer! — vēl piebilda krieviski.

Atsteidzās sanitāre, tad ārsts, tomēr viņi nespēja pārliecināt Tādu. Kad es nespēkā pakritu, Kaross bez kādām ceremonijām ievilka mani vagonā un pats nostājās ar šauteni sargāt, lai neviens neiedrošinātos mani aiztikt. Beidzot atskrēja virsnieks un divi sargkareivji.

— Vācieties! — viņš īsi un skaidri pateica.

Tads paņēma granātu un atbildēja viņiem lietuviešu valodā:

— Ja jums savi cilvēki neko nenozīmē, fad es iemācīšu jūs cienīt ienaidniekus. Nu, kurš pirmais?

— Viņi ir lietuvieši, viņi ir traki, — māsiņa pārtulkoja un piekāpās: — Nu, parādi roku!

Un tikai tad es ieraudzīju, ka mani pirksti jau metas mēļi, bet no nagu apakšas sūcas šķidrums ar nepatīkamu smaku.

Mani atstāja vagonā, bet roku izmeta. Kopš tā laika man uz visu mūžu iespiedies prātā gan Tads, gan briesmīgas zaudējuma sāpes — kā fiziskas, tā morālas. Paldies viņam, ka tagad es esmu prātīgs un mācu citus: aizver tikai acis ļaunuma priekšā, un tas pateiksies tev, ka viens liecinieks ir mazāk. Tagad es esmu gudrs un, vēlēdamies paspīdēt ar intelektu, ātrumā varu izgrūst, kur ir likums, tur ir arī pārestība. Intīmā sabiedrībā pat pazobojos par Tādu, bet, tiklīdz tajā karstajā četrdesmit pirmā gada jūnija dienā viņa vietā iedomājos sevi, mani pārņem kauns. Goda vārds, es nebūtu izturējis. Un tas manās smadzenēs iespiedies dziļāk nekā atmiņa. Lai tā būtu dominante vai kāda cita velna būšana, tomēr es priecājos, ka vismaz ar vecas brūces sāpēm tā man atgādina, ka pastāv arī pateicība.

Parādu un sāpes Miks ļoti necieta, taču tās visu mūžu vajāja viņu. Vēl mazs būdams, viņš uzgāza sev uz vēdera karsta ķīseļa katlu un tik daudz izcietās, ka vēlāk ģība, pat ieraudzījis ārsta adatu. Skolā viņu vairākus gadus mocīja vaļējs kājas lūzums, bet tagad, nu jau acīmredzot līdz kapa malai, viņu neliks mierā rokas stumbenis.

Viņš nemēdza arī aizņemties un pats nevienam neko neaizdeva, jo parādu uzskatīja par kulturālu zādzību, kas cilvēkam laupa draugus un mieru, ieaudzina neuzticību, aizdomas un savtību. Lūk, tāpēc arī Rimša vairījās no Karosa tikpat kā no kādas laika maiņas, kas atnes līdzi sāpes, tomēr nevarēja izvairīties no viņa, tāpat kā no laika maiņas, jo, tiklīdz pārņēma sāpes, tūlīt juta savu nepilnvērtību parāda dēļ, kuru nekad nespēs atdot Tadam. Un tas viņu pazemoja paša acīs.

Beidzot Miks sāka baidīties no Tada. Laime vēl, ka viņu nodarbošanās bija atšķirīga: Kaross visbiežāk strādāja ar sabiedrības labākajiem pārstāvjiem, turpretim Miks no tās sabiedrības atlasīja sliktākos un sauca tos pie atbildības, tāpēc viņi reti tikās, tikai svinību un sēžu laikā, kur draudzīgi pakalpojumi vismazāk bija vajadzīgi. Bet tagad, edz, pēdējā atvadu minūtē, viņš jutās ļoti vainīgs neatdotā parāda dēļ.

Taču laba mūzika — arī tā ir parāds, kas kādreiz dalīts cilvēkiem. Arī to nav iespējams atdot, Rimšam iešāvās prātā. Tā gluži kā nemirstīga malduguns uzplaiksnī satumsušā un pārpurvotā cilvēka dvēselē, pamodina izblāvojušas atmiņas un atkal izgaist, lai pēcāk vēl sāpīgāk apgaismotu vistālāko iesnaudušos dvēseles kaktiņu. Arī ar grēksūdzi nav iespējams atdot parādu, tikai nomierināties un piekrāpt sevi, lai pēc tam, kad pienāks laiks jaunai grēksūdzei, atkal varētu iekliegties pilnā kaklā ... Tā Mikam notika arī tagad: gribēdams atdot vienu parādu, viņš godīgi pārcilāja atmiņu un negaidīti atrada vēl vairākus. Viņš atcerējās, kā, strādādams kaimiņu rajonā, reiz griezās pie Tada pēc neatliekamas palīdzības.

Kāds sprukstiņš, mašīnā braukdams cauri viņu pilsētiņai, izšāva no mazkalibra šautenes uz spuldzi, notrieca to un trāpīja galvā sievietei, kura stāvēja pie loga. Kā viņš nomocījās, Jozišķēs meklēdams neveiksmīgo šāvēju! Pārbaudīja visas automašīnas un visas rajonā reģistrētās šautenes, nopratināja desmitiem cilvēku, tomēr noziedznieks bija kā ūdenī iekritis. Ilgi nevilcinādamies, Miks ieradās pie Tada.

— Tas nelietis tālu nevarēja aizbraukt, — Miks, nepaguvis sasveicināties, sacīja. — Ja es uz karstām pēdām neatradīšu viņu, tad viss būs pagalam, visi mani pūliņi aizies pie velna.

— Pagaidi, neuztraucies, — Tads mierināja viņu. — Vai tu esi pārliecināts, ka šauts no automašīnas? — pajautāja un atkal apskāva Miku. — Mans dievs, cik sen mēs neesam redzējušies? Nē, dzīvu no šejienes tevi nelaidīšu prom!

Tad Rimša pirmo reizi sajuta dīvainās sāpes rokā. Sākumā viņš domāja, ka Tads to saspiedis apkampienos, tomēr vecā rēta tā sāpēja, ka neviebdamies viņš nespēja izrunāt nevienu vārdu.

— Kas tev kait? — sadrūma arī Tads.

— Tads man raksturs: ja nesameklēšu to nelieti, nevarēšu mierīgi strādāt, — viņš taisnojās, bet acu priekšā redzēja tikai viņu atkāpšanās golgatu, un tā neļāva domāt ne par ko citu. Viņš, tāpat kā toreiz ratiņos, glaudīja tukšo piedurkni un nezināja, ko iesākt.

— Neuztraucies, varbūt kāds aiz mīlestības vai greizsirdības?

— Sešdesmitgadīgu sievieti?

— Bet varbūt politikas dēļ par seniem grēkiem?

23t

— Ej tu ratā, — Miks noskaitās. — Tā ir visvienkāršākā nejaušība: muļķa lode, sastapusi cilvēku, nepagriežas sāņus, pagaidām tādi ir visi secinājumi.

— Kāpēc tad tu gremzies? Nelaime ir nelaime, un tu pārāk necenties: cilvēku tik un tā neatdzīvināsi, un tam, kurš tā izdarīja, arī nebūs nekāda prieka.

— Tu saproti, tādi sumpurņi jāpārmāca, lai neplātās ar ieroci kā tuksnesī. Viņi ar saknēm jāizrauj. Cilvēki pārcieta tādus karus, taču šie sporta pēc ... — viņš runāja runāšanas pēc, bet acu priekšā vīdēja rievains granātas pārvalks, rokā cieši saspiesta detonatora plāksnīte un asiņaina, nevarīga roka. Viņš atlieca drebošos pirkstus un novilka sev pār seju.

— Vai esi slims?

— Es viņu tik un tā sameklēšu.

— Meklē arī, mans mīļais, vai es tev liedzu? — Tads sacēla kājās visu pilsētu, un pats, iesēdinājis Miku automašīnā, aizveda pie neliela strauta, bez steigas noskaitīja desmit soļus, izraka no smiltīm pudeli degvīna, no līka vītola dobuma izņēma uzkožamos, piepildīja glāzīti un sniedza draugam: — Iedzer par mūsu abu golgatu. Iztukšo un neviebies. Ja dievs tas kungs mums izgudrojis ciešanas, tās jācieš kā paģiras: no kā esi saslimis, ar to arī ārstējies. Nu, uz veselību!

— Priekā! — Rimša nevarēja atsacīties. Viņš paklausīgi kā mazs bērns ātri izdzēra, uzkoda un domās taisnojās: varbūt degvīns drusku nomierinās sāpošo roku?

— Vareni! — Tads uzslavēja viņu. — Tomēr ņem vērā: tas ir tikai sākums. Šo partizānu slēptuvi es nerādu pat saviem labākajiem draugiem. Vienīgi frontiniekiem.

Šai pudelei sekoja otra, pēc tam Tads pavisam apreibušo Miku vilka tāpat kā toreiz frontē, aplicis sev ap kaklu veselo roku, bet Rimša šņaukāja degunu un pļāpāja, pats neapjēgdams ko:

— Tu, Taduk, jau trešo reizi izglāb mani. Mans dievs, kad pienāks Tads laiks, kad arī es kaut reizi varēšu tev atdarīt ar labu. Tu, manu Karosiņ, ja tev kādreiz pienāks grūta diena, tad zini: manas mājas ir tavas mājas. Tevis dēļ es nežēlošu dzīvību. Vai gribi, tūdaļ no trešā stāva?...

Tikai pēc trim dienām viņš, neko nepanācis un glaudīdams smeldzošo rokas stumbeni, brauca uz mājām. Galva dūca, kājas ļodzījās, bet pārmetumi plēsās cits ar citu kā kaķi maisā: palaidu garām vienīgo iespēju, nodzēru sirdsapziņu, nenotvēru noziedznieku .., Dienestu apmainīju pret pusstopu. Pietempos kā cūka, tagad kaut vai sit galvu pret sienu ... Taču, no otras puses, ko es varēju izdarīt, ja Tada saceltā milicija neko neatrada? Nē, lai man ir vēl sliktāk, tomēr es nevarēju aizvainot Karosu.

Miks vēl vairākas dienas strostēja sevi par tādu pārspīlētu jūtelību, dusmojās par to, ka pilnīgi bez vajadzības nodevies domām par savu nepilnvērtību, par muļķīgajiem centieniem atdot neatdodamo parādu, tomēr neko nespēja izdarīt. Viņu pārcēla no Jozišķēm uz Viļņu, deva labu darbu, lielisku dzīvokli, taču, tiklīdz aizpērn pie viņa atbrauca Kaross ar Butrimu un abi piedāvāja ieņemt brīvo prokurora vietu, viņš uzreiz piekrita, lai gan pēc tam nožēloja, ka nodarījis pārestību sievai un bērniem. Mēģinādams kaut kādā veidā pateikties par izglābto dzīvību, viņš arī aizvakar, vislabāko nodomu pārņemts, piezvanīja viņam un cerēja, ka atvieglos ārkārtīgi grūto tēva likteni, bet acīmredzot pārcentās: nav vairs cilvēka un nav vairs biedra, Tads ir viņa pūliņu rezultāts. Kā redzams, tā arī tiek atdoti visi lielie parādi...

Rimša cenšas neskatīties uz nelaiķi, viņš grib domās pārlūkot pēdējo dienu notikumus, tomēr nekas no tā neiznāk: roka milst, it kā sprādziens šodien to būtu norāvis, metas nelabi ap sirdi, acu priekšā parādās konkrētas ainas, bet domu nav. Protēze k|ūst smaga, nepace|ama, tajā sūt rokas gals, saites graužas muskuļos un liek atcerēties tās dienas, kad viņš vēl nekaunējās no sava kropluma un, vākdams valsts aizņēmumu, staigāja pa Mintautu apkaimi, tukšo piedurkni aizbāzis aiz platas karavīra vidusjostas. Tad viņš pirmo reizi sastapa Karosa tēvu. Atstājis pagalmā biedrus, pieklauvēja pie durvīm, taču neviens neatbildēja.

— Es ilgi neaizkavēšos! — viņš uzsauca, lai iekšā kāds to dzirdētu, un atvēra durvis.

— Savējos meklē vai ceļu jautā? — Viņu sagaidīja drukns, padrūms cilvēks.

— Citiem ceļu rādu, — Miks atcerējās nedraudzīgo sarunu un saviebās, ar vienu acs kaktiņu pamanījis, kā tagad tas vecais dievbijīgi sēž kaktiņā un neatrauj acis no mirušā dēla, bet toreiz plātījās:

— Nedošu ne kapeikas!

— Grēks taču, tēvoc, ja pašam ir daudz, nepalīdzēt savējiem, — Miks mēģināja iežēlināt viņu.

— Naudas man nav žēl, man metas nelabi no jūsu sprediķiem. Gan grēks, gan nopelni, vienroča kungs, ir izdomājumi. Prātīgam viss atļauts, jo it viss, ko cilvēks dara, nerīkodamies pretēji savai gribai, ir cilvēcīgi. Jābaidās nevis no grēka, bet no cilvēka, kurš negrib nedz paklausīt, nedz ciest.

— Jūs atgremojat svētos rakstus tikpat kā kāds izbijis mācītājs, — Miks pasmējās.

— Ko lai dara, ja labākus jūs vēl neesat uzrakstījuši? — No šiem veča niknajiem vārdiem viņš satrūkstas un jau kuro reizi nopietni domā, ka ikvienu noziedznieku droši vien visu mūžu pavada kāda tiem kopēja tumsības zīme, kas tos atšķir no pārējiem cilvēkiem, kaut kāda truluma sērga, ko nevienam nav izdevies izārstēt nedz ar garšīgu ēdienu, nedz glītu apģērbu, nedz naudu, nedz skaistiem solījumiem. Arī likums šeit ir bezspēcīgs, Miks taisnojas pats sev un labi atceras Pijus vārdus:

— Varmācība ne tikai paātrina jaunās dzīves soļus, vienroča kungs, jūsu ienaidnieku vidū tā rada mocekļus un padara cildenas viņu patiesības, kuras attaisno visu, tikai ne jūs, soģus. Tālab daudz nebiedē mani.

Miks pat nedomāja viņu biedēt. Viņš mazliet baidās no šiem vārdiem un skaišas: parazīts Tads, sabojāja zēnu. Teicu Karosam, tā sacīt, ar pirkstu rādīju, lai Remigiju nelaiž tā urķa tuvumā, bet viņš: lai paskatās, lai patausta un pats pārliecinās, no kāda purva es kādreiz izbridu.

Un viņš atkal redz skaistu, glīti noaugušu septiņpadsmitgadīgu pienapuiku, kurš sēž viņa kabinetā un smaida, it kā nekas nebūtu noticis.

— Uzvārds? — Rimša bargi jautā.

— Kāpēc tādi kumēdiņi, tēvoci Mik? ... Vai esat aizmirsis? — Puisis sakrustoja kājas, bet, pamanījis māliem notrieptos bikšu ceļus, uzmanīgi uzrāva uz tiem garu, modernu svārku stūri.

— Uzvārds?! — Miks pielec kājās un triec ar dūri pa galdu.

Puisis kļūst bāls, tomēr nesamulst:

— Kaross Remigijs Tada dēls, dzimis tūkstoš deviņi simti piecdesmit ceturtajā gadā, trīspadsmitajā jūnijā, pusčetros no rīta, kurpju lielums četrdesmit ceturtais ...

Rimša neļāva viņam pabeigt un pretēji visiem pratināšanas noteikumiem cirta pļauku. Remigijs aizlidoja kabineta kaktā, bet neiedrošinājās piecelties, tikai ar rokām aizsedza galvu un kliedza:

— Jums nav tiesību!... Es pateikšu tēvam. Jūs vēl to pieminēsiet! Tagad nav tie laiki...

Miks ar vienu roku sagrāba viņu pie krūtīm, vazāja pa istabu un purināja kā pelavmaisu.

— Kādi tad ir tagad laiki, sivēn? ... Kādi?! Vai tu zini, bendesmais, ko esi izdarījis? Vai tu kauču apjēdz, kas tev par to tagad draud? Tu esi lops ar mēslainu purnu. Par tiesībām ierunājies. Es atdošu tevi Laimutes tēvam, tad tu, sumpurni, jutīsi, ko nozīmē tiesības! ...

— Tēvoci Mik, man sāp, man ļoti sāp ... Es neesmu vainīgs. Tēvoci Mik, mani neviens tā nav sitis. Es neizturēšu, tēvoci Mik! — Remigijs pārbijies aizstāvējās.

— Sēdies! — Rimša, smagi elsdams, grūda viņu uz dīvāna, pats aizgāja pie galda, paņēma papīra lapu, piespieda to ar marmora plāksnīti un drusku mierīgāk pajautāja: — Kas vēl bija ar tevi?

— Klausa.

— Vēl?!

— Tūļa, Burlaks un Plikais. Es nezinu viņu īstos uzvārdus ... Bet, kur dzīvo, varu parādīt.

— Nekur nedēsies, parādīsi. Tagad izstāsti visu pēc kārtas, ar ko un kā tur sākās? — Viņš piespieda zīmuli, nolauza un aizsvieda kaktā.

— Parkā bija dejas. — No liela izbīļa Remigijam pilēja asinis no deguna. Viņš to slaucīja piedurknē un neiedrošinājās apklust: — Mēs izmīcījāmies līdz apnikumam, tad sākām spēlēt tautas rotaļu ...

— Ko tas nozīmē? — Rimša nesaprata.

— Jūs nesmīdiniet mani.

— Es jautāju!

— Nu, sastiķējām pa rublim un nopirkām divas pudeles politūras.

— Ko?!

— Nu, liķieri. Izdzērām. Pēc tam izklīdām meklēt laimi. Man neveicās. Viņas visu laiku smējās par mani. Es pārskaitos, gribēju iet uz mājām, bet atskrēja Tūļa un pasauca mani. Teica, ka esot fidiņa. Nu, es arī piegāju.

— Kur tu piegāji?

— Nu, pie viņas... Šie noķēra viņu pašā parka galā.

— Un ko viņi tev sacīja?

— Neko.

— Un tu viņiem?

— Arī neko.

— Melo!

— Kāpēc jārunā? Viss jau tāpat bija skaidrs. Es tikai pajautāju: cik? Viņi atbildēja — četri. Tad es pateicu viņiem: okei, es būšu piektais.

— Un vairāk nekā?

— Nekā. Mēs ļoti steidzāmies.

Miku kaitināja viss: gan lieliskais uzvalks, gan atpogātais krekls, zem kura redzams kovbojiski uzsiets lakatiņš, gan garie, uz pleciem uzkritušie mati, tomēr visvairāk satracināja šī drausmīgā vienaldzība pret ļaunumu un cita cilvēka ciešanām, tāpēc viņš nespēja savaldīties un atkal sāka kliegt:

— Tu taču tā varēji arī savu māsu un māti, lops Tads!

— Viņas neiet uz dejām.

Rimšam, dzirdot tādu atbildi, aizcirtās elpa, viņš kļuva zils un tik tikko nenogāzās. Tad sāka skraidīt pa kabinetu, iedzēra ūdeni, pabāza zem mēles validolu, bet Karosa dēls tikai tramīgi grozīja galvu un palaikam sarāvās, baidīdamies atkal dabūt pa skaustu, tomēr citādi atbildēt viņš neprata. Visvairāk viņu biedēja tēvoča prokurora asiņainie, pret galda stūri sasistie pirkstu kauliņi.

— Tu taču saprati, ka viņi izvaro? — Rimša atkal jautāja.

— Protams, lai gan agrāk šie mēdza norunāt ar labu.

— Ar viņu?

— Nē, ar citām.

— Tātad šī tev nav pirmā reize?

— Nē. Mēs pulcējāmies pie Pijus. Tur ir jauks dārzs, pilns ar visādiem tīkamiem nostūrīšiem.

— Pie kāda Pijus?

— Pie vectēva.

— Nu, kad tu ieraudzīji, ka cilvēku moka un izvaro, vai tev neradās vēlēšanās aizstāvēt viņu, pasargāt, izsvaidīt šos neliešus uz visām pusēm vai vismaz paziņot, kur vajag?

— Nē, es domāju, ka tā ir vēl interesantāk, turklāt viņi nosauktu mani par baiļprātiņu. Viņi nēsā līdzi kastetes un nažus.

— Vai zini, kas tev par to draud?

— Laikam krietni daudz, ja jūs tā kliedzat. Tomēr, dieva vārds, es viņai pat pirkstu nepiedūru. Visu organizēja šie. Komjaunieša goda vārds, es biju pēdējais.

— Kāds vārds?

Remigijs baidījās otrreiz atkārtot zvērestu un, ieraudzījis, ka Rimša nāk pie viņa, nometās ceļos.

— Es pateikšu visu, tikai nesitiet.

Prokurors savaldījās.

— Nu, vai tu zināji, kas viņa tāda?

— Nē. Es domāju: kāpēc tādi sentimenti.

Un Miks atkal cirta viņam pļauku, tad, nevarīgu dusmu pārņemts, sāka dauzīt kājas, svieda pret sienu karafi un, nodevis Remigiju vietniekam, izskrēja uz ielas. Ilgi staigāja, siekalodams sasistos pirkstu kauliņus, pēc tam apturēja garāmbraucošu automašīnu un aizsteidzās uz slimnīcu. Viņu briesmīgāk par visu satrauca vēl viens jautājums: kā visu to paziņot cietušās vecākiem.

Galvenā ārsta kabinetā bija tikai dežurējošais ķirurgs un medicīnas māsa, kas viņam palīdzēja.

— Lai par šo notikumu nedabūtu zināt nedz jūs, nedz jūsu tuvinieki! — viņš piedraudēja un tikai tad griezās pie meitenes, kas bija gluži vai zaudējusi prātu: — Kāpēc nesauci palīgā?

— Viņi man aizbāza muti.

— Kāpēc tu tik vēlu staigā viena?

— Es biju ar draudzenēm.

— Bet kā tu nokļuvi tajā briksnājā?

— Pie manis pienāca Alvīds Klausa un sacīja, ka tur gaidot Remigijs. Mēs abi draudzējāmies un ne vienreiz vien esam klaiņojuši pa parku. Viņš man pat uzrakstīja savu fotogrāfiju.

Rimša ilgi skatījās meitenes sīkajā, bālajā sejā, uz brijļu stiklu savainoto vaigu, redzēja lielās, šausmās ieplestās acis, un viņam nebija ko sacīt.

— Jāatzīst, ka mūsu pilsētā vēl gadās noziegumi, — viņš atcerējās ne visai sen dzirdētu priekšsēdētāja īlas runu un nokaunējās. Re, kādi ir tie no kapitālisma pārmantotie traipi, tie melnraibie ielāpi, kā mēdza izteikties Tads. Dievs redz, ka tie ir arī mūsu! Nekur mēs no tiem neaizmuksim! Viņš klusībā gremzās, apsēdies blakus meitenei un uzmanīgi glāstīdams viņas galvu. Viņa piekļāva Rimšas roku pie krūtīm un apraudājās:

— Tēvoci Mik ...

Gan tam nelietim, gan šai nabadzītei es esmu tēvocis Miks . .. Cik viegli tiesāt cilvēkus, sašķirojot tos ienaidniekos un savējos, un cik grūti būt par soģi savējiem.

— Raudi, bērniņ, raudi, no tā dažam labam kļūst vieglāk, — viņš skaļi teica un tik tikko apvaldīja asaras. — Vecāki pārcelsies uz citu pilsētu, es pats aizvedīšu tevi mācīties uz Viļņu vai Kaunu, un viss pāries, — Miks saprata, ka runā briesmīgas nejēdzības, tāpēc paņēma viņas abas rokas un noskūpstīja. — Ne jau tu viena, visi esam daudz ko nogulējuši. Meklēdami citu grēkus, pārāk ātri aizmirsām savējos, — viņš stingri pateica un pievērsās dežūrārstam: — Vēlreiz brīdinu: jebkādu pļāpību es uzskatīšu par medicīnas noslēpuma izpaušanu.

Viņš kājām atgriezās kabinetā, paņēma pudeli konjaka, krietni iedzēra un tikai tad piezvanīja Karosam, Tā kā mājās neviens neatbildēja, viņš uzgrieza darbavietas numuru. Klausulē kaut kas ieklaudzējās, nodunēja, un atskanēja Tada balss:

— Klausos, velns parāvisl — Miks bijtt patīkami izbrīnīts, ka rokā pat nejūt dūrienu.

— Te es, Kaross. Kas vajadzīgs?

— Sveicināts, priekšniek, ko tu tur grabinies?

— Negrabinos, klausule izkrita. — Viņa balss bija dobja un gurda.

— Kad beigsi to sēdēšanu līdz trešajiem gaiļiem? Kāpēc neizpildi valdības lēmumu par darba laika normēšanu atbildīgiem darbiniekiem?

— Strādāju.

— Redzu gaismu.

— Redzi?... Nu un tad?

— Nolēmu dzīt tevi uz mājām.

— Tā nav prokurora darīšana, — draugs saīga.

— Varbūt esi apslimis? Mēs abi varētu pastaigāties. Es jau biju. Parkā spēlē mūzika. Silts. Vairākas reizes apgāju apkārt un atcerējos, kā mēs četrdesmit trešajā gadā...

— Neesmu apslimis. Arī tev novēlu to pašu. Tikai, lūdzams, saki — kas noticis?

— Varbūt citā reizē? Tava balss man nepatīk. Tāda kā pārgurusi.

— Tu atkal savu. Ja tik svarīgi, sāc ar savu veselību, bet par manējo pagaidām klusē. Es nudien nesaprotu, kāpēc jūs visi kā norunājuši rūpējaties gan par manu veselību, gan par pagātni?

— Taču nepieciešams... Es neesmu Ķeturaķis un nevaru ar tevi runāt tikai par darīšanām.

— Tu saki •— nepieciešams? — viņš apklusa.

— Tavs dēls pastrādājis noziegumu.

— Nevar būt! — Tads iesaucās un atkal apklusa.

Miks ilgi meklēja vārdus, tomēr nezin kāpēc sacīja:

— Eju pa parku un dzirdu — krūmos kāds raud. Pieeju, un tur — meitene, ar jostām sasieta, saplēstās drēbēs... Un zini — kāl īlas. Tikai septiņpadsmit gadu. Pase viņai jau ir.

— Vai zini, kas draud par tādiem meliem? Par tādu provokāciju? ...

— Kāda te provokācija... Tļūte neizskatās pēc cilvēka. Pats neapjēdzu, ko teikt viņas vecākiem.

— Kad?

— Nupat kā.

— Nupat kā? Nevar būt. Savāc visus un sadod neliešiem pēc visas padomju likumu bardzības. Nē, labāk pagaidi mani, es viņu, bandītu, pats sapurināšu. — Un nosvieda klausuli.

Jau bija divi naktī. Rimša vēl gribēja aiziet pie Karosa, bet atcerējās priekšsēdētāju un nokaunējās. Uzgriezis numuru, it nemaz nebrīnījās, ka klausuli tūlīt pacēla pārbijusies īliene.

— Es sakarā ar jūsu meitu.

— Mans dievs, kas runā?

— Rimša.

— Vai kaut kas noticis? Mēs jau visu miliciju sacēlām kājās.

— Gluži veltīgi. Nav nekā briesmīga. Viņa ir vesela, dzīva. Maza avārija. Tagad viņa ir slimnīcā. Iešļircinās zāles pret izbīli un rīt aizvedīs uz mājām. Nekur neejiet, goda vārds, nay nekā briesmīga. — Viņš vairs nespēja melot un nometa klausuli, bet tūlīt atskanēja izaicinošs zvans.

— Vai prokurors? — jautāja īla.

— Es teicu — nav nekā briesmīga. Bez manis neejiet uz slimnīcu, nelaidīs iekšā. Zinu, ka tu esi valdīšana, ka tu esi priekšsēdētājs, tomēr esi tik labs, nesatrauc, neuzbudini meiteni. Es braucu prom. Gaidīšu deviņos no rīta. — Viņš izrāva no sienas kontaktdakšiņu, aizgājis mājās, atkrita uz dīvāna, atstājis sievai zīmīti, lai katrā ziņā pamodina, kad parādīsies īla. Tomēr miegs nenāca. Miks smēķēja, aizdedzinādams papirosu pēc papirosa, taču viņam neizdevās sakopot domas. Viņš spēja saprast visu: gan jauna cilvēka nežēlīgu bezatbildību, gan slimīgu vēlmi pēc tādām lietām, gan pēkšņu instinkta uzplūdu un tieksmi pēc asām izjūtām, toties tādu vienaldzību, tādu briesmīgu divkosību viņš vēl nebija sastapis.

Kad Tļūti aizveda uz slimnīcu, viņš pēc nozieguma vietā atrastas komjaunatnes biedra kartes bija devies taisni uz Karosa dzīvokli. Laime vēl, ka Tada nebija mājās. Remigijs ar visām kurpēm gulēja uz dīvāna un klausījās kādu gaudojošu kontrabandas skaņu plati, kas ierakstīta uz plaušu attēla. Viņš pat nepiecēlās. Nokratīja pelnus tēva kurpē, paliecās uz radiolas pusi un noburkšķēja:

— Interesanti trunē tas kapitālisms.

— Kur tēvs?

— Silosē.

— Ko tu sacīji? — Rimša nesaprata.

— Nu, kārto savus papīriņus, baidās, lai viņa raksti vēsturei neietu zudumā: kā no rīta aiziet, tā tikai naktī atgriežas, un neviena vārda. Tagad viņš tādā veidā audzina manu patstāvību, bet ar pašu kaut kas nav labi: nedēļas laikā nosirmojis.

— Šoreiz tu man esi vajadzīgs. — Ārā ieplaiksnījās tāls zibens. Miks pagaidīja, kamēr nodunēja tik tikko dzirdams pērkons un tīšām atgādināja: — Pavadīsi tādu nakti ārā, lietū, pagulēsi uz aukstas zemes — ilgi nedzīvosi.

Remigijs pat aci nepamirkšķināja. Viņš apsēdās, izstaipījās un padižojās:

— Bet es tādā vētrainā naktī ietu, kamēr briesmīgi nogurtu, tad nokristu salmu kaudzē, pagulētu un atkal dotos tālāk, kamēr kājas nodiltu līdz pakaļai.

— Tad ģērbies un iesim, — Miks vairs nenocietās.

— Uz kurieni? — Remigijs drusku satraucās.

— Uz salmu kaudzi.

— Tas ir tikai sapnis, — viņš pasmaidīja. — Atliksim uz citu reizi.

— Sapņiem patīk, ka tos piepilda. Bet lai jau. Parādi man savu komjaunatnes biedra karti.

Puisis pietvīka, mēģināja smaidīt, bet, sapratis, ka no tās spēles nekas vairs nesanāks, žēli jautāja:

— Vai tā vecā ragana sūdzējās?

— Kāda ragana?

— Nu kāpēc jūs izliekaties? Biedra karti es atstāju ķīlā kafejnīcā. Goda vārds, būtu izpircis, jo sencis katru mēnesi pārbauda, kā es maksāju biedra naudu. Viņš par to dokumentu uztraucas vairāk nekā par mani.

— Tātad nāksi vai vēl kaut kas jāpiebilst? — Rimša jautāja un pirmais izgāja uz ielas. Karosa dēls sekoja kā šunelis un, skatīdamies apkārt, runāja kā uzvilkts:

— Tas nav nekas īpašs, visi puiši tā dara. Par skolēna apliecību viņa neko nedod. Es ļoti baidos no tēva. Viņš pēdējā laikā nav Tads kā arvien. Arī māte nesaņēma algu.

— Vai tu pie īlām bieži iegriezies?

— Tā ir mana personiska darīšana, — viņš saslēja sarus un tūlīt ņēmās luncināt asti: — Jums es pateikšu: man pie viņiem ir ļoti labi, viņi ir tik draudzīgi un pret mani izturas kā pret pieaugušu. Jūs zināt, ka mūsu ģimenē jau vairākus gadus tā nav. Tēvs ar māti dzīvo atsevišķi, un, kad satiekas, — ir tik pieklājīgi, tik labi viens pret otru, ka taisni šķebina. Man apnicis būt par galveno tiesnesi šajā viņu principialitātes maratonā. Kad vajag, es arvien vai nu no viena, vai no otra kādu kilometru nokrāpju sev ... īla iemācīja mani spēlēt preferansu, bet īliene cep tādus pīrāgus — taisni sapnis! Arī viņu Laima tīri nekas, tikai valkā brilles. Taču tās ir pagaidām. Mīnus divi, tēvoci Mik, vai tas ir ļoti slikti?

— Viduvēji,— Rimša nespēja runāt. Viņš redzēja puiš* glīto profilu, atklāto skatienu, augsto pieri un domāja: vo? nu viņš neko nezina, vai ir labs aktieris, vai varbūt jau satrunējis līdz serdei — joko, uztraucas sīkumu dēļ, un to dara pēc tam, kad uz aukstas zemes atstājis sasietu paša nonievātu meiteni, kuru varbūt mīl, ciena viņas vecākus, ar kuru mācās vienā skolā.

Tikai prokuratūrā Rimša juta, ka šī lieta nav tik vienkārša. Atstājis izmeklētājam Remigiju, aizdedzināja pēdējo papirosu un vēlreiz visos sīkumos atsauca atmiņā nozieguma detaļas. Arā bija tumšs un auksts. Viņš uzsvieda plecos mēteli un izgāja.

lešu, iešu, kamēr noguršu, bet pēc tam — salmu kaudzē, viņš atcerējās un, nokļuvis aiz pilsētas, pa tukšo šoseju devās uz priekšu. Uz dienā sakarsušā asfalta no nakts vēsuma meklēja patvērumu daudz varžu. Ne mazumu no tām riteņi bija sašķaidījuši, taču pārējās nekur neatkāpās, vēroja viņu ar izvalbītām, nedzīvām acīm, un Mikam radās baisma doma: cik ļoti cilvēkam vajadzīgas šaubas un cik nežēlīgi dzīve reizēm par tām soda viņu. Tā bijis visos laikos, bet tagad, kā redzams, sasniegta galējā robeža: saražotas visādas gudras mašīnas, radītas vēl gudrākas teorijas, tomēr, nespēdams pārvarēt savu dabu, cilvēks tikai izliekas nemaldīgs, liekuļo, laiž pasaulē gļēvuļus un noziedzniekus, taču pēc tam visu vainu uzveļ civilizācijai. Nē, mīļais, kur nav paredzēta iespēja maldīties, tur pati par sevi rodas vajadzība noziegties. Un tāpēc mēs esam līdzīgi tām vardēm, kuras visbīstamākajā ceļa daļā meklē siltumu. Bez lielām pūlēm mēs varētu sakļauties kopā un sasildīt cits citu, taču mēs kaunamies no tā, slēpjamies čaulā, riskējam velns zina ar ko un par ko, lai pēc tam varētu vēl vairāk atsvešināties vai pabāzt otru zem smagajiem dzīves riteņiem.

Aiz muguras nočīkstēja bremzes un apstājās automašīna.

— Biedri Mik, — viņš dzirdēja vietnieka balsi. — Kaross nošāvās!

— Kurš?! — Viņš pagriezās un nopriecājās: vai tiešām tam pienapuikam pieticis vīrišķības un drosmes izbeigt visu ar godu? Vai tiešām viņš ir sava tēva cienīgs? Vai tiešām arī viņa dzīslās ierunājās godīga cilvēka asinis? Bet vietnieka atbilde aprāva viņa domas:

— Vecais.

Šis vārds uzvēla Rimšam vēl vienu smagu nastu, no kuras viņš salīka un uzņēmās visu vainu: nesagatavoju un pazudināju cilvēku. Ar vārdiem nobeidzu. Re, kā draugiem tiek atdoti parādi. Tam vecajam nelietim savā ziņā ir taisnība: ar aizliegumu vien neko nepanāksi. Vai mēs pārlieku nemīlam savas abstraktās patiesības, aizmirstot tos, kam tās domātas? ...

— Ved, — tik vien viņš pateica un visu ceļu klusēja.

Karosa kabinetā viņš izpildīja visas nepieciešamās formalitātes un deva vajadzīgos norādījumus, tad atgriezās mājās. Ietinies dūmu mākonī, viņu gaidīja Alsis.

— Vai dzirdēji? — Viņš piecēlās. — Tas esmu es, kas viņu ... Un citur vainīgos nemeklē.

— Tevis vien te vēl trūka! — Miks noskaitās. — Ja esi piedzēries, ej uz mājām. Un iegaumē: ne jau tu viens, arī es visu šo nakti meklēju biktstēvu, kuram varētu izsūdzēt grēkus. Varbūt iedzersim un tad labāk sapratīsim viens otru?

— Es viņu iedzinu kapā. — Alsis bija bāls, viņa rokas drebēja, acis drudžaini meklēja kādu atbalstu vai līdzsvaru.

— Kādas blēņas! Kā tu viņu nobeidzi?

— Ar vārdiem. Viņam vajadzēja atstāt zīmīti.

— Tikai dienasgrāmatu, muļķi. Pēdējais ieraksts tajā izdarīts pirms pusgada. Tu esi atnācis nepareizā vietā. Ja vēl vari, aizej pie psihiatra un pārbaudi veselību. Labākajā gadījumā tu esi tikai pārstrādājies. Laime, ka tavs vārds nav pistole, jo citādi tevi bez roku dzelžiem no šejienes vairs prom nelaistu.

— Kā man jūs jāsaprot?

— Nekā. Pistole pati nokrita un izšāva.

— Nelaimes gadījums? —■ Alsis atplauka, nopriecājās, bet tūlīt pat sašļuka un atkal nodūra galvu.

— Nē. Infarkts vai insults. Sekcija parādīs. Lode nav pat skārusi viņu. — Rimša uzmanīgi izstūma Alsi pa durvīm un viņam nopakaļ drusku maigāk piebilda: — Tev labi jāizguļas.

Bet viņš pats nespēja to izdarīt. Staigāja, nevarēdams rast sev vietu, salīdzināja, saskaņoja, līdz beidzot nolēma piezvanīt milicijas priekšniekam.

— Kas noticis? — tas nobijās.

— Nekas. Atsūti man visus Pijus Karosa materiālus.

—- Nu, Rimša, tu gan esi cūka, — tas atbildēja, — Tagad taču tikai pieci. Vai zini, ko saka vācu paruna? Kas nieku dē| var pamodināt mierīgi gulošu cilvēku, tas spēj to arī nogalināt.

— Piedod, bezmiegs.

— Nekas briesmīgs. Kādreiz vecais Karosa vārda aizsegā spekulēja, tecināja kandžu, bet tagad viss kārtībā. Audzē bites. Katru dienu ķīvējas ar Rekšti bībeles dēļ. Vārdu sakot, viss ir gosta robežās. Citu materiālu pret viņu man nav. Un tagad ej pie velna.

Miks apģērbās, pastaigādamies nonāca līdz stacijai, bufetē izdzēra melnu kafiju un veselu stundu agrāk ieradās darbā. Gaitenī viņu gaidīja Ķeturaķis. Rimša viņam sniedza roku un tajā pašā mirklī atcerējās, kā piedzēries Vincs draugu vidū plātījās un dižojās:

— Simt metru attālumā neviens zvirbulis no manis nepa-glābās, bet lidojošu vārnu — katru otro nokniebu ...

— Varbūt tu nobeidzi Karosu? — viņš pa jokam pajautāja un nobijās, jo Vincs pielēca kājās, sakampa viņu aiz rokas un, kļuvis bāls, izrunāja:

— Vai tiešām?

— Lai viņam mūžīga dusa.

— Bet es viņam cauru nakti rakstīju vēstuli.

— Paturi to piemiņai.

Ķeturaķis ilgi kodīja lūpu, kamēr nomierinājās, tad pacēla kaktā nolikto čemodānu, atvēra to un sāka stāstīt:

— Atradu parkā. Kāds aptīrījis Alsi un nav paguvis aiznest.

— Mazliet citādāk tas būs bijis. Bet par Alsi man viss ir skaidrs. Viņš ne jau pirmo reizi notic tam, ko sacerē. — Miks pacilāja manuskriptus, palasīja un nodomāja: palūk, kas notiek, kad cilvēks vēlamo pieņem par esošo. — Taisi cieti Es nezinu, kā mediķi latīņu valodā dēvē tādas parādības, bet šodien jūs visi neesat normāli. Mēs noskaidrosim. Turklāt naktī viņš pats bija atskrējis. Labāk pasaki man — vai tas taisnība, ko tu naktī piedzēries runāji pie Grudska? — Rimša neviļus izteica un pietvīcis noskaitās pats uz sevi.

— Vai par trāpīgiem šāvieniem?

— Jā gan.

— Kas tev par patiku tādas pļāpas atminēties. Es nekad nemēdzu lielīties, bet tovakar — nenoturējos.

— Tu nevari iedomāties, kā es meklēju tevi. Ja nav grūti, pie izdevības ienāc. Tiklīdz nokārtošu Karosa lietu, es tev kaut ko parādīšu. Bet pašreiz nav laika.

— Kā vēlies. — Ķeturaķis skatījās uz prokuroru un neko nesaprata. Tiklīdz sastapās viņu skatieni, Vinca aizdomu pilnā nojauta viņam tūlīt pačukstēja, ka Rimša sadomājis kādu dīvainu, neparastu spēli, kurā viņam, Ķeturaķim, būs peles loma. Kā nekā ticis vaļā no šā iespaida, viņš brīdi vilcinājās, savaldījās un, ne mazākā mērā nenodevis sevi, sacīja: — Ļoti žēl Tada. — Un pēc tam, kad prokurors satraukts nodūra acis un smagi nopūtās, vēl nodomāja: vai tiešām viņš kaut ko zina, ka es izsekoju Tādu un rakstīju to sasodīto vēstuli?

— Briesmīgi žēl, — Rimša piekrita viņam. — Vai tu tiešām esi dzimis divdesmit pirmajā martā?

— To nav grūti pārbaudīt. — Viņš pacēla roku pie cepures un it kā netīšām aizkavējās durvīs. — Bet ko darīt ar Karosa kabinetu, aizzīmogot?

— Nevajag, viņš nav materiāli atbildīga persona.

— Tik un tā dokumenti, korespondence.

— Tu esi apsardzes priekšnieks, tu arī rīkojies. Sastādi komisiju un visu nodod vietniekam. Paliec sveiks, — viņš trešo reizi atvadījās un nodomāja: stūrgalvīgs. Viņam būs grūti pēc tik ilgiem gadiem. Varbūt vairs necelt atklātībā? Pagaidīt noilguma termiņu?... Viens grēks vairāk vai mazāk — vai tas kādam tik svarīgi? Viņam tiešām no sirds žēl Tada.

Nē, es nevaru pārkāpt likumus.

Varbūt tikai jāizsauc pie Butrima, jāaprunājas kā vīram ar vīru, jāpasaka, ka es visu zinu, un cauri? Justīcijas būtība taču ir nevis soda bardzība, nevis cilvēka vajāšana, bet pārliecība, sabiedrības viedoklis, ka mūsu pilsētā neviens noziegums nepaliks nepamanīts.

Divdesmit gadu šī lieta gulēja uz manas sirdsapziņas. Un vēl tā nejaukā iedzeršana nozieguma dienā ... Cik savādi: visu mūžu centos, vēlēdamies kaut kā atlīdzināt par vairākkārt izglābto dzīvību, bet viņš pat mirdams izglāba mani no sirdsapziņas pārmetumiem, kas mani mocīja tik daudzus gadus. Tikpat kā pārcirta kādu mezglu un atbrīvoja no nāvīga grēka.

Velns lai parauj, tas taču ir liktenis, kuru es negribēju atzīt, pret kuru visu laiku cīnījos gan ar priekšlasījumiem, gan ar likumu, un šai ilgajā laika ritumā pat sevi nespēju pārliecināt, ka tā nav .,.

Vēl pusi dienas Rimša mocījās un nerada miera. Tikai dienas vidū nolika konfrontācija. Milicija aizturēja Alvīdu Klausu, kad viņš izkāpa Viļņas stacijā. Viņš bija iegādājies biļeti uz Kazahiju. Citi kvernēja, ieslēgušies mājās.

Visus piecus nosēdināja sienmalē un ieveda Laimu īļūti. Remigijs pielēca augšā, gribēja pieiet pie viņas, kaut ko pateikt, bet pārbijies tikai raustīja svārkus un grieza acis sāņus. īliene un īla aiz durvīm stāvēja kā mūmijas.

— Ko tu te dari? — jaunais Kaross galu galā pajautāja.

Laima apraudājās. Tad sažņaudza dūres, pacēla galvu un

pavisam negaidīti atbildēja:

— Kāpēc jautā? Tu taču biji piektais.

No šiem vārdiem Remigijs pēkšņi saguma, sarāvās un, sakampis galvu, skaļi ievaidējās:

— Uh, neģēļi! To es nezināju!... Es viņus ar savām rokām!...

Viss bija ārkārtīgi vienkāršs un skaidrs, tomēr Rimša, ienīzdams sevi, vēl mēģināja palīdzēt šim pienapuikam. Nē, viņš to nedarīja sevis, nedz arī šā siekalainā memmes dēliņa dēļ.

— Kā tu pazini viņu, ja tev bija apseguši galvu?

— Pēc balss.

— Kāpēc to man uzreiz nepateici?

— Pati nezinu.

— Beidziet! — Remigijs pielēca kājās un ar dūrēm sāka dauzīt sienu. Saskrāpējis pirkstus, metās virsū Klausam: — Nelietis! Ebreju slepkavas dēls! Draņķis! Gnīda! ...

Tomēr likums bija nepielūdzams.

— Vai šos putniņus pazīsti?

—- Viņi, — meitene tik vien pateica un atkal apraudājās.

— Bet varbūt tu kļūdies? — Mikam kļuva karsts no šā jautājuma. Viņš labi zināja, ka viss pabeigts, ka vairs nav ne mazāko iespēju palīdzēt apsūdzētajiem, taču kāds neizdibināms un viņam nepakļāvīgs spēks spieda runāt un vēl arvien meklēt apstākļus, kas atvieglotu Remigija likteni. Viņš slikti darīja, atvezdams uz šejieni no slimnīcas cietušo, tomēr ne jau tas viņu interesēja. Viņš mocījās, it kā pats būtu pastrādājis noziegumu, meklēja kaut niecīgāko spraugu, kaut niecīgāko faktu, kas attaisnotu Remigija rīcību, un, neatradis to, niknojās. Viņš nevis pratināja, nevis tiecās pēc patiesības, bet pats centās to radīt, lai pēc tam pie Tada šķirsta varētu attaisnot sevi: nedusmojies, draugs, es darīju visu, kas bija manos spēkos. Viņš juta, ka tas nav pakalpojums, bet pats nekrietnākais aizvainojums nelaiķim, lamāja sevi, kamēr beidzot sameklēja gandrīz vai pretīgāko lēmumu: lieta nav sarežģīta, atdošu to vietniekam, lai viņš tiek galā. Bet pats uz dažām dienām aizbraukšu makšķerēt. Tads lēmums tikai pagaidām deva viņam spēku. Viņš atliecās bargs un vienaldzīgs kā Poncijs Pilāts un pavēlēja: — Izvediet šos puišeļus. Karosu vēl atstājiet, bet Klausa lai pagaida aiz durvīm. — Viņš ilgi domāja un viebās, meklēdams piemērotus vārdus. — Ar ko tu esi sapinies? — beidzot jautāja. — Klausas tēvu pirms dažiem gadiem taču notiesāja par mūsu biedru ciešanām un asarām, par nevainīgu cilvēku asinīm ...

Remigijs klusēja un neko neatbildēja nedz uz jautājumiem, nedz draudiem un lūgumiem.

— Tēvoci Mik, tagad es tik un tā nedzīvošu, — viņš, slaucīdams asaras, sacīja.

— Vai tā nav histērija? — ļoti salti, tāpat kā toreiz, kad izrāva granātas drošinātāju, Rimša jautāja.

— Nē.

— Ja es tev radīšu apstākļus, vai spēsi vīrišķīgi un ar godu izbeigt šo netīro lietu? — viņš pajautāja un nobijās no savas balss. Tomēr vārds bija pasacīts. Remigijs skatījās uz viņu ar tādām pašām zilām acīm kā tēvam, tad nodūra tās un raudzījās uz baltajām rokām, kas nebija redzējušas darbu, un nešaubīdamies, neko nedomādams, ko tas viss nozīmē, gluži kā sapulcē sacīja:

— Spēšu, tikai dodiet ar ko.

Kad puiša acis atkal urbās Rimšā, Miks pat sastinga, viņa skatienā ieraudzījis sevi — nožēlojamu un bēdīgu sēžam divričos un vienaldzīgi skatāmies uz asinīm, kas plūst no rokas. Atstāj mani, izgāz kaut kur krūmmalā un vairāk nemoki, viņš atcerējās savus vārdus.

— Ko tu sacīji? — viņš jautāja.

— Tagad man vienalga. — Remigijs atkal pētīja rokas, un Mikam šķita, ka viņš, tāpat kā tēvs, pārsien tās ar karavīra marles saiti.

Bet ja šis svipstiņš pārliecinās sevi un nāves alkas viņam pārvērtīsies slimībā? šī dīvainā doma lika Rimšam nodrebēt un pielēkt kājās.

— Ak tev vienalga? viņu atkal pārņēma ārprāta trakums. — Tātad tev vienalga?! — Neapjēgdams, ko dara, Rimša atvēra atvilktni, paņēma no tās sen nelietotu pistoli, saspiedis ar lūpām, parāva, pielādēja un sniedza puisim.

— Ņem! — pateica un, kā toreiz, pavisam neapzināti sāka skaitīt: divdesmit viens ...

Remigija acis iemirdzējās. Viņš piegāja pie ieroča kā pie atpestījuma, paņēma un turpat apstājās.

— Vai tagad? — nedroši jautāja.

Miks palocīja galvu. Divdesmit divi.,.

— Tūlīt? — puisis vēl neticēja un bailīgi skatījās uz cilvēciskus vaibstus zaudējušo Rimšas seju, uz pistoli rokā, atkal uz Rimšu un atkal uz ieroci, bet nekādi nevarēja sadūšoties. Viņa piere norasoja, un pats, viscaur izmircis sviedros, sašļucis, sabrucis, ar mokām izspieda: — Nezinu. — Beidzot apraudājās un tā gaudoja, ka nelabi metās klausoties.

Divdesmit trīs ... Divdesmit četri... Tomēr šāviens neno-rībēja.

— Atdod, sivēn! — Miks izrāva ieroci. — Tātad par maz pulvera? Bail? Necilvēcīgi?! — viņš vēl vairāk saniknojās. — Un nevis tāpēc, putniņ, ka tevi neviens vēl nav sitis, ne tāpēc! — Padraudēja ar pirkstu. — Tu esi radis domāt, ka tev viss atļauts, ka esi citādāks, labāks nekā citi. Tici man, pienāks laiks, un tu to nožēlosi, jo tagad tev būs jāizstaigā gan frontes, gan staigni kūdrāji, tikai daudz briesmīgāki, nekā izstaigājām mēs abi ar tavu tēvu. Un tev būs simtreiz grūtāk, jo tavām ciešanām nav jēgas. Dzīvi nav iespējams sākt no gala, kā to domā dzejnieki, tev tā būs jālāpa, jālīmē kopā no vecām lauskām. Un tāpēc nevarēsi nevienam sūdzēties, ka atlikušajā mūžā tās skrāpēs gan tavu miesu, gan dvēseli. Nebrēc! Es kādreiz nepaguvu izskaidrot tavam tēvam, kurš slēpās lokomotīves dūmos, ka pārcilvēku, kuram viss atļauts, izdomājuši gļēvuļi un nelieši, lai ar sev līdzīgu garā nabagu cilvēķeli aizsegtu savu tukšību un trulumu. Tomēr viņš nebija muļķis un pats izbrida no dubļiem, bet pēc tam dižodamies visiem lielījās: stiprs ir nevis tas, kurš sit, bet kurš iztur sitienus ...

— Nebāziet man acīs tēvu, — Remigijs beidzot atjēdzās.

— Bet tu neslēpies aiz viņa! — Rimša uzkliedza un, vainas apziņas mākts, piebeidza puisi: — Viņš šonakt nomira.

Remigijs noraudājies un nopuņķojies skatījās uz Rimšu un neticēja nevienam vārdam. Viņš neko nejautāja, ne par ko neinteresējās, tāpat vien skatījās un neticēja.

Tagad gan viņš nošautos, Mikam ienāca prātā, un viņš paslēpa ieroci.

«Vienā laikā un tik daudz briesmīgu notikumu nevar gadīties^) puiša saraudātās acis sacīja.

— Man nav fiesību, tomēr, vedot tevī uz cietumu, apstāšos pie kultūras nama, — šo acu ietekmē arī Rimša kļuva lēnīgāks.

— Tas nav taisnība, ko jūs man sakāt... Viņš tur...

— Viņš tur būs iezārkots.

Viņi stāvēja viens otra priekšā un klusēja. Pārgāja dusmas, noklusa vārdu vētra, un atkal viņi bija tādi, kādi bijuši, un tomēr jau citādi. Tada nāve bija abus samierinājusi un šķīrusi.

— Vai es varu iet? — puisis jautāja.

— Nē, tu vēl nezini visu. Atbildi man īsi un skaidri: kāpēc tu sapinies ar Alvīdu?

— Bērni neatbild par vecākiem, — Remigijs modās it kā no letarģiska miega, pietvīka, viņa seja pamazām kjuva atklāta un skaidra.

— Redzu, ka esi skolots un zini konstitūciju. Bet vecāki par bērniem?

Kaross paraustīja plecus.

— Atbild! Un kā vēl atbild!... Te arī sākas visas mūsu bēdas, kas nav ārstējamas ar infarktiem. Kad jūs iepazināties?

— Abi sēdējām vienā solā. Mūs vienā biroja sēdē uzņēma komjaunatnē. Abi stāvējām vienā rindā un atbildējām uz vieniem un tiem pašiem jautājumiem.

— Tikai nemuldi, komjaunatnē neuzņem veseliem bariem.

— Uzņem, tēvoci Mik. Veselām klasēm ...

Rimša paglaudīja zodu, it kā būtu dabūjis pļauku, un atgādināja:

— Tu mani vairs nesauc par tēvoci Miku. Un nevaiksties. Mana drauga dēls tu biji tikai līdz vakardienas vakaram, bet tagad starp mums stāv likums un nelabojamā Laimutei nodarītā pārestība. Mēs esam un vairs neesam tie paši. Vai Klausa, stādamies komjaunatnē, visu slēpa?

— Tad viņš vēl neko nezināja. Viņa tēvs ar svešu uzvārdu slapstījās Klaipēdā, bet pēc tam, pametis viņus, kaut kur aizbēga.

— Vai pēcāk nespriedāt par viņu, neaizvainojāt?

— Kāpēc? Viņš nosodīja tēvu, un cauri. Mēs palīdzējām viņam rakstīt runu. Visi kopā. Iznāca nevis runa, bet asaru gāze. Visus iežēlinājām.

— Vai Klausēns iežēlinājās?

— Nezinu, viņš vispār ir šizo.

—* Kas tas par jaunvārdu?

— šizofrēniķis. Mēs viņu tā nosaucām pēc tam, kad viņš pienagloja roku pie galda.

— Kā — pienagloja?

— Ļoti vienkārši: sastrīdējās ar kādu, iemērca naglu odekolonā, notrāpīja starp diviem kauliņiem un pienagloja plaukstu pie galda. Praktiskajos darbos skolotājs izsauc viņu atbildēt, bet viņš — neiet, saka, nevarot, notikusi nelaime, netīšām pienaglojis roku ... Skolotājs pārtrauca stundu, izsauca ātro palīdzību, taču mēs smējāmies veselu nedēļu. Viņš pat nenoģība. Visas meitenes viņa dēļ zaudē prātu. Vēlāk viņš ar lietussargu ... — Remigijs tā aizrāvās, ka stāstīdams aizmirsa arī savas nelaimes.

— Un vai tu zini, ka viņš izpirka tavu biedra karti un tīšām nometa nozieguma vietā?

Remigijs samulsa. Gribēja kaut ko sacīt, bet zods tikai pastiepās, vairākas reizes nodrebēja un atkārās kā mirējam.

— Mēs devām zvērestu, — viņš šļupstēja.

— Kādu zvērestu?

— Nu, ja kas gadīsies, turēsimies vīrišķīgi.

— Un tu turējies? Vai nojauti, kāpēc aizgāju pie tevis?

— Protams.

Un Rimša pēkšņi atkal jutās ārkārtīgi mazs. Viņam pašam kļuva žēl sevis, žēl visu pūliņu un skaisto vārdu, kurus tik sirsnīgi izkliedza, kamēr aizsmaka. Tās domas viņš savā sirdī nēsāja gandrīz trīsdesmit gadu! Tikai profesionālo iemaņu mudināts, vēl pajautāja:

— Arī tu zvērēji?

Puisis palocīja galvu.

— Kādā veidā, ja nav noslēpums?

— Viņi prasīja mātes vārdā.

— Un tu iedrošinājies?

— Pēc tā man vairs nebija cita ceļa.

Rimša neko vairs nejautāja, nežēlināja, tikai sēdēja un pēc kārtas dzēra visādas sirds zāles. Kad ieveda Alvīdu Klausu, viņš bija tikai prokurors, kurš zina likuma burtu, nekas vairāk.

— Kāpēc bēgi? — viņš jautāja, it kā runādams mikrofonā.

— Es braucu.

— Kāpēc nosviedi Remigija biedra karti?

— Tāpēc, lai visi zinātu, ko dara svēto bērni.

— Nepiemini to cilvēku, viņa vairs nav starp dzīvajiem.

Klausa drusku samulsa, tomēr nespēja grozīt sen pārdomāto un no galvas iegaumēto runu:

— Mans tēvs ir nelietis. Arī viņa vairs nav. Viņš vienā sekundē norēķinājās par visu. Bet kā lai es dzīvoju? Kā lai staigāju, runāju un izturos, ja katru mirkli gaidu, kad atkal metīs acīs: ebreju slepkavas dēls! Ko sliktu esmu izdarījis, ja katrs puņķutapa uz mani bada ar pirkstu un uz muguras karina kāškrustu? Es visur biju pirmais: labākais skolnieks, sportists, aktīvists. Un pēkšņi viss sagriezās ar kājām gaisā. Nozuda tēvs. Cilvēks, kurš nevienam un nekad manā klātbūtnē nepateica rupja vārda, kurš no visiem baidījās un visiem pa gabalu grieza ceļu, kurš pat mums, saviem bērniem, neiedrošinājās iebilst. Māte no tā zaudēja prātu. Viņa meklēja tēvu, raudāja, pēc tam, kad viņš aizbēga uz Sibīriju, uzcēla kapsētā simbolisku pieminekli, lika visiem zvērēt pie viņa piemiņas, un mēs mātei ticējām.

Kad brālis pabeidza mācības un dabūja darbu Mintautos, pārcēlāmies uz šejieni. Un, re, pēc pieciem vai sešiem gadiem tēvu roku dzelžos atveda no Tālajiem Austrumiem. Es tikko nesajuku prātā, tikko nepadarīju sev galu, kad sapratu, ka viņš Tads labs un kluss bijis tikai aiz bailēm, ka viņš, vienīgi drebēdams par savu ādu, iemācījies cienīt un mīlēt citus, ka ar savu godīgo darbu un priekšzīmīgo uzvešanos visus tos gadus slēpis visnekrietnākos noziegumus.

Kopš pirmās dienas man vajadzēja ņemt kājas pār pleciem un mukt no šejienes pakaļ vecākajam brālim, taču nē, žēloju māti, bet viņa, muļķe, tikai skraidīja pie katras pazīstamas sieveles un raudāja: mēs, sak, pierādīsim, mēs ar godīgu darbu izpirksim ... Ko lai izpērk, ja es neko ļaunu neesmu izdarījis? Es taču neesmu vainīgs, ka arī tagad gribu būt labs un gribu būt pirmais. Tikai tāpēc es pie galda pienagloju roku, no trešā stāva lēcu ar lietussargu, ziemā basām kājām atskrēju uz skolu, lai tikai viņi būtu ar mani, lai tikai draugi nenovērstos, tomēr tādu triku pietika pavisam īsam laikam. Un tādēļ pēc katra slikta vārda, pēc katras ņirgāšanās un pārestības arī es kļuvu sliktāks.

Jau tiesas prāvas laikā mēģināju aiziet uz kara komisariātu, lūdzu, lai mani iesauc armijā kā brīvprātīgo, lūdzu, lai sūta uz ziemeļiem, uz jaunceltnēm, bet visi man lika gaidīt. Es nolasīju pat nolādējumu, kas bija vērsts pret tēvu, lai tikai viņi man palīdzētu. Un kas iznāca? Vainīgas acis! Tuvredzīgs. Paliku mājās. Māte vēl tagad nerunā ar mani, sak, neesot vajadzējis lasīt runu, mēs visi esot vainīgi. Lai kāds viņš būtu, viņš ir mūsu tēvs. Viņa radinieki ņirgājas, dzērāji

aizskar. Bef pats komjaunatnes sekretārs, kurš pierunāja mani tā izturēties, neko neaizmirsa, visu ierakstīja raksturojumā, lai gan simtiem reižu tika apgalvojis: bērni neatbild par vecākiem. Tagad esmu apzīmogots, vai ne? Tagad man līdz mūža galam jādzīvo divos līkumos salīkušam, vai ne? No visiem jābaidās, visiem jāpiekāpjas, visiem jāuzsmaida, jā? Par tēva un par saviem grēkiem? Taču man to nebija. Toties tagad vismaz zināšu, par ko.

Rimša saprata, ka šī lieta nekad neizies ārpus viņa kompetences robežām, tāpēc klusēja un ļāva puisim izrunāt visu līdz galam. Viņš klusēdams uz tukšas papīra lapas rakstīja tikai vienu vārdu: es, es, es... Desmitiem reižu — es.

— Biju pie tiesneša, biju pie Butrima. Arī viņi, kā norunājuši, — dzīvo, mēs tevi neaiztiekam. Cik viņi labi! . . . Ļauj. Bet kā? Kā apklusināt valodas? Es neesmu vainīgs, ka piedzimu Klausu, nevis Karosu ģimenē . ..

— Tas viss ir taisnība, puis, bet kāds tam sakars ar īļūti? — Rimša bija vienaldzīgāks nekā jebkad.

— Viņa ir priekšsēdētāja meita.

— Klausies, tu esi slikts aktieris un vēl sliktāks orators, un leģenda, ko sacerēji, nekur neder. Tev tik un tā neizdosies iztaisīt sevi par mocekli. Kāds tam sakars ar Iļūti?

— Es nolēmu būt sava tēva cienīgs.

— Rimsties muļķoties un atbildi: kāds tam sakars ar Laimu?

Klausa klusēja. Viņa skatiens klīda pa sienām, bet rokas taustījās, kur pieķerties. Rimša staigāja ap viņu un smēķēja. Viņš bez grūtībām lasīja Alvīda nesarežģītās domas. Viss viņam bija skaidrs. Vajadzēja tikai, lai Klausēns rakstiski vai mutiski apliecinātu viņa minējumus.

— Bet es, puis, pateikšu, kāpēc tu tā rīkojies. — Miks vēroja pratināmā seju. — Tev patīk Laima, re, kā ir, puis. Taču smadzeņpods tev par tukšu, lai saprastu, ka ar trikiem vien nedz savu trulumu, nedz nevarīgās dusmas neizdosies apslēpt. Toties nopietnām lietām tev nepietika ne gribasspēka, ne prāta, tāpēc gramstījies ap visu, kas dzīvē peld pa virsu. Tu esi gļēvulis. Turklāt atriebīgs. Ko nepanāci ar prātu, to centies izdarīt ar teroru, tāpēc arī dzirdīji tos tirgus varoņus, lai viņi ar kastetēm un dūrēm uzturētu disciplīnu tavu drauģeļu vidū. Un tavs tēvs te nekādā ziņā nav vainīgs. Tu kļuvi par palaidņu barvedi jau tad, kad vēl neko nezināji par viņu, bet skolā slēpies aiz pirmā skolnieka vārda.

Tāpēc draugi tevi saukāja par Profesoru. Tev taču patīk šī iesauka, vai ne?

Klausa sakoda zobus un mēģināja piecelties.

— Sēdi! — prokurors apvaldīja viņu. — Tu arī Laimu ne vienreiz vien tādā pašā veidā mēģināji dabūt savā pusē, bet viņa ir meitene ar raksturu un nenobijās no taviem draudiem. Tomēr ne jau tēvu tu žēloji, lasīdams nosodījumu, ko nekautrējies rādīt katram smurgulim un dēvēji to par asaru gāzi. Tu glābi savu karjeru. Tu pieradi domāt, ka esi labākais un gudrākais, tu visu varēji atdot saviem drauģeļiem, lai tikai tie kretīni uzslavētu tevi, lai tikai cildinātu. Un mācījies nevis tāpēc, lai daudz zinātu, bet tāpēc, ka skolotāji tev no pirmās klases sāka pareģot lielu nākotni. Un pēkšņi tēva prāva. Pēkšņi visa tava iecerētā pils sagāzās kā vēja nopūsts perēklis. Sākumā tu apjuki, pēc tam, pārskaities uz visu pasauli, nolēmi atriebties visiem, kas nav līdzīgi tev. Un Laimu tu neizvēlējies nejauši. Domāji, ka pēc tāda kauna arī viņa nevienam vairs nebūs vajadzīga tāpat kā tu... Atbildi!

— Bet kāpēc viņa negribēja draudzēties ar mani? — Al-vīds kliedza. — Kāpēc tikai ar viņu?! Viņiem — viss?!

— Redzi nu, kad grib visu, tad zaudē arī mazumu. — Rimša notrausa no pieres sviedrus. — Tā, puis, runāt ir nesalīdzināmi gudrāk. Un tagad saki — no kurienes tu ņēmi tik daudz naudas?

— Aizņēmos.

— No kā?

— No Remigija.

— Un viņš no kurienes?

— Nezinu, šķiet, no vectēva.

— Tā jau domāju. — Miks piegāja pie skapja, paņēma dvieli, samiklināja ūdenī tā galu un noslaucīja seju. — Un ko tu viņam sacīji?

— Ka pirkšu radiolai skaļruni.

— Ko vēl vari piebilst?

— Vai mani te tiesās?

— Un ko tad tu domāji: tik liels gangsteris būtu jāved uz Ameriku?

— Un visu cilvēku klātbūtnē?

— Visu.

— Vai citādāk nevar?

— Var. Tas būs atkarīgs no tevis.

— Es ļoti lūdzu: šoreiz mamma tiešām sajuks prātā.

— Apklusti! Un pamēģini kaut reizi neslēpties aiz citu nelaimēm. Tu nudien esi sava tēva cienīgs, — Miks nespēja savaldīties. — Pietiks. Un, ja es zālē neielaidīšu nevienu lieku cilvēku, tad ne jau tevis dēļ. Tādus barvežus kā tu es iesēdinātu būrī, kā to darīja viduslaikos, un pavēlētu katram garāmgājējam spļaut tev sejā. Ej ārā!

Alvīds piecēlās. Kad viņš bija pie durvīm, Rimša viņu apturēja.

— Cik tev gadu?

— Deviņpadsmit.

Un kad gan viņš tā paguva satrunēt? Rimša domāja, palicis vienatnē. Un ko Tads draņķis varētu pastrādāt, pakāpies pa karjeras kāpnēm? Taču apdāvināts, bestija Tads. Rimša noguris vēl paguva izlasīt visus raksturojumus, kuros tika cildināts Klausa, un devās uz mājām pusdienās. Izēdis pusi šķīvja viras, viņš izsauca automašīnu, paņēma Remigiju un, kā bija solījis, iegriezās pie Butrima. Tur atrada Karosieni, aizveda viņas dēlu uz kultūras namu un pagaidīja, kamēr viņi atnāks kājām. Zāle bija tukša. Dega vairākas sveces. Sēdēja cilvēki, kuri bija palikuši dežurēt. Dēls stāvēja un skatījās kaut kur garām gulošajam tēvam. Viņa sejā nesakustējās neviens muskulis, neiedrebējās neviena dzīsliņa. Viņš vēl neticēja, ka kaut kur ir briesmīgā, bezjēdzīgā, ciešanu un nožēlas pilnā dzīve, ar kuru viņu biedēja laikraksti, par kuru tik nemākulīgi stāstīja tēvs, bet viņam šķita, ka tas viss ir tikai pedagogu izdomājums! Un ja viņam kāds būtu parādījis tās šausmas kaut vai tikai no tālienes, ja būtu ļāvis vismaz sajust. . . Viņš būtu nodrebējis .. .

— Biedri prokuror, — Butrims pienācis aprāva Rimšas domas.

Miks satrūkās, tomēr neko neatbildēja. Piegājis pie nostāk stāvošās Živiles, viņš nezin kāpēc skaļi pabeidza domu, kas ilgu laiku bija mocījusi viņu:

— Varbūt vecajam taisnība, ka varmācība rada mocekļus un ceļ godā ienaidnieku patiesības, taču ko rada mūžīgās izpriecas?,.. Tikai noziedzniekus.

— Jūs man ko sakāt? — Remigija māte jautāja.

— Nē, visiem. It īpaši tev, biedri Butrim. Bet ko nu, šeit nav īstā vieta. Palieciet vieni, es braukšu. Domāju, ka tas zēns nekur nepazudīs. — Viņš steidzās pabeigt tik dīvainā gultnē ievirzījušos lietu. — Uz redzēšanos.

Un tikai automašīnā Miks saprata, ka strīdas ar sevi un gatavojas vēl vienai sarunai. Pie neliela mūra nama lika šoferim pieturēt. Nospieda skaistā žogā iemūrētu zvanu un

oacietīgi gaidīja. Vispirms pa spraugu vārtos izlīda neliels šunelis, apostīja viņu un vaukšķēdams aizskrēja atpakaļ. Tikai pēc tam parādījās vecais Pijus.

— Jūs pie mums? — viņš visai pieklājīgi jautāja.

— Pie jums.

Vecais Kaross atvēra vārtiņus. Dārzā ziedēja ķirši, plauka ābeļu pumpuri. Dūca bites. Ap saspraustām kārtīm jau tinās agrie apīņi. Pie neliela, pīta galdiņa, apsedzies ar segām, saulē sildījās Savērs Rekštis.

— Skaties, ko dievs mums atsūtījis, — Miku stādīja priekšā vecais Kaross un, apsēdies dziļā krēslā, jautāja: — Ar ko tad mēs beidzām?

— Ar to, ka katra reliģija visbiežāk tāpēc arī ir dzīvotspējīga, ka cilvēks dievībā meklē pilnību, apveltīdams šo absolūtu ar visu, ko viņš meklē ... ko nevar atrast.

— Tātad jūs sakāt, ka nevis dievs radījis cilvēku, bet cilvēks dievu?

— Gluži pareizi. Pirmajā posmā tās bija bailes, bet vēlāk tām pievienojās arī ļoti konkrēti nemirstības meklējumi, kas slēpjas katrā no mums.

Miks nokāsējās.

— Vai jūs darīšanās?

— Jaunā Karosa dēļ. Vai zināt, ka viņš apcietināts?

— Zinām. Varbūt viņam kas vajadzīgs? — Pijus jautāja.

— Nē. Paldies. Es tikai gribēju uzzināt, cik naudas jūs viņam aizdevāt?

— Pavisam vai tikai pēdējo reizi? — vecais saprata no pusvārda.

— Pavisam.

— Neatceros. Vai tad var sarēķināt, cik mazdēliem aiziet pa rublim, pa dāvaniņai?

— Cik es zinu, jūs neesat no devīgajiem, — Miks atcerējās parakstīšanos uz aizņēmumu.

— Redzi, — Pijus griezās pie Savēra, — ar valdīšanas cilvēkiem nevar strīdēties. Viņu pusē arvien ir gan taisnība, gan spēks un vēl kaut kas. — Viņš gudri pamirkšķināja un visai labsirdīgi paskaidroja: — Kādreiz biju, mans mīļais, biju. Kas tiesa, tas tiesa. Un, jo vairāk mīlēju naudu, jo vairāk tās man trūka. Bet Tads un, raugi, skolotājs man šo to iemācīja: tagad es to šķiežu, un tā kā nebeidzas, tā nebeidzas. Acīmredzot visur šitā: pēc kā tiecies, tas mūk no tevis, bet, ko neieredzi, tas pats atnāk. — Un atkal uzmeta Rimšam gudru skatienu.

— No viņa filozofu neizfaisīsi, — Savērs niknojās uz savu pēdējo skolnieku. — Viņš pārāk dāsns pref ļaunumu un skops pref veselo saprātu.

— Tas mums nav nekas jauns, biedri Rekšti, — Miks joprojām nesēdās un atkal jautāja: — Nu, bet cik iedevāt pirms dažām dienām?

— Lūdza pusotra simta. Sacīja, ka gribot salabot skolai kaut kādu radio. Taču es, kā labs priekšnieks, trešdaļu nosvītroju. Simtnieku izkaulēja, svilpaste.

— Un kādas ballītes te pie jums notika?

— Nu, sanāca jaunatne, paklausījās mūziku, padejoja ... Vai tad žēl? Bet varbūt tagad aizliegts? — viņš it kā brīnījās, tomēr neslēpa izsmieklu.

— Nē, kāpēc ... Drīkst. — Rimša sakopoja domas ģe-nerāluzbrukumam un arvien vēl nevarēja sadūšoties. — Un meitenes jūs pats viņiem pagādājāt?

— Redzi nu, es ar viņu pa labam, bet viņš atnāca, savācis pilnu azoti akmeņu, — Pijus atkal griezās pie Rek-šta. — Skolotāja kungs, vismaz jūs aizstāviet mani. Man nav izdevīgi naidoties ar valdīšanu, jau tā esmu apzīmogots, — viņš gudri izlocījās, tomēr jokot vairs neuzdrošinājās.

— Arī šņabīti piespēlējāt?

— Kā kuro reizi, prokurora kungs, lielajos svētkos.

—- Un bieži?

— Kā lai to pasaka?... Ne jau es izdomāju tos svētkus. Un ne jau es vainīgs, ka tagad cilvēki svin gan padomju, gan baznīcas, gan laicīgos svētkus. Acīmredzot tā vajag,— viņš atklāti zobojās par Rimšu. — Bet kas nu tas par šņabīti! Medalus. Man ir vairāki stropi bišu. Tirgoties ar medu esat aizlieguši, kur to lai liek? Izdalu visādiem slimniekiem, izdalu un, kas paliek pāri, saleju pudelēs. Rau, arī skolotājs var apliecināt: salds ūdentiņš, un viss. Mēs katru vakaru izdzeram pa glāzītei, lai saldāks miegs, un ļaunuma nekāda. Bet stiprāku viņiem nedodu — pasarg dievs, lai gan man ir uzliets uz čūskas, uz kalmēm, uz kadiķogām ... Taču mēs ar to tikai kuņģi dakterējam. Vai saprotat?,.. Kad liec ragā ...

— Redzat, biedri Mik, — Savērs iejaucās. — Agrāk cilvēks saņēma alkoholu ar lauku rupjmaizi, ar skābētiem gurķiem vai kāpostiem, ar rūgušpienu, biešu sulu, bet tagad ļaudis neciena tādu barību, tāpēc, organismam attīstoties, nenāk par ļaunu dažas karotes vīna. Izaugs tikai stiprāki. Taču viss mūsu ķermeņa siltums ar to arī tiek uzturēts, ka

organisms, pārstrādādams barību, asinīs izdala visādus alka-loīdus.

— Esmu vājš teorētiķis, — Rimša juta, ka zaudējis, sākdams sarunu abu klātbūtnē, tomēr atkāpties vairs nebija iespējams. — Jūs, biedri Rekšti, man solījāt interesantu grāmatu, — viņš sāka ar diplomātiju, — un, ja jums nav grūti, es lūgtu . ..

— Protams, protams. — Savērs smagi piecēlās, bet Pijus taisījās viņu pavadīt.

— Tu pasēdi, Piju, es tūlīt, — Savērs palūdza. — Neklājas atstāt ciemiņu vienu pagalma vidū.

Un Rimša izmantoja gadījumu:

— Jūs, biedri Karos, esat daudz piedzīvojis cilvēks un redzējāt, ka jūsu mazdēlam vāja griba, ka viņš izlutināts, kāpēc tad neatturējāt, bet tīšām pastūmāt vēl tālāk?

Pijus nikni nokāsējās. Paskatījās, vai tālu aizgājis Savērs, un negaidīti atzinās:

— Redzēju un Tadam ne vienreiz vien sacīju, arī mātei, tomēr viņi, izņemot sevi un savus darbus, neko vairāk neredzēja. Un, no otras puses, kā lai nedodu? Vai būtu labāk, ja zagtu? Redzi, pats purini galvu. Un kas vainīgs? Esat sadibinājuši visādus ķinīšus, visādus klubus, sagudrojuši pulciņu pulciņus —- un visu par naudu. Kur tad viņi dēsies? Lūdz. Bet lepnākais pats paņem. Edz, tad nu vecākiem jārūpējas par tādiem bērniem līdz pašai viņu pensijai.

Miks vairs nespēja nociesties, apsēdās, pārlika kāju pār kāju, uzsmēķēja un izmeta:

— Jums taču bija skaidrs mērķis: to nelielo akmentiņu ripinādami uz ieleju, domājāt izkustināt lielāku klinti, tā, vai ne?

— Vai tu runā par Tādu? — Kaross nodeva sevi.

— Par viņu.

— Būtu ļoti labi, ja prokuratūra nejauktos ģimenes darīšanās, — Pijus sacīja. — Tomēr, ja jūs citādāk neprotat, pateikšu: viņš arī mani kā suni, ienaglojis vagonā, aizgrūda prom. Es nedusmojos. Kauču būtu pienācis kā dēls un pateicis: es, tēt, citādi nevaru. Bet nē, uzrīdīja biedrus. Nevaru saprast tikai vienu: kā viņš, Tads pasaules pārtaisītājs, neiemācījās nodibināt kārtību savās mājās? Vienu sievu padzina, otra pati aizgāja no viņa, izaudzināja dēlu, kurš neprot atšķirt mēslus no maizes garozas?... Bet man tagad atkal jāatbild par viņu? Meklējat vainīgos? Ievajadzējies jaunas golgatas? Nu, tad arī nesiet savu krustul — Viņa acis sa-

miedzās, seja kļuva nikna no dusmām, bet rokas nezin kāpēc pieķērās pie jostas gala un cieši savilka vidukli.

— Tagad man ir skaidrs, — Miks pasmaidīja. — Tomēr jūsu vietā es neiedrošinātos tā runāt. Vēl par agru.

— Nebiedē, tālāk par kukaiņu ciemu tagad mani vairs neaizsūtīsiet. Tur es reizēm triecos ar galvu sienā, mocījos un lūdzu tikai vienu: ja ir taisnība, dievs, parādi to! Un es to sagaidīju. Viss iznāca kā pasakā: dēls aizveda tēvu uz mežu un atstāja ar visām ragavām, bet mazdēls viņam saka, paklau, ragavas neatstāsim, jo, kad es izaugšu liels, ar ko es tevi aizvedīšu uz mežu? Neskurinies, kas tiesa, tas tiesa. Tikai, lūgdams taisnību, nevarēju paredzēt vienu: viņš izrādījās pārāk vārgs. Nebija karosisks. Pēc dēla pirmās lielākās nelietības sabruka. Sirds neizturēja. Žēl. Arī savu grēku pret tēvu aiznesa kapā un manu mazo prieku pārvērta visrūgtākajā grēku nožēlošanā. Tas arī viss. Bet par Remigiju neraizējies, viņš ir stiprs, kad viņam tas vajadzīgs. Un viņam laba sirds. Pastrēbs nevārītas balandas, nāks pie prāta. Un, taisnību sakot, labi, ka šitā noticis šodien, nevis pēc desmit gadiem. No viņa vēl iznāks cilvēks.

— Vai līdzīgs vectēvam?

— Kaut vai man. Varbūt atsitīsies Rekštī? Kas viņu zina. Taču šīs lietas, mīļais, vairs nav mūsu varā. Te viss pēc Kristus kodeksa: ar kādu mēru mērīsi, ar tādu arī tev tiks atmērīts.

Un tomēr Miks uzvarēja kaujā. Pēdējā brīdī, kad vairs nebija nekādu cerību, viņš atcerējās Tādu, kā tas, nolīcis pie viņa, stumj ratiņus, seja kļuvusi zila no sasprindzinājuma, pats runā niknus vārdus, kas dziedē kā balzams no visām kaitēm: tagad tu esi labs un kluss, bet, aizgājis bojā, vajātu mani visu mūžu, tā, vai ne?

— Jūs tikai manās acīs gribat būt liels, — Miks mierīgi sacīja, — bet sirdī neesat Tads, Piju, neesat Tads! ... Sacīšu vaļsirdīgi: negaidi no manis mocekļa oreolu. Tagad tev tas ļoti noderētu — kā grēku izpirkšana. Kodeksā taču ir Tads pants par nepilngadīgo pavešanu, ir. Un, labi parakņājies, es tev sagrabinātu puslīdz pieklājīgu sodu. Ne-vaiksties, cietums tev nedraud. Nu, varbūt pārceltu uz kādu nomaļāku vietu, bet kāpēc tas vajadzīgs? Jūs tāpat, ia ne rīt, tad parīt sodīsiet sevi vēl vairāk. Arī tādam rūdītam cilvēkam kā jums nav tik viegli uzreiz zaudēt gan dēlu, gan mazdēlu. Un tāpēc bībeli tu lasi nevis kā svētos rakstus, bet kā kriminālkodeksu, meklēdams, kas tev draud par visiem grēkiem, kad sastapsi Tādu. Arī par baznīcas

vecāko ne jau tāpat vien uzņēmies skraidīt. Meklē aizbildņus, maskējies ar lūgšanām, bet no acīm redzu, ka nepalīdz. Es atnācu tikai brīdināt: ja ieraudzīšu pagalmā kaut vai vienu puņķutapu, kaut vai vienu meiteni grozāmies, tā arī zini: ie-sē-di-nā-šu, un tad sirdsapziņa būs jāizkrata drošākā vietā.

— Man nekas vairs nav vajadzīgs. — Pijus vaigi sāka raustīties, drebēt, un viņš salūza: — Ne tikai tos zeņķus, bet arī šo sprediķotāju pievāciet. Visu! Visu dzīvi! Tikai atstājiet man pinekli, velni tādi! — viņš vecišķi šņukstēja, aizspiedis acis ar smagām, savītušām plaukstām, un berzēja pieri pret nelīdzeno pītā galda virsmu.

— Dzīvi, biedri Piju, nav grūti atdot citiem, kad pašam tā nav vajadzīga, bet vēl vieglāk ar to šķiesties, kad tā kļuvusi par neciešamu nastu. Palieciet sveiks!

Savērs, visu sapratis, ātri apgriezās un no pūstākās aizgāja atpakaļ mājās. Pie durvīm vēl apstājās un uzsauca Mikam:

— Pagaidiet mani! — Tikai pēc krietna brīža viņš atnāca ar sainīti, paskatījās uz sagumušo veci un sacīja: — Tagad viņam vislabāk palikt vienatnē.

— Velns viņu neraus, — Miks vēl joprojām bija noskaities.

— Es jau sen gaidīju tādu atrisinājumu, pat lūkoju virzīt šo mūlāpu uz to, bet tagad kļuva tā kā žēl . ..

— Jūs, biedri Rekšti, pavisam bez vajadzības jūtinā-ties, — prokurors neielaidās nekādā sarunā. Savērs aizvainojās:

— Neuzskatiet mani par žēlsirdīgo samarieti. Es žēloju nevis to cietpauri, bet izmēģināju savus spēkus . .. Baidos, ka tas būs mans pēdējais labais darbs, kas palicis neizpildīts.

Pienāca jauneklis, apstājās Mikam aiz muguras, izslējās un pagriezdamies aizskāra protēzi. Dzēliena sāpes no rokas izstaroja pa visu augumu un atkal norima. Pagriezies pret īadu, Rimša tik tikko atturējās nenoskūpstījis viņa pieri un pēdējā mirklī vēl nodomāja: ja pārstās sāpēt, es neaiztikšu Ķeturaķi, atdošu Butrimam, lai dara, ko grib. Tads taču nekad vairs man neatgādinās kareivja golgatu.

IZPIRKŠANA

NO T. KarosA DIENASGRĀMATAS

Jons īla visu uzņēma ar kristīgu pazemību un tādu neparastu, reizē ar mātes pienu viņā radušos zemnieka pacietību, ka likās — uz savas meitas nelaimi viņš skatās tāpat kā uz veldrē sagāztu labību.

— Par ko? — viņš tūkstošiem reižu jautāja sev un jautā arī tagad, tomēr atbildi nerod. Viņam žēl, ka nevis viņš, bet Tads gu| šajā dīvainajā kastē, kurā lieliski rod mājvietu viss cilvēka diženums un niecīgums. Ar kādu prieku viņš tagad mainītos vietām un aizmirstu visu.

— Par ko? — viņš, dzirdēdams prokurora vārdus, tik vien pateica un tajā pašā mirklī gribēja kampt sekumus vai cirvi, paķert pirmo pagadījušos priekšmetu un sadragāt visu ap sevi, iznīcināt, pārvērst lūžņos vai lausku jūrā, kurā nepelnītās ciešanas varētu iznīkt vai pārvērsties mazā, tik tikko saskatāmā skaidiņā blakus milzīgiem svešu ciešanu leduskalniem. — Es taču viņam sacīju, ne vienreiz vien sacīju, ka bez darba un uzraudzības pat akmens bojājas ... Bet viņš? Es viņam ar pieri izlauzu tuneli! ... Lai paskatās, lai pats saprot un izvēlas, kas ir labs un kas slikts.

Sieva neizturēja sāpes un līdz ar meitu nokļuva slimnīcā. Un tad Jons pārstāja plosīties. Viņš pieklusa, norima un

gluži ka krusas apsistā druvā sāka pa druskai vākt un celt augšā visus brīnumainā kārtā saglabājušos asnus.

Acīmredzot arī Tadam nebija vieglāk, īla atcerējās, kā bija apņēmies ķerties viņam pie rīkles un kā, izspraucies gar ļaudīm, nevarīgs apstājās pie viņa un apraudājās. ŠiTads ozols! ... Un neizturēja. Kā redzams, dzīvot kļuvis pārāk grūti. Tomēr no likteņa neizbēgsi. Ak dievs, cik netaisnīgi un vienpusīgi mēs arvien nolādam un apsūdzam stipros!... Bet kas notiktu, ja kaut minūti vara nokļūtu vājo rokās? Uz ko tad mēs balstītos, kur ietu meklēt taisnību un aizbildniecību?

Taču ne visi sportisti pirms finiša spēj palielināt ātrumu, galvā pavīdēja kaut kāda nejēdzība, bet Jons tai pieķērās un sāka to iztirzāt no visām pusēm: cilvēks steigā arvien izdara kļūdas, bet, ko lai saka, ja viņš veļas uz ieleju? Tomēr arī nokavēt nav nekas patīkams. Sēro venientibus ossa.[17] Domas nesaistījās un trūka no sāpēm, kas grauza smadzenes gluži kā veca magnetofona lente.

Re, guļ viņš — gan tas pats, gan vairs ne tas. Viņa sejā izzudušas bailes un bardzība. Virs viņa nekā vairs nav, un viņš vairs nespēj pacelties nevienam pāri. Nevar vairs taisnoties, bet vēl var mocīt. Viņš guļ kā neapstrīdams vainas pierādījums, it kā pārmetums visiem, kuri nav sapratuši viņu dzīvu. Bet daudzi varēja mācīties no viņa.

īla atceras, kā viņi ilgu laiku dzīvoja kaimiņos un nepazina viens otru. Tikai pēc tam, kad aizšalca fronte, reiz sastapās uz ielas un sastinguši apstājās. Četri kara gadi padarījuši bālus kaimiņa vaigus, apdzēsuši acis un paslēpuši tās zem sarauktām un kupli sazēlušām uzacīm. Viņa skatienā bija kāda neizsakāma smeldze vai bez vajadzības pārestību cietuša cilvēka apātija, kas stipri apvaldījusi viņa neganto vēlēšanos arvien un visus vadīt, strīdēties un pārkārtot pasauli.

— Tads! — īla atcerējās, kā abi mācījās, kā strādāja un mītiņoja četrdesmitajā gadā. — Kā dzīvo?

— Jons! — viņš nedz priecājās, nedz pārāk brīnījās. — Un tu?

— Nekas, viss būtu labi, tikai, re, atgriezās mūsējie un iecēla mani Mintautos par pagasta vecāko. Zeme tukša stāv atmatā, tētuks dusmojas, bet es ņēmu un salauzu kāju.

— Kāja nav dvēsele, tās sāpes nav mūžīgas, — viņš pateica un tūlīt piedāvāja: — Labāk iesim, brālīt, paārstēties.

— Kur tad?

— Nav tava darīšana. Gan sāpes pierims, gan pasaule kļūs skaistāka, redzēsi, partizānu pārbaudītas zāles. — Un viņi iegriezās netīrā ielā, kas droši vien visu kara laiku nebija slaucīta. — Nav pasaulē taisnības, — Tads iesāka pirmais.

— Vai tik vien uzzināji šajos četros kara gados?

— Nē, vēl otrtik ieraudzīju. Un ne tikai es. Tas laikam ir vienīgais labums šajā briesmīgajā karā. — Viņš ilgi klusēja un tad pateica: — Biju mājās un tik tikko neapšāvu savējos.

— Tava laime, ka es vēl neesmu paguvis iekārtot šeit cietumu. — īla nenoticēja, skatīdamies uz viņa veselīgajām, augstajām ar ordeņiem un medaļām apkarinātajām krūtīm.

— Tev joki, bet es arī šobrīd domāju: varbūt atgriezties un nosvilināt šo nešķīsteņu ligzdu.

— Zini, ja pļāpātu kāds cits, es pamielotu ar kruķi.

Kaross ielēja sev kandžu, izdzēra un, apkaisījis ar sāli,

ņēmās košļāt apvītušu gurķi.

— Biju mājās un vairs neatradu mājas, — viņš atkal sāka runāt. — Vedu dāvanas mātei, bet viņas vairs nav. Tikai daži gadi, kopš mirusi, taču vecais tā arī nevarēja sameklēt viņas kapu. «Vai tas? . . . Nav tas. Tas? . . . Nē, nav tas,» viņš pusstundu prātoja, kamēr izsprieda: «Viens no diviem.» Acis, tādas nelādzīgas, šaudās apkārt, uz mani neskatās, it kā pats būtu palīdzējis viņai aiziet kapā. Parazīts! Bēgļa saimniecībā jau ielīdis, vieglo automašīnu krūmos paslēpis, vācu lopus pret kandžu iemainījis, vairākas kuļmašīnas no platformām pievācis, vārdu sakot, abi ar brāli taisās saimniekot kā muižnieki.

— Un labi dara, lai palīdz atjaunot sapostīto saimniecību. Nesaprotu, kāpēc par to jāšauj. Ja tu zinātu, kādas piegādes pagastam uzliktas, tad neko neteiktu.

Tads vē! iedzēra un neuzkodis jautāja:

— Vai atceries manu sievu?

— Kā lai neatceros! ... Kopā ganījām lopus, un vispār viņa tā nekas . ..

— Tad re: es viņu, kuci, tik tikko nenožmiedzu.

īla nolēma neko nejautāt: ja gribēs — pastāstīs, ja negribēs — vēl labāk, mazāk mocīs svešas bēdas. Tāpēc iz-tempa kandžu, labi uzkoda un, vērodams kaimiņa seju, kas no degvīna un niknuma bija kļuvusi zila, sacīja:

— Es arī negaidu no dzīves lielu žēlastību. Jāstrādā un, saprotams, jāmācās. Tēva pieci hektāri — tikai izsalkuma

remdināšanai. Domāju studēt tieslietas. Taču tu reiz atbraucis tāpat lielījies, ka visus kodeksus zinot no galvas.

— Nu un tad? Frontē iepazinos ar vēl vienu likumu krājumu: ar spēcīgo kodeksu. Un tagad varu tev sacīt: likumu zināšana cilvēku neglābj no nozieguma. Drīzāk otrādi. Taisnība jāmeklē tur, kur tās nav, jo citādi šī meklēšana zaudē jēgu. Tā mani mācīja kāds |oti godīgs cilvēks, bet tagad, $a ieraudzītu šo gudrinieku, pārplēstu viņu uz pusēm.

— No kurienes, Tad, tev Tads pesimisms un naids? Vajadzētu taču priecāties: kuru katru dienu karš beigsies.

— No turienes, — viņš nepadevās. — Pesimists, kā mēdza sacīt mana vada leitnants Miks Rimša, ir dzīvi iemalkojis optimists. Puisīt, ja cilvēce pārdzīvos vēl trešo pasaules karu, uz zemes nelieši vien paliks. Nezinu, bet man šķiet, ka arī dievam debesīs vajadzīgi tikai labie.

Tas bija kaut kas tik jauns un neparasts Tada raksturā, ka lla neizturēja un padevās:

— Neko nesaprotu. — Viņu kaitināja Tada pārāk gudrā valoda. — Pirms četriem gadiem ar tamlīdzīgiem prātojumiem tu mani tā saraudināji, ka es tik tikko neizlietoju no komjaunatnes, un tagad pats runā velns zina ko.

— Labāk tu mani būtu saraudinājis. Varbūt, iemantojis prātu, šodien tu nelūrētu uz nagana stobru. — Viņš izdzēra un, krietni apreibis, atkal jautāja: — Vai tiešām tu pazīsti manu sievu?

— Es taču sacīju.

— Viņa, kuce tāda, ar manu tēvu sadzīvoja bērnu.

Ila salēcās, izdzēra, tad pasmējās:

— Man rādās, ka tu ne jau pirmo dienu tādā žvingulī temp kandžu.

— Tev taisnība. Arī man šķiet, it kā es visu kara laiku būtu žūpojis. Bez apstājas! — Viņš zvēla ar dūri pa galdu. — Bet tas parazīts vēl arvien cenšas pielabināties: — To-leiķu skolotājs — svēts cilvēks. Kā viņš, nometnē ciezdams badu, pravietoja, tā viss arī piepildījās. Tads spēks izkusa! Uzbruka, kampa, šāva, taču vairs nebija kam atgriezties. Arī mēs, Taduk, nesnaudām. Šo to ietaupījām, gaidīdami tevi, šo to iepirkām, šis tas tāpat atlēca par visām mūsu ciešanām. Mēs taču esam karavīru ģimene . ..

— Kur Anele? — jautāju viņam.

— Pilsētiņā. — Un pats, tev vajadzēja redzēt, kā uz kvēlojošām oglēm lēkā, tā vien dīdās, tā vien grozās, it kā viņa blenžamos kāds kopā ar sirdsapziņu būtu pabāzis kūtī zem mēsliem.

— Es gaidīju dienu, gaidīju divas, tad izsekoju viņu: bija ieslēdzis pirtī, nelaimīgais smerdelis. Arī brālis kopā ar viņiem. Kara padome, kaut pērkons šos nospertu... Un zīdainis!

— No kā tas?! -— iemeties iekšā, es kliedzu un tūlīt nožēloju: mēs neviens neesam svēts.

Viņa klusē.

— No kā tas?! — es jautāju, pabāzis brālim zem deguna naganu.

Klusē, it kā viņam mēli kāds būtu izrāvis.

Nu, tad es arī saniknojos, partizānos būdams, tā nepratināju fašistus. Sagrābu viņu aiz matpīnēm, pieliecu pie zemes, bet roka neceļas. Sirds jūt kaut ko nelāgu, pat acīs tumšs metas. Kad zem deguna norībināju grīdā, viņa iešļup-stējās:

— Piedod, Taduk... Es tev vairs neesmu sieva, tagad esmu pamāte . . . Atjēdzies, nogalināsi sava brāļa māti ...

Tikko nenoģību, to dzirdēdams. Kad atžilbu, sāku dauzīt visus, ar ko pagadījās: ar mietu, ar nagana spalu, spārdīju ar kājām, situ ar rokām . . . Noguru, miesīgo tēvu kā suni spārdīju, brālim izmežģīju rokas, bet tā slampa aizsargājas ar bērnu un aizdod vēl lielākas dusmas:

— Piedod, Taduk. Trīs gadus viņš mani nelika mierā. Taduk, mīļo, vecis lipa klāt kā piķis, rādīja papīrus, ka tu esot pazudis pie Vilnas . . . Bet pērn, kad slaucu govi, ņēma, nelabais, un pieveica. Kur es dēšos, manu nelaimīgo karei-vīt?.. .

Tad nu sadevu viņiem! Cik ādā lien. Gadiem staigās sabozušies. Bet ko panācu? Neko. Dzer, īļuk! Tagad es atdotu abas rokas, lai viņu vispār nebūtu ne šeit, ne ellē.

Un Jons dzēra. Viņš neko nevarēja palīdzēt Karosam, tāpēc dzēra un par abiem grieza zobus. Tādu nelaimi sapulcē neapspriedīsi, divričos, kā Rimšu, nevedīsi un nenoliksi sardzi, lai aizstāvētu biedru: atliek tikai dzert vai kauties.

— Tu tagad redzi, par ko es karoju, par ko Petruku vāciešiem pašā rīklē iegrūdu . . .

— Jāšauj, Tad... Ar tanku kāpurķēdēm tādi jāšķaida! — Jons drauga sejas priekšā vicināja tukšu naganu un kliedza: — Vēl viens karš parazītiem vajadzīgs, tikai daudz briesmīgāks! . ..

— Klusē, muļķi, — Tads mierināja viņu. — Cik karu bijis un cik vēl būs — visos apkaus tikai labākos, bet parazītus velns kā nav rāvis, tā arī neraus.

— Jāuzmet viņiem bumba, Taduk, jāuzlaiž holera!

— Es tev saku: stāvi klusu! — Tads, vilkdams viņu caur pilsētiņu, iejautājās: — Vai nezini kādu atraitni, kura gaida vīru vai dēlu?

— Tādu šeit ir, cik tik gribi, viņu dēļ nespēju aizvērt durvis. Vezdams viņām malku, salauzu kāju.

Ar lielām pūlēm viņi sameklēja kādu pusmūža sievieti, kuras abus dēlus un vīru bija nošāvuši vācieši, aprunājās, pasūrojās, uz paģirām padzērās biešu sulu, un Tads izgāza viņai no mugursomas uz galda lakatus, kurpes, pulksteni un pusi izpletņa.

— Ņem, māt, no manas vienības puišiem.

— Es negribu par velti, — viņa atgaiņājās.

— Bet kas tev sacījis, ka par velti? — Tads tīšām bija rupjš. — Aizej un kaut vai mirušo piemiņas dienā apkop manas mātes kapu. Pašā sētmalā, pie zibens saspertas papeles, kur viņa atdusas blakus pašnāvniekiem. Tur ir divas kopiņas, abas tad arī apkop.

Un viņi šķīrās. Tads atstāja īlu pie atraitnes lāpīt paģiras, bet pats ar pirmo vilcienu aiztraucās uz Viļņu. Kopā ar degvīnu, dāvanām un pašaudzētas tabakas dūmiem viņš atstāja Jonam arī visai nomāktu garastāvokli.

Ila bija satraukts un Tada traģēdiju pārdzīvoja kā savējo, sacerēja visādus plānus un teorijas, gluži kā jebkurš iesācējs jurists, mēģināja sameklēt starp visiem notikumiem kādu loģisku sakarību. Bet, jo ilgāk domāja, jo biežāk un biežāk secināja, ka cilvēku tumsību un trulumu ne vienmēr noteic tikai apstākļi, ka šīs īpašības, gluži kā ļauna kaite, pāriet bērnos kopā ar vecāku asinīm. Tēs apzīmogo cilvēku kā baku rētas, un nav iespējams atbrīvoties no šā apzīmogo-juma nedz ar modernu kaklasaiti, nedz naudu, nedz augstu posteni, nedz ar universitāšu diplomiem. Tās nav izsitamas pat ar nagana spalu. Lai izārstētos no šīs kaites, vajadzīgas vairāku paaudžu veselīgas un pret ļaunumu noturīgas asinis.

Ziņkārības dzīts, Jons pats pēc dažām dienām apmeklēja Tada tēvu un visai ilgi grozījās pa kādreiz skaisti koptu, taču tagad stipri nolaistu saimniecību.

— Savējos meklē vai ceļu jautā? — Pie viņa pienāca nikns, visai dūšīgs vecis, ar šauru siksnu sajozis tuklu vēderu un galvu aptuntulējis ar audekla lupatām.

— Vai jūsu saimniecība?

— Bet kāda tev daļa? — Viņš caururbjoši palūkojās.

— Netujini, ja jautāju, tad acīmredzot vajag. — Viņi centās nepazīt viens otru.

— Kā fo lai saka? — Kaross mēģināja izlocīties. — Gan jā, gan nē. Viens radinieks no tejienes aizlaidās uz siltākām zemēm, tad mēs arī valdām. Nevar tak ļaut, ka tik skaistas ēkas ne par šo, ne par to iet postā.

— Kas tie mēs tādi ir?

— Nu, es, dēls un, re, šī.

— Un kas viņa tev: vedekla vai sieva?

— Gan ir, gan nav: baznīcā neesam bijuši, bet mums ir papīrs un audzinām bērnu.

— Bet kāpēc neizpildāt piegādes?

— Mēs esam karavīru ģimene. — Viņš pasniedza rūpīgi glabātu kara komisariāta rakstu. — Viens kritis partizānos, un otrs vēl joprojām karo.

īla runādams labi ielūkojās šajā cilvēkā un juta, ka no viņa, tāpat kā no ieduspagraba, uzvēdī nepatīkams vēsums.

— Vai tu, tēvoc, frontiniekam neesi nokantējis šo skaistuli? — viņš izlikās, ka neko nezina.

— Kā to lai saka? . . . Jūs paši viņām atņēmāt vīrus, bet es tikai pažēloju un devu meitietim patvērumu. Pati jau-ruba, tāda veselība un skaistums aizietu vējā. Grēks skatīties.

— Izrādās — jūs, tāpat kā svētais Jāzeps, esat skaistuma cienītājs: papriekš pievācāt saimniecību, pēc tam — kareivja sievu, bet erceņģelis Miķelis jums no paša dieva atnesa atļauju tādiem varoņdarbiem . . . Vai es pareizi saprotu?

— Atnāci audzināt, — vecais norija zobgalību, — vai darīšanās?

— Nē, gribu tikai pajautāt, kas jūs šitā izraibinājis. — Jons parādīja uz vecā galvu un apsaitēto roku.

— Zem viena jumta dzīvojot, visādi gadās, — Pijus neļāva izprovocēt sevi.

— Kā nu negadīsies, ja pelnījis, — uzbruka viņam tukla, pirms laika miesās izplūdusi sieviete. — Ar dēlu nevar sadalīt mantu. — Viņa pagorījās vīriešu priekšā un ieķiķinājās, it kā aicinādama gultā. Pēc tam ucinādama šūpoja uz rokām puņķainu resnuli, tas bija visa viņas dzīve. Viņa uz to bija gatavojusies visu neilgo jaunavības laiku, par to sapņojusi, gaidījusi no Tada, Adoma vai Jona un daudz negremzās, sagaidījusi no Pijus. Viņai briesmīgi patika, ka vīrieši, runādami par viņu, cits cita priekšā dižojas un kļūst greizsirdīgi, tāpēc pārspīlēti cītīgi raudināja bērnu un gražojās viņu priekšā. No viņas nekaunīgā skatiena Jonam uzvēdīja patīkams karstums un norasoja zods.

•— Bīsties dieva, Anel. — Viņš samulsa kā ģimnāzists šās sievietes priekšā un iedrošināja veco.

— Jums, kuri pilsētā esat iesējuši neauglīgu mīlestību, jābaidās gan no debesīm, gan elles, — Pijus uzbruka tikpat kā no slēpņa uzrīdīts aitu suns, — tikai ne viņai. Pats dievs tas kungs neatsacījās no sievietes un pagodināja viņu ar savu zīdaini. Pat tava valdīšana viņām par to piešķir ordeņus. Tā, redz, tas ir, īļuk. Neīstā vietā tu pravieto.

Jons pats labi nesaprata pilsētu un sirdī piekrita vecā vārdiem. Kopš bērnības viņš domāja, ka pilsēta ir kaut kāds cilvēka visskaistāko sapņu un atklājumu, kā arī viņa visrūgtāko kritienu un zaudējumu jūklis, kas ļoti gudri un atjautīgi slēpj šo neatšķetināmo pretišķību mezglu augstajās mūra sienās un līkumainajās ielās. Tāpēc tagad viņš nespēja atrast vārdus, lai iebilstu Pijum, un tikai domāja: «Tad, Tad, tu pats nezini, kāds laimes bērns esi! Šī zvēresta pārkāpšana tevi tikai izglāba no vēl smagākām važām. Ja ne šodien, tad rīt tu būtu vai nu apšāvis viņus, vai padarījis sev galu. Ko tu iesāktu ar viņu? Varbūt laistu pasaulē bērnus, un arī tie nebūtu līdzīgi tev.»

— Kā tad turpmāk domājat dzīvot? — viņš stostījās un nerada vārdus, nedz lai rātu šo cilvēku, nedz žēlotu.

— Kā dzīvojām, tā arī dzīvosim. — Kaross pat nospļāvās, izdzirdis šādu jautājumu. — Pēc Kristus kodeksa: centies, cilvēk, un es tev palīdzēšu, — viņš aizbāza ciemiņam muti un pagriezies lēni gāja prom.

Lūkodamies vecajam pakaļ un ar pūlēm izvairīdamies no Aneles zobgalīgajiem skatieniem, Jons, galīgi samulsis, pats sāka apšaubīt sevi: bet varbūt tā vajag?

Varbūt kāds vārds tāpat vien sarunā pagadījās? Cilvēcīgums taču tiek zaudēts gan pavēlot, gan pavēles izpildot. Tikai tas, kas darbojas ar citu rokām, neredz savu pavēļu sekas, neredz asaras un asinis, neož pulveri un nedabū tulznas plaukstās. Tāda pati ir arī viņa sirdsapziņa. Tālab viņš ne visai dižojas ar uzvarām un ne pārāk mokās zaudējumu dēļ. Viņš kļūst par ierēdni, cilvēku likteņu uzkrājēju, kas visu iztulko pēc sava prāta. Viņš rīkojas ar cilvēkiem gluži kā ar kaut kādām bildītēm un visu cilvēcīgās nelaimes rūgtumu izprot tikai tad, kad nelaimes pārsteidz pašu.

Trīsdesmit gadu es izpildkomitejā cilāju papīriņus un domāju, ka strādāju cilvēku labā, ka kopā ar viņiem ceļu namus un fabrikas, iekārtoju parkus un uzkopju ielas, ka audzinu bērnus un sirmgalvjiem maksāju pensijas, bet izrādījās, ka vienīgi reģistrēju citu cilvēku darbus un nekad neaiz-

mirsfu pierakstīt sev labo, bet nepamanīt slikto. Es taču ne reizes pat neesmu sev pajautājis, kas vēlēsies dzīvot tajā manas iztēles radītajā paradīzē. Es pārāk bieži cilvēku laimi mērīju ar jaunu dzīvokļu kvadrātmetriem, fabriku dūmeņiem, gultu skaitu slimnīcās un neiedomājos, ka tā ir tikai visvienkāršākā nepieciešamība — kā gaiss putniem un ūdens zivīm, šeit laime tikai sākas un beidzas, bet pastāvīgi tā mājo kaut kur citur: domās un centienos, neaptveramajos dvēseles kosmosos, citā — cilvēka gara vai iedomātajā pasaulē. Ak dievs, nelaime taču brieda, manuprāt, mūsu pilsētas visskaistākajās ģimenēs. Kā tām trūka? Vienīgi grūtību un ciešanu. Un, re, ciešanas pienāca. Es neesmu pret tām, tās vajadzīgas, pat nepieciešamas, kā sērskābe, pārbaudot metālu vērtību. Tikai ienirstot tajā, noskaidrojas, kuriem no tiem lemts sarūsēt un iznīkt zemes netīrumos un kuriem no jauna iemirdzēties. Es neesmu pret tām, mans dievs, bet kāpēc arī ciešanas starp cilvēkiem nav sadalītas vienādi? Kāpēc viens no to pārpilnības negrib dzīvot, un kāpēc cits, nekad tās nesastapis savā ceļā, pirmajam māca dzīves patiesības?

Acīmredzot tā vajag, jo cilvēks ne tik bieži sasniedz to, par ko viņš sapņo un iekaļ sev galvā. Viņš tikai iedomājas, ka ir savas laimes kalējs, bet patiesībā pats cerības iesviež cepurē kā lozes, kuras dzīve vēlāk sadala, kā labāk iznāk. To es jutu sen, tikai baidījos atzīties, slēpos aiz vārdiem, no tribīnes melsu, sak, pie mums vē! gadās noziegumi, un, mums par lielu kaunu, šie gadījumi vēl ir visai bieži. Bet vai tad daudzums kaut ko groza atsevišķa cilvēka apziņā? Gluži otrādi. Kad uzzini, ka tādu bēdubrāļu jau saradies vesels lērums, ir vieglāk ciest. Acīmredzot tāpēc mēs bijām laimīgāki nekā bērni, taču, kā lai jūtas Laimute, kad visapkārt ir tikai laimīgie, ko viņa lai saka un ko lai nožēlo, ja visi ir labi?...

Vakar no Klaipēdas atsteidzās Prans un sāka ārdīties:

— Tēt, pēc tiesas neietupiniet tos bandītus cietumā, bet atdodiet man. Redzēsiet, viņi raudās, vilkdami tīklus, un staigās salīkuši no neizturamās nastas. Ar cauriem, sāls izēstiem pirkstiem viņi nespēs nolauzt sev maizi. Viņi strādās kā zvēri, un, ja darbs nepalīdzēs, es viņus pakāršu uz rājam.

— Tā nevajag, Pran, — centos viņu pārliecināt, — ar to neko nepanāksi. Šā vai tā — Remigijs ir tavs radinieks, brāļadēls.

— Draņķis viņš ir. Izlutināts kundziņš. Labāk saki — kas man jādara?

— Nekas. Es uzrakstīju iesniegumu, un, ja tev nav iebildumu, mēs nekavējoties brauksim pie tevis. Tu mums palīdzēsi?

— Ak dievs, vai par to jāšaubās? Kad vien vēlaties, kaut vai uz simt gadiem. Bet ko domā tas vecais kraķis, tas Mintautu pāvests Pijus? Kaut gan viņš ir mans tēvs, es viņu iespējami ātrāk izraidītu no pilsētas.

— Muļķības. Tads drošības līdzeklis viņam varbūt arī būtu sods, tomēr pie kā vainīgi cilvēki, kuriem mēs uzvelsim to, ko paši neesam izdarījuši trīsdesmit gados? Kad dabūju dzirdēt, ko viņi pastrādājuši, domāju, ka visus uz vietas no-zūmēšu: pinkaini, netīri, apkarinājušies ar visādiem medaljoniem un talismaniem, vecāku apgādāti, māmiņu aizstāvēti ... Un zini, kas man ienāca prātā, skatoties uz viņiem?... Viņu paaudzes galvenais trūkums ir tas, ka viņi negrib izaugt vai nespēj būt lieli.

— Nav taisnība. — Padēls salēcās. — Dažu puņķutapu dēļ es neatvēzētos pret visu paaudzi. Kas tad mācās, kas ceļ, kas dodas jūrā?

Man bija grūti runāt ar Pranu, pilnīgi norobežojoties no viņa sūrās bērnības, un vēl grūtāk bija pieņemt kā dieva sodību briesmīgo nelaimi, kas piemeklējusi mūsu mājas. Tā man vismaz jāpatērzē, jāpažēlojas, nemaz nerunājot par to, ka man kā ierēdnim katrā ziņā jātiek skaidrībā par cēloņiem, kuru dēļ pastrādāta tāda nelietība. Taču strīdā nav iespējams tik ātri orientēties, tāpēc sacīju:

— Bet no kurienes tādi rodas?

— No nekurienes. Mēs paši ražojam tos atkritumus.

— Ražojam, nevis importējam ... Un kur ir cēloņi?

— Ja jau nelaime mūs padarījusi vaļsirdīgus, tad atļauj kaut ko pārmest arī jūsu paaudzei. — Viņš pēkšņi pietvīka un, sažņaudzis dūres, piecēlās. — Jūs, tēt, neesat sagatavojuši cilvēku pieņemt tos labumus, kādi viņam pēkšņi uzvēlās. Edz, kā tas ir.

— Arī tu neatvēzējies pret visiem.

— Aha! Trāpīju? — viņš pēkšņi iesmējās un sāka aušoties, bet es izbrīnījies domāju: ak dievs, cik viņš līdzīgs Tadam! . .. Tomēr netraucēju viņu: lai puisis drusku paārdās .. . Taču viņš neuztraucās: — Tu saki — vecāku apgādātie. Un kas ir viņu vecāki? .. . Varbūt viņi arī sasnieguši kādus materiālus labumus, bet vai visi? Un gars? Tas vēl mazāk. Negribu vispārināt, tomēr cik nav tādu, kuri ienīst

savu darbu, mūžīgi burkšķ, mūžīgi kaut ko nav spējuši nopirkt, izkombinēt sev un, saņēmuši pensiju, atkal mokās bezdarbībā.

— Gadās arī tādi, es nenoliedzu.

— Un cik nav tādu, kuri, aiz garlaicības vai aprēķina apprecējušies, pēc tam visu mūžu nevar ar mierīgu sirdi paiet garām izlaidīgām meičām. Un cik nav tādu, kuri spēj septiņas dienas nosēdēt pie televizora vai spēlēt preferansu un retumis, kā pasniedzot vislielāko žēlastības dāvanu, pastāstīt saviem bērniem, kādā veidā viņi tiem izcīnījuši visādas tiesības un pienākumus.

— Nu, nu, triec tālāk, paskatīšos, kur tu aizbrauksi.

— Un, kad bērni sadomā izmantot tās tiesības un pienākumus, tad jūs, mīļo tētiņ, sakāt: jums vēl jānobriest. Cik gadu tev bija, kad sāki patstāvīgu dzīvi?

— Apmēram trīspadsmit.

— Redzi nu, cik netaisnīgs tu esi. Paaudzes nevēlēšanās nobriest ir tās pirmā brieduma pazīme. Tas ir protests.

— Bet pret ko jūs protestējat?

— Pret jums, — viņš dega kaut kādā neizprotamā vēlmē iedzelt man, izprovocēt mani, un es nesavaldījos:

— Nu, nu . . . Vai nav par daudz?

— It nemaz. Katra cilvēka dabiska vēlēšanās ir kaut kādā veidā apliecināt sevi, — viņš pateica un, negribēdams aizvainot, mazliet piekāpās: — Tikai saproti mani pareizi: jaunatnei jākrauj mugurā tik daudz, lai no smaguma tā saliktu, nevis jāvadā pa kafejnīcām, rādot kartē tēvu un brāļu nostaigātās takas. Vissmagākajā darbā un visatbildīgākajos pienākumos jaunatne jāpārbauda un pēc tam tēvišķīgi vai kaut kā citādi jāskatās, kas no mums ir nobriedis un kas vēl nav. Re, kāda ir mana programma. Bet ko tādam smurgulim kā Remigijs palīdzēs mūsu abu, lai arī saistošās, pasakas par visādām grūtībām, ja viņš pats nepieredzēs, ko nozīmē nogurt līdz nāvei, uzupurēties par biedru vai nešaubīgi viņam uzticēties?

Un piepeši es sapratu, ka mūsu labo un pareizo attiecību uzturēšanas vārdā vismaz daļa šo ne gluži pamatoto apsūdzību man jāuzņemas uz sevi. Pacietīgi un tēvišķīgi, daudz nekaitējot nedz sev, nedz it īpaši viņa sirsnīgajai tieksmei būt kaut cik prātīgākam un labākam nekā es.

— Varbūt tev taisnība, — es negribēju būt tik kategorisks kā viņš, — taču neuzlūko darbu kā kaut kādu katorgu, kas paredzēta mums par grēkiem. Cilvēkam ir ārkārtīgi svarīgi, kā un kas viņam jādara. Nēsāt akmeņus no vienas kaudzes

uz ofru vai nojaukt to, ko cits vēl nav beidzis celt, nav darbs. īstajam darāmajam jābūt mērķtiecīgam un rezultatīvam. Cilvēkam strādājot jājūt fizisks un garīgs apmierinājums.

— Pagaidām tā ir tikai fantastika.

— Nepārtrauc mani. Esmu zemnieks un saimniekodams visu laiku sastapos ar kaut ko dzīvu, kas dīgst un aug, dzimst un kustas, tāpēc strādādams biju atbildīgs ne tikai savā priekšā, bet arī pret dzīvo radību: ja nepabarošu — blēs, ja neaplaistīšu — novītīs. Skatīdamies uz briestošu graudu, kas nezin no kurienes un kā radies, arī uz kustīgu dzīvnieciņu, jutu atbildību par man neizprotamo spēku, kurš visu kārto. Pilsētā visa tā vairs nav. Lauku ļaudis saplūda fabrikās un apmulsa: ne viņi ir zemnieki, ne īsti strādnieki, domā vienu, bet strādā un dzīvo citādi. Nav vairs nekāda īpašuma, nav arī atbildības — vienīgi vārdi un rubļi, rubļi, rubļi ... Tikai veikalā šis bijušais sīkīpaš-nieks, paņēmis rokās nevīžīgi izgatavotu kurpi vai kādu citu nekur nederīgu mantu, sastopas ar sevi, ar sava darba rezultātiem un jūtas sašutis, ka, saražojis tik daudz brāķa citiem, viņš vairs nevar nopirkt sev neko labu. Tāpēc es ne sevišķi ticu darba visnotaļ dziedējošai ietekmei. Vajadzētu būt vēl kaut kam.

— Ko tad tu ieteic?

— Nezinu, tomēr nekas tā nepazemo cilvēku kā bezmērķīga slamstīšanās darbā, nekas viņu tā nepazudina morāli kā atbildības zaudēšana un noziedzīga izejvielu bojāšana, ražojot brāķi. Ja tas būtu manā varā, es katru dienu no fabrikas sūtītu cilvēkus, lai pastāv pie saviem ražojumiem, katrā ziņā izsauktu skolotājus, kad tiek tiesāti skolēni vai arī viņu audzēkņi aizstāv disertācijas, bet nedzenātu viņus pa ielām ar sarkanām lentēm. Tas ir milicijas darbs.

— Nē, tēt, tu domā pārāk zemnieciski. Ne jau katrs kolhoznieks tirgū sarkst, iejaucis krējumā miltus. Jūs pārāk ilgi bijāt bezdarbnieki, nabagi, tāpēc pārāk cildināt darbu kā goda un varonības lietu. Toties es uz to skatos vienkāršāk: tas ir grūts un atbildīgs pienākums, pat nepieciešamība, kas nodrošina mūsu eksistenci. Darbs ir ne tikai prieka, bet arī visādu nelaimju avots. Būsim vaļsirdīgi. Darbs taču saīsināja arī Tada dzīvi. Re, uzcels gigantu un tūlīt sāks to rekonstruēt. Vai tā nav ņirgāšanās? Pat pie mums jau klīst valodas, ka Karosam taisnība.

— Protams, es viņam palīdzēju, cik spēju, tomēr beigsim un nemetīsim nost no svaru kausiem pagātni, jo tā vēl

ilgi mūs vajās. Jā, mēs uzvarējām karā, mums ir daudz varoņu un spožu piemēru, bet vai kāds ir parēķinājis, cik cilvēku šis karš sabojāja un cik vēl nepiedzimušu bērnu sakropļoja? . .. Nezin vai tu atceries manu stāstījumu par to, kā Tads bāls atnāca pie manis un palūdza:

— Jonuk, tu šodien ņemsi priekšā Minaišus. Tur mans vecais, brālis un, pats zini, ne māte, ne sieva.

— Zinu, bet ko tu gribi no manis? — es pajautāju.

— Neko, tāpat vien atnācu, lai nesāktu dauzīt pret sienu galvu vai kaut ko nenodarītu tam Ķeturaķim, kurš tēlo bruņinieku.

— Atjēdzies, ko tu runā! — Mēģināju nomierināt viņu.

— Klusē, esmu pieradis runāt tikai to, kas vajadzīgs: pārcietīšu visu, tomēr saki — vai līdzēs? Es savu veco laikam pazīstu daudz labāk nekā citi. Nē, uz mežu viņš nekad neaizies, tikai izdevīgā brīdī katrā ziņā uz turieni kādu aizsūtīs, lai aizstāvētu savas tiesības. Esi piesardzīgs. Tomēr visvairāk es baidos par Stāsi, par jaunāko brāli.

— Vai tu nevari viņam kaut kā palīdzēt?

— Varu, mēģināju, taču viņš, smerdelis, sadomājis atdarināt tēvu. Neņem ļaunā, es katram gadījumam atradīšos tuvumā. Sirds kaut ko nojauš. Pastiep garumā, un es, pabeidzis savu darbu, nekavējoties aizbraukšu ...

— Nevajag, tēt, — Prans lūdza, — visu tālāko es zinu.

Viegli pasacīt: nevajag. Toties Jons nekad neaizmirsīs, kā

viņi toreiz ar grupu tautas sardzes vīru aizbrauca, ielenca Pijus pārvaldīto saimniecību un pieklauvēja.

— Milicija!

— Nāciet, nāciet, durvis nav aizslēgtas, — Kaross atsaucās un sagaidīja ienācējus gaitenī. — Taisnību sakot, es jūs gaidīju. Zvēru pie savas dzīvības, gaidīju un neticēju, domāju: paies garām, sasodītā, ja valdīšanā sēž Tads aizbildnis — miesīgais dēls. Tomēr, izrādās, kļūdījos: te tev nu bija sešu karavīru ģimene, arī pagasta partorga dzimtā puse ... Nāciet droši, neapēdīsim. Kur tad Tads? Pavēlēja un pats neiedrošinājās? Pilnīgi lieki. Mēs te tādu kā svēto vakarēdienu, kā ziemassvētku priekšvakara mielastu esam sagatavojuši.

īla iegāja, paskatījās apkārt un saprata, ka viņš negaidīti pārtraucis kādu šīs «svētās ģimenes» strīdu. Uz galda novietotā pudele vēl nebija iesākta, uzkožamie gandrīz nav aiztikti, bet Karosi, pietvīkuši, sapinkājušies, dūres sažņauguši, stāvēja un smagi elpoja, it kā visu vakaru būtu plūkuši cits citu aiz matiem.

■— Ja zini, ja gaidīji, tad nekavējies: paņem visnepieciešamāko, un dosimies ceļā.

— Bet no kā pats Tads baidās?

— Tu viņam arī pajautā. — īla vēlreiz apskatīja visu istabu un neticēja savām acīm: uz grīdas mētājās saiņi, sienas bija tukšas, tikai gultas vēl stāvēja sajauktas un izgulētas. Jons pastūma prom cienastu, ar piedurkni noslaucīja galda stūri un nolika papīrus. — Saki, Piju, ko atstāsi mājās?

— Gandrīz neko. Namu, kūtis, liekās mēbeles ...

— Kā nu neko? — īla brīnījās. — Ir taču lopi, inventārs, dzirdēju, ka rūcināji automašīnu.

— Dievs deva, dievs arī ņēma, — Pijus ļoti laipni pasmaidīja un nespēja atturēties nepazobojies: — No otras puses ņemot, kālab manis dēļ jāmokās tādiem godīgiem cilvēkiem? Vairāk nekā simt kilogramu tik un tā neļausiet ņemt līdzi?

— Nē.

— Tālab es arī papūlējos, lai būtu vieglāk. Jums nebūs jāķēpājas ar rakstīšanu. Lāde, daži klaipi maizes, vairāki gabali speķa, putraimi, pa maišelim miltu un konservēts piens zīdītājai, bet pēcāk — kā dievs dos. Šai dienai vēl taupīju vienu vistu, taču tā, nolāpītā, dzīvo mežā un neatzīst jūsu likumus: šorīt kā gāja, tā arī pačibēja, pat spalvas neatstājusi. Pēc Kristus kodeksa: kamp ciet arī tu, lapsiņ, kamēr plūdi nav aiznesuši.

Jons izlikās nesaprotam un nemanām šīs zobgalības. Piecēlās, apstaigāja kūtis, klēti un šķūni. Visur bija kā izslaucīts.

— Cik daudz naudas vedīsi?

— Cik atļaujat. Ja neticat, varu atārdīt visas vīles.

Piešmauca, īla domāja, un viņu pārņēma dusmas. Mazliet

nomierinājies, sarakstīja vecās mēbeles, novērtēja ēkas un deva Pijum parakstīties.

— Stasuk, arī tu pieliec savu ķepu, — viņš paaicināja dēlu, tad piepildīja sev glāzīti un pacēla. Tā atsitās pret zobiem, iedrebējās un tūlīt aizlidojusi sašķīda pret skaisti glazētiem krāsns podiņiem. — Lauskas nes laimi,

Stasis parakstījās un sāka meklēt drēbes.

— Nekur es nebraukšu no šejienes! — Anele pēkšņi neizturēja. — Lai viņš iet ratā ar visu savu mantu. Es viņam neesmu sieva. Esmu te svešiniece, kalpones vietā!

— Dokumentus! — īla, labi zinādams visu patiesību, paņēma viņas pasi, pašķirstīja un skaļi lasīja: —» Katijūte-

Karosiene, Salamona meita. — Viņš ļoti gribēja noslēpt šo faktu no puišiem, kuri drūzmējās apkārt, tomēr juta, ka neizdosies. — Viss atbilst. — Paslēpa dokumentu kabatā un vēl piebilda: — Ģērbies.

— Nemelo! Pēc pases es esmu nevis viņa, bet Tada sieva. Viņš ir pagasta partorgs un tagad te nedzīvo.

— Un bērns no kā? — Jons pēkšņi juta, ka ar savu centību vēl vairāk gremdē biedru.

— Viņa bērns, viņa manta, — Anele meloja. — Bet šis krāpnieks, re, izsaimniekoja, iztirgoja un nesaka, kur lika naudu! Es nekur nebraukšu, labāk šaujiet uz vietas, — un, paņēmusi rokās bērnu, vēl piemetināja: — Kopā ar viņu.

— Viņa saka taisnību: ja vedat, tad vediet veco vienu. Viņš šo saimniecību sameklēja, šeit rīkojās, tecināja kandžu, pārdeva un mūs tikai muļķoja, — arī Stasis nedroši iebilda.

— Es tāpat no šejienes nekur prom nebraukšu.

— Melo! Tu arī zini, kur atrodas nauda. — Anele ar vienu roku saķēra viņu un vilka pie Jona. — Jau pirms dažām stundām būtu aizmukuši uz pilsētu, ja šoferis nepiekrāptu, ja es laikā nebūtu pagadījusies.

— Neko nezinu, — Jons beidzot zaudēja pacietību.

— Brauksiet visi. Puiši, krāmējiet mantas, veltīgi deg benzīns.

Tautas sardzes vīri paņēma lādi, maisus, sasēja gultas drēbes ... Stasis atstūma viņus, uzvēla sev mugurā maisu un izgāja pirmais. Pagalmā viņš pagriezdamies trieca ar miltu maisu sargam sānos, apgāza viņu un, izrāvis šauteni, metās uz meža pusi.

— Stāt, šaušu! — Cits karavīrs pielādēja automātu.

— Nevajag, — Jons nomierināja viņu. — Nekur neaizmuks.

Pagāja varbūt piecpadsmit minūtes, un Tads atveda brāli.

— Uz mežu sadomāji, smirdekli? Pret savējiem? — Viņš brālīgi iekaustīja Stāsi. — Uz fabriku negribēji, mācīties arī ne . .. Bagātība vajadzīga? Tad še tev, parazīt! Ņem, tu dieva tā kunga knisli! Pazudināt sevi sadomāji? Es tev nesagādāšu tādu prieku: strādāsi, draņķi, dzimtenes labā tā, ka mugura kūpēs. Pietiks ar māti vien, kuru jūs nelaikā iedzināt kapā. Dod, muļķi, rokas. — Un, noņēmis bikšu jostu, sasēja tās, tad uzsvieda brāli plecā un iegāza kravas kastē. — Patīksminies, — Tads teica, piegājis pie tēva.

— Patīksminies, ko esi iztaisījis no viņa!

— Bet ko no tevis? Būtu nobučojis tēvam roku. Nometies ceļos un lūdzis piedošanu. — Un atvēzējas.

Tads saķēra viņa roku un ilgi nevarēja nospiest uz leju. Viņi stāvēja, gandrīz sakļāvuši pieres, it kā ļaunam zvērestam pacēluši labās rokas, un viens otru rītin rija ar naida pilnām acīm. Beidzot vecais piekāpās:

— Nu, Tad, atceries! ... Vienīgi, ja tu pirmais apbedīsi mani ...

Bet dienas gaismā viss izskatījās citādāk. Vagona kaktā ar aiztūkušām acīm sēdēja Stasis un kaut ko nikni drāza. Vecais bez kādas vajadzības grieza maizi, bet Anele šūpoja klēpī divus vai trīs gadus vecu bērnu. Bezmiega nakts un pārdzīvotā nelaime darīja savu: visi bija snaudulīgi un saguruši, vienaldzīgi, savas pārestības un dusmas ļoti dziļi apslēpuši vai noglabājuši līdz piemērotākam brīdim. Tikai Tads stāvēja pie atvērtajām vagona durvīm, ar drudžaini mirdzošām acīm skatījās apkārt un nepacietīgi gaidīja, kad piekabinās lokomotīvi. Viņš bija baltāks nekā avīzes strēmele, ko turēja rokās un kurā no platas karavīra kabatas uzmanīgi bēra saberztu, ar visādām drumslām un netīrumiem sajauktu tabaku. Piegājis tuvāk, arī Tla noplēsa sev strēmeli un izlasīja melnu virsrakstu, kas dūrās acīs: «Neaizsedziet sauli».

— Kāpēc nelasi skaļi visiem priekšā? — viņš mēģināja pajokot.

Tads palūkojās uz viņu tā, it kā redzētu pirmo reizi, un nomurmināja:

— Kas nekait Alsim rakstīt: visi viņa radinieki palikuši Cobišķu bērnu namā. — Viņa balss skanēja saraustīti, brīžiem dobji, brīžiem smalki, it kā būtu pāršķēlusies un aizķērusies tabakas rūgtuma pārpilnajā kaklā. — Dažam pietiek savējos tikai ar vārdu pastumt nost no ceļa, bet dažam nav gana, pat ja ar rokām izrauj no sirds. Čābīga būšana, Jon!

— Atstāj vismaz Stāsi, — vecais, saklausījis nožēlu Tada balsī, lūdza.

— Viņam pašam daudz agrāk vajadzēja par to padomāt. Ieķēries stērbelē, skraidīju pakaļ, lūdzos kā meitieti, tomēr izrādās — tu viņam pārāk daudz sava kodeksa gudrību sa-borēji.

— Ej tu, sarkanais cienīgtētiņ, d... — Stasis no sava kakta kūtri atsaucās. — Grēku atlaidei tev pietiks ar Petru vien. Sastāstīji tam ēzelim visādas nejēdzības, no mājām aizvedi uz mežu un tūdaļ iegrūdi vāciešiem ķetnās, baidījies, lai pašam uz turieni nebūtu jāiet. Sameklēji lielāku muļķi...

— Nepiemini viņu! — Jons redzēja, kā Tada krūtīs cīkstējās iedzimta, kopš bērnības lolota mīlestība pret savē-

jiem un tik tikko apvaldāms naids pret viņu trulo ietiepību. Un, ja nebūtu Tada dzelzs gribas, šķiras nojautas un vēl labi neizprastu pienākuma jūtu, kas zina, kur tas cilvēks aizietu un kādā veidā izbeigtu šo tik sāpīgo savas ģimenes konfliktu.

— Ja tētuks kādam ieborējis svētulību, tad tev, Taduk, visvairāk,— Stasis nerimās. — Tai vairs nepietiek vietas tevī. Ja jūs abi spētu — visus nokrāsotu vai nu sarkanus, vai baltus kā Mintautu nabagmājas priekšniece Terese, kura ar svētīto ūdeni gan baida velnus, gan mazgā pakaļgalu, gan tajā pašā ūdenī vīriešiem ķiļķenus vāra.

— Kas kait bērnam? — Tads grieza zobus, bet izlikās, ka neko nedzird.

— Kāsē, — Anele atbildēja. — Sakarsis.

— Kā lai viņš nesakārst! Šausmīgi skatīties, kāds viņš tev ir: netīrs, sasvīdis, briesmīgi saģērbts.

— Ņem un rūpējies labāk, — tēvs iejaucās. — Paskat, kāds žēlsirdīgais samarietis atradies! Vecākus sūta pie baltajiem lāčiem, bet bērnu žēlo. Ja nosprāgsim, tad reizē, un tavu žēlastību, Tad, neaizmirsīsim.

— Sacīsi paldies. Tāpat kā Toleiķu skolotājam bučosi rokas, ka neļāvu ne par šo, ne par to aiziet bojā.

— Vilks pažēloja ķēvi, pat aizjūgu neatstāja.

— Un pa kuru laiku tu, tēvs, tā sagandējies? Kādēļ? Svešas mantas dēļ. Trofeju opela dēļ, dažu vācu govju un nozagto kuļmašīnu dēļ . .. Vai tev nepietiek ar brāļu mācību? Vai tev nav žēl mātes, ko sabradāji un nomocīji mūsu acu priekšā? Tu nudien neesi muļķis. Dažas ziemas kalpoji ministrantos, pusi svēto rakstu iemācījies no galvas, tomēr, kā biji ierāvējs, tā arī paliki. Tavi ieraktie červonci tomēr sapūs. Vai tu domā, ka es nezinu, kur jūs ar brāļiem slēpāt mācītājam nolaupīto mantu. Paskatāties, papriecājaties, ka jums tā ir, un atkal ierokat, baidīdamies iekulties ķezā. Un arī tagad neesi noguldījis bankā ...

Vecais, kā turēja rokā nazi, tā arī meta uz Tādu. Pienāca Ķeturaķis.

— Kas te notiek?! Atkal dumpis? — Viņš pārlaida visiem nemierīgu skatienu. — Ja nepatīk silta vieta vagonā, es pagādāšu citu.

Milicijas pilnvarotā baltie, spožie uzpleči cik necik atvē-sirlāja un nomierināja ķīviņa dalībniekus. Tads paņēma viņu zem rokas, aizveda nostāk un, tik tikko valdīdams dusmas, sacīja:

— Kas tev, Vinc, vajadzīgs? Varbūt gribi, lai arī es sēstos kopā ar viņiem vai nosēdinātu tevi?

— Nesaprotu . . .

— Tev nemaz nav jāsaprot. Ej prom un nerausti lauvu aiz astes, jo arī es varu atcerēties, kā tavs tētuks vācu laikā turēja gūstekņus un izdzina viņus ne mazāk kā manējais; kā viņš tagad, izracis bedri zem klēts, slēpj no valdības labību un pa kluso uzar mežsaimniecības zemi ...

— To es nezināju. — Vincs kļuva bāls.

— Nu tad zini! Še tev sagādes orderis, brauc un jau šodien visu nokārto. Par simt piecdesmit procentiem! — Un, pasaucis Jonu, piebilda: — Bet tu pārbaudi un paziņo, kam vajag, cik daudz dārgā laika jūs izpildkomitejā zaudējat, auklēdamies ar to dūšīgo vidējo zemnieku.

— Visādi gadās, — īla zemnieciski atbildēja un tikai pēdējā mirklī attapās kaut cik atvieglot Tada ciešanas: — Arī jūsu tēvam smags raksturs.

Ķeturaķis apklusa, pagriezās un aizgāja.

Piekabināja lokomotīvi. Sargkareivji staigāja, taisīdami ciet vagonus. Tads pēkšņi piegāja pie savējiem un apņēmīgi sacīja:

— Atstājiet bērnu.

— Ej tu ...

— Es saku — atstājiet! Neaizvedīsiet taču.

— Un nevajag.

— Ar tevi es nerunāju. Apdomā, Anele, ko tu dari.

— Kā ir, tēvs? — Sieviete skatījās uz abiem vīriešiem un nezināja, kuram klausīt.

— Ja īluks lūgtu, es neiebilstu ne vārda, — Pijus piekāpās. — Toties šim — baidos: izaudzinās pagānu, nevis cilvēku.

Tads norija arī šo aizvainojumu. Viņš iebāza pirkstu aiz vagona durvīm un, sakodis zobus, pamazām sāka to griezt. Noknikšķēja izmežģīta locītava ...

— Es esmu ar mieru, — Jons teica.

Anele atdeva viņam pamatīgi satuntuļotu bērnu, pielika drēbju sainīti un nezin kāpēc sacīja:

— Tas viss ir viņa. Nokristīts par Pranuku. Tikai neaizmirsti trīspadsmito aprīli. — Viņa pat nenotrausa asaru un visu darīja steigā, it kā vēlēdamās vienreiz tikt vaļā gan no bērna, gan veča un tās nelāgās pagātnes, kas bija pastūmusi viņu uz aplamo gultu un aplamo vagonu.

Tads pats aizvēra durvis, ar stiepli apvija bultu un palūdza sargkareivi:

— Tu ne pārāk .. . Palīdzi, ar ko varēsi. Es tāpat neesmu cūka. — Viņš izvilka žūksni naudas un, lai gan tas stīvējās pretī, iegrūda kabatā, tad ilgi stāvēja, kamēr izzuda skatienam pēdējais vagons. — Dievs liecinieks, ka es tik un tā neļaušu viņiem pataisīt sevi par mocekli. Neļaušu! Tu redzēsi, ka izaudzināšu bērnu. Būs zinātnieks, lidotājs. Gādāšu, lai viņš nenostātos starp mums kā Stasis. Atceries, Jon, manus vārdus: ne-|au-šu!

— Kur tu viņu liksi? Precējies neesi, viens kā pirksts. Atstāj man bērnu. Mums ar Tekli bērnu nav. — Abi, sakļāvuši plecus, gāja, un Tads šņaukāja degunu, gribēdams norīt uzkrājušās asaras. — Tikai nedzer, — Jons atgādināja. — Esi cilvēks, netemp kandžu kā ūdeni.

— Labi. Tagad parādījies valsts degvīns, sākšu tempt to. — Tads pasmaidīja un kaut ko vēl atstāja nepateiktu.

— Pats tāpat esi vainīgs. Varēji taču visu nokārtot, šķirties . . . Paņēmu viņas pasi un iepletu muti: kā četrdesmit pirmajā gadā jums iespēra zīmogu, tā arī stāv: Katiļūte-Karosiene un Tads Kaross. Pat vācu laikā dokumentus nebija mainījusi. Iespējams, ka tagad tevi izsviedīs no darba.

— Neizsviedīs. Kur viņi ņems cilvēkus. — Tads atmeta ar roku. — Mana biogrāfija ir kā kristāls zelta rāmītī... Pats Ķeturaķis pat izteicās, sak, ja man būtu tāda . ., — un, nepabeidzis domu, piemetināja: — Redzēsi, mēs abi vēl pakalposim šim puisim.

Un tiešām neizsvieda. Cilvēks gan mācībās, gan darbā sasniedza it visu. Un, re, jau atkāpies pagātnē. Mēs cildinām viņu, bet aizmirstam ciešanas un nepelnītās pārestības, ko viņš pieredzēja no savējiem un svešiem. Arī šodien viņš nevienu nebūtu traucējis, ja būtu tikai aris, labojis apavus vai cēlis namus. Bet viņš stāvēja citiem priekšgalā, visi viņu redzēja un vēroja, viņš mēģināja pārveidot cilvēkus, labot viņu sliktos ieradumus, tālab arī traucēja visus, tālab viņu neieredzēja un apskauda, apjūsmoja viņu un cienīja, tomēr neviens, kas tuvāk pazina, nevēlējās mainīties ar viņu vietām.

Arī es, ēzelis, skrēju, lai ķertos viņam pie rīkles. Par ko? Vai par to, ka viņš visu atdeva citiem un sev neatstāja neko? Ka viņa dēls pastrādāja noziegumu? Taču ne jau viņš viens. Es skrēju pie Karosa kā gaismas apžilbināts taurenis tikai tāpēc, ka viņš bija redzams visspilgtāk, ka mūsu vidū visvairāk mirdzēja un tādus aklos kā es vilka pie sevis.

Kāpēc es neskrēju pie viņa, kad uzzināju, kā viņš ar divričiem aizveda no kara lauka Rimšu, kā mežā izglāba uz

nāvi notiesāto Grudski, kāpēc neskrēju, kad mani pēc viņa priekšlikuma iecēla par rajona izpildkomitejas priekšsēdētāju? Kāpēc netraucos, kad viņš pie strauta vienatnē tempa degvīnu un apskurbis runāja ar bojā gājušo brāli? Lai Al-sis raksta: mazs nopelns, ja esi labs cilvēks. No slikta kļūt par tādu — re, kur būtība, tā ir māksla, ideja, tas ir viss, kā vārdā vērts dzīvot gan labajiem, gan sliktajiem. Viņam ir tiesības tā rakstīt. Viņš ir mākslinieks. Viņa pienākums — sacelt vislielāko troksni, ja kaut viens cilvēks aizmaldās pa nepareizu ceļu, negaidot, kamēr šī parādība pieņems vispārēju raksturu vai, kā Grudskis mēdz sacīt, kļūs tipiska. Lai viņš kā jutīga antena uztver no nākotnes raidītus ļaunā un labā signālus, lai saceļas pret nupat parādījušos ļaunumu un dod svētību pirmajiem labā asniem, tikai lai nepaiet garām. Visiem spēkiem jāpalīdz viņam, jo mūsu trūkumi savā starpā daudz radniecīgāki un tāpēc lielāki nekā mūsu tikumi.

Tikai viens man nav skaidrs, kā es, dzīves praktiķis, varēju padoties mirkļa vājībai? Tads taču bija tieši tā laipa, kas saista mūsu pagātni ar nākotni. Un mēs viņu mīdījām tikai kā laipu, aizmirsuši viņā cilvēku.Tads, kā viņš pats mēdza sacīt, ar savu pieri izlauza mums tuneli, tikai mēs ne vienmēr pratām izmantot to ceļu.

Tads pats būs arī viņa brālis Pranuks. Puisis jau apceļojis pusi pasaules. Darba varonis. Un kas no viņa iznāktu, ja nebūtu iejaucies Tads?

Kluss, nosalis, nomākts un iebiedēts kā dzīvnieciņš. Gadījās, ka sēž istabas vidū un baidās pieskarties rotaļlietām. Bet pēcāk puisis izslējās, saņēmās, pabeidza skolas. Tagad ir kuģa kapteinis. Atceros, Prans mācījās sestajā klasē, kad atgriezās vecais Pijus. Panīcis un novecojis viņš atnāca taisni no stacijas... Pie durvīm nolika visu savu mantību un pajautāja:

— Vai vēl atceraties?

— Kā nu neatcerēšos! ... Apsēdies, biedri Karos! ... Atģērbies. Varbūt kā pie svētdienas iebaudīsim pa glāzītei?

— Neatsacīšos. Un kā Pranuks?

Tad Jons ilgi vēroja vēl stipro, bet jau itin strauji pretim mūža novakarei ejošo veci un nevarēja saprast, kas jauns radies viņa valodā, viņa skatienā un uzvedībā. m

— Pranuks ir dzīvs. Mācās. Tikai man liekas savādi, ka jūs ne reizes nerakstījāt, neatsaucāties ...

— Kas rakstīja, tam arī es nepaliku parādā, bet, no otras puses, ko viņš tur būtu ieraudzījis?

— To pašu, ko visi. — Kaut kādu sāpju uzplūdi tad sajauca Jona domas. Vari raudāt un smieties: viņš runā ar sava dēla tēvu! Runā un pēkšņi pieķer sevi svētsedzībā. Kaut ko tērgā un neko vairāk nevēlas kā vienīgi apmainīties vietām ar to sagurušo un vamzī ģērbušos cilvēku. Tikai Pranuka dēļ, tikai dēla dēļ, tagad — viņu abu bērna dēļ. Aizsteidzās nedaudz vairāk par desmit gadiem, un pienāca laiks atcerēties vecu, arhīvos iegūlušos rēķinu: šeit ir tavs, un šeit ir mans. Šeit viss viņa, bet mana nav nekā, Jons domāja, paliks tikai ieradums un mīlestība, kas mani piesaistījusi pie neliela auguma gaišmatainā puišeļa.

«Tēti, Tla^18 izlīda no maisa,» viņa ausīs nemanot ieskanējās audžudēla frāze, kas viņu mājās kopš bērnudārza laikiem kļuvusi par īpatnēju, tomēr ārkārtīgi mīļu sasveicināšanās tradīciju.

«Divas īlas un viena Adata,» viņš gribēja atbildēt, taču ieraudzīja, ka sieva slauka asaras, un atturējās. Pamāja viņai ar roku, lai iet ārā, un ielēja konjaku.

— Ne jau par to es. — Pijus drebošām rokām turēja dzērienu un baidījās pacelt to pie lūpām. — Anele atstāja mani, tiklīdz aizbraucām. Stasis nodibināja savu ģimeni. Rakstīja Tadam, atvainojās, un tas izgādāja viņam atļauju atgriezties. Te kaut kur pie Klaipēdas audzē zvēriņus. Ieguva specialitāti. Pēdējos gadus es viens tur mocījos ...

— Kā tagad dzīvosi? — īlam netīšām paspruka, tāpat kā tad, kad pirmo reizi Minaišos apmeklēja Karosus.

— Nebaidies, vairs nesacīšu: pēc Kristus kodeksa. — Vecais arī nesūdzējās par atmiņu un, nespēdams izmocīt smaidu, savilka tikai lūpu kaktiņus. — Man tagad ir savs likums. Kino redzēju, kā nobeidzas veci ziloņi. Juzdami, ka gals vairs nav tālu, tie sameklē nomaļu vietiņu, apguļas un tā sagaida pēdējās dienas, jaunajiem vairs nemaisīdamies pa kājām. Baidos pievilties ceturto reizi. Un spēka man nav nedz dusmām, nedz iecietībai. Atvedu sev līdzi pensiju, saglabājušies vēl šādi tādi ietaupījumi ... Cik man trūka stāža, tur sarāvu kā jauneklis, bet bērnu, ja tev nav grūti, vēl paturi: kamēr caur tiesu atgūšu namu, kamēr to sakopšu. Nebūtu par ļaunu pastrādāt par sargu kādā iestādē, tomēr, kā redzams, vairs nespēšu. Man jau septītais desmits pusē.

Jonam šķita, ka šie vārdi plūst no pagātnes, ka to nav bijis, ka šeit tikai veca skaņuplate, gluži kā Doļska^19 ieraksts, kas Laimutei tā patīk, ko viņš pats klausās, un vēl atceras, kā viņi abi ar Tekli draudzes zālē pirmo reizi dejoja foks-trotu un kā mācītājs par to strostēja viņus:

— Ķeceri jūs, ķeceri! ...

— Es negribu būt ķeceris, — Pijus kaut ko runāja, un Jons, nespēdams novaldīties, izmeta:

— Redzu, ka jums tās kūrvietas palīdzējušas.

Pijus iztukšoja glāzīti, viņa ačeles kļuva šaurākas, plaksti pietūka, un slīpas grumbas acu kaktiņos sāka nervozi raustīties.

— Man Dobracis vien vairs palīdzēs, priekšsēdētāja kungs. Jūs neprotat piedot grēkus, to es zinu. Tālab arī jums tie nekad netiek piedoti. Bet ko nu, Iļuk, neķīvēsimies. Sibīrijā sameklēju brāli. Vecāko. Pēc jūsu mērauklas mērot, viņš nav nekas — atkritējs, razbainieķs, toties pēc manas saprašanas — prātnieks. Viņš tur sievelēm izskaidro bībeli. Baptists vai kā viņu tur. Toties viņam ir skaista ģimene — mazbērnu vien tuvu pie trīsdesmit. Četri dēli, četras vedeklas, piecas meitas un pieci znoti. Viņi ņem uz zoba veco, uzskata par pamuļķi, turpretim visādi nabagi, cilvēku atstumtie un sakropļotie viņu uzskata par svēto, katrs savu reizi dod ēst un nes viņam dāvanas. Anzelm, vai tas esi tu? Sastapis viņu, saku. Un viņš, priekšsēdētāj, aizmirsis arī lietuviešu valodu. Piju, viņš saka, es atzīstu brāļus tikai iekš Kristus. Tu man, tāpat kā citi, esi svešs paklīdenis. Skatos uz viņu un neticu, ka jaunībā viņš būtu aptīrījis baznīcas. Es viņu mīlēju un cienīju vairāk nekā māti. Dziedātājs un muzikants, kurš nekad neskaitīja naudu, un viņam arvien tā bija. No viņa rokām apēdu pirmo konfekti, uzģērbu pirmās pieklājīgās drēbes, dabūju pulksteni ... Tu taču zini, ko tajos laikos nabaga bērnam nozīmēja pulkstenis! Tad, raugi, aizbraucis skatos uz Mintautu vējgrābšļu barvedi un neticu. Vai tas esi tu, Anzelm? Visu laiku vaicāju, bet viņš ar bībeli gaiņājas no manis.

Redzi, kas paliek pāri no cilvēka, kad viņš atraujas no savējiem un savas zemes. Labāk būtu atstiepis kājas kā vidējais zemnieks, kad muka pār Ķīnas mūri. Viens rībiens, un mūžīga dusa . ..

Tads, vai atceries, pie vilciena atgādināja man viņu darbus. Es sviedu uz viņu ar nazi, un tas, edz, kā pagriezās

pret mani un iedūrās. Tu nedomā, nav jau tik grūti kaut ko nozagt. Reizēm pat interesanti. Tevi vajā, rīda, sargā, bet tu, aizbāzis to aiz jostas, paej visiem garām un svilpo. Tu esi drosmīgais, pasaules līdzinātājs — kā Tads Blinda^1. Toties kāds nelietis tu būtu, ja laupītu visu, kas ir ap tevi un netiek apsargāts. Kā lai aplaupa cilvēkus, kad katrs muļķis lūdz: tikai ņem, esi labs, tikai liec kabatā pēdējo kapeiku . . . Toties viņš ir lepns un izvēlīgs, ņem tikai tad, kad devējs nometies ceļos, kad to izpeldina zem grīdas izraktā pagrabā, proti, nokristī.

Nu, es domāju, spēlējies, ja tev patīk, bet viņš arī man, savam brālim, piedāvāja izpeldēties tajā smirdoņā un samaksāt desmitnieku. Man, Pijum Karosam! ... It kā es nezinātu, kas viņš bija, kā knakstījās ar meitiešiem, kā ar āmuru sadauzīja monstranci^20 [21], lai pēc tam ebrejam Joselim to izšep-tētu par simtnieku. Nē, priekšsēdētāj, Tads jūdass, Tads ķeceris es vēl nekad neesmu bijis ...

Jūsuprāt — esmu budzis, ierāvējs, svešas mantas sargeņģelis. Par to jūs abi ar Taduku mani kā savu galveno ienaidnieku aizsūtījāt pie baltajiem lāčiem, turpretim tādiem tikai garāmejot, kad ir brīvs laiks, reizi pa reizei paplikšķināt pa sēžamvietu, saprotams, ja spējat aizsniegt, un tas ir viss. Kur tad taisnība? Es gatavojos audzēt maizi, ilgojos darīt darbu, ilgojos pēc sava pieklājīga kakta ... Un tāpēc es esmu galvenais. Toties tas, kurš tikai bojā maizi, — malā stāvošais? Un tas, kurš trin mēli, kurš, divos līkumos sameties, jums klanās, bet pagriezies dara savu, tiek cildināts. Nē, priekšsēdētāj, tās kūrvietas man nav palīdzējušas, tomēr visu sākt no jauna man vairs nepietiek veselības.

Un laime, ka esmu jau paguvis novecot. Tagad jums ķertos pavisam no citas puses klāt un daudz gudrāk. Esmu pamācījies no brāļa. Līdz šim man šķita, ka katrs ganāmais arvien ir drusku gudrāks nekā viņa ganītājs. Vēl man likās, ka dievs, palaidis pasaulē dzīvību, tūlīt sāka rūpēties, kā tai palīdzēt, un izdomāja nāvi, lai mēs visi atskatītos un, baidīdamies no tās, kļūtu labāki, tomēr izrādās, ka maldījos. Jūs atsacījāties no šīs milzīgās gudrības un gribat pataisīt cilvēku par dievu. Kālab tagad man jāķepurojas, kālab jāpretojas? Ja cilvēkiem patīk, arī es varu būt elks, lai tikai

man nes savas kapeikas ... nieks?

Vai tad mans brālis nav prāt-

Jons neko nevarēja atbildēt. Viņš rakņājās atmiņā, meklēja piemērotākus vārdus, kā saprotamāk izskaidrot vecā kļūdas, kā vieglāk sagraut šo briesmīgo maldu ceļos nokļuvušā cilvēka filozofiju, bet Pijus viņam aizsteidzās priekšā:

— Redzu, ka baidies, varbūt arī negribi. . . Tad klusē. Tagad man būs papilnam brīva laika un ar Toleiķu skolotāja palīdzību tikšu pie skaidrības, kas kur meklējams. Viņš prot savu darbu. Tomēr atzīšos: ar tevi man ir patīkami. Pēdējos desmit gados vēl neviens ar mani tik cilvēcīgi nav runājis. Tikai kliedza un draudēja. Visvairāk — miesīgie dēli.

— Jūs, Karosi, esat interesanti cilvēki, ārkārtīgi interesanti. — Jons nekādi nevarēja tikt līdzi veča domu gaitai, toties tas redzēja viņam cauri un nemaz netaupīja viņu:

— Tu manai domu gaitai netiksi līdzi: četrus gadus man tas vien stāvēja prātā. Nākdams uz šejieni, sastapu prāvestu. Viņam nav zvaniķa. Piedāvāja man to vietu. Tomēr es vēl padomāšu. Man nav ko steigties, bet viņš, redzi, man ir krietni parādā. Prombraucot es pie viņa šo to noguldīju kā bankā. Un cilvēks to nenoliedz. Tādus es cienu.

— Tātad Tads nošāva buku? Zemē neieraki? — īla rada iespēju visu pārvērst jokā. — Tā teikt, arī jūs, kā svētais Roks, sāksiet ar grēku nožēlošanu?

— Nē, nesākšu. Esmu katolis. Neizsūdzējis vecus grēkus, nevaru uzņemties jaunus. Kauču esmu ubaga bērns, toties mans vectēvs bija bajārs. Kungs viņam neuzšāva pa pakaļu kā jūsu vectēvam. Es visu laiku skoloju Tādu: labāk, ja esi ubags, kurš sit, nekā kungs, kuru sit. Pēcāk viņš no Toleiķu skolotāja iemācījās tagadējos pravietojumus. Daudzi no tiem arī piepildījās, tomēr viņam visu laiku patika dabūt pērienu. Tas ir dzimtcilvēka liktenis. Tālab viņš arī nekāpa krustā par saviem vārdiem kā Toleiķu skolotājs. Tā ir viņa nelaime. Arī jūsējā un citu tādu pašu.

— Biedrs Rekštis tagad dzīvo Mintautos. — īla gribēja izrauties no Karosa ietekmes un novirzīt valodu uz citu pusi, tomēr skatījās pulkstenī un visu laiku baidījās: tūlīt pārnāks Pranuks, tūlīt... Un ko tad?

— Zinu, Savērs man ne vienreiz vien rakstīja. Kā pāvests — uz rakstāmmašīnas. Viņš man caur Sarkano krustu gan Anzelmu sameklēja, gan avīzes pasūtīja, gan neskopojās ar labiem padomiem, gribēja pataisīt par cilvēku ... Tālab arī aiziešu paklanīties viņam.

— Bet mēs to nezinājām.

— Grūti dzīvot, ja visu zina. 5o patiesību es sapratu no viņa vēstulēm: tikai tam ir tiesības uzvelt savos plecos netaisnību, kurš spēj to panest. Rekštis ir svēts cilvēks. Ja viņš būtu gājis pa citu ceļu, tad šodien jau būtu bīskapa kārtā. Tikai pie jums, kā viņš raksta, no tā nevar gūt labumu. Tomēr vajadzētu. Ja tas būtu manā varā, es tādiem celtu nevis pieminekļus, bet baznīcas: lai māca cilvēkus.

Prans atgriezās no skolas, nosvieda grāmatas, piesardzīgi ienāca istabā un sasveicinājās:

— īla izlīda no maisa.

— Divi īlas, dēls, un Adata ar Adatiņu.

Pijus piecēlās, izslējās, bet Pranuks kaut ko pakampa no galda un izskrēja pa durvīm.

— Tātad šis kundziņš? — Viņš brīdi pastāvēja, tad apsēdās un atkal sadrūma: — Nepazina, zēns.

— Neuztraucies, es sagatavošu viņu, paskaidrošu, kā nākas...

— Tātad viņš nezina, kas viņa tēvs?

— Nē, — Jons pietvīka un, slēpdams kaunu, drusku iedzēra. — Esmu vainīgs, Piju. Neiedrošinājos, — viņš vēl gribēja pateikt, ka arī Tads neļāva, bet atturējās. — Zini, bērni ... kaitinātu. Domāju, ka būs nelaimīgs. Tagad arī man ir meita. Tekle četrdesmit trešajā mūža gadā dzemdēja. Kaut kā nejauši. Briesmīgi grūti. Ārsti ar ķeizargriezienu izņēma, un, paldies dievam, viss labi beidzās.

— Un kāds viņam uzvārds? — Karosam atkal sažņaudzās balss.

— Ierakstīju savējo. Piedod man. Klusēji, kā ūdenī iekritis . . .

— Iestūmāt, un es līdz šim plunčājos. Bet ja tagad jūs abus iesūdzētu tiesā? Nu? Vai es ar to kaut ko panāktu? — Karosa acis kļuva ļaunas, caururbjošas, niknas kā zebiekstei, kas uzbrūk nepārkožamu lamatu stieņiem. — Jūs nelikumīgi izmantojāt savu stāvokli!

— Jūs taču labprātīgi... Pats lūdzāt... Nevajag tik briesmīgi jokot.

— Joki te mazi. Arī es tagad zinu likumus.

Ko sacīs ļaudis, ko sacīs ļaudis? Jona domas lēkāja tajās pašās lamatās un tik tikko nepiespieda viņu spert muļķīgu soli. Bet ja Pijum piedāvātu naudu? Automašīnu? It visu? . . .

— Tiesa, biedri Karos, būs jūsu pusē, — viņš pēkšņi sacīja un dziļi ievilka elpu, it kā būtu pārtrūcis augonis. — Ja vajadzēs, es pats liecināšu. Tas ir mans gcda vārds. Bet vai Pranukam no tā būs kāds labums?

Pijus ielēja sev konjaku un dzēra. Vienu glāzīti, otru, trešo . .. Paskatījās uz tukšo pudeli un palūdza vēl, bet, kad lia atkorķēja jaunu, Kaross piespieda sevi pasacīt:

— Tu nebaidies. Un nezemojies. Es jau vecos laikos, kad audzināju bērnus un man nebija ar ko viņus barot, ne vienreiz vien domāju: ja atrastos kāds godīgs cilvēks, pat aci nepamirkšķinājis atdotu visus. Pietiek. Tikai palīdzi man caur tiesu atgūt pajumti. Tavs vārds daudz ko nozīmēs.

— Kāpēc vajadzīga tiesa? — īla pasteidzās. — Izpildkomitejā pieņemsim lēmumu, un dzīvo. — Viņš juta, ka pateicis nelietību, tomēr neiedrošinājās to atsaukt. — Tagad ne viens vien atgriežas. Atbalstīšu arī ar kokmateriāliem. — Viņš manīja, ka stieg arvien dziļāk un pat negatavojas ķepuroties ārā.

— Ja jūs esat vīrs, tad arī es klusēšu. Kad puisis paaugsies, tad redzēsim. Kā viņam labāk iznāks. Tikai piesargies no Aneles. Viņa, bāba tāda, ir naudas kāra. Un tur viņa kļuvusi nikna! ... Un sadzemdējusi bērnus. Laikam pati nezina, cik viņai to ir. Visi bērnu namos, un viņa — katru dienu ar citu. Dakteri stāsta, ka esot tāda bābiešu trakum-kaite, bet es neticu. Drīzāk tāda daba: kamēr staigā pilna, tikmēr kā cilvēks, tiklīdz atbrīvojas — atkal gatava ar pieri mūrī skriet. — Viņš piecēlās, atvadījās un aizgāja.

Kad Pranuks ņēma pasi, īla nosēdināja viņu sev priekšā un nesteigdamies izstāstīja visu no paša sākuma. Tad piecēlās un sacīja:

— Tikai nesteidzies, apdomājies, aizej pie brāļa, pie tēva un labi aprunājies. Lai ko tu arī izlemtu — tik un tā paliksi man dārgs un tuvs.

— Piedod man, tētuk, bet es jau sen visu zinu.

— No kurienes?

— Draugi pateica. Taisnība, arī Tads man vairākas reizes ieminējās.

— Un tu līdz šim neierunājies par to?

— Nebija vajadzības. Bez tam man tikai nāk smiekli, kad viņi sāk stāstīt, ka mans tēvs esot nevis tu, bet kaut kāds vecis, kuru es neatceros un neesmu redzējis.

— Un ja nopietni?

— Bērni nevar izvēlēties vecākus, un ja jau tā gadījies .. . Nesaprotu, kāpēc vajadzīgas šādas liekas runas, ja viss jau tāpat ir skaidrs?

— Paldies tev, Pranuk.

— Nav par ko. Un, lai ļaužu ļaunās mēles nesāktu kladzināt, ka es miesīgo tēvu esmu apmainījis pret priekš-

sēdētāju, pēc vidusskolas beigšanas braukšu uz jūrskolu. Padzīvošu patstāvīgi un redzēšu, kam taisnība, kam ne.

Un to pasacīja desmitās klases audzēknis! Septiņpasmit-gadīgs pusaudzis! . . . Stingrs vīrs. Viņš arī tagad katru mēnesi vecajam atsūta gan naudu, gan apsveic svētkos, bet mani, redz, ņem un reizēm aizmirst.

— Tur, tētuk, dabas uzlikts pienākums, bet šeit — mīlestība. Un tai nepatīk pārspīlēta pateicība. Mīlu, tas arī viss. Bez jums nevaru. Jau sešpadsmit gadu paskrējuši kā viena diena, tomēr ne reizi viņu vēl neesmu redzējis sapnī, pat neesmu atcerējies. Tikai grāmatvedībā atstāju iesniegumu, lai, pat man nejautājuši, katru mēnesi viņam aizsūta dažus rubjus.

Pijus neatsacījās no naudas. Viņš padzīvoja pie Rekšta, saveda kārtībā namu, audzē puķes, iekopis bites, noņemas ar baložiem, un tagad Rekštis pie viņa pavada atvaļinājumu. Viens ar memuāriem labo vēsturi, otrs tirgū par medu un ziediem plēš dzīvu naudu. Pa rublim, pa divi par ziedu. Vakaros abi strīdas, grauj viens otra pārliecību. Un, kā redzams, uzvarētāja nebūs tāpat kā atomkarā, kamēr abus ne-noguldīs pati vistaisnīgākā un demokrātiskākā kundze.

Bet arī man tagad tiek par to veci ... No visiem! Taču ko es varu darīt? Kamēr pilsētai nav savu siltumnīcu, tikmēr būs jāsamierinās. Cilvēki piespieda uzbūvēt viņiem pal paviljonu. Alsis sacēla kājās presi, sak, pilsēta bez puķēm esot kā cilvēks bez sirdsapziņas. Varbūt viņam taisnība, lāču Pijus krājgrāmatiņā jau sanākusi apaļa summa. Tas ir noslēpums, toties viņš par to naudu gan Tādu, gan mani varētu nopirkt ar visām lupatām. Vecais neatsakās arī no goda. Mācītājs, būdams sens Pijus parādnieks, ievēlēja viņu par baznīcas maršalu. Vecie iedzīvotāji aiz paraduma viņa priekšā ceļ cepuri, jaunie — par Tada nopelniem pa gabalu kianās, lai arī Tads niknojās, biedēja, taču, kad vajadzēja rīkoties, atmeta ar roku:

— Lai viņš iet ratā! Negribu otrreiz smērēt rokas.

Tomēr virve arī reizēm pārvēršas par Damokla zobenu:

ziepē to citam un pats tajā iebāz galvu, staigā ar cilpu kā ar modernu kaklasaiti un nezini, kas un kad to paraus aiz oira gala. Tā notika arī man un Laimutei . . .

Viņa, nabadzīte, svinēja savu septiņpadsmito dzimšanas dienu. Sapulcējās draugi, dažs ar ziediem, dažs tāpat ar kādu sīkumu, bet Karosa Remigijs atnesa senatnīgu pulksteni. Zelta važiņā, karināmu kaklā, kad atver — spēlē, rāda

laiku, vārdu sakot, retu un dārgu rotaļlietu, kuras dē| jaunatne tagad jūk vai prātā.

— Tas taču maksā dzīvu naudu. Tev, Laimut, no viņa neklājas pieņemt tādu dārgu dāvanu, — Tekle teica meitai, bet Prans, atvedis dāvanai milzīgu krabi, pavisam sašuta. Viņš pasauca malā Remigiju un pajautāja:

— Kur tu to ņēmi?

— Ja tā ir pratināšana, tad mana darīšana, — jauneklis aizvainojās, — bet, draudzīgi runājot, tēvoci Pran, es to nopirku.

— Par cik?

— Par piecdesmit.

— Melo! Saki, kur dabūji, jo es būšu spiests paziņot tavam tēvam.

Remigijs acīmredzot baidījās no Tada, tāpēc negribīgi atbildēja:

— Vectēvs iedeva.

— Ko: pulksteni vai naudu?

— Gan vienu, gan otru.

— Nesaprotu.

— Viņš deva naudu dāvanas pirkšanai, bet es neko labu nedabūju, tad viņš iedeva šo... Sacīja, ka labiem cilvēkiem neesot žēl.

— Re, kur tas suns aprakts! ... Aiznes viņam atpakaļ un atdod. Tads pulkstenis maksā vairākus simtus. Bez tam vai tev, tādam puisim, Rēgi, nav kauna no vectēva ņemt naudu?

— Kāpēc? — Remigijs paraustīja plecus, it kā būtu runa par dažām laimētām pogām vai spalvām. — Viņam tās ir tikpat kā mēslu.

— Tā nauda, pirmkārt, ir viņa, — Prans tik tikko valdījās. — Otrkārt, puis, nepavisam nav ētiski dāvināt tuviniekiem svešas mantas. Treškārt, tas gandrīz ir kukulis. Un ceturtkārt: ja tu, Rēgi, kaut ko nopietni domā, tad pacenties atnest viņai kaut ko par savu naudu. Vai saprati?

— Jā, tēvoci. Tomēr es neesmu vainīgs, ka skolēniem nemaksā stipendijas! — Remigijs bija nesatricināms. — Bez tam viņš solās to naudu pēc nāves norakstīt man.

— Tātad tas ir tikai avanss?

— Nē.

— Tad arī dzīvo, kā skolēnam klājas.

— Un kā es dzīvoju? — puisis jautāja tik sirsnīgā izbrīnā, ka nebija iespējams viņam neticēt. Tas saniknoja Pranu:

— Ne pēc savām iespējām, vai saproti? Ne pēc ie-spē-jāml

— Bet, tēvoci Pran, kas tagad pēc tām dzīvo? Arī jūs par to krabi nemaksājāt ne kapeikas.

— Toties es to noķēru!

— Kapteiņi nevelk tīklus, — viņš jau atklāti zobojās vai arī bija tik naivs, ka nesaprata, ko runā. — Jūs noķērāt, es dabūju — kāda tur atšķirība? Abi tomēr neesam zaguši.

Nevēlēdamies sabojāt vakaru, Prans apģērbās, paņēma dāvanu un palūdza mani, lai kopā aizejam pie Pijus.

— Kāpēc, tēt, samaitā bērnus? — Tovakar viņš man ļoti atgādināja Tādu.

— Tā jau nu samaitāju. — Vecais apsēdināja mūs, uzvārīja tēju, atnesa medu un sieru.

— Neizliecies, — audžudēls nolika uz galda dāvanu, — un vaļsirdīgi pasaki mums, ko esi sadomājis. Man šķiet, te ir kaut kas nelāgs. — Viņš valdīdamies drebēja, tāpēc nespēja atrast vārdus. — Vai tu viņam bieži dod?

— Kā kuro reizi.

— Es pateikšu Tadam. Tad tu sveikā cauri netiksi.

— Klausies, Pranuk, vai tad viņš vairs nedrīkst atnākt pie vectēva?

— Drīkst, tikai nedod viņam naudu. Izlaidīsies, pieradīs.

— Blēņas. — Pijus pēkšņi sakustējās, pietvīka un ietiepīgi sacīja: — Ja būs prātīgs, nekas viņam nenotiks. — Un ļoti piesardzīgi atgādināja: — Tads, atņemdams man visu, deva tik daudz, ka tas man pat sapnī nebija rādījies. Un, ja es viņa dēlam atdošu kādu kripatu, ar to neaplaupīšu ne sevi, ne nodokļu inspektoru.

Nebija nekādas jēgas runāt vēl. Pārnākuši mājās, nomierinājām Laimuti, bet Prans nerimās, piezvanīja Karosam. Tads atnāca ļoti bāls un pārguris.

— Jau otro nedēļu neizeju no lietuves ceha, tikai plāns kā nepildās, tā nepildās. Ierīces nav noregulētas, viss jūk un brūk, traks var palikt. Dodiet glāzīti. — Viņš izdzēra un ilgi krekšķināja, tad sāka niknoties: — Saproti, noskrējies varu izgulēties, varu atpūsties sanatorijā, bet kur lai aizmūku no domas, kas mani vajā, ka pēc uzcelšanas viss būs jānojauc un jārada no jauna? Iedomājot tādu perspektīvu, es jūtos kā sadauzīts, man vairs nepatīk savs darbs, jo tajā vairs neredzu mērķi. Esmu kļuvis nolaidīgs kā sakārnis. — Kamēr viņš uzkoda, kamēr izdzēra kafiju un iz-

sūdzēja visas savas bēdas, Prans viņam visai aptuveni izstāstīja par notikušo konfliktu.

— Es taču viņam aizliedzu tur spert kāju! — Tads pielēca. — Es tam zeņķim visu draugu klātbūtnē samilnošu purnu! — Tad viņš sabruka un ievaidējās: — Vecais uzgājis manu vājo vietu! Viņš labi zina, ko dara. Man neveicas ar Remigiju: slikti mācās, ar pēceksāmeniem tikpat kā ar kruķiem tiek uz priekšu. Viņš neko negrib, nekas viņu neinteresē. Nedēļu pavada pie mātes, sanaidojas, tad nāk pie manis. Es viņu nostrostēju, viņš atkal pie mātes. Ņem tu, Pran, viņu uz Klaipēdu, uz jūrskolu, un pamatīgi patrenkā.

— Lai gan tā nav mana darīšana, Tad, bet varbūt arī viņš negrib iet uz mājām tāpat kā tu uz rūpnīcu? Tu esi zaudējis dēlu. Audzināt bērnus — tas nav darbs. Tas ir iedzimts pienākums, talants, tāpēc vairs nedali viņu citiem kā kaut kādas saistības: gan komjaunatnei, gan skolai, gan tagad Pranam. Uzņemies pats, ķamēr vēl vari.

— Man nav laika. Vai neredzat? Nav lai-ka! Un, no otras puses, ja viņš, nelietis, negrib saprast, lai pats iet uz visām četrām debess pusēm. Es ar pieri viņam izlauzu tuneli. Kas viņam vēl vajadzīgs?

Remigijs neizturēja eksāmenus jūrskolā. Sašutušais Tads nākamajā dienā viņu pierakstīja palīgcehā nēsāt metāla sagataves. Ar to viss beidzās. Viņš tāpat kā maģijai ticēja darba visvarenajam spēkam, tomēr aizmirsa, ka cilvēks tūkstošiem gadu mācījās nevis fabrikās, nevis kolektīvā, bet ģimenē. Kopš zīdaiņa vecuma, kopš pirmajiem soļiem, pirmajiem vārdiem un pirmā smaida . . .

Remigijs nebija pieredzējis tādu skolu, tāpēc pienāca laiks tiesāt viņus abus. Taču viena vairs nav. Par visu atbildēs jauneklis. Un tas, kas viņam šķita tikai dīvainas, veču izdomātas pasakas, tagad puisi sagrābs pie rīkles un ļoti uzskatāmi parādīs, kas ir dzīve. Tikai muļķim un nepieredzējušam cilvēkam var likties, ka starp viņa un mūsu jaunību nav lielas atšķirības. Nežēlīgie apstākļi mūs spieda nebaidīties nekādu dubļu. Mēs neieredzējām spaidus un ķērāmies pie tiem tikai tad, kad gribējām palīdzēt tādiem, kuri nesaprata, bet šie te labprātīgi lien tajos mēslos, meklēdami piedzīvojumus un bēgdami no ikdienas.

Sadrūmušais Jons negaidīti atcerējās kaut kur lasītus vai dzirdētus vārdus. Viņš vairs nezina, nedz kas viņam tos uzrakstīja, nedz kas ielika referātā, tomēr tie pēkšņi atdzīvojās un pārņēma visus viņa prātus. Viņš rauca pieri un meklēja tajos izeju, gribēdams kaut cik atvieglot Remigija

likteni un daļu vainas ņemt uz saviem pleciem. Pareizi sacīts, ka mēs arvien esam bezgala aizņemti ar savu bērnu nākotni un tāpēc neatrodam laiku, lai ielūkotos viņu tagadnē. Mēs mēģinām atpirkties no viņiem ar rotaļlietām un īsām pamācībām, bet visvērtīgāko dāvanu, kādu viņiem varam sniegt — biedrošanās prieku un pieauguša cilvēka draudzību —, nezin kāpēc izkaisām veltīgi un atdodam svešiem cilvēkiem, kuri pret tādiem mūsu centieniem ir bezgala vienaldzīgi. Un, re, pienāk laiks, kad bērni mums atmaksā ar to pašu: kad mums visvairāk vajadzīga viņu tuvība un uzmanība, viņi vienaldzīgi atdod mums tās druskas, kuras mēs kādreiz atroceniski esam viņiem nosvieduši.

5o referāta daļu viņš zina no galvas. Nē, viņš to speciāli nemācījās. Tā pati iespiedās prātā reizē ar auksto ziemu, ar lielajām kupenām un mēmajām priedēm, kad viņi abi ar tēvu aizbrida pie lielas baļķu grēdas un nedroši apstājās tikpat kā pie kāda altāra. Tēvs pacēla roku pie pieres, tomēr neko neteica. Viņš ilgi skatījās uz kažokā ierāvušos dēlu un sadrūmis košļāja ūsu.

— Kā būs, dēls, vai pieveiksim? — viņš pirmo reizi pajautāja kā līdzīgs līdzīgam.

— Nezinu.

— Arī es, Jon, ne visai ticu, tomēr vajag. Zem šā sniega taču guļ mūsu jaunā māja.

Tik vien bija, runājot rakstnieka vārdiem, tā biedrošanās prieka, bet viņu vīrišķīgā draudzība pastāv arī šodien. Viņš sēdēja otrās — ar ķēdēm piestiprinātās ragavās, stūrēja tās katrā pagriezienā, bet līdzenās vietās dauzīja rokas pret sāniem un, sastindzis no aukstuma, skrēja aiz garaiņos tītajiem zirgiem.

— Norauj cimdus un rokas pabāz zem paslēpenēm, — tēvs, apturējis zirgus, mācīja, — ātrāk sasils.

Jons sildījās, bet bēris ar atļukušām lūpām tvarstīja viņa ausi un durstīja vaigu ar asām, nosarmojušām spalvām.

Un vēlāk, kad, runājot tēva vārdiem, «baļķi paši sabrauca pagalmā», — viņš iztina no drāniņas vairākus litus un atdeva dēlam.

— Biju sataupījis strādniekam . .. Tagad tie tavi.

Jons grozīja naudu, lika to no plaukstas plaukstā un, nezinādams, ko darīt, klusi jautāja:

— Bet kas tev samaksās?

Tēvs atmeta ar roku un novērsās. Kopš tās reizes viņš neiesāka nevienu nopietnu darbu, nepajautājis:

— Nu, kā būs, Jonuk, — vai pieveiksim?

Un, raugi, pienāk laiks, kad bērni ... Nē, Jona dzīvē tāda laika nav bijis. Viņš par tiem nedaudzajiem litiem nopirka krāsu un nokrāsoja jaunās mājas logus. Tie arī tagad dod gaismu. Ja esi dabūjis no visas sirds, atroceniski neaizsviedīsi, Tad. Tā ir liela patiesība, un mēs no tās nekur neaizmuksim. Dzīvē es neesmu pieredzējis savu darbu augstāku novērtējumu kā manu bērnu uzslavu. Varbūt es maldos, tomēr tev tas bija svešs. Tādas jūtas tu pat uzskatīji par kaut kādu nodevību. Kā nu tevi, tik lielu un nopietnu darbinieku, bērni pēkšņi sāks mācīt?! Tāda uzupurēšanās ģimenei tev pat likās aizdomīga, smieklīga un sen jau pārdzīvojusi savu laiku.

Atceros, kā tu reizēm atnesi Pranukam kādu rotaļlietu un aizsēdējies pie mums līdz vēlai naktij, kā ilgi un smagi pūti un klusībā apskaudi mani. Tev trūka ģimenes siltuma, bet tu biji lepns un baidījies par to pat ieminēties.

— Hmm, jā! — Reiz paņēmi baravikai līdzīgu cepumu, pagrozīji rokā gluži kā nezin kādu dārgumu un sacīji: — Gandrīz kā īsta. Tu, Jon, esi iekārtojies tikpat kā buržujs: gan galdauti, gan izšuvumi un gleznas — gandrīz kā muzejā, bet grāmatas nosedz visu sienu. Arī sieva nav smādējama ... Tu esi laimīgs.

— Pūrā dabūts, mīļais, pūrā, — es pajokoju, jo negribēju aizvainot tevi. — Arī tu paraugies. Izvēlies kādu prātīgu un čaklu — ne ar tādiem vien gardumiem aprūpēs. Un neņem ļaunā, — es aizstāvēju sievu, — neglītu sieviešu vispār nav. Ir tikai nolaidīgas.

Taču velns zina kas tev ienāca prātā un tu atbildēji:

— Par vienu lietu esmu dusmīgs uz tevi*, kāpēc sievu nelaid darbā. Man vidusskolā vajadzīgs direktors, bet nevaru sameklēt.

— Kā gribi, tā domā, tomēr par ģimeni esmu citādos uzskatos. Teklei arī mājās rūpju diezgan. Bez tam, ja esam paņēmuši Pranuku, tad tikai mēs par viņu atbildam. Ja paša bērns aizies neceļos, vēl šā tā varēsi taisnoties, bet ko sacīsi par audžudēlu?

Un īla atkal atceras katru Tada vārdu, katru viņa kustību, kā viņš raudzījās uz Jona sievu, uz viņas balto priekšautu, rokās šķindošajiem šķīvīšiem un no sejas nezūdošo mīļo smaidu.

— Kā Maskavas restorānā, — viņa izbrīnai nebija gala, viņš nopūtās un neviļus ierunājās: — Skaista, velns lai pa-rauj.

— Tev taisnība, par putnu biedēkli neder, — Jons mēģināja glābt pietvīkušo sievu. — Skaistums ir visa sievietes bagātība, bet iegaumē: tas atsedzas tikai pēc vīra rokas pieskāriena.

— Un skolota, — Tads nepiekrita.

Tomēr, kad Tekle nosēdināja pie klavierēm Pranuku, kurš vēl nevarēja aizsniegt pedāļus, un kad viņš ar vienu pirkstu nospēlēja «Gribu gulēt, saldi gulēt», Kaross tikko spēja valdīties.

— Kas viņu iemācīja?

— Sieva.

— Un tādu bagātību tu glabā aiz atslēgas? Nē, es izsaukšu tevi uz sēdi un iegriezīšu kādu rājienu, lai tev tās sīkburžuāziskās banalitātes uzreiz izkūpētu.

— Neviens viņu netur aiz atslēgas, — Jons klusi atbildēja.

— Sieva visu atdod viņam. — Un, kad tā izgāja, viņš pažēlojās: — Kad precējāmies, plānojām ne mazāk kā piecus bērnus, taču dievs vēl aizvien nedod. Bet, no otras puses, Tad, atņemt mazulim, bērniem un ģimenei māti, turklāt talantīgu, kura prot valodas un mūziku, un aizsūtīt viņu uz kādu kantori kārtot papīrus, man šķiet, ir vēl lielāks noziegums nekā turēt viņu mājās. Tā būtu mūsu nākotnes aplaupīšana. Es negribu zaudēt savus bērnus nedz tagad, nedz vecumdienās. Kad izaudzinās bērnus, vēl pagūs nostrādāties un izkalpoties.

Viņš visu vakaru klusēja, maz dzēra un vēl mazāk ēda.

— Arī man vajadzētu tādu, — viņš nenocietās. — No skolotājām, — promejot pateica. — Tomēr tu arī neaizmirsti: sēdēdams mājās, ļaudīs netiksi.

Šo nopūtu īla uztvēra kā pavēli. Viņš visā nopietnībā sāka grozīties ap neprecētām skolotājām. Vērīgi izraudzījās — tikpat kā priekš sevis — un nelika mierā sievu. Tad kādās viesībās Tekle pie svētku galda Tādu nosēdināja blakus savai skolas biedrenei Reginai Kuprēnaitei. Pamirkšķināja vīram un pacēla glāzīti uz viņu veselību.

Kaross pat nosvīda.

— Riktīgs mušpapīrs, ne meitietis! — Jons viņam klāstīja.

— Mācījās tikai uz piecniekiem, no kārtīgas ģimenes, saimniece, strādniece, dziedātāja, kārtīga, vārdu sakot, dzīvosi kā dieva ausī. Nelaid vaļā!

Un Tads pielipa. Viņš visu vakaru neatrāva acis no Regi-nas, bet promejot izlūdzās nākamsestdien pie viņas ciemos.

Un apciemoja. Dzēra tēju, skatījās ģimenes albumus, pat nobučoja roku mātei un klusēja. Visu viņš darīja neatlaidīgi, punktuāli, kārtīgi, taču sievas draudzene Teklei pasūdzējās:

— Es viņu nesaprotu.

Jons, ilgi nevilcinādamies, aizgāja pie Tada.

— Vai Regina tev patFk?

— Ļoti. Viņa ir pat labāka nekā tava sieva.

— Ko tad gaidi? Meiča jau gados un, klausīdamās tavās nopūtās, pavisam nonīkusi. Nemoki vairs cilvēku: vai nu jā, vai nē.

— Zini, arī man nav viegli. — Viņš nodūra galvu un kļuva nopietns. — Pameklē tomēr man citu.

— Kas tad noticis? Vai viņa negrib?

— Nu, kā lai tev pasaka? Pilnvarotais neieteic.

— Tu murgo. Neba viņam precinu Reginu?

— Nē.

— Tad kāda velna pēc viņš iejaucas jūsu darīšanās?

— Mēs abi esam frontinieki, tu sapratīsi mani. Pats palūdzu, lai pārbauda, kā nākas. Nu, arī radiniekus lai mazliet paskatās. Es, zini, negribētu riskēt. Man nav arī tiesību.

Jonam aizrāvās elpa.

— Ar ko tev nav tiesību riskēt?

— Ar partijas autoritāti.

— Vai neesi to sajaucis ar savējo? — īla nespēja atrast vārdus. — Tas ir vēl bīstamāk.

— Tagad visādi gadās. Cilvēki, vērodami tos komunistus, ar kuriem viņi strādā un dzīvo, izveido savu viedokli par partiju. Skaidrs? Negribu, lai viņas dēļ man izteiktu pārmetumus, biedri un ienaidnieki rādītu ar pirkstiem.

— Atjēdzies, Tad!

— Ko nu Tad un Tad! . .. Man pietiek ar savu tēvu.

— Vai tiešām ir kas nopietns?

— Viņas vecais — tū, tū, aizlaidies pāri dīķim.

— Bet kur liksi mīlestību?

— Nekas, esmu partizāns, kaut kā pārvarēšu.

Nebija iespējams strīdēties. Jons samulsis atvadījās un ilgi staigāja pa pilsētas parku. Viņš lamāja sevi un visus paziņas, ka līdz šim nemaz nav pazinis Tādu. Kad pārgāja satraukums, mēģināja attaisnot viņu, sacerēja visādas teorijas un atkal pukojās.

Bet Živili Bulkīti pats Kaross sameklēja, jo viņa no visām pārbaudītajām likās labākā: brāļi — aktīvisti, pagrīdnieki, tēvs atdusas Mintautu kapsētā, māte — nopelniem bagāta skolotāja, no visas lielās ģimenes kara laikā pazudusi tikai

viena tante. Viņa nevarēja kalpot vāciešiem, jo, pēc kaimiņu liecībām, bijusi kurla un ar vienu krūti.

Jons gāja uz kāzām tikpat kā uz bērēm. Viņš juta, ka domās atvadās no drauga, ka šim ierēdnim maz vairs kopīga ar saulē iedegušo, vaļsirdīgo puisi, kurš gatavs nolikt galvu par kairu godīgu cilvēku.

— Vai esi galīgi izlēmis? Živile, cik zinu, ir ļoti patstāvīgs, principiāls cilvēks. Viņai par visu ir savs viedoklis. Tev būs grūti atrast ar viņu kopīgu valodu. Viņai ir vīrišķīgs raksturs.

— Nezinu. Kā būs, tā būs. No jebkura riska man tagad vēmiens nāk. Šķiet, ka ikvienam ir tik daudz laimes, cik par to spēj samaksāt. Es, sēdēdams mežā, jau esmu pārmaksājis. Pietiek!

— Bēgdams no riska, tu lien cilpā.

— Pieradīšu kā pie Reginas.

— Un viņa?

— Viņa saka — mīlot. Bet nekas — radīsies bērni, tad tuvināsimies. Kas sievišķim vairāk vajadzīgs?

Tas Jona ausij bija kaut kas tik jauns un tik neierasts, ka viņš nesavaldījās un pajautāja:

— Vai ilgi tu domā tā dzīvot no procentiem?

— Cik vien spēšu.

— Un kad pamatkapitāls būs amortizējies un izsīcis?

— Par to vēl pāragri domāt.

— Neko teikt. — īlu pārņēma vēlēšanās aizvainot viņu un visu šo nejaucību pastāstīt Živilei. — Kara laikā bija kā dēļ riskēt, bet tagad, kad viss mūsu rokās, vairs neatmaksājas? Vai es tevi pareizi sapratu?

— Varbūt ne gluži . . . Tomēr lai tā būtu.

— Tātad tu tam postenim esi uzgūlies kā kara laupījumam?

— Tu jau pārspīlē!

— Iespējams, taču atļauj mums pabeigt šo sarunu, jo piedzērušies mēs sakausimies.

Un viņi šo sarunu nepabeidza. Jons iebaudīja pāri mēram un nolūza, toties viņš nebija kļūdījies. Pēc diviem gadiem 2ivile atskrēja pie viņiem un pateica:

— Es vairs nedzīvošu ar Tādu!

— Vai tu esi traka? Kur tu tāda dēsies?

— Kāda?

— Stāvoklī.

— Toties neaptraipīta.

Bet Tekle samierināja abus. Piedzima dēls, un uz vairākiem gadiem iestājās miers, pareizāk sakot, tikai diplomātiska nenoteiktība, tikai savāds līdzsvars, kad abas puses, gribēdamas saglabāt šo līdzsvaru, kā apmātas sāk bruņoties. Tads iegrima darbā un domāja, ka viņa stāvoklis, viņa autoritāte ar laiku pārvērtīsies par brīnumainu burvestību, par tādu kā mūķīzeri, kas atslēdz cilvēku sirdis, bet Živile lieliski saprata, ka Tada visvājākā vieta ir viņa niecīgā izglītība, tāpēc ķērās pie mācībām. Un pēc vairāku gadu necilvēcīgiem pūliņiem viens no viņiem kļuva par pirmo cilvēku rajonā, otrs aizstāvēja pedagoģijas zinātņu kandidēta disertāciju, tomēr miers pats par sevi nenāca. Ne tikai miers. Arī laime sāka pa gabalu vairīties no šīs ģimenes. Un, jo stiprāk abi pēc tās tiecās, jo tālāk tā atkāpās, pretēju polu stumta, kamēr ap viņiem izveidojās kaut kāds nepārvarams pašcieņas un dusmu piesātināts magnētiskais lauks. No malas viss likās ļoti vienkārši: vajadzēja tikai negatīvo patmīlības un ambīcijas strāvu, kas baroja šo magnētisko lauku, apmainīt pret pozitīvo mīlestības un abpusējas cieņas enerģiju, un viss pats no sevis būtu nokārtojies. Taču viņi abi gribēja būt tikai mīlēti, bet paši mīlēt neprata.

Tas ir briesmīgi, ja vīrs un sieva apriebjas viens otram, bet vēl briesmīgāk, ja viņi pieradinās piedot tikai tās nejēdzības, kuras tiek izdarītas, lai iztaptu otra muļķīgai ietiepībai. Un tālab kādā jaukā dienā ģimenē radās elle. Šķiršanās notika aiz slēgtām durvīm. Jonu ar sievu nezin kāpēc aicināja par abu pušu lieciniekiem.

— Tu esi laba, — Tads tiesā runāja, — tu esi skolotāja, zinātniece, tomēr es ar tevi nedzīvošu. Arī dēlu tev neatdošu. Tu no viņa iztaisīsi ar skepsi saindētu bezdvēselisku enciklopēdiju.

— Tu esi labs, — Živile tiesā raudāja, — tu esi visu cienīts un lutināts sekretārs, priekšnieks, bet dzīvot ar tevi nozīmē dzīvu apbedīt gan sevi, gan dēlu. Tu esi despots, kurš iemīlējies tikai sevī un savā darbā.

— Tu tikai pret citiem esi laba, — viņai pakaļ ducināja Tads, — turpretim man tu allaž biji un paliki soģis, prokurors, sabiedriskais apsūdzētājs, nevis sieva.

Tiesneši grozīja galvas un lūdza, lai liecinieki kaut ko papildina vai paskaidro tiesai un naidīgajām pusēm, taču viņi abi klusēja. Tikai sēdes beigās Jons bija gribējis pasacīt:

«Kaut gan klusēšana tagad ir kvalitātes zīme, tomēr es vairs ilgāk nespēju izturēt, šī ģimene tika nodibināta saskaņā ar visiem juridiskajiem noteikumiem, saskaņā ar tiem to arī šķirs, jo viņiem abiem arvien trūka kaut cik lielāku jūtu, tā nesamierināmā visu noteikumu ienaidnieka.»

Nē, viņš tā nepasacīja. Tā viņš bija uzrakstījis savā garajā apsūdzības runā, bet satraukumā pēkšņi saplūda burti, un viņš runāja to, kas vēl bija saglabājies atmiņā.

— Ne jau man jāmāca jūs, tomēr iemīlēt cilvēku, Tad, lai pēcāk to varētu uzskatīt par savu īpašumu, ir noziegums Tā ir kolekcionāra tieksme, no kuras rodas neremdināma vēlēšanās pēc jaunām uzvarām. Bet iemīlēt cilvēku, Živile, tikai tāpēc, lai, neko neaizmirstot un neko nepiedodot, būtu viņa neitrāls soģis, arī nav mazāka kļūda, kas man atgādina vivisekciju, kad dzīvs radījums tiek upurēts tikai tāpēc, la viņa nāve un ciešanas mums dotu tiesības vismaz kādu brīd' uzskatīt sevi par nemaldīgiem.

Nē, viņš raksta sliktas runas, to zina katrs, šai prāvai viņš gatavojās kā prokurors, kā mācītājs sprediķim . . . Viņš pat pārlapoja pedagoģijas mācību grāmatu, domāja satriekt abus, iežēlināt šos augstprāšus, domāja, ka piespiedīs viņus nožēlot grēkus, bet pats uztraucās un sāka runāt visādas nejēdzības:

— Ģimenes, mani mīļie, tiek dibinātas nevis pienākumu izskaistināšanai un zinātnisko darbu rakstīšanai, tās tiek dibinātas, lai laulātie mīlētu viens otru un audzinātu bērnus. Jūs varat uzskatīt mani, par ko vien vēlaties: par savādnieku, vecu muļķi, tomēr ļoti lūdzu arī tiesu un strīdīgās puses — atdodiet man Remigiju. Jūs pazudināsiet bērnu.

Tāda viņa runa tiesā izraisīja tikai rūgtas grimases un vēl lielāku neizpratni. Vecākus šķīra, bet dēlam, vienpa-dsmitgadīgam zēnam, ļāva izvēlēties, pie kā viņš grib palikt — pie tēva vai mātes. Viņš stāvēja samulsis un apjucis kā pelēns, kas iekritis tukšā stikla burkā, un nezināja, ko darīt.

— Remigij, pie kā tu paliksi? — Tads jautāja.

— Pie abiem, — zēns atbildēja.

— Tas nav iespējams, Remigij. Tu jau esi prātīgs zēns, un tev jāsaprot, kas ir labs un ķas slikts, — arī Živilei nebija ērti atklāti pelt tēvu.

— Pie abiem, — dēls atkārtoja. — Es gribu pie abiem! — Viņš kliedza un dauzīja kājas, kamēr apraudājās. Tad pieskrēja pie mātes, satvēra viņu pie rokas un vilka pie tēva. Māte izrāva pirkstus no zēna rokām un novērsās. Pēc tam viņš sāka stumt tēvu. — Nu, kāpēc jūs ķīvējaties? Kāpēc dusmojaties? Kāpēc nevarat kā tēvocis Alsis? Kāpēc? Es negribu nevienu no jums, es dzīvošu ar tēvoci Alsi vai nedzīvošu nemaz! ...

— Redzi, svētā, ko esi izdarījusi! — Tads neizturēja.

— Tas bija tavas dižmanības un nekļūdības auglis, — Živile negribēja piekāpties.

Kaross atmeta ar roku un, visu atstājis, gribēja iet prom, tomēr Remigijs aizsteidzās viņam priekšā. Viņš izskrēja no tiesas zāles un kaut kur nozuda. Visa milicija nomocījās, kamēr pēc vairākām dienām atrada viņu pie vecā Pijus. Vectēvs priecājās par mazdēlu, tomēr ļoti savdabīgi:

— Dēlu tu, Tad, neaizsūtīsi tālumā kā mani. Viņu neatdosi audzināt citiem ... Ko var izmest no prāta, tas nav izraujams no sirds. Bet es vēlētos, lai viņš, izaudzis liels, tev atgādinātu gan savas, gan manas ciešanas. Ai, kā es vēlētos, tikai baidos. Tas būtu pārāk liels prieks manai sirmajai galvai un pārāk liels grēks sirdsapziņai. Es nevaru to vēlēties, tomēr gribu, lai arī tu no sava dēla rokām dabūtu izdzert ne mazāku podu vircas.

— Āmen! — Tads pārtrauca viņu, piegāja pie tēva un pateica: — Ja tu, vecais sakārni, vēl kaut reizi piedursi zēnam pirkstu, es tevi padzirdināšu ne tikai ar vircu. Iegaumē — viņš tev nav Anele. Svešu cilvēku klātbūtnē zvēru. Ejam, Remigij!

Tomēr veča vārdi nobiedēja Tādu, un viņš apņēmās līgt mieru. Cik necik piekāpās arī Živile. Tikai Remigija dēļ viņi norunāja dzīvot kopā. Tas bija visnejaukākais atrisinājums, kaut kāda bezjēdzīga māžošanās, kad dēla nākotnes dēļ viņi krāpa sevi un apzaga dēlu. Tomēr viņi dzīvoja. Uzsmaidīja viens otram un bija pakalpīgi, kad dēls to redzēja, taču, tiklīdz viņš novērsās, abi atkal kļuva errīgi, sirdīgi un vienaldzīgi. Tāpat viņi izturējās arī svešu cilvēku klātbūtnē. Vēlāk šī nepieciešamība pēc lieciniekiem un svešiem cilvēkiem pārvērtās ieradumā. Bez skatītājiem viņu mājās vairs nevarēja paiet nevieni svētki. Baidīdamies palikt viens ar sievu, kura zobgalībās un vārdu divkaujā arvien pieveica viņu, Tads katram jaunam darbiniekam, kuram vēl nebija kur apmesties, deva patvērumu savā lielajā dzīvoklī, bet Živile, mēģinādama kaut kā mīkstināt līdz kaula smadzenēm apnikušo vientulību, rīkoja visādas vakarēšanas un aicināja ciemos tādus cilvēkus, kuri kaut kādā veidā varētu neatbilst Tada gaumei, viņa pārliecībai un apkārtējās pasaules izpratnei.

No malas tas izskatījās moderni un brīnišķīgi, taču patiesībā Tada altruisms, kas kļuvis par leģendu, Živilei bija ne-

izturama nasta, bet viņas izglītība un demokrātisms — tikai labi apslēpts un maskēts vīra mocīšanas veids.

Tads pārgāja citā darbā, Zivile sāka strādāt par pasniedzēju Viļņā un katru dienu brauca ar ātrvilcienu, tomēr ne-īstums attiecībās un slikti tēlotā draudzība viņu bērnu tikpat kā inficēja ar kādu indi. Pusaudža jūtīgajos gara filtros tūlīt aizķērās pat tas, kas pieaugušo notrulinātajam skatienam paslīdēja garām, neatstādams dziļākas pēdas, neveselīgās sanesas nogulsnējās mazā cilvēka kādā sirds kaktiņā un tapa par neatņemamu dzīves daļiņu, kas pastāvīgi satrauca un kairināja viņa prātu. Tā pamazām, pa druskai tās piesārņoja visu bērna dvēseli. Lai gan pēc izskata viņš bija pieklājīgs, kārtīgs, bet iekšēji, tāpat kā vecāki, necieta nekādu svešu ietekmi.

Ko nu iekšēji! ... Ja četrpadsmit gadu vecs zēns iedrošinājās pie audzinātāja gultas pievienot elektrisko strāvu un pēc tam spēja mierīgi atbildēt ar nolūku labi sagatavotas stundas, viņā nebija šā «iekšējā». Viņš nepakustināja ne pirksta, kad par šo nelietību no internāta izlidoja viņa draugs, kas ne pie kā nebija vainīgs. Viņš kļuva par biedu skolotājiem. Neviens viņu, klusu un vientuļu, ārkārtīgi pakalpīgu un smalkjūtīgu, neturēja aizdomās, viņš pats draugiem neieminējās par šiem varoņdarbiem, tikai paslepen darīja savu un klusībā priecājās, it sīki aprakstīdams dienasgrāmatā šīs dēkas. Skolas dzīvās dabas stūrītī nobeidzās visi dzīvnieciņi, nezin kas akvārijos ar amonjaku noindēja zivis, ar asaru gāzi aplaistīja dienasgrāmatas, nezin kas galda lampās parasto spuldžu vietā ieskrūvēja magnija spuldzes, kas uz-plaiksnījot līdz ģībonim nobiedēja fizikas skolotāju. Tas pats nezin kas paša direktora portfelī ielēja sērskābi un īstos papirosus apmainīja pret papirosiem, kas pildīti ar šaujampulveri ...

Un visas šīs nelietības atklājās, kad Remigija dienasgrāmata nokļuva Laimutes rokās. Viņa pārbijusies to atnesa tēvam un sacīja:

— Kādas šausmas!

īla nostrostēja meitu, kāpēc viņa rakājas pa svešām piezīmēm, un iegrima pārdomās: viņam nebija tiesību izmantot Remigija dienasgrāmatu, toties atstāt visu, kā ir, uzskatīja par vēl lielāku noziegumu, tāpēc paaicināja zēnu pie sevis mājās, atdeva viņam sīki pierakstīto burtnīcu, iepriekš izraibinājis to ar sarkanu zīmuli un izlabojis visas gramatikas kļūdas, tad pajautāja:

— Kāpēc tu tā dari?

Remigijs, viscaur pietvīcis, ilgi klusēja, līdz beidzot izmocīja:

— Tas audzinātājs tikai tēlo labo, bet, direktoram nere-dzot, rauj mūs aiz ausīm un sit knipjus. Viņš dauza sievu.

— Labi. Un zivis? Ko tās noziegušās?

— Tā bioloģe nav normāla. Vislielākā laime viņai ir mocīt zvēriņus un izdarīt mēģinājumus. Tad labāk uzreiz. — Viņam uz katru jautājumu bija iepriekš apdomāta atbilde — kā spriedums. Jo ilgāk fla runāja ar viņu, jo skaidrāk saprata, ka zēna sirdī šis spriedums bija nobriedis daudz agrāk nekā pastrādātais noziegums. Viņš nedraiskuļojās, viņš precīzi izpildīja šos spriedumus un uztraucās tikai tad, ja tie palika nerealizēti.

— Re, tu raksti, ka visvairāk neieredzi liekuļus. Par to sodīji direktoru. Nu, un pats? Kādā ziņā tu esi labāks? Slepus iekod un klusi kā pēdīgais nelietis smejies dūrē. Ja tev kaut kas nepatīk, kāpēc stundās visu noklusē?

— Vai es kāds muļķis?... Pastrīdēsies gan ar viņiem! Tiklīdz direktoram pateicu, ka viņš melo, tā iegrieza man algebrā divnieku.

— Vai tiešām visi ap tevi ir tik slikti un tu vislabākais?

— Nē, tēvoci Jon, neesmu vislabākais. Gribu būt Tads, kāds esmu, bet viņi skatās uz mani kā uz tēva vietnieku.

— Grūta ir tava programma, puis, — īla atbildēja viņam, sapratis, ka pagriezis aplamā virzienā. — Ļoti sarežģīta. Vai no mums, večiem, tu neko nevari mācīties?

— Kāpēc ... Varu. Kad tēvs stāsta par partizāniem, tad viņš ir ļoti labs un neko nežēlo. Bet, kad piedzeras, — raud un runā, ka frontē viņam bijis simtreiz vieglāk. Tagad, sak, no priekšnieka nepaslēpsies ierakumā un neatbildēsi viņam ar to pašu ...

Nobrieda laiks pagriezties atpakaļ, tāpēc Jons pārtrauca Remigiju:

— Nu labi. Bet, kad tavu draugu bez kādas vainas izslēdza no internāta, vai tev neienāca prātā, ka tava izturēšanās ir ārkārtīgi zemiska?

— Ienāca. Es viņam pateicu visu. Arī naudu autobusam nežēloju. Un atdevu viņam visskaistāko pastmarku kolekciju.

— Nu# un gods! ... Tu laupīji godu gan sev, gan draugam.

— Kāpēc? Tagad zēni viņu ciena vē! vairāk, bet mani saukā par zaurētāju.

īla vairs nezināja, nedz ko sacīt, nedz ko domāt, tāpēc

jautāja:

— Un kā būs turpmāk?

— Vairs nedarīšu.

— Kāpēc?

— Kas tur interesants, ja jūs jau zināt. Tik un tā nosūdzēsiet tēvam un paziņosiet direktoram.

— Bet ja ne? Ja mēs norunāsim kā vīrs ar vīru? Uz visiem laikiem.

— Neticu, — viņš atbildēja.

— Kāpēc?

— Laimute nenocietīsies.

— Tu vēl nepazīsti viņu. Es galvoju par Laimuti.

— Tēvoci Jon, — zēna balss drebēja, acis iemirdzējās, tomēr viņš savaldījās un atkal paskatījās caur pieri. — Es nezinu.

— Ko nezini?

— Vai jūs palūgsiet, lai es pats atzīstos?

— Kāpēc tu tā domā?

— Visi tā dara. Gan tētis, gan mamma, gan direktors. Sak, var noziegties, bet jābūt vīrietim, jāatzīstas un jāizpērk savas kļūdas... Un pēcāk tādiem drosminiekiem bez tēva neļauj nākt uz skolu. Vai arī vēl: komjaunieši, gribēdami uzlabot darbu, sarakstīja tādu anketu un lūdza visus, lai pilnīgi vaļsirdīgi norāda viņu trūkumus. Es uzrakstīju. Un kas iznāca? Visvairāk dabūja pa ādu tie, kuri bija visvaļsirdīgākie.

— Bet es tev, re, ko sacīšu: vai tu atzīsies vai ne — tā ir tavas sirdsapziņas darīšana. Man nav tiesību, parakņājoties svešā dienasgrāmatā, celt šīs lietas atklātībā. Tā būtu svētsedzība. Tomēr, ja tu atkal pastrādāsi cūcības, es būšu spiests.

— Es vairs tā nedarīšu.

— Paldies par to pašu. Bet es nevēlos, lai tu kļūtu labs tikai aiz bailēm. Tas būs vēl sliktāk. Tev jāsaprot, ka sava vaina jāizpērk, jāizlabo izdarītās kļūdas, lai tās nekarātos nedz virs tavas, nedz virs manas galvas. Es negribu būt tavs līdzzinātājs. Tas nebūt nav mazāks noziegums.

— Es padomāšu.

Un pēc vairākām dienām skolu pārsteidza jauns notikums: Karosa dēls atsacījās iestāties komjaunatnē.

— Kāpēc? — skolotājs nesaprata. — Tāda tēva dēls!

— Jūs uzņemat nevis tēvu, bet mani, — Remigijs cirta pretī.

— Tev jāpasaka — kāpēc?

— Es neesmu cienīgs Tads būt.

— Nu, kas par blēņām! ... Ne jau tādus vien uzņem.

— Bet kā jūs zināt, kāds esmu? Tagad nevaru, tāpēc neiestāšos.

Direktors pasūdzējās tēvam. Kaross saniknojās, kliedza un tik tikko neizdzina dēlu no mājām. Remigijs bāls atnāca pie īlas.

— Tēvoci Jon, es vēl neesmu labi izdomājis, ko darīt. Es izdomāšu, kā izpirkt vainu ... Jau sāku mācīties, bet vēl neko neesmu paveicis... Tēvoci Jon, ko lai es daru? Es vēl nevaru pateikt, taču melot vairs negribu. Dodiet man padomu ...

Tla ilgi runāja ar tēvu, bet, ar goda vārdu saistīts, viņš nevarēja tam izstāstīt visu. Tads ietiepās kā bullis:

— Kas par kaprīzēm! Es par to atdevu visu dzīvi. Ko domās ļaudis? Tā taču nav tikai viņa personiskā lieta. Audzinātājam taisnība: viņš gribot negribot kļūs par ieroci visiem cilvēkiem, kuri noskaņoti pret komjaunatni. Vai saproti, ko tas nozīmē? Ja to drīkstēs Karosa dēls, to drīkstēs arī citi.

— Nejauc visur sevi, nejauc politiku, kur tās nav. Ļauj zēnam attīrīties, dod laiku padomāt un saprast sevi.

— Kāda attīrīšanās vajadzīga tādam puņķutapam? Zēns kā zēns. Viņš nav nedz labāks, nedz sliktāks kā citi.

— Kā tu to zini? Arī tādā vecumā ir gan garīgas traumas, gan dvēseles noslēpumi, kurus nevienam nav tiesības zināt, it īpaši tavam dievinātam un gandrīz par maģisku uzskatītam kolektīvam. Tikai vienam es piekrītu: viņu noslēpumi ir bērnišķīgi, bet arī organizācija nav domāta sirmgalvjiem.

— Nerunā blēņas! Baumas aizies līdz Viļņai, sāks zvanīt, skandināt, prašņāt. . . Man jau tā nepatikšanu ir vairāk, nekā vajag. Ziviles dēļ vien varu sajukt prātā. Un tagad vēl tas ...

— Vai tu, Tad, pats būtu varējis iestāties komjaunatnē tūlīt pēc tam, kad nodevi policijai savu skolotāju?

— Nē. — Viņš kļuva bāls, aizsmēķēja un piebilda: — Rekšta pasakas.

— Kāpēc tad tu viņu dzen prom? — Jons iedrošinājās uz mazu nodevību. — Nedomā, arī viņš jau ir uzkrājis pietiekami daudz grēku. Dažu dēļ viņam pat būtu par maz nolaist bikses .. . Tici man, es arvien runāju tikai to, ko labi zinu. Viņš bija pie manis.

— Bet no tēva vairījās? — Kaross vēl vairāk noskaitās, tomēr savaldījās. — Pēc tava padoma es tā arī darīšu: bērnišķīgi grēki, bērnišķīga organizācija, lai viņi tur trokšņo . . . Tikai nevienam neļaušu no tā taisīt politiku.

— Kā zini, — īla nopietni sadusmojās, — bet pēc pieciem vai sešiem gadiem viņš atnāks pie tevis partijā ar vīrišķīgām nelaimēm. Ko tad sacīsi? Ko tad apsūdzēsi? Vai iedzimtus grēkus? Negatīvus gēnus? Lai nedod dievs, ka tā notiktu, tomēr arī tādam gadījumam es pataupu sev pēdējā vārda tiesības.

Taču tās tiesības palika neizmantotas. Remigijs pat nebija labi izlasījis statūtus, kad viņu uzņēma komjaunatnē. Reizē ar visu klasi. Ar kolektīviem grēkiem un kolektīvām alkām. Spēlēja militārs orķestris, pats Kaross pasniedza viņiem biedra kartes, bet Tla stāvēja un neatrāva acis no Laimutes. Viņš centās neskatīties uz Remigiju. Zēnam nepietika dūšas atzīties. Un nākamajā dienā, ieraudzījis lielā Tada un Re-migija attēlu, zem kura bija paraksts: «Divas paaudzes», Jons pēkšņi nodomāja: nē, nevis man, bet Remigijam piederēs pēdējā vārda tiesības. Arī Laimutei. Pareizi raksta Alsis: patiesība ar viņu acīm paskatīsies uz mums ...

Jauna goda sardzes maiņa aprāva viņa domas. Jons pagriezās un, izjaucis vispārējo kārtību, aizgāja uz uzgaidāmo telpu. Atmiņas cik necik mazināja sāpes un iekvēlināja dusmas. Kauna un nedrošības sajūta viņam aizvien vēl neļāva paskatīties cilvēkiem acīs, it kā tie huligāni būtu izvarojuši viņu pašu. Pie viņa pienāca komjaunatnes sekretārs Stankus un, savilcis ļoti sāpīgu sejas izteiksmi, sniedza roku.

— Es jums ļoti jūtu līdzi. Mēs viņus visus izslēdzām.

— Kaudzēm uzņemat, kaudzēm arī izslēdzat, — viņš cirta pretī un novērsās. Skatīdamies uz balto sienu, Jons atcerējās slimnīcu, vārgo sievu un meitu, kura kopj viņu. Atcerējās un it nemaz nenožēloja, ka abas noguldījis vienā palātā.

— Mums nekavējoties jābrauc prom no šejienes, — sieva sacīja, tikko spēdama atvilkt elpu.

— Labi, labi, tikai neuztraucies, — viņš lūdza. — Visu nokārtošu, kā tu vēlies.

— Es neizturēšu to kaunu, pati nezinu, ko izdarīšu ... Tu taču esi priekšsēdētājs, un tev it viss jāsaprot labāk nekā mums.

Un tad meita sacīja:

— Māmiņ, kāpēc tu domā, ka tev sāp vairāk nekā man? Kāpēc jūs visu laiku domājat, ka tie huligāni jūs aizvainoja vairāk nekā mani? Kāpēc jūs esat tādi, māmiņ? Vai vispār iespējams aizvainot pienākumus?

Jons brīnījās, bet māte, kaut kāda stresa pārņemta, izlēca no gultas, pieskrēja pie meitas un raudādama skūpstīja viņu.

— Kā tu, meitiņ, vari šitā?... Kā tu vari?

Laimute atbrīvojās no viņas apkampieniem un bez dusmām sacīja:

— Varu, māmiņ. Ja tev tā ir labāk, domā, kā gribi, tikai necenties šo kaunu un sāpes ņemt uz sevi vien. Tā ir mana nelaime, un Jauj man pašai to izciest. Esmu jau samierinājusies ar notikušo un tagad visvairāk baidos, lai visu mūžu, balstoties uz jums tikpat kā uz kruķiem, nebūtu jālūdz no |audīm žēlastība gluži kā dāvana.

Jons piekļāva viņu sev klāt, bužināja matus un dziļi sirdī izjuta prieku, pat lepnumu par sevi un savu meitu. Ne velti viņš dzīvojis, mācījis un atdevis sevi bērniem.

— Meitiņ, — viņš tik vien pateica.

— Man jābrauc prom.

— Tu viena, meitiņ, pazudīsi, — māte mēģināja pārliecināt viņu.

— Nekas briesmīgāks, māmiņ, man vairs nevar notikt.

— Vienalga . .. Ģimene, mājas ... Kopā būs vieglāk.

— Jums, māmiņ, tikai tā šķiet. Esmu kaut kur lasījusi, ka cilvēka mājas ir viņa dvēsele. Vai nu jūs to gribat, vai ne, tomēr man pašai būs jārada tās mājas. Neņemiet [aunā, bet pagaidām to man nav.

Tev būs, meitiņ, būs, Jons satraukts gribēja iesaukties, taču, piekrizdams viņai, tikai pašūpoja galvu un norija rūgtu žēlabu kamolu.

— Mēs tev palīdzēsim, — sieva sacīja.

— Paldies, tomēr labāk es pati, — meita viņai atbildēja. — Un, kad tās būs uzceltas, tad es ielaidīšu jūs iekšā: gan tevi, māmiņ, gan tēti, gan jūsu abu mīlestību.

Jona acu priekšā joprojām stāv viņas apraudājušās, pietvīkušas, un abas mēģina caur asarām smaidīt...

Jons ieraudzīja, ka visa goda sardze jau iet ārā uz ielas, tāpēc viņš steidzīgi uzsvieda sev plecos lietusmēteli, paņēma platmali un pārkāpa pār slieksni. Uz ietves čaloja pūlis. Saņēmis sevi rokās, viņš pacēla galvu un paskatījās uz sanākušajiem. Cilvēki viņu sagaidīja mierīgi un bargi, tikai prokurors Rimša neizturēja skatienu, nodūra acis un pārāk cītīgi vilka papirosa dūmus. Viņa ir mana meita, viņa vēl izsliesies un aizdzīs to nelaimi, Jons domāja un piegāji* sacīja prokuroram:

— Es tevi lieliski saprotu, bet esi tik labs un |auj arī man aprunāties ar Remigiju. Kā tēvocim... Un kā Karosa draugam.

— Es jau runāju ar viņu kā Tada draugs... Runāju arī kā tēvocis.

— Tad ļauj man runāt kā cilvēkam.

— Labi, — Rimša bija ar mieru, — kā cilvēkam —* varu atļaut.

ZAUDĒTĀS BAILES

NO T. KAROSA DIENASGRĀMATAS

Vincs nevarēja ciest bēres un nekādi nespēja pierast pie sēru mūzikas. Un, ja pienākums neliktu, viņš tagad labprāt gulšņātu mājās, un, ja nebaidītos atšķirties no citiem, tad, stāvēdams pie šķirsta, aizbāztu ausis ar vati. Bez tam viņš meta nost smēķēšanu. Tāpēc jau kuro dienu moka nelabums. Reibst galva. Kārojas kaut kā asa, siļķes vai gabaliņa brinzas. Gribētos izdzert glāzīti auksta degvīna . .. Bet viņš ietiepīgi cīnījās ar nikotīna saindēto organismu un dusmojās uz ārstu, kurš kategoriski aizliedza smēķus.

— Ja neatmetīsiet, nenāciet vairs uz šejieni, — tas pateica. — Jūs esat bijušais virsnieks, vai tad man jums jāmāca gribasspēks.

Ēzelis, Vincs klusībā nopukojās un saprata, ka tā secināt var tikai cilvēks, kurš pēc kinofilmām vai romāniem spriež par viņa bijušo arodu un cilvēka raksturu. Diplomēts ēzelisl

Šodien drusku vieglāk, jo priekšsēdētājs viņu pacienāja ar košļājamo gumiju.

— Zini, arī es pirms mēneša atmetu. Bulgārijā. Turienes ā'sts man ieteica košļājamo gumiju. Un dīvaini — palīdz. Bez tam nostiprina smaganas, notīra emalju, nomierina ner-

vus. Lielisks izgudrojums. Kamēr nezināju, zobojos par tādām blēņām, bet, izrādās, — laba lieta. Pamēģini arī tu, nenomirsi taču.

Vincs stāv un uzmanīgi viļā mutē savādu piciņu, kas smaržo pēc piparmētrām. Košļāt neiedrošinās. Nav ērti. Ļaudis taču vēro. Viņš kautrējas arī no nelaiķa Tada, lai gan ar dzīvu vairījās tikties. Ieraudzījis uz ielas, gāja uz otru pusi. Tikai lielas vajadzības spiests vai izsaukts runāja ar viņu īsi un skaidri.

— Jā. Nē. Izlasiet. Parakstieties. Neieteicu. Labdien. Visu labu. Vai es netraucēju jūs?

Toties Tads viņu cienīja par tādu atturību un pat mīlēja

— Zelts ne cilvēks. Pusvārdā saprot. Un nav pļāpa, nav uzbāzīgs. Tādā dienestā — neatvietojams. Es viņam nebai dītos uzticēt ne vien jaunās rūpnīcas apsardzību, bet arī sevi.

Tikai tādas arī bija viņu attiecības: viens klusi darīja savu darbu un centās būt nemanāms, turpretim otrs — mudināja viņu ķerties pie atbildīgākiem uzdevumiem, rakstīja viņam vislieliskākos raksturojumus, slavēja no visām tribīnēm, un viņam pat neiešāvās prātā, ka pats ir šā sava apakšnieka ietiepības cēlonis.

Un pirms vairākām nedēļām, svinēdams Grudska dzimšanas dienu, Vincs bija sadomājis visu cilvēku klātbūtnē sadot Tadam pa ausīm, gribēja aizvainot viņu, iebradāt dubļos, taisījās noniecināt viņu un iešļākt sejā pilnu kausu alus ... Tomēr neko neizdarīja. Savaldījās un, pārnācis mājās, paņēma daudzus gadus rakstītas piezīmes, izsvītroja tajās pēdējo uzvārdu un lieliem burtiem uzrakstīja: TAS CILVĒKS MAN VAIRS NEEKSISTĒ. Pasvītroja. Pēc tam apvilka uzrakstam melnu rāmīti un rūgti pavīpsnāja, atcerējies, kā paša mazā meita, noskaitusies uz kaimiņa dēlu un neko nespēdama viņam izdarīt, ņēmās biedēt:

— Es uzzīmēšu tevi un tūlīt apēdīšu!

Šīs mīļās atmiņas visas viņa domas pēkšņi padarīja sīkas, nesvarīgas un padzina no sejas smīnu. Vincs nokaunējās, un viņam kļuva neērti. Viņš saprata, cik absurds ir viss šis notikums, un pēkšņi jutās nožēlojams un vairs nevienam nevajadzīgs cilvēks.

Un kas tālāk? Šis jautājums Vincu pārsteidza tik negaidīti, ka viņš no tiesas samulsa un pat nemēģināja rast kādu atbildi. Bet, jo ilgāk sēdēja un domāja, jo skaidrāk juta visu savas izturēšanās bezjēdzību. Tik daudz gadu! Viņš vēl nespēja aptvert un vārdos precīzi izteikt apātijas cēloņus, kāda bija pārņēmusi viņu, tikai sirdī juta, ka ar Karosa nāvi pazaudējis ne vien cilvēku, kuru labi pazina, bet zaudē kaut ko vairāk, bez kā arī pats vairs nespēs dzīvot kā līdz šim ...

Viņa vairs nav, tātad nebūs mērķa. Nebūs vairs jānoņemas ar meklējumiem, kas jau kļuvuši par nepieciešamību. Nebūs jāapvalda un jāpilnveido sevi .. . Tātad nebūs vairs manis . . . Viņš nobijās no tādām domām un gaiņāja tās prom: kādas muļķības! Bet kur es dēšos? Mērķim jāpaliek. Bez tā nevar. Tas nepieciešams. .. Taču, jo neatlaidīgāk centās sevi pārliecināt, jo skaidrāk saprata, ka šie vārdi arvien vairāk un vairāk zaudē jēgu, kāda līdz šim tos vienojusi, tie atraujas un atstumj cits citu kā vienāda pola magnēti un izgaist viņa paša radītajā tukšumā.

Viņš vairākas reizes pārstaigāja istabu un uzsmēķēja. Sieva, izdzirdējusi sērkociņu švīkstoņu, klusi ienāca un pārmetoši paskatījās uz viņu, nolika uz galda glāzi auksta ūdens un tabletes, izņēma viņam no mutes papirosu, tad atkal atgriezās virtuvē.

Un kas tur liels, ka izsvītroju viņa uzvārdu, ka apvilku to ar sēru rāmi, ka uzzīmēju krustu un ieslodzīju viņu starp diviem burtiem, kas apzīmē mūžīgu dusu?... No tā taču nekas nemainās. Viņa vairs nav. Viņam viss jau ir vienaldzīgs. Toties paliku es, un man no tā nav nekāda prieka. Es pat nevarēju iedomāties, ka, tik ilgus gadus alcis šā cilvēka nāves, vēlējis viņam visādas nelaimes, stāvēšu pie viņa zārka goda sardzē un pukošos tikai par sevi...

Tas taču ir necilvēcīgi! ... Ķeturaķis grib iesaukties, bet zina, ka kliedziens neko nelīdzēs, ka viss risinās bezgala loģiski un par tādu iespēju viņam vajadzēja padomāt agrāk, kamēr nelaiķis vēl bija dzīvs. Skaidrs, ka viņš varēja atteikties no šīs stāvēšanas, tomēr negribēja sanaidoties ar Butrimu, kurš pirms vairākiem gadiem pārņēma Karosa posteni un līdz šim vēl tic pasakām par viņa, Ķeturaķa, un Tada nešķiramo draudzību. Un lai domā vesels, kas tur sevišķs? Neviens Tādu vairs neatdzīvinās un netiesās. Es neprotu trokšņot. Neesmu pieradis. Viņš kautrējas no nelaiķa un baidās par to sev atzīties. Arī dusmoties kaut kā vairs nav ērti. Tagad viņi abi ar Kazi ir tur, no kurienes neviens vēl nav atgriezies. Lai abiem vieglas smiltis...

Vincs skatās uz zaļumos iegrimušo šķirstu, un viņam šķiet, ka Tads tīšām paslēpies no viņa tajā lapotnē. Ja Vincs drusku pagrieztos uz kreiso pusi, skaidri ieraudzītu uz vēdera saliktās rokas, bet, ja uz labo, *— tikai spožas kurpes ar papes zoli un melnu, labi izgludinātu bikšu vīli. VidO nekas nav saskatāms, tikai šķirsta priekša un milzīgs baltu kallu pušķis.

Ķeturaķis mazliet kustas kā karavīru ansambļa dziedātājs, skandēdams gājiena dziesmu, te uz labo, te uz kreiso pus», un viņam šķiet, ka arī nelaiķis kustas, ka viņš tikai slēpjas un vēro visus klātesošos no labi maskēta slēpņa. Tāda doma liek viņam nodrebēt, un viņš cieši sakož košļājamo gumiju.

Vincām jāskatas uz Tādu, jo nav kur likt acis: pa kreisi, piesliets pie sienas, šķirsta vāks. Pa labi — paaugstinājums. Aiz šķirsta stāv Jons, bet priekšā guļ Tads. Ne vairs viņš, tikai viņa pīšļi. Arī manas dusmas, lielie pūliņi, galu galā arī mana lolotā atriebība — tāpat jau ir pīšļi ... — Vincām iešaujas prātā, un viņš, sajutis vieglas trīsas, vēlreiz noskurinās. Cik niecīgs radījums reizēm ir cilvēks! Ķeturaķis visiem uzveļ vainu un mazliet izslējās.

Zem portreta novietotais skaļrunis apnicīgi spēlē un uzdzen tādu snaudu, ka acis līp ciet. Ķeturaķis tūlīt aizmigtu — viņš izdarījis milzīgu darbu un vairs nav ko darīt... Tikai nejūtas ērti dzīvo priekšā un tā kā bail no nelaiķa, it kā tas varētu izlasīt visas viņa domas un kaut kādā veidā par visu atmaksāt.

Ķeturaķim aiz muguras — siena. Viņš to lieliski jūt. Viņš ir mierīgs, aiz tās neviena nav. Ar to viņš apmierināts, jo nevar vairs ilgāku laiku stāvēt, pagriezis muguru cilvēkiem. Pat restorānā nesēž citādi, kā tikai pagriezies uz zāles pusi.

— Profesionāla ieraža, — Vincs joko biedru vidū, lūgdams dot viņam vietu, lai gan zina, ka tie viņam netic. — Nervi, — viņš taisnojas tuviniekiem, tomēr šī versija vēl mazāk ticama, jo tā ir pareiza.

Šoreiz viņam veicās. Un ja vēl varētu ievilkt dūmu? . ..

Vincs necieš arī mežu un zaļumus, tomēr visvairāk — kuplu lapotni. It viss, kas viņa dzīvē bijis slikts un briesmīgs, šā vai tā saistīts ar mežu. Tāpēc viņš cenšas neskatīties uz zaļumiem un pēri tiem vēro garāmejošos cilvēkus. Vēro un sāk runāt ar sevi.

Darbā viņš mēdz klusēt. Turpretim runāt ar sevi — nozīmē būt klusam un neklusēt. Tas ir interesanti, tikai jāpierod. Tāpat kā vienatnē spēlējot šahu. Sākumā stipri jākoncentrējas, jāaizmirstas, pēc tam, kad esi aizrāvies, kļūst viegli. Tas iemāca cilvēkam disciplīnu un objektivitāti. Tā ir dialektiska metode. Pašanalīze. Viņš pie tās pieradis, tikai nekādi nespēj iedomāties sevi mirušu, tāpēc domās atgriežas pagātnē, rāj Tādu dzīvu un atvainojas nelaiķim.

Kaross bija gļēvulis un neliefis, nezin kuro reizi nosoda viņu un ņemas attaisnot: paga; viņa vairs nav. Viņš vairs nevar aizstāvēties. Viņš beidzis savu gaitu, bet, kur aiziesi tu, — vēl nav zināms. Tālab pacietību. Vēlreiz papūlies atcerēties visu no jauna un konsekventi pārbaudi.

Viņš bija arī briesmīgs egoists. Varbūt, bet rakstura dēļ nevar tiesāt cilvēku. Un kālab visi jādēvē par egoistiem tikai tāpēc, ja viņi vairāk rūpējas par sevi nekā par mums?

Vincs strīdas ar sevi, savu sirdsapziņu un grēku un atkal, kā pirms daudziem gadiem, noveļas pie divām cieši saaugušām eglēm un starp diviem žuburiem izbāž šautenes stobru. Aiz leknas, ne visai augstas lapotnes atrodas melns un mēms mežs. Visapkārt — nupat radušās cirsmas mala, kas vēl nav paguvusi aizaugt ar bieziem krūmājiem un ave-nājiem. Cirsmas vidū, gluži kā krusti kapsētā, stāv vairākas cirtēju atstātas sēklas priedes.

Mežs nav restorāns, šeit Vincs nevar sameklēt tādu vietu, kur viņa mugura atrastos drošībā. Viņš nejūt aiz sevis kapi-tālsienu, tāpēc visu laiku skatās un skatās apkārt. Varbūt to pašu dara arī Kaross. Un tobrīd, kad viņš nenocieties pagriežas ...

Nē, kas notika tobrīd, Vincs vairs negrib atcerēties, viņš tagad sasprindzina visu uzmanību un redz tikai saules apmirdzētu cirsmu. Iepretim klusi iečaukstas jaunu apšu lapas, Vincs ķeras pie šautenes, bet, neko nesagaidījis, uzmanīgi pašķir kazenāju lapas. Viņa slēpņa priekšā uz pakaļkājām tup zaķis un klausās. Tas uztraucies. Lūpās kustas vēl nenoēsts āboliņa stiebrs, un Vincs saprot: kāds sabaidījis zaķi. Drīz jāparādās arī vainīgajiem. Viņš vēlreiz steigšus paskatās apkārt un ātri novērtē stāvokli: kaimiņu vienības pēdējais puisis ienaidnieku gaida egļu jaunaudzē, bet brālis — pa kreisi, pie sēklas priedēm, es — vidū. Katram ir skaidrs šaušanas virziens — no viena orientiera līdz otram. Šķiet, cits citu nenokniebsim.

Tomēr mežs klusē. Gaidot notirpst mugura, iesāpas atspiestie elkoņi, iesmeldzās kājas, bet nezin no kurienes radušās skudras nudien noved līdz ārprātam.

Un ja tagad atlīstu čūska?... Viņš atkal, ar skatienu urbdamies jaunaudzē, uztraucas, jo nespēj neko saskatīt. Tad pēkšņi viņu iztrūcina vēl briesmīgāka doma: bet kā jūtas Kazis? Viņš taču neredz! Viņš vēl nav kaujā rūdīts un nupat ieradies no skolas sola ...

Vinca pieredze tāpat nav lielāka, tomēr, rūpējoties par citu, arī pašam top vieglāk. Nē, viņš ir ciTads, viņš nav vairs

pirmo reizi... Viņš pats ir dzirdējis, ko par viņu runa pieredzējuši vīri.

Runā! Labi pārliecināt sevi, ja taviem pūliņiem ir kaut mazs pamats. Bet pamēģini būt drosmīgs, ja pēc dabas esi bailīgs. Nu, pamēģini!

Vincs zina tādas pašaudzināšanas cenu un tāpēc klusē. Viņš baidās atcerēties, kā pēckara gados no pirmajiem šāvieniem viņam lija sviedri, kā smeldza pakrūtē, bet pretīgas bailes nolēmēja rokas un kājas. Tikai pēc krietna brīža viņš daudzmaz atžilba un piespieda sevi pacelt galvu. Tā sevi pārvarot, reizēm viņam kļuva nelabi, viss augums raustījās, taču nekad viņš nemuka. Pēc tam, ja vajadzēja, gāja uz priekšu vai gulēja un rībināja uz to pusi, kur juta ienaidnieku. Kaujas beigās viņš neviena vairs nebaidījās, tikai pats sevis. Un tāpēc visi uzskatīja, ka viņš ir aukstasinīgs un drosmīgs puisis, jo nevienam nebija jausmas, cik nervu un veselības Vincām maksāja šī slava: no bailēm viņam izsitās pūtes, radās caurumi rokās un atvērās veca rēta ...

Tomēr tas viss bija sīkums salīdzinājumā ar to, kas notika vēlāk... Vincs sasprindzina gribu, vēlas pārvērst atmiņu par kaut kādu radioaparātu, ko laiku pa laikam varētu ieslēgt vai izslēgt, tomēr nespēj. Tāpēc gandrīz skaļi sāk izprašņāt sevi un ar pūlēm novirza domas sāņus: nezin kāpēc mani aicina prokurors? Droši vien tā atraduma dēļ. No rīta eju pa parku, bet krūmos — kaut kur redzēts čemodāns. Atveru — iekšā manuskripti, izgludināti un kaut kā iegrūsti krekli, uzvalks, kurpes, veļa un Alša krājkases grāmatiņa . .. Izsmiekls, ne ietaupījumi. Prokurors skatās uz mani, it kā es viņu būtu aplaupījis.

— Par Alsi, — viņš saka, — es noskaidrošu. Bija atskrējis pie manis. Pārsmēķējies, sadzēries zāles un konjaku .., Tomēr saki — vai tas taisnība, ko runāji dzērumā?

— Par ko?

— Par tiem dažiem taviem trāpīgiem šāvieniem.

— Aizmirsti tās muļķības.

— Varbūt liegsies?

— Nē, kas bijis — bijis. Bet man ļoti nepatīk dižoties. Skurbulī kaut kā paspruka.

— Kāpēc?... Interesants fakts, Alša spalvas cienīgs. Un kas vēl redzēja?

— Sporta komitejas priekšsēdētājs, komjaunatnes sekretārs un vairāki mūsu šāvēji. Kāpēc tev tas ievajadzējies?

Tāpat vien. Vai iesi uz bērēm?

— iāiet.

— Tu esi labs puisis ... Ja nav grūti, ienāc vēlreiz. Redzi, es arī steidzos uz bērēm.

Kad vajag, nekas nav grūti . .. Bet kāpēc prokurors tagad runā kā nopratināšanā?... Vincā iesmeldzās šaubu pilna doma, tomēr viņš drīz vien to aizmirst un it kā pateikdamies drusku izslienas: cilvēks ar to arī atšķiras no kustoņa, ka piespiež sevi darīt to, kas pašam ļoti nepatīk. Un izslē-jies atkal lepni atgriežas pie kopā saaugušajām eglēm, uzmanīgi atpogā patronsomu, pa rokai noliek granātu un, pašķīris kazenāju lapas, vērīgi paskatās apkārt. Pa cirsmas malu divi salīkuši vīri steidzas pie viņa. Viņš nobīstas no tiem, pieplok, tomēr savaldās, jo tūlīt aptver, ka kaut kas nav noticis tā, kā bija paredzēts.

Sirdī viņš iekliedzas: kāpēc neviens nešauj?! Kāpēc kaimiņu vienības malējais sardzes vīrs guļ? Kāpēc laiž viņus garām? Vai tiešām zaļie bez trokšņa novākuši viņu?! Velna būšana! Toties viņi nepaies man garām. Uzmundrinājis sevi, viņš pakāpjas vēl augstāk un apmierināts atceras, cik precīzi notēmēja un grauda pārsega lociņā ilgi vēroja ienaidnieka krūtis.

Vincām nedraudēja briesmas, tāpēc viņš pavisam aukstasinīgi gaidīja, kamēr abi ienāks viņa sektorā, un ... nospieda mēlīti. Norībēja šāviens. Viņš tūlīt no jauna pielādēja šauteni, taču, kad atkal pašķīra lapas, bandītu vairs nebija. Visapkārt spindza zaļš klusums. Vējš purināja jaunus, nesen no zemes izlīdušus apšu dzinumus. Virs galvas apnicīgi dziedāja lielā zīlīte:

— Pink, pink, pink, pink, pink! — Apklust, ieklausās atbalsī un atkal pinko: — Pink, pink, pink, pink, pink!

Varbūt es netrāpīju? Viņš arī tagad mierina sevi: tas nav iespējams! Pat šautuvē nemēdzu tēmēt tik precīzi.

Zīlītes balss viņu noved līdz ārprātam. Vai tā būs mirkli, stundu, dienu, gadu?... Viņš nevar labi aptvert, cik ilgi vilksies nolādētais klusums, un atkal paskatās atpakaļ, tad uz brāļa pusi. Viņš gaida ienaidniekus no visām vietām, tikai ne no priekšas. Viņam bail, tomēr viņš neatkāpjas. Ar ziliem pirkstiem spiež šauteni un domās kliedz: kāpēc neviens nešauj?! Kur mūsu kaimiņi? Kur biedri? Kur ienaidnieki? Kādas velnišķības šeit notiek? Viņš sabrūk un pamazām sāk atkāpties. Aiz muguras — tāpat mežs. Tikai daudz retāks. Viņš atgriežas, pieceļas un grib skriet pie brāļa, taču tas aizsteidzas viņam priekšā.

Nav taisnība! Tagad viņš cenšas sev pierādīt. Es tikai meklēju labāku pozīciju, bet neatradis nometos uz ceļa, lai plašāk pārredzētu sektoru. Un tobrīd, kā par spīti, ieraudzīju brāli ... Viņš skrēja starp nelielām eglītēm, it kā brizdams pa zaļu ūdeni, un turēja virs galvas paceltu automātu. Saulē zibēja viņa brilles. Kad līdz manim vairs bija tikai daži soļi, pēkšņi sašķīda viņa briļļu stikli, no acīm plūda asinis, un tikai tad no labās puses ietarkšķējās vācu automāts. Kazis vēl drusku paskrēja, tad sakņupa manā klēpī un klusi sacīja:

— Domāju, ka tu netīšām izšāvi... Domāju, nelaime ... Tikai tu, Vinc, nesaki mātei . ..

Tad viņš sāka plosīt zemi un spārdīt blakus augošo koku. Kad no visām pusēm ietarkšķējās automāti un ierībējās šautenes, Ķeturaķis vairs nejuta ne sāpes, ne bailes. Viņš gulēja, piespiedies pie stingstošā brāļa, un nekustējās no vietas līdz pašām apšaudīšanās beigām.

Tad mani ievainoja! Viņš gaiņā prom šīs atmiņas un cītīgi ieskaidro sev: visai smagi. Tomēr tu varēji šaut, viņš nosoda sevi un atkal atceras, kā biedri viņam neļāva apbedīt brāli un, neraugoties uz pretošanos, aizveda viņu uz slimnīcu.

šis fakts vēl vairāk sāpina Vincu. Viņš viebjas un prāto: grozies, kā gribi, noziegums tik un tā neiznīkst kopā ar noziedznieku. Paliek cietušais. Taču, kad arī tas iznīkst, vēl kaut kas saglabājas. Un tas kaut kas nemitīgi lidinās ap mums, karājas virs mūsu galvām un indē asinis... Tikai kas gan ir noziedznieks un kas cietušais? ...

Neviens! Apstākļi tā sagadījās. Tagad šī vienkāršā patiesība man nerada nekādas šaubas, bet toreiz?

Labāk, ja manā atmiņā nemaz nebūtu tā laika, labāk . ..

Paga, neuzbudinies. Tev taču veicās. Slimnīcā tu apārstēji galīgi iedragātos nervus un pat iemīlējies. Ja nebūtu sievas, tu jau sen trunētu zem zemes. Nekādas zāles tev nepalīdzētu . ..

Lai gan šo faktu neviens pasaulē nevarētu nedz apstiprināt, nedz noliegt, Vincs tomēr tam svēti tic. Slimnīcā viņš neko vairāk nedzirdēja — tikai stikla plīšanu un neko neredzēja — tikai no brāļa acīm plūstošās asinis. Par šo briesmīgo nelaimi viņš murgos apsūdzēja visu pasauli, bet apziņas apskaidrības brīžos atkal lūkojās sev apkārt, meklēdams konkrētu vaininieku, uz kuru bez lieliem sirdsapziņas pārmetumiem varētu izgāzt nevarīgo dusmu izraisītās atriebības slāpes.

Kazis un Vincs bija dvīņi. Viņi kopā auga, mācījās, domāja un rotaļājās, arī šķīrušies viens otru juta pa gabalu. Visniecīgākā nelaime vai veselības traucējums vienam tūlīt atsaucās uz otru. Viņi pat vārdus sāka izrunāt tos pašus, kaut gan viens tolaik auga mājās, bet otrs, būdams vājāks, ārstējās bērnu slimnīcā.

Mājinieki tā pierada pie šīm dīvainībām, ka, saslimstot vienam, uzreiz pirka zāles abiem un, ja viens pārbijās, stāvēja klāt abiem un centās nekad viņus nešķirt. Māte to izskaidroja ar dieva gribu, viņas brālis ārsts — ar saskanīgām biostrāvām, tēvs — ar asinsbalsi, vecmāmiņa — ar burvestību, tomēr Vincu tikai dažas minūtes vēlāk dzimušā brāļa nāve tā ietekmēja, ka viņš vairs negribēja dzīvot. Kādu rītu, meklēdams vainīgos, viņš atcerējās sevi un sacīja:

— Tas biji tu! Tu, mulla, un vairs netaisnojies.

Viņš todien atsacījās no zālēm, izsvieda pa logu ēdienu, bet pēc dažām dienām tā novājēja, ka stundām ilgi gulēja bezsamaņā. Tāda sevis mērdēšana visai ieilga: ārsti viņu, pavisam novājējušu, stiprināja ar injekcijām, taču viņš, mazliet atlabis, ar vislielāko ietiepību atkal ķērās pie sava. Un, kad viņš, atguvis skaidru saprašanu, retumis atvēra acis, redzēja, ka pie gultas sēž māte vai māsiņa. Vecā visu laiku viņam bezcerīgi uzsmaidīja un glāstīja roku, bet kopēja — raudāja. Mātes smaids ļoti mierināja viņu, tomēr Vincs sirdījās:

— Lai vai kas notiktu, māmiņ, es katrā ziņā sameklēšu brāļa nāves vaininieku. Es tev zvēru, māmiņ, esmu viņu jau sameklējis . ..

— Bīsties dieva, dēls. Kazuku tik un tā nepiecelsi. Tikai pazudināsi vēl kādu cilvēku. Ja katras asinis sauktu pēc atriebības, pasaulē vairs nepaliktu cilvēku, sievietes izsīktu un vairs nedzemdētu.

Toties māsiņas asaras satracināja viņu:

— Kāpēc jūs pinkšķat?

Viņa klusi noslaucīja asaras un mēģināja smaidīt.

— Un kāpēc jūs te sēžat? Jūs neesat nedz mana māsa, nedz mīļākā, nedz radiniece.

— Jūsu māmiņa man par to maksā ar produktiem.

— Par asarām?

— Nē, par jūsu kopšanu.

— Pie velna! Es tik un tā nedzīvošu.

Un viņa atkal slaucīja asaras, bet vienreiz noskaitusies pajautāja:

— Kā gan jūs miris sameklēsiet sava brāļa slepkavu?

Un Ķeturaķis pieķērās šai domai. Viņš cēlās un gūlās ar

to. Tās mudināts, nejuzdams garšu, ar varu ēda sājo, pakulām līdzīgo barību, dzēra nejaukas zāles, guļus vingroja, taču stipri novājinātais organisms brīnumus nerādīja. Kad izbeidzās nauda, māte uz vairākām dienām aizbrauca, bet kopēja palūdza, lai viņus abus pārceltu uz nervu nodaļu: viņa kopdama iemīlējās Vincā. Vēlāk viņa sacīja, ka bijis žēl Vinca jaunības, slimnieka skaistās sejas, čigāna acu un viņa neparastās mīlestības uz brāli.

— Tik jauns, es domāju, un tik nelaimīgs. Arī es zaudēju vecākus un paliku bārenēs. Ja nebūtu brāļa, es aizietu bojā. Kopš pirmās dienas cilāju un kopu tevi, taču ne reizes man neienāca prātā, ka tu man esi svešs.

Turpretim Vinca sirdī šīs jūtas pamodās daudz vēlāk. Reiz viņa kārtoja Vinca sajaukto gultas veļu. Apskāvusi pacēla viņu ar visiem spilveniem, pēc tam noliekusies apspraudīja palagu. Un tad iztrūka viņas baltās blūzes poga. Pa vaļējo izgriezumu izspraucās Broņes pilnā, skaistā krūts un tā satrauca Vincu, it kā viņš otrreiz dzirdētu nelaimīgos šāvienus. Viņa skatiens pielipa pie baltās krūts ar sārtenu kā dzimumzīme galiņu, kas mazliet šūpojās. Un viņš ne tik daudz ar prātu, ne ar domām, drīzāk instinktīvi juta, ka dzīvē bez pašpārmetumiem, pienākumiem un dusmām vēl ir arī sievietes, mīlestība un iedzimta tieksme turpināt sevi. Izvalbījis acis, pietvīcis — viņš blenza, bet viņa, sajutusi šo skatienu, steidzīgi paslēpa krūti un sacīja:

— Redzi, kāds!

— Kāds tad? — viņš neapzināti atkārtoja.

— Slimnieks, bet...

— Kas par «bet»?

— Lūri un tad vēl pratini. Varēji aizvērt acis.

— Nevarēju.

Un tikai pēc tam, sapratusi viņa domu, Broņe nosarka, bet Ķeturaķis katru dienu vairākas reizes lūdza, lai viņa sakārto gultas drēbes, slepus cerēdams, ka atkal atgadīsies kaut kas līdzīgs. Viņa pacietīgi izpildīja Vinca iegribas, kārtoja, cilāja, spraudīja, līdz beidzot neizturēja:

— Nemoki vairs. — Broņe aizelsusies apsēdās uz gultas malas, atmeta matus un dziļi nopūtās. — Nevajag ...

— Parādi, Broņīt, — Ķeturaķis novēla it kā kalnu no sevis.

Viņa satrūkās, piesārta, gluži kā saullēkta staru skauta, bailīgi paskatījās apkārt un, kāda akla spēka dzīta, palēnām, it ka ar svešiem pirkstiem atpogāja blūzi un nolīka pie viņa.

— Ja ieraudzīs, mani padzīs no slimnīcas, — viņa gandrīz vai raudāja.

— Tu, Broņīt, man esi visa dzīve. — No viņas stingrās, siltās krūts caur pirkstiem plūda kādas dīvainas, gandrīz nejūtamas strāvas, kas izraisa dzīvības trīsas. Kopā ar tām Vinca novājējušajā ķermenī plūda arī Broņes skaistums, viņas kaisle un veselība.

— Broņīt. . .

— Nu, ko vēl?

— Broņīt. . .

— Tikai esi prātīgs. Pietiek. Izveseļojies, es nekur neaizmukšu no tevis.

Un viņa veselība sāka uzlaboties. Mazliet uzkrājis spēkus, viņš aizbrauca uz Drusķininkiem. Sanatorijā viņš apmetās kopā ar vecu revolucionāru Saveru Rekšti, bet Broņi kaut kā iekārtoja privātā dzīvoklī. Tad viņš bija Tads kā apmāts. Viss viņam krita no rokām, viņš aizmirsa iesākto darbu, aizsapņojās un ilgi skatījās uz savā pasē radušos zīmogu tikpat kā uz Broņes ģīmetni. Tikai vakaros, iedams pie viņas, neaizmirsa vecajam palūgt:

— Biedri Saver, esiet tik labs un šodien nekrampējiet ciet logu.

Rekštis gluži kā vecs savedējs izpildīja viņa lūgumus. Pie loga nolika pat paklājiņu, lai būtu kur noslaucīt rasā samirkušās kājas, no ēdnīcas atnesa vakariņas un neaizmirsa kūrvietas kartītē atzīmēt izlaistās procedūras.

— Piedodiet man, — Vincs atvainojās, lai gan zināja, ka nākamajā dienā darīs to pašu.

— Vai sievietes? — Rekštis reiz jautāja.

— Sieviete.

— Kādreiz varētu iepazīstināt.

— Pats nezinu, kā lai saka. Viņa ir briesmīgi klusa. Neskolota. Pasaka vienu otru vārdu un klusē, bet, ja kaut kas, tūlīt asaras. Ļoti jūtīga.

— Vai sen?

— Piķis to ziņa! . .. Reizēm šķiet, ka esam pazīstami kopš bērnības, bet reizēm — tādi kā sveši. Brīžiem viņa ir tāda, brīžiem atkal pavisam citāda.

— Cik labi, ka cilvēks nevar pieredzēt visu uzreiz, — Rekštis, laipni smaidīdams, nopūtās. — Jau pasaules radīšanas septītajā dienā Ādams un Ieva būtu nobeigušies aiz briesmīgās garlaicības, ja nebūtu tās tieksmes... Vai viņa ir pieejama? — Vecais aiz apmierinājuma pat nokrekšķinājās.

— Nē, kur nu! . . . Viņa ir sieva. Viņa ir brīnišķīga! — viņš precizēja un pietvīcis nosvīda, uznāca vājums un kļuva karsti.

— Labāk klusē, — Rekštis it nemaz nebija ziņkārīgs. — Ja cilvēks stāsta par savām jūtām, viņš baidās izrādīties garlaicīgs un nabadzīgs, tāpēc mūžīgi pārsāla, bet pārsālījis tikai pamodina savu neveselīgo ziņkāri un sāk meklēt to, par ko daba, radīdama viņu, pat nesapņoja. Tā ir dziesma, kurai nav gala.

— Svēta patiesība, — Vincs piekrita, — es arvien kāroju, arvien gribu runāt par viņu, lielīties, bez apstājas melst blēņas, pat neķītrības . ..

— Tas ir ļoti labi. Viņas klātbūtnē lien vai no ādas laukā. Mīlestībai arvien tīk, lai par to runātu. Pavisam kas cits, mans mīļais, ideja.

— Nevajag tādu runu, es nemēdzu nodarboties ar politiku.

— Un labi. Kopš pašas dzimšanas cilvēkam visvairāk trūkst prieka. Šo trūkumu viņš jūt visu mūžu. Kamēr varat, priecājieties viens par otru.

— Jūs, biedri Saver, esat kā mācītājs.

— Tads arī esmu. Tikai partejiskais, — Rekštis pasmējās.

Un tobrīd istabā ienāca Tads. Liela auguma, piesarcis, arvien pārliecināts par sevi un saviem sarunas biedriem. Skaļi sasveicinājies, nosvieda uz palodzes no šineļa pāršūtu mēteli, brīdi nekustīgi pasēdēja, tad no visa spēka uzsita pa ceļiem.

— Nu, Saver Kasparovič, šķiet, mūsu lietas izkustējušās no nāves punkta. Raksti iesniegumu, un atjaunosim tev partijas stāžu. Tikai vispārējā kārtībā. Tas ir viss, ko es spēju pierādīt. Tevis dēļ pat no Maskavas biju izsaucis cilvēku.

— Tev viegli sacīt: vispārējā kārtībā! Bet kur es likšu pagātni? Tā nav nekāda mirāža — aizver acis, un tā izgaist. Galu galā tas nav apendicīts, un ķirurģiska iejaukšanās te, puis, neko nelīdzēs. Neizgriezīsi taču, nenošķelsi un nesadalīsi: kas pārdzīvots, pārdzīvots, arī ar avīzes lapu šo pagātni neaizsegsi.

— Tomēr kaut ko var noklusēt?

— Nekad. Noklusēšana vēsturē ir noziegums. Tā vajadzīga tikai medicīnā un baznīcā.

— Ai, skolotāj, skolotāj, saprotiet arī jūs kaut reizi: nav tie laiki. Darbīgi cilvēki tagad vairāk vajadzīgi nekā prātīgi, — Tads atbildēja un apmierināts skaļi smējās.

— Tu atkal dziedi savu. Slikti, ja laiki pārveido cilvēku,

ļoti slikti. Cilvēkiem jāpārveido laiki, nevis ar tiem jāat

taisno savas nelietības. Visa mūsu nelaime ir tā, ka mēs ļaunumu labojam nevis tad, kad to ievērojam, bet tad, kad uz to stipri saniknojamies. Un, kamēr pastāvēs tāda kārtība, patiesība bieži tiks uzskatīta tikai par izlēcēju runāšanu.

— Taisnība, jo bailes, kā jūs sakāt, ir un būs autoritāšu

barotājas. Velnišķīgi drosmīgi pateikts. Kā ir, vai noru

nāts?

— Kas te ko norunāt: kur es bez jums dēšos?

— Vīrišķīgi teikts! Formalitātes allaž paliks formalitātes, svarīgi, ka sirdī jūs vienmēr esat komunists.

— Paldies par tādu vērtējumu. Netiku domājis, ka dzīvē

viss tā iegrozīsies. Man reizēm šķiet, ka es visu mūžu citus esmu mācījis domāt tikai tāpēc, lai tagad viņi to liegtu

darīt man pašam. Patiešām dīvaini laiki: no šaubām līdz vaimanām tikai pussolis.

— Skolotāj! — Tads atkal uzsita ar plaukstām pa ceļiem un pašķielēja uz Ķeturaķi. — Labāk runāsim par jaunkundzēm vai šņabi ... Un kas tev kait? . .. Vai brāļi lietuvieši paknaibīja? — viņš pēkšņi novirzīja sarunu uz citu pusi.

— Lapsenes sadzēla, — Vincs noskaitās, redzēdams, ka viņam netic.

— Lapsenes! Tādu salīdzinājumu vēl neesmu dzirdējis.— Un, uzzinājis, ka sanatorijas galvenais ārsts Ķeturaķim nav devis atsevišķu istabu, pamirkšķināja: — Saki — kas man par to būs?

— Izpeldināšu šampanietī!

— Peldināt nevajag, tomēr kādu pudeli varētu sameklēt. — Viņš piecēlās un kaut kur aizgāja. Vincs aizskrēja pēc šampanieša. Izokšķerēja visu pilsētiņu, piecēla no gultas noliktavas pārzini, kamēr sadabūja dažas pudeles. Tads jau staigāja pa istabu un nervozēja: — Domāju, ka tevi kāds nokampis. Nav vietu. Bet mēs ar biedru Rekšti, re, ko sadomājām: viņam vienalga, kur sapņot savus nemierīgos un krāsainos revolucionāra sapņus.

— Patiešām, — arī večuks piekrita. — Tads saka taisnību: dzīvojot ar pagātni vien, atliek tikai gatavoties nāvei. Jūs neuztraucieties, Vincent, man uz procedūrām tik un tā jā-utaigā cauri visai pilsētai.

— Pat nezinu, kā jums pateikties ... Jūs taisni kā dievi.

— Nemuldi, liec galdā šampanieti, mēs pievienosim savējo un laidies pēc sievas. Bet par dievu runā uzmanīgāk, jo skolotājs saka: nekļūdīgie var eksistēt tikai pa pāriem: viens — kā dievs, otrs — kā apustulis, lai viens varētu sludināt pirmā patiesības, bet otrs — attaisnot viņa rīcību. Ja paliek vienatnē, brālīt, tad jādomā un jāstrādā. Taču, kur ir darbs, tur ir arī kļūmes. Vai pareizi es runāju, skolotāj?

— Lai nu ar ko, bet ar atmiņu dievs tevi apveltījis neskopodamies.

Tādi, nudien, jāciena, Ķeturaķis aizmirsies uzsmaida pagātnei un it kā dzīvus redz viņus abus tajā pavēsajā sanatorijas istabā. Un es dievināju viņus.

Kamēr nezināji, ka Tads Kaross un tavu lāstu objekts ir viena un tā pati persona, Vinca sirdsapziņa atkal izsaka pārmetumu.

Bet kur te Karosa vaina? Tā istaba nebija viņa. Viņš tajā pašā vakarā aizbrāzās uz Mintautiem. Par visu jāpateicas šeit stāvošajam Rekštim. Līdz tai dienai par šādiem cilvēkiem biju lasījis tikai grāmatās, taču, sastapis dzīvē, zaudēju galvu un nekādi nespēju ticēt, ka tik liels cilvēks, ieradies kūrvietā uzlabot nometnēs zaudēto veselību, kaut kādu svešu jauniešu laimes dēļ var atsacīties no visām ērtībām, plašas istabas un apmesties Broņes piesmakušajā kambarītī.

Tomēr Tads ierosināja tādu ideju.

Nestrīdēšos, viņš par to saņēma ar uzviju.

Ne jau istaba tur vainīga. Tu uzreiz pielipi Tadam kā muša pie medus, jo tev patika viņa brīvā un familiārā izturēšanās pret savu skolotāju, kundziskā maniere šķiest naudu, nemaz neuzspēlētā vienkāršība un tev īsti neizprotams viņa iekšējās pievilcības spēks, kas ātri vien tuvināja Tādu svešiem cilvēkiem. Tu vienkārši vēl nezināji par viņu neko sliktu. Tu noticēji pirmajam iespaidam un biji laimīgs, bet vēlāk, vīlies viņā, necenties attaisnot trūkumus, tikai visu laiku mēģināji iznīcināt katru pievilcīgāku viņa rakstura iezīmi, kas saglabājusies atmiņā. Tu pārāk ilgi dusmojies uz konkrētu cilvēku, un šī konkrētība tev laupīja visu, ko pūlējies viņā iznīdēt. Viņš paralizēja tavu prātu.

Nē, tas nenotika. Nenotiks. Es vēl sevi parādīšu. Bet kur tu, gudrība, slēpies līdz šim? Kālab nepamodies agrāk? Kāpēc ļāvi, lai es no taviem pārmetumiem kļūstu riebīga un nevienam nevajadzīga pabira?

Es varu nomērdēt tikai tevi...

Kāda aplamība! Vincs attopas, ka aizrunājies pavisam šķērsām un salrūkstas no savu vārdu dziļās jēgas, tomēr domas ieskrējienu vairs nespēj apturēt. Viņš taisnojas un jūt, ka pārmetumi ir pareizi. Patiešām, tajā trakuma brīdī Tada nāve būtu tikai iepriecinājusi mani. Bija vajadzīgs laiks, vajadzīgi fakti, bija vajadzīga šī diena, un tikai šī, kas galīgi nosodījusi mani. Tā man arī vajag. Vai tiešām es biju tik akls?

Un atkal, Vincuk, tu nerunā to, ko vajag. Tajās dienās tu neko citu nedarīji kā tikai murgoji par Broņi. Un katrs šķērslis, kas traucēja tev tuvināties viņai, noveda tevi līdz ārprātam, bet katrs cilvēks, kurš palīdzēja pārvarēt šķēršļus, tev likās svēts.

Ķeturaķis, pat naktī pamodināts, var sīki jo sīki pastāstīt par vairākām Drusķininkos pavadītajām dienām, neaizmirstot nevienu detaļu, nevienu izteikto vārdu: viss viņa atmiņā saglabājies tik dzīvs un īsts, ka viņš atceras pat to, kādus apģērbus un kādus sīkumus viņi toreiz bija paņēmuši sev līdzi.

Taču tas ir viņa noslēpums.

Viņš toreiz atnesa nelielu, nobružātu Broņes koferi un uzsvieda uz tāda paša sagrabējuša un briesmīgi čīkstoša skapja, bet no turienes pacēlās kode. Viņi to ķēra, pēc tam apsēdās katrs uz savas gultas un šūpojās. Pēkšņi Vincs nobijās no Broņes. Kamēr ciemojās pie viņas piesmakušajā istabelē, kamēr zagšus glāstīja viņu vai, apkārt skatīdamies, skūpstīja parkā, kamēr kopā peldējās un sakļāvušies sauļojās — viss šķita ierasts un zināms, viss redzēts filmās un lasīts grāmatās. Te pēkšņi viņi palika divatā. Un visam, kas līdz šim ierobežoja abus, vajadzēja izzust. Bija jāpārkāpj lielais noslēpumu un skolniecisku alku pilnais tabu, kas viņu apziņā radies ar mātes pirmo aizliegumu un pirmo instinktīvo vēlēšanos pašam visu ieraudzīt vai izmēģināt. Un tas nebija viegli. Jau iedomājot vien par to, ka tik ilgu laiku ar pārcilvēciskām pūlēm apvaldītā kaisle tagad vairs nebūs jākontrolē, ka milzīgais spēks, kas šķiests pašsavaldīšanai, pēkšņi atbrīvojies kaut kam citam, viņu sāka kratīt nervu drudzis. Viņš sēdēja un baidījās pakustēties, skatījās uz Broņi un juta, kā šis drudzis pārņem visas viņa maņas, ka sirds pulsē arvien straujāk un asinis šalc ausīs, strāvo deniņos ... Te pēkšņi viņš atkal izdzirdēja šāvienus, plīstam stiklus un ieraudzīja, ka no Broņes acīm plūst asinis. Viņš taustījās pēc ieroča un kliedza ... Kad pierima, Broņe jau bija izģērbusi viņu, apsegusi un uzlikusi uz galvas mitru kompresi, kas paguvusi sasilt. Paņēmusi grāmatu, viņa stāvēja pie loga un lasīja. Bija saģērbusies ceļam.

— Broņīt. . .

Viņa satrūkās. Aizvēra grāmatu, pienāca tuvāk un apsēdās uz gultas.

— Kāpēc tu trūksties, kad es tevi saucu?

— Domāju.

— Vai gribēji atstāt mani?

— Nezinu.

— Kāpēc?. .. Vai uz ielas tevi aizkavēja Rekštis?

— Tu esi briesmīgs cilvēks, — viņa neticēja savām ausīm. — Kas tev to teica?

— To es redzēju sapnī. Saki — kāpēc?

— Pati nezinu. Kāds it kā paņēma pie rokas un izveda ārā. Skrien, sacīja, skrien un neatskaties. Tikai atgriezusies saģērbos un paņēmu mantas. Pie dzelzceļa stacijas sastapu to cilvēku. Viņš jautāja par visādiem sīkumiem, sak, kā un kas, tad pats stāstīja par sevi un mierināja mani. Ar viņu kā ar vecu, pieredzējušu ārstu var runāt par visu. Nenocietos un izklāstīju viņam mūsu abu nelaimes.

Slikti, bērniņ, viņš sacīja, ja labais cilvēkam vajadzīgs tikai tāpēc, lai sasniegtu kādu mērķi, vai arī, ja cilvēku ar varu spiež būt labam, tomēr vissliktāk ir tad, ja viņš pats, nebūdams labs, māca citus būt labiem. īstam cilvēkam jābūt labam pat tad, kad viņš paliek vienatnē. Ej pastaigājies un izlem, un, ja baidies palikt vienatnē, — še, palasies par tādiem kā jūs abi.

Es arī atgriezos ar grāmatu rokā. Viņš solījās parādīt tevi ļoti labam ārstam. īstam brīnumdarim, kurš no Kaunas te ierodoties konsultēt.

Vincs klausījās, nolicis galvu viņai uz ceļiem, bet nejaukie drebuļi te pieņēmās spēkā, te atkal pierima.

— Man ir auksti, — viņš beidzot sameloja.

Broņe satrūkās. Un, kā toreiz slimnīcā, kāda akla spēka vadīta, sāka lēni izģērbties. Kārtīgi salikusi drēbes, viņa basām kājām pārskrēja pār istabu, pastūma Vincu uz sienmali un ātri palīda zem segas.

— Ak dievs, par ko es tevi, tādu vārguli, iemīlēju? — viņa nopūtās un noskūpstīja tikpat kā dēlu. — Vai nu tu ātrāk veseļojies, vai mirsti, tikai neesi Tads apsēstais... Nevaru skatīties, kā tu mokies. Briesmīgi.

Vincs glāstīja Broņi, siltu un vingru, un brīnījās kā bērns, ka viņai daudz kas nav tā kā viņam. Vincs piekļāvās viņai kā vienīgajam siltuma avotam un joprojām drebēja, lai gan

■

juta, ka deg kā ugunī. Un pēkšņi viņu apsvilināja briesmīga doma: vai tiešām? Vai tiešām viņam nekad nebūs lemts pārkāpt to robežu? Vai nolādētā slimība viņam laupīs veselību un vīrišķību?

Sakostiem zobiem viņš drudžaini glāstīja Broņi, sāpīgi žņaudzīja viņu, apmīļoja, taču briesmīgas bailes, kas mijās ar neticību sev, un kauns negaidot izsmēla viņa spēkus, un viņš sakaisis noplaka — tikpat kā izmirkusi mazgājamā lupata.

— Nu, esi prātīgs, — Broņe lūdza Vincu, nevairīdamās no viņa sāpīgajām rokām.

— Broņīt, piedod man, tikai nedusmojies, Broņīt, es neciešu ...

— Es jau nedusmojos. Tu taču esi slimnieks, tev vajadzīgs siltums un labs vārds.

Un viņš apraudājās, kā var raudāt tikai necilvēcīgi aizvainots un nevarīgs cilvēks, kuram nodarījusi pāri pati daba. No Vinca asarām kļuva mikls Broņes krekls un krūtis, bet viņa gulēja, izstiepusies kā stīga, kodīja lūpas un rija asaras kopā ar Vincu.

— Svētā dievmāte, par ko tu viņu tā sodi? — viņas lūpas runāja, aizmirsušas pat savas sievišķīgās ciešanas, tik ilgi gaidot mīlestību un to neizbaudot. — Par ko?

Vincs izraudājies aizmiga. Pamodās agri no rīta, kad apnicīgs saules stars, izspraucies caur saplīsuša kara laika aizkara spraugu, spīdēja taisni kreisajā acī. Broņe vēl bija aizmigusi. Viņa vienmērīgi elpoja un neapzināti smaidīja. Vincām šķita, ka viņa gan ar vienu, gan otru lūpu kaktiņu uzsmaida te viņam, te kādam citam, ar kuru tagad tikusies tur, no kurienes vēl nav atgriezusies. Viņš vēroja Broņes kaklu, krūtis, kas mierīgi cilājās, uz spilvena uzkritušos matus un saules staru apgaismoto ausi. Klausījās spindzošo klusumu, un pirmo reizi Vincām iešāvās prātā, ka viņam jābēg prom no Broņes un vairs nav jāatgriežas.

Viņa pamodās un nokaunējusies pasmaidīja.

— Labrīt.

— Sveicināta.

— Vai zini, ko es redzēju sapnī?

— Zinu. Mammu.

— Tu nudien esi briesmīgs cilvēks. Es kopā ar viņu mīcīju maizi. Dieviņ tētīt, cik daudz bija mīklas! . . . Varbūt pat desmit abru. Un visa skaisti uzrūgusi, smaržo visā ciemā, ņem tikai un mīci. Tad nu es, piedurknes uzrotījusi, rāvos melnās miesās.

Broņe mēdza stāstīt viņam sapņus. Viņai pat nebija jausmas, ka lielāko pusi pati sacer, tomēr tik dīvainu sapni Vincs vēl nebija dzirdējis.

— Mīcīt mīklu, turklāt tik labu — tas ir pravietisks sapnis. Tu tiksi vaļā no savas slimības, piemini manus vārdus.— Viņa glāstīja Vinca matus, vilka ar pirkstiem pa asiem, ar bārdas rugājiem apzēlušiem vaigiem. — Es visvairāk baidos, lai mūsu bērni neatsistos tevī. Tu viss esi Tads kā ugunīgs elektrības kamols: tiklīdz man pieskaries, tā sāc dzirksteļot. Muļķīt, kāpēc tu tik dikti baidies no manis?

— Broņīt, bet ja nekas neiznāks?

— Iznāks, redzēsi, ka iznāks, un, kad pieradīsi, — dabūsi pērienu, ja kaut kas nebūs tā. Visi jūs tādi. Ko tik slimnīcā nedabūju redzēt. Dažu no ķirurģiskās nodaļas atved salāpītu, sastiķētu, dieviņ tētiņ, tikai deguns rēgojas laukā no marles saitēm un mirkšķina acis. Šķiet, nemūžam netiks uz kājām... Bet, kolīdz pierimst sāpes, kolīdz sāk runāt kā cilvēks, tā tūlīt: apsēdies blakus, māsiņ, paglāsti roku .. . Māsiņ, pasaki kaut ko. Vēl nepagūstu ne apdomāties, kad viņš jau ķeras pie gurniem un maļ par visādām mīlestībām, pat neļauj pavērt muti. Bet mājās droši vien vairāki bērni raud pēc tēva. Acīmredzot tajās jūtās slēpjas nezin kāds liels un svēts spēks. Reizēm man šķita, ka es starp šiem kara saplosītajiem vīriešiem varētu staigāt kaila, ja tikai viņiem no tā kļūtu vieglāk. Kāds leitnants, Tads gluži jauniņš, ik uz soļa ar nelabu skatu man sekoja, bet pats jau bija pavisam vājš, pavisam. .. Viņš mani nosauca pavisam savādā vārdā — Aiša. Reiz paaicināja pie gultas un tik tikko spēja izrunāt: «Māsiņ, atļauj uzlikt roku uz ceļiem.» Un skatījās, it kā sazin jods ķo būtu lūdzis. Kā tādam var atteikt, ja zinu, ka saimniecības pārzinis viņam no konservu kārbas jau izgriezis zvaigzni un ar ķīmisko zīmuli uz plāksnes uzrakstījis mūžīgu dusu? Bet viņš man saka: «Māsiņ, es nevienu vēl neesmu mīlējis.»

— Arī es, Broņīt.

— Neesmu taču akla, redzu, tomēr tagad tu nejaucies. Viņš uzlika roku man uz ceļiem, bet pirksti trīc un sniedzas arvien augstāk. Es viņam pa nagiem, taču viņa roka tikai nokrīt un vairs nepaceļas ... Ak dievs, kā es toreiz raudāju! Gan gāju fiz kapu, gan nesu ziedus un vienādvien atvainojos, ka mirstošu situ, kamēr viņš reiz sapnī atnāca pie manis un pats pateica, ka nedusmojoties.

Vincs klausījās viņas mierīgajos vārdos, kas plūda no kaut kurienes ļoti tālu, un pats nomierinājās. Tie ietekmēja

viņu — gluži kā ūdens burbulēšana vai vēja šalkoņa koku lapās.

— Visgrūtāk ārstēt cilvēku, ja viņš pats to negrib. Reiz atveda tādu tev līdzīgu. Meitenes dēļ sašāvies. Mēs visas par to nēsājām viņu uz rokām, turpretim viņš, sak, negribu, nedzīvošu, un dari, ko gribi, — brūce nedzīst. Profesors ij šo, ij to, pat turēja sasietu, taču viņš tik un tā savu: nedzīvošu. Pēcāk viņu ārstēja ar miegu: kamēr snauž, guļ apdullis no zālēm — nekas, pārsienot redzu, ka brūce it kā aizvilkusies, dzīst, bet, tiklīdz pamostas, — atkal noskrāpēta sāk asiņot. Trakais, iestāsta sev. Arī tu esi Tads. No visa baidies. Kad pirmo reizi' ieraudzīji adatu, noģībi, un kur nu tev meitene! ...

Vincs norija pārestību un palūdza:

— Tikai esi laba un nestāvi klusu.

— Ko gan te izrunāsi? Tēvocis vēl pavisam sīku aiz žēlastības paņēma uz slimnīcu. Tā arī visus kara gadus strādāju pie viņa: redzēju gan vāciešus, gan krievus,, gan lietuviešus. Nokļuvuši nelaimē, visi cilvēki ir vienādi. Toties žēlot :itus ir briesmīgāk nekā dzert degvīnu: ja iesāc, tad nevari atmest. Kaut kāda slimība. Tomēr jāceļas. Nokavēsi brokas-fis... Esi taču noguris, pa nakti nomocījies. Cik savādi. Man briesmīgi bija vajadzīga nauda, un es apņēmos naktīs padēdēt pie tevis, tagad — redzi ...

— Ko redzi?

— Guļu blakus un pati esmu gatava atdot visu.

—• Un labi.

— Varbūt arī labi. Lai gan tu izturies kā izmeklētājs, izprašņā un baidi, tomēr man nav nekādu baiļu, tikai žēlums, šķiet, ja varētu, es izslimotu tavā vietā. Un guļu ar tevi it kā ar dēlu. Redzi, ko spēj izdarīt pārmērīgs žēlums ...

Dzirdot šos vārdus, Vincu pārņēma neizsakāms niknums. Kaut kāda nelieša dēļ, viena bailuļa dēļ jācieš tik daudziem cilvēkiem! Pazudināja brāli, sakropļoja viņu, tagad vēl arī Broņi! ... Nē, tādi jāšauj, jāslīcina kā traki kaķi maisā, jāiznīcina, jāsamaļ un jāsabradā, kamēr pasaulē dzīvo kaut vai viens godīgs cilvēks.

Un viņš iekvēlojās.

<— Broņīt.. .

— Tu nu gan esi muļķis. Tikai nesteidzies, es taču no tevis nekur neaizmukšu.

Tomēr Vincs nepaklausīja viņu, lai gan viņš arī tagad par to nosoda sevi: ak dievs, kā es toreiz steidzos! Man šķita, ka ne tikai Broņe, bet visa zemes izgaisīs man zem kājām un atkal sāksies necilvēcīgs kritiens. Nē, tikai sapnī tā var bēgt no nāves: tiekties prom no kaut kurienes, atrauties no zemes, drebēt no laimes, neprātīgi censties un tik tikko pagūt. Es neko lāgā nesapratu, kas notika. Tikai priecājos, skūpstīju un ar vismaigākajiem glāstiem atkal aicināju viņu aizmirsties ...

Tā ir vistīrākā patiesība, bet vēlēšanās atriebties manī neapdzisa. Mīlestība to tikai apslāpēja. Tomēr tā bija nomodā un gaidīja izdevīgu brīdi. Tads brīdis arī radās: pēc vairākiem gadiem tava mīlestība, nerazdama nekādu citu atbalstu, pārdega. Nāca garlaicība un ieradums. Tu visu jau biji pieredzējis un pat visus savas sievas sapņus prati iepriekš uzminēt. Tu pat sāki pārmest, ka viņai trūkstot izglītības, lai dzīvotu ar tevi.

Melil Mums nebija bērnu. Gribēdams tikai labu, es viņai liku priekšā šķirties.

Tu to varēji izdarīt vīrišķīgāk, neklaiņodams pa purviem un nemeklēdams vainīgos.

Es tā arī izdarīju.

Taču kad? Visu laiku vilcinājos, lai gan kopš pirmās dienas biju gandrīz pārliecināts, ka vainīga mana slimība un mana nelaime. Beidzot vainu uzvēlu sievai un sāku viņu ienīst.

Vainīgs. Vainīgs! Tomēr nav tik viegli norakstīt sevi, ja pašam vēl nav trīsdesmit gadu.

Norakstīt citus, protams, ir daudz vieglāk.

Tas nav taisnība.

Bet nav arī meli. Tu esi visai labi audzināts un reizēm proti pieklājīgi izturēties, tāpēc centies neizrādīt viņai savu atsvešināšanos, kaut gāji pie sievietēm kā pēdējais izvirtulis: joprojām centies pārbaudīt sevi, joprojām neticēji, un, kad visas tavas gadījuma mīlestības palika tādas pašas neauglīgas, tu padevies:

— Ja gribi, Broņīt, vari vairs nedzīvot ar mani: pie visa es esmu vainīgs.

— Vai tu aprunājies ar ārstiem? — Viņa kā medicīnas māsa atzina tikai tādu autoritāti.

— Ne tikai ar viņiem, ar visām Pašaušes raganām, — tu atzinies, — un izvirtulēm . ..

Broņe neraudāja, neārdījās un nepiesauca debesu atriebību ķā tu, bet visu uzņēma ar dīvainu, tikai viņai raksturīgu pazemību.

— Ko lai dara, tu arī Tads man būsi labs.

Tomēr tev nebija miera, tu plosījies un niknojies uz visu pasauli par uzklupušo nelaimi. Gaidīji kaut kādu nepiepildāmu gandarījumu, atriebību un turklāt vēl atcerējies brāļa nāvi.

Nav tiesa. To es nekad nebiju aizmirsis. Taču pietiek! Ir viegli cilvēku nosaukt par sliktu, ja viņš pats nomelno sevi. Vincs klausās sēru mūziku, bet ne jau no tās viņam kļūst sērīgi. Viņš jūt, ka Tads divbalsīgs ķīviņš neko vairs nedod. Viss nokavēts. Viņš galīgi samierinājies ar notikušo un samierināsies ar to, kas notiks.

Bet ko darīt ar grēksūdzi, kuru es atklāti un vaļsirdīgi uzrakstīju Karosam? Neviens tagad man neticēs. Sacīs, ka ir viegli būt vaļsirdīgam pret mirušu. Un lai, tomēr uz aploksnes var mainīt adresi. Strīds velk Ķeturaķi tikpat kā glābšanas riņķis, un strīdēdamies viņš alkst tikai vienu — vismaz pret sevi būt vaļsirdīgam un godīgam. Kopš šīs dienas viņš Tads būs arī pret cilvēkiem, tāpēc negribot atgriežas pagātnē, kas viņu moka, un jau kuro reizi precizē, ko sacīs cilvēkiem.

Kāpēc gan uzreiz, tiklīdz atgriezos no slimnīcas, neaizbraucu uz nelaimes vietu? Taču arī tagad jūtu, ka jau tajā pašā dienā izlaidu no savām rokām pēdējo reālo iespēju, lai noskaidrotu patiesību. Arvien nebija laika, arvien skrēju un strādāju.

Un atkal vainīgs laiks, kā mēdz sacīt Rekštis — matērijas pastāvēšanas forma. Vincs aizmirsies atkārtoja skolotāja domas. Laiks mūždien vainīgs, ka neapstājas un ar kāda roku nepaberzē mums purnus kā netīrīgiem kaķēniem, kad mēs no bailēm vai prieka apķēzām savus biedrus. Nē, nevis laiks, bet ieradums, ikdiena, iztapība un vēlēšanās izvirzīties augstāk par citiem — lūk, tā cīņa, kurā krīt arī ne tādās vien kaujās rūdīti vīri.

Vai gribi sacīt, ka tas ir godīgāks, kurš pirmais atzīst un ātrāk aizmirst savas nelietības?

Nē, runājot Butrima vārdiem, labestība nekur tālu netiktu, ja prāts to nepavadītu. Tā labuma man pietiek.

Nepārcenties. Jau tad tu juti, ka tev nav taisnība, un nolēmi aizbraukt no Mintautiem. Aizgāji pie priekšnieka un uzrakstīji iesniegumu, ka no patversmes gribi pieņemt bērnu, un lūdzi atbrīvot no darba. Tu paskaidroji, ka kopā ar Broņi tev nepieciešams mainīt dzīvesvietu, lai neviens no kaimiņiem nezinātu, kas ir audžudēla īstie vecāki.

Vai tā ir slikta rīcība?

No pirmā acu uzmetiena — nē, bet būtībā — tu pārbijies. Uzzinājis, ka Tada tēvs nav godīgs cilvēks, tu pacenties viņu pirmo ierakstīt ekspropriējamo budžu sarakstos.

Viņš taču ir īsts budzis.

Tu pastrādāji cūcību, vēlāk tās dēj mocījies un pārmeti sev... Tu ne tikai šahā, bet arī dzīvē centies spēlēt par diviem. Un tikai ar baltajām figūrām, bet melnās atdevi iedomātam pretiniekam.

Ne jau es to izvēlējos.

Jā, tu nekad neuzsāki cīņu ar ļaunumu, ko nespēji pieveikt. Tads bija tavs princips. Tāpēc tu mūžīgi uzvarēji.

Es nekad neesmu redzējis uzvarētāju grēku nožēlas astru kreklā. Tads pats atzinās un noņēma no maniem kamiešiem nelielo, tomēr visai apnicīgo nastu, kas nomāca sirdsapziņu. Netiku domājis, ka viņu var tik viegli aizskart, un tāpēc tagad man kauns.

Vincs patiešām, kā viņam pašam šķiet, nav nemaz tik vainīgs. Tolaik viņš gaidīja apstiprinājumu sarakstiem, pie katra uzvārda vāca visvisādus raksturojumus un izziņas, kalendāra lapiņās līmēja atbildes uz visiem iespējamiem jautājumiem, smēķēja, aizdedzinādams papirosu pēc papirosa, un varbūt desmito reizi lasīja materiālus, kas bija sakrāti par katru personu un raksturoja to vai nu no labās, vai sliktās puses, kā arī vispusīgi tos apsprieda. Beidzot pienāca Tada tēva kārta.

— Pijus Kaross.

Tads satrūkās, kļuva bāls un ar drebošām rokām uztina smēķi. Šis pārsteigums viņam bija visai negaidīts. Satraukumā viņš sāka pat košļāt nagus. Pēc tam piecēlās, atpogāja apkaklīti un piegāja pie atvērtā loga.

— Vai jūsu radinieks, biedri Karos? — pilnvarotais no Viļņas, nenolaizdams acis no viņa, jautāja.

Visa komisija samulsa.

— Viņš ir mans tēvs, — Tads nepagriezies atbildēja.

— Cik atceros, pēc anketas jūs esat cēlies no bezzemniekiem? — viesis atkal mēģināja pārliecināties.

— Jā, esmu bezzemnieka grāvrača dēls.

— Kā tas viss jāsaprot?

— Ļoti vienkārši! — Tads vairs nevarēja savaldīties. — Ja šis uzvārds jums rada kādas šaubas un es traucēju pareizi izlemt šā cilvēka likteni, es iziešu. Tomēr uzklausiet arī manu viedokli: vecais katrā ziņā jāekspropriē. Ja mēs to neizdarīsim tagad, pēc gada vai dažiem gadiem viņš būs jātiesā, Tā saimniecība pirmām kārtām nav viņa. Okupācijas

pēdējās dienās viņš pievāca kāda ļoti tāla radinieka ēkas un zemi. Abi pie notāra uzrakstīja kaut kādu papīru. Kad vācieši atkāpās, tas labdaris aizlaidās pāri dīķim pie atbrīvotājiem, bet tēvs uzņēmās sargāt viņa mantu. Pirmajās pēckara dienās saimniekodams, viņš sazagās visādas trofeju mašīnas, pievāca saimniecības inventāru, pret degvīnu iemainīja lopus, noalgoja kalpus un tagad domā, ka kļuvis par jaunizceptu muižkungu. Pastrādājis tur, kur drusku aukstāks, atcerēsies, kā rok grāvjus, un nāks pie prāta, bet, ja ne, ko lai dara — kaujās gadās ne tādi vien zaudējumi . . .

— Vai mēģinājāt pārliecināt viņu jeb ietekmēt ar savu priekšzīmi? — Vincs, gribēdams kaut kā labot pielaisto kļūdu, vēl vairāk sāpināja Tādu.

— Mēģināju, taču ne lūgumi, ne draudi, ne dūre viņam nelīdzēja. Ļoti labi jāpazīst cilvēks, lai saprastu, cik veltīgs Tads darbs. Reiz bērnībā es pakampu cirvi, kad tēvs sāka spārdīt māti par dažiem centiem, ko viņa bija izdevusi tirgū par konfektēm ... — Kaross pagriezās un izgāja.

Paskatījies uz klātesošajiem, Vincs juta, ka neko nav panācis. Vēl vairāk — viņš ar mokām spēja izturēt naida pilnus skatienus un sekoja Tadam gaitenī. Palūdza papirosu, dziļi ievilka dūmu, klausījās sašutušo biroja locekļu balsīs, bet neiedrošinājās uzrunāt Tādu vai atvainoties.

Pilnvarotais no Viļņas pienāca pie Tada.

— Es apbrīnoju jūsu principialitāti. Tas ir īsti vīrišķīgs viedoklis. Ko nu, šķiru cīņa var pieņemt arī tādas formas. Tomēr iznāca kaut kā nesmalkjūtīgi. Atstāju šo jautājumu izlemt jums pašam.

— Dariet, kas jums pavēlēts, — Tads noburkšķēja. — Un ja cilvēcīgi?... Nemazgājiet rokas nevainībā. Es vairs nevaru.

— Saprotams, saprotams. .. Jums ļoti grūti, bet varbūt kādreiz cilvēki novērtēs mūsu titāniskos pūliņus.

— Vai arī bērni, pamācījušies no mums, vecumdienās nepasniegs pat aukstu ūdeni, — Tads saniknots pārtrauca viņu.

— Atvainojos, bet es nopietni domāju informēt augstākas instances par šādu jūsu izturēšanos.

— Varbūt nopietnāk vairs nevajag. Un jūs, biedri pārstāvi, šo izturēšanos atstājiet uz manas sirdsapziņas. Ja jūs gribat zināt — visas jūsu instances man bijušas nebijušas. Mani vajā tikai viena doma: vai tas palīdzēs? Vai viņš nāks pie prāta, vai arī mēs iegūsim vēl vienu nāvīgu ienaidnieku? Nav taču viegli, ja sešdesmit gadu gulēts zem vienas segas briesmīgā nabadzībā, fagad uzreiz ņemt un atsacīties no baltmaizes, kad tā pati krišus krīt rokās.

— Kā jums labāk. Iedomājieties, ka šīs sarunas nemaz nav bijis.

— Un kur liksiet lieciniekus? — Viņš paskatījās uz Vincu ar tādām acīm, ka tam kļuva nepatīkami.

— Manuprāt, viņi ir godīgi cilvēki.

— Nē, — Tads brīdi padomāja, tad atbildēja, — tādā veidā es nepalīdzēšu ne viņam, ne sev. Paldies.

— Jūs esat tēraudciets.

Tie visi ir tikai skaisti vārdi, Vincs, panācis pilnvaroto, gribēja pateikt. Viņš arvien ir ļoti principiāls, kad baidās kaitēt sev. Šos vārdus viņš atkārtoja līdz aizvakardienai, negribēdams ticēt tam, ko redzēja savām acīm. Viņš atceras un nevar izdzēst no atmiņas, kā, pārnācis mājās, paņēma dienasgrāmatu un ierakstīja: «Ja Kaross šitā var savu miesīgo tēvu, viņš slēpņa laikā varēja ... arī mūs.» Ķeturaķis neuzrakstīja — «Kazi», nepaskaidroja — «palaist garām bandītus», tikai uzlika treknu jautājumzīmi un tūlīt, pabeidzis darbus, aizbrauca uz savu bijušo tautas sardzes vienību.

Nē, pēc dažām dienām vēl piegāju pie atvērta vagona. Bālais Tads grieza sev pirkstus un tik tikko izvairījās no tēva sviestā naža. Arī es tobrīd kļuvu ne mazāk bāls kā viņš. Bet es vēl plātījos, biedēju veco, lai gan sirdī jau ienīdu sevi. Tad pirmo reizi iepiņķējos, kā nākas. Šaubas par sevi man dārgi maksāja, gribēju pieiet klāt un visu vīrišķīgi izklāstīt, bet viņš, savu bēdu apmāts, ņēmās draudēt: sak, ej un sauc pie kārtības savu tēvu, negaidi, kamēr citi to netīro darbu izdarīs tavā vietā.

Pareizi sacīja. Un tāpēc tu aizbrauci uz vienību nevis meklēt Tada vainas pierādījumus, bet gribēdams aizsargāt sevi. Tu saprati: ar Piju vien nepietiek, ja gribi dabūt nost no ceļa cilvēku, kurš saniknojies uz tevi. Tālab steidzies vākt jaunus faktus:

Izcirtumā jau šalca jaunaudze — krietni augstu virs zemes. Ar pūlēm sameklēji divžuburaino egli un svinīgi, ar biedru palīdzību uzstādīji brālim piemiņas akmeni. Pēc tam iedzērāt. Tu vēlreiz izprašņāji viņus līdz pēdējam sīkumam. Vēlāk apciemoji blakus vienību, bet pēc viņu liecībām sastādīji vēl vienu plānu un sāki abus salīdzināt. Pēc tam arhīvā atradi ziņojumus, kas atspoguļo to notikumu, pierakstīji sev citu dalībnieku uzvārdus un neatlaidīgi sāki meklēt vainīgo. Aizdomās turēto loks ātri sašaurinājās. Beidzot palika tikai seši.

— Kurš no jums bija malējais? — tu jautāji, sameklējis Briņķi, kas nopļēgurojies blandījās pa ēdnīcām.

— Grūti pateikt. Pagājis tik ilgs laiks. Tomēr acīmredzot kāds stāvēja, — viņš atbildēja. — Kaross mūs sadalīja, tolaik viņš bija pagasta partorgs. Ja tu pajautātu, viņš droši vien atcerētos. Sim cilvēkam ir apbrīnojama atmiņa. Gadījās, viņš izdala katram pa rublim, skaļi nolasa to numurus un liek iebāzt kabatā, pēc tam lūdz katru atkārtot skaitļus. Mums katram bija tikai viens rublis, ir tad sajaucām, bet viņš atcerējās visu banknošu numurus. Cilvēks ar zvērīgām spējām.

— Es pazīstu viņu: Tads liela auguma, ar zemu balsi.

— Neizliecies, kas viņu tagad Mintautos nepazīst. .. Viņam ir arī dīvaina paruna: pēc Kristus kodeksa... Bet kāpēc tev tas ievajadzējies?

Tu ilgi apsvēri vairākus atbildes variantus, kamēr sadūšojies:

— Redzi, todien krita mans brālis. Gribu precīzi uzzināt, kam par to jāpateicas. Iedzer.

— Skaidrs, kam. Bandītiem. — No glāzītes viņš neatsacījās. — Arī es toreiz zaudēju roku. Mežs dunēja kā pastarā tiesā.

— Redzi, tur notika maza kļūda. Ja nebūtu tās, varbūt šodien arī tu staigātu ar abām rokām.

— Ak šitā gan! ... Līdz šim nebija vajadzības, bet tagad piepeši ņēma un ievajadzējās. Varbūt Kaross aizšķērsojis tev ceļu?

— Nē, es patiesības dēļ.

— Ak šitā gan — patiesības dēļ! Tu domā, ka es... nodzēries, simt gramus diedelēju, no šķīvjiem savācu uzkožamos, tāpēc par pudeli varu pārdot arī cīņas biedrus? Prātoju, aiz kam tu tik labs, cel galdā konjaku, kuņģa-desu? ... Ja patiesības dēļ, tad patiesības dēļ, ar to arī sāksim. — Viņš atvēzējies zvēla tev pa ausi. Tu saniknots bez kādas žēlastības noslānīji šo invalīdu.

Nav ko pārspīlēt, es tikai devu pretī.

Nē, kopš tās reizes tu sāki maksāt, tomēr ne vienmēr skaidrā naudā. Tevi vēl vilka peļķē no meža atnestās bailes, lai gan, jāsaka, tu vīrišķīgi pretojies. Dabūjis dzirdēt, ka pēc rajonizācijas Tads paliek Mintautos vēl augstākā amatā, nobijies un, ilgi negudrodams, aiznesi priekšniekam iesniegumu, kurā lūdzi pārcelt tevi uz citu rajonu. Domāji, ka milicijas priekšnieks aicinās, lai tu paliec, bet viņš tikai greizi pavīpsnāja un sacīja:

— Man nav iebildumu, taču no sevis, Ķeturaķi, tu nekur neaizmuksi.

— Es nekur nemūku. — Tu juti, kā sāk drebēt rokas un džinkstēt ausīs, tomēr savaldījies un salti, korekti pajautāji: — Kāpēc jūs tā runājat?

— Daudz patīkamāk man būtu tevi pavisam atbrīvot no darba. Taču tas nav manā kompetencē. Tādus jautājumus izlemj pārvalde.

— Vai tad es slikti strādāju? — Tev acu priekšā pavīdēja mežs un skrejošais brālis... Tu ar pirkstiem stipri pieķēries pie galda malas. . . Kad tie noknikšķēja, viscaur pietvīki — kā pirms apšaudīšanās — un juti, ka par visu vari nospļauties.

— Nē, — priekšnieks joprojām smaidīja, — no tās puses tev nevar piesieties. Tomēr milicijā tev nav vietas. Tu, Ķeturaķi, nemīli cilvēkus.

— Meli! — tu pateici un it kā samierinādamies piemiedzi acis.

— Varbūt es neizteicos, kā vajag. Tu mīli, tikai kaut kā savādi... Gluži kā mednieks meža dzīvniekus: papriekš pabaro, pieradini, pēc tam — tie ir tavi ... Nu, pats zini.

Un tu it kā devies uzbrukumā: pakampi un saplēsi iesniegumu, tad viņam no deguna priekšas paņēmi papīru, apsēdies un ātri uzrakstīji: «Es, Mintautu milicijas nodaļas priekšnieks īgns īgna dēls Ķīselis, lūdzu atbrīvot mani no darba, jo esmu ļoti liels cilvēku mīlētājs un nepiekrītu sabiedrības oficiālajam uzskatam, ka milicija ir varas orgāns. Analfabēta vietā — Vincs Ķeturaķis.» Parakstījies pastūmi uz viņa pusi un lepns aizgāji prom.

Arī tagad lepojos ar šo savu soli.

Jā, bet toreiz gāji pa ielu bāls, neizskatījies pēc cilvēka un visu laiku klusībā atkārtoji tikai vienu vārdu: Karos s... Tas bija viņš... Kaross ... Un beidzi: tagad sāksies.

Par to es biju pārliecināts.

Varbūt tomēr, iebrāzies pa durvīm, Broņei sacīji

— Dod degvīnu!

Viņa klusēdama ielēja. Tu pat nesaviebies izdzēri un palūdzi vēl. Tad viņa vairs neizturēja:

—■ Kas ar tevi noticis?

Tu baidījies, lai lēkmes gadījumā viss neatkārtotos no jauna, tāpēc tikai histēriski iesmējies. Pēc tam savaldījies un priecīgi atbildēji:

— Es priekšnieka vietā uzrakstīju iesniegumu un lūdzu, lai viņu atbrīvo no darba. .

— Kāpēc? Šodien taču nav pirmais aprīlis.

— Tāpēc, ka viņš ir pelavmaiss un cūka.

Agrāk tu par viņu tā nemēdzi runāt. Tu kaut ko esi pastrādājis.

— Es uzrakstīju iesniegumu, lai viņš palīdz man pārcelties uz citu rajonu, jo mēs domājam ņemt zēnu no bērnunama ...

— Tu man par to neko neesi sacījis.

— Neesmu sacījis, bet tā uzrakstīju. Turpretim viņš, zāģ-skaidu maiss, Karosa spiests, man piedāvāja aizvākties no milicijas. Milicijā, edz, man neesot vietas, jo es neciešot cilvēkus.

— Vai tu noteikti zini, ka viņam Kaross devis tādu padomu?

— Tas nav pat jāzina.

— Veltīgi tu par viņu tā runā. Viņš nemaz nav Tads. Arī par bērnu tu briesmīgi pasteidzies, iepriekš neapspriedies ar mani.

— Kāpēc? Domā, ka neizaudzināsim? Redzēsi, kādu vīru es no viņa iztaisīšu! Kā ozolu. Tā viņu arī nosauksim — Ozols. Ja vēlēsies — varēsim saukt par Broņu. Tas ir sīkums, mīļā. Tev vajadzēja redzēt, kā tas Ķīselis, izlasījis iesniegumu, no bailēm pārvērtās receklī! ... Vai tiešām arī es nobijies Tads esmu? Nomirt var. Tikai — e, e . .. zaudējis valodu, turpretim man nāk smiekli. Promejot tā arī spēru laukā: īgns Receklis — cilvēkmīlētājs. Cik brīnišķīgs nosaukums detektīvfilmai.

— Vai tik tu neizdomā?

— Nē.

— Tad tu esi brīnišķīgs, — viņa tev lišķēja, smējās, skūpstīja tevi, bet pēc tam uzvārīja kafiju un svinīgi paziņoja:

— Es arī tev kaut ko pasacīšu. Visu laiku šaubījos, visu laiku baiļojos, taču šodien jau noteikti. — Broņe paņēma tavu roku, cieši piespieda to pie kreisā sāna un laimīga paskatījās acīs. Tu neko nemanīji, tikai viscaur notirpi un atkai kļuvi bāls, toties viņa pēc sava prāta izprata tavu satraukumu un taisnojās:

— Esmu vainīga, ka tu pasteidzies ar to iesniegumu. Varēju jau pirms dažām dienām tev palepoties.

Sāku žūpot no bezcerības un bailēm, bet beidzu — no prieka. Nolūzu un dažas dienas negāju darbā. Taujāju, gāju pie ārstiem pārbaudīties un joprojām neticēju Broņei. Vienubrīd pat domāju: bet varbūt viņa ar citu... Tomēr par to neiedrošinājos ieminēties.

Tu domā, ka ir ļoti viegli, ja esi iekalis sev galvā, ka nekur vairs nederi, pēkšņi justies lielam un laimīgam?

Tu jau tad varēji būt Tads, tomēr tev nepietika dūšas. Kad Ķīselis tev piezvanīja un pajautāja, kāpēc neierodies darbā, atbildēji kā nožēlojams cilvēķelis:

— Žūpoju, biedri Recekli.

— Kas tā par runāšanu?... E, tātad ... e-e ...

— Ja esi izslāpis, vari iegriezties, man ir valsts degvīns.

— Tu patiešām esi piedzēries.

— Manā alkoholā nav atrastas asiņu pēdas.

— Es — e. .. Es tevi iespundēšu, plenci Tadsl

— Biedri Recekli, es tur atskurbšu, bet jūs — nekad. — Un nosviedi klausuli.

Broņe jūsmoja par tevi. Viņa domāja, ka tu sievas laimes dēļ esi zaudējis prātu. Viņa lidinājās padebešos un piedāvāja tev:

— Nosvinēsim, Vinc, šo mūsu laimi Drusķininkos.

Vincs neieredzēja Drusķininkus, tomēr nebija iespējams

atkāpties. Atrāvies no savas nelaimes aizsākumiem, viņš pa\ domās vairs negribēja atgriezties pie tiem. Viņš arī tagad to nevēlētos, bet atmiņa nav grāmata: neaizvērsi, kad vēlies, un lappuses no tās neizplēsīsi. Tajā viss sakārtots pretēji mūsu gribai: kas vajadzīgs — to neatceries, bet, ko nevari ciest, — tas kaitina un neliek mierā ne dienu, ne nakti.

Taču Broņe murgoja par Drusķininkiem. Viņa sacerēja visneiedomājamākos plānus un, tos pilnveidodama, bez apstājas pļāpāja. Viņa pirka visnevajadzīgākās lietas, spoguļa priekšā pielaikoja tās «sejai», mērīja kleitas un veļu, jo gribēja izskatīties tikpat skaista un kārota «kā toreiz». No šā izbraukuma gaidīdama kaut ko neparastu, viņa izjuta ļoti lielu garīgu atjaunošanos.

— Vai neatceries, ar kādiem punktiņiem bija mans lakatiņš — ar zaļiem vai gaiši ziliem?

— Ar brūniem.

— Tu esi pārliecināts?

— Es tevi redzu kā šodien: lakatiņš ar brūniem punktiņiem. Matpīnes. Seja bez nevienas grumbas. Gaišzaļa vilnas kleita. Mazliet salāpītas zīda zeķes un brūnas kurpes ar gumijas zolēm.

Pēc kāda laika viņa atkal:

— Domāju, ka jāielūdz arī tas večuks, arī biedrs Kaross.

— Kālab tā? — Vincs brīnījās.

— Kā — kālab? — arī Broņe brīnījās. — Viņi taču toreiz mums atdeva savu istabu.

— Tagad viņi lieli vīri, nezin vai būs ar mieru.

Un, tiklīdz Vincs aizmirstas, Broņe atkal atskrien pie viņa:

— Muļķīt, — viņa pat atminas visus to dienu vārdus, — vai neatceries, kā tu raudāji, bet pēcāk man lūdzies?

— Kā nu neatcerēšos! — Vincs jūt, cik brīnišķīgi būt maigam un labam, taču šie vārdi skar viņa smadzenēs kādu dežūrpunktiņu, un viņš saviebjas, it kā būtu pārkodis sapuvušu riekstu. — Acu priekšā stāv. — Pēc katra tamlīdzīga atmiņu uzbrukuma viņu atkal pārņem vēlēšanās aiz kauna mukt un nozust. . . Tāpēc viņš sāk ienīst visu, kas saistīts ar tām nepelnītas pārestības, baiļu un nepilnvērtības stundām, kuras iespiedušās dziļi apziņā. — Bet kāds tam sakars ar Rekšti un Karosu?

— Šodien, manu nabadziņ, ir taču mūsu abu desmitgade.

— Bet ja viņi neatbrauks?

— Tu palūgsi. Manis dēļ tu spēj visu.

Jā, tajās dienās viņš daudz ko spēja, pat pārvarēt sevi. Tomēr no tiem, kuri daudz spēj, nezin kāpēc tikai tāda māksla arī tiek prasīta. Vincām patika, ka sieva mīl viņu, un viņš mazliet baidījās, ka viņas panaivais prāts nekādi nespēj apjēgt, kā vienā cilvēkā var ietilpt tik liels vispretrunīgāko jūtu mudžeklis. Broņei šķita, ka pasaulē pat nevar būt cēlāka, maigāka un drosmīgāka vīra kā viņš. Kad šis ideāls viņas priekšā stāvēja saniknots, valdonīgs vai pārāk sarūgtināts, tad viņa nobijās, samulsa, bet atjēgusies ņēmās pierādīt, ka viņš nav nekas kā vien nožēlas cienīgs cilvēks, kuram daba nodarījusi pārestību. Broņe skatījās uz viņu un vairs nespēja saprast arī sevi: kā viņa, pēc dabas pasalta sieviete, kura no dzīves pazemīgi pieņem visu, varēja pierast pie tik straujām, ārprātam līdzīgām vīra pārmaiņām, vai arī kā viņa, kurai dzīve mācījusi pazemīgu savaldību, varēja pierast pie Vinca dīvainajām kaislībām, kas ilgi krājas, toties ļoti strauji izlaužas? Bet visdīvainākais viņai likās tas, ka pati tik īsā laikā inficējusies ar šīm kaislībām un pat atdarina vīru.

— Tas taču taisnība, ka, dzīvodami kopā, cilvēki kļūst līdzīgi? — viņa jautāja.

— Un kā vēl!

— Tomēr kāpēc tu nekļūsti līdzīgs man, bet es tev? — Šoreiz Broņe pielaikoja sev Vinca zilo mundieri. — Reizēm man šķiet, ka arī es esmu ļoti liels priekšnieks, ka es tāpat varu visu. Tāpēc arvien biežāk un biežāk gribu apsaukt kādu, piecirst kāju, toties tev blakus es atkal neesmu nekas. Tāda maza, maza — kā sāpju remdināšanas ampula, kas piepildīta ar caurspīdīgu un vieglu šķidrumu, kurā atspoguļojas citi priekšmeti. Kaut kur pagaisis žēlums, gandrīz vairs neraudu, tikai dusmojos . ..

— Un labi dari. Cilvēki pārāk daudz nav jāžēlo. Žēlums viņus sabojā. Ja gribi dot, tad vajag, lai pašam kaut kas piederētu, un, ja gribi iegūt, tad no kaut kurienes jādabū vai jāpaņem. Tālab, pārāk daudz dalīdams, reizēm nepamani, ka iznāk kādu arī aplaupīt.

— Tomēr cilvēkam ar kādu jādalās sāpēs.

— Jādalās, tikai nekas tā neaplaupa cilvēku kā svešas sāpes. Kad tev tās atnes un viegli uztic, šķiet, ka esi kaut ko ieguvis, kaut ko nēsā sirdī, bet patiesībā — tur nav nekā, tukšums. Svešas sāpes ir mirāža, uz kuru iedams nekur neaiziesi. Tās ir kā dzīvsudrabs nenoslēgtā traukā: iztvaiko un, saindējis organismu, izgaist. Vajadzīgas savas sāpes. Tikai tās cilvēku jūrā var noderēt kā kompass.

— Tu tik skaisti runā, ka es nevaru atrast vārdus, lai turētos pretī, kaut gan reizēm jūtu — tev nav taisnība. Sirds saka — tajos vārdos it kā trūkst siltuma, maigākas krāsas vai kādas patīkamākas skaņas, ka tie, no tavas mutes nokļuvuši cita cilvēka ausī, var nodarīt daudz ļauna, tomēr es neprotu to pasacīt. Baidos! Tu mani tā ietekmē, ka es, gluži kā varde zalkša priekšā, tikai uzpūšos, drebu, taču tik un tā zinu, ka nākšu pie tevis, sekošu tavām domām, un, man šķiet, ja tu pavēlētu, es varētu izdarīt visu, pat pastrādāt noziegumu.

— Tev patiešām patīk pārspīlēt.

— Tev pašam patīk. Vai neatceries, kā mēdzi sacīt: Bro-ņīt, ja nebūtu tavas mīlestības, ja nebūtu tava garīgā līdzsvara un tās brīnišķās harmonijas, ko pats dievs tev devis, es būtu sajucis prātā.

— Neliedzos, tā sacīju. Par to tev bezgalīgi pateicos. Tomēr to nedrīkst atgādināt cilvēkam katru mīļu brīdi.

— Es neatgādinu, muļķīt, tikai tūkstošo reizi visu pārdzīvoju no jauna, Tiešām redzu tevi biklu, maigu, slimu un atkal

strauju, karstu kā lode... Bet kas tagad tev kait — pati neapjēdzu. Tu arvien vairāk attālinies, kļūsti saltāks...

— Nevajag vēlēties, lai es visu mūžu slimotu.

— Kas gan to var vēlēties? Bet es arī neesmu pelnījusi, lai tu ar mani runātu kā ar zemāku radījumu. Tu taču proti arī citādāk. Tu pat esi ļoti galants, ja tev tas vajadzīgs. Un man šķiet, ka vislabākais tu esi tad, kad no kaut kā drusku baidies un nepaļaujies uz sevi.

— Tā vairs nebūs. Bez tam tev jāatgriežas slimnīcā, — Vincs neizturēja.

— Vai tu tiešām ļausi?

— Pat lūgšu, jo tagad esmu bezdarbnieks.

— Es tā arī darīšu. — Viņa pienāca, apsēdās Vincām

klēpī un noskūpstīja viņu. — Esmu pieradusi domāt, ka tikai nelaimju piemeklēti, sāpju saliekti cilvēki ir sirsnīgi un

skaisti. Atceros, atveda kādu ģenerāli. Visi ārsti viņa priekšā drebēja un staigāja uz pirkstgaliem, bet, kad šo bubuli

salieca sāpes, viņš kā suns skatījās uz mani tik paļāvīgām, tik sērīgām acīm, ka man uzreiz pārgāja visas bailes. Reiz viņš paaicināja mani un sacīja:

— Dzirdēju, ka tu zīlē no plaukstas?

— Vai prātsl — es pārbijos. — Tāpat vien no garlaicības paspēlējos, kareivjus iepriecinu. Tīrie joki ...

— Saki — vai es ilgi dzīvošu? — Domāju, ka viņš joko, taču redzu: skatās acīs kā mazulis un izstiepj roku.

Ak dievs, vēl nekad nebiju redzējusi cilvēku, kurš tā baidītos no nāves! Viss dreb un trīc, gaida manu spriedumu,

it kā es ar zīlēšanu varētu nogalināt viņu vai augšāmcelt

no miroņiem. Un, būtu tu redzējis, kā viņš priecājās, kad pateicu, ka viņa dzīvības līnija ir ļoti gara... Sadāvināja konfektes, bet piecēlies atkal trenkāja visus... Nekautrējās apsaukt arī mani. Tad, re, tu esi Tads pats: visvieglākais ir citiem uzvelt vainu.

Ķeturaķis juta, ka šī atmiņu plūsma viņam labi nebeigsies, tāpēc centās novirzīt valodu uz citu pusi. Pēc tam viņš baidījās no tamlīdzīgām sarunām un vēl vēlāk — domāja, ka Drusķininkos viņu atkal piemeklēs kāda nelabojama nelaime. Šī ļaunā nojauta arvien pieauga un sāka nomākt. Bieži vakaros viņš ilgi staigāja ap māju, neiedrošinādamies atgriezties un uzklausīt vēl vienu laimīgās un pļāpīgās sievās atmiņu lavīnu. Nogaidījis, kamēr viņas logā nodziest gaisma, viņš klusi ielavījās iekšā un ar visu apģērbu atkrita uz dīvāna citā istabā.

Atpestījums nāca pats no sevis. Vincu izsauca Kaross. Jau uz sliekšņa viņu sagaidīja mazliet dobja un valdonīga Tada balss:

— Kāpēc neiegriezies?

— Neradās izdevība.

— Un tagad radās? — viņš zobojās.

— Jā. Atnācu ielūgt uz savu kāzu desmito gadadienu.

Kaross ilgi skatījās uz viņu un acīmredzot domās pārlika,

kā pašam izturēties. Tad pasmējās un sacīja:

— Apsēdies un nemuļķojies.

Vincs piegāja tuvāk un klusēdams nolika uz galda sievas pasi. Tads pašķirstīja to un nezin kāpēc samulsa:

— Apsveicu. Bet kāpēc mani?

— Jūs ar Rekšti toreiz atdevāt mums istabu.

— To es pavisam biju piemirsis. Vēlreiz apsveicu. Tu, liekas, tad biji ievainots?

— Jā. Tad krita mans brālis. Jums vajadzētu atcerēties.

— Ne viņš viens. Toreiz mūs stipri paretināja. Taču šodien nav atmiņu vakars. Kāpēc neej darbā?

— Es uzrakstīju iesniegumu.

— Lasīju. Tas man patika. Tomēr pēc tā Ķīselim jāsēž mājās. Šeit mēs ilgi spriedām un nolēmām jūs abus samainīt vietām.

Vincs juta, ka no šīs zobgalības viņam sāk drebēt rokas, ka sasilst un kļūst miklas plaukstas, ausīs iečirkstas kaut kādi circeņi un deniņos saplūst visas asinis ... Viņš baidījās, ka tik glāze nedzinkstētu pret zobiem, tāpēc saspieda to ar lūpām un sūca ūdeni kā kūtrs zirgs no peļķes. Drusku atguvies, pasmējās:

— Vai tās ir mazas lamatas?

— Liels cirks, — Kaross aizvainojās un smējās it kā piekrizdams.

— Vai tas ir viss? — Vincs jautāja.

— Nē, gaidu atbildi.

— Tur es turpmāk vairs nevaru strādāt. Neciešu varu. No tās man izsitas pinnes, rokās rodas caurumi, es kļūstu slims. Tas sākās tad, kad jūsu vienība, — viņš iedrošinājās sacīt — tu, — palaida garām bandītus uz manu pusi. Mēs ar Kazi bijām dvīņi. Viņa nāve mani satrieca vairāk nekā daži ievainojumi. Tikai tagad es sāku izslieties, tāpēc nespiediet.

— Atvainojos. Ja tā, arī es būšu vaļsirdīgs: domāju, ka muļķojies. Sacīju — esi karjerists. Kad visu apsvēru, sāku šaubīties. Vai atceries, kā tu, neaprunājies un neko man neteicis, iegriezi manam vecajam? Gribēju tevi saplosīt. Taču,

jo ilgāk errojas, jo aukstasinīgāk visu spēju pārdomāt. Ko citu tu tolaik varēji izdarīt? Neko. Dod ķepu. Izrādās — esi no laba tērauda. Principiāls, velns Tads, tāpat kā es.

— To pašu gribēju pateikt, nākdams uz šejieni.

— Ticu. Bet Ķīseli mēs nudien atbrīvojam no darba.

— Tā ir jūsu darīšana. — Vincām pēkšņi sāka likties ļoti aizdomīga Tada brīvā izturēšanās un nemākslotā vienkāršība, kas viņam kādreiz patika.

— Nu, labi. Sīkumos esam vienojušies, un tagad — pie lietas: pārvalde tik ātri tevi neatbrīvos no darba.

— Es vairs nestrādāju.

— Kas tev nekait atpūsties, ja pēc mana ieteikuma Ķīselis uzrakstīja pavēli un aizlaida tevi kārtējā atvaļinājumā.

— Es nelūdzu.

— Zinu. Un atkal būšu vaļsirdīgs: visvairāk baidījos, lai tu visu šo jezgu neuzņemtu kā manu atriebību.

— Tā es arī neuzņemu.

— Paldies. Šo konfliktu likvidēsim tādā veidā: tu nāc pie mums uz izpildkomiteju. Šim darbam tevi atbrīvos uzreiz, tiklīdz pārvaldi sasniegs mūsu raksts. Vai esi ar mieru?

— Ko citu lai dara.

— Tad raksti iesniegumu.

— Paldies. — Vincs ātri uzrakstīja un piecēlās. — Vai esmu brīvs?

— Skrien! — Kaross pētīja iesniegumu. — Domāju, ka atkal paraksties analfabēta vietā.

— Visu labu! — Un šis dīvainais stils sarunās ar Karosu lielot tikai visnepieciešamākos vārdus saglabājās līdz pēdējai dienai.

Tads stils bija vajadzīgs, lai nepaceltu rokas viņa priekšā un neatsacītos no tik ilgi lolotām dusmām, kas jau kļuvušas nepieciešamas kā smēķi un kafija, kā stimulējošs mērķis. Tā nav ambīcija, bet ieradums. Sākumā tev pietrūka vārdu, pēcāk tas tev bija atpestījums, kaut gan varēji izklāstīt visu par Karosu, kā viņš to izdarīja par tevi.

Man nebija pietiekami faktu nedz viņa attaisnošanai, nedz nosodīšanai.

Nemelo. Tevi atkal bija pārņēmušas ļaunas aizdomas, no kurām vēl tagad nespēj tikt vaļā. Lai ko arī tolaik būtu darījis Kaross, tik un tā tu tirdītu sevi: bet ja nu viņš bija malējais?

Svēta patiesība, tikai tagad es to nejautāju, jo zinu jau. Taču tolaik nolēmu iet līdz galam, lai mūsu attiecības nekas vairs neaptumšo. Kaross man patika.

Neko teikt — mīlestība, tās dēļ tu pēc dažām dienām, dabūjis atvaļinājumu, aizbrauci uz Kaunu, lai šo to izokšķerētu. \

Man vajadzēja atpūsties. Turklāt uz Drusķininkiem caur Kaunu nav liels līkums. Lai gan, vaļsirdīgi sakot, vainīga mana ambīcija. Diezgan. Pietiks par to runāt divatā. Pie visa esmu vainīgs es, un te nav ko dalīt uz pusēm. Saņēmu vēstuli no Kontrima. Viņš manā sarakstā bija priekšpēdējais un atrakstīja, ka varot sniegt interesantas ziņas par Karosu. Viņam esot Tads darbs, ka nevarot atbraukt. Es nenoticēju viņam un atbildēju, ka tas mani vairs neuztrauc. Viņš atkal uzplijās, ka uzzinājis no Briņķa par maniem meklējumiem un no sirds gribot man palīdzēt... Un es uzķēros.

Tā tev arī vajag, jo tu pārāk nopriecājies par tādu palīdzību un nemaz neievēroji, ka abas vēstules sūtītas no dažādām vietām un viņš tevi dēvēja par «pilsoni priekšnieku». Tagad tu lieliski zini, ka Kontrims bija iepinies netīrā darījumā un tu viņam «iegriezi» trīs gadus, taču toreiz tu aizmirsi visu un, pazaudējis galvu, aizskrēji. Re, pret ko tu apmainīji Karosa draudzīgi sniegto roku.

Vincs viebjas, lai gan pēc katra ķīviņa ar sevi jūt tādu kā atvieglojumu. Peldams savu rīcību, viņš pats nepamana, kā cildina savu pēdējo soli, kas sperts pirms dažām dienām, kad viņš Tadam uzrakstīja visvaļsirdīgāko grēksūdzi.

Sen tā vajadzēja, viņš sev piekrīt un raugās, ko vēl nelaiķa priekšā varētu izmēzt no savas dvēseles nostūriem, jo Tads nepaguva izlasīt šo grēksūdzi. Vincs daudz ko vēlētos, bet, nosodot sevi, jāierobežo vēlmes ... Ir taču vēl arī Broņe un trīs bērni. Arī to dēļ viņš nevar justies brīvs. Nosodīdams sevi, Vincs nosoda arī viņus. Lai viņi uzņemas kaut daļu vainas. Tālab viņš atceras, kā, atgriezies no Tada, uzmanīgi pajautāja Broņei:

— Vai tu nevēlētos atvaļinājuma laikā kaut kur paceļot?

— Un Drusķininki? — Viņa saspringa un aizdomīgi paskatījās uz Vincu. — Vai tad esi aizmirsis?

— Neesmu aizmirsis, tomēr tie nekur neaizmuks.

— Vincuk, — viņa gandrīz vai raudāja, — vai nevar izdarīt tā: pāris dienas Drusķininkos, bet pēc tam — kaut vai uz pasaules malu.

— Un ja nu uz Drusķininkiem brauktu caur Kaunu?

— Labi. Tomēr mums katrā ziņā jāpagūst tajā pašā mēneša dienā kā pirms desmit gadiem.

— Esmu ar mieru. Lai tas būtu tavs pēckāzu ceļojums, — viņš negaidot izdomāja. — Medusmēnesis. Un kālab mēs nevaram uzdzīvot kā īsti buržuji? Cik mums ir krājkasē?

— Apmēram pāris tūkstošu.

— Tad pusi arī iztērēsim. Apskatīsim Kauņu, Viļņu un citas interesantākās vietas.

— Tu mani kaitini, jā? — Viņa pat pamira no laimes un lāgā nespēja apskaut Vincu. — Bet kā būs ar to večuku un biedru Karosu?

— Mēs ceļodami sūtīsim viņiem kādus sīkumus. Tas tik būs pārsteigums!

Pēc dažām dienām abi devās ceļā. Broņe jutās laimīga. Viņai nebija jātaupa, nebija jānorēķinās par katru rubli, nebija jāvāra un jāskatās, vai viņas izredzētais pēc pirmā kumosa saviebsies vai apmierināts nomutēs, uz zoda. Nekādu pienākumu neierobežota, viņa visu laiku varēja atrasties blakus Vincām, restorānos varēja sarunāties ar nopietniem vīriem, varēja malkot vīnu un vērot sievietes svētdienīgos tērpos. Tomēr visvairāk viņai patika, ka Vincs visur, viņu palaiž pa priekšu, ka noliek krēslu un pagaida, kamēr apsēdīsies viņa, ka pats nelien pa priekšu un palīdz uzģērbt lietusmēteli, ka noskūpsta roku un nepārtrauc pusvārdā ...

Un lūk — atstājuši Viļņu, viņi ieradās Kaunā.

— Kur tu to visu iemācījies? — pēc sātīgām brokastīm viņa nenocietusies viesnīcā pajautāja vīram un nobijās, ieraudzījusi, kā viņš pietvīkst. — Atvainojos, varbūt es kaut ko pateicu, kā nevajag. Neņem ļaunā, no tās glāzītes man apreiba galva.

— Neizdomā. Tu uzvedies brīnišķīgi. Tomēr uz dažām stundām es būšu spiests atstāt tevi vienu, — viņš atklāja arī sava satraukuma cēloni.

— Es nekur tevi nelaidīšu, — Broņe ietiepās.

— Nu, esi prātīga.

— Es nevaru būt prātīga, ja tu kaut ko slēp no manis. To es pamanīju jau Mintautos. Kas ir tas Kontrims?

— Ja esi pārbaudījusi kabatas, kāpēc tad jautā? Bijušais tautas sardzes loceklis.

— Viņš nav labs cilvēks. Es to jūtu un nekādā gadījumā nelaidīšu tevi vienu.

Viņi gāja abi. Laiks bija jauks, tāpēc bez steigas sameklēja vecpilsētā lielu, aplupušu namu, uzkāpa pa čīkstošām koka kāpnēm trešajā stāvā un pieklauvēja. Durvis atvēra jauna, bet visai tukla sieviete.

— Vai šeit dzīvo biedrs Kontrims? —- Vincs jautāja.

— Nemeklē šansi, — resnule atbildēja, kaut kā dīvaini ieķiķinājās un deguna priekšā aizcirta durvis. — Vazājas te visādil

Abi gāja pa netīru, ar lieliem akmeņiem bruģētu pagalmu un jutās tikpat kā aplieti ar samazgām. Vincs klusēdams skatījās uz nelieliem koka šķūneļiem, kas pieplakuši pie mūriem, un uz bāliem bērniem:

— Viņa tev meloja, — Broņe pēkšņi sacīja, bet Vincs klusēja.

Otrā vai trešā šķērsielā viņus panāca neliela auguma, strups, padrukns vīrelis, aizsteidzās garām, tad strauji pagriezās un pārspīlēti brīnījās:

—• Ko es redzu?! Biedrs Ķeturaķis!

Vincs izbrīnījās drusku dabiskāk:

— Tā arī domāju. Vai tas esi tu, Klem?

— Es, pilsoni priekšniek.

— Velns parāvis ... Biju pavisam aizmirsis.

— Gadās, pilsoni priekšniek, gadās.

—- Beidz tu ar to priekšnieku. — Vincs sarauca pieri. —- Aizmirsti. Tā ir mana sieva.

Klems pacēla jocīgu platmali ar šaurām malām, kuru rotāja trīskrāsaina aukliņa, un bez kādām ceremonijām pajautāja:

— Vai viņa mūsu būšanai nekaitēs?

— Nav tava darīšana.

Broņe skatījās apkārt kā sagūstīta un nezināja, ko iesākt. Tad, par kaut ko satraukusies, piebikstīja vīram un klusi palūdza:

— Vinc, atgriezīsimies viesnīcā.

— Ko viņa tev saka? — Klems saausījās.

— Ka tu esi cūka un savās vēstulēs raksti svešas adreses.

— Tā nevajag, pilsoni priekšniek. To dzīvokli es pārdevu, un jauna man nav. Bet tu nedusmojies, es visu esmu aizmirsis. Un tev — paldies, ka neiegriezi vairāk. Rāvu pa trim normām un, pavei, esmu te. Viņi, sasodītie, man divus mēnešus noblēdīja.

Tā tērzēdami, viņi sasniedza Aleksotes tiltu, ar funikuleru pacēlās kalnā un nokļuva dubļainā, ar nelieliem koka namiem apbūvētā ielā.

—* Kur jūs mani vedat? — Broņe apstājās. — Es, Vinc, tālāk neiešu ne soli.

— Kā vēlaties, — Kontrims it nemaz nenoskuma. — Es te zinu kādu jauku kneipi, kas ļoti piemērota klusām sarunām. Nepievilsieties. Varbūt tu baidies no manis?

Šis jautājums arī izšķīra visu. Vincs tiešām nobijās, jo, ieraudzījis Klemu, pēkšņi atcerējās, ka par sīkām laupīšanām bija viņu padzinis no tautas sardzes vienības un pēc dažiem gadiem, notvēris, ka Klems ved uz tirgu kolhoza labību, nodevis viņu tiesai. Tomēr baidīties?... Un vēl Broņes klātbūtnē? ...

— Nepļurkšķi, — viņš teica un katram gadījumam piedāvāja: — Mums viesnīcā arī šis tas ir.

— Nepaspēšu, pēc stundas man jābūt darbā.

Beidzot viņi nonāca pie kādas uz ātru roku sanaglotas būdas: it kā alus dzertuves, it kā veikala vai bufetes, ap kuru visapkārt bija iemītas takas, izmētātas pudeles un konservu kārbas. Neliels vējš virpināja pa zemi salmu nobiras un konfekšu papīrus, plivināja salijušus un noskrandušus plakātus. Pārdevēja nebija. Pie finiera letes grūstījās vairāki apskurbuši vīri, bet citi sēdēja, noliekuši degunus pie stikla kausiem. Vincām šķita, ka šī varza jau sen šeit gaida viņu, tomēr atvairīja šo nepatīkamo nojautu un skaļi pajautāja:

— Kur saimnieks?

— Pirmais nolūza, bet mums ļāva tempt uz krīta, cik uziet.

Vincs juta nelaimi un saausījās. Gribēja atkāpties, taču ceļu aizsprostoja kāds vīrs.

— Atbrauci? Nenobijies?... Acīmredzot viņam ar mums nepietiek, — tas noteica. — Iekārojis vēl citus.

— Uzmanīgāk pagriezienos! — Ķeturaķis paskatījās apkārt un pazina vēl divus, kuri Klemam palīdzēja iztirgot zagto labību. — Sarīkojāt slēpni? — Viņš jautāja mazliet trīcošā balsī un ar savu augumu aizsedza Broņi.

— Kālab ne?. .. Domā, ka tikai tu viens drīksti? — Piecēlās visi vīri. — Tu nezini, ar kādu prieku es tagad gāztu pa tavu smaidīgo purnu ... Bet ko nu, jāaprunājas. Apsēdies.

Broņe ieķērās vīra rokā un no visa spēka saspieda viņa pirkstus. Viņa manīja, kā Vincs sāk drebēt, kā, neļaudami izteikt ne vārda, klab viņa zobi un plaukstas kļūst miklas ...

— Iesim prom no šejienes, — viņa pateica pārāk skaļi.

— Redzi, sterva! Arī viņa pūš tajā pašā stabulē, — piesējās vēl viens, kurš līdz tam bija klusējis. — Cik viņš tev maksā par nakti? — Pienāca un sniedza kausu. — Dzer, citādāk liešu aiz apkakles!

Kā labi noregulēts mehānisms Vincs sagrāba viņa izstiepto roku, pagriezdamies uzsvieda plecā, pietupās, un vīrs kā maiss noblaukšķēja aiz finiera letes.

— Kurš vēl pacienās viņu? — Vincs pavirzījās uz vīru pusi. Tie pašķīrās it kā šaubīdamies, tad negaidīti sakļāvās viņam aiz muguras.

Broņe iespiedzās un ar dūrēm sāka dauzīt viņiem pa mugurām, tomēr aplis nepašķīrās. Pēc tam viens vīrs nogāzās, cits atslējās pret sienu, trešais, sakampis pavēderi, viebdamies nolīka pie grīdas, bet citi pamazām atkāpās. Vincs kāvās kā lauva. Viņa rokās melnēja pistole. Briesmīgi pārbijusies Broņe metās viņam ap kaklu un iekliedzās:

— Vincuk, ko tu dari?! Atjēdziesl

Tā bija kļūda. Šoreiz vīri sakļāvās un vairs nepašķīrās.

— Klačpastala! Parazīts! Neaizmirsti, ka mēs tagad esam trenēti! — Viņi dauzīja Vincu gan ar rokām, gan kājām.

Kad vīri aizgāja no dzertuves, Vincs, saņēmis ar rokām galvu, gulēja uz grīdas un nekustējās. Broņe pagrieza viņu, atpogāja kreklu, apslacīja krūtis, tad pakampa no plaukta degvīnu, iepilināja vairākus pilienus caur sakostiem zobiem, samiklināja ar brūni punktotu lakatiņu un sāka apmazgāt brūces. Beidzot Ķeturaķis atvēra acis.

— Pistoli, — viņš sacīja.

— Vincuk, nevajag, — viņa vēl skaļāk iešņukstējās.

— Vista! Panēm no viņiem! Kam es to saku? — Viņš ar mokām piecēlās un atbalstījās pret sienu.

Broņe izskrēja ārā.

— Vīri, atdodiet to mantiņu! — viņa kliedza. — Atdodiet, ko paņēmāt!

— Tūlīt, tūlīt, vai neredzi, kā steidzamies! — šie zviedza, kā norunājuši, tad ar laužņiem pacēla lielu dzelzsbetona bloku un pabāza zem tā ieroci. — Lai pats paņem! — Patronas izkaisīja atkritumos, paši ietrausās traktora piekabē un aizdārdināja prom, klaigādami kaut kādu nedzirdētu dziesmu.

Kad Vincs piecēlās, viņam zeme līgojās zem kājām. Drebuļi pārgāja. Viņš viss dega un nejuta sāpes. Pārņēma vājums, un trūka elpas. Zem acs un no roķām tecēja asinis. Viņš piegāja pie Broņes, iesita viņai pa seju un, neko neapjēgdams, skatījās, kā viņa noveļas augšpēdus. Tad ārprātīgā niknumā metās pie viņas un sāka pļaukāt. Broņe neaizstāvējās un, acīmredzot būdama šoka stāvoklī, neko nejuta. Gulēja kā paralizēta, nespēdama atraut skatienu no Vinca niknajām acīm un trakumā pāršķiebtās sejas.

Pēc brīža, kad pārgāja niknums, Ķeturaķis aiz kauna nezināja, kur dēties. Piekauts, nevarīgs, izsmiets un nopulgots, bez vajadzības nodarījis pārestību cilvēkam, kurš viņam uzupurējies, viņš mēģināja pacelt bloku, mēģināja to sadauzīt ar akmeni, gribēja nostumt ar pleciem, tomēr nejaudāja, paklupa uz ceļiem un skaļi iešņukstējās. Viņš pat nespēja aizmukt no šejienes un tāpēc atkal sāka drebēt un dauzīt ar dūrēm briesmīgi piemēsloto zemi.

Broņe klusēdama piecēlās, nopurināja no kostīma salmus, no matiem izsukāja gružus, piegāja pie Vinca un pieskārās viņa plecam.

— Pietiks, atkal saslimsi. — Arī viņa bija kā automāts.

— Es viņus apšaušu, es viņiem pielaidīšu uguni! . ..

— Celies taču un iesim! — Viņa spaidīja degvīnā samik-lināto lakatiņu un nezināja, kur to likt. Tad, kā ķirurgs pirms operācijas, ņēmās cītīgi tīrīt pirkstus.

Apkārtējie nami bija kā izmiruši. Atkal aizpukšķēja traktors. Beidzot uz dzertuvi atnāca pāris nosmurgušu un lāgā neatskurbušu vīru. Viņi ilgi pētīja Ķeturaķus, kamēr sadūšojās nākt klāt un pajautāt:

— Kas teitan notika?

— Nezinu.

— Ar bābieti sakāvies?

— Uzbruka kaut kādu neliešu banda.

— Ņēma un ne no šā, ne no tā uzbruka? — abi šaubījās.

— Es viņus nepazīstu, satiku tepat kneipē.

Vecākais paskatījās viņam acīs, ar paplatu pašdarinātu jostu savilka tuklo pavēderi un sacīja:

— Ja negribi, nestāsti, mēs neesam ziņkārīgi. Varbūt kaut kā varam palīdzēt?

Vincs stāvēja viņu priekšā, gluži kā no svešas ābeles izpurināts, spaidīja zem acs radušos punu, taustīja uz vaiga sarecējušu asiņu strūkliņu un juta, ka ar šiem cilvēkiem zudīs arī pēdējā iespēja ātrāk atgūt ieroci. Gandrīz neko neredzēdams ar sasistajām acīm, viņš sameklēja kaut kādas caurules gabalu, iedeva viņiem rokās, pastūma abus pie bloka un uzkliedza:

— Turiet piespieduši! — Bet pats ar akmeni trieca pa tās otru galu. — Kam es to teicu?! — viņš kliedza, redzēdams, ka lauznis nosveras. — Nu, tagad spiedīsim! Opā, Jozuk! Vēlreiz! — Bloks pacēlās. — Bāz roku, Broņe! — Viņa vēl šaubījās. — Bāz roku, ka tev saka! — Vincs iekliedzās, kļūdams zils no arvien pieaugošā sasprindzinājuma un svara.

Broņe kā mēnessērdzīga iebāza roku starp blokiem un tā arī palika.

— Velc ārā! Nevis roku, bet ieroci izņem, tu, vista tāda! — viņš jau gārdza, jo juta, kā caurule līkst, bet pārstieptie musku|i — vēl mirklis... un neciešami iesāpēsies. Tad notiks nelaime. — Ņem!

Broņe stāvēja un nolaistā rokā turēja pistoli. Vincs nesteigdamies ar saplēsto kreklu noslaucīja sviedrus un izstiepa roku. Sieva skatījās un neko nesaprata. Lūgdams ieroci, Vincs kustināja pirkstus. Broņe papriekš paskatījās uz viņu, tad uz savu roku, labi neapjēgdama, ko dara, viņa pēkšņi pielika stobru pie deniņiem un nospieda. Mēlīte sausi noklakšķēja, bet šāviens nenorībēja. Tikai atskanot metāliskajam sprakšķim, viņas apziņu sasniedza notikušās darbības jēga. Šausmu pārņemta, nosvīdusi, viņa atspiedās pret bloku un aizvēra acis . . .

— Kāpēc šitā jājoko? — Neatraudami acis no viņas, vīri pakāpās atpakaļ.

— Varbūt jūs esat no tiem?...

— No tiem, no tiem! ... — Vincs juta, kā no bailēm viņa dzīslās sastingst asinis. Viņš sakampa pistoli, izrāva to sievai no rokām un, cirzdams kājas pie zemes, kliedza uz sanākušajiem ziņkārīgajiem: — Marš no šejienes! Ko te salīdāt? Vai cilvēka nelaimi neesat redzējuši?!

Kad atbrauca milicija, viņš atkal bija mierīgs un korekts:

— Nepazīstu. Nezinu. Nav jēgas. Kaut kādi žūpas. Esiet cilvēki, aizvediet uz viesnīcu, mēs tādi nevaram iet pa pilsētu.

Šis notikums piebeidza Vincu. Viņš vairs nevarēja pat ieminēties par kaut kādiem meklējumiem. Skatīdamies uz toreiz piekauto sievu, viņš saprata, ka gan varai, gan bailēm, gan labestībai ir savas robežas, kuras nedrīkst pārkāpt, ka arī visbailīgākais cilvēks baiļodamies vienreiz pagurst un kļūst vai nu pret visu vienaldzīgs, vai neprātīgi drosmīgs, jo viņam vairs nav ko zaudēt.

Ak dievs, cik maz mēs varam pasacīt par sievietēm, ja pazīstam viņas, un cik daudz varam sapļāpāt, ja nepazīstam. Vincs sirdī kliedz, bet neko vairs nevar labot.

Broņe klusēja. Viņa slimoja ar tik briesmīgu melanholiju, ka Vincām šķita — pēc visa tā šoka zaudējusi runas spējas vai nokodusi sev mēli.

Tu lūdzi viņu, lai piedod, atvainojies, algoji cilvēku, kas viņu sargātu, draudēji un skūpstīji, tomēr nespēji pierunāt. Nedrošība ap tevi arvien auga, pieņēmās spēkā ... Nē, tu vairs nedrebēji kā pirms kautiņa vai apšaudīšanās, bet arī nedzīvoji. Mocīdamies vēl vairāk sāki ienīst Karosu.

Toties es pārstāju meklēt viņa vainu.

Taču arī nepiedevi Tadam. Tu pārstāji urķēties viņam zem pamatiem, jo iestāstīji sev, ka visas tavas nelaimes sākas tad, kad ņemies meklēt brāļa nāves vaininiekus. Tu nekur vairs nespēji rast sev vietu, jo labi saprati, ka no sevis var aizbēgt tikai vienu reizi, toties no turienes neviens vairs neatgriežas.

Varbūt es pārāk sāpīgi tiesāju sevi?. .. Taču veicās arī man. Es vēlreiz iemīlējos Broņē. Arī tagad es dievinu viņu.

Tikai par kādu cenu?

JS, tādas cenas es neesmu vērts.

Viņš stāv un rūgti pavīpsnā, atcerējies senu leģendu par kādu gudro, kurš kļuva pasakaini bagāts. Izrādās — viņš pircis cilvēkus par tādu summu, kāda bijusi to vērtība, bet pēcāk pārdevis par tādu cenu, kādu viņi paši sev noteikuši.

Par mani viņš nebūtu daudz nopelnījis. Šie vārdi skan kā humors, kas nav ļauns, toties dziļš un dzēlīgs. Tā ir grēku nožēlošana. Vincs lieliski saprot: lai kā sevi peltu, lai kā mēģinātu pacelt sev cenu, pēdējo vārdu par viņu sacīs citi.

Šo vārdu pirmā izrunāja Broņe. Viņa aizbrauca uz dzemdību namu. Viņa nerakstīja Vincām zīmītes kā citas, nezvanīja pa telefonu un neko nelūdza, lai gan Vincs nesa viņai ziedus un augļus, aizņēmies naudu, pirka dārgas dāvanas, tomēr viņa klusēja. Taču pienāca diena, kad viņu izrakstīja uz mājām. Vincs pārveda sievu, palīdzēja uzkāpt pa kāpnēm, ieveda istabā un palūdza:

— Nu, dod arī man kaut druscītiņ paturēt viņu.

Broņe nolika zīdaini uz gultas, atsita lakatiņu un, vairs nespēdama izturēt, metās Vinca apkampienos.

— Vinc, — viņa raudāja kā nopērta. — Vinc ...

— Nu, kālab gan tā? Nomierinies, — viņš lūdza.

Broņe raudāja, elsoja, bet, kad raudu lēkme pārgāja, slaucīja sev asaras.

— Pietiks, — viņš lūdza.

— Pietiks, — viņa kā atbalss atkārtoja.

— Vai tiešām tu arī tādā dienā neesi laimīga?

— Esmu laimīga, Vinc. Esmu ļoti laimīga... Esmu ārkārtīgi laimīga. Un, lai dievs dod, ka mums ar to vien pietiktu! ..,

Viņš labi nesaprata Broņi. Un, tikai tad, kad sieva pirmo reizi viņa acu priekšā iztina silto, kustīgo mazuli, Vincs uz tā kreisā vaiga ieraudzīja četrus sārtus plankumiņus, tādus kā tēva pirkstu nospiedumus.

Atcerējies nelaimīgo dienu Aleksotā, Vincs kļuva bāls, atvainojās un nesteigdamies, mierīgi aizgāja uz vannas istabu. Piespieda galvu pie aukstajiem podiņiem, ilgi berzēja sakarsušo pieri un, sakodis zobus, klusēja, šo viņa vainu neviens nevar pierādīt, taču neviens to nevar arī noliegt. Viņš to vīrišķīgi ņem uz sevi un nelūdz nedz žēlastības, nedz piedošanas.

— Pietiek, — Broņe, atvērusi durvis, viņam sacīja. — Pietiks, ja tu gribi, lai Ažoļuks^22 to nekad nejustu.

— Broņe ...

— Es zinu ... Es saprotu, ka tu neesi vainīgs, tāpēc arī pārnācu.

Vincs tic Broņei, bet viss cits tagad neko nenozīmē, šie vārdi notur viņu kājās, tāpēc viņš skatās uz Tādu un smejas par to, kas pašam var atgadīties rīt. Viņa acu priekšā aizslīd vēl daži nenozīmīgi ķīviņi un vairākas svinīgas iedzeršanas. Kādi sīkumi, mans dievs! ... Bet atmiņa apstājas pie vēl viena.

* Mintautos ieradās Alsis un pirmajā iepazīšanās vakarā palielījās, ka savācis daudz materiālu par Karosu. Viņš tos neslēpa no Vinca. Ķeturaķis izlasīja romānu, pēc dažām dienām atdeva atpakaļ manuskriptu un vīrišķīgi atzinās:

— Es neesmu speciālists. Aiznes citiem.

— Un kādas ir tavas domas?

— Man šķiet, ka sacerējums ļoti attālinājies no reālās patiesības.

— Es piekrītu, ka romāna vēl nav, taču materiāls ir lielisks. Dokumentēšana daiļdarbam nav obligāta. Vai saproti? . . . Tads stāvēja pēdējais. Viņš pārāk cieši izvietoja cilvēkus un tāpēc ar sevi aizpildīja radušos spraugu. Romānā tā būs labākā nodaļa: cilvēkā cīnās divējādas jūtas — pavisam nesen iemantots pienākums un, tā sakot, iedzimtas vai gēnos ieprogrammētas bailes, pašaizsardzība. Un kas uzvar? Pienākums, atbildības* jūtas. Cilvēks piespiež sevi, viņš uzvar. Lūk, par ko tiks runāts. Par labu, revolucionāru trakumu, un tās nodaļas nosaukums būs «Zaudētās bailes».

— Man šķiet, ka tur viss notika otrādi.

— Man nemaz nav svarīgi, kurš no jums tā izturējās. Uzvārdi visi būs mainīti. Daiļdarbā to izdarīs galvenais varonis. Tas vari būt tu, Tads, galu galā — varu būt arī es pats.

— Bet patiesība?

— Es redzu — tu nemaz nesaproti mani.

— Tomēr tie būs meli.

— Mākslinieciska izdoma, draugs. Ja gribi, mākslinieciska patiesība: tā varēja izdarīt cilvēks, un viņš tā izdarīja.

šis notikums mazliet aizskāra Vinca pašcieņu, bet senas atmiņas, kas ar Alša roku sabiezinātas un atsvaidzinātas, atkal izraisīja bezmiegu, tomēr viņš turējās stingri. Vai svarīgi, kādā vārdā tiks nosaukts tas cilvēks, kurš pārvarējis bailes? Svarīgi, ka bailes pārvarētas, ka sāpīgā pieredze nezudīs veltīgi, Vincs centās pārliecināt sevi, bet vēl joprojām kā nelabojams entuziasts, kurš savām acīm redzējis visus sacīkstes sīkumus, tomēr katrā avīzes ziņā meklēja faktus, kas atbilstu viņa viedoklim: viņš redzējis pareizi vai nepareizi?

Kā par spīti, pienāca Girša piecdesmitgade. Sapulcējās bars viesu. Grudskis, kā arvien, cienastu sāka ar partizānu kandžas pudeli, kas aizkorķēta ar vecu avīzi. Cilvēku daudz, degvīna maz, tāpēc nebija ar ko piedzerties. Vīri malkoja šķidru Žiguļu alu, uzkoda sāļas sautētas pupas un melsa par visādiem niekiem, sākot ar pēdējās medībās nošautu zaķi un beidzot ar atomkara problēmām.

Alsis pēkšņi aizsvilās:

— Un izdomājis tik svinīgā reizē skalot mums nieres ar šo dzeltenīgo suslu. Dzer un dzer, bet galvā nav nekā. Girš, liec galdā ko stiprāku! Ja tev nav par ko, mēs sametīsim.

Visi smējās.

— Tev vajadzētu izskalot nevis, nieres, bet smadzenes,— Giršs turējās pretī. — Kas būs vēlāk, ja no šā šķidruma jau esi piedzēries?

— iešu partizāna gaitās, — tas plātījās.

— Labi būt varonim, ja zini, ka par tavu drosmi citiem būs jāsamaksā, — Grudskis noskaitās.

Un vīri, glābdami stāvokli, ņēmās apspriest varonību:

— Dažam labam drosme rodas no lielām bailēm, — But-rims jokodams sacīja, taču viņam iepatikās šī doma, un viņš piebilda: — Skaidrs, tikai pēc tam, kad cilvēks baidīdamies nogurst.

— Citiem vārdiem sakot, drosmīgs ir tas, kurš prot pārvarēt bailes, — arī Vincs iejaucās sarunā. — Kurš piespiež sevi nebaidīties.

— Nu, vai zināt! . .. Jūs meklējat drosmi tur, kur no tās nevar būt ne smakas. Jo mazāk cilvēks domā, jo drosmīgāks viņš ir, — arī prokurors nenocietās. — Risks un drosme ir gandrīz viens un tas pats. Civilizētam cilvēkam tas vairs neder. Kā tur rakstīja Gorkijs? Drosmīgo neprātam dziedam mēs slavu.

Tads nogaidīja, kamēr visi izteiksies, tad vispārināja:

— Veltīgi riskēt ir noziegums. Atceros, reiz sēdēju slēpnī. Biju jauns un karstasinīgs. Bez kāda plāna sadalīju cilvēkus, bet sakarnieku tā arī nenozīmēju. Pašam bija jāuzņemas šis pienākums. Pēkšņi redzu: taisni uz mani nāk divi bandīti. Abi bruņoti ar automātiem. Man sirds pamira. Es viens, bet viņi — divi. Es bruņots ar pistoli, viņu rokās vācu šmeiseri. Viņi nāk pa grāvi, es stāvu aiz šķidrām eglītēm. Te tev arī drosme: domāju, ja tikai pabiedēšu, nelaikā sevi atklāšu un visu sabojāšu. Nu, vienu varbūt kaut kā, bet otrs katrā ziņā nokniebs mani un pa radušos spraugu izvedīs veselu vienību. Es atbildu par divdesmit vīriem, man jāuztur sakari ar kaimiņiem. Domāju, tiklīdz sakustēšos — kā ar šujmašīnu sacaurumos, pēc tam vairs lodes neizņemsi. Lai velns šos rauj, beidzot nolēmu: tālu netiks, visapkārt mūsējie. Palaidu garām un labi izdarīju.

Ķeturaķis klausās viņu kā pastarā tiesā, tver katru vārdu un visu redz tikpat kā kinoteātrī. Lūk: kā krusti stāv vairākas sēklas priedes, dreb apšu lapas, tup pārbijies zaķis, bet kaut kur no otrā plāna it kā diktora komentārs ducina Karos a balss. Vincs savaldās un cenšas novirzīt domas citur, taču kāds netīšām nosviež uz grīdas kausu. Nodžinkst stikls... viņš pēkšņi ierauga brāļa sašķīdušās brilles. Līst asinis. Vincs neapzināti saspiež saujā glāzi un lauskas sadzen plaukstā. Viņš kļūst bāls, dreb, klabina zobus, neko vairs nejūt un ievainoto plaukstu triec pret galdu. Tikai stipras sāpes, kas iesmeldzās visā augumā, spiež viņu atgriezties īstenībā.

— Kas tad tev? — Piesteidzas biedri. Vincs klusē, un viņa apskurbušajā galvā pulsē tikai viena doma: divdesmit piecus gadus es dzīvoju ar to mirkli, kad varēšu viņam iemest acīs patiesību, tomēr izrādās — tikpat gadu viņš loloja savējo, lai iemestu to man acīs. Kāda nejēdzība! ...

— Nekas, neuztraucieties, tobrīd gāja bojā mans brālis,— Ķeturaķis pateica, pats to nemaz negribēdams, un noslaucīja niknuma asaras. — Mēs bijām dvīņi, un viņa nāvi es mūžīgi pārdzīvoju gluži kā savējo. — Viņš pastiepa pretī roku pieskrējušajam ārstam, bet Tadam pajautāja: — Vai tad jūs, biedri Karos, slēpnī varējāt iet tikai ar pistoli vien?

— Nevarēju, — viņš atbildēja. — Līzdams caur brikšņiem, pazaudēju disku. Tas bija nevis automāts, bet deviņās frontēs un deviņās lūžņu noliktavās sabijis krāms.

— Un kas pēc reglamenta draud tādam karotājam? — komisārs jautāja.

— Desmit diennaktis arestā, — Kaross atbildēja. — Vēlāk mēs atradām disku, tomēr tas nav svarīgi. Tie divi bandīti bija tikai izlūki. Pēc vairākām minūtēm parādījās visa viņu vienība un mums tā sadeva, ka ij nejautā. Redzu — beigas būs. Un tad mani sagrāba tādas dusmas, ka es stāvus, pat nepieliekdamies metos pie tā grāvja un sviedu granātu ... Taču tas vairs nav interesanti. Tad notika lūzums. Vīri cēlās kājās. Bet ja es viņu izlūkus būtu pakutinājis agrāk? .., Beigas ...

— Tu kā supermenis — ar vienu pistoli veselu divīziju izšķaidīji. Varbūt tā nebija pistole, bet ātršāvējs kabatas lielgabals? — komisārs pavīpsnāja.

— Pārāk neburkšķi. Arī tagad es vēl protu tēmēt, turpretim tolaik — lai dievs dod! Bija gan uz ko šaut, gan mest... Lai viņus pērkons sasper!

— Kāpēc tad palaidi garām tos divus, ja šāvi kā pasaules čempions?

— Tāpēc, ka viņi pagriezās taisni uz manis uzstādīto ložmetēju, bet kādam mūsu kaimiņu lempim neizturēja nervi: bez signāla norībināja un atklāja sevi. Gandrīz vai visu operāciju izjauca, sprukstiņš Tads.

Vincs stāvēja un nezināja, kas ar viņu notiek. Grudskis atnesa glāzi degvīna un pačukstēja:

— Es zinu visu, Vinc. Nevajag. Esi vīrs un drusku iedzer. Degvīns ar baldriāna saknēm. Tas palīdz.

Taču Ķeturaķis iztempa visu. Krietni apskurbis, viņš atstūma Giršu un piegāja pie Karosa. Tajā mirklī viņu vadīja tikai viena vēlēšanās — par jebkuru cenu būt pārākam, lielākam un labākam nekā Tads. Turēdami viņu aiz rokām, to manīja visi.

— Jūs lielījāties, ka lieliski šaujat, — viņš pēkšņi ieteicās. — Atļaujiet uzzināt, uz ko?

— Uz vārnām, — Tads smējās. — Pat uz tādām, kuras ar kājām vairs nesniedz zemi.

— Piekrītu. Bet vai jūs varētu no braucošas automašīnas naktī no simt metru attāluma trāpīt degošā spuldzē?

— Nē.

— Tad jūs neesat čempions, jo es varu, — juzdams, ka reibst, viņš pasteidzās. — Es trāpīju, un ne vienreiz vien.

— Re, atkal supermenis. Grudski, nes šurp izdaudzināto Rivas groku, kamēr es neesmu sācis stāstīt piedzīvojumus! —

Alsis visu mēģināja pārvērst jokā. — Kad arī manas smadzenes apņems tā susla, sāksies vētra.

— Tie nav joki, — Ķeturaķis apvainojās. — Man ir liecinieki. Trīs reizes pēc kārtas!

— Liecinieki nav vajadzīgi. — Prokurors piegāja pie Ķetu-raķa. — Es arī kaut ko zinu par to neparasto šāvienu. Klausies, Vinc, — vai tas nebija Jozišķēs, apmēram pulksten desmitos vakarā?

— Redzat, arī viņš zina. — Ķeturaķis visiem pārlaida uzvarētāja skatienu un apsēdās. — Jozišķēs. Tur notika republikas sacensības šaušanā. Atceļā saderējām uz desmit pudelēm šampanieša. Es viena šāviena vietā trāpīju visus trīs.

Prokurors uzlika rokas viņam uz pleciem un ilgi skatījās ar duļķainām, apskurbušām acīm. Ķeturaķis juta viņa smago protēzi, nepatīkamo smaku no mutes, tomēr viņam nebija spēka atkāpties.

— Kāpēc jūs tā skatāties? Vai arī jūs neticat?

— Ticu un visus vīrus mīlu par drosmi, — viņš atbildēja. — Kad notika tās sacensības, vai rudenī?

— Nē, pavasarī. Manas dzimšanas dienas • priekšvakarā.

— Bet kad jūs esat dzimis?

— Divdesmit pirmajā martā, kad nakts kļūst vienlīdz gara ar dienu.

— Nu, tas arī viss, taču tu baidījies. — Prokurors piedāvāja viņam smēķi.

Vincs atstūma viņa roku un streipuļodams izgāja ārā. Nakts vēsums mazliet atskurbināja viņu. Pārnācis mājās, viņš paņēma savu dienasgrāmatu un ar lieliem burtiem uzrakstīja: TAS CILVĒKS MAN VAIRS NEEKSISTĒ.

Sieva tā arī atrada viņu aizmigušu pie galda. Pašķirstījusi ierakstus, Broņe uzmanīgi pieskārās viņa plecam, pamodināja, pagaidīja, kamēr viņš pārstās mirkšķināt acis spilgtajā saules gaismā, un palūdza:

— Sadedzini.

Sākumā Vincs nesaprata, ko Broņe grib no viņa, bet atskārtis papurināja galvu un iesmējās:

— Tas būtu visvieglākais. — Viņš vēl nebija izlēmis, kā rīkoties. Vēl juta nelabumu no izdzertā degvīna, vēl sāpīgi smeldza pārsietā roka, kaitināja Karosa apsūdzības un ar visādiem niekiem izraibinātā pēdējā piezīmju lappuse. Viņš atkal pajokoja: — To es aizsūtīšu Tadam.

Kā zini, — Broņe šos vārdus ņēma par pilnu, — bet es neieteicu. Viņš arī ir cilvēks. Labāk sēdies un uzraksti viņam vīrišķīgu vēstuli.

— Varbūt aiziet pašam?

— Nē, tu esi pārguris, un es baidos ...

Šiem vārdiem viņš paklausīja kā mazs bērns. Un, ja tagad viņš varētu atgūt to vēstuli, katrā ziņā vēl pieliktu: jūs nekādā ziņā neesat vainīgs. To bubuli, kas tik ilgus gadus mani mocīja, biju radījis es pats, gluži kā noskaņas ietekmēts komponists rada sērīgu, uz grēku nožēlu aicinošu mūziku, bet pēc tam, to klausīdamies, pats apraudas. Bubuļa nav. Tas izgaist reizē ar apstākļiem, kas to radījuši. Paliek tikai atmiņa un sirdsapziņas balss. Paliek mūsu bērni un dzimumzīmes.

Jūs nekādā ziņā neesat vainīgs, un es atvainojos ...

Cik nosacīts un mākslīgs ir viss, cik tas līdzīgs mūsu neveiksmīgajiem mēģinājumiem kļūdīšanās reizēs jebkādā veidā attaisnot sevi vai vismaz ar sarauktu pieri aizsegt neviltotu prieku, ka šķirstā guļam nevis mēs, bet cits. Cik tas viss līdzīgs veltīgiem pūliņiem ar vairākiem ziediem vai skaistiem vārdiem pateikties nelaiķim, ka viņš pasteigdamies uz nenoteiktu laiku attālinājis mūsu pēdējo stundu.

Viņš nekādā ziņā nav vainīgs, tikai savādi, ka šīs neno-vēršamības tuvošanos cilvēks cenšas apjēgt un attālināt no sevis ar sacerētu mūziku vai asarām, darbu vai viņam dotu varu, daiļradi un nekad neizsīkstošiem vārdiem. ..

Jūs nekādā ziņā neesat vainīgs, bet acīmredzot cilvēks neko vairs nespēj. Viņš tikai izmanto un grauj, viņš mēģina labot un atkal bojā, vienīgi daba rada. Viņam nav pat jausmas, ka ikvienas pārāk cildinātas jūtas, ikviens lieks vārds tikai izkropļo šo lielo patiesību un krāpj viņu pašu.

Viņš nekādā ziņā nav vainīgs, bet paldies Tadam, ka ar viņa beigām es varu rast savu sākumu. Varbūt drusku ar novēlošanos, tomēr aizrautīgi sākt visu no jauna. Un tas jau ir interesanti. Ne tik bieži dzīvē dzimst cilvēki, kuri nodzīvo līdz piecdesmit gadiem. Un, ja es atkal radīšu sev bubuli, domāju, ka tāda traģēdija vairs nenotiks, jo citā reizē tas būs daudz līdzīgāks man ...

— Ir laiks. — Vinca domu gaitu ar pieskārienu pārtrauc cilvēks, kurš nomaina viņu, bet marša skaņas izved uz ielas.

NEIZSŪDZĒTIE GRĒKI

NO T. Karosa DIENASGRĀMATAS

... Nāve negaidīti pārsteidz cilvēku, skatīdamies uz ziedos grimstošo kapu, satrauktais Butrims vēl arvien nevarēja atraut domas no savas nupat noturētās runas un klusi gremzās, it kā viņš viens būtu vainīgs par visu, kas šeit noticis un vēl varēja notikt, it kā viņa neizteiktās domas vai noklusētās patiesības kaut kādā noslēpumainā veidā varētu iespraukties cilvēku galvās, sajaukt viņiem prātus un nodarīt vēl lielākas nelaimes. Iznāca tiešām nevīrišķīgi, viņš rāja sevi. Vienu domāju, citu jutu, bet sarunāju — jods zina ko, viņš vēroja aizkustināto cilvēku sejas, sērīgu runu izspiestās asaras un beidzot saprata, ka vispārēju sāpju izraisītās noskaņas ietekmē gandrīz vai noticējis savu oratora spēju maģiskajai varai. Juzdams, ka mazliet pārcenties, viņš nevietā iesmējās un atkal domāja: taču arī es, tāpat kā nupat ar zemi apbērtais nelaiķis, nejauši nokļuvis pie smagi pielādētas kravas automašīnas stūres, ko dēvē par valdīšanu, arvien biežāk un biežāk sadomāju pavizināties sev par prieku, tālab arī pārtērēju degvielu ,.. Viņš nodomāja un sabijās: tādu greznību ierindas cilvēki saviem vadītājiem nekad nepiedod. Viņi nevar un negrib saprast, ka nevis kravas automašīna, nevis pienākumi, bet pati kustības izjūta mūs velk pie stūres,- ka ļoti bieži nevis galastacija aizkustina mūsu prātus, bet garām slīdošās ainavas un ceļā sastaptie cilvēki. Tomēr ne visi, kas spēj un vēlas, var sēdēt priekšgalā. Tiem, kas kratās lielā vezuma galā vai nokļūst zem tā riteņiem, ļoti grūti pierādīt, ka progress ir nevis pienākumu pilnveidošana un rūpniecības preču daudzums, bet pastā«

r

vīga, nemainīga un dienu dienā arvien pieaugoša mūsu sabiedrības garīgās kultūras augšupeja. ..

Pēkšņi apklusušais orķestris aprāva viņa domas. Kapsētā kļuva klusi un nepatīkami. Vecos kokos ieķērcās vārnas. Čaukstēja naktī steigā nograntētie celiņi, — cilvēki pašķīrās, izklīda kapsētā, lasīja uzrakstus un meklēja paziņu uzvārdus.

Savādi, bet šeit tuvu cilvēku jau ir daudz vairāk nekā aiz kapsētas žoga, Vītauts atkal ļāvās pārdomām, tad piegāja un noskūpstīja Živilei roku, nolieca galvu tuvinieku priekšā un, vairīdamies no nevajadzīgā klusuma, nostrostēja sevi:

— Cilvēks, kuram jāatbild par visu, kas notiek ap viņu, ļoti ātri zaudē atbildību par to, ko dara pats. Piedod, ka tik ilgi un neinteresanti runāju.

— Paldies, — Živile tik vien pateica un, pieturēta zem rokas, lēni pagriezās uz vārtu pusi. Butrims apsēdināja viņu blakus mātei, iecēla automašīnā bērnus, bet pats kājām devās mājup, taču, ieraudzījis, ka priekšā gaida Rekštis, piepeši iegriezās pirmajā šķērsielā.

Cik dīvaini, šķiet, cilvēks nomira, atbrīvoja vietu citiem un ... cauri! Tomēr nē. Tada nav, toties viņa darbi un domas vēl ilgi neliks miera dzīvajiem. Vieni labos viņa izdarītās un iedomātās kļūdas un lamās viņu, citi raudās un žēlos, kā arī vēl ilgi dzīvos viņa darbu ēnā. Velns lai parauj, cik loģiski un pareizi izteicies tas vecais prātnieks Rekštis: jo spilgtāku un žilbinošāku gaismu izstaro cilvēka dzīve, jo grūtāk būs tiem, kuri viņam akli sekojuši, kad viņš izgaisīs. Cik necilvēcīgi gudra un cik skopa ir daba, cik neatlaidīgi tā turas pie šā mūžīgā līdzsvara likuma. Grūti pateikt, cik briesmīgi kontrasti nostiprinātos pasaulē, ja ģēniju darbi un viņu domas ar dāsnu sējēja roku netiktu kaisītas ierindas cilvēkiem zem kājām, gan tiem, kuriem tās vajadzīgas, gan tiem, kuriem nav vajadzīgas. Vēl grūtāk iedomāties, kā mēs tad dzīvotu un ko darītu. Tomēr tas nenotiek, jo cītīgie no žilbinošās gaismas ļoti ātri zaudē redzi, nolaidīgie, grūstīdamies citu cilvēku darbu ēnā, nekad nekļūst redzīgi, paliek tikai tie, kuri no svešas gudrības iemācās radīt gan savas patiesības, gan savu gaismu. To arī es nedrīkstu aizmirst. Laikam labāk būtu visus Tada mantojuma jautājumus izlemt pēc kāda laika, taču dzīve negaidīs. Atbildes tai vajadzīgas nekavējoties.

Būs pagrūti. Un nevar zināt, kā es izgrozīšos no šā grūtā stāvokļa. Sameklēt cilvēku — sīkums vien ir, daudz grūtāk būs saglabāt Tada iesākto tempu. Mūsu laikos — neuzceltas rūpnīcas rekonstrukcija skan pārāk riskanti. Necilvēcīgi grūti ķerties pie laužņa, kad apkārt viss vēl ož pēc cementa un krāsas, tomēr, izrādās, vēl grūtāk sagraut dažu iedomīgu un stūrgalvīgu priekšnieku viedokli...

Turklāt šajā cīkstiņā nav visai daudz palīgu. Tla tagad ir vārgs strādnieks. Glābdams ģimenes cieņu, viņš ietiepās un nolika priekšā iesniegumu. Ar Grudski arī kaut kas nav skaidrs. Un Tada izslavētais Ķeturaķis — ne šis, ne tas. Labodams citus, pats izaudzējis sev tādu ļaundabīgu audzēju, ka nevar zināt, kā mums izdosies Mika nokavēti iecerētā operācija. Bez tam Alsis uzrakstījis visādas velna būšanas ... Un ja pietiktu ar rakstīšanu vien! ... Vārdu sakot, jau šodien nekavējoties jāsapulcējas un jāaprunājas, ko turpmāk darīsim . ..

Tikai vēsajā un plašajā kabinetā Vītauts atkal jutās mierīgs un nosvērts, spējīgs visu savu uzmanību veltīt problēmām, kas pārsteigušas viņu. Šeit uzmanību vairs neizkliedēja uz ietves nokaisītie egļu zari, nespiedās degunā vīstošu zālāju smarža un vairs nekaitināja drūmā sēru mūzika. Tagad viņš atkal bija savā elementā, gluži kā izpeldējies spirdzinošā avotā. Tāpēc bez steigas uzsmēķēja, dziļi ievilka dūmus un mierīgi uzgrieza slimnīcas numuru.

— Butrims, — viņš sausi un kūtri pateica. — Jūs laikam nojaušat, kāpēc zvanu?

— Jā, sekretār, bet es vēl nevaru jūs ne ar ko iepriecināt.

— Vai apciemot drīkstu?

— Vai prāts! — ārsts nobijās. — Viņa atrodas sagatavošanas istabā.

— Un kā viņa jūtas?

— Pagaidām apmierinoši.

— Varbūt vajadzīga kāda palīdzība?

— Nē, pagaidām nav vajadzīga.

— Varbūt ataicināt no Vilnas konsultantus?

— Nē, paldies, pagaidām viņi mūs biežāk aicina.

Pagaidām, pagaidām! . .. Viņš dusmīgi izmēdīja un skaļi

sacīja:

— Atvainojos. — Nolika klausuli un noslaucīja sviedrus. Kaut kas nav, kā vajag, viņš nodomāja un vēl vairāk noskaitās: trešo diennakti sagatavošanas istabā ... Un atkal piezvanīja galvenajam ārstam, bet tas bija palātu apstaigā. Pavisam nomāktā garastāvoklī paaicināja sekretāri un apjautājās: — Vai birojā locekļi brīdināti?

— Jā, sekretār.

— Vai lēmumu projekti izdalīti?

— To taču nebija, sekretār,

— Vari iet pusdienās.

-— Un jūs?

— Es uzkodīšu bēru mielastā.

Nāve negaidīti pārsteidz cilvēku, uz ielas viņš atkal atcerējās un sāka pukoties: šķiet, nekā jauna nav šajos dažos vārdos, un tomēr tie man ienāca prātā laikus un vietā! Ir gan tas Alsis šarmants. Varētu būt visai labs redaktors. Taču, zalktis Tads, nebūs ar mieru. Ne jau tāpēc viņš no galvaspilsētas atkūlās uz Mintautiem, lai atkal ļautu piesēdināt sevi pie galda. Jāmeklē cits. Lai Alsis raksta. Un, nopietni apdomājot, ne tikai nāve, bet arī cilvēka nākšana pasaulē ir vistīrākā nejaušība . . .

Iznākuši no kokos iegrimušas šķērsielas, viņam gandrīz uzgrūdās Grudskis ar sievu zem rokas. Butrims pavirzījās sāņus un mazliet palēnināja soli.

— Sveicināti! — Viņš abiem paklanījās, bet Rivas sniegto roku pacēla uz augšu . .. Mirklī, kad juta, ka viņa pretojas, stiprāk saturēja Grudskienes pirkstus un gandrīz ar varu piespieda pie lūpām. — Nu, ko jūs! — Viņš samulsis pietvīka un ātri atbrīvoja Rivai vietu ietves vidū. — Kā ar veselību? — brīdi klusējis, piebilda. — Kāds laiks?

Droši vien slānīs, ja iesāka ar tādiem aplinkiem, Giršs nodomāja un atbildēja:

— Slimoju.

— Vai sirds?

— Nē, šoreiz nervi.

— Tās mūsu organismā ir vienīgās šūnas, kas neatjaunojas. Taupi.

— Šo patiesību izjutu, lasīdams jūsu lēmumus, — Grudskis pajokoja un nopriecājās, ieraudzījis, ka sieva viņam piekrīt un pateikdamās paloka galvu.

— Toties veselīgs humors tās šūnas vislabāk saglabā, — Butrims arī nesteidzās atbildēt, jo pēkšņi atcerējās, kā Grudskis ar aukstu ūdeni mitrināja viņa uztūkušo seju, kā ar lējkaroti caur sakostiem zobiem lēja uzsildītu vīnu un, uz lidmašīnas spārna lauskas izklājis lielu karti, visu laiku kliedza viņam pie auss:

— Kas vēl?! Nu, ko tu vēl redzēji?!

Vītauts valstīja mutē satūkušu mēli, žņaudzīja saujā sasutušo migas sienu un, te zaudēdams samaņu, te atkal to atgūdams, diktēja. Pēc tam viņš, galīgi zaudējis spēkus, ieķērās Grudskim rokā un kliedza:

•— Es tev, krupi Tads, tā pabļaušu, ka tu savus kaulu? vairs nesavāksi.

— Labi, labi, varēsi darīt visu, tikai nemāci ebrejam pacietību, — Giršs tad noskaitās. — Paguli, pacieties, iedzer vīnu, bet tagad paskaties un pasaki — kāpēc tajā nocietinājumu sistēmā radušies divi balti plankumi? Nu, papūlies atcerēties! ...

Un atkal Vītauts ar briesmīgu piepūli lipināja kopā sa raustīto atmiņu, kamēr spēki bija galā un viņš sāka murgot Grudskis vēl veselu diennakti mocījās ar viņu un tulkoja nc vācu valodas slepenus dokumentus.

— Jāpierod, — viņš murmināja. — Katrā ziņā jāpierod

— Pie kā?

— Pie dīvainās domas, ka cilvēkam, ja viņš grib bū brīvs, noteikti jāiesloga sevi gribas cietumā. Vai saproti mirla? Es kara laikā raidīju ne vienu vien šāvienu, be pirmo — uz nodevēju.

Butrims atcerējās arī savādo infarktu, ko Giršs simulēja no bailēm, un kā ar visu paklāju viņu nogādāja slimnīcā arī viņa dīvainās dzimšanas dienas, kuras arvien sāka ai tradicionālo kandžas pudeli, kas aizkorķēta ar avīzi, ar dažiem nenolobītiem sīpoliem, lauku maizes gabalu un rupji sēli, jo tas viss atgādināja partizānu gaitas. Tagad visi šie sentimenti vairs nederēja, bija jāmeklē cita atslēga, cit spriedums un risinājums.

Kaut kas nav tā, kā vajag, viņš pie sevis nodomāja ur ierunājās:

— Visi runā, visi pļāpā, pat raksta anonīmas vēstules tikai es viens neko nezinu. Kas notiek jūsu ģimenē?

Grudskis bija gaidījis šo jautājumu, gatavojies tam, spoguļa priekšā izmēģinājis atbildi, tomēr, izdzirdējis jautājumu, novilka roku gar svārkiem, pārliecinājās, ka kabatā vēl atrodas nenosūtīta sievas vēstule, un nodūra galvu. Domās viijš vēlreiz uzmanīgi pārcilāja pirms dažām dienām Karos am izsūdzētos grēkus un nedroši sacīja:

— Ij pats nezinu, ko jums atbildēt. — Viņš labi saprata gan ko sacīt, gan kā izturēties, taču kautrējās no sievas, kuru tik ilgi vazājis aiz deguna. Grudski kavēja vēl arī citas jūtas: šķita, ka nekas nav noticis, nekas ļauns nav bijis, tomēr sievai nepiesardzīgi dotais solījums viņu it kā pārklāja ar kaut kādu cietu, neredzamu, toties ļoti labi jūtamu dusmu pārsegu, kas Girša dvēselē nelaiž iekšā neko citu kā vien nepieļaujamā soļa attaisnošanai paredzēto skepses indi. Giršs juta, ka no šī riebīgā stāvokļa viņa iekšienē viss mainās, sabrūk, aptumšojas, kā melna tumsa pamazām pakļauj viņa domas un gribu, kā viņš, to nevēlēdamies, gatavo sevi otram, vēl briesmīgākam solim — pāriet no vārdiem pie darbiem — un vairs nevar apstāties. 5o nepatīkamo krišanas stāvokli, kas liek ienīst sevi, viņš pirmo reizi juta, stāvēdams pie Tada šķirsta. Un viņš nobijās, sapratis, ar kādām nedrošām gadījuma rakstura zālēm ārstējies no vājuma, kas viņu pārņēmis. Pietika tikai ar pirmo nelaimi, tikai ar dažām zaudējuma sāpju izraisītām dziļām nopūtām, un gļēvulības inde, gluži kā asinīs nonākusi dvinga, pēkšņi sacēlās pret viņu pašu. Bija vajadzīga steidzama palīdzība, mīļa cilvēka tuvums, bija vajadzīga pieredzējusi kopēja, kas prot ar kaut kādu skābi noņemt no sirds sakrājušos dvingu, tāpēc viņš nopirka tirgū visus ziedus un aizsteidzās uz mājām, bet pēc tam pierimis un apmierināts skatījās, kā sieva tos ieliek ūdenī, Ļin, nespēdams valdīt sajūsmu, nezin no kurienes izvilka mazu pudeli Martela, ko bija atvedis no ārzemēm.

— Ja svinēt, tad svinēt, — Giršs sacīja sievai un visā skaļumā ieslēdza radiouztvērēju. Viņam par laimi, pirmajā stacijā orķestris spēlēja brašu maršu.

— Bet ko mēs svinēsim? — Riva brīnījās.

— Es nezinu.

— Varbūt nav labi?... Gatavojamies taču iet uz bēru mielastu.

— Vienalga, — Giršs pateica, — man vajag tevis, vai saproti?... Tevis, jo es velns zina ko izdarīšu: uzsprāgšu pats vai ar visbriesmīgākajiem vārdiem uzspridzināšu visu pasauli.

Maršs apklusa. To nomāca cīruļa treļļi. Pēc tam mierīga un labi ievingrināta diktora balss pavēstīja, ka Sinaja smiltājos atkal sācies karš. Giršam pietrūka gaisa. Viņš labi nedzirdēja, nedz kas ko sita, nedz kas soļoja uz priekšu. Viņš atkal nokļuva geto, un paša radītais dusmu žogs aizvien atkāpās, sašaurinājās un žņaudza, kamēr kļuva bezgala smacīgi un karsti. Grudskis pats nejuta, kā ieķērās sievai krūtīs un kliedza:

— Viņi jāapšauj, jādauza, jāšķaida ar tanku kāpurķēdēm! ... Vai dzirdi?! Ar tanku kāpurķēdēm!... Lai neminas no viņiem vairs nepaliktu. Pa visu pasauli krustām šķērsām jāizbrauc! — Beidzot viņam aptrūka elpas.. Tikai ieraudzījis, ka sieva ir bezsamaņā, paģībusi, ar roku aizspieda sev muti. Atbalstu neradusi, Riva bija sabrukusi uz grīdas. — Viņus vajag! .. . Viņus vajag ... — Redzot sievas bezjūtīgo skatienu, izgaisa gan degsme, gan dusmas, bet pēcāk Giršs manīja, kā viņu atkal purina krietni aizmirstas baiļu šaušalas, kā viņš pamazām grimst tajā dīvainajā stāvoklī, kurā viņu pirms daudziem gadiem bija noveduši pirmie bumbu sprādzieni un tajā pašā brīdī visās pasaules valodās izrunātais briesmīgais, tikai vēl nepārdzīvotais vārds — karš. Tagad viņš zina šā vārda nozīmi, jo redz savā priekšā mulsuma un sāpju pilnas sievas acis un dzird nāvinieku vārdus:

— Bet kas tagad būs?

Ko esi pelnījis, tas arī būs, uzvēlis Rivai visas nelaimes, vienā rāvienā gribēja sevi attaisnot, taču, sapratis, ka tas ir nelietīgi un zemiski, sacīja:

— Ģērbies, bēru mielastu mēs nedrīkstam nokavēt.

Sieva, vērīgi ausīdamās, tvēra katru vārdu un neapzināti

šļupstēja:

— Tur viņus sit.. .

— Ne tikai viņus, tagad arī mūs, — Giršs pārlaboja sievu un nokaunējās vēl vairāk.

Toties Riva joprojām klausījās, baidīdamās piecelties no grīdas, joprojām klausījās un klausījās, lai gan diktors jau stāstīja, kā kaut kur aiz Urāliem traktorists ļoti labi izremontējis traktoru un soloties ar to vēl labāk strādāt tīrumā. Reveka pēkšņi apskāva Girša kājas un, atliekusi galvu, negaidīti pajautāja:

— Es tomēr nesapratu, Girš, kāpēc tu Tadam paredzētos ziedus atnesi man?

— Tāpēc, ka nezinu, — viņš apjuka no tik necerēta sarunas pavērsiena un piecēla sievu no grīdas. — Stāvēdams pie Tada, nezin kāpēc sapratu, ka mīlu tevi.

— Esi tik labs, neatceries to, kā nav bijis, — viņa mēģināja jokot. — Kad muļķi kļūdās, no tā nevienam nesāp, bet, kad sāk kļūdīties ģēniji, tas ir briesmīgi. — Viņa ilgi gatavojās un beidzot iedrošinājās pajautāt: — Kāpēc tu tik pēkšņi atkal iemīlējies manī? Vai tikai tas nav uz atvadām?

Giršs uzreiz nesaprata, kas tas ir — diplomātija, bezierunu kapitulācija vai sievišķīga kaprīze. Tik daudz cietis, viņš tiešām baidījās visu sabojāt un klusi mācīja sevi:

— Lai pati, lai viņa pati vienreiz atsakās no visa, lai izvēlas. — Viņš glaudīja nenosūtītos dokumentus un taisnojās: — Es nezinu, es neko nezinu, tomēr uz turieni es nebraukšu. Katru dienu tev pirkšu ziedus, sūtīšu vēstules un dāvanas, jo neko vairs nespēju dzirdēt par nolādēto karu.

— Nesteidzies, Girš. Gaidīdama tevi, arī es nospriedu, ka svarīgi ir ne jau tas — brauksim vai nebrauksim. Pati perspektīva, ka cilvēks var rīkoties pēc savas patikas, neskatīdamies apkārt un nelūgdams citu žēlastības, veido mūsu personības, iznīcina mūsos nolādētās un nezin kad ar varu mums uzspiestās bailes, atbrīvo no daudziem verdziskiem ļfUjnumiem. Zini, es redakcijā visiem sāku sacīt patiesību acīs un pārstāju lišķēt... Tas taču nav slikti.

Giršs neticēja savām ausīm. Varbūt tas arī nav gluži pareizi, viņš domāja, glāstīdams Rivas plecus, tomēr pavērt muti tā arī neiedrošinājās. Lai pati, viņš apvaldīja sevi, lai pati ... Bet kāpēc man ar savām patiesībām jāiekaļ viņas galvā šī doma? Lai pati, lai pašaubās, lai pamokās .. . Tas nav vieglākais, toties pareizākais ceļš.

Un tāpēc tagad, runādams ar Butrimu, Giršs par to vien domāja kā neaizvainot Rivu. Viņš tagad vairāk par visu baidījās, lai sievas vārdi nebūtu tikai pašai iestāstīts pienākums, kas izgaist, sastopoties ar pirmo nopietnāko pārbaudījumu. Viņš vēl atcerējās, kā bija noskūpstījis sievu un sacījis:

— Riva, lai gan tur ir bēru mielasts, es tomēr ļoti vēlos, lai tu būtu visskaistākā.

Tas, šķiet, arī bija viss. Giršs sarauca pieri, vēl drusku nogaidīja un sacīja:

— Ļaudis daudz sarunā, biedri Butrim, un vēl vairāk saraksta. Ja tiktu realizēta kaut simtā daļa mūsu vēlēšanos, cilvēki jau sen būtu pārcēlušies uz citām planētām. Tāpēc vēlamais nekad nav jāpieņem par esošo. Mēs abi tagad pārāk labi dzīvojam. Un tāda bezmērķīga slaistīšanās ātrāk saēd cilvēku nekā spaidi. Esmu pārāk ilgi aizsēdējies savā vietā. Nav vairs interesanti strādāt, — viņš, nolēmis pārbaudīt sarunas biedru, neatbildēja uz jautājumu.

Arī Butrims klusēja, jo juta, ka pamudinājums šeit neko nespēs grozīt.

— Es jums sacīju, — Giršs neizturēja klusumu, — nevediet uz šejieni to izdzimteni Klausu, nebendējiet vairs cilvēkiem nervus ... Reveka no tās prāvas tiešām sajuka. Ja viņa nemainīs vidi, tad zaudēs prātu. Jūs saprotat, — viņš skatījās uz Butrimu, bet piesardzīgi runāja sievai, — tā Izraēla ir tikai mīts, gudri izdomāta ticība, jo pēc tam, kad bankrotējuši visu pasugu dievi, nacionālisms kļuvis par divdesmitā gadsimta reliģiju. Kopš pašām kara beigām viņa savu svītraino koncentrācijas nometnes maistērpu un koka tupeles turēja, pakarinājusi kā svētbildi. Viņa domāja, ka, paskatoties vien uz šo fašistisko pidžamu, visiem mati sliesies stāvus un dzīslās sastings asinis. Tomēr nekas tamlīdzīgs nenotika. Vienas bailes nomainīja citas. Jo tālāk, jo smieklīgāk izskatījās, kad viņa, pret kaut ko protestēdama, retumis uzvilka to nelaimīgo apģērbu. Pēc tam viņa sāka kaunēties no tā, ienīst sevi, bet tagad, veča pierunāta, pieķērās jaunai domai, ka tur viņai būšot labāk, ka tur viņa aizmirsīšot visu, ka tur, nokļuvusi tādu pašu nicināto un atstumto vidū, viņa tikšot atpestīta. Saproti, ja tie nelieši šodien, tāpat kā kādreiz viduslaikos, atkal sadomātu rakt katakombas un lūgt tur dievu par mūsu bijušiem un nebijušiem grēkiem, daudzi no tiem, kurus mēs nezin kāpēc negribam saprast, ielīstu zemē kā kurmji.

— Nu, bet kur tu biji?

— Es? ... Es tikai dauzīju viņai pa galvu un vēl dziļāk iedzinu tās muļķīgās domas. Nolādēto un ne visai vajadzīgo mūsu pārrunu dēļ, sasodītās rutīnas, steigas un ierēdniecis-kās, normētās vienaldzības dēļ es daudz ko palaidu garām. Tas arī viss. — Giršs vēl arvien vairījās no tiešas atbildes. Viņš gaidīja no Rivas kaut niecīgu mājienu, ka viņa piekrīt, bet Butrims, nevēlēdamies dzirdēt sliktu vēsti, tāpat mīņājās uz vietas:

— Arī mēs esam vainīgi. Atceros, tu kādreiz man stāstīji, ka rabīnu skolā nākamajiem garīdzniekiem, neskaitot dieva vārdu, vēl esot mācījuši arī vairāku populāru speciālitāšu pamatus, lai viņiem, visu laiku atkārtojot vienas un tās pašas patiesības, neatrofētos domāšana. . . Neņem ļaunā, tomēr kaut kas līdzīgs noticis arī ar tevi. Dažos gadu desmitos, strādājot vienu un to pašu darbu, tev viss apriebies, kļuvis netīkams, pārvērties štampā, un tu nepamanīji, kā sāki re-gresēt. Notrulinājās atlases spējas, samaitājās gaume attiecībā uz jauno, un tu noticēji, ka citādi nemaz vairs nevar būt. Jebkāda pretošanās tikai kaitināja tevi, tomēr nespieda domāt un meklēt izeju. Vēlreiz lūdzu, neņem ļaunā: pat dievam apnīk garlaicība, kur nu vēl cilvēkiem! . ..

Redzi, Girš, Grudskis rūgti pavīpsnāja, un atkal tava gudrība pavērsās pret tevi pašu. Tu izskoloji daudz apdāvinātu neprašu sev par postu un dusmojies, ka viņi ļoti precīzi citē tevi. Tomēr viņš savaldījās un pieklājīgi sacīja:

— Interesanti ... Līdzīgas domas arī man ļoti bieži ienāk prātā, taču tās nebūtu pilnīgas, ja es noklusētu, ka mani spieda steigties un izpildīt tavus rīkojumus, kas ne vienmēr bija prātīgi . ..

— Tagad nav īstais laiks, — Butrims sāka atkāpties. — Arī mēs esam vainīgi. Tev sen vajadzēja sameklēt kādu interesantāku un perspektīvāku darbu, vajadzēja retumis mainīt vismaz pret līdzīgu, taču arī mums patika dzīvot bez kādām rūpēm un domāt, ka tavā kantorī viss ir labi. Un trešo reizi tevi lūdzu, neņem ļaunā: tu savā darbā esi sasniedzis zināmu pilnību, nu, kā godīgs meistars, kā labs izpildītājs, tomēr jaunradei nepietiek tikai ar rūpību, pacietību un lielu prasmi vien. Tai vēl vajadzīga dziļāka izjūta, vajadzīgs pat risks, un tā tev trūkst. Re, kāpēc tu pats sev apniki, ko es nevarētu sacīt par tavu sievu, — viņš pajokoja. — Viņa ir apņēmīga sieviete. — Butrims pamāja ar galvu uz Rivas pusi. — Bet, runājot nopietni: jūs abi esat pieauguši cilvēki un paši atbildat par savu rīcību.

Grudskis gaidīja, ka Butrims strostēs un lamās viņu, ka draudēs kā Kaross vai arī pārmetīs visus parādus, taču tas klusēdams ielaida viņus pa restorāna durvīm un kaut kur atpalika, lai nomazgātu rokas.

Redzi nu, redaktoram iešāvās prātā, kā viena cilvēka nenoteiktība citā cilvēkā katrā ziņā izraisa pašpaļāvību un pat nekaunību. To zina pat bērni, tikai tu, Girš, ņēmi un aizmirsi.

— Nu, kā ir? . . . Vai interesants cilvēks? — viņš jautāja, palīdzēdams sievai atģērbties.

— Es sen viņu cienu, — Riva nedz piekrita, nedz iebilda, viņa vēl arvien izturējās cēli, nepievienodamās nevienam viedoklim.

Restorāna mazā zāle vēl bija tukša. Kaktā sēdēja Živile un runājās ar māti. Gaitenī jau ģērbās Pijus. Nervozēja daži radinieki no laukiem. Grudskis brīdi ar skatienu pameklēja, bet neatrada zālē ne Rimšu, ne Ķeturaķi, tad pasmaidīja un nodomāja: Vinca nervi neizturēja. Novecoju ne tikai es vien.

Tobrīd Ķeturaķis tikpat kā spaidu kārtā sekoja Rimšam uz prokuratūru un kaulējās:

— Klausies, nestiep vairs garumā, es jūtu, ka tu kaut ko slēp no manis. Tas nav godīgi.

— Slēpju! Tu, Vinc, esi dīvains. Es nevaru rast sev vietu, patiešām nesaprotu, kā tev izklāstīt visas nelaimes. Tādas lietas pat gribēdams nenoslēpsi.

— Tu atkal savu. Es to čemodānu tiešām atradu krūmos. — Viņš košļāja nekad nebeidzamo gumiju un tāpēc runāja neskaidri: — Varbūt tev ir aizdomas?

— Nepratini izmeklētāju. Nekādu aizdomu man nav. Es par šāvienu.

*— Par kādu?

— Nu, par to, kuru tu Jozišķēs pirms daudziem gadiem naktī raidīji zilā gaisā.

— Vai domā, ka tas nav taisnība?

— Tur jau ir tā nelaime: taisnība, tīra taisnība, tikai tev nav ne jausmas, kā mums abiem tagad noderētu, ja tavs trāpīgais šāviens būtu vienīgi tavas skurbās fantāzijas izdomāts. — Abi iegāja kabinetā, apsēdās viens otram pretī, un prokurors saņēmās: — 5e, palasi, pirms dažām dienām pieprasīju no Jozišķēm. — Viņš nolika paplānu mapi un pats izgāja, tomēr apdomājies atgriezās. Vincs šķirstīja papīrus un arvien vairāk nolīka pār tiem — kā tuvredzīgais, tad atpogāja krekla apkakli un, balsij aizķeroties, sacīja:

— Tā jau domāju. — Viņš drebēja kā alkoholiķis, kurš nespēj remdēt slāpes ar lētu vīnu, ko pārdod dienu un nakti, tad atkal ķērās pie rūpīgi savāktajiem materiāliem, jo baidījās kaut ko palaist garām. Pēc tam pietvīka, nolaida rokas un nevarīgi atliecās krēslā. — Cik man par to pienākas? — viņš pajautāja un sašļuka.

— Grūti pasacīt. Es viens to nevaru izlemt.

— Bet varbūt šeit ir kļūda?

— Nē, tā ir mana pirmā nenoskaidrotā lieta. To es zinu no galvas. Visu esmu izmērījis ar milimetra precizitāti, konstatēju trajektoriju un aprēķināju attālumu: šauts no automašīnas uz šosejas. Neuztraucies un izklāsti visu uz papīra.

— Varbūt tu tīšuprāt?

— Tīšuprāt. Visu mūžu par tādām nelietībām sapņoju.

— Tad dod uzsmēķēt.

— Esi taču atmetis.

— Tagad no jauna būs jāpierod, — viņš žēli pavīpsnāja un vēl arvien neticēja. Pēc tam paņēma vairākus fotoattēlus un ilgi skatījās uz svešas sievietes seju, uz nelielu asins svītriņu, kas aizlīkumojusi pa labajiem deniņiem, uz cilvēku, kurš stāvēja blakus sievietei un caur zvaigznīti loga rūtī izskatījās bālgans; rokās viņam bija metramērs un uz tā ar melnu tušu atzīmēts bojā gājušās augums, lodes izlidojuma leņķis un trajektorija.—Tu vari man neticēt, bet es ne vienreiz vien redzēju viņu sapnī, — viņš pateica un sāka gremzties: — Netici nu vēl, cilvēk, liktenim. Visu mūžu man nezin kas it kā kaltin kala galvā, ka ar Karosu beigsies arī mana karjera, bet es tam neticēju, zobojos par sevi un visu laiku raku bedri šim cilvēkam, pat nenojauzdams, ka ikviena zemes sauja, kas izrausta no viņa kāju apakšas, tikai palielina mana paša nelaimes kalnu ... — Vincs apņēmīgi izsp|āva gumiju papīrkurvī un, ietinies dumu mākonī, rakstīja.

— Tikai nedomā muļķoties, — Rimša nobijās, ieraudzījis, kā Ķeturaķis tausta kabatas un pa .viņa bālo seju plūst sviedri. Rimša pārlaida pieredzējušu skatienu viņa kabatām un noskurinājās, atcerējies, kā pats pastrādāja briesmīgas mu|ķības, pratinādams Remigiju. — Aizmirsti, ja vari, arī tos pravietiskos sapņus.

— Kur nu man, —* Vincs nomierināja viņu, — ja pati dzīve šitā izmuļķojusi. — Ķeturaķis pamazām pierima, bet vairs neatkāpās: lai būtu kā būdams, viņš nolēma. Tā ir pēdējā iespēja tikt vaļā no bailēm, kas jau kļuvušas par slimību, kā arī no neizturamā pienākuma — ar varu būt labākam nekā citi. — Mik, vai tai sievietei, kuru es ... Nu, saproti, ar kuru tā noticis, bija bērni?

— Protams. Arī vairāki mazbērni, no kuriem viens pēc viņas bojāejas nokļuva bērnunamā.

Varbūt viņi, tāpat kā es, katru dienu greizi noskatās uz saviem kaimiņiem un sauc pēc asinsatriebības? Viņš nesaprata, kāpēc uzdeva šo jautājumu, taču no Rimšas atbildes viņu pārņēma šausmas. Viņš ienīda sevi, bet domās neatlaidīgi atkārtoja: un ja arī viņas dēls jau divdesmit gadu meklē vainīgo un nevar atrast? Tas tomēr ir necilvēcīgi. Atkal pārņēma bailes, ieniezējās pirkstu starpas, taču viņš nepadevās:

— Saki, Rimša, «— ko tu jūti, pēc tik daudziem gadiem noskaidrojis šo nepatīkamo lietu?

— Velns zina, par to neesmu domājis. Bet, taisnību sakot, es atdotu otru roku, lai tās nebūtu. Un nevis žēlodams tevi. Tā, saproti, ir mana pirmā lieta, kas visu mūžu mani nelika mierā kā nenokārtots parāds. Varbūt tāpēc es arī kļuvu par puslīdz pieņemamu juristu. Tu tāpat karoji ne jau ar svina zaldātiņiem, tev būtu jāsaprot: gan vajājot, gan sodot noziegušos cilvēku, jābūt kaut kādai robežai, kaut kādai mērauklai, kuru nevienam nav tiesību pārkāpt, ja negribi nogalināt sevī cilvēcību. Nu, kā tev lai pasaka? ... Ne tikai mērauklai. Soģim arvien jāuzņemas daļa vainas, jo pretējā gadījumā viņš zaudēs perspektīvu un nespēs būt kārtīgs un godīgs jurists. Viņš sāks domāt, ka viņam viss atļauts, un no tā mirkļa viņš vairs nevarēs kalpot jurisprudencei.

— Ja tu nemelo, tad esi goda vīrs. Līdzīgā situācijā es arvien jutos bezgala laimīgs, jo domāju, ka noziegums ir kaut kāda slimība, kuru izskaužot iznīks arī noziedznieki.

Domāju, ka taisnīgos var nosargāt, ja no viņiem nošķir maldu ceļu gājējus, bet, izrādās, kļūdījos, jo papriekš rodas nekļūdīgie, un tikai tad viņi sāk radīt arī grēcīgos.

— Lai kā arī būtu, patiesība tik un tā uzpeld virspusē.

— Jā, uzpeld, bet ļoti bieži tikai kā nedzīva slīkone. Apsveicu: tava lieta lieliski sagatavota, it īpaši secinājumi, un tāpēc tā nevarēja pazust, nedevusi nekādu labumu. To lasot, rodas iespaids, ka tu pats esi piedalījies tajā mūsu skurbajā šaudīšanā.

— Vēlreiz lūdzu: tikai nemuļķojies.

— Nu, šo problēmu atstāj manā ziņā, — Ķeturaķis pateica un piecēlās. — Sirdsapziņas tiesas priekšā — aizstāvju nav. — Viņš ticēja katram savam vārdam, kā tiem tic likteņa galīgi nomocīti cilvēki, kuri beidzot atraduši pareizu, dabisku un tikai domājošai būtnei dabas dotu iespēju — ar godu nolikt ieročus un pateikt: aiz šīs robežas pats dievs tas kungs manā priekšā ir bezspēcīgs.

Tā taču nav poza, Rimša kļuva bāls, sajutis sāpes vecajā rētā. Tā ir lielu baiļu izraisīta fanātiķa drosme, viņš atcerējās, kā pats skatījās uz saujā sažņaugtu granātu un, nespēdams sagaidīt draugu, to nosodīja: galu galā tā ir dzīvnieciska nojauta, ka var būt vēl sliktāk ... Met prom! .. . tikko nepateica ar Tada vārdiem un attapies sacīja:

— Beidz. Jau laiks doties uz bēru mielastu. — Atkal sajutis smeldzam roku, saviebās un iesvieda lietu seifā.

— Laiks, — Vincs atkārtoja un domāja, ka nav kur atkāpties. Tomēr arī uzbrukt nebija nekādas jēgas. Varbūt vienīgi vēlreiz izbārt sevi, izlamāt, bet pēc tam sist pie krūtīm un nožēlot grēkus, tikai neļaut citiem runāt par sevi. Viņš zināja, ka tas nebūs patīkami, būs pat riebīgi, it kā raugoties šautenes stobrā, toties citas izejas nebija. — Dzirdēju, ka tu gribot parādīt īlam Karosa neganteli, — Vincs novirzīja valodu uz citu pusi.

— Lai paskatās.

— Es tavā vietā neļautu.

— Klausies, Ķeturaķi, man grūti pateikt, kādu virzienu ņems tava lieta, tomēr esi tik labs: jūti sev līdzi, ja nespēj saprast citus.

Un abi izšķīrās.

Vincs steigšus ieskrēja rūpnīcā un, neatradis Karosa sekretāri, pats sāka rakņāties viņas atvilktnēs. Izvilcis mapi ar uzrakstu «Vēstules», ātri to pārlapoja un atviegloti nopūtās, ieraudzījis smagu dienesta aploksni. Viņš gribēja to uzreiz saplēst un tepat iesviest papīrkurvī, taču pārdomāja un sāka taustīties kabatās pēc sērkociņiem.

— Labdien! — Tobrīd atgriezās sekretāre un nedroši apstājās durvīs. — Kāpēc jūs šeit? — viņa bija mazliet izbrīnījusies un uztraukusies.

— Meklēju sērkociņus, — Vincs atbildēja un nosarka, jo saprata, ka viņa tik un tā nenoticēs.

— Kas jums atļāva? — Atjēgusies viņa metās kārtot papīrus. — Es sūdzēšos. '

— Kam? —- Ķeturaķis dusmīgi jautāja un atkārloja: — Kam?

Sekretāre paskatījās uz mapē ielikto korespondenci un izbrīnījās vēl vairāk:

— Šeit nav vienas vēstules. Ja nemaldos, ar piezīmi «personiski», zilā aploksnē.

— Tā ir mana vēstule, — Vincs pateica un parādīja sūtītāja adresi. — Redzi, gan iela, gan nama un dzīvokļa numurs — viss atbilst.

— Es tikai piereģistrēšu, pēc tam lieciet to, kur vēlaties.

— Vai tad personisko korespondenci kāds reģistrē? — Nevairīdamies no izbrīnījušās meitenes, viņš iegrūda aploksni kabatā. — Ja citreiz atradīšu atvērtu kabinetu, bet atslēgas atvilktnēs, neko labu no manis negaidi. Vai saprati?

— Sapratu, biedri priekšniek.

— Redzi nu, cik maz no tevis vajag. — Viņš pacēla roku pie cepures un uzsvilpis izgāja.

Bet Rimša gaidīja un nevarēja sagaidīt izpildkomitejas priekšsēdētāju. Viņš nebija ziņkārīgs, un tādas tikšanās viņam nebija nekas jauns, tomēr viņš uztraucās, smēķēja un, nespēdams nomākt arvien pieaugošās sāpes rokā, klusi pukojās uz sevi. Miks bija visai labs praktiķis un lieliski zināja, ka nevienā prāvā nevar panākt ideālu spriedumu. Cietušajam vienmēr šķiet un acīmredzot vienmēr šķitīs, ka tas, kurš nodarījis viņam pārestību, dabūjis par maz, bet noziedzniekam — otrādi, ka ar viņu izrēķinājušies un viņš sodīts pārāk bargi. Tikai tiesnesim vien jātic katra sava sprieduma taisnīgumam. Un tāpēc Miku uztrauca nevis pats tiesvedības process, nevis noziedznieka meklēšana un vainas pierādījumu vākšana, viņš jūtīgi pārdzīvoja tikai šā procesa pašas beigas — ļaunā un labā, pārestības un atmaksas konfrontāciju. Vienīgi ar šo pēdējo aktu, viņaprāt, arī var noteikt, ko bijusi vērta jurisprudence, kas abas šīs pretišķības atvedusi pie tiesas galda.

Uztraucās arī Jons. Viņš klusi nolādēja šo avantūru un mēģināja sevi pārliecināt, ka nav Remigijam nekāds tiesnesis, ka viņam jābūt tikai Remigija ciešanu biedram, ka to prasa nevis viņa izdomātais gara dāsnums, bet sāpīgs pagātnes mantojums, kas cilvēku pilnveidojis, padarot to cēlu un iecietīgu, taču, jo vairāk tuvojās nelāgais tikšanās brīdis, jo grūtāk kļuva viņa saltajam, pedagoģijas likumu apvaldītajam prātam pavēlēt saviļņotajām jūtām. Pie cietuma durvīm viņš taisījās griezties atpakaļ, bet prokurors godbijīgi pastūma viņu pa priekšu un teica:

— Turies, šī konfrontācija tam sivēnam būs ļoti noderīga.

Tikšanās istabā Remigiju ieveda bez jostas un kurpju saitēm, nosēdināja uz izļodzīta ķebļa, bet prokuroram deva parakstīt kaut kādus papīrus. Rimša, izpildījis visas formalitātes, nostājās vistumšākajā kaktā un aizsmēķēja. Jons nesēdās un, stāvēdams kājās, skatījās uz puisi. Viņš centās saprast, kas noticis, kas mainījies priekšā esošā puiša iekšienē, kas to spiedis pastrādāt noziegumu. No kurienes un kādā veidā radusies neredzamā siena, kas abus šķir un vairs neļauj viņam izturēties un runāt ar šo garkāji kā līdzīgam ar līdzīgu? Kas izdomājis tos divus cilvēka uzvedības un esamības polus, un kāpēc tie vispār vajadzīgi? Varbūt tie ir mūžīgi un nepieciešami kā aukstums un uguns, kā sākums un beigas, kā mūžīga dabas neapmierinātība ar jebkādu tukšumu un miera stāvokli? . . . Taču, tā prātojot, viņa skatiens nejauši aizķērās pie Remigija biksēm, kas bija notraipītas ar kaut ko zaļu un ar māliem, un viņam kļuva karsti. Viņš neko vairs neredzēja, tikai pret zemi noberztos ceļus, tikai kailu un šausmu pārņemtu meitu, kura raustās huligānu vidū, un nepamanīja, kā, sažņaudzis dūres, spēra soli uz noziedznieka pusi. Remigijs pārbijies pielēca kājās un apgāza ķebli. īla satrūkās no blīkšķa, atcerējās, kur atrodas, un paskatījās uz prokuroru.

Rimša zīmīgi nokrekšķinājās.

Cik necik savaldījies, Jons piespieda sevi atraut skatienu no traipiem un palūkoties puisim sejā. Gan tas, gan nav vairs tas, īla domāja. Tēva augums, tēva seja un acis, caururbjošs tēva skatiens. .. Nē, nekādā gadījumā nē! Mātes pašpaļāvība, nepareizā, sev iestāstītā pārliecība, ka viņa zina un var visu. .. Nē, un vēlreiz nē! Tas grāmatniecis-kais . .. Nē, un vēlreiz nē! Viņā taču jābūt kaut kam savam, remigijiskam. Un priekšsēdētājs pēkšņi atcerējās puisi, kurš sēž viņa priekšā un uzmanīgi dala kārtis, viņa ziņkārīgās un paļāvīgās acis, viņa nevaldāmo tieksmi darboties, kaut ko darīt, viņa neremdināmo vēlēšanos pieskarties it visam, kas viņam vēl liegts un paredzēts tikai pieaugušajiem... Gan tas, gan nav vairs tas. Tikai ar lielu gribas piepūli Jons beidzot atšķīra dēla sejas priekšā nostājušās mātes un tēva ēnas un nobijās: izņemot nesen iezīmējušos nožēlu un sāpes, šajā sejā vēl nebija nekā remigijiska. Pirmā dzijā grumba pierē un tumšie loki zem acīm tikai atgādināja, ka šajā sejā vēl ir pietiekami vietas mīlestībai un ciešanām, drosmei un bailēm, uzticībai un nodevībai ... Bet pagaidām — nekā sava, tikai sāpes un nožēla acīs.

No Tlas skatiena Remigijs nodūra galvu un atkal atmuguriski atkāpās, taču Jonam viņa acis vairs nebija vajadzīgas: pēc nolaistajām rokām un salīkušajiem ceļiem viņš labi saprata, ka šā puiša iekšienē tikai pirms dažām dienām pirmo reizi modušies sāpīgi sirdsapziņas pārmetumi. Tā abi stāvēja un nebilda ne vārda, kamēr Rimša skaļi iekāsējās. Ila tajā īsajā brīdī paguva jau simtreiz nolādēt sevi un savu muļķīgo, pašam iestāstīto vēlēšanos, ka jebkādā gadījumā viņš paliks cēls cilvēks, kurš mīl tuvāko. Remigijs vēl nebija pateicis nevienu vārdu, tomēr Ila saprata, ka sirdsapziņa nerodas pati no sevis, ka cilvēkam to ieaudzina ne tikai māte ar tēvu, ka tā, gluži kā jebkura patiesība, ļoti bieži dzimst melu un spaidu cietumā.

— Kāpēc tu neatteicies no šīs tikšanās? — Jons, pats nezinādams, kāpēc, jautāja.

— Es nezināju.

— Ja būtu pateikuši, nenāktu?

— Nezinu.

Kāda velna pēc es šeit līdu? īla rāja sevi, tomēr nenoturējās un sacīja:

— Ko pateikt tavai mātei?

— Viņa šeit bija.

— Vai sēžat visi kopā?

— Nē, es atsevišķi.

Un pēkšņi Jons juta dīvainu vēlēšanos nodarīt Remigijam kaut ko vēl sāpīgāku un briesmīgāku, lai viņš sāktu locīties, kliegt, lai sāpēs aptumšotos viņa prāts, un tikai pēc šīm mocībām aizvest viņu uz kādu laukmali, nomērīt divdesmit soļu un, nostājoties vienam pret otru ar ieročiem rokās, galīgi izlemt, kuram no viņiem lemts iznīkt, un ar to atvieglot otra ciešanas. Sī vēlēšanās bija tik stipra un nevaldāma, ka īla nejuta, kā sper soli uz priekšu un ieķeras jaunā Karos a svārku stūros. Šoreiz Remigijam nebija kur atkāpties, viņa mugura atsitās pret aukstu, pelēku un mazliet grubuļainu cietuma sienu.

Rimša atkal izšķīra viņus.

— Jon, — viņš tik vien pateica. — Atjēdzies, Jon.

— Es nespēju atrast vārdus, — Laimas tēvs beidzot ierunājās. — Es nespēju atrast vārdus, Rēgi, — viņš atkārtoja un, viscaur drebēdams, padraudēja ar pirkstu, — bet tev es sacīšu: ne šodien, ne rīt, taču tici man, pienāks Tads laiks, un es tev atgādināšu šo dienu. Ieradīšos pēc simt gadiem un ar tavu mazbērnu lūpām pateikšu, kāds nelietis tu biji ...

Remigijs novērsās un ar rokām satvēra galvu. Viņš berzēja pieri pret sienu, pēc tam metās pie durvīm un ar dūrēm sāka dauzīt duļķaini brūnu dēli.

Ienāca cietumsargs.

— Durvis nav aizslēgtas, — viņš sacīja. — Ko te dauzies?

— Vediet proml — puisis iesaucās. — Lieciet, kur gribat, tikai vediet prom! ...

Pēc minūtēm piecpadsmit, kad automašīna apstājās pie restorāna durvīm, Rimša bilda:

— No viņa vēl iznāks cilvēks.

— Lai dievs dod, — Jons atbildēja un piemetināja: — Taču saki — kā lai dzīvo Laimute?

— Kad es lekcijās pirmo reizi dzirdēju, ka noziegums izzūd kopā ar noziedznieku, domāju — tas nav taisnība. Un kur paliks pārestība, kur jūs liksiet nelaimes piemeklētu cilvēku?... Strīdējos ar pasniedzēju, tomēr veltīgi, jo iedziļinājies sapratu: noziedznieks izzuzdams atņem mums iespēju atriebties un dusmas pārvērš sāpēs. Tā ir liela patiesība, Jon, jo mūsu sāpes arī nav mūžīgas. Ar laiku tās pārvēršas cēlumā, pēc tam arī neremdināmā tieksmē pēc pilnības. Jūtu pasaulē, tāpat kā dabā, valda kaut kāds nezūdamības likums, jo arī šeit nekas nerodas no nekā un nekas neiznīkst bez pēdām.

— Kas tev nekait runāt, jo neesi meitas tēvs.

— Bet man ir dēls. Un, ja vajadzētu likt svaru kausos nelaiķi Tādu un tevi, vēl nav zināms, kura no jūsu abu nelaimēm būtu smagāka.

— Nerunāsim vairs par to.

— Nē, kāpēc?

— Vismaz tāpēc, ka pēc tā paša jūtu nezūdamības likuma mans niknums vēl nav pārvērties nedz sāpēs, nedz cēlumā. Tas vēl slēpjas manī, skaidrs? Un es niknojos ne tikai uz

Remigiju. Niknojos arī uz sevi, jo kādreiz domāju, ka noziegums rodas reizē ar nabadzību un tumsību. Bet, izrādās, ka viss ir daudz sarežģītāk, jo arī pārticība it nemaz nav pasargāta no tās nelaimes, tikai pārticībā radies noziegums ir rafinētāks, daudz derdzīgāks un tāpēc grūtāk pamanāms. To negribēja saprast arī nelaiķis Kaross.

— Nē, Tads šo patiesību saprata agrāk nekā mēs abi. Par nelaimi, viņš pārāk tēvišķīgi kalpoja likumībai un domāja, ka, uzšaujot pa sēžamvietu gan ļaunajam, gan labajam, iespējams tos samierināt uz visiem laikiem.

Kad viņi iegāja zālē, bēru mielasta dalībnieki jau sēdēja pie galda. Alsis ļoti pieklājīgi ar nazi padžinkstināja pudeli un nomāktā balsī sacīja:

— Biedri, es domāju, ka šoreiz iztiksim bez prezidija un galda komandanta. Tuvinieku lūgts, es nebūšu kautrīgs un ar dažiem vārdiem pieminēšu mūžīgā dusā aizgājušo nelaiķi, ģimenes galvu, tēvu un dēlu, draugu un biedru — Tādu Karos u. Jau trešo dienu mēs staigājam ar šīm lielajām zaudējuma sāpēm un trešo dienu jautājam: kāpēc viņš, nevis es vai kāds cits? Jautājam un trešo dienu nerodam citu atbildi: acīmredzot arī tur vajadzīgi tikai labākie . ..

Butrims vēroja Ķēstu, klausījās tā vārdos un vēlīgi smaidīja, jo atcerējās, kā Ķēsts, svaidīdamies starp dzīvajiem un paša radītajiem cilvēkiem, viņa kabinetā satraukts šaustīja Tādu. Un dīvainākais, ka, iedziļinājies tajā sūdzībā, Butrims neatrada vainīgos. Viņaprāt, abi sanaidojās tikai tāpēc, ka viens par otru domāja to pašu. Tiešām savāda draudzība, kad cilvēks cilvēku vērtē tikai pēc tā, cik viens otram var palīdzēt vai kaitēt. Alsis pareizi rakstīja: pasaki, kas ir tavs draugs, un es pateikšu, kas man vajadzīgs. Lai kā arī būtu, tomēr tāda materializēšanās nevar ņemt labu galu ...

— Ne tikai ļauna griba mūs reizēm spiež izdarīt nelabojamas kļūdas, — Butrimu atkal sasniedza daži Ķēsta grēksūdzes vārdi, taču tie tikai ieskrēja pa vienu ausi un, nekur neaizķērušies, izskrēja ārā pa otru. — Cik viegli pastumt biedru, cik viegli taisnoties, ka mūsu cilvēki ir labi, tikai cits citu nesaprot, un tāpēc arī notiek visas mūsu nelaimes...

Labi improvizē, zalktis Tads, Vīfauts nodomāja un prātā apsvēra: labi darīju, ka uz šodienu noliku sēdi. Varbūt vismaz reizi sapulcēsimies un aprunāsimies no sirds. Es neesmu dolorists^1, tomēr nekas mūs tā netuvina kā kopīgas sāpes. Tās taču ir viens no spēcīgākajiem mūsu domu katali-

1 Ņo latīņu vārda «doloris» — sāpes. Cilvēks, kurš visu izpērk ar savām sāpēm. (Aut. piez.)

zatoriem, kas vienādi baro gan mākslinieka, gan zinātnieka, gan politiķa prātu ...

Pēc Alša runāja Ķeturaķis. Viņš stipri uztraucās, nezinādams, kur likt drebošās rokas, un aizsmakušā, sēru aizžņaugtā balsī taisnojās:

— Stāvēdams goda sardzē, es šodien tiku tikām izrunājos ar sevi un vairs nespēju rast piemērotus vārdus .. .

Ne jau tev vienam miris cilvēks ir labākais biktstēvs, But-rims atkal ar savām domām iejaucās runai pa vidu. Gan nedrīksti melot, gan esi pārliecināts, ka viņš nevienam neatklās tavus noslēpumus.

— ... Tālab es vēl un vēlreiz pie sevis atkārtoju: paldies tev, Tad, ka palīdzēji man pārvarēt bailes, šīs nejaukās jūtas kādreiz ielauzās manā dvēselē reizē ar pirmajiem šāvieniem un pirmajām nepelnītu ciešanu sāpēm ...

Nav viegli būt vīram, ai, nav viegli, skatīdamies uz Vincu, Butrims domāja. Varbūt viņš vēl nezina? Traka sagadīšanās! Pat mati saslējās, kad izlasīju Rimšas sapelējušos papīrus.

— ,. . Nekas tā nenovārdzina cilvēku kā neizsūdzēti grēki, tāpēc atļaujiet man būt vaļsirdīgam ...

Tev taisnība, simtreiz taisnība, puis; ir briesmīgi, ja nelaime briest cilvēkā, bet vēl briesmīgāk, ja ne no šā, ne no tā šī tev uzrodas blakus un, nogaidījusi izdevīgu brīdi, ar visu spēku uzveļas uz galvas. Nelaime nenāk viena. Kur viena, tur rodas arī cita.

— Vārds tiek dots biedram īlam.

Jons piecēlās, ilgi šņaukājās, grozījās, kaut ko meklēja un negaidīti sacīja:

— Biedri, ne jau pirmo dienu jūs pazīstat mani un zināt, ka es neprotu runāt. Esmu ļoti satraukts un lūdzu piedot, ka šos dažus vārdus nolasīšu no papīra.

Ir nu gan sivēns! Arī biedra nāve viņam neko nav iemācījusi! Vītauts sirdījās.

— Biedri! — Jons vēl ilgāk meklē brilles. — Karosa nāve mani satrieca vairāk nekā jebkura mana paša nelaime. Ar viņa nāvi es zaudēju arī daļu no savas dzīves. Viņš bija cilvēks, kurš spēja ne tikai mūs apvienot, bet iemācīja arī palikt labiem un cēliem vientulībā. Te pēkšņi viņa vairs nav. Esmu pārliecināts, ka nevienam no mums neizdosies aizpildīt kaut daļu tā tukšuma, kāds radies mūsu sirdīs ar Tada aiziešanu ...

Taču, zalktis Tads, sabojās visu, Butrims domāja. Katrā ziņā sabojās. Pēc tādas tarkšķēšanas nevienam vairs neradīsies vēlēšanās runāt sirsnīgi. Tads cilvēks, Tads zelta vīrs,

A

<

bet, kolīdz svinībās paver lūpas, šķiet, it kā runātu ar svešu muti.

Jons nepamanīja viņa satraukumu. Nolasīja savu runu, svinīgi salocīja un atdeva Živilei.

Mūžīgā glabāšanā. Tas vēl vairāk kaitināja Butrimu, tomēr neviens nepievērsa uzmanību viņa klusajam sašutumam, tāpēc viņš uztraucās un tiesāja nost priekšā noliktos uzkožamos. Mans dievs, viņš ņurdēja, vairs neprot arī godīgi paraudāt. Mūžīgi no papīra, mūžīgi apkārt skatīdamies un baidīdamies kļūdīties, vai tās raudas patiks tiem, kas nav pazinuši sāpes ... Goda vārds, mirdams atstāšu testamentu, lai manās bērēs saaicina visas palikušās lauku dziedātājas un neielaiž nevienu ierēdni. Viņš palūkojās apkārt un redzēja, ka ne tikai viņš, bet daudzi no bēru mielasta gaidīja kaut ko jaunu un neparastu, kaut ko veldzējošu un satriecošu, ko viņi nav pieredzējuši nedz mājās, nedz bērēs, ko nav dzirdējuši kapsētā, bet vīlušies pieklājīgi cilāja pie lūpām glāzītes un košļāja apnikušo un slikti pagatavoto ēdienu.

Vītauts dusmodamies nogura. Noslaucīja lūpas un pacēla roku.

— Vārds biedram Vītautam Butrimam.

— Cilvēki, — viņš pateica un ilgi stāvēja, noliecis galvu,

— nāves priekšā mēs esam tikai cilvēki, — viņš atkārtoja.

— Un tas ir vissvarīgākais, jo pats cilvēks ir lielā patiesība, kurai mēs strādājam, kuras dēļ uzupurējamies un kuru zaudējuši kļūstam domīgi: bet kas būs tālāk?.., — Butrima runa neieilga. Vītauts labi pazina katru cilvēku, kas vēroja un klausījās viņu, tāpēc palēnām, neuztraukdamies palīdzēja viņiem atgriezties pie tām domām, kuras tie šodien bija pārcilājuši ne vienreiz vien, atcerējās krietnākos no viņiem un savas attiecības ar nelaiķi, un beidza: — Lai tev, Tad, vieglas Mintautu smiltis.

Pēc tam runāja Rimša. Viņš vēl vairāk sadrūma, notrausa dažas vīrišķīgi skopas asaras, pagājās nost no galda un paklanījās visiem tuviniekiem. Dažus vārdus pateica Rekštis, kopā ar Tādu pa partizānu takām pastaigājās Grudskis, un Butrims juta, ka cilvēki jau tiešām sāk nogurt. Sabāzuši kopā degunus, tērzē un vairs nepievērš uzmanību runātājiem, kuri pieceļas un atkal klusi apsēžas. Kad pēc siltā ēdiena bēru mielastā iestājās gan garīgs, gan fizisks kūtrums, viņš nemanāmi padeva zīmi Alsim. Tas saprata viņu, ar dažiem teikumiem vēl pasēroja un beidza:

— ... Kā ļaudis saka — dzīvajiem kapu nav. Domāju, ka nelaiķim nebūs lielāka pagodinājuma, ja mēs arī šeit neaizmirsīsim dzīvos. Lai būtu kā būdams, visus klātesošos gaida darbi, ģimenes un ikdienas pienākumi. Lūdzu visus piecelties un klusi iedzert par nelaiķa gaišo piemiņu.

Bēru mielasts beidzās. Visi izklīda, it kā būtu kaut ko zaudējuši, pārpilni vēl neizteiktu sāpju, kas viņu domās plūda pāri malām, un viņi viebās, klausīdamies, ka citi runā ne to, ko viņi domā. Neuzņēmīgākie vēl kaut ko gaidīja, vēl cerēja. Saklausījušies visādas runas, pļāpīgie ļoti labprāt tās dalīja citiem, tomēr, redzēdami, ka paliek vieni, steidzās uz garderobi pēc saviem mēteļiem.

Nav viegli cilvēkam nēsāt sevī sāpes, Butrims vēroja izklīstošos. Acīmredzot arī sāpēm jābūt robežai, lai to pārpilnība neizraisītu cilvēkos apātiju un atkal neatgrieztu pie lūgšanām. Kā atrast tādu universālu mērauklu? Cik interesanti būtu izgudrot aparātu, kuru ieslēdzot visas cilvēka domas varētu pārvērst skaidri dzirdamos vārdos vai mūzikā ... Nedod dievs, viņš nobijās no savām bērnišķīgajām domām, jo tūlīt juta, ka pats pirmais uzķertos uz šāda izgudrojuma makšķeres.

Uz biroja sēdi nokavēja tikai Butrims viens. Viņš atvainojās, pārlaida acis apspriežamajiem jautājumiem un, neatrāvis skatu no papīra, beidzot ņēma rokās grožus:

— Jūs visi klusējat un domājat, ka es pateikšu kaut ko ļoti svarīgu. Turpretim es, jāatzīstas, to pašu gaidu no jums. Pietiek. Pārdomām laika bija diezgan. Tāpēc apspriedīsim, ko darīt turpmāk. Vai turēsimies pie Tada līnijas, ka, ceļot rūpnīcu, jārekonstruē lietuves cehs, vai piekritīsim ministra ierosinājumam, lai rūpnīca strādādama pati veiktu šo ārkārtīgi svarīgo rekonstrukciju? Kādi būs viedokļi? Biedri īla?

— Es neesmu gatavojies runāt pirmais, bet domāt, ka ministrijā visi ir bez galvām, nebūtu pareizi, — Jons iesāka no tālienes. — Tads reizēm pārspīlēja, tomēr visos principiālajos jautājumos es arvien ļoti aktīvi atbalstīju viņu. Arī tagad palieku- pie tiem ieskatiem, ka tur pat velnam jāsmejas, ja mēs pilnīgi neautomatizēsim lietuves cehu. Jūs tikai paskatieties, kādi plāni uzreiz uzvelsies šim gigantam. Neizpildījuši tos, mēs izjauksim darbu vēl vairākos uzņēmumos, kuri nesagaidīs plānoto produkciju. Un, ja vairs nav kur ņemt līdzekļus, tad vēl iespējams, kā domā ministrs, kaut ko iesākt ar tiem pašiem, nodarot pāri sadzīvei vai kādai citai būšanai.

— Tam es nepiekritīšu, — Butrims protestēja. — Nav tie laiki. Cilvēkus nebāzīsim teltīs un barakās.

— Bet celtniecība jau tā sadārdzinājusies.

— Pamarinē to vēl piecus gadus, tad tā izkūpēs pa bankas dūmeni, — Grudskis neizturēja.

— Es arī saku ... ,

— Pietiek, skaidrs, — Vītauts pārtrauca priekšsēdētāju. — Nu, ja birojs tevi, Jon, ieteiks Tada vietā, kā tad būs? Vai tu ieturēsi Karosa līniju jeb vai būsi ar mieru mocīt rūpnīcas ļaudis un vilkt to jūgu vēl desmit gadu, kamēr arī lietuves visjaunākā iekārta morāli nolietosies?

— Kā saimnieks — nekādā gadījumā.

— Un kā citādāk tu gribēji? ... Kā viesis vai kā vērotājs?

— Es, biedri Butrim, par Tada līniju.

— Nu, liekas, esam vienojušies.

— Bet es uzrakstīju vēl kādu iesniegumu.

— Pienāks laiks arī tam, pārāk nesteidzies. Gribu zināt, ko pirmajā jautājumā domā citi.

Citu viedokļu nebija.

— Tātad vienbalsīgi. Paldies. Tomēr ņemiet vērā: pie šā viedokļa visi turēsimies līdz galam, kamēr šo lēmumu nomainīsim ar citu. Tas ir riskants, grūts, toties atrisināms jautājums. — Viņš nopūtās, aizsmēķēja un mazliet priecīgāk sacīja: — Un tagad, lūk, kas: izpildkomitejas priekšsēdētājs lūdz atbrīvot viņu no darba. Motīvi jums visiem skaidri. Vai šim viņa solim dosim svētību vai ne?

Un atkal visi apklusa, jo juta, ka vēl ļoti ilgi katra viedokli bieži ietekmēs nupat no viņu vidus aizgājušais cilvēks. Un viņi visi drauga nelaimē bija daļēji vainīgi. Sirdīs viņi juta dīvainu vienlīdzību, kura lielu satricinājumu priekšā katru godīgu cilvēku nostāda blakus cietušajam un pačukst pie auss: tā taču varēja gadīties arī tev. Un tajā klusumā negaidīti ieskanējās Rimšas balss:

— Tiešām, biedri, motīvi ir skaidri. Faktiski vajadzētu rēķināties ar šīs ģimenes pašlepnumu un apmierināt biedra īlas lūgumu. Bet, mīļo Jon, apsver nopietni: kiu* gan tu aizmuksi? Man šķiet, ka tev jāpaliek Mintautos. Šeit ļaudis visu jau izrunājuši, izmaSuši, pieklusuši un drīz aizmirsīs, turpretim jaunā vietā viss sāksies no gala ... Savas sāpes jūs nekur neatstāsiet, tikai braukājot izplatīsiet vēl plašāk.

Un ilgs klusums atkal liecināja, ka citu viedokļu nav, tāpēc sēdes dalībnieku acis pievērsās priekšsēdētājam.

•— Es nezinu, — viņš sacīja un domās pateicās Rimšam.

— Domāju, ka prokurors runā pareizi, — Butrims piekrita. — Kāpēc tev galu galā jāsteidzas? Pagaidi, ja jums citādāk neiznāks, tad skatīsimies. Apspriedīsimies Viļņā.

— Es nevaru gaidīt. Man nekavējoties jāizšķiras, — Īle vēl tielējās, bet juta, ka viņš no Mintautiem nekur neaizbrauks. — Šo domu pirmā man ierosināja meita. Patiesībā taču jābrauc viņai. Manu iesniegumu diktēja tēvišķīgas sāpes, tālab tas iznāca sasteigts un kategorisks. Ar jūsu palīdzību es šeit varētu ne tikai ātrāk aizmirsties, bet arī pielikt visus spēkus, lai tamlīdzīgi notikumi mūsu pilsētā vairs neatkārtotos, — viņš juta, ka runā derdzīgus vārdus, tomēr nespēja pārvarēt uzplūdušo garīgo kūtrumu. Turklāt mājas, liela bibliotēka, augļu dārzs, viņš klusi domāja, un tur viss, tāpat kā pēc kara, būs jāsāk no jauna. — Domāju, ka biedrs Butrims ar savu autoritatīvo vārdu palīdzēs manai meitai pāriet uz citu skolu ...

Butrims tikai palocīja galvu un atvieglots ievilka elpu. Lai kā tas arī būtu, viņš negribēja zaudēt darbinieku, kurš arvien no pusvārda saprata viņu.

— Nu, un kas attiecas uz manu priekšlikumu, tu taču esi jurists, labs organizators, pie tam mazliet mācījies celtniecību ...

— Neatsakies, jo var gadīties, ka Butrims ieceļ mani, — Grudskis pajokoja. — Es esmu mācījies mūziku. Arī tā ir ļoti svarīga detaļa, ceļot somu pirtis un dārzkopības kooperatīvu mājas.

— Es vēl apspriedīšos ar mājniekiem.

— Paldies, — Vrtauts pasteidzās, jo juta, ka šis darbs īlam nebūs pa spēkam. — Otrā jautājumā vārds prokuroram Rimšam.

Miks ļoti ātri izklāstīja par lietu un beigās piemetināja:

— Pats biedrs Ķeturaķis nenoliedz šo faktu. Viņš atzīstas, ka šāvis uz spuldzēm pat trīs reizes. Viens no tiem šāvieniem, kā redzams, arī bija liktenīgs. Savā paskaidrojumā viņš šo rīcību novērtē kā nelaimes gadījumu, ļoti nožēlo un lūdz sodīt viņu ar visu padomju likumu bardzību. Bez tam nav jāaizmirst, ka nelaime notika vairāk nekā pirms divdesmit gadiem. Pa to laiku biedrs Ķeturaķis nav pastrādājis nekādus noziegumus, bet dzīvojis godīgi un pat priekšzīmīgi. Viņš ir ģimenes tēvs. Par labu dart>u apbalvots ar ordeņiem un medaļām, viņa darba grāmatiņa izraibināta ar ierakstiem par saņemtajām pateicībām un prēmijām. Turklāt viņš divas reizes bijis smagi ievainots.

Kad Rimša apklusa, atskanēja izbrīnās pilna čuksfoņa. Pēc tam biroja locekļi klusi pārskatīja prokurora iesniegtos materiālus, apjautājās par sīkumiem, kas viņus interesēja, un arvien skaļāk brīnījās par tik savādu notikumu sagadīšanos.

— Tā tik ir novelīte, — Grudskis nenoturējās.

— Drāma, — Rimša precizēja.

— Traģēdija, — komisārs domu padziļināja.

— Aiciniet, — Butrims velti nekavēja laiku.

Vincs ienāca, paskatījās klātesošo sejās un juta, ka pirmais skaļi pateiktais viedoklis tagad izlems visu viņa atlikušo dzīvi, tāpēc pakāpās tālāk no piedāvātā krēsla un nelūgts sāka taisnoties:

— Biedri, mēs nupat pieredzējām Karosa ģimenes nelaimi. Savā ziņā tā skāra mūs visus. Atcerējušies nelaiķi, ielūkojāmies sevī un ļoti nopietni domājām: vai arī es neesmu pielicis roku pie šā atrisinājuma, vai ar savu rīcību neesmu to paātrinājis? Un, saprotams, atraduši savu — kaut niecīgāko vainu, nožēlojām, cerēdami to vairs neatkārtot. Tas ir likumsakarīgi, loģiski un galu galā cilvēcīgi. Neesmu svēts arī es .. . Taču tas, ko man paziņoja Rimša, iet pāri maniem spēkiem un saprašanai. Es neprotu, man tiešām nav vairs spēku un gribas pretoties liktenim. Lemjiet pēc savas saprašanas.

Biroja locekļi nodūra galvas un ar skatieniem urbās papīros. Iestājās klusums. Vincs gaidīja un gaidīja... un pēkšņi viņam šķita, ka šis klusums no viņa slēpj vēl kaut ko briesmīgāku, ka notikušais nav viss, ka biedri vēl kaut ko zina par viņu, tikai klusē un negrib teikt. Vincs vēl pagaidīja un, sajutis, ka spindzīgais klusuma aplis strauji sašaurinās un spiež viņa krūtis, pielēca no krēsla, atpogāja apkakli un centās aizstāvēties, būtībā tās bija viņa nepakļāvīgās un pārgurušās domas, kas izteica to, ko viņš bija prātojis augu dienu:

— Biedri, viss sākās daudz agrāk, nekā jūs domājat. Un šis pārāk vēlu noskaidrotais noziegums ir tikai manas dzīves loģiskas beigas ...

— Biedri Ķeturaķi, nevajag pārspīlēt, — Butrims apturēja viņu. — Bez tam neuztiepiet biroja locekļiem savu viedokli. Lai sēdes dalībnieki pirmie izsakās, bet jums vēl būs laika diezgan izrunāties.

Un atkal jau kuro reizi iestājās klusums, kas tajās trijās dienās visus bija pieradinājis koncentrēties un, iekams teica kādu vārdu, labi padomāt. Biedru neikdienišķā nopietnība tā ietekmēja Vincu, ka viņam pat nosvīda plaukstas un sāka trīcēf rokas. Kaut kur jāiedžinkstas plīstošam stiklam un jā-atskan šāvienam. Viņš pēkšņi paskatījās uz logu, tomēr neko aizdomīgu neieraudzīja. Vīzija attālinājās no viņa un izgaisa. Viņam kļuva mazliet vieglāk, bet sirds vēl lēkāja. Viņš padzērās ūdeni un atkal apsēdās.

— Lai izsakās īla. — Giršs pats nemanīja, ka iesaka klusētājiem vislabāko atrisinājumu. — Viņš ir vietējais, viņu kaimiņš un vislabāk pazīst visu ģimeni. Bez tam jāievēro šīs dienas tradīcijas.

— Pazīstu. — īla smagi piecēlās. — Pazīstu, kā tad. — Savu nelaimju spiests, viņš nevarēja atteikt cilvēkam, kurš gaida palīdzību. — Ģimene kā jau ģimene .. . Bet ko mēs te rakņāsimies svešā veļā. Kad pērn meža djku medībās neuzmanības dēļ gāja bojā kolhoza priekšsēdētājs Dānis, vainīgo nenotiesājām, nespējām. Nelaime tālab arī ir nelaime, ka tā ir ļoti neizvēlīga, meklējot gan bendi, gan upuri. Tā uzklūp pirmajam, kas pagadās, un iedod tam rokās cirvi. — Jons nekādi nevarēja aizmirst, kā tik viegli un ātri atrisinājās viņa paša nelaime, tāpēc runāja no sirds: — Viss būs atkarīgs no tā, kā mēs paši skatīsimies uz šo notikumu. Nu, jauns būdams, paplātījās, turklāt vēl pirmo reizi ieguvis pirmo vietu, un puisim uznāca vēlēšanās kaut vai visu pasauli sacaurumot ar lodēm. Par to viņš arī vainīgs, jo, kur nav atbildības, tur rodas izlaidība un sev līdzi atvelk noziegumu. Tik vien loģikas arī ir šajā notikumā. Tāpēc es neesmu vienisprātis ar biedru Ķeturaķi, kurš savā nelaimē saskata kaut kādu likumsakarību.

— Es piekrītu Jonam, — nepaceldams galvu, komisārs sacīja. — Piedzērās, paālējās, bet velns ņēma un nolika to sievu lodei ceļā. Lode, tāpat kā nelaime, ir neizvēlīga. Ķetu-raķis vainīgs. Ar ieroci, kaut arī mazkalibra, nav jāplātās. Tāpat kā ar vārdiem, biedri Vinc. Tāpēc ierosinu apmierināties ar stingru rājienu, bet juridiski lai Rimša viņam nosacīti piemēro kādu disciplināru pantu. Ķeturaķi nevar atstāt nesodītu, jo šā vai tā starp viņu un mūsu likumiem nostājusies tās nelaimīgās sievietes dzīvība.

— Pareizi. — Grudskim bija apnicis uz lēmuma projekta zīmēt visādas figūras. — Es šeit nejūtu nekādu apzinātu noziegumu, tomēr katrā nejaušībā var saskatīt arī zināmu likumsakarību. Biedrs Ķeturaķis ir divas reizes ievainots un psihiski smagi traumēts cilvēks, tikai dzelzs griba un negantais raksturs viņam neļauj griezties pie ārstiem. Man šķiet, ja iejauktos medicīna, viņa stāvoklis kļūtu vēl vieglāks.

— Jūs, biedri, man izdarāt sliktu pakalpojumu. — Vijies pielēca kājās. — Nav nekā ļaunāka par to, ja visu mūžu jāstaigā ar tādu nastu. Uzlieciet man pelnītu sodu, es to izcietīšu, un cauri!

— Ko, vai gribi kļūt par «Pirmrindnieka» direktoru? — Giršs atkal pajokoja.

— Kaut vai par to! Es neesmu Tads labiņais, kā jūs domājat. — Viscaur trīcēdams un valdīdamies, viņš vairs nespēja kontrolēt runu. — Re, šajā vēstulē, kas adresēta biedram Karosam, esmu sarakstījis visu. Bet Tads nomira, un tā atnāca atpakaļ. Ja vēlaties, varat pārliecināties. Vienreiz man jātiek vaļā no kļūmīgās pagātnes un vismaz pēc trīsdesmit gadiem jāizguļas kā zīdainim. — Viņš Butrima priekšā nolika vēstuli un nobijās: bet ja nelasīs?

Butrims pagrozīja smagu, zilu aploksni, paskatījās, kam tā adresēta, izlasīja sūtītāja adresi un viebdamies atdeva atpakaļ.

— Es neesmu radis lasīt svešas vēstules. — Un pēkšņi vēl vairāk noskaitās: — Vai tu, biedri Ķeturaķi, reiz apsēdīsies vai ne? Un pārstāj rādīt uz dievu ar pirkstu kā svētā Madaļa. Mēs tevi labi saprotam, taču saproti arī mūs. Es tev neļaušu tā sabrukt. Kas vismaz reizi ir stāvējis šautenes stobra priekšā, tas lieliski sapratīs, ka nav tik viegli bez vajadzības nogalināt cilvēku. Tas ir briesmīgi. Un katrs normāls cilvēks līdzīgā gadījumā sevi sodīs vairāk nekā jebkāda tiesa. Taču jāsavaldās, mans mīļais. Nesiekalojies un neaizmirsti, ka tu vēl esi partijas biedrs.

— Jūs, sekretār, nemāciet man drosmi. Papriekš uzklausiet. Es gribu ...

— Acīmredzot tevi gribot negribot būs jāizraida no istabas. Biedri Rimša, kā tur ir pēc likuma: vai var viņam kaut kā palīdzēt?

— Skaidrs, ka var, ■— Miks atbildēja. — Tikai vienā gadījumā juristam vairs nav nekādas iespējas palīdzēt savam aizstāvamajam: ja viņš notic tā vainai vai ļaunai gribai.

— Vai tu bez šiem izskaistinājumiem vari mums paskaidrot kā cilvēks? — Jonu pārņēma Butrima noskaņa.

— Varu. Ja šo notikumu mēs traktēsim kā nelaimes gadījumu, tad, manuprāt, drošības pasākumi nav obligāti. Bez tam šeit darbojas arī noilguma tiesības, arī sabiedrības viedoklis, kas var garantēt par biedru Ķeturaķi kā par godīgu un sabiedrībai derīgu cilvēku.

— Labi, tādus raksturojumus mēs viņam uzrakstīsim, iecelsim sabiedrisku aizstāvi, bet, biedri Vinc, paliek vēl viens jautājums, kas stāv ārpus likumiem un statūtiem ... Es nezinu, kā to lai nosauc, tomēr tu, skaties, pats nokārto. Ir taču tās sievietes radinieki un bērni. Nu, pats saproti. Mēs tevi atstājam partijā, bet par sodu jāapspriežas. — Viņš pagaidīja, kamēr aiz Ķeturaķa aizveras durvis, un visiem jautāja: — Nu, kā ir?

— Komisāram taisnība.

— Taisnība tad taisnība, tomēr, sodīdami Ķeturaķi, mēs nevaram attaisnot visu to jucekli, kādu mums atnesis gan karš un pēckara laiks, gan mūsu pašu kļūdas. Kas ir par stingru rājienu ar ierakstu viņa personiskajā lietā? — Viņš neskaitīja rokas. — Un tagad — papļāpāsim par šo un to. Šodien es ilgi runāju ar biedru Grudski par tenkām, kādas klīst pilsētā, par kurām arī jūs cik necik esat informējuši mani. Viņš noliedza visu. Es vēlētos, lai Giršs to atkārtotu arī jums.

— Biedri! — Grudskis piecēlās, nokāsējās, brīdi klusēja, sakopodams domas, tad aizvainotā balsī ierunājās: — Es nesaprotu, kāpēc vajadzīgi zvēresti, ja jūs man ticat? Un, ja neticat, ko tad tie var līdzēt? Tas taču nav nopietni.

— Bet kāpēc tu no citiem prasi tādus zvērestus? — komisārs iedzēla.

— Nejauc dažādas lietas, — Giršs vēl vairāk noskaitās.

— Un tu pārāk neuzpūties, — Rimša atcerējās rakstu, kas bija viņu aizskāris, un atsēdināja Grudski. — Anketas no iekšlietu daļas taču ņēmi?

— Ņēmu, bet tikai vienu.

— Mēs zinām.

— Kāpēc tad pratināt? Varbūt es par to gribēju rakstīt presē? Varbūt pastrīdēties, varbūt ziņkārības dzīts?

— Un tava sieva?

— Viņai arī pajautājiet.

— Biedri Girš, — Butrims mierīgi sacīja. — Nerunājiet ar mums kā tirgū.- Mēs to neesam pelnījuši. Nervus pataupiet, kad runāsiet ar tiem, kas jūs nokaitināja. Vai jūsu sieva rakstīja?

— Nē, es uzrakstīju viņas vietā.

— Es tev ticu, — Butrims pateica un aizsmēķēja. — Un pats?

— Nerakstīju. — Giršs pēkšņi juta, ka vairs nespēs izlocīties, tāpēc novilka roku gar svārkiem, pārliecinājās, vai viss atrodas vietā, un domās nozvērējās: tiklīdz ieraudzīšu uguni, nekavējoties iznīcināšu nolādēto aploksni. Pēc tam paskatījās uz biedru pusi un sacīja: — Esmu Tads pats cilvēks kā jūs visi. Arī man ir visādas jūtas gan pret savu sievu, gan savu tautu un savu pagātni ... Skaidrs ir viens: lai būtu kas būdams, lai notiktu kas notikdams, es nekur no šejienes vairs neaizbraukšu, varbūt vienīgi uz tumšu istabu vai kapu kalnu.

— Nu, bet kāpēc tā anketa, ja esi tik stingrs? — komisārs jautāja.

— Tāpēc, Antan, lai es nepaliktu pārāk stingrs. Vai tu uztver dialektiku?

— Dialektika nav jaunkundze, atbildi neizlocīdamies, — Rimša noskaitās.

— Atvainojos, humors ir mūsu ģimenes tradīcija. — Grud-skis sacīja: — Mana pārāk lielā stingrība uzT turieni jau aizveda tēvu, bet Rivu es negribu zaudēt. Nevaru! Viņas anketa manā kabatā uzradās mūsu ģimenes vistraģiskākajā mirklī. Es saprotu, ka izdarīju slikti. Taču tā bija krīze. Es glābu sievu un vienlaikus arī sevi. Tagad abi slimnieki sākuši atlabt, kā mēdza sacīt mans vectēvs no tēva puses, gan tas, kurš saslimis nomira, gan tas, kurš nomiris nepaguva saslimt. Un es vēlētos, lai viņa pati iznīcina to anketu.

— Kam vēl nav skaidrs? — Vītauts paskatījās apkārt un skaļi sacīja: — Tas ir viss! Ejiet uz mājām un labi izgulieties. Izgulējušies būsiet mundrāki un vairāk uzticēsieties cits citam. Visu labu. — Pateica un tikpat kā kalnu novēla no sevis. Nogaidīja, kamēr visi izklīst, saldi izstaipījās un juta kaut kādas savādas darbības alkas. Gribējās vairāk riskēt, kaut kas tā kā mudināja paspēkoties ar stiprākiem nekā pats, kārojās nokļūt kādā frontē vai vēlreiz saķerties ar fon Litki un iekliegt viņam sejā: nu, kurš kuru?!

Viņš pārgāja pāri istabai, mēģināja uzsvilpot, bet draiskulīgu domu izraisītais smaids sašķobīja lūpas, un nekas neiznāca. Bufrims atvēra logu, izvēdināja kabinetu un ilgi skatījās uz pamirušajiem celtņiem. Tad palūkojās pulkstenī un paraustīja plecus: it kā drusku par agru, velns lai parauj. Tagad taču tāda saulaina diena! ... Tie tipi viegli varētu organizēt divas maiņas, viņš pēkšņi iedomājās, tad prātā novērtēja vairākus «par» un «pret» un, jaunas idejas azarta pārņemts, atgriezās pie galda. Kaut kāds spēks viņu nosvieda atpakaļ krēslā, nolika priekšā baltu papīra lapu, iedeva spalvaskātu un piespieda uzrakstīt iesniegumu. īsu un skaidru: «Lūdzu iecelt mani par «Pirmrindnieka» direktoru». Mazliet padomājis, vēl gribēja piemetināt, ka to prasa pašreiz izveidojies stāvoklis, ka viņš ir inženieris un grib strādāt savā specialitātē, bet atmeta ar roku un plaši parakstījās.

Sen tā vajadzēja, viņš taisnojās un tūlīt sāka šaubīties: kauns, pats uzplijies, piedāvājies, gluži kā pēdējā .. . Tomēr šai vājajai sirdsapziņas balsij, kas izlauzusies no gribas spīlēm, vairs nebija vietas. Jaunā ideja nomāca visas domas. Viņš izklāja uz galda projektu rasējumus, tāmes un pūlējās iedziļināties būtībā. Aizspriedumi, viņš galīgi pārliecināja sevi. Būt kautrīgam, kad redzi, ka nevienam citam nebūs pa spēkam šis darbs, kad pa ierēdņu cauro portfeli jau izbiruši miljoni? Nē, brālīt, tā ir pašnāvnieka kautrība.

Viņš apņēmīgi piegāja pie telefona un pieteica sarunu ar Viļņu. Pēc tam gaidīdams smēķēja un juta, ka pat šāda bezdarbība viņa apziņā iegūst kaut kādu vajadzīgu un lielu jēgu. Izdzirdējis zvanu, nogaidīja vēl dažus signālus un tikai tad pacēla klausuli.

— Butrims, — viņš pateica mundrā un pabargā tonī.

— Sveicināts, tētiņ! Pagriezies un trīs reizes nospļaujies pār kreiso plecu, — atskanēja ārsta balss.

— Tpū, kaut tevi ... Domāju, ka no Viļņas. Nevilcinies, saki — kas? — Vitauts izslējās, it kā gaidīdams sodu. — Vai meita?

— Neuzminēji.

— Tad dēls.

— Arī ne. Divi, draugs. Un abi puiši! Mēdz sacīt, ja dzimst pārāk daudz vīriešu, būšot karš.

— Blēņas, visus karus, manuprāt, izraisīja bikšainās sievas, nevis vīrieši, — Butrims pateica un juta, kā no laimes viņam nolēmējas kājas. Ārsta balss kaut kur attālinājās, izgaisa viņam uzplūdušajā siltumā un atkal iznira:

— Bērni jādzemdē jauniem. Kad sievietei četrdesmit gadu, vai zini, ar ko var beigties tamlīdzīgi rekordi? Otrais viņai tik tikko neatņēma dzīvību. Bija aizsmacis. Tagad varu tev pateikt: nabas saite pat trīs reizes bija aptinusies viņam ap kaklu.

— Klausies, tu esi brašs puisis, — viņš vēl arvien nevarēja attapties.

— Arī man tā šķiet. Sieva pagaidām nesūdzas. Bet vai zini, cik baiļu tavējā mums sagādāja. Trīs dienas taču .,.

— Tikai nekur neaizej! Un nevienu no slimnīcas nelaid prom.

— Kas būs — aplenkuma stāvoklis vai civilās aizsardzības nodarbības?

— N6, vīrišķīga pateicība. Visus, kuri tur mocījās, drusku aizkavē

Butrims ātri apģērbās, paņēma portfeli un steidzīgi izgāja uz ielas. Pie kultūras nama vēl bija redzami nokaisītie egļu zari, cilvēki vāca nost sēru rotājumus.

Ķēdes reakcija nenotika, viņā uzplaiksnīja aizkavējusies doma. Es pirmais eksplodēju. Varbūt tā arī labāk? Taču, taisnību sakot, kāpēc tā vajadzīga? Cilvēki noguruši no visādiem satricinājumiem. 5o faktu vairs nevar noklusēt un izskaistināt.

Veikali bija patukši, plaukti — tāpat. Tikai kafejnīcā vēl bija vairākas sapļekušas tortes, vakardienas smalkmaizītes un noputējušas šampanieša pudeles.

— Varbūt kaut kur esat noslēpuši labākas? — Vītauts nedroši ieminējās.

— Ja jums ļoti vajag, — pārdevēja pazina viņu un uzsmaidīja, — sameklēšu. Neviens to nepērk.

— Kāpēc?

— Pārāk lielas pudeles un pārāk dārgas. No izstādes.

— Man vienalga.

Butrims pagaidīja, kamēr iesaiņo viņa pirkumu, ielika portfelī dažas pudeles šampanieša, konjaku, konfektes un laimīgs kājoja uz slimnīcu.

Pie durvīm viņu sagaidīja ārstu un māsu svīta. Visi apsveica, kaut ko vēlēja, bet Vītauts, uzsviedis plecos uzsvārci, aizsteidzās pie sievas. Viņa gulēja mierīga, novārgusi, ģērbta novalkātā slimnīcas veļā un līdz pusei apsegta ar vecu, vairākus desmitus reižu mazgātu un sagulētu segu. Ieraudzījusi Vītautu, mēģināja smaidīt ar sakodītām bez-asiņu lūpām, tomēr aizrijās ar siekalām, sāka kāsēt un neizturējusi apraudājās.

— Nevajag. — Viņš glāstīja sievas roku. — Lai paliek. Es tev kaut ko atnesu.

— Vai redzēji viņus? — sieva beidzot jautāja, un viņas balss atkal trīcēja.

— Kā tad! Vareni vīri, — viņš meloja, atcerējies, kā nedroši bija apstājies lielas, ar baltiem groziem pilnas palātas vidū un nobijies. Kāds pussimts zīdaiņu ar bezzobainām mutēm brēca nelabās balsīs un pieprasīja to, kas viņiem pienākas.

— Otrs ļoti vājš, es tā baidos . ..

— Bet es nepamanīju, — viņš izlocījās, skatīdamies uz dzemdībās nomocīto sievu, un viņa prieks pamazām dzisa. Velns parāvis, kā šeit nevar iztikt bez asinīm un sāpēm.

— Varbūt arī tu ieēdīsi? — viņš nokaunējies jautāja un ar skubu raustīja tortes kārbai apsieto auklu.

Sieva brīnīdamās skatījās uz lielu, ar zvaigznēm un karogiem rotātu šokolādes torti un nevarēja saprast, kāpēc viņai tā vajadzīga. Un vēl šampanietis, konjaks... Kāpēc viss šis troksnisf

— Muļķīt, man vajadzēja atnest kaut ko skābu un rupjmaizes garozu ...

— Atvainojos, bet es vēl neesmu iemācījies citādāk priecāties. Pacieties, es tūlīt noorganizēšu.

— Nu kur tu iesi? Piezvani mammai, un viņa atnesīs.

Beidzot viņš saprata, skaļi iesmējās un paskaidroja:

— Tas taču nav tev, tas visiem, kuri palīdzēja mūsu vīriešiem nākt pasaulē. Ņemiet! — viņš mudināja mediķus, kuri klusi stāvēja aiz muguras.

— Slimnīcā tomēr nav visai ērti, — galvenais ārsts nomurmināja.

— Tad dodiet istabiņu.

— Visur ir pilns. Vai nebūtu labāk pie manis mājās? — ārsts uzmanīgi pajautāja.

— Labprāt, es tūlīt ieradīšos pie jums. — Viņš vairs negaidīja, kamēr aizies pēdējais liecinieks, steidzīgi nometās ceļos pie sievas gultas un piekļāva seju pie viņas siltajām, pierietējušajām krūtīm, kas smaržoja pēc piena.

Tikai rīta pusē ātrās palīdzības mašīna atveda Vītautu mājās un sveiku un veselu izlaida pie durvīm. Divi laipni, jauni ārsti palīdzēja viņam uzkāpt trešajā stāvā, novēlēja labu nakti un uz pirkstgaliem devās atpakaļ darbā. Vītauts noģērbās, uzvārīja tējkannā ūdeni un noguris atkrita krēslā. Viņa priekšā atradās vairākas dienas nelasītu avīžu kaudze. Paņēma pirmo, atšķīra un izlasīja lielus, melnā ietvarā iekļautus burtus:

Tads KAROSS

Arī otrā avīzē:

Tads KAROSS

Un trešajā ...

Viņš vairs nespēja lasīt tālāk. Salds nogurums pamazām iegrožoja kūtrās domas un kustības. Jau laizdamies miegā, maz ko vairs apjēgdams, nodomāja: ai, pasaulīt, veseli divi ... Un kādi vīri!

1967—1974—1979

SATURS

NEJAUŠAS VIRSSTUNDAS

PATIESĪBAS ACIS

TOLEIĶU SKOLOTĀJS

GRĒKS UN KĀRDINĀJUMS

AUGSAMCELSANAS

KAREIVJA GOLGĀTA

IZPIRKŠANA

ZAUDĒTAS BAILES

NEIZSŪDZĒTIE GRĒKI

Витаутас Леткявиччге ГРУППА ТОВАРИЩЕЙ Роман

Рига «Лиесма» 1984 На латышском языке Перевел е литовского Алфонс Суковские Художник Юрис Путрамс

ИБ № 3781 Vitaut* PetkeviČs BIEDRU GRUPA Redaktore В. Žubikaite Mākslinieciskais redaktors i. Petraškeviis Tehniska redaktore I. Solde Korektore L, Smilga

Nodota salikšanai 22.01.83. Parakstīta lespfeša« nai 27.09.83. Formāts 84X108/32. Avīžu papīrs. Žurnālu cirstā garnitūra. Augstspie-dūms. 20,16 uzsit, iespiedi.; 20,47 uzsk. krāsu nov., 23,37 izdevn. I. Metiens 25 000 eks< Pasūt. № 154-5. Cena 1 rbl. 60 kap. Izdevniecība «Liesma», 226047 Rīgā, Padomju bulv. 24. Izdevn. № 165/31543/D1-28. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa», 226011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40.

1

Pirmie burti no krievu valodas vārdiem «неприкосновенный запас» — neaizskaramā rezerve. (Tulk.)

2

Lielākais akmens Lietuvā, Anīkšu silā. (Tulk.)

\

3

Terciārietis — svētā Franciska trešā ordeņa brālības loceklis katoļu draudzē. (Tulk.)

4

Draugs. (Aut. piez.)

5

Vectēv. (Aut. piez.)

6

Vectēv. (Aut. piez.)

7

Rabīns (skolotājs). (Aut. piez.)

8

Četrdesmit deviņi. (Vācu vai.)

9

Piecdesmit. Vēlreiz. (Vācu-vai.)

10

8 Septiņdesmit viens. (Vācu vai.)

11

Septiņdesmit divi. (Vācu vai.)

12

Kantors — priekšdziedātājs sinagogā. (Tulk.)

13

Pietiks! t 2 Bērns.

14

Ātrāki (Vācu vai.)

15

Es nevienu tā nemīlu ka tevi, mana māmiņ! (Vācu vai.)

16

Arā! (Vācu vai.)

17

Nosebojušiem — kauli. (Latīņu vai.)

18

Ila — lietuviešu valodā īlens. (Tulk.)

19

Doļskis — populārs estrādes dziedātājs buržuāziskajā Lietuvā. (Tulk.)

20

Tads Blinda (1846—1877) — laupītāju barvedis Lietuvā. Muižniekiem nolaupītās mantas viņš izdalīja zemniekiem, tāpēc kļuva par tautā iemīļotu varoni. (Tulk.)

21

Monstrance — kulta piederums katoļu baznīcā. (Tulk.)

22

Ozoliņš. (Lietuviešu vai.)

Content

Petkevičs Vitauts Biedru grupa

NEJAUŠĀS VIRSSTUNDAS

PATIESĪBAS ACIS

TOLEIĶU SKOLOTĀJS

GRĒKS UN KĀRDINĀJUMS

AUGŠĀMCELŠANĀS

KAREIVJA GOLGĀTA

IZPIRKŠANA

ZAUDĒTĀS BAILES

NEIZSŪDZĒTIE GRĒKI

SATURS

1