Garsvāne Sandra

Kamenska Anhelita

Leimane Ieva

Levits Egils

Mits Mārtiņš

Muižnieks Nils

Tāre Ineta

Ziemele Ineta

Cilvēktiesības pasaulē un Latvijā

Sandra Garsvāne, Anhelita Kamenska, Ieva Leimane, Egils Levits, Mārtiņš Mits, Nils Muižnieks, Ineta Tāre, Ineta Ziemele

Dr. Inetas Ziemeles redakcijā

Cilvēktiesības

pasaulē un Latvijā

Grāmata augstskolu studentiem, speciālistiem un interesentiem

Saturs

c) Padomju nacionālā politika kā kontroles mehānisms. 220

Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām otrais fakultatīvais protokols, kas vērsts uz nāvessoda atcelšanu ..370 Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija ...373 Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas

TEKSTA UN AVOTU NORĀDES LIETOTIE SAĪSINĀJUMI

ANO - Apvienoto Nāciju Organizācija AP - Augstākā padome ASV - Amerikas Savienotās Valstis ĀVO - Āfrikas vienības organizācija AVO - Amerikas valstu organizācija

DRCHR - Decisions and Reports of the European Commission on Human Rights [Eiropas Cilvēktiesību komisijas lēmumi un ziņojumi]

EA - Eiropas Apvienība

ECR - European Community Reports [Eiropas Apvienības Ziņotājs] EDSO - Eiropas Drošības un sadarbības organizācija, līdz 1994. gadam Eiropas Drošības un sadarbības apspriede (EDSA)

EEA - Eiropas Ekonomiskā Asociācija

EHRR - European Human Rights Report [Eiropas Cilvēktiesību Ziņotājs] EOTA - Eiropas Ogļu un tērauda apvienība EP - Eiropas Padome ES - Eiropas Savienība

ESL - Eiropas Savienības līgums (Māstrihtas līgums)

ESP - ANO Ekonomiskā un sociālā padome ĢA - Ģenerālā asambleja

ICJ Reports - International Court of Justice Reports [Starptautiskās Tiesas Ziņotājs]

LCP - Latvijas centrālā padome

LKP - Latvijas komunistiskā partija

LKP CK - Latvijas komunistiskās partijas Centrālkomiteja

LNNK - Latvijas Nacionālās neatkarības kustība

LR- Latvijas Republika

LSDP - Latvijas Sociāldemokrātiskā strādnieku partija LTF - Latvijas Tautas fronte

P. C. I. J. Reports - Permanent Court of International Justice Reports [Pastāvīgās Starptautiskās Tiesas Ziņotājs]

PSRS - Padomju Sociālistisko Republiku Savienība SDO - Starptautiskā Darba organizācija ST - Starptautiskā Tiesa

UNCHR - United Nations High Commissioner for Refugees [Apvienoto Nāciju augstais bēgļu komisārs]

UNESCO - United Nations Educational, Scientific and Cultural Organization [Apvienoto Nāciju izglītības, zinātnes un kultūras organizācija] UNICEF - United Nations International Childrens Fund [Apvienoto Nāciju starptautiskais bērnu fonds]

VAK - Vides aizsardzības klubs VCB - Valsts cilvēktiesību birojs VDK - Valsts drošības komiteja VEA - Vienotais Eiropas akts

LIETU RĀDĪTĀJS

Latvijas tiesu prakse

Satversmes tiesas spriedums par nekustamā īpašuma piespiedu atsavināšanu valsts vai sabiedriskajām vajadzībām, 1998. gada 30.

aprīlis................................................................................173, 246, 294

Satversmes tiesas spriedums par zemes īpašumiem lauku

Krischna Achutan on behalf ofAleke Banda, Amnesty International on behalf of Orton and Vera Chirwa v. Malawi (lietas Nr. 64/92, 68/92, 78/92). - Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību komiteja, 1992....................................................................................67

Amerikas Cilvēktiesību tiesa

Agosi v. UK [Agosi pret Lielbritāniju] // EHRR. - Series A. -Nr. 108......................................................................................

Airey v. Ireland [Airī pret Īriju] // EHRR. - Series A. -

Rlbitch v. Austria [Ribičs pret Austriju] // Cilvēktiesību Žurnāls. -

Selmouni v. France [Selmouni pret Franciju] Il

www.dhcour.coe.fr. - 1999.........................................................72, 244

Silver v. UK [Silvers pret Lielbritāniju] Il EHRR. - Series A. -

No. 61.- 1983 ..........................................................................283,284

Soering Case [Soeringa lieta] Il EHRR. - Series A. -

No. 161.- 1989 ..........................................................................73, 127

Sunday Times v. UK [ «Sunday Times» pret Lielbritāniju] Il

Starptautiskā Tiesa

Barcelona Traction case [Barselonas kompānijas lieta],

IEVADS

Lasītājam tiek nodota grāmata «Cilvēktiesības pasaulē un Latvijā». Šī ir pirmā tāda satura grāmata Latvijā un latviešu valodā, domāta gan augstskolu studentiem, gan speciālistiem, gan vienkārši interesentiem. Grāmatas veidošanā piedalījās Sandra Garsvāne, Anhelita Kamenska, Ieva Leimane, Egils Levits, Mārtiņš Mits, Nils Muižnieks, Ineta Tāre un Ineta Ziemele - autoru kolektīvs, kas pārstāv samērā plašu sociālo zinātņu spektru. Uzreiz nan jāpiemetina, ka grāmatas autoru vidū tomēr dominē juristi, un tas arī noteica tās pamatievirzi.

Cilvēktiesības tiek aplūkotas pirmām kārtām kā tiesību nozare. Cilvēktiesības ir starptautisko tiesību nozare. Tās ir fundamentāls publisko tiesību elements, un aizvien biežāk atrod pielietojumu privāto tiesību ietvaros.

Tajā pašā laikā katram cilvēkam mēdz būt savs viedoklis par to, kas ir cilvēka tiesības. Pasaules un mūsu reģiona prakse rāda, ka cilvēktiesību retorika var tikt lietota arī politiskajās cīņās. Viens no šīs grāmatas mērķiem ir sniegt pēc iespējas vispusēju un objektīvu informāciju par cilvēktiesību jēdzienu, atsevišķu cilvēktiesību saturu un robežām, par mehānismiem, ar kuriem cilvēki var aizsargāt likumā atzītās tiesības. Otrs grāmatas mērķis ir iezīmēt kontekstu, kādā būtu skatāmi cilvēktiesību jautājumi Latvijā. To staipa ir vēsturiski politiskais un juridiskais aspekts.

Šāda pieeja cilvēktiesību jēdzienam bija nepieciešama vairāku iemeslu dēļ. Pirmām kārtām, cilvēktiesības Latvijas tiesību sistēmas veidošanās gaitā ir jauna tiesību nozare. Reizē ir jāatzīst, ka neizdosies reformēt un demokratizēt tiesību sistēmu un praksi, ja cilvēktiesības neieņems savu pienācīgo vietu publiskajās un privātajās tiesībās un attiecīgajā praksē. Arī citām sociālajām zinātnēm vajadzētu pievērst uzmanību cilvēktiesību apguvei un pētniecībai. Tas ir īpaši svarīgi tām sabiedrībām, kas pārvar totalitāra režīma sekas, tas nepieciešams politisko procesu kvalitātes uzlabošanai.

Latvijas sabiedrība un valdība pēdējos gados uzkrātās pieredzes rezultātā ir sākusi domāt par īpašu programmu, kas sekmētu sabiedrības demokratizāciju un integrāciju Latvijas sociālajā, politiskajā un etniskajā kontekstā. Grāmata, kas sniedz fundamentālu ievadu cilvēktiesībās, ir nepieciešams ieguldījums šajā procesā. Integrācijas procesu uzsvari dažādās sabiedrībās atšķiras, ņem vērā vietējo specifiku. Tomēr cilvēktiesības ir jebkuras integrācijas atskaites punkts un neatņemams minimums. Nevar iedomāties integrāciju tādā sabiedrībā, kurā pastāvētu diskriminācija vai citi cilvēktiesību pārkāpumi. Ņemot vērā, ka sociālie procesi, zināšanas un izpratne par tiem un to nepieciešamo virzību Latvijā attīstās visai strauji, ir iespējams, ka jau grāmatas izdošanas brīdī dažas grāmatā izvirzītās tēzes vai nu būs apstiprinājušās, vai arī prakse konkrētajā sociālajā situācijā tās būs noraidījusi. Tā ir normāla parādība pārejas perioda sabiedrībās, un tādēļ jebkura šādas sabiedrības un ar to saistīto procesu - ari likumdošanas -analīze sevī ietver zināmu risku. Tomēr jāuzsver, ka grāmatā izvirzītās tēzes un vērtējumi ir piedāvāti, vadoties arī no tā, kā būtu jābūt demokrātiskā valstī, kurā ievēro cilvēktiesības un likuma varu. Varētu teikt, ka zināma satura stabilitāte ir tām grāmatas nodaļām, kurās lasītājs tiek iepazīstināts ar starptautisko cilvēktiesību standartu. Tomēr arī te jāpatur prātā, ka starptautiskā sabiedrība, kuras locekle ir arī Latvija, tāpat kļūst arvien dinamiskāka un tās normatīvo standartu veidošanās process visnotaļ saskaņojas ar šo dinamisko attīstību. Katrā ziņā viens no būtiskākajiem šīs grāmatas autoru mēģinājumiem ir parādīt, ka cilvēktiesības (tāpat kā citi fenomeni) jāskata sociālo procesu kontekstā un ka jēdziens «process» jau pats par sevi ietver attīstības elementu. Neapšaubāmi, ka šie procesi nenotiek abstrakti, bet gan cilvēku grupu un sociālo fenomenu - piemēram, pieņemta likuma - mijiedarbības rezultātā. Un tomēr konkrētā brīdī atsevišķas cilvēktiesību normas vai principa saturs un robežas būs pietiekami precīzi nosakāmas. Citiem vārdiem - šodien mēs konkrēti varam pateikt, kādas ir Latvijas saistības cilvēktiesību jomā, kādas tās nosaka starptautiskās tiesības un, īpaši, starptautiskās cilvēktiesības.

Grāmatai ir trīs daļas. Pirmajā daļā ieskicēts cilvēktiesību jēdziens. Tiek parādīts šā jēdziena daudzdimensionālais raksturs, jo jēdziena veidošanās aplūkota ar vēsturiskās metodes palīdzību. Līdz ar to - cilvēktiesības kā filozofijas tēma, kā konstitucionālo tiesību priekšmets un starptautisko tiesību priekšmets - šāda secība samērā precīzi rāda šā jēdziena attīstības ceļu. Otrā daļa sniedz lasītājam ieskatu atsevišķās cilvēktiesībās. Tiek analizēts šo tiesību saturs un robežas un aprakstīti arī dažādie starptautiskie un reģionālie cilvēktiesību mehānismi. Šī nodaļa var kļūt par ievērojamu palīgu Latvijas iedzīvotājiem, ja rodas aizdomas par cilvēktiesību pārkāpumiem no publisko tiesību subjektu puses. Atsevišķa nodaļa atvēlēta l iropas Savienībai un cilvēktiesību jautājumam tajā. Eiropas reģiona norisēm, protams, ir īpaša nozīmē arī Latvijā. Eiropas Savienības un cilvēktiesību jautājums var izrādīties par vienu no nopietnākajiem pārbaudījumiem Eiropas integrācijas procesiem un Eiropas organizāciju nākotnei, par ko būtu vērts domāt arī Latvijā. Grāmatas trešā daļa ir veltīta cilvēktiesību jautājumam Latvijā. Tā aptver vēsturiskus, sociālus, politiskus un juridiskus aspektus, parādot, ka cilvēktiesību jautājumam ir jāpievērš vispusīga un nopietna uzmanība un jāmeklē objektīvi un racionāli modeļi cilvēktiesību nodrošināšanai visiem bez jebkādas diskriminācijas.

Visu šo jautājumu apskati autori sadalīja savā starpā sekojošā veidā: Sandra Garsvāne (3.4.1., 3.4.3.), Anhelita Kamenska (3.4.3.); Ieva Leimane (1.1 .-1.4.; 3.4.2.-3.4.3; 3.4.5.); Egils Lcvits (1.7.; 5.3.; 5.6.-5.7.; 7.); Mārtiņš Mits (2.1.-2.2.1. a; 2.3.1.; 3.1.; 3.3.); Nils Muižnieks (3.4.4.; 6.); Ineta Tāre (2.2.1 b un c; 2.3.2.; 2.4.-2.5.J 3.2.; 8.); Ineta Ziemele (1.5.—1.6.; 4; 5.1.-

5.2.; 5.4-5.5.; 5.7.; Terminu skaidrojošā vārdnīca.). Grāmatas zinātniskā redaktore mēģināja visu šo materiālu izvietot loģiskā un savstarpēji papildinošā secībā ar mērķi radīt viengabalainu darbu un nevis atsevišķu rakstu krājumu. Neatkarīgi no mērķa un iznākuma katrs autors saglabā autortiesības uz savu darbu, bet redaktore uzņemas atbildību par gala rezultātu.

Būtu bijis grūti radīt šo grāmatu nedaudz ilgāk kā viena gada laikā, ja nebūtu citu speciālistu palīdzības un ieinteresēto organizāciju finansiāla atbalsta. Grāmatas autoru vārdā izsaku lielu pateicību literārajai redaktorei Mārai Mclnci, kas bija neaizvietojama grāmatas teksta, stila un terminoloģijas noslīpēšanā un kas jau ir vairākkārt pierādījusi, ka arī sarežģīto juristu valodu var padarīt cilvēkiem pieejamāku. Tāpat bez zinātniskās redaktores asistentes, LU Juridiskās fakultātes studentes Irēnas Makares enerģijas un aizrautības šī projekta veiksmīgs noslēgums nebūtu iedomājams. Grāmatas tapšanu finansiāli atbalstīja EDSO misija Latvijā, EDSO Demokrātisko institūciju un cilvēktiesību birojs Varšavā un tās izplatīšanu - Sorosa fonds - Latvija, bet pajumti visiem organizatoriskajiem un tehniskajiem darbiem sniedza Latvijas Universitātes Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūts.

Dr. iur. Ineta Ziemele

I DAĻA

CILVĒKTIESĪBU jēdziena VĒSTURISKĀ ATTĪSTĪBA

1. CILVĒKTIESĪBU JĒDZIENS

Šīs grāmatas ietvaros nav iespējams sniegt visaptverošu analīzi par cilvēktiesību idejas rašanos un šā jēdziena attīstību. Tomēr ir mēģināts norādīt uz cilvēktiesību idejas pirmavotiem filozofiskajos tekstos, uz pirmajiem dokumentiem, kas ietver cilvēktiesību jēdzienu, kā arī atainot jēdziena vēsturisko attīstību līdz mūsdienām, kad izveidojās modernās starptautiskās cilvēktiesības, kurām veltīta šīs grāmatas lielākā daļa.

1.1. Cilvēktiesību ideja filozofu tekstos

1.1.1. Antīkais laikmets

Cilvēktiesību idejas sākotne nav meklējama konkrētos dokumentos, bet drīzāk gan filozofu traktātos, tādējādi cilvēktiesību vēsturi veido atsevišķas idejas, kas vēlāk tika iestrādātas arī konkrētās valstu deklarācijās. Senākie rakstītie avoti, kuros skarti cilvēktiesību, pienākuma un atbildības jautājumi, tapuši jau pirms antīkā laikmeta, piemēram, Vēdas, Babilonijas Hammurapi kodekss, Bībele, Korāns un Konfūcija krājums. Daži teorētiķi atsaucas uz Veco derību, kur rodama cilvēktiesību ideja, piemēram, tiesības uz dzīvību izteiktas aizlieguma formā - bauslī «Tev nebūs nokaut». Arī tradīcija dot patvērumu baznīcās un sinagogās (kas daudzviet, risinot bēgļu un patvēruma meklētāju jautājumu, tiek praktizēta arī šobrīd) un nevainīguma prezumpcija atrodama jau jūdu likumos. Taču pirmie demokrātisko ideju principi meklējami sengrieķu un romiešu domātāju darbos. Piemēram, Platons (Platon, 427.-347. g. p. m. ē.) darbā «Valsts» raksturoja valsts formas, starp tām arī demokrātiju, savukārt Aristotelis {Aristoteles, 384.-322. g. p. m. ē.) pirmo reizi pamatoja taisnīguma ideju, kas esot saistīta ar priekšstatu par valsti, jo tiesības, kas ir taisnīguma mērs, ir politisko saskarsmi regulējoša norma.[1] Grieķu filozofi izvirzīja ideju par nemainīgajiem likumiem sabiedrībā, piemēram, visu cilvēku vienlīdzības ideju, kas tika iestrādāta arī romiešu likumos. Jāteic gan, ka tikai brīvajiem cilvēkiem bija politiskās un pilsoniskās tiesības, tās neattiecās uz vergiem. Cilvēktiesību ideja turpināja attīstīties viduslaikos, tomēr cilvēktiesības vairāk tika attiecinātas uz privileģēto sabiedrības da|u, nevis uz atsevišķiem indivīdiem.

1.1.2. Jaunie laiki un apgaismība

Konkrēti cilvēktiesību idejas pirmsākumi meklējami jaunajos laikos (17.-18. gs.). Šis laiks raksturojas ar pārbīdi sabiedrības domāšanas veidā, jo t. s. «dievišķo tiesību» ideju nomainīja dabiskās tiesības. «Dievišķo tiesību» laikmetā indivīdus pārvaldīja karaļi ar neierobežotu varu un tiesībām, uzskatīdami, ka tiesības pārvaldīt tiem ir piešķīris Dievs. Kulmināciju «dievišķās tiesības» sasniedza viduslaikos (11.-13. gs.), kad uz tām sāka pretendēt arī Romas pāvesti. Praksē «dievišķo tiesību» nomaiņu ar dabiskajām tiesībām atspoguļoja 17. gadsimta (1640-1689) pilsoņu karš un revolūcija Anglijā un it īpaši karaļa Čārlza nogalināšana - 1649. gadā Anglijas parlaments pirmo reizi Anglijas un visas Eiropas vēsturē publiski notiesāja savu karali, un viņš tika nogalināts, nocērtot galvu. Savukārt karalis Džeimss II revolūcijas dēļ bija spiests bēgt uz Franciju, un pāris mēnešu vēlāk Anglijā tika pasludināta Tiesību deklarācija, kas ir Angļu tiesību hartas pamatā.

Izsekojot cilvēktiesību idejas izcelsmi, vispirms jāmin angļu domātājs Deivids Hjūms (Hume, 1711-1776), kas atzina, ka, lai gan cilvēki spējot sadarboties daudz efektīvāk un saprātīgāk nekā dzīvnieki, cilvēkam tomēr esot nepieciešama aizsardzība no citiem cilvēkiem. Pamazām jaunajos laikos sāk attīstīties ideja, ka bez acīm un ausīm cilvēkam piemīt arī kaut kas neredzams - «tiesības», kas morāli viņu aizsargā ne tikai no otra cilvēka agresijas, bet it īpaši no valsts varas, kuras pakļautībā cilvēks dzīvo.[2] Turpmākajā cilvēktiesību idejas kā filozofijas attīstībā varam runāt par divu veidu teorijām: dabisko tiesību jeb sabiedriskā līguma teorijām, kuras pārstāv

Tomass Hobss (Thomas Hobbes), Džons Loks (John Locke), Žans Žaks Kuso (Jean-Jacques Rousseau), Semjuels Pufendorfs (Samuel von Pufendorf), Imanucls Kants (Immanuel Kant), Džons Roulzs (John Rawls), un attīstības teorijām, kuras pārstāv Džeremijs Bentams (Jeremy Bentham) un Georgs Vilhelms Fridrihs Hēgelis (Georg W. F. Hegel).

a) Dabisko tiesību jeb sabiedriskā līguma teorijas Dabisko tiesību teorijas pamatojas uz aksiomu, ka cilvēki sākotnēji dzīvojuši absolūtas brīvības apstākļos un viņiem piemitušas jau no dabas noteiktas dabiskās tiesības, kuras neviens nevar atņemt. Par šīs idejas priekšteci minams Tomass Hobss (1588-1679) un viņa darbs «Leviatāns» (1651 ).3 Laikā, kad Hobss strādāja pie savas dabisko tiesību teorijas, Anglijā norisinājās pilsoņu karš, un šī situācija lielā mērā ietekmēja Hobsa idejas. Savas teorijas pamatā Hobss liek pieņēmumu, ka sākotnēji ir bijis dabiskais stāvoklis - nav valsts, nav varas, nav tiesiska norobežojuma starp «mans» un «tavs». Ir tikai atsevišķi indivīdi - visi ir brīvi, visi ir vienlīdzīgi, un šis stāvoklis balstās uz dabiskajiem likumiem. Visi indivīdi cenšas izmantot dabiskās tiesības savā labā. Hobsa izpratnē cilvēks ir egoists un zvērs (Homo homini lupus est - cilvēks cilvēkam vilks), padodas savām nevaldāmajām iegribām. Cilvēka darbību rosina bailes, afekti un egoistiskās intereses. Pamatojumu formulai - cilvēks cilvēkam vilks - Hobss rod gan Anglijas pilsoņu kara situācijā, gan attiecībās starp dažādām monarhijām.

«Dabiskās tiesības nav dažas ierobežotas tiesības uz dzīvību, īpašumu un laimi, bet tās ir tiesības uz visu, pat uz otra ķermeni. Un tā iemesla dēļ, ka cilvēkam ir šādas tiesības, dabiskais stāvoklis ir karš un apdraudētība. Tāpēc pirmais, ko saprātīgais, racionālais cilvēks ar savām dabiskajām tiesībām dara, - viņš atbrīvojas no tām. Dabiskās tiesības nav nekas vairāk kā morālais kapitāls, ar kuru cilvēks ieiet civilizētajā sabiedrībā, kad viņš zaudē visas tiesības, izņemot tiesības uz pašaizsardzību.»4

Tādējādi saprātīgie indivīdi nolemj izveidot pilsonisko sabiedrību, apsolīdami viens otram veidot to kopīgā labuma dēļ. Līdz ar to sākumā izveidojas starp indivīdiem noslēgtu līgumu tīkls. Līgumu noslēgšanas tiešais mērķis ir nodalīt īpašuma robežas - noteikt, kas ir mans, kas - tavs. Taču ir nepieciešams vēl viens līgums, ar kuru visi indivīdi pakļaujas un nodod visas savas tiesības suverēnam^3, cerot, ka suverēns viņus aizsargās. Tādējādi tika izveidots likumdevējs ar neierobežotu varu, spējīgs radīt jebkādus likumus. Cilvēki apņēmās kalpot suverēnam uz beztiesības pamatiem, tāpēc neviens nevarēja iebilst pret suverēnu, izņemot pašaizsardzības gadījumus vai arī ja suverēns tiktu gāzts. Tā, pēc Hobsa domām, tika radīta absolūti likumā pamatota sabiedrība.[4]

Arī ang|u filozofs Džons Loks (1632-1704) tāpat rakstīja Anglijas pilsoņu kara ietekmē. Atšķirībā no Hobsa Loks dabisko stāvokli raksturo kā miera, labas gribas un savstarpējās palīdzības stāvokli. Turklāt ne visas tiesības tiek nodotas suverēnam - indivīdam paliek tiesības uz dzīvību, brīvību un īpašumu.[5] Zīmīgi, ka tolaik domātāju paustās idejas tika piemērotas realitātei, piemēram, Loka trīs pamattiesības savās tiesību deklarācijās iekļāva gan Anglija, gan ASV, gan Francija. Indivīdu aizstāvībai, ņemot vērā tā laika situāciju Anglijā, Loks savā teorijā piedāvāja tiesības uz revolūciju un tiesības uz pretošanos, t. i., ja valsts pret indivīdu pārkāpj savas varas robežu, indivīdam ir tiesības uz sacelšanos. Loks arī norādīja, ka jebkurš cilvēka pienākums pret valsti ir pamatojams tiktāl, ciktāl valsts ievēro cilvēka pamattiesības.

Dabisko tiesību idejas pārņēma arī Francijas domātāji, kas lielā mērā apbrīnoja, viņuprāt, Anglijā pastāvošās brīvības, piemēram, pretestību varai. Tā Žans Žaks Ruso (1712-1778) savu teoriju radīja 18. gadsimtā Francijā, kur filozofiskā doma bija attīstījusies franču apgaismības ietekmē. Ruso norādīja, ka dabiskais stāvoklis esot «zelta laikmets» jeb laimīgākais periods  ilvēces vēsturē - viss esot piederējis visiem, cilvēki bijuši naivi kā bērni, viens otru mīlējuši. Nelaimes sākušās ar privātīpašumu - sākušās ķildas, siivstarpēji kari un iznākumā-visu karš pret visiem. Tā, attīstoties īpašuma .iiliecībām, izveidojusies civilizācija. Ruso arī bija pirmais domātājs, kas pamatoja pilsonības jēdzienu mūsdienu izpratnē, - darbā «Sabiedriskais līgums» (1762) pilsoni raksturojot kā brīvu un autonomu indivīdu, kas rada vai piedalās likumu radīšanā, kuriem viņš pakļaujas.

Pirms tam savu darbu (1762) «Par dabas un nāciju tiesībām» {Of the Law of Nature and Nations) izdod arī jurists Semjuels Pufendorfs (1632— 1694), kas pamatoja dabiskās tiesības. Pufendorfam, tāpat kā pirms viņa Hugo Grocijam (Hugo Grotius, 1583-1645), dabisko tiesību iemesls ir Dieva griba.[6] Viņaprāt, dabiskās tiesības rodas no cilvēka nepieciešamības dzīvot sabiedrībā, no vienas puses, un no tieksmes uz nesabiedriskumu un noslēgtību, no otras. Pēc Pufendorfa domām, Dievs kā cilvēces radītājs vēlas, lai cilvēki būtu sabiedriski, un tas ir augstākais dabiskais likums, no kura izriet arī mūsu morālie pienākumi, kas savukārt noved pie pilsoniskajiem un starptautiskajiem likumiem.[7]

Jaunajos laikos aizsāktā dabisko tiesību ideja tālāk tiek attīstīta arī 20. gadsimta filozofu darbos. Piemēram, Džons Roulzs (John Rawls, 1921) būtībā modernizēja Ruso teoriju, padarīdams to abstraktāku. Līguma jēdziens viņam, tāpat kā Kantam, ir tikai hipotētisks pieņēmums. Sākotnējā stāvoklī indivīdi ir pilnīgi izolēti cits no cita, tāpēc neziņas plīvura aizsegā cilvēki ir vienlīdzīgi un brīvi. Pēc Roulza domām, mēs perspektīvā nevaram paredzēt otra cilvēka rīcību, tāpēc godīgums ir vienīgais nosacījums, kas ļauj cilvēkiem stāties līgumsaistībās. Brīvi, racionāli, savu interešu aizstāvībā ieinteresēti cilvēki vienojas par stāšanos noteiktās attiecībās. Slēgdams hipotētisko līgumu, cilvēks domā par kopīgo labumu, no kura ir atkarīgs viņa paša maksimālais labums, bet cilvēku attiecības regulē spēles noteikumi. Sabiedrības pastāvēšanai Roulzs izvirzīja divus taisnīguma principus:

1) brīvības garantija katram, t. i., katrai personai ir līdzvērtīgas tiesības uz zināmām pamatbrīvībām, kas ir samērojamas ar brīvību visiem,

2) sociālā un ekonomiskā nevienlīdzība ir attaisnojama tad, ja no tās iegūst labumu mazāk atalgotie vai sabiedrības pabērni.[8]

b) Attīstības teorijas

Attīstības teoriju autori teiktu, ka sabiedriskā līguma teorijas ir blēņas, jo šādi līgumi reāli nekad nav bijuši. Tā Džeremijs Bentams (Jeremy Bentham, 1748-1832) uzskatīja, ka «tiesības ir likuma bērns», tāpēc no reāliem likumiem izriet reālas tiesības, bet no izfantazētiem likumiem, t. i., arī no dabiskajiem likumiem, izriet attiecīgas tiesības. Tādējādi dabiskās tiesības, viņaprāt, ir muļķības jeb nonsenss. Pēc utilitāristu Bentama un Milla (John Stuart Mill, 1806-1873) domām, cilvēki vienmēr ir atzinuši autoritāti un vienmēr atzīs, jo tāda ir tradīcija jeb ierastā paklausība - kā ģimenē visi ir tēva varā, tā līdzīgi ir arī valsts līmenī. Šai ierastajai paklausībai jābūt lietderīgai - tas nozīmē pēc iespējas vairāk laimes pēc iespējas lielākam skaitam cilvēku. Tādējādi cilvēka darbības mērķis ir palielināt apmierinājuma apjomu sabiedrībā.

Kopumā skatot cilvēktiesību idejas vēsturisko attīstību, var teikt, ka pirmā cilvēktiesību apzināšanās parādās filozofu tekstos, kurus, protams, ietekmēja konkrētā perioda politiskās norises.

1.2. Pirmie dokumenti, kas ietver cilvēktiesību idejas

Dokumentos pirmie cilvēktiesību formulējumi parādās 1215. gadā ar Anglijas Lielo brīvību hartu (Magna Carta), kas gan ierobežoja karaļa varu, bet tika attiecināta tikai uz aristokrātiem. Iemesls hartas pieņemšanai bija vēlme ierobežot karaļa Džona I varu. Harta, kas paredzēja samazināt lielos nodokļus, vēlāk tika plaši citēta citos dokumentos. Savukārt dabisko tiesību teorijas un 1688.-1689. gada revolūcija bija iemesls Angļu tiesību hartas (Bill of Rights) pieņemšanai (1689), kurā iekļautas gan trīs Loka pamattiesības, gan aizliegtas pārmērīgas soda un drošības naudas, nežēlīgi un neparasti sodi. Harta likumu stādīja augstāk nekā karaļa varu, kā arī noteica brīvas parlamenta vēlēšanas un vārda brīvību parlamentā, pēdējā nevarēja būt pamats vajāšanai. Arī ASV Neatkarības deklarācijā (1776) iekļautas Loka noteiktās dabiskās tiesības, gan nomainot īpašuma tiesības pu l tiesībām tiekties pēc laimes. Literārās rakstītprasmes dēļ deklarāciju veidot uzticēja Tomasam Džefersonam (Thomas Jefferson, 1743-1826), kas deklarācijā lielā mērā izmantoja Loka un Šarla Luija de Monteskjē (Charl I ttis de Montesquieu, 1689-1755) dabisko tiesību teorijas. 1787. gadā tika pieņemta ASV Konstitūcija, bet 1789. gadā - Konstitūcijas labojumi, kas ietvēra arī cilvēktiesību normas (t. s. Amerikas Tiesību harta). Labojumi noteica arī runas brīvību, reliģijas un preses brīvību. Savukārt Lielās franču revolūcijas Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācija (1789) ietvēra domātāju Voltēra ( Voltaire; īst. v. Mārī Fransuā Aruē - Arouet, 1694-1778), Monteskjē, i-nciklopēdistu un Ruso idejas, kritizēja monarhijas politisko sistēmu un definēja dabiskās tiesības uz brīvību, īpašumu, drošību. Deklarācija ietvēra ;ii ī izteiksmes, preses un reliģijas brīvību, kā arī nevainīguma prezumpcijas ideju, nosakot, ka «ikviens tiek uzskatīts par nevainīgu, kamēr nav noteikts pretējais». Deklarācijai bija universāls raksturs, tā noteica valsts suverenitātes principus, varas dalīšanas principu un visu vienlīdzību likuma priekšā. Jauna Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācija tika pieņemta 1793. gadā ( jakobīņu diktatūras laikā). Jaunums deklarācijā bija nostādne, ka sabiedrības mērķis ir vispārēja laime. Pirmo reizi iekļautas ekonomiskās un sociālās tiesības - tiesības uz izglītību, darbu.

Neskatoties uz šiem tiesību dokumentiem, jāatzīst, ka 17. un 18. gadsimtā tiesību jēdziens bija ierobežots, jo politiskās tiesības piemita tikai īpašniekiem, izslēdzot sievietes, bērnus, tumšādainos un tos, kuriem nav īpašuma. ASV šis tiesību jēdziens neaizkavēja pamatiedzīvotāju (indiāņu) iznīcināšanu. Savukārt 19. gadsimts bija liecinieks reakcijai pret tiesību ierobežojošu izpratni un piemērošanu. Eiropā pieauga sociālās problēmas, šī iemesla dēļ tiesību ideja lika paplašināta, ietverot tajā ikvienas personas sociālo un ekonomisko vajadzību aizsardzību. Sociālās un ekonomiskās tiesības kā jaunas cilvēktiesību kategorijas attīstīja filozofi Klods Anrī Sensimons (Saint-Simon, 1760-1825) un Kārlis Markss (Karl Marx. 1818— 1883). Jaunā tiesību izpratne ietvēra arī valsts pozitīvā pienākuma ideju, t. i., regulēt darba attiecības un tirgu, aizkavēt nežēlīgu ekspluatāciju un aizsargāt strādniekus no īpašnieku dominējošās varas. Tāpat 19. gadsimta beigās notika cīņa par vīriešu vispārējām balsstiesībām, bet daudz grūtāk vēlēšanu tiesības izcīnīt bija sievietēm."

1.3. Starptautiskas cilvēktiesību sistēmas aizsākumi pēc Pirmā pasaules kara

Pirmie modernās starptautiskās cilvēktiesību sistēmas aizsākumi meklējami jau pēc Pirmā pasaules kara, kad starptautiskās sabiedrības uzmanības lokā nonāca mazākumgrupu tiesību, ārzemnieku tiesību jautājumi^9, verdzības atcelšanas problēma, kā ari personu tiesību aizsardzība bruņotu konfliktu laikā.[10] Pirmā pasaules kara rezultātā daudzos reģionos (Baltijā, Centrāleiropā un Austrumeiropā, Āfrikā, Tuvajos un Tālajos Austrumos) sākās cīņa par tautu pašnoteikšanās tiesībām. Viens no Parīzes miera līgumu rezultātiem bija Tautu Savienības^11 nodibināšana. Liela daļa līgumu ar agresorvalstīm - Vāciju, Austroungāriju, Turciju - saturēja normas, lai aizsargātu mazākumtautības. Tautu Savienība skatīja jautājumus par mazākumgrupu dzīvi Tautu Savienības dalībvalstīs. Pastāvīgā starptautiskā tiesa varēja risināt stridus starp valstīm par minēto miera līgumu piemērošanu un interpretāciju.15 Tautu Savienības ietvaros tika pasludināts arī verdzības aizliegums (Verdzības konvencija, 1926. g.).[12]

Darba tiesību jomā nozīmīga bija 1906. gada Otrā Bemes konference, kuras laikā parakstīšanai tika atvērtas divas konvencijas, kas aizliedza sieviešu nakts darbu rūpniecībā un aizliedza baltā fosfora izmantošanu sērkociņu ražošanā. Pieņemtās konvencijas būtībā bija priekšteči daudzajām darba tiesības regulējošām konvencijām, kuras tika pieņemtas 1919. gadā izveidotās Starptautiskās Darba organizācijas (International Labour Organization) ietvaros.

19. gadsimta beigās un 20. gadsimta sākumā sāka attīstīties arī starptautiskās humanitārās tiesības, kas nosaka cilvēku aizsardzību bruņotu konfliktu gadījumos. Laika posmā no 1864. gada, kad tika pieņemts pirmais humanitārās tiesības^13 regulējošais dokuments,[14] līdz 1929. gadam tika pieņemtas vairākas konvencijas humanitāro tiesību jomā.[15]

20. gadsimta divdesmitajos un trīsdesmitajos gados daudzās Eiropas v;ilstīs pie varas nāca autoritārie un totalitārie režīmi, kas būtiski ierobežoja virkni cilvēktiesību, it īpaši tiesības uz vārda un preses brīvību, pulcēšanās tiesības un mazākumtiesības.[16] Jāsaka, ka Tautu Savienībai neizdevās i/.vcidot visaptverošu tiesību un pienākumu sistēmu. Cilvēka vērtība vēl nebija pilnībā apzināta, un Parīzes miera līgumos nevienmērīgi sadalītie pienākumi mazākumtiesību sfērā tikai saasināja situāciju. Eiropa nevarēja i/.bēgt šādos apstākļos vēl no viena kara.

1.4. Cilvēktiesību jēdziena attīstība un juridiskā regulējuma pilnveidošanās mūsdienu starptautiskajā sabiedrībā

1.4.t. Starptautiskās organizācijas

a) Apvienoto Nāciju Organizācija (ANO)

Cilvēktiesības universāli akceptētas starptautiskā līmenī tika tikai pēc Otrā pasaules kara. Genocīds, ko bija veicis demokrātiski ievēlēts nacistu režīms, palīdzēja apzināties vajadzību pēc ierobežotas valsts varas, kura varētu līdzsvarot vairākuma vēlmes. Pēc kara, 1945. gadā, tika izveidota ANO, un jēdziens «cilvēktiesības», gan nedodot konkrētu definīciju, pirmo reizi parādījās ANO Statūtos.[17] Detalizēts cilvēktiesību uzskaitījums parādās vēlāk, 1948. gada^ArO Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā, kas pilsoniskās, politiskās, ekonomiskās, sociālās un solidaritātes tiesības padarīja par universāliem standartiem visā pasaulē. Jāteic, ka, lai gan deklarācijas veidotājiem nebija domstarpību par deklarācijas universālisma nepieciešamību, tomēr universālisma jēdziens attiecībā uz dažādām tiesībām tika dažādi interpretēts no dažādu valstu puses.[18] 1948. gada deklarācija lielā mērā turpināja 1789. gada franču deklarācijas ideju, arī deklarācijas 1. pants^25 ir ļoti līdzīgs Lielās franču revolūcijas Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācijai -piemērojams visur un visiem - tādējādi visas deklarācijas pamatā ir universālisma ideja.[19]

Deklarāciju sagatavot tika uzdots ANO Cilvēktiesību komisijai, kas sāka slrftdāt 1947. gadā, komisiju vadīja Eleonora Rūzvelta (Roosevelt). 1948. gadā ( ilvēktiesību komisija pieņēma deklarācijas projektu un iesniedza to tālāk ANO Ģenerālās asamblejas Ekonomiskajai un sociālajai padomei (The Economic and Social Council). Deklarācija tika pieņemta 1948. gada 10. decembrī Parizē, 48 balsīm par, nevienai pret un 8 atturoties (Baltkrievija, Cehoslovākija, Polija, Ukraina, PSRS, Dienvidslāvija, Saūda Arābija, I )icnvidāfrika). Interesanti, ka deklarācija tika pieņemta īsi pirms Aukstā kara sākuma, un, iespējams, ja tas sāktos agrāk, deklarāciju neizdotos pieņemt tik īsā laikā. Lai gan deklarācijai sākotnēji nebija pienākuma rakstura, ANO tā kļuva par galveno avotu visām turpmākajām darbībām cilvēktiesību attīstīšanā. Lielākā daļa no deklarācijā minētajām tiesībām ir sīkāk izstrādātas 1966. gada Starptautiskajā paktā par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām un Starptautiskajā paktā par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām un ir juridiski saistošas valstīm - paktu dalībniecēm. Šie divi pakti un pati deklarācija kopā veido Starptautisko cilvēktiesību hartu (International Bill of Human Rights),11 par ko plašāk ir stāstīts grāmatas II daļā.

b) Reģionālās organizācijas

Turpmākā cilvēktiesību attīstības vēsture jau ir saistīta ar konkrētu cilvēktiesību realizēšanas mehānismu veidošanos gan ANO ietvaros, gan reģionālo cilvēktiesību aizsardzības sistēmu radīšanu. Tā Amerikas valstu organizācijas ietvaros 1948. gadā tika pieņemta Amerikas Cilvēka tiesību deklarācija,[20] bet 1969. gad&-Amerikas Cilvēktiesību konvencija,[21] savukārt Eiropas Padomes ietvaros 1950. gadā tika pieņemta Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija,[22] Savukārt Āfrikas vienības organizācijas ietvaros 1981. gadā tika pieņemta Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību harta}9

c) Eiropas Drošības un sadarbības organizācija (EDSO)

Būtisks panākums Rietumeiropas un Austrumeiropas sadarbības veicināšanā bija 1975. gadā parakstītais Helsinku nobeiguma akts, kuru toreiz parakstīja 33 Eiropas valstis, ASV un Kanāda, un izveidotā Eiropas Drošības un sadarbības apspriede (EDSA), kas vēlāk, 1994. gadā, pārtapa Eiropas Drošības un sadarbības organizācijā (EDSO). Lai gan šī valstu vienošanās bija politiska rakstura, tā ļāva Rietumvalstīm politisko apņemšanos sarakstā iekļaut cilvēktiesību jautājumus, kas attiecās uz visām dalībvalstīm.

Šīs organizācijas savu darbību ir pilnīgojušas. Ir radītas jaunas sadarbības formas. Cilvēktiesības līdz ar to turpina pilnveidoties konkrētu principu ietvaros un uz noteiktu metožu pamata, par ko tiks stāstīts grāmatas turpinājumā.

1.5. Kopsavilkums

Kopumā jāsecina, ka uz cilvēktiesību attīstības piemēra pamata ir interesanti pavērot, kā gadsimtu gaitā, uzkrājoties cilvēces pieredzei, novērojumiem un pašanalīzei, dažādas idejas transformējas valstu deklarācijās, juridiskos dokumentos un visbeidzot kļūst par starptautisku principu un juridisku normu, kam savukārt ir atgriezenisks efekts, jo tagad pienākumi valstīm ir uzlikti arī no ārpuses. Cilvēktiesību nostiprināšanās pasaulē, šķiet, visspilgtāk parāda to evolūciju, kādu ir izgājusi cilvēce līdz šodienai. Kad Hjūms un Grocijs sāka runāt par dabiskajām tiesībām, viņi liela mērā mēģināja teikt to pašu, ko esam sapratuši šodien, ka uz katru no mums, neatkarīgi, kurā pasaules malā dzīvojam, attiecas tie paši pamatlikumi. Neapšaubāmi, ka ne viss, ko iedomājam, ir mūsu dabiskās in sibas. Sarežģītākie jautājumi, kas bija jārisina šo gadsimtu gaitā, attiecas 11/ indivīda tiesību sadursmi ar sabiedrības tiesībām-kādā veidā šo procesu i «i'.ulēt un vadīt. Pasaules līmenī šī problēma jau ir divu un vairāku sabiedrību liesību sadursmju problēma.

Tātad pirmais stūrakmens tika likts, atzīstot, ka ikvienam cilvēkam ir tiesības, bet pagāja gadsimti, kamēr ar Starptautisko cilvēktiesību hartu lika aizliegta jebkāda veida diskriminācija. Tomēr mēs turpinām cīnīties prot diskrimināciju praksē vēl šodien.

Otrais stūrakmens tika likts, noformulējot cilvēka tiesības nacionālajos juridiskajos dokumentos. Gan cilvēktiesību izpratne, gan piemērošana praksē, piemēram, tiesās, protams, vēl aizvien pilnveidojas. Taču šodien mēs varam leikt, ka modernas valsts ietvaros ir iespējas pieprasīt savu tiesību aizsardzību.

Trešais stūrakmens ir visu pasaulē pastāvošo lielo un mazo valstu iesaistīšanās vienotā sistēmā, kurā tās uzņemas kopīgus pienākumus un rada mehānismu, kas kontrolē viņu uzvedību. Tādējādi abstraktas idejas par liesību esamību ir gadsimtu gaitā materializējušās reālās tiesībās un pienākumos ar reālām iespējām kontrolēt, līdzsvarot, aizstāvēt utt. visas iesaistītās puses - indivīdus, grupas, valstis.

Dažādos laikos, kas bija nozīmīgi indivīda tiesību noskaidrošanai un sabiedrības organizēšanās formu attīstībai tādā vai citādā veidā, radās jautājums, kāda loma tad ir indivīda viedoklim šajās situācijās. Bija jāpaiet ilgam laikam, lai valsts institūcijas savā darbībā sāktu ņemt vērā cilvēka viedokli. Princips, ka tauta ir suverenās varas nesēja, bet vēl svarīgāk -vēlēšanu tiesība katram pilsonim - bija no indivīda viedokļa milzīgs sasniegums. Modema valsts vairs nevar iztikt bez šiem diviem principiem.[23]

Jāatzīst, ka indivīds vēl nav sagaidījis šādu vai līdzīgu principu nostiprināšanu starptautiskā līmenī, jo nav pasaules parlamenta un pasaules konstitūcijas.

Un tomēr indivīda pozīcijas nostiprinās arī starptautiskā līmenī, taču tas ir visai smalks un sarežģīts process. Starptautiskā līmenī indivīdam kaut kāda pozīcija jeb statuss ir nevis tāpēc, ka viņš/viņa var šodien no Latvijas aizlidot uz Brazīliju, bet gan tāpēc, ka indivīds var reāli ietekmēt tos lēmumus, kas tiek pieņemti starptautiskajās organizācijās vai arī citur starptautiskā līmenī. Ja arī nav radīts pasaules parlaments, tad ir dažādas starptautiskas organizācijas un ir to ietvaros pieņemti dokumenti. Arī indivīdam vajadzētu būt iespējai ietekmēt šo dokumentu pieņemšanas procesu, ja indivīdam ir jebkāds statuss starptautiskā līmenī. Valsts darbību organizācijās, starptautisko dokumentu pieņemšanu un daudzas citas darbības un procesus starptautiskā līmenī regulē starptautiskās tiesības. Cilvēktiesības ir gan starptautisko tiesību daļa, gan arī, kā jau izskaidrots, tās vēsturiski kļuvušas par nacionālo tiesību elementu. Lai indivīds varētu darboties ne tikai ar nacionālajām cilvēktiesībām, bet izmantot arī starptautiskās cilvēktiesības, viņam/viņai ir jābūt attiecīgo tiesību subjektam. Kādas ir indivīda iespējas starptautiskā līmenī starptautisko tiesību ietvaros, aplūkosim tālāk.

1.6. Indivīda statuss starptautiskajās tiesībās

Ir vērts atcerēties, ka tikai starptautisko tiesību, arī cilvēktiesību, subjektam ir tiesības iesaistīties starptautiskajās līgumattiecībās, stāties starptautisko tribunālu priekšā un aizstāvēt savas tiesības ar starptautisko tribunālu starpniecību.[24] Atbilstoši tradicionālajam viedoklim par indivīda statusu starptautiskajās tiesībās indivīds nevarēja uzņemties saistības starptautisko tiesību pārkāpšanas situācijās un nevarēja pēc savas iegribas sūdzēties starptautiskos tribunālos. Vairākkārt tika uzsvērts, ka,

«..uzņemoties risināt sava pavalstnieka (pilsoņa) lietu un ķeroties pie diplomātiskiem pasākumiem vai starptautiskas procedūras indivīda vārdā, valsts patiesībā apliecina savas tiesības - tās tiesību prasīt savu pavalstnieku vārdā starptautisko tiesību normu ievērošanu».[25]

Kopš šī Pastāvīgās starptautiskās tiesas^26 paziņojuma starptautiskās tiesības ir ievērojami attīstījušās, arī indivīda statusa jautājumā. Jau

Nirnbergas tribunāls^27 paziņoja, ka «starptautiskās tiesības uzliek pienākumus un prasa atbildību gan no indivīdiem, gan no valstīm».[28] Attīstot slarptautiskās cilvēktiesības, valstis ir vienojušās piešķirt konkrētas tiesības indivīdiem starptautisko tiesību ietvaros. Tomēr vēl arvien pastāv nevēlēšanās atzīt, ka starptautiskās cilvēktiesības piešķir indivīdam tiesības tik lielā mērā, ka mēs varam indivīdu uzskatīt par pastāvīgu starptautisko liesību subjektu.[29] Nav vienošanās par to, ka līdztekus tiesībām indivīdam ir arī pienākumi gan pret valsti, gan starptautisko sabiedrību. Lai gan ir neapšaubāms tas, ka daudzie starptautiskie līgumi un starptautiskās paražu liesību^30 normas runā pēc būtības par indivīda pienākumiem neatkarīgi no la, ka ir nevēlēšanās lietot terminu «pienākumi» kontekstā ar indivīdu. Tomēr pamazām situācija mainās.[31] Jautājumā par indivīdu kā starptautisko krimināltiesību subjektu un indivīda starptautisko kriminālatbildību vairāk domstarpību nav, to apliecina arī vairāki notikumi 20. gs. deviņdesmitajos gados.[32]

ANO Starptautisko tiesību komisija 1996. gadā pabeidza sagatavot projektu Noziegumu kodekss pret mieru un cilvēces drošību, kas paredz

individuālu atbildību par atsevišķiem noziegumiem.[33] Ar ANO Drošības padomes rezolūciju 808 (1993) tika izveidots Starptautiskais tribunāls to personu vainas noskaidrošanai, kuras ir atbildīgas par nopietniem starptautisko humanitāro tiesību pārkāpumiem, kas tika veikti bijušās Dienvidslāvijas teritorijā (the InternationaI Tribunal for the Prosecution of Persons Responsible for Serious Violations of International Humanitarian Law Committed in the Territory of the Former Yugoslavia). Tadiča (Tadič) lietā tribunāls paziņoja, ka starptautiskās paražu tiesības uzliek indivīdiem starptautisko kriminālatbildību par starptautisko humanitāro tiesību pārkāpumiem, kas regulē gan starptautiskus, gan iekšējus bruņotus konfliktus.[34] I. Brounlijs (Brownlie) uzskatīja, ka starptautiskās paražu tiesības uzliek šādu atbildību indivīdiem jau kopš Nirnbergas tribunāla laikiem.[35] Dienvidslāvijas tribunāls gan ir pavirzījis teoriju uz priekšu, skaidri pasakot, ka starptautiskās humanitārās tiesības attiecas arī uz iekšējiem (valstu iekšienē) bruņotiem konfliktiem.[36] Tādi noziegumi kā pirātisms, verdzība vai genocīds^37 arī pakļaujas minētajiem principiem.[38]

Viedoklis, ka starptautiskās cilvēktiesības piešķir indivīdiem tiesības starptautisko tiesību sistēmā^39 un ka indivīdi nav vienkārši valstu vienošanās «objekti», veidojas pakāpeniski. Galvenais pretarguments šim viedoklim ir las fakts jeb starptautisko tiesību princips, ka valsts var jebkurā laikā izstāties no starptautiskā līguma, līdz ar to indivīds vairs nebaudītu tās tiesības, kuras viņš/viņa bija ieguvis ar šo līgumu. Papildus tam valsts var veikt atrunas^40 (reservations), ierobežojot indivīda tiesības attiecīgā līguma kontekstā, protams, atbilstoši attiecīgām normām, kas regulē atrunu veikšanu attiecībā uz starptautiskiem līgumiem.[41] Šāda indivīda tiesību atkarība no valsts darbībām neatbilst «tiesību» jēdzienam kā tādam.

Cilvēktiesību komitejas Vispārējā komentārā (General Comment) Nr. 24 ir atzīts, ka «..atrunas, kas ir pretrunā peremptorām jeb konstitucionālām (ius cogens)[42] normām, netiks atzītas kā atbilstošas Pakta priekšmetam un mērķim».[43] Komiteja arī uzskatīja, ka, pamatojoties uz cilvēktiesību līgumu speciālo raksturu - tie sniedz labumu cilvēkiem valstu teritorijās -, tie Pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām panti, kuri pastāv arī starptautisko paražu tiesību normu veidā, nevar būt ierobežoti ar atrunām.[44] Komiteja tāpat izteica pārliecību, ka valstīm būtu ļoti nopietni jāpastrādā, lai pierādītu atrunu nepieciešamību attiecībā uz tām tiesībām, kuras paktā tiek uzskatītas par neatņemamām (non-derogable) pat nacionālas krīzes situācijās.

Tādējādi pastāv ļoti stipra tendence uzskatīt cilvēktiesības par īpašām tiesībām, jo tās «apvelta cilvēkus ar tiesībām», un līdz ar to pat jaunas valstis nevar atteikties piemērot cilvēktiesības, ja indivīdam šīs tiesības ir bijušas pirms tam. Šis uzskats tika īpaši popularizēts, sabrūkot lielajām Austrumeiropas un Centrāleiropas impērijām 20. gs. deviņdesmitajos gados. Cilvēktiesību komiteja arī uzskata, ka daudzām cilvēktiesībām ir peremptors jeb konstitucionāls raksturs un tāpēc valstis nevar tās atņemt indivīdam, pat vienodamās savā starpā. Minētie viedok|i, šķiet, mēģina pateikt, ka indivīdiem ir zināmas cilvēktiesības starptautisko tiesību sistēmā pat neatkarīgi no tā, vai valsts tam piekrīt. Tomēr šo tiesību īstenošanas praktiskās problēmas gan starptautiskā, gan nacionālā līmenī var apdraudēt šo secinājumu svarīgumu.

Līdzās materiālajām cilvēktiesībām^45 cilvēktiesību līgumi piešķir indivīdam arī tā sauktās procedurālās tiesības jeb zināmu ločus standii starptautiskās institūcijās pret valstīm. Šīs ir tiesas jeb tiesai līdzīgas procedūras, kuras izveidotas dažādu cilvēktiesību līgumu izpildes kontroles mehānismu ietvaros.[46] Indivīds tomēr nevar iegūt šīs procedurālās tiesības tikmēr, kamēr valsts nav tās ratificējusi vai citādā veidā akceptējusi.[47] Tomēr pastāv tādas starptautiskas procedūras, no kurām valsts nevar izvairīties un kas piešķir indivīdam ločus standii. Vislabāk zināmā ir tā sauktā procedūra 1503, par kuru sīkāk tiks runāts šīs grāmatas 4. nodaļā.

Ir arī daži indivīda pienākumu uzskaitījumi cilvēktiesību līgumos. Vispārējā cilvēktiesību deklarācija bija pirmais instruments, kas minēja indivīda pienākumu koncepciju 29. panta pirmajā daļā. Tas skan šādi:

«Katram cilvēkam ir pienākumi pret sabiedrību, kurā tikai ir iespējama viņa personības brīva un pilnīga attīstība.»55

Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 5. panta pirmā daļa satur vispārējo pienākumu klauzulu, ka ir gan pienākumi valstīm, gan grupām un indivīdiem. Tas skan šādi:

«Nevienu šā pakta noteikumu nedrīkst interpretēt tādējādi, lai kādai valstij, kādai grupai vai kādai personai būtu tiesības jebkādā veidā darboties vai izdarīt jebkādas darbības, kuru mērķis ir likvidēt jebkuras šajā paktā atzītās tiesības vai brīvības vai ierobežot tās lielākā mērā nekā paredzēts šajā paktā.»[48]

Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 17. pants ir izteiksmē gandrīz identisks pakta pantam. Bijusī Eiropas Cilvēktiesību komisija ir radījusi zināmu praksi, balstoties uz 17. panta pārkāpuma pamata. Vienā šādā gadījumā divas personas iesniedza komisijā iesniegumu pret Holandes valdību, uzskatīdamas, ka tā ir pārkāpusi viņu vārda brīvību, kuru nosaka konvencijas 10. pants. Iesniedzēju skatījumā aizliegums izplatīt brošūras, kuras saturēja uzsaukumu izraidīt no valsts krāsainos viesstrādniekus, bija pretrunā viņu vārda brīvībai. Komisija neatrada 10. panta pārkāpumu no Holandes valdības puses un piebilda, ka atbilstoši šā panta otrajai daļai indivīds apņemas ievērot zināmus pienākumus un uzņemties zināmu atbildību, īstenojot savu vārda brīvību. Komisija atrada, ka šajā lietā ir jāpiemēro 17. pants, kas aizliedz indivīdiem izmantot ar konvenciju piešķirtās tiesības tā, lai traucētu konvencijas režīma darbību.[49] Komisija atzina - lai nodrošinātu konvencijas režīma/sistēmas efektīvu darbību, indivīda tiesības nav bezgalīgas. Var būt tāda situācija, kad, īstenojot savas tiesības, rodas pienākums ievērot citu cilvēku tiesības.[50]

Tādējādi, runājot par indivīdu kā cilvēktiesību īstenu subjektu, galvenā problēma ir tajā aspektā, vai indivīdam ir gan tiesības, gan pienākumi ārpus līgumu konteksta. Kā redzams, indivīda tiesībsubjektība starptautisko cilvēktiesību ietvaros vēl aizvien ir lielā mērā atkarīga no valsts vēlēšanās piešķirt indivīdam tiesības, kas sevī var ietvert zināmus pienākumus. Runājot par indivīda starptautisko kriminālatbildību, tiktāl, ciktāl starptautiskās humanitārās tiesības pastāv arī starptautisko paražu tiesību formā vai satur ius cogens normas, indivīda tiesībsubjektību nosaka starptautiskās tiesības tiešā veidā. Ir jāatzīst, ka atsevišķas cilvēktiesību normas ir ieguvušas ius cogens raksturu, un tāpēc tās piemīt indivīdam tiešā veidā. Papildus tam pastāv arī zināmas procedurālās tiesības, galvenokārt ANO ietvaros, kuras arī piemīt indivīdam tiešā veidā. Indivīda pienākumi līdz šim izriet pārsvarā no līgumiem, kuru darbību tātad kontrolē valstis. Neskatoties uz šīm nepilnībām, jāatzīst, ka ir pietiekami daudz pierādījumu tam, ka šodien starptautisko tiesību sistēma jau attīstījusies tik tālu, lai, runājot par indivīdu tiesībām un mazākumgrupu tiesībām, mēs indivīdus un grupas varētu uzskatīt par ierobežotiem starptautisko tiesību subjektiem.

Neatkarīgi no šīs evolūcijas starptautiskās tiesības un dažādas starptautiskās organizācijas galveno atbildību par cilvēka tiesību ievērošanu un respektēšanu uzliek valstīm. Valstis ir un paliek cilvēku organizēšanās galvenā forma un līdz ar to arī visu jautājumu risināšanas primārais forums. Tikai tad, ja valsts nespēj tikt galā ar uzdevumu, situācijas risināšanā iesaistās starptautiskās procedūras.[51]

1.7. Cilvēktiesību funkcijas demokrātiskā valstī

Cilvēktiesībām demokrātiskas valsts tiesību sistēmā ir divējāda nozīme. No vienas puses, tās ir indivīda subjektīvas tiesības pret valsti, kuras tas var procesuāli realizēt. No otras puses, tās ir visām valsts institūcijām saistošas objektīvas tiesības, kuras noteiktā apjomā nosaka valsts konstitucionālo iekārtu, bet nav saistītas ar noteiktu subjektu, kurš tās varētu procesuāli īstenot.

1.7.1. Cilvēktiesību subjektīvi tiesiskā funkcija

Cilvēktiesības kā subjektīvas tiesības ir tiesisks instruments, ar kura palīdzību indivīds var realizēt savas intereses pret valsti. Tās darbojas tiesiskajās attiecībās «cilvēks - valsts», kurās cilvēks ir prasītājs, bet valsts -atbildētājs.[52]

Cilvēktiesības ir efektīvs indivīda «juridisks ierocis» pret daudzkārt spēcīgāko valsti. Tas var tikt izmantots vairākās konstelācijās - kā indivīda tiesības uz aizsardzību pret valsts iejaukšanos viņa «brīvības teritorijā», kā indivīda tiesības pret valsti prasīt no tās sev kādu labumu, kā indivīda tiesības pret valsti uz taisnīgu procedūru un viņa interešu vērā ņemšanu, kā indivīda tiesības pret valsti prasīt no tās aizsardzību pret citiem indivīdiem, kā arī -izņēmuma gadījumos - kā indivīda tiesības prasīt noteiktu rīcību no citiem indivīdiem.

a) Cilvēktiesības kā indivīda aizsardzības tiesības pret valsti

Pirmkārt, cilvēktiesību saturs var būt tiesības prasīt no valsts bezdarbību, i i , atturēšanos no rīcības, kas ierobežotu indivīda «dabisko brīvību». To loga ir būt par juridisku instrumentu, ar kura palīdzību indivīds var nosargāt savu «brīvības teritoriju» pret nepieļaujamiem ierobežojumiem un tikojumiem no valsts puses.

Tas ir klasiskais cilvēktiesību uzdevums, kas atspoguļojas jau pirmajos jauno laiku cilvēktiesību dokumentos - ASV 1776. gada Konstitūcijā un I rancijas Nacionālās Sapulces 1789. gada Cilvēktiesību deklarācijā. Te atklājas dabisko tiesību filozofija,[53] saskaņā ar kuru cilvēks ir «brīvs», bet valsts var šo brīvību «ierobežot», ciktāl tas publiskajās interesēs ir nepieciešams. Arī mūsdienu galvenajos starptautiskajos cilvēktiesību dokumentos, piemēram, 1948. gada Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā, 1966. gada Starptautiskajā paktā par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, Eiropas Cilvēktiesību konvencijā, ir noteiktas galvenokārt (bet ne tikai) klasiskās cilvēka aizsardzības tiesības pret valsti.

Tāpat arī Satversmē lielākā daļa cilvēktiesību ir koncipētas kā aizsardzības tiesības pret valsti: tiesības uz privātās dzīves, mājokļa un korespondences neaizskaramību (Satversmes 96. pants), vārda brīvība (100. pants), biedrošanās brīvība (102. pants), pulcēšanās brīvība (103. pants) u. c.[54] Šeit cilvēks var prasīt no valsts neiejaukšanos, t. i., bezdarbību. Valstij nav tiesību šīs tiesības «konkretizēt», t. i., to realizāciju padarīt atkarīgu no citiem likumā vai vēl zemākos normatīvos aktos noteiktiem priekšnosacījumiem.65 Taču tā var, ievērojot Satversmes 116. panta priekšnosacījumus, tās ierobežot.[55]

b) Cilvēktiesības kā juridisks pamats pozitīvai prasībai pret valsti

Otrkārt, cilvēktiesības var kalpot par juridisku pamatu indivīda pozitīvai prasībai pret valsti, prasīt no tās sev kādu labumu. Šīs t. s. «sociālās cilvēktiesības» ir jaunākas cilvēktiesības, kas radušās 20. gadsimta otrajā pusē, kad attīstītās demokrātiskās valstis arvien lielākā mērā uzņēmās pildīt arī sabiedrības labklājības un sociālās aprūpes uzdevumus. Daļa no šiem sākotnēji brīvprātīgajiem valsts uzdevumiem modemā valstī ir pārauguši subjektīvās indivīda tiesībās pret valsti prasīt no tās noteiktus materiālus vai nemateriālus labumus (piemēram, vecuma pensiju, izglītību u. c.). Ja tās - vai nu tekstā, vai ar interpretācijas palīdzību - ir uzņemtas cilvēktiesību katalogā, valsts no tām vairs nevar atteikties.

«Sociālo cilvēktiesību» apjoms un «dziļums» dažādās valstīs tomēr ir visai atšķirīgs. Piemēram, ASV, Francijā, Lielbritānijā konstitucionālajos tekstos tās nav minētas, taču noteiktos (izņēmuma) gadījumos tās juridiskajā zinātnē un tiesu praksē ir atvasinātas no vispārējiem tiesību principiem (it sevišķi no cilvēka cieņas). Vācijā tās tiek atvasinātas no konstitūcijas klauzulas, ka tā ir «sociāla» valsts. Turpretim Itālijas, Spānijas un Portugāles konstitūcijās tās visai izvērsti ir formulētas jau pašā konstitūcijas tekstā. Lielākā daļa no tām tiek atzītas par tiesā aizstāvamām, t. i., indivīds tās konkrētā gadījumā var īstenot ar tiesas palīdzību. Arī daudzās pēcsociālistis-kajās Austrumeiropas valstīs tās visai plašā apjomā ir uzņemtas konstitūciju tekstos. Taču vai tās tur patiešām kļūs par «īstām» cilvēktiesībām, t. i., subjektīvām tiesā aizstāvamām^56 tiesībām, vai attiecībā pret indivīdu tās paliks tikai deklaratīvā līmenī, patlaban vēl grūti pateikt.

Svarīgākie starptautiskie cilvēktiesību dokumenti, kas satur sociālās i ilvektiesības, ir 1966. gada Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām un Eiropas Sociālā harta, te minama arī vesela rinda Starptautiskās Darba organizācijas konvenciju un citi dokumenti.[57] Tomēr tur sociālās tiesības ir formulētas ļoti vispārīgi kā objektīvi valsts pienākumi, atstājot dalībvalstīm plašas novērtējuma tiesības to realizācijā. Tikai atsevišķos gadījumos no tām var izsecināt subjektīvas indivīda tiesības, kas būtu tiesā aizstāvamas (tādas, piemēram, ir šajos dokumentos garantētās tiesības uz vienlīdzību).[58]

Šāda atturība «stingru» sociālo cilvēktiesību formulēšanā izskaidrojama •ir to, ka tirgus ekonomikā valstij ir ierobežotas iespējas tās realizēt. Taču objektīvu tiesību uzņemšana cilvēktiesību katalogā, kurām attiecībā pret indivīdu ir tikai deklaratīvs raksturs, nerada sabiedrības uzticību šādu i ilvēktiesību nopietnībai. To efektivitāte ir minimāla. Tādēļ pastāv uzskats, ka konstitūcijā garantēto cilvēktiesību katalogā ir uzņemamas tikai «īstas»,

i i., subjektīvas tiesības, kas vienlaicīgi būtu justiciablas, t. i., kuras indivīds nepieciešamības gadījumā varētu īstenot ar tiesas palīdzību.

Latvijas Satversmes 8. nodaļa ietur «zelta vidusceļu» un ir uzņēmusi konstitūcijas tekstā dažas specifiskas sociālas tiesības, kuras ir praktiski realizējamas un tādēļ uzskatāmas par justiciablām. Šādas tiesības, piemēram, m tiesības uz sociālo nodrošinājumu gadījumā, ja cilvēks pats vairs nevar rūpēties par sevi (Satversmes 109. pants), tiesības uz medicīniskās palīdzības minimumu (Satversmes 111. pants), tiesības uz izglītību (Satversmes 112. pants). Pie šīs kategorijas būtu pieskaitāmas arī indivīda tiesības uz atbilstīgu atlīdzinājumu nepamatota tiesiska aizskāruma gadījumā^59 (Satversmes 92. pants).

c) Tiesības uz taisnīgu līdzdalību

Treškārt, cilvēktiesības var būt vērstas uz taisnīgu līdzdalību situācijās, kad valsts piedāvā vai dala kādus (materiālus vai nemateriālus) labumus vai sniedz pakalpojumus. Šī konstelācija ir tuva iepriekš minētajām «sociālajām cilvēktiesībām».[60] Taču, kamēr saskaņā ar sociālajām cilvēktiesībām indivīdam ir tiesības uz noteiktu labumu, tikmēr līdzdalības tiesības aprobežojas ar tiesībām uz līdzdalību saprātīgā un taisnīgā sadales procedūrā (kuras rezultātā indivīds vēlamo labumu var gan saņemt, gan arī nesaņemt).

Līdzdalības tiesības ir tādas cilvēktiesības, kas virzītas uz taisnīgu «pieeju» noteiktiem labumiem, taču kurus faktisku iemeslu dēļ nav iespējams izdalīt visiem gribētājiem (gribētajā daudzumā). Līdzdalības tiesību priekšmets ir nevis attiecīgais labums kā tāds, bet gan attiecīgs procedurāls izkārtojums «ceļā» uz šo labumu.

Šādā griezumā tālejošas sekas izriet no Satversmes 101. panta, kas nosaka, ka ikvienam pilsonim ir tiesības likumā paredzētajā veidā piedalīties valsts un pašvaldību darbībā. Šis pants konkretizē Satversmes 1. panta demokrātijas principu, piešķirot tam (arī) subjektīvu tiesā aizstāvamu cilvēktiesību raksturu. Tomēr šīs tiesības faktisku iemeslu dēļ visi Latvijas pilsoņi nevar īstenot vienādā apmērā. Pilsonis nevar atvasināt sev tiesības, piemēram, piedalīties un balsot līdzi pašvaldības domes vai Ministru kabineta sēdēs. Tādēļ arī Satversmes 101. pantā noteikts, ka šīs cilvēktiesības var tikt konkretizētas likumā. No tā izriet, ka šis Satversmes noteikums ir virzīts uz to, ka valsts ar likumu nosaka saprātīgus un taisnīgus izlases kritērijus, kā pilsonis (resp., pēc iespējas lielāks pilsoņu skaits) var piedalīties (visplašākajā apjomā) valsts un pašvaldības darbā. Tādējādi Satversmes 101. pants kļūst par mērauklu visiem tiesību aktiem, kas regulē demokrātisko procesu valstī, piemēram, vēlēšanu, civildienesta, dažādiem iestāžu darbību regulējošiem u. tml. likumiem. Tas uzdod par pienākumu likumdevējam noteikt saprātīgus un taisnīgus izlases kritērijus, kas vienlaicīgi nodrošinātu šīs tiesības visplašākajam pilsoņu lokam visplašākajā apjomā. No šī skatupunkta, piemēram, ir vērtējami dažādi vēlēšanu tiesību ierobežojumi (5% barjera Saeimas vēlēšanās, noteikums, ka uzstādīt kandidātus var tikai politiskas partijas, u. c.), organizatoriskie noteikumi par iestāžu autonomiju vai pakļautību pilsoņu demokrātiskās kontroles mehānismiem, kandidātu uzņemšanas noteikumi civildienestā utt. Galvenie kritēriji, uz kuriem jāorientējas likumdevējam, ir no Satversmes 1. panta izrietošais samērīguma (proporcionalitātes) princips^61 un patvaļas aizliegums. Tādējādi Satversmes 101. pants ir virzīts uz to, ka pilsonim ir individuālas tiesības uz saprātīgu un taisnīgu procedūru, kas nodrošina viņam maksimāli efektīvas līdzspriešanas tiesības jebkura valsts lēmuma pieņemšanā.

Taisnīgas līdzdalības tiesības darbojas jebkurā situācijā, kurā valsts piešķir indivīdiem kādu labumu vai sniedz pakalpojumus. Tas izriet no vienlīdzības jeb vienlīdzīgu tiesību principa un ar to saistītā patvaļas ni/.licguma (Satversmes 91. pants). Piemēram, ja valsts piešķir ģimenes pabalstu tikai ģimenēm ar trim un vairāk mazgadīgiem bērniem, tad indivīdam, kura apgādībā ir tikai divi mazgadīgi bērni, atsaucoties uz Satversmes 110. pantu (kurš nosaka, ka valsts atbalsta ģimeni) saistībā ar ') 1. pantu, ir tiesības noskaidrot, vai šis noregulējums atbilst šajos pantos ietvertajām tiesībām uz taisnīgu līdzdalību ģimenes pabalsta saņemšanā. Atbilde atkarīga no tā, vai atšķirīgais noregulējums konkrētajā gadījumā atbilst vispārējiem saprātīguma, taisnīguma, samērīguma un patvaļas aizlieguma principiem. Tiesības uz taisnīgu līdzdalību darbojas pat šķietamos «sīkumos», piemēram, ja valsts institūcija uzaicina uz tās rīkotu preses konferenci tikai noteiktu preses izdevumu pārstāvjus, tad neuzaicinātajiem ir tiesības, atsaucoties uz Satversmes 100. pantu (vārda brīvība, kas ietver arī preses brīvību) saistībā ar 91. pantu, noskaidrot, vai izvēles procedūra ir bijusi saprātīga un taisnīga, vai arī izvēles kritēriji ir bijuši patvaļīgi.

d) Tiesības pret valsti uz aizsardzību no citiem indivīdiem

Ceturtkārt, cilvēktiesības var tikt izmantotas kā prasība pret valsti, lai tā aizsargā prasītāju no citiem indivīdiem, ja tie prettiesiski apdraud viņa cilvēktiesības. Tomēr pamatā tiesiskās attiecības starp diviem indivīdiem -arī prettiesisku aizskārumu gadījumos - regulē privātās tiesības,[62] it sevišķi civiltiesības. Tādēļ prasība pret valsti, lai tā vēršas pret trešajām personām, ir pieļaujama tikai īpašos izņēmuma gadījumos, kad privāttiesiskais aizsardzības mehānisms ir acīmredzot nepietiekošs. Tās parasti ir preventīvas aizsardzības situācijas, kad cilvēktiesību aizskārums vēl nav noticis, bet pastāv objektīvi draudi, ka tas tiks īstenots.

Tādi, piemēram, ir cilvēka dzīvības (Satversmes 93. pants), fiziskās neaizskaramības (95. panta otrā daļa) un veselības (111. pants) apdraudējumu gadījumi - šeit apdraudētais indivīds var vērsties ar prasību pret valsti, lai tā savu faktisko un tiesisko iespēju robežās aizsargā viņu pret prettiesiskiem šo tiesību apdraudējumiem no cita indivīda puses. Tāpat arī demonstrācijas rīkotāji, balstoties uz Satversmes 103. pantā garantēto demonstrāciju brīvību, var prasīt no valsts, lai tā aizsargā šīs viņu cilvēktiesības un ncpie]auj plānotās demonstrācijas traucējumus no pretdemonstrantu puses.

e) Pret citiem indivīdiem tieši vērstas tiesības

Atsevišķos izņēmuma gadījumos cilvēktiesības var tikt vērstas pret citiem indivīdiem tieši. Par to skat. tālāk 7.3. noda|as b punktu.

1.7.2. Cilvēktiesību objektīvi tiesiskā funkcija

Cilvēktiesībām ir arī objektīvi tiesiskā funkcija: tās kā konstitucionālas normas ir saistošas visai valsts varai (Satversmes 1. pants saistībā ar 89. pantu). Tādēļ cilvēktiesību objektīvi tiesiskā funkcija ir valststiesību, it īpaši konstitucionālo tiesību, priekšmets.

a) Cilvēktiesības kā demokrātiskās iekārtas pamatvērtību atspoguļojums

Pirmkārt, cilvēktiesības atspoguļo demokrātiskās sabiedriski politiskās iekārtas pamatvērtības. Tās veido šai iekārtai raksturīgu, iekšēji saskaņotu objektīvu pamatvērtību sistēmu. Tā visām valsts institūcijām ir jāievēro jebkurā to rīcībā neatkarīgi no tā, vai tiek skarts kāds konkrēts indivīds.

Viens no svarīgiem juridiskiem secinājumiem, kas no tā izriet, ir tas, ka visas tiesību normas ir interpretējamas cilvēktiesību normu gaismā. Nepieciešamības gadījumā tās ir interpretējamas sašaurināti, lai panāktu cilvēktiesību normām atbilstīgu rezultātu.[63]

Tas attiecas ne vien uz publisko tiesību, bet ari uz privāto tiesību normu interpretāciju. Privātajās tiesībās cilvēktiesību normas ir svarīgs orientieris, it sevišķi ģcncrālklauzulu piepildīšanā ar saturu. Piemēram, nosakot, kas ir «labie tikumi» Civillikuma 1415. pantā, jāņem vērā arī Satversmes 8. nodaļas un starptautisko dokumentu cilvēktiesību normās atspoguļotās Latvijas demokrātiskās sabiedriski politiskās iekārtas pamatvērtības. Līgums starp divām privātpersonām, kas ir pretrunā ar šīm pamatvērtībām, nevar tikt atzīts par atbilstošu «labiem tikumiem» un tādēļ saskaņā ar Civillikuma 1415. pantu nav spēkā.

b) Cilvēktiesību pašrealizācija kā valsts darbības organizācijas pamatprincips

Otrkārt, cilvēktiesības uzdod valstij organizēt visu savu darbību tā, ka t ilvčktiesības attiecībā pret indivīdu ir pašīstenojošas, t. i., valsts tās automātiski ievēro.

No tā izriet konkrēti secinājumi attiecībā pret valsts institucionālo uzbūvi un darbību. Valsts institūcijas un to darbība ir jāorganizē tā, ka pastāv efektīva kontrole par to, kā valsts ievēro cilvēktiesības. Tādēļ, piemēram, it sevišķi valsts pārvaldē ir jābūt efektīvam iekšējās paškontroles mehānismam. Tas savukārt prasa no valsts pārvaldes attiecīgu institucionālo struktūru, lēmumu pieņemšanas procedūru un valsts darbinieku kvalifikāciju.

Cilvēktiesību objektīvi tiesiskā funkcija izvirza īpašas prasības pret procesuāliem noteikumiem. Administratīvajam procesam, kriminālprocesam, kā arī civilprocesam ir jābūt izkārtotiem tā, ka tajos automātiski tiktu iekļauti cilvēktiesību apsvērumi, kā arī būtu nodrošināta skarto indivīdu līdzdalība un tiesības pārbaudīt pieņemto lēmumu atbilstību cilvēktiesību prasībām. Tas nozīmē ari, ka strīdus gadījumā indivīdam ir jābūt iespējai griezties tiesā, t. i., tiesai jākontrolē izpildvaras un likumdevējas varas rīcība attiecībā uz cilvēktiesību ievērošanu (to vēl speciāli nosaka arī Satversmes ‘)2. panta pirmais teikums).[64] Tādēļ Latvijā vēl joprojām diezgan bieži sastopamie gadījumi, kad tiesa atsakās pārbaudīt, vai konkrētajā lietā ir ievērotas indivīda cilvēktiesības, liecina (arī) par šīs cilvēktiesību objektīvi tiesiskās funkcijas un līdz ar to Satversmes prettiesisku ignoranci.

c) Cilvēktiesības kā institucionālas garantijas

Cilvēktiesību normās atsevišķos gadījumos norādīts uz dažiem privāto tiesību institūtiem, piemēram, laulību un ģimeni (Satversmes 110. pants), īpašumu (105. pants), politiskām partijām un biedrībām^65 (102. pants). Tas pats attiecas uz brīvu presi, kura kā demokrātiskai iekārtai nepieciešama institūcija ir ietverta Satversmes 100. pantā noteiktajā vārda brīvības garantijā.

No tā izriet, ka valstij jāgarantē šo institūtu pastāvēšana, jo citādi šīm tiesībām nebūtu jēgas. Pirmkārt, tas nozīmē, ka attiecīgo cilvēktiesību ierobežojumi Satversmes 116. panta ietvaros ir pakļaujami sevišķi stingrai nepieciešamības pārbaudei. Otrkārt, no tā noteiktās situācijās var izrietēt valsts uzdevums veikt pozitīvus pasākumus šo institūciju nodrošināšanai.

Piemēram, brīvas preses apdraudējuma gadījumā (teiksim, ja komerciālu iemeslu dēļ Latvijā vairs nebūtu izdevīgi iznākt dienas avīzēm), valstij būtu pienākums veikt pasākumus tās institucionālai atbalstīšanai (neiejaucoties presē pausto ideju saturā). Situācijā, kad «brīvais finansējums» noved pie bīstamas politisko partiju atkarības no finansētājiem un tādā veidā izkropļo politisko partiju funkciju demokrātiskajā procesā, valsts pienākums būtu veikt pasākumus, kas šo atkarību mazinātu vai novērstu (piemēram, ieviešot valsts finansējumu politiskajām partijām).

Tomēr, tā kā šeit ir runa par cilvēktiesību objektīvi tiesiskās funkcijas izpausmi, tad pilsonim nav tiesības tiesas ceļā panākt, piemēram, valsts finansējuma politiskajām partijām vai ari ģimenes pabalsta ieviešanu. Kādā veidā valsts nodrošina cilvēktiesību objektīvi tiesiskās funkcijas realizāciju, lielā mērā paliek demokrātiskā procesā izveidoto valsts orgānu (vispirms jau Saeimas) ziņā. Pilsonim savi priekšstati par to ir jāmēģina īstenot nevis ar tiesas palīdzību, bet gan piedaloties demokrātiskajā politiskajā procesā.

II DAĻA

CILVĒKTIESĪBAS STARPTAUTISKAJĀ APRITĒ

2. STARPTAUTISKO CILVĒKTIESĪBU AVOTI

2.1. Starptautiskās Tiesas Statutu 38. pants

Viena no būtiskākajām starptautisko tiesību sistēmas un nacionālo tiesību sistēmas atšķirībām ir tā, ka starptautiskajā līmenī nepastāv «vispasaules parlaments», kas pieņemtu visiem starptautisko tiesību subjektiem saistošus likumus. Starptautisko tiesību subjekti, galvenokārt valstis, paši attīsta un reizē arī ievēro noteikumus, kas nosaka to rīcību starptautiskajā arēnā. Nepastāv arī «vispasaules policija un tiesa», kuru uzdevums būtu raudzīties, kā starptautiskās tiesības tiek pildītas. Izjūtot šāda kontroles mehānisma nepieciešamību, valstis Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtos^66 iestrādāja 14. nodaļu, ar kuru Starptautiskā Tiesa tika padarīta par ANO galveno tiesas spriešanas institūciju. Kaut arī šī tiesa darbojas universālā līmenī un dažkārt pat tiek dēvēta par «pasaules tiesu», tās jurisdikcija ir ierobežota. Saskaņā ar Starptautiskās Tiesas Statūtu^67 36. pantu tā var izskatīt lietu pret valsti tikai tad, ja šī valsts ir devusi savu piekrišanu tiesāties,[68] un tiesas nolēmums ir saistošs tikai strīda pusēm. Starptautiskās Tiesas Statūtu 38. pantā ir uzskaitīti avoti, kurus tā var piemērot, taisot spriedumu:

1) vispārējās un speciālās konvencijas,

2) starptautiskās paražas,

3) vispārējie tiesību principi,

4) kā palīgavoti - tiesas nolēmumi un viskvalificētāko speciālistu doktrīnas.

Kaut arī Starptautiskās Tiesas Statūti paši ir starptautisks līgums un tie pieskaras starptautisko tiesību avotiem^69 tikai saistībā ar Starptautiskās Tiesas jurisdikciju, tomēr Statūtu 38. pants tiek uzskatīts par autoritatīvu starptautisko tiesību avotu uzskaitījumu.[70]

Starptautiskajās tiesībās nepastāv formāla tiesību avotu hierarhija.[71] Tas, ka konvencijas minētas 38. panta sākumā, nebūt nenozīmē, ka starptautiskie līgumi automātiski ir prioritāri pār starptautiskajām paražām vai vispārējiem principiem. Ja starptautiskajā līgumā ir ietverta norma, piemēram, ka valstis savstarpēji apņemas finansēt etnisko mazākumgrupu skolu celtniecību, tad atsevišķa valsts nevarēs nepildīt šo līgumu, aizbildinādamās ar līdzekļu trūkumu, jo tas būs pretrunā starptautisko tiesību vispārējam principam pacta suni servandaV Savukārt valstis, noslēdzot starptautisku līgumu un paredzot tajā noteikumus, kas ir pretēji tam, kā valsts līdz šim ir uzskatījusi par vajadzīgu rīkoties, šādā veidā var izbeigt kādas paražu tiesību normas pastāvēšanu.[72]

Starptautiskās tiesības pastāvīgi attīstās. Tās nav sastingušas. Starptautisko tiesību avoti mainās līdz ar tiesību sistēmu. Laika gaitā pieaug starptautisko līgumu kā visizplatītākā tiesību avota loma. Ja atskatāmies krietni senā vēsturē, tad redzam, ka paražas kādreiz bija svarīgākais avots, kas noteica rīcību. Ja viena valstiskā veidojuma valdnieks uzsāka karagājienu pret kaimiņiem, tad viņš zināja, ka kaimiņi atbildēs ar to pašu.

la valdnieks neļaus savā teritorijā iebraukt kaimiņvalsts tirgoņiem, tad viņš var sagaidīt līdzīgu vai vēl draudīgāku rīcību no kaimiņvalsts valdnieka. Attīstoties tirdzniecībai un sakariem, valstisko veidojumu vadītājiem kļuva nepieciešamas drošākas garantijas pret savas varas un labklājības apdraudējumiem. Skaidra un samērā droša garantija bija līgums, kuru valdnieki varēja slēgt savā starpā. Kad līgums bija noslēgts, tad bija skaidrs, ko drīkstēja un ko nedrīkstēja darīt, kas ir izdevīgi un kas nav. Šī tendence -starptautisko paražu tiesību kodifikācija jeb starptautisko paražu normu iestrādāšana starptautiskajos līgumos - turpinās arī mūsdienās.

Starptautiskās Tiesas Statūtu 38. pants sadala tajā uzskaitītos avotus pamatavotos (jeb primārajos avotos) un palīgavotos (jeb sekundārajos avotos). Tiesību teorijā avoti tiek iedalīti formālajos avotos (formai sourc es) un materiālajos avotos (material sources). Starptautisko tiesību teorijā formālie avoti tiek skaidroti kā tādi, kas rada vispārējus uzvedības noteikumus, kuri ir juridiski saistoši attiecīgajam subjektam. Turpretim materiālie avoti kalpo kā pierādījums, ka attiecīgajā gadījumā eksistē vispārēji uzvedības noteikumi, kuri varbūt saistoši subjektiem.85 Pamatavoti, kas uzskaitīti 38. pantā, pārsvarā atbilst formālajiem avotiem teorētiskajā dalījumā, bet palīgavoti - materiālajiem avotiem. Tomēr ne pirmais, ne otrais dalījums nav jāuzskata par dogmu. No pašas starptautisko tiesību būtības izriet, ka vienā gadījumā, piemēram, Starptautiskās Tiesas spriedums var kalpot par pierādījumu, ka eksistē kāda paražu liesību norma, kuru tiesa ir apsvērusi un piemērojusi, bet citā gadījumā tiesa ir «atradusi» jeb identificējusi kādu vispārējo tiesību principu, kuram citkārt līdzīgā situācijā nav pievērsta uzmanība, bet tagad starptautisko tiesību subjekti zina, ka tas obligāti jāņem vērā.

Tā kā cilvēktiesības ir starptautisko tiesību nozare, tad tām ir tie paši avoti, kas starptautiskajām tiesībām. Šajā nodaļā atsevišķi tiks aplūkots katrs tiesību avots, lai iezīmētu tā lomu starptautiskajā tiesību sistēmā un cilvēktiesību aizsardzībā.

2.1.1. Starptautiskās paražas

Starptautisko paražu tiesību norma var tikt definēta kā vispārējs konsensuss starp valstīm - nosacījums, ka kāds konkrēts uzvedības modelis tām ir juridiski saistošs. Ir jāīstenojas diviem pamatnosacījumiem, lai mēs varētu runāt par starptautisko paražu tiesību normu. Tie ir:

1) vienota valstu prakse,

2) opinio iuris (sive necessitatis).

Vienotas valstu prakses elements nozīmē to, ka valstīm identiskās situācijās jārīkojas vienādi. Nav jāpierāda, ka visas pasaules valstis ir šādi rīkojušās (tas gandrīz nav iespējams), drīzāk jāpieņem, ka lielākais vairums valstu šādi rīkotos, ja tās nonāktu attiecīgajā situācijā.[73] Jo lielāks valstu skaits rīkojas vienādi, jo vieglāk ir pierādīt paražu tiesību normas eksistenci. Bez tam valstīm konsekventi ir jāpiekopj šis vienādais rīcības modelis. Ja vienā gadījumā valsts darīs tā, otrā - citādi, tad vienotas prakses nebūs. Laika ilgums nav tik būtisks elements. Tas, ka valstis ilgstoši piekopj attiecīgo praksi, palīdzēs pierādīt konsekvenci un masveidību, taču Starptautiskā tiesa nekoncentrējas uz vienotās prakses ilguma noteikšanu.[74]

Ar to, ka valstis rīkojušās līdzīgās situācijās vienādi, vēl nepietiek, lai pierādītu paražu tiesību normas eksistenci, jo iztrūkst opinio iuris elementa. Kā atzina Starptautiskā tiesa, tad valstu rīcībai ir jābūt kā «pierādījumam tādam uzskatam, ka šādu praksi par obligātu padara juridiska rakstura prasība (rule of law)».[75] Citiem vārdiem, valstis rīkojas tā un ne citādi, jo uzskata, ka šāda rīcība ir obligāta, ka tas ir juridisks pienākums.

Šo subjektīvo elementu ir visgrūtāk pierādīt, taču tam ir izšķiroša nozīme. Piemēram, rīcību, kad kuģis sveicina otru kuģi, kas brauc zem citas valsts karoga, var uzskatīt par sekošanu starptautiskajai praksei (tas tiek darīts tādēļ, ka tā ir vispārpieņemts, nevis tādēļ, ka tas būtu juridisks pienākums). Savukārt tāda rīcība, kad valsts (pieņemsim, ka tā nav pievienojusies svarīgākajiem cilvēktiesību līgumiem), vadoties no verdzības aizlieguma principa, atsakās slēgt līgumu ar otru valsti par piespiedu darbaspēka tirdzniecību, ir uzskatāma par vadīšanos no starptautisko paražu tiesību normas - verdzības aizlieguma (valsts vadas no šīs normas tādēļ, ka uzskata to par savu juridisko pienākumu).[76]

2.1.2. Starptautisko tiesību vispārējie principi

Starptautiskās Tiesas Statūtu 38. panta c punktā ir nosaukti «civilizēto nāciju atzīti vispārējie tiesību principi». Statūtu izstrādāšanas laikā autori ar tiem domāja tos kopīgos principus, kas atrodami visu valstu nacionālajās tiesību sistēmās.[77] Tajā pašā laikā 38. panta c punktam tika uzticēta «spraugu aizpildīšanas» funkcija starptautiskajās tiesībās-novērst situāciju, kad Starptautiskā l iesa nevarpieņemt lēmumu tādēļ, ka neviens no pārējiem 38. pantā minētajiem tiesību avotiem nav piemērojams attiecīgajā lietā.[78] Par to, kas tad patiesībā veido vispārējos principus, tiesību speciālistu vidū nav vienotības, taču lielākā daļa uzskata, ka tie ir atsevišķs starptautisko tiesību avots.

Starptautiskā Tiesa savā darbā uz vispārējiem tiesību principiem balstās retāk nekā uz līgumiem. Tiesa ir aplūkojusi, piemēram, atturēšanās principu (estoppel) un piekrišanas principu (acquiescence) starptautiskajās tiesībās, labas ticības principu, principu, ka pats nevar būt tiesnesis savā lietā, valstu līdztiesības principu, principu, ka tiesas spriedums ir galīgs, nacionālās jurisdikcijas u. c. principus. Kā redzams no minētajiem piemēriem, tad šeit ir tādi principi, kas tieši izriet no nacionālajām tiesību sistēmām (piemēram, aizliegums būt par tiesnesi pašam savā lietā), gan tādi, kas ir vispārēji akceptēti un nav tieši saistīti ar nacionālajām tiesībām (piemēram, valstu līdztiesība). Visi šie principi stiprina starptautiskās tiesības kā vienotu sistēmu, un bez tiem starptautisko tiesību sistēma nespētu funkcionēt. Ja iedomājamies starptautiskās tiesības kā māju, kas nav vēl pabeigta, tad vispārējie principi būtu šīs mājas pamati un sienas.

Tiek uzskatīts, ka pirmais autoritatīvais starptautisko principu uzskaitījums ir atrodams ANO Statūtu 1. un 2. pantā: tautu pašnoteikšanās, valstu suverēna līdztiesība, pienākumu godprātīga izpilde, strīdu mierīga risināšana, atturēšanās no spēka lietošanas vai draudiem, valstu sadarbība, miera un drošības uzturēšana, neiejaukšanās valsts iekšējās lietās. Statūti šos principus attiecināja uz ANO dalībvalstīm, taču 1970. gadā ANO Ģenerālajā asamblejā tika pieņemta deklarācija,[79] kurā šie principi tika apkopoti vēlreiz, izskaidroti, un tic vairs netika aprobežoti ar ANO dalībvalstīm. Kā var redzēt, daudzi no šiem «principiem» ir radījuši konkrētas tiesības valstīm un uzliek tām ari pienākumus (piemēram, spēka pielietošanas aizliegums).

Cilvēktiesības ir starptautisko tiesību nozare. Uz cilvēktiesībām attiecas gan vispārējie starptautisko tiesību principi (piemēram, cilvēktiesību ievērošanas princips,pacta sunt servanda princips), gan arī savi specifiskie principi, kas darbojas tikai cilvēktiesību jomās.

2.1.3. Starptautiskie līgumi

Starptautiskie līgumi laika gaitā ir kļuvuši par starptautisko tiesību vispopulārāko avotu. Tas ir tādēļ, ka, palielinoties zinātniskajam un tehniskajam progresam, pasaulē pastiprinās saplūšanas procesi. Nemitīgi pieaug to jautājumu skaits, kuros valstīm ir jārod kopēja sadarbība, jāsaskaņo savas intereses. Tas attiecas arī uz cilvēktiesību aizsardzību - valstis ir ieinteresētas noteikt vienotus cilvēktiesību standartus, jo tādējādi tiek panākta stabilitāte un paredzamība starptautiskajā arēnā, un tas ir ikvienas valsts interesēs.

Visizdevīgākais veids, kā vienoties ar citām valstīm, ir noslēgt līgumu, jo līguma normas ir skaidrākas un vieglāk identificējamas nekā, piemēram, starptautiskās paražas. Lai atvieglotu līgumu slēgšanas procesu, valstis ir vienojušās ari par kopīgiem principiem attiecībā uz līgumu noslēgšanu, spēkā esamību un spēka zaudēšanu. Šie kopīgie principi ir izrietējuši no valstu prakses, un tiem ir paražu tiesību raksturs, taču tie ir arī kodificēti 1969. gada Vīnes konvencijā par starptautiskajām līgumtiesībām. Starptautisks līgums šīs konvencijas 2. pantā ir definēts kā:

«..starptautiska rakstiska vienošanās starp valstīm, kuru reglamentē starptautiskās tiesības, neatkarīgi no tā, vai šī vienošanās ir ietverta vienā vai vairākos starptautiski saistītos dokumentos, kā arī neatkarīgi no nosaukuma.»[80]

Svarīgi ir atcerēties, ka Vīnes konvencija attiecas tikai uz tādiem līgumiem, kas noslēgti rakstveidā un starp valstīm. Taču tas nenozīmē, ka nevar pastāvēt starptautiski līgumi, kuriem nav rakstveida formas vai kuri ir noslēgti starp citiem starptautisko tiesību subjektiem. Šie līgumi tāpat ir spokā, taču uz tiem attiecas attiecīgās paražu tiesību normas vai citu līgumu noteikumi.[81]

Kā izriet no 2. panta definīcijas, svarīgs ir nevis dokumenta nosaukums, bet gan līgumslēdzēju pušu griba uzņemties juridiskas saistības. Praksē sastopami vairāk nekā desmit dažādu apzīmējumu: līgums, nolīgums, vienošanās, pakts, harta, konvencija, protokols, papildprotokols, statūti, akts, pat deklarācija. Un visi šie nosaukumi var nozīmēt starptautisku līgumu -līgumslēdzēji var vienoties par jebkuru nosaukumu, kas tiem tīk, lai gan zināma konsekvence tiek ievērota.

Starptautiskie līgumi ir juridiski saistoši tikai dalībvalstīm. Piemēram, pirms 1951. gada Konvencijas par bēgļa statusu ratifikācijas Latvijā neviens Latvijai nevarēja pārmest šajā konvencijā noteikto saistību nepildīšanu, jo Latvija nebija šīs konvencijas dalībvalsts. Taču no šī principa ir izņēmumi. Proti, starptautiskā līgumā var būt iekļauti panti, kas satur paražu tiesību normas. Tādējādi Latvijai arī pirms Konvencijas par bēgļa statusu ratifikācijas bija saistošs konvencijas 33. pantā ietvertais non-refoulement princips,[82] jo tiek uzskatīts, ka tas ir ieguvis paražu tiesību raksturu.

Starptautiskos līgumus mēdz iedalīt «tiesību jaunrades» līgumos (lawmaking treaties) un «kontraktos» jeb vienkārši «pārējos» līgumos. Atšķirība ir apstāklī, ka pirmie satur vispārēja rakstura normas, kuras nosaka daudzu dalībnieku uzvedību nākotnē. Savukārt otrie visbiežāk nosaka konkrētu mērķi, kuru sasniedzot līgums ir izpildīts un tas izbeidzas.[83] Piemēram, visi svarīgākie cilvēktiesību līgumi var tikt uzskatīti par tiesību jaunrades līgumiem. Savukārt līgums, ar kuru viena valsts pārdod otrai valstij elektroenerģiju, ir «kontrakts», jo tas nesatur vispārēja rakstura normas, kuras šīm un citām valstīm būtu jāievēro ārpus šaurā līguma mērķa. Tomēr jāpiezīmē, ka šis dalījums drīzāk palīdz izprast līgumu kā starptautisko tiesību avotu lomu, nevis strikti sadala visus līgumus divos veidos - nereti vienā līgumā var būt gan tiesību jaunrades, gan kontrakta rakstura normas.[84]

Parasti valsts uzņemas līguma saistības divpakāpju procesā. Vispirms līguma teksts tiek parakstīts. Parakstīšana parasti^85 vēl nepadara līgumu juridiski saistošu, tā nozīmē, ka valsts izsaka savu piekrišanu uzņemties līguma saistības, bet līgums kļūs juridiski saistošs tikai tad, kad tiks ratificēts. Saskaņā ar Vīnes konvencijas par starptautiskajām līgurntiesībām 2. pantu ratifikācija nozīmē, ka valsts starptautiskā līmenī izsaka piekrišanu uzņemties līguma saistības. Ratifikāciju veic valsts parlaments, un starptautiskais līgums parasti kļūst valstij saistošs pēc tam, kad ratifikācijas raksts tiek nosūtīts un saņemts attiecīgā līguma depozitārijā.[86]

Tad, kad dalībvalsts ir uzņēmusies līgumā ietvertās saistības, līgums tai kļūst juridiski saistošs. Tas nozīmē, ka līguma nepildīšanas gadījumā iestāsies starptautiskā atbildība un šai valstij varēs piemērot sankcijas, kādas starptautiskās tiesības attiecīgajā gadījumā paredz.

2.1.4. Tiesu nolēmumi un speciālistu doktrīnas

Ar tiesu nolēmumiem ir jāsaprot jebkāda veida tribunālu, tiesu un arbitrāžu spriedumi, atzinumi un citi nolēmumi, kuriem var būt nozīme jaunas lietas izspriešanā. Jebkura tribunāla (visplašākajā nozīmē) uzdevums

ii atrisināt strīdu pēc būtības. Nereti tribunāliem nākas interpretēt tiesību avotus un piemērot tos unikālās situācijās, tādās, kas nekad nav bijušas un varbūt nekad arī neatkārtosies. Ja līdzīga lieta ir bijusi, tad tiesneši ņem vērā iepriekšējā lietā minēto argumentāciju. Tas atvieglo tiesnešu darbu, jo katru reizi no jauna nav jāiegrimst sīkumos par attiecīgā tiesību avota saturu.

Starptautisko tribunālu nolēmumiem kā tiesību avotiem ir nevis juridiski saistošs spēks, bet gan argumenta loma. Starptautiskās Tiesas spriedums nav juridiski saistošs citām valstīm vai citiem tribunāliem, bet gan tikai strīda pusēm. Tas nozīmē, ka citā lietā Starptautiskajai Tiesai vai citam tribunālam nav saistoši iepriekšējā lietā izteiktie argumenti, taču jaunajā lietā liesai ir jāsniedz spēcīgi argumenti, kādēļ tā uzskata iepriekšējo pamatojumu par nepamatotu.

Nedaudz citādāka loma ir augsti kvalificēto zinātnieku darbiem (doktrīnām). Ja pagātnē lielajiem domātājiem bija ievērojama ietekme uz starptautisko tiesību veidošanos, skaidrības ieviešanu un attīstību, tad šodien šī loma ir mazinājusies. Starptautiskā Tiesa, piemēram, izvairās pārlieku bieži atsaukties uz atsevišķu zinātnieku darbiem.[87] Un tas ir loģiski, jo starptautiskās tiesības pastāvīgi attīstās, neskaidrie jautājumi kļūst skaidrāki, rodas jauni jautājumi. Prakse, kas vakar bija nepastāvīga, šodien jau ir guvusi apstiprinājumu starptautiskajās paražu tiesībās vai atspoguļojas starptautisko līgumu normās.

Tāpat kā starptautisko tribunālu spriedumiem (izņemot tos, kuri attiecas uz strīda pusēm), arī tiesību doktrīnām nav juridiski saistoša spēka. Taču doktrīnām ir nenovērtējama nozīme starptautisko tiesību sakārtošanā. Nereti doktrīnas kalpo par pierādījumu un pat par cēloni vienotai valstu praksei. Sniedzot tiesnesim izpratni par teorētisko konstrukciju, doktrīnas palīdz pieņemt lēmumu konkrētā lietā.

2.1.S. Starptautisko organizāciju lēmumi

Daudzi starptautisko organizāciju lēmumi ir būtiski ietekmējuši starptautiskās tiesības un starptautisko tiesību subjektu rīcību, taču organizāciju lēmumi nav pat pieminēti Starptautiskās Tiesas Statūtu 38. pantā. Lietā Atomieroču lietošanas vai draudu tos lietot likumīgums Starptautiskā Tiesa formulēja savu viedokli, kurš atbilst klasiskajai izpratnei par starptautisko organizāciju lēmumu lomu:

«Tiesa norāda, ka (ANO - aut.) Ģenerālās asamblejas rezolūcijām, kaut gan tās nav saistošas, var dažkārt būt normatīva vērtība. Tās var noteiktos apstākļos kalpot par pierādījumu, lai noskaidrotu normas esamību vai opinio iuris izveidošanos. Lai to noskaidrotu attiecībā uz Ģenerālās asamblejas rezolūciju, ir jāskatās tās saturs un pieņemšanas apstākļi; bez tam ir jānoskaidro, vai opinio iuris pastāv attiecībā uz tās normatīvo raksturu, vai arī rezolūciju virkne var atklāt pakāpenisko opinio iuris, kas ir nepieciešams, lai noteiktu jaunu normu veidošanās procesu.»[88]

Ģenerālās asamblejas rezolūcijas tātad pašas par sevi nav juridiski saistošas valstīm, taču tās var apliecināt, ka valstis uzskata tajās ietvertās normas par paražu tiesībām. To var noteikt, pētot, cik vienprātīgi valstis ir balsojušas par rezolūcijas pieņemšanu. Ja neviena valsts nebalso pret, dažas atturas, bet pārējās balso par rezolūcijas pieņemšanu, tas ir spēcīgs arguments, lai apgalvotu, ka pastāv opinio iuris, un, piepildoties pārējiem nosacījumiem, tas liecina, ka valstis uzskata attiecīgo rīcību sev par saistošu.[89]

Ar rezolūcijām ANO Ģenerālajā asamblejā tiek apstiprinātas deklarācijas, un tieši šajās deklarācijās nereti tiek iemiesotas paražu tiesību normas, s lietā Starptautiskā Tiesa apsvēra, vai paražu tiesību normas eksistenci apliecina lietā iesaistīto valstu (ASV un Nikaragva) un pārējo valstu attieksme pret 1970. gada Deklarāciju par starptautisko tiesību principiem attiecībā uz draudzīgām attiecībām un sadarbību starp valstīm atbilstoši Apvienoto Nāciju Statūtiem.10' Ari 1960. gada Deklarācija par neatkarības piešķiršanu kolonizētajām zemēm un tautām, Deklarācija par tiesību principiem, kas nosaka valstu darbību Visuma izpētē un izmantošanā ir piemēri tādām deklarācijām, kuras satur starptautisko paražu tiesību normas.

Dažkārt starptautisko organizāciju lēmumus, kuriem ir liela ietekme, vai vispārēja rakstura nosacījumus līgumos, kuriem nav saistoša rakstura, dēvē par «nesaistošajām tiesībām» (soft law) pretēji «saistošajām tiesībām» (hard law). Nesaistošās tiesības, kā tas izriet no nosaukuma, nav juridiski saistošas. Kaut arī tām nav tiesību rakstura, tās tomēr ir tik svarīgas starptautiskajā arēnā, ka tām ir jāpievērš īpaša uzmanība. Bez ANO rezolūcijām labs piemērs «nesaistošajām tiesībām» ir EDSO dokumenti. Lai arī EDSO dokumentiem nav juridiski saistoša rakstura, tic, pirmkārt, sniedz ieguldījumu starptautisko liesību attīstībā, jo nereti veicina jaunu normu attīstību, otrkārt, kalpo par pierādījumu valstu attieksmei pret starptautisko tiesību avotiem - tajos ir atspoguļoti un reizē arī nostiprināti gan vispārējie tiesību principi,[90] paražu i lesību normas, gan citi būtiski nosacījumi un, treškārt, pārkāpuma gadījumā uzliek EDSO dalībvalstij smagu politisko atbildību.[91]

Ne starptautisko organizāciju lēmumi, ne tribunālu nolēmumi, ne tiesību doktrīnas pašas par sevi nav juridiski saistošas valstīm, un tā ir galvenā atšķirība no pārējiem tiesību avotiem - paražām, principiem un līgumiem. I'aču praksē šī atšķirība reizēm vairs nav pamanāma, tādēļ nav nepareizi sacīt, ka jebkurš tiesību avots zināmā mērā var gan veikt tiesību jaunradi, ^an arī palīdzēt identificēt esošās tiesības.[92] Visiem starptautisko tiesību avotiem (papildinātiem vēl ar konstitucionālajām tiesībām, jo valstis var noteikt labvēlīgāku cilvēktiesību režīmu, nekā tas ir starptautiskajās cilvēktiesībās) ir nozīmīga loma cilvēktiesību reglamentācijā. Tomēr vispopulārākais cilvēktiesību avots ir līgums.

2.2. Universālie un reģionālie pamatdokumenti

2.2.1. Starptautiskā cilvēktiesību harta

Starptautiskā cilvēktiesību harta (International Bili ofHuman Rights) ir ANO ietvaros izstrādāto pamatdokumentu cilvēktiesību jomā apkopojums. To veido pieci dokumenti: Vispārējā cilvēktiesību deklarācija, Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām, Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām un divi šā pakta protokoli -pirmais - par individuālajiem iesniegumiem un otrais - par nāvessoda atcelšanu. Starptautiskā cilvēktiesību harta veido pamatu cilvēktiesību aizsardzībai visas pasaules mērogā, un tā aptver plašu cilvēktiesību klāstu. Šajā nodaļā hartu veidojošie dokumenti tiks aplūkoti detalizēti.

a) Vispārējā cilvēktiesību deklarācija

Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas pieņemšana bija pirmais solis cilvēktiesību standartu iedibināšanā. Starptautisko tiesību princips, ka valsts var darīt ar saviem pilsoņiem visu, kas tai ienāk prātā, un citām valstīm nav tiesības iejaukties, bija viens no iemesliem Otrā pasaules kara sākumam. Starptautiskā sabiedrība, apzinādamās briesmas, ko cilvēktiesību ignorēšana vienas valsts ietvaros var nodarīt pasaulei, bija nobriedusi rīkoties. Pirmais solis jau bija sperts - ikviena valsts, kļūstot par ANO dalībvalsti, uzņēmās juridisku pienākumu rīkoties tā, lai ANO varētu veicināt vispārēju cieņu pret cilvēktiesībām un to ievērošanu pasaulē.[93] Bet ANO Statūti nepaskaidroja sīkāk, par kurām cilvēktiesībām tiek runāts.

1946. gada decembrī ANO Ģenerālā asambleja pilnvaroja Cilvēktiesību komisiju, kuru bija nodibinājusi Ekonomikas un sociālā padome, izstrādāt «starptautisku cilvēktiesību hartu». Sīkāki norādījumi nesekoja, un pēc visu priekšlikumu apkopošanas Cilvēktiesību komisijai bija trīs iespējas: izstrādāt deklarāciju, kurai nebūtu juridiska spēka, bet kura būtu autoritatīvs starptautiskās sabiedrības paziņojums; izstrādāt starptautisku līgumu, kurš kļūtu juridiski saistošs valstīm pēc tam, kad tās līgumam pievienotos; koncentrēties tikai uz cilvēktiesību īstenošanas iespējām, izstrādājot speciālu mehānismu.[94]

Valstu starpā pastāvēja liela viedokļu dažādība, tādēļ Cilvēktiesību komisija nolēma vienlaicīgi strādāt visos trīs virzienos un terminu «Starptautiskā cilvēktiesību harta» attiecināt nevis uz vienu, bet visiem dokumentiem, kas gala rezultātā taps. PSRS un citas sociālistiskā bloka valstis uzsvēra ekonomisko tiesību lomu jebkuru cilvēktiesību baudīšanā, turpretim Rietumvalstis kā prioritāti izvirzīja pilsonisko un politisko tiesību nostiprināšanu. Lielbritānija, piemēram, uzskatīja, ka sociālās un ekonomiskās tiesības deklarācijā vispār nebūtu jāiekļauj, jo tie esot tikai programmatiski mērķi, kas adresēti valdībai, nevis individuālas tiesības cilvēkam. Pretrunas izkristalizējās, saduroties ne tikai dažādām ideoloģijām, bet arī kultūras vērtībām. Piemēram, Austrumu valstu pārstāvjiem nebija viegli pieņemt domu, ka cilvēkam ir tiesības mainīt reliģiju, jo daudzās islāma ticības valstīs atteikšanās no islāma ticības tiek sodīta ar nāvi. Visbeidzot, vienprātības nebija arī jautājumā par cilvēktiesību filozofiski juridisko pamatojumu -vai cilvēktiesības ir Dieva dotas vai paša cilvēka iegūtas?[95]

Nav pārsteigums, ka tieši deklarācija bija pirmais dokuments, kurā i/.dcvās samierināt valstu nereti pretrunīgo izpratni par cilvēktiesībām. Deklarācijai formāli nav juridiska spēka, un tas ļāva valstīm izvairīties no ieslīgšanas ilgstošos juridiskos strīdos. Strīdīgākie jautājumi netika iekļauti, tiesības nereti tika formulētas vispārīgi, citkārt gluži pretēji - tiesību saturs tika sašaurināts. Šie un vēl citi faktori^96 ļāva panākt kompromisu un pielikt punktu dokumentam ar 30 pantiem, kuros bija pilsoniskās un politiskās, sociālās, ekonomiskās un kultūras, kā arī solidaritātes tiesības.

Vispārējā cilvēktiesību deklarācija tika pieņemta ANO Ģenerālajā asamblejā 1948. gada 10. decembrī. Laiks, kurš bija nepieciešams deklarācijas izstrādāšanai un pieņemšanai - nepilni divi gadi -, ir īss šāda mēroga dokumentam. Starptautiskā sabiedrība bija nobriedusi uzņemties starptautiskas politiskas un morālas saistības cilvēktiesību jomā. Taču vēlākā cilvēktiesību attīstība un deklarācijas pieņemšanas balsojums Ģenerālajā asamblejā - 48 par, 0 pret, 8 atturas - šodien liek apšaubīt to, ka deklarācijai ir tikai politisks raksturs. Aizsargājamo tiesību nozīmīgums un valstu vispārējā prakse aizsargāt deklarācijā nostiprinātās tiesības dod pamatu uzskatīt, ka deklarācija vai vismaz daļa tajā aizsargāto tiesību ir kļuvušas par starptautiskajām paražu tiesību normām un tātad kļuvušas juridiski saistošas visām pasaules valstīm.[97] Protams, lai to apgalvotu, ir jāpierāda, ka valstis uzskata, ka katra šī tiesība tām ir juridiski saistoša. Diez vai iespējams saskatīt paražu tiesību normu atspoguļojumu visās deklarācijas aizsargātajās tiesībās, turklāt 1948. gada balsojumā piedalījās 56 valstis, bet šodien pasaulē ir gandrīz 200 valstu. Taču arī to valstu praksē, kuras nepiedalījās deklarācijas pieņemšanā, var atrast pierādījumu tam, ka vismaz dažas tiesības ir kļuvušas par paražu tiesību normām, piemēram, tiesības uz dzīvību, spīdzināšanas aizliegums, diskriminācijas aizliegums,[98] verdzības aizliegums u. c.

b) Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām

Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām^99 kopā ar tā diviem papildprotokoliem ir viena no Starptautiskās cilvēktiesību hartas sastāvdaļām.

Pilsoniskās un politiskās tiesības ietver tiesības uz dzīvību; domu, apziņas un reliģijas brivību, vēlēšanu tiesības, tiesības piedalīties politiskajā dzīvē un tiesības uz informācijas pieejamību. Pakts paredz tiesības uz dzīvību, spīdzināšanas, verdzības, piespiedu darba un patvaļīgas aizturēšanas aizliegumu, kā ari aizsargā tiesības uz brivību, vārda un uzskatu brivību un sapulču brivību u. c.

Salīdzinot paktu ar Vispārējo cilvēktiesību deklarāciju, pakts ir papildināts ar tautu pašnoteikšanās tiesībām^100- katra tauta var brīvi noteikt savu politisko statusu un brīvi nodrošināt savu ekonomisko, sociālo un kultūras attīstību (1. pants). Tomēr ir vērojamas arī atkāpes no Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā minētajām tiesībām, piemēram, nav iekļautas tiesības uz privātīpašumu (deklarācijā - 17. pants) un tiesības uz pilsonību (deklarācijā - 15. pants).

Atšķirībā no Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām 2. panta valstīm, kuras ir atzinušas šo dokumentu sev par juridiski saistošu, ir pienākums neiejaukties pilsonisko un politisko tiesību un brivību īstenošanā un radīt vidi, kurā tās var īstenot. Atbilstošas juridiskās vides (likumu, institūciju) radīšana ir viens no pamatpienākumiem, lai cilvēktiesības vispār būtu iespējams īstenot.

Tiesības, no kuru ievērošanas valsts nedrīkst atkāpties nekādos gadījumos, arī tad, ja situāciju var kvalificēt kā nācijas pastāvēšanas apdraudējumu pakta 4. panta izpratnē, ir tiesības uz dzīvību (6. pants), spīdzināšanas un necilvēcīgas, cilvēka cieņu pazemojošas apiešanās aizliegums (7. pants), verdzības un piespiedu nebrīves aizliegums (8. panta pirmā un otrā daļa), garantijas krimināljurisdikcijā (11., 15. pants), tiesības uz tiesībsubjektību (16. pants). Šāda nostāja nenozīmē to, ka pārējās tiesības ir mazāk svarīgas, šajā gadījumā izšķirošā nozīme ir sekām šo tiesību pārkāpuma gadījumā. Ja tiktu atņemtas cilvēkam arī šīs tiesības, tad nekas vairs nepaliktu. Pamatojoties uz šo paktā attīstīto pieeju nosauktajām licsībām, daudzi autori un ANO institūcijas uzskata, ka minētās tiesības ir ieguvušas īpašu statusu cilvēktiesību ietvaros, ko varētu saukt par konstitucionālu statusu, jeb ka šīs ir ius cogens"} normas.

Pakts paredz izveidot Cilvēktiesību komiteju,"4 kas kontrolē valstu saistību izpildi.

Paktam ir divi papildprotokoli. Pirmā papildprotokola mērķis ir regulēt Cilvēktiesību komitejas kompetenci izskatīt sūdzības no indivīdiem, kuri uzskata, ka viņi ir cietuši no tā, ka dalībvalsts ir pārkāpusi kādu no paktā nostiprinātajām tiesībām. 1989. gadā ANO pieņēma pakta Otro papildprotokolu, kura primārais mērķis ir palielināt ar šo paktu uzņemto dalībvalstu^101 pienākumu apjomu attiecībā uz tiesībām uz dzīvību, aizliedzot nāvessodu.

c) Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām

Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām^102 arī ir Starptautiskās cilvēktiesību hartas sastāvdaļa.

Abi pakti tika pieņemti 1966. gadā un stājās spēkā 1976. gadā - pēc tam, kad pie ANO ģenerālsekretāra tika deponēts 35. ratifikācijas vai pievienošanās dokuments.[103]

Pēc tam, kad 1948. gadā tika pieņemta Vispārējā cilvēktiesību deklarācija, starptautiskajai sabiedrībai kļuva skaidrs, ka nepieciešams līgums, ar kura palīdzību visi deklarācijā nostiprinātie principi iegūtu obligātu raksturu valstīm un tiktu izveidots to ieviešanas mehānisms.

Šajā nolūkā ANO Cilvēktiesību komisijas vadībā sākās tiesību kodifikācijas^104 darbs. Politisku un procedūras apsvērumu dēļ šīs tiesības tika sadalītas divos atsevišķos paktos, katrs ietvēra atsevišķu tiesību grupu. Jautājumā par to, vai nepieciešams viens vai vairāki dokumenti, notika ilgstošas debates. Uzvarēja viedoklis, kura piekritēji argumentēja, ka pilsoniskās un politiskās tiesības valstīs lielākoties esot nostiprinātas nacionālajos tiesību aktos un tādējādi to ievērošanu varot uzraudzīt kāda kontroles institūcija. Savukārt ekonomiskās, sociālās un kultūras tiesības drīzāk esot mērķis un ir grūtāk ieviešamas, lai gan Vispārējā cilvēktiesību deklarācija abām tiesību grupām bija piešķīrusi vienlīdz svarīgu nozīmi.

Ja Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām uzsvēra specifiskās, uz brīvību orientētās tiesības, kuras valsts nedrīkst atņemt saviem iedzīvotājiem un valstij ir faktiski jāatturas no iejaukšanās tajās, bet vienlaicīgi jārada visi apstākļi, lai pilsoniskās un politiskās tiesības varētu īstenot, tad Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām attiecas galvenokārt uz tiem Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas pantiem, kuri definē indivīda tiesības uz ikdienišķo vajadzību apmierināšanu - piemēram, tiesības uz pārtiku, mājokli un veselības aprūpi, kuras valsts nodrošina saviem iedzīvotājiem tādā apjomā, kādā tā ir spējīga.

Tātad ekonomiskās, sociālās un kultūras tiesības ir tiesības, kas saistītas ar pamata radīšanu, attīstību un vadīšanu dzīves nepieciešamībām - tiesības uz izglītību, tiesības saglabāt un attīstīt kultūras identitāti. Pakts formulē tiesības uz darbu, tiesības uz arodbiedrību izveidošanu, tiesības uz sociālo drošību, tiesības uz ģimenes aizsardzību, kā arī tiesības uz noteiktu dzīves līmeni, veselību un izglītību. Tiesības, kas cilvēkiem sniedz sociālo un ekonomisko drošību, dažreiz minētas kā uz drošību orientētas vai otrās paaudzes tiesības. Paktā noteikta virkne specifisku tiesību, tai skaitā: tiesības uz darbu (6. pants), sieviešu tiesības (3. pants, 7. panta a un i punkti, 11. panta otrā daļa), tiesības uz taisnīgiem darba apstākļiem (7. pants), tiesības dibināt arodbiedrības un iestāties tajās (8. pants), tiesības uz sociālo apdrošināšanu (9. pants), ģimenes aizsardzību (10. panta pirmā daļa), bērnu tiesības (10. panta trešā daļa, 12. panta 2. daļas a punkts), tiesības uz atbilstošu dzīves standartu (11. panta pirmā daļa), tiesības būt brīvam no bada / tiesības būt paēdušam,"9 tiesības uz garīgo un fizisko veselību (12. panta pirmā daļa), tiesības uz izglītību (13. panta pirmā daļa), tiesības piedalīties kultūras dzīvē (15. panta pirmā daļa), tiesības baudīt zinātniskā progresa labumus (15. panta pirmās daļas b punkts), tiesības uz intelektuālo īpašumu (15. panta pirmās daļas c punkts), tiesības uz pašnoteikšanos un pamatiedzīvotāju^105 (indigenous people) tiesības.

Abi līgumi pasludināja tajos nostiprinātās tiesības kā piemītošas visiem cilvēkiem un aizliedza diskrimināciju uz jebkādiem pamatiem - rases, ādas krāsas, dzimuma, valodas, reliģijas, politiskās vai citas pārliecības, nacionālās vai citas izcelšanās, mantiskā stāvokļa vai citiem apstākļiem.[106]

Saskaņā ar Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām 2. pantu paktā nostiprinātās tiesības valstij ir jāgarantē maksimāli pieejamo resursu ietvaros - atšķirībā no citiem starptautiskajiem līgumiem, kuru saistības valsts uzņemas pilnībā un ir pilnībā atbildīga par tajās ietverto tiesību nodrošināšanu.

Abi pakti ietver pantus, kuri nosaka uzraudzības un ziņojumu procedūras par to, kā dalībvalstis, valdības, kuras ir ratificējušas minēto dokumentu, nodrošina tā ievērošanu. Ar pakta ratifikāciju valstis brīvprātīgi pakļauj savu likumdošanu un savu politiku starptautiskajai kontrolei. Šīs kontroles pamatā ir dialogs un sadarbība starp ANO attiecīgo institūciju un dalībvalsti.[107]

Tikai 1985. gadā ANO Ekonomikas un sociālā padome izveidoja Ekonomisko, sociālo un kultūras tiesību komiteju kā Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām kontroles institūciju. Atšķirībā no citām līdzīgām ANO komitejām, kuru locekļus sūta dalībvalstis, šīs institūcijas dalībnieki tiek izvēlēti no visiem Ekonomikas un sociālās padomes locekļiem.

2.3.1. Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija^108

Eiropas Cilvēktiesību konvencija ir starptautisks līgums, kuram var pievienoties tikai Eiropas Padomes dalībvalstis. Eiropas Padomes Statūti^109 stājās spēkā 1949. gada 3. augustā, un uzreiz tika uzsākta Eiropas Cilvēktiesību konvencijas izstrādāšana. Tas tika paveikts neilgā laikā, un jau 1950. gada 4. novembrī konvencijas teksts bija saskaņots un tika atklāts parakstīšanai. 4. novembrī to parakstīja Romā 12 valstis.[110] Eiropas Cilvēktiesību konvencija stājās spēkā 1953. gada 3. septembrī, kad Eiropas Padomes ģenerālsekretārs bija saņēmis 10 ratifikācijas rakstus, kā tas ir noteikts konvencijas 59. pantā.

Pēc Eiropas Cilvēktiesību konvencijas atklāšanas parakstīšanai tai ir pievienoti pavisam 12 papildprotokoli. (Pēdējais - 12. protokols, kas aizliedz diskrimināciju jebkurā dzīves sfērā, tiek atklāts parakstīšanai 2000. gada 4. novembrī.) 1., 4., 6. un 7. protokols konvenciju papildina ar jaunām tiesībām. Savukārt pārējie protokoli attiecas uz konvencijā nostiprināto tiesību aizsardzības mehānismu. Katrs protokols ir starptautisks līgums, kurš dalībvalstij ir jāratificē, lai uzņemtos tajā noteiktās saistības. Jāpiezīmē, ka 2., 3., 5., 8., 9. un 10. protokols (pēdējais tā arī nestājās spēkā) tika aizstāts ar 11. protokolu, kurš būtiski pārveidoja konvencijas uzraudzības mehānismu. Līdz 2000. gada 1. augustam Eiropas Cilvēktiesību konvenciju bija ratificējušas visas Eiropas Padomes dalībvalstis (41), 1. protokolu nebija ratificējušas 3 dalībvalstis, 4. protokolu - 9 dalībvalstis, 6. protokolu - 4 dalībvalstis, 7. protokolu - 14 dalībvalstis, bet 11. protokolu - 1 dalībvalsts.[111]

Eiropas Cilvēktiesību konvencija nostiprina pilsoniskās un politiskās tiesības. Tādēļ pēc satura tā ir visai līdzīga Starptautiskajam paktam par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, kas darbojas vispasaules mērogā, un Amerikas Cilvēktiesību konvencijai, kas darbojas Amerikas reģionā,[112] kā arī Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartai, kas darbojas Āfrikas kontinentā.[113] Sākotnēji Eiropas Cilvēktiesību konvencija saturēja 13 tiesības, taču laika gaitā dalībvalstis papildus vienojās vēl par 15 tiesībām, tādēļ kopā ar protokoliem konvencija aizsargā 28 tiesības un brīvības.

Eiropas Cilvēktiesību konvencija uzliek pienākumu nodrošināt visas tās tiesības un brīvības, kuras dalībvalsts atzinusi sev par saistošām, ne tikai Sīs valsts iedzīvotājiem vai pārējo dalībvalstu iedzīvotājiem, bet gan ikvienai personai, kas atrodas dalībvalsts jurisdikcijā.

Ja dalībvalsts pārkāpj personas jebkuras tiesības, kas aizsargātas ar Eiropas Cilvēktiesību konvenciju,[114] tad cietušajam ir tiesības uz atlīdzinājumu - tas ir viens no cilvēktiesību pamatprincipiem. No konvencijas 13. panta izriet, ka ikvienā tiesību aizskāruma gadījumā «vainīgajai» valstij ir jānodrošina indivīdam iespēja vērsties valsts institūcijās un panākt efektīvu lietas risinājumu. Tas, protams, nenozīmē, ka ikviena pārkāpuma gadījumā cietušajam ir jāsaņem prāva naudas kompensācija. «Efektīvs» lietas risinājums katrā gadījumā izpaudīsies atšķirīgi - atjaunojot personai nelikumīgi atņemtas tiesības (piemēram, vadīt automašīnu), atdodot nelikumīgi atsavinātu īpašumu, atlīdzinot zaudējumus, ko valsts nodarījusi, sankcionēdama pārkāpumu (piemēram, kompensējot lietu vērtību, kas personai konfiscētas nelikumīgas notiesāšanas rezultātā, un arī morālo kaitējumu) vai kādā citā veidā (piemēram, uzliekot par pienākumu laikrakstam atsaukt godu un cieņu aizskarošas ziņas). Ja persona uzskata, ka, pārkāpjot kādu Eiropas Cilvēktiesību konvencijas noteikto tiesību, dalībvalsts nav nodrošinājusi viņai iespēju efektīvi aizsargāt viņas tiesības pašmāju institūcijās, persona var iesniegt prasību Eiropas Cilvēktiesību tiesā.[115]

Neskatoties uz to, ka pastāv iespēja griezties Eiropas Cilvēktiesību tiesā, atbildība par konvencijas tiesību īstenošanu gulstas uz dalībvalstīm. Eiropas

Cilvēktiesību tiesa nav «ceturtā tiesu instance», kura turpinātu lietas izskatīšanu pēc būtības tad, kad tā ir izgājusi visas trīs nacionālās tiesu instances. Tiesa kontrolē tikai un vienīgi konvencijas izpildi dalībvalstīs.

Ja valstī tiek izsludināts izņēmuma stāvoklis, Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 15. pants piešķir šai dalībvalstij tiesības atkāpties no pienākumiem, kurus konvencija uzliek. Taču 15. pantā ir uzskaitītas tiesības, no kurām atkāpšanās nav pieļaujama nekādos apstākļos: tiesības uz dzīvību (2. pants), brīvība no spīdzināšanas (3. pants), brīvība no verdzības (4. panta

1. punkts), brīvība no sodīšanas bez tiesas (7. pants), nāvessoda atcelšana miera laikā (6. protokola 3. pants) un tiesības netikt divreiz tiesātam (7. protokola 4. pants).[116] Tomēr valstis nedrīkst niecīgus sarežģījumus izmantot kā ieganstu, lai iedzīvotājiem ierobežotu tās tiesības, kuras nav minētas konvencijas 15. pantā. Šis pants nosaka, ka tiesības drīkst ierobežot tikai tādā apjomā, «ko neizbēgami prasa situācijas izņēmuma raksturs», un ierobežojumi nedrīkst būt pretrunā ar citām valsts starptautiskajām saistībām. Starptautiskās institūcijas ir vairākkārt uzsvērušas, ka valstij būtu ļoti pamatīgi jāpapūlas, pierādot ārkārtas situāciju un iespēju atkāpties no cilvēktiesībām. Arī nostāja konvencijas kontekstā liek domāt, ka vismaz

15. pantā uzskaitītajām cilvēktiesībām ir īpašs raksturs, pat konstitucionāls Eiropas Padomes reģiona ietvaros.[117]

Ja valstī nav izsludināta ārkārtas situācija plūdu, nemieru vai kāda cita iemesla dēļ, tiesības, kas ir aizsargātas ar Eiropas Cilvēktiesību konvenciju, drīkst ierobežot tikai tad, ja tas ir atļauts attiecīgajā konvencijas pantā. Šeit ir iespējami divi varianti: vai nu attiecīgajā pantā ir izsmeļoši uzskaitīti gadījumi, kuros ierobežojumi ir pieļaujami (piemēram, a līdz f punkti 5. panta pirmajā daļā); vai arī vispārējs pamatu uzskaitījums, kuriem pastāvot tiesības drīkst ierobežot (piemēram, 8.-11. panta otrās daļas).

Pēdējā gadījumā ir strikti jāievēro trīs soļi, lai tiesības ierobežojums būtu likumīgs: pirmkārt, iespējai attiecīgo tiesību ierobežot ir jābūt paredzētai likumā, otrkārt, šim ierobežojumam jābūt nepieciešamam demokrātiskā sabiedrībā un, treškārt, ierobežojuma pamatam ir jābūt vienam no tiem, kas ir uzskaitīti attiecīgajā pantā (piemēram, valsts drošība, noziegumu novēršana, citu cilvēku tiesību aizsardzība). Vissvarīgākā loma praksē ir nosacījumam, ka ierobežojumam ir jābūt nepieciešamam demokrātiskā sabiedrībā jeb «proporcionālam likumīgajam mērķim, kuru vēlas sasniegt».[118] Saukts par samērīguma jeb «proporcionalitātes principu», tas ietver to, ka ikvienam ierobežojumam ir jābūt samērīgam ar tā izraisītajām sekām. Piemēram, ja tiesa soda žurnālistu par to, ka tas apzināti publicējis nepatiesas ziņas, kuras aizskārušas kādas personas godu un cieņu, tad žurnālista vārda brīvības ierobežojums (kas izpaudies kā sods par publicēto) ir proporcionāls paša žurnālista izdarītajam. Toties, ja žurnālists ir sodīts par to, ka viņš publicējis patiesību, kas ir nepatīkama kādai sabiedrībā ietekmīgai personai, tad vārda brīvības ierobežojums, lai arī balstīts uz konvencijas 10. panta otrajā daļā minētā pamata - citas personas tiesību aizsardzība nav proporcionāls žurnālista izdarītajam, tātad tas nav nepieciešams demokrātiskā sabiedrībā. Ja proporcionalitātes princips nav ievērots, tad ir noticis attiecīgā Eiropas Cilvēktiesību konvencijas panta (šajā gadījumā 10. panta) pārkāpums.

Būtībā proporcionalitātes princips caurauž visu konvenciju, jo konvencijas mērķis ir panākt taisnīgu līdzsvaru starp sabiedrības interesēm un katra atsevišķa indivīda tiesību aizsardzību.[119] Tas prasa elastīgu pieeju un katra gadījuma rūpīgu izsvēršanu. Tieši šī elastīgā pieeja ir ļāvusi Eiropas Cilvēktiesību tiesai interpretēt konvenciju atbilstoši laika prasībām un nav devusi tai iespēju novecot. Piemēram, kaut arī tiesības uz tīru vidi nav tieši aizsargātas nevienā Eiropas Cilvēktiesību konvencijas pantā, Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir atzinusi, ka valsts, pieļaujot, ka piesārņojums no nekvalitatīvi strādājošas rūpnīcas nodara kaitējumu netālu dzīvojošu personu veselībai, ir pārkāpusi konvencijas 8. pantā aizsargātās tiesības uz personas privāto dzīvi un, konkrēti, kaitējis personas integritātei.[120] Eiropas Cilvēktiesību tiesa un agrāk arī Eiropas Cilvēktiesību komisija ar savu elastīgo pieeju ir panākusi, ka Eiropas Cilvēktiesību konvencija tiek uzskatīta par visefektīvāko tiesību aizsardzības līdzekli pasaulē.

Eiropa ir reģions, kurā ekonomiskās un sociālās tiesības, iespējams, visvairāk attīstījušās. Eiropas Sociālā hartau^6 ir Eiropas Padomes dokuments, kas papildina cilvēktiesību regulējumu minētajā reģionā, tieši koncentrējoties uz ekonomisko un sociālo tiesību aizsardzību, un tādējādi papildina Eiropas Cilvēktiesību konvencijā noteikto tiesību katalogu.[121] Harta Turīnā (Itālija) 1961. gada 18. oktobrī^122 tika atvērta parakstīšanai, lai aizsargātu šā līguma dalībvalstu pilsoņu sociālās un ekonomiskās tiesības.

Uz 1999. gada sākumu harta bija saistoša 22 dalībvalstīm, Latvija hartu ir parakstījusi 1997. gada 29. maijā, bet 2000. gadā vēl nav ratificējusi, lai gan harta ietilpst to starptautisko līgumu sarakstā, kuriem Latvija ir apņēmusies pievienoties, kļūdama par Eiropas Padomes locekli.[123] Pirmā Austrumeiropas valsts, kas ratificēja hartu, bija Polija, kurai 1999. gadā uzraudzības procedūras ietvaros bija jau jāiesniedz savs ziņojums par hartas normu ieviešanas gaitu.

Eiropas Sociālās hartas ratifikācijai raksturīgas vairākas īpatnības, kas šo procesu padara atšķirīgu no citu starptautisko līgumu ratifikācijas. Raksturīgākā no tām ir hartas pantu sadalījums pa pantu daļām un valstīm radītā iespēja ratificēt pantu daļas, sniedzot izpildes ziņojumus tieši par ratificētajām normām. Šāds regulējums saistīts ar hartas autoru apsvērumiem par to, ka valstīm var būt nepieciešams noteikts laiks, lai nacionālās normas saskaņotu ar tām prasībām, kuras izvirza hartas normas. Šīs grūtības izriet gan no valstu sociālās drošības sistēmu un arī tiesību sistēmu dažādības, gan atšķirīgā valstu attīstības līmeņa. Tomēr hartas 20. panta 1. punkta b apakšpunkts uzliek par pienākumu ikvienai dalībvalstij uzskatīt par sev saistošiem vismaz piecus no šādiem hartas pantiem:

1) 1. pants (tiesības uz darbu),

2) 5. pants (biedrošanās tiesības),

3) 6. pants (tiesības slēgt kolektīvos līgumus),

4) 12. pants (tiesības uz sociālo aizsardzību),

5) 13. pants (tiesības uz sociālo un medicīnisko palīdzību),

6) 16. pants (ģimenes tiesības uz sociālo, juridisko un ekonomisko aizsardzību) un

7) 19. pants (strādnieku migrantu un viņu ģimeņu tiesības uz aizsardzību un palīdzību).

Bez tam pastāv nosacījums,[124] ka kopējais saistošo normu skaits nedrīkst būt mazāks par desmit pantiem vai četrdesmit pieciem ar cipariem apzīmētiem punktiem.

Salīdzinot ar Vispārējo cilvēktiesību deklarāciju un Starptautisko paktu par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām (pakta projekts bija pieejams hartas izstrādātājiem), hartā noteiktās ekonomiskās un sociālās tiesības ir konkrētākas un arī plašākas.

Harta garantē aizsardzību vairākām tiesību kategorijām. Piemēram, tā nodarbinātības apstākļos darbiniekiem un īpašu kategoriju darbiniekiem (jauniešiem, sievietēm, invalīdiem) garantē tiesības uz taisnīgu atalgojumu. Harta garantē tiesības uz arodapmācību, tiesības uz sociālo aizsardzību (tiesības uz veselības aizsardzību, tiesības uz sociālo palīdzību u. c.).

Harta paplašina pamatus diskriminācijas aizliegumam, nu arī piederība mazākumgrupai kļūst par šādu pamatu, tāpat nozīmīgi palielina tiesības uz strādniekiem migrantiem un viņu ģimenes locekļiem (īpaši salīdzinājumā ar Starptautiskās Darba organizācijas konvencijām un rekomendācijām, kas bija pieņemtas uz hartas spēkā stāšanās laiku). Tā kā ikvienas dalībvalsts pilsoņiem ir tiesības strādāt jebkuras citas dalībvalsts teritorijā uz noteikumiem, kas vienlīdzīgi ar šīs citas dalībvalsts pilsoņiem, harta noteica tās tiesības, kas saistītas ar formalitāšu un dažādu ārvalstniekiem un to darba devējiem obligāto maksājumu samazināšanu vai atcelšanu. Strādniekiem migrantiem un viņu ģimenes locekļiem (tai skaitā bērniem, kas nav sasnieguši 21 gada vecumu) tiek nodrošinātas tādas pašas tiesības kā attiecīgās valsts darbiniekiem, ja šīs personas dalībvalsts teritorijā uzturas likumīgi.

Eiropas Sociālajai hartai ir trīs papildprotokoli.

1) 1988. gada 5. maija protokols^125 papildina hartu ar jauniem pasākumiem sociālo un ekonomisko tiesību aizsardzībai, pievēršot

īpašu uzmanību diskriminācijas aizliegumam uz dzimuma pamata visos jautājumos, kas skar darba attiecības un profesionālo izaugsmi, tāpat darbinieku tiesībām saņemt informāciju no darba devēja par visiem pasākumiem uzņēmumā, kā arī piedalīties to lēmumu apspriešanā, kas var ietekmēt darbinieku intereses, ieskaitot lēmumus par darba apstākļu un darba vides noteikšanu un uzlabošanu. Būtisks pavērsiens šajā dokumentā salīdzinājumā ar citiem cilvēktiesību dokumentiem ir vecākās paaudzes personu tiesības uz sociālo aizsardzību - līdzekļiem, kas nodrošina «pienācīgu dzīvi un aktīvu dalību sabiedriskajā, sociālajā un kultūras dzīvē». Šai paaudzei vajadzīga informācija par pakalpojumiem un institūcijām, prasībām un veselības stāvoklim atbilstoša dzīvojamā platība vai palīdzība esošās dzīvojamās platības piemērošanā, veselības stāvoklim atbilstoša veselības aprūpe, privātās dzīves garantēšana vecu ļaužu pansionātu iemītniekiem.

2) 1991. gada 21. oktobra protokols virzīts uz to, lai sekmīgāk darbotos hartas normu izpildes uzraudzības mehānisms. Protokols papildina vairākus hartas pantus, kā arī pilnībā maina vairāku pantu redakcijas.

3) 1995. gada 9. novembra kolektīvo sūdzību sistēmas protokols (stājās spēkā 1998. gada 1. jūlijā) tika radīts ar mērķi uzlabot hartas uzraudzības mehānismu. Dalībvalstu valdību ziņojumu pārbaudes sistēma tika papildināta: nu arī nevalstiskās organizācijas, tai skaitā darbinieku un darba devēju organizācijas, varēja iesniegt sūdzības par hartas pārkāpumiem.142

1996. gada 3. maijā Eiropas Sociālās hartas teksts tika pārskatīts (revidēts), jo vajadzēja aktualizēt vairāk kā 30 gadu laikā notikušās izmaiņas sociālo tiesību jomā, papildinot 1961. gada hartu ar normām par sievietes un vīrieša līdztiesības veicināšanu, invalīdu un bērnu^143 tiesībām, aizsardzību pret nabadzību un sociālo izstumtību. Pārskatītās Eiropas Sociālās hartas (Revised Social Charter) tekstā bija iestrādāti arī šādi pamatprincipi:

1) visiem darbiniekiem ir tiesības uz vienādām iespējām un vienādu attieksmi nodarbinātības jomā bez jebkādas diskriminācijas pēc dzimuma (nodarbinātība, aizsardzība pret atlaišanu, profesionālā orientācija, apmācība, darba apstākļi, atalgojums, karjeras izaugsme);

2) bērniem un jauniešiem ir tiesības uz atbilstošu sociālo, juridisko un ekonomisko aizsardzību (tai skaitā tiesības uz bezmaksas pamatskolas un vidusskolas izglītību);

3) invalīdiem ir tiesības uz neatkarību, sociālo integrāciju un medicīnisko palīdzību (1961. gada hartā invalīdu tiesības aprobežojās ar tiesībām uz arodapmācību, rehabilitāciju un iekārtošanu darbā);

4) darbiniekiem ir tiesības būt informētiem un uzklausītiem konsultācijās ar darba devēju uzņēmumā (par uzņēmuma ekonomisko un finansiālo stāvokli; par lēmumiem, kas var būtiski ietekmēt darbinieku intereses);

5) ikvienam darbiniekam ir tiesības uz savu interešu aizstāvību darba devēja maksātnespējas gadījumā;

6) ikvienam darbiniekam ir tiesības uz viņa cieņas ievērošanu darbā (hartas 26. pants nosaka dalībvalstīm pienākumu veikt pasākumus, kas veicinātu seksuālās uzmācības novēršanu darba vietā);

7) netiek pieļauta to darbinieku diskriminācija, kuriem ir ģimenes (hartas 27. pants paredzēts, lai nodrošinātu vienādas iespējas vīriešiem ar ģimenēm un sievietēm ar ģimenēm, kā arī vienlīdzību starp tādiem darbiniekiem, kuriem ir ģimenes, un tiem darbiniekiem, kuriem nav ģimenes saistību);

8) darbinieku pārstāvjiem uzņēmumos ir tiesības uz efektīvu aizsardzību pret darbību (arī atlaišanu), kas vērsta pret viņiem kā darbinieku pārstāvjiem (hartas 28. pants nosaka arī darbinieku pārstāvju tiesības uz viņu funkciju izpildei nepieciešamo nodrošinājumu, tomēr šis pants neapšaubāmi prasa interpretāciju, jo atļauj nodrošinājuma apmēru regulēt atkarībā no industriālo attiecību sistēmas konkrētajā valstī, kā arī pēc nepieciešamības un citiem apstākļiem);

9) visiem darbiniekiem ir tiesības būt informētiem un uzklausītiem konsultācijās kolektīvās atlaišanas procedūrā (kolektīvā atlaišana saistās ar vairāku darbinieku darba līguma vienlaicīgu izbeigšanos pēc darba devēja iniciatīvas, taču hartā nav noteikts minimālais darbinieku skaits, kuru sasniedzot iestājas kolektīvās atlaišanas gadījums);

10) ikvienam ir tiesības uz aizsardzību pret nabadzību un sociālo izstumtību (hartas 30. pants uzdod dalībvalstīm veikt pasākumus, kas gādā par attiecīgu kategoriju personu nodrošināšanu ar pieeju

nodarbinātībai, mājoklim, izglītībai, kultūrai, sociālajai un medicīniskajai palīdzībai);

11) ikvienam ir tiesības uz mājokli (noteikta standarta mājoklis; palīdzība personām, kurām nepietiek līdzekļu īres maksas samaksai; tādu situāciju novēršana, kad persona paliek bez pajumtes).

Pārskatītā harta salīdzinājumā ar citiem starptautiskajiem dokumentiem aizliedz diskrimināciju arī pēc veselības stāvokļa. Līdz ar to gan Eiropas Sociālās hartas pamatteksts, gan, jo īpaši, Pārskatītā Eiropas Sociālā harta pietiekami precīzi pasaka dalībvalstīm, kam ir jābūt nostiprinātam to darba un sociālo jautājumu likumos un kādām sfērām ir jāvelta valsts budžeta līdzekļi. Indivīdam savukārt ir jābūt iespējai pieprasīt un aizsargāt savas ekonomiskās un sociālās tiesības, ja nepieciešams arī ar tiesas palīdzību.[126]

2.4. Amerikas cilvēktiesību aizsardzības sistēma

Amerikas sistēma cilvēktiesību aizsardzības jomā veido vairāki starptautiskie līgumi, kas attiecas uz Amerikas valstu organizācijas dalībvalstīm, respektīvi, uz valstīm, kuras atrodas Ziemeļamerikas un Dienvidamerikas kontinentos un Kārību jūras salās. Tā dēvētās Latīņamerikas valstis kopīgi ar ASV dibināja augstākminēto sistēmu.

Pie specifiskiem dokumentiem ir pieskaitāmas Amerikas 1985. gada 12. decembra Konvencija spīdzināšanas novēršanai un sodīšanai (Inter-American Convention to Prevent and Punish Torture)w un Amerikas 1994. gada Konvencija par personu piespiedu pārvietošanu (Inter-American Convention on Forced Dissapearance of Persons)'*6.

Nesen tika pieņemta Amerikas Deklarācija par pirmiedzīvotāju tiesībām (Inter-American Declaration on the Rights of Indigenous Peoples).

Amerikas cilvēktiesību sistēmas pamatā ir divi avoti - AVO Statūti un Amerikas Cilvēktiesību konvencija. Uz Statūtiem balstītā sistēma^127 attiecas uz 32 AVO dalībvalstīm un ir juridiski saistoša tikai tām.148 Taču abas sistēmas daudzviet pārklājas un var darboties kā viens vesels, tādējādi ir sarežģīti tās izšķirt. Dažos gadījumos abu sistēmu juridiskie mehānismi vai normas vienai un tai pašai cilvēktiesību situācijai tiek piemēroti atšķirīgā aspektā.

Šīs sistēmas prakses apskatam ieteicams izvēlēties vairākas lietas, kuras tiek uzskatītas par raksturīgām šī reģiona specifikas ilustrācijām - Baby Boy Case (1981. gads) saistībā ar tiesībām uz dzīvību un aborta veikšanas aizliegumu, Roach and Pinkerton (Juvenile Death Penalty) (1987. gads) saistībā ar nāvessoda piespriešanu par noziegumu, ko izdarījusi persona, kas nav sasniegusi 18 gadu vecumu, Velasquez Rodriquez v. Honduras (1989. gads) saistībā ar krimināljurisdikciju un ārkārtas stāvokli valstī.149

Baby Boy lietas (dzīvības aizsardzība pirms dzimšanas brīža) apstākļi bija šādi.

Spriedumā konstatēts, ka ASV Augstākā tiesa laikposmā no 1973. gada vairākkārt savos spriedumos pozitīvi izsakās par valsts tiesībām regulēt vai aizliegt abortu izdarīšanu, kā ierobežojumu paredzot pasākumus mātes dzīvības aizsardzībai. Spriedumā tiek īpaši uzsvērts, ka nav mēģināts atbildēt uz jautājumu, kuros gadījumos aborts ir morāli attaisnojams un kuros - nē.

1975. gadā kāds ārsts tiek apsūdzēts nonāvēšanā, jo izdarījis abortu 17 gadus vecai neprecētai sievietei pēdējos grūtniecības mēnešos. Aborts izdarīts pēc pacientes un viņas mātes lūguma. Attiecīgā štata augstākā tiesu instance noraida šādu apsūdzību nepietiekamu pierādījumu dēļ. 1976. gadā katoļu organizācija iesniedz sūdzību Amerikas Cilvēktiesību komisijai šajā gadījumā nonāvētā nedzimušā bērna (Baby Boy) vārdā, norādīdama Amerikas Cilvēka tiesību deklarācijas 1. panta (tiesības uz dzīvību), 2. panta (diskriminācijas aizliegums - šajā gadījumā atkarībā no vecuma), 7. panta (bērnu tiesības uz speciālu aizsardzību, gādību un palīdzību) un 11. panta (personas tiesības uz tās veselības aizsardzību) pārkāpumu, atsaukdamās arī uz kādu 1973. gada spriedumu kā aktu, kas «darījis iespējamu ārsta nodarījumu». Sūdzībai pievienojās arī citas personas. Sūdzības iesniegšanas brīdī ASV nebija Amerikas Cilvēktiesību konvencijas dalībvalsts.

148 Dalībvalstis ir ASV, Argentīna, Barbadosa, Bolīvija, Brazīlija, Čīle, Kolumbija, Kostarika, Kuba, Dominikānas Republika, Ekvadora, Grcnāda, Gvatcmala, Haiti, Hondurasa, Jamaika, Meksika, Nikaragva, Panama, Paragvaja, Peru, Salvadora, Surinama, Urugvaja, Venecuēla un pārējās angliski runājošās Kārību reģiona valstis. Kanāda nav dalībvalsts.

I4’ Human Rights Law Journal [Cilvēktiesību Žurnāls]. - 1981., 1987., 1988.

ASV atbildē bija minēti vairāki pretargumenti, starp tiem bija atgādinājums par Amerikas Cilvēka tiesību deklarācijas pieņemšanas travaux préparatoires,[128] ar kuru saskaņā tika noraidīta iespēja dokumenta tekstā iekļaut tiesības uz dzīvību no ieņemšanas brīža; norādījums par to, ka ASV nav Amerikas Cilvēktiesību konvencijas dalībvalsts un ir tikai parakstījusi deklarāciju, tātad lietā ir jāvadās tikai pēc deklarācijas.

Lēmumā komisija norāda, ka kopš izveidošanas tā ir kalpojusi AVO kā konsultatīva institūcija cilvēktiesību jomā (1960. gada Statūtu 9. c pants). Šo funkciju apstiprināja AVO Statūtu 112. pants (Buenosairesas 1967. gada protokola redakcijā), kuru ASV ratificēja 1968. gada 23. aprīlī.

Kā AVO dalībvalstij ASV ir saistoši AVO Statūti. No tā savukārt izriet secinājums, ka ASV ir saistoši AVO cilvēktiesību instrumenti un rezolūcijas. Statūtu cilvēktiesību katalogs tad nu ir tās tiesības, kas nostiprinātas Amerikas deklarācijā attiecībā uz valstīm, kuras nav Amerikas Cilvēktiesību konvencijas dalībvalstis (1960. gada Statūtu 1., 2. pants un 1979. gada Statūtu 2. pants).

Sūdzībā minētais pārkāpums saistīts ar Amerikas Cilvēka tiesību deklarācijas 1. pantu: «Ikvienam cilvēkam ir tiesības uz dzīvību...». Sūdzības iesniedzēji atzīst, ka deklarācija neatbild uz jautājumu par to, «kad sākas dzīvība», «kad grūtniecības produkts kļūst par cilvēku» vai līdzīgiem jautājumiem. Taču viņi rod atbildi divos punktos:

1) deklarācijas projekta travaux préparatoires norāda, ka mērķis ir aizsargāt tiesības uz dzīvību «no ieņemšanas brīža»,

2) Amerikas Cilvēktiesību konvencija, kas ir paredzēta deklarācijas augsto mērķu attīstīšanai un uzskatāma par skaidrojošu dokumentu, tiesības uz dzīvību definē 4.1. pantā: «Šīs tiesības jāaizsargā ar likumu no ieņemšanas brīža.»

Deklarācijas izstrādāšanas vēsture iesniedzēju pirmo argumentu neapstiprina. Juridiskās komitejas sagatavotais deklarācijas projekta variants saistībā ar tiesībām uz dzīvību bija pretrunā ar vairuma ASV štatu un citu AVO valstu likumiem, kuri regulēja nāvessodu un abortus. Ja tiktu akceptēts absolūtais princips - tiesības uz dzīvību no ieņemšanas brīža, tad rastos pienākums noteikt sodu aborta veikšanas gadījumā. Tādējādi deklarācijas pieņemšanas konferencē šis jautājums gan tika apskatīts, taču pieņēma redakciju, kas tieši neapstiprina šo principu.

Kas attiecas uz iesniedzēju otru apsvērumu par konvencijas izmantošanu deklarācijas interpretācijai, komisija šādu sūdzības iesniedzēju interpretāciju konvencijā dotajai definīcijai atzina par nekorektu, jo pēc tam, kad konvencijas projekta izstrādāšanas laikā tika apsvērti varianti aborta atlaušanai īpašos gadījumos, tai skaitā mātes dzīvības glābšanai vai izvarošanas gadījumos, projektā bija iek|auts vārds «visumā/parasti».151 Tādējādi juridiskās sekas normai «parasti no ieņemšanas brīža» ir būtiski atšķirīgas no īsākās formulas «no ieņemšanas brīža», kura atkārtoti parādās sūdzības iesniedzēju iesniegumos.

Lai gan Amerikas konvencija turpināja nostiprināt tiesības uz dzīvību no ieņemšanas brīža, nav iespējams ar «interpretācijas» izmantošanu uzspiest ASV vai kādai citai AVO dalībvalstij starptautiskus pienākumus, kas izriet no tāda līguma, kuru šī valsts nav pienācīgi akceptējusi vai ratificējusi.

Citas tiesības, kuras sūdzības iesniedzēji uzskata par pārkāptām -deklarācijas 2.7. un II. pants nav tiešā sakarībā ar faktiem, kurus sūdzībā izklāstījuši tās iesniedzēji.

Secinājumi

1) Deklarācija neaizsargā nedzimuša bēma tiesības (1. pants), lai arī var teikt, tā kā AVO Statūtu elements uzliek zināmas tiesības Statūtu dalībvalstīm. Tomēr konkrētajā gadījumā deklarācija nepalīdz. Runājot par deklarācijas saistošo raksturu, šķiet, ir pareizi teikt, ka tikai tās normas, kas ir kļuvušas par paražu normām vai ir atrodamas AVO Statūtos, var uzlikt juridiskus pienākumus AVO dalībvalstīm.

2) Konvencijas aizsardzība attiecībā uz nedzimušu bērnu nav absolūta (4.1. pants).

3) AVO dokumenti par cilvēktiesībām ir juridiski saistoši valstīm, kuras ir balsojušas par tiem vai tos ratificējušas, ja dokumentos ir šāda prasība vai pastāv vispārpieņemta izpratne par balsošanas sekām.

2.4.1. Amerikas Cilvēka tiesību deklarācija

1945. gadā Amerikas valstis pauda savu vēlmi izveidot reģionālu sistēmu indivīda tiesību nodrošināšanai un nolēma izstrādāt cilvēka tiesību un pienākumu deklarāciju un konvenciju.[129] Amerikas Cilvēka tiesību deklarācija (American Declaration on tbe Rights of Man) tika pieņemta 1948. gada 2. maijā Amerikas valstu 9. starptautiskajā konferencē Bogotā (Kolumbijā) ar rezolūciju Nr. XXX.

Vienlaicīgi ar deklarācijas pieņemšanu tika lemts par statūtu pieņemšanu un Amerikas republiku savienības transformēšanu par Amerikas valstu organizāciju (AVO).

Nepārtrauktas reģionālās politikas spriedzes kontekstā labi saprotama bija Latīņamerikas valstu striktā iestāšanās par ANO Statūtos nostiprinātajiem vienlīdzības un neiejaukšanās principiem, kuru iekļaušana AVO Statūtos bija skaidra atbildes reakcija uz ASV piekopto politiku (ASV savus ārpolitikas principus bija datējusi t. s. Monro doktrīnā u. c. līdzīgos dokumentos, kas bija virzīti uz ASV spiediena palielināšanu reģionā).

1948. gada Statūtos bija ļoti maz atsauču uz cilvēktiesībām. Starp nozīmīgākajām normām gan bija 3. panta j punkts (pašreiz 5. panta j punkts), kurā «Amerikas valstis deklarē indivīda pamattiesības neatkarīgi no rases, tautības vai dzimuma». Lai gan Statūtos cilvēktiesības netika definētas, tajā pašā diplomātiskajā konferencē pieņemtā Amerikas Cilvēka tiesību deklarācija ieviesa zināmu līdzsvaru.

Amerikas Cilvēka tiesību deklarācijā uzskaitītas 27 cilvēktiesības un 10 pienākumi. Minētas gan pilsoniskās un politiskās, gan sociālās, ekonomiskās un kultūras tiesības: tiesības uz dzīvību, brīvību un personas neaizskaramību; tiesības uz vienlīdzību likuma priekšā; tiesības uz dzīvesvietas izvēli un pārvietošanās brīvību; tiesības uz taisnīgu tiesu, aizsardzību no patvaļīga apcietinājuma; tiesības uz pilsonību un patvērumu vajāšanas gadījumā; tiesības uz īpašumu, privāto dzīvi, veselību, izglītību, kultūras dzīvi, darbu un atpūtu, kā arī sociālo aizsardzību. Pienākumu uzskaitījums šajā deklarācijā, kas tika pieņemta kā dokuments bez juridiski saistoša spēka, ietver pienākumus pret sabiedrību, pienākumus starp bērniem un vecākiem, pienākumus piedalīties vēlēšanās, ievērot likumus, kalpot sabiedrībai un nācijai, maksāt nodokļus un strādāt, izvairīties no politiskām aktivitātēm ārvalstīs.

1959. gadā AVO dalībvalstis vcica nozīmīgu soli. Neraugoties uz apstākli, ka sākotnēji līgumiski nebija nostiprinātas cilvēka tiesības un uzraudzības procedūras, tās ar rezolūciju nolēma dibināt Amerikas Cilvēktiesību komisiju, un pēc kāda laika šīs komisijas funkcijas, tiesības un uzdevumi tika ierakstīti AVO Statūtos. Komisijas sēdeklis ir Vašingtonā, ASV. Statūtos noteiktās kompetences robežas sākotnēji saistījās tikai ar cilvēktiesību popularizēšanas funkcijām. Pakāpeniski komisija panāca savas lomas paaugstināšanos un kļuva par vienu no galvenajām organizācijas institūcijām. ASV neatbalstīja komisijas darbību līdz pat septiņdesmito gadu vidum.

Laikā no 20. gs. septiņdesmito gadu sākuma līdz astoņdesmito gadu sākumam virkne Latīņamcrikas valstu pārdzīvoja militarizācijas posmu, kurā notika neskaitāmi sistemātiski cilvēktiesību pārkāpumi. Šajā kontekstā Cilvēktiesību komisija veica lielu darbu, uzrādīdama šos sākotnēji deklarācijā, bet no 1978. gada Amerikas Cilvēktiesību konvencijā nostiprināto tiesību pārkāpumus. Instrumenti, kurus izmantoja komisija, bija individuālo sūdzību un situāciju izpēte uz vietas. Kad bija sācies ASV politiskais un ekonomiskais atbalsts, komisija kopš astoņdesmito gadu vidus kopumā kļuvusi par vienu no galvenajiem demokratizācijas veicinātājiem reģionā.

Kā izriet no iepriekšminētā, Amerikas cilvēktiesību aizsardzības sistēma attīstījusies gan kopējos AVO ietvaros, gan saskaņā ar Amerikas Cilvēktiesību konvenciju, kura stājās spēkā 1978. gadā. Sistēmas pašreizējo juridisko statusu var aprakstīt kā reģionālas organizācijas režīmu cilvēktiesību veicināšanai un aizsardzībai ar diviem dokumentiem -Amerikas Cilvēka tiesību deklarāciju un Amerikas Cilvēktiesību konvenciju, kā arī divām dažādām ieviešanas procedūrām.

Visām AVO dalībvalstīm ir saistošas AVO Statūtu normas, kuras nosaka vairākus vispārējos cilvēktiesību principus (5. j pants, kurā Amerikas valstis proklamē indivīda pamattiesības neatkarīgi no rases, tautības vai dzimuma,

16. pants, kurā katrai valstij ir noteiktas tiesības brīvi un dabiski attīstīt savu kultūras, politisko vai ekonomisko dzīvi, tomēr respektējot indivīda tiesības un vispārējos morāles principus) un reglamentē Amerikas Cilvēktiesību komisijas kompetenci cilvēktiesību veicināšanā un aizsardzībā, tai skaitā rekomendāciju pieņemšana, apmeklējumi dalībvalstu teritorijās un informācijas pieprasīšana par veiktajiem pasākumiem.

Komisijas tiesības pārbaudīt individuālās sūdzības par Amerikas Cilvēka tiesību deklarācijā noteikto tiesību pārkāpumiem eksistē kopš 1965. gada. Statūtos tās tika saglabātas pēc Amerikas Cilvēktiesību konvencijas stāšanās spēkā, lai būtu iespējams attiecināt arī uz to valstu teritorijām, kuras konvenciju nav ratificējušas. Savukārt AVO dalībvalstis, kuras ir ratificējušas konvenciju, pakļautas papildu mehānismiem, kuri izriet no šā līguma.

Tikai konvencijā Amerikas Cilvēktiesību komisijai ir noteiktas tiesības izskatīt sūdzības starp valstīm. Šī norma ir spēkā tikai attiecībā uz tām valstīm, kuras ar īpašu paziņojumu uzņēmušās attiecīgās saistības. Turklāt minētā procedūra līdz šim nav tikusi izmantota.

2.4.2. Amerikas Cilvēktiesību konvencija

Amerikas Cilvēktiesību konvencija (American Convention on Human Rights) ir daudzpusēja vienošanās, kas parakstīta 1969. gada 22. novembrī un ir spēkā kopš 1978. gada 18. jūlija.

Pamatā Amerikas Cilvēktiesību konvencija garantē pilsoniskās un politiskās tiesības atšķirībā no deklarācijas (izņemot 26. pantu): tiesības uz tiesībsubjektību; tiesības uz dzīvību, biīvību, taisnīgu tiesu, privāto dzīvi, reliģijas brīvību, pārliecības brīvību, apvienošanās un sapulču brīvību; tiesības uz pilsonību; tiesības uz ģimeni, personas vārdu; bērnu tiesības; tiesības uz īpašumu, pārvietošanās brīvību; tiesības piedalīties valsts pārvaldē u. c. Ietverta plaša diskriminācijas aizlieguma norma, un 26. pantā valstīm noteikts pienākums veikt progresīvus pasākumus ekonomisko, sociālo, kultūras, izglītības, zinātnes standartu tiesību pilnīgai īstenošanai atbilstoši AVO Statūtiem.

Amerikas Cilvēktiesību konvencijas 1. pants nosaka dalībvalstīm pienākumu atzīt konvencijā uzskaitītās tiesības un brīvības, bet 2. pantā iekļauts pienākums tām dalībvalstīm, kuru teritorijā šādu tiesību un brīvību izpilde vēl netiek nodrošināta ar likumiem vai citiem normatīvajiem aktiem, radīt atbilstošus tiesiskus pamatus.

Amerikas Cilvēktiesību konvencijā iekļauts 32. pants par personisko atbildību un attiecībām starp tiesībām un pienākumiem, kurš nosaka ikvienam pienākumus pret savu ģimeni, sabiedrību un valsti un kā tiesību ierobežojumus min «citas personas, vispārējās drošības un vispārējās labklājības taisnīgo prasību tiesības demokrātiskā sabiedrībā».

2.5. Āfrikas cilvēktiesību aizsardzības sistēma^130

2.5.1. Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību harta

Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību harta (African Charter on Human and People s Rights) ir daudzpusēja vienošanās, kuru 1981. gada 26. janvārī Libērijā pieņēma un atvēra parakstīšanai Āfrikas Vienības organizācija (ĀVO) (Organisation of Africa Unity), kuras Statūtos noteikta brīvības, vienlīdzības, taisnīguma un cieņas veicināšana visiem Āfrikas iedzīvotājiem. Šāda dokumenta pieņemšana 20 gadus pēc abu starptautisko paktu un citu reģionālo cilvēktiesību dokumentu pieņemšanas parādīja Āfrikas valstu gatavību atzīt cilvēktiesību nozīmi arī šajā reģionā, gan uzsverot, ka starptautiskie cilvēktiesību standarti jāadaptē atbilstoši Āfrikas konteksta īpatnībām.

Hartas sagatavošanas gaitā tās autori izvirzīja vairākus mērķus:

1) ievērot afrikāņu tradīcijas un morāles principus,

2) līdzsvarot pilsoniskās un politiskās tiesības ar ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām, kā arī individuālās tiesības ar grupu tiesībām,

3) kolektīvo tiesību koncepcijas atsvaidzināšana,

4) noteikt indivīdam ne tikai tiesības, bet arī pienākumus,

5) izveidot komisiju, kuras kompetencē ietilptu hartas ieviešana, atstājot lēmumu pieņemšanu ĀVO institūcijām.

Sagatavotais dokuments stājās spēkā 1986. gada 21. oktobrī. Tajā definētas un aizsargātas ne tikai indivīda un grupu tiesības atbilstoši tradicionālajam iedalījumam, bet definētas arī tā sauktās trešās paaudzes tiesības^131 un indivīda pienākumi atbilstoši Āfrikas specifikai, piemēram, tiesības uz mieru, tiesības uz attīstību, tiesības uz nepiesārņotu vidi.[132]

Tomēr ir jāatzīst, ka konkrēts minēto tiesību saturs politisko diskusiju un kultūras atšķirību dēļ hartā netika izskaidrots. Arī pienākumu apraksts diīzāk uztverams kā filozofisks apgalvojums par nesaraujamo saistību starp tiesībām un pienākumiem Āfrikas tradīcijās.

Atšķirībā no citiem reģionālajiem cilvēktiesību dokumentiem hartā proklamētas arī kolektīvās kultūras tiesības kā visu tautu tiesības uz kultūras attīstību, šīs tiesības pastiprinot ar visu indivīdu pienākumu «saglabāt (..) pozitīvās Āfrikas kultūras vērtības».[133] Hartas projekta apspriešanas konferencē Banjulā sadursmes starp atšķirīgajām kultūras tradīcijām un politiskajām orientācijām noveda pie tā, ka netika pieņemtas skaidras, vieglāk uztveramas normas, turklāt iezīmējusies tendence politiskajās diskusijās ierosināja autorus hartas preambulu papildināt ar cionisma aizliegumu. Pienākumu daļa hartā ir visatšķirīgākā no citiem reģionālajiem un starptautiskajiem cilvēktiesību dokumentiem, savukārt citām tiesībām, piemēram, pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, vērojamas analoģijas ar Vispārējo cilvēktiesību deklarāciju.

Hartas īstenošanu uzrauga^134 Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību komisija -ĀVO institūcija, kurā ir 11 individuāli locekļi un kas atbildīga par cilvēktiesību veicināšanu, rekomendāciju pieņemšanu dalībvalstīm, sūdzību uzklausīšanu par cilvēktiesību pārkāpumiem un konfidenciālas izmeklēšanas veikšanu individuālo sūdzību gadījumos. Procedūru var ierobežot tikai ĀVO Valstu un valdību galvu asambleja, kas ir galvenā ĀVO politiskā institūcija. Jāatzīst, ka Āfrikas komisija savā darbībā cenšas sekot Amerikas Cilvēktiesību komisijas un ANO Cilvēktiesību komitejas paraugam, paplašinot savu kompetenci, piemēram, paziņojot, ka tā ir tiesīga izskatīt un komentēt valstu regulāros ziņojumus hartas ieviešanā, kaut gan hartā šādas normas nav. Vēl viens piemērs ir saistīts ar hartas 55. pantā noteiktajām tiesībām veikt citu «komunikāciju» ar indivīdiem vai grupām. Atbilstoši hartai - tajos gadījumos, kad ir pierādījumi par tiesību pārkāpumiem, jautājumu izskata Valstu un valdību galvu asambleja un tikai pēc tās pieprasījuma ir iespējams veikt izmeklēšanu. Komisija uzsākusi praksi pieņemt lēmumus bez asamblejas iejaukšanās, kas gan neatbilst hartas rakstītajam burtam, tomēr sniedz komisijai nepieciešamās iespējas veicināt cilvēktiesību aizsardzību.

Izskatot praksi attiecībā uz hartas piemērošanas problēmām,[135] redzams, ka lielākā daļa sūdzību attiecas uz aizskartām pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, piemēram, tiesībām uz brivību, uz personas neaizskaramību, uz domas, apziņas un pārliecības brīvību.

Embga Mekongo Louis v. Cameroon (lietas Nr. 59/91) lietā Kamerūnas pilsonis iesniedza prasību 105 miljonu ASV dolāru apmērā pret Kamerūnas valdību, apsūdzēdams Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartas 7. panta pārkāpumā - nepamatots ieslodzījums, tiesvedības kļūdas un radušies zaudējumi. Komisija konstatēja tiesību pārkāpumu un ieteica zaudējumus noteikt atbilstoši Kamerūnas likumiem.

Krischna Achutan on behalf of Aleke Banda, Amnesty International on behalf of Orton and Vera Chirwa v. Malawi (lietas Nr. 64/92, 68/92, 78/92) lietā vienas sūdzības iesniedzējs vērsies pie komisijas sava sievastēva vārdā. Sievastēvs ir prominenta politiska persona, kurš sūdzības iesniegšanas laikā bija atradies cietumā vairāk nekā 12 gadu bez juridiska sprieduma vai procesa - tikai saskaņā ar «valsts galvas vēlmi» - un bez jebkādām iespējām vērsties valsts tiesā savu tiesību aizstāvībai.

Āfrikas hartas 6. pants un Malavi konstitūcija nosaka katram indivīdam tiesības uz brīvību un personas drošību, hartas 7. pants nodrošina tiesības uz taisnīgu tiesas procesu.[136] Tādējādi minētajā gadījumā šīs normas tika pārkāptas.

Savukārt Starptautiskā Amnestija iesniedza sūdzību par kāda laulātā pāra tiesību pārkāpumu. Pirms neatkarības iegūšanas vīrs valstī bija prominenta persona, bet pēc tam devās trimdā. Valsts drošības dienests abus nolaupīja, un viņiem par nodevību piesprieda nāvessodu procesā bez aizstāvības. Lai gan apelācijas instance izteica kritiku par vairākiem procesa aspektiem, spriedums palika spēkā. Pēc starptautiska protesta nāves spriedums tika aizstāts ar mūža ieslodzījumu. Soda izciešana notika krātiņā, izsniedzot ārkārtīgi trūcīgu pārtiku, liedzot medicīnisko aprūpi un tikšanos savā starpā. Starptautiskā Amnestija aprakstīja arī citus spīdzināšanas un necilvēcīgas apiešanās gadījumus.

Āfrikas hartas 5. pants aizliedz visu veidu spīdzināšanu, nežēlīgu, necilvēcīgu vai pazemojošu sodīšanu vai apiešanos. Komisija atzina, ka abos gadījumos ir pārkāpts Āfrikas hartas 4., 5., 6., 7. pants, un ieteica jaunajai valdībai šādus iepriekšējās valdības pārkāpumus neatkārtot.

Izskatot iesniegumus, vairumā gadījumu komisija tomēr atzīst tos par procedūrai neatbilstošiem, jo nav izmantotas visas iespējas tiesību aizstāvībai cietušās personas valstī.

Neskatoties uz to, arī šis reģionālais mehānisms nostiprinās, sekojot citiem paraugiem.

3.TIESĪBU KATALOGS

3.1. Pilsoniskās un politiskās tiesības^137

Ar terminu «pilsoniskās» tiesības apzīmē tiesības, kas piemīt ikvienam cilvēkam un bez kurām dzīve mūsdienu sabiedrībā nebūtu iespējama. Kopā ārpolitiskajām tiesībām vēsturiski tās apzīmē kā «pirmās paaudzes» tiesības, kuras attīstījās franču un amerikāņu revolūciju laikā 18. gadsimtā. Tām ir vairāk negatīvs, nekā pozitīvs raksturs, t. i., šīs tiesības uzliek valstīm pienākumu atturēties no kādas darbības, piemēram, neatņemt cilvēkam dzīvību, nespīdzināt u. tml.[138] Tomēr nav iespējams un nav arī nepieciešams pilnībā nodalīt valsts negatīvo pienākumu neiejaukties pilsonisko un politisko tiesību baudīšanā no pozitīvā valsts pienākuma nodrošināt, lai cilvēks varētu savas tiesības īstenot. Piemēram, valsts ne tikai nedrīkst iejaukties taisnīgas tiesas spriešanā, bet tai ir arī pienākums izveidot un nodrošināt tiesu sistēmas darbību, bez kuras taisnīga tiesa vispār nevar notikt. Citiem vārdiem sakot, valstij ir jārada tāda likumu un institūciju sistēma, kura dod iespēju cilvēkam baudīt pilsoniskās un politiskās tiesības un aiī visas citas tiesības.

Pilsoniskajām un politiskajām tiesībām raksturīga ir šo tiesību satura skaidrība. Pirmkārt, tas ir tādēļ, ka valstis, kuras ir galvenās cilvēktiesību radītājas, spējušas vienoties par detalizētiem pantiem cilvēktiesību līgumos. Daļēji tas ir tāpēc, ka ekonomiskā situācija valstī neietekmē pilsonisko un politisko tiesību īstenošanu tik lielā mērā, kā tā ietekmē ekonomisko garantiju - piemēram, attīstītas pensiju sistēmas izveides īstenošanu. Otrkārt, pilsonisko un politisko tiesību saturu nepārtraukti slīpē starptautiskās institūcijas, kuras ir izveidotas uz līgumu pamata gan universālā, gan reģionālā līmenī. Pilsoniskās un politiskās tiesības atšķiras no pārējām cilvēktiesībām ar to, ka to īstenošanai ir izveidoti efektīvi cilvēktiesību aizsardzības mehānismi.[139]

Tālāk pilsonisko un politisko tiesību saturs tiks aplūkots sīkāk, par pamatu ņemot Vispārējo cilvēktiesību deklarāciju un iepriekšminētos nozīmīgākos starptautiskos līgumus, kuros šīs tiesības ir izvērstas plašāk, un galvenokārt tos, kuri ir saistoši Latvijai.

3.1.1. Diskriminācijas aizliegums

Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 2. pants nosaka, ka nevienai personai nedrīkst liegt baudīt deklarācijā nostiprinātās tiesības tikai tādēļ, ka šī persona pieder pie citas rases, viņai ir atšķirīga ādas krāsa, dzimums, valoda, reliģija, politiskā vai cita pārliecība, nacionālā vai sociālā izcelšanās, mantiskais stāvoklis, kārta vai cits stāvoklis. Tiek apgalvots, ka diskriminācijas aizliegums ir viens no cilvēktiesību fundamentāliem principiem,[140] taču ir grūti runāt par to abstrakti, jo diskriminācijas aizliegums attiecas uz daudzām sferām. Daži diskriminācijas aizlieguma elementi ir atrodami tikai līgumos, piemēram, diskriminācija uz valodas pamata (piemēram, ANO Statūti), daži ir ieguvuši paražu tiesību un pat ius cogens raksturu, piemēram, aparteīda aizliegums. Runājot par diskriminācijas aizliegumu, būtu vērts noskaidrot, kādi diskrimināciju aizliedzošie starptautiskie līgumi attiecas uz valsti, tādējādi uzlikdami valstij pavisam konkrētus pienākumus šajā sfērā. Acīmredzot būs pareizi teikt, ka rasu, etniskā, reliģijas diskriminācija ir absolūti aizliegtas. Šajos gadījumos diskriminācijas aizliegumam ir absolūts raksturs. Taču attiecībā uz valodu, pilsonību, sociālajām kārtām diskriminācijas aizliegums vēl nav absolūts. Šādos gadījumos mēs runājam par kvalificētu diskriminācijas aizlieguma piemērošanu.

Diskriminācijas pamatu uzskaitījums nav izsmeļošs. Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 2. pantā diskriminācijas aizliegums ir attiecināts tikai uz to tiesību baudīšanu, kas ir ietvertas pašā Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā. Līdzīgi šis princips ir noteikts Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 14. pantā, kurš diskriminācijas aizliegumu aprobežo tikai ar konvencijas aizsargātajām tiesībām. Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 12. protokols, kuru atver parakstīšanai 2000. gada novembrī, būtiski nostiprina diskriminācijas aizliegumu Eiropas sistēmā. Savukārt Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām diskriminācijas aizliegumu attiecina gan uz šajā paktā aizsargātajām tiesībām (2. panta 1. punkts), gan arī uzliek valstij pienākumu nepieļaut diskriminējošu tiesību aktu pieņemšanu jebkurā sfērā (26. pants), vienalga, vai tas attiecas uz pakta aizsargātajām pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, vai uz jebkurām citām tiesībām.

Bez jau minētajiem starptautiskajiem līgumiem diskriminācijas aizliegums nostiprināts daudzos citos starptautiskos dokumentos, kur attiecināts vai nu uz kādu īpašu sfēru, vai arī ir formulēts vispārīgā veidā. Šo dokumentu juridiskais statuss var būt dažāds, bet tiem tik un tā ir nozīmīga loma. Kā svarīgākie minami ANO 1963. gada Deklarācija par jebkuras rasu diskriminācijas izskaušanu, 1965. gada Konvencija par jebkuras rasu diskriminācijas izskaušanu, 1973. gada Konvencija par aparteīda nozieguma izskaušanu un sodīšanu par to, 1967. gada Deklarācija par sieviešu diskriminācijas izskaušanu un 1979. gada Konvencija par jebkuras sieviešu diskriminācijas izskaušanu, Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām 2. panta 1. daļa, Amerikas Cilvēktiesību konvencijas 1. pants, Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartas 2. pants u. c.

3.1.2. Tiesības uz dzīvību

Neskatoties uz šīs tiesības nopietno raksturu, Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 3. pantā tiesības uz dzīvību ir minētas tikai vienā teikumā. Bez tam šīs tiesības vēl nav absolūtas. Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 2. pantā ir izsmeļošs gadījumu uzskaitījums, kad tiesības uz dzīvību valsts drīkst personai atņemt: izpildot nāvessodu, ja valsts nav uzņēmusies starptautiskas saistības nāvessodu atcelt; aizsargājot cilvēkus no nelikumīgas vardarbības; veicot personas aizturēšanu vai novēršot aizturētās personas bēgšanu; apspiežot dumpi vai sacelšanos. Jāņem vērā, ka tiesības uz dzīvību netiks uzskatītas par pārkāptām tikai tādā gadījumā, ja dzīvības atņemšana bija vienīgais iespējamais līdzeklis, kā novērst lielāku ļaunumu viena no minētajiem mērķiem sasniegšanai. Piemēram, ja ceļu policists nogalina automašīnas vadītāju, kurš pārkāpj ātruma ierobežojumu un atsakās apstāties, dzīvības atņemšana nav attaisnojama, ja šis pārkāpējs tobrīd neapdraud citus cilvēkus, jo ātruma pārkāpšana nav pietiekami nopietns nodarījums, lai policists to pārtrauktu, vadītāju nogalinādams.

Starptautiskie cilvēktiesību līgumi nerisina abortu un eitanāzijas jautājumus - tic ir atstāti valstu ziņā. Šajos abos gadījumos runa tiešām ir par to - tiek vai netiek atņemta dzīvība cilvēka embrijam vai letāli slimam cilvēkam, ņemot vērā, ka tiesības uz dzīvību ir fundamentālas. Jautājums paliek. Tomēr tiesības uz dzīvību uzliek arī pozitīvus pienākumus valstīm -ANO Cilvēktiesību komiteja, komentējot šo tiesību saturu Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 6. panta kontekstā, secināja, ka valstīm ir jānovērš patvaļīga dzīvības atņemšana, jāsoda par to vainīgie, jāveic attiecīgi pasākumi, lai pienācīgi tiktu izmeklēti šādi gadījumi, un valstīm būtu jāsper visi iespējamie soļi, lai samazinātu jaundzimušo mirstību un pagarinātu dzīves ilgumu.[141]

Valstis, kuras ratificē pakta 2. protokolu un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. protokolu, uzņemas pienākumu nepiemērot nāvessodu miera laikā. Eiropas Padomes ietvaros nāvessoda atcelšana ir kļuvusi par pienākumu visām dalībvalstīm, īpaši - jaunuzņemtajām. Tādējādi vismaz šī reģiona ietvaros var runāt par nāvessoda absolūta aizlieguma - pat reģionālas paražas - veidošanos. Tiesības uz dzīvību ir aizsargātas arī citos reģionālajos līgumos: Amerikas Cilvēktiesību konvencijas 4. pantā un Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartas 4. pantā.

3.1.3. Verdzības aizliegums

Ikvienam cilvēkam ir tiesības brīvi lemt par savu dzīvi, un verdzības aizliegums ir uzskatāms par starptautisko paražu tiesību normu. Modernās verdzības izpausmes formas ir parādu atstrādāšana, prostitūcija, bērnu nostrādināšana, piespiedu darbs u. tml. prakse. Šīs problēmas risina virkne vispārējo un speciālo starptautisko līgumu: Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 4. pants, Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 8. pants, Konvencija par verdzību, Papildu konvencija par verdzības, vergu tirdzniecības un verdzībai līdzīgu institūtu un prakses izskaušanu, Bērnu tiesību konvencijas 32. un 34. pants; Konvencijas par sieviešu visu veidu diskriminācijas izskaušanu 6. pants u. c. Uz verdzības aizlieguma piemēra pamata var parādīt, ka, lai aiī vispārēja izpratne par šī aizlieguma absolūto raksturu gan ir, tomēr praksē vēl daudz darāmā, lai novērstu pārkāpumus šai sfērā. Tas, ka notiek tiesību pārkāpumi, tomēr nenozīmē, ka verdzības aizliegums kā absolūta norma nepastāv.

3.1.4. Spīdzināšanas aizliegums

Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 5. pants līdzīgi Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 7. pantam izdala četras pakāpes, kā personas integritāte var tikt grauta: spīdzinot, nežēlīgi, necilvēcīgi vai pazemojoši apejoties ar personu vai viņu sodot. Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 3. pants nesatur «nežēlīgu» izturēšanos vai sodu, taču satura ziņā šis 3. pants ir līdzvērtīgs deklarācijas 5. pantam un pakta 7. pantam.

Minētie dokumenti nesniedz spīdzināšanas vai citas aizliegtās apiešanās definīciju. ANO Cilvēktiesību komiteja ir norādījusi, ka tas, kā aizliegtā apiešanās vai sods tiek klasificēti, ir atkarīgs no apiešanās rakstura, mērķa un smaguma pakāpes. Turklāt ikviena no minētajām izturēšanās pakāpēm ietver ne tikai fiziskas, bet arī garīgas ciešanas.[142]

Pavisam nesen lietā Selmouni pret Franciju (Selmouni case) Eiropas Cilvēktiesību tiesa izteica gatavību mainīt līdzšinējo praksi, tādējādi atsevišķi nodarījumi, kuri agrāk tika kvalificēti kā «necilvēcīga un pazemojoša apiešanās», turpmāk varētu tikt kvalificēti kā «spīdzināšana». Šajā lietā tiesa secināja, ka garīgā un fiziskā vardarbība pret iesniedzēju, lai piespiestu šo cilvēku atzīties (ilgstoša sišana aizturēšanas vietā, vilkšana aiz matiem, policistu dažāda veida ņirgāšanās), bijusi īpaši smaga un nežēlīga, tādēļ to tiesa uzskatīja par spīdzināšanu.[143]

Eiropas Cilvēktiesību tiesa un ANO Cilvēktiesību komiteja tulko spīdzināšanas aizliegumu paplašināti, ietverdamas tajā aizliegumu izdot personu valstij, kurā tai draud briesmas tikt sodītai ar nāvessodu, izsūtīt personu uz valsti (Soering lieta), kur tai draud briesmas tikt spīdzinātai, turēt ilgstoši personu brīvības atņemšanas iestādē nošķirti no pārējiem u. tml.

Brīvība no spīdzināšanas ir aizsargāta daudzos vispārēja un speciāla rakstura starptautiskajos dokumentos. Svarīgākie bez jau minētajiem ir: ANO 1984. gada Konvencija pret spīdzināšanu un citiem nežēlīgiem, necilvēcīgiem vai cieņu pazemojošiem apiešanās un sodīšanas veidiem, 1948. gada Konvencija par genocīda novēršanu un sodu par to, 1989. gada Bērna tiesību konvencijas 34. pants, Ženēvas konvenciju 3. panti,[144] 1975. gada Deklarācija par visu personu aizsardzību pret spīdzināšanu vai citu nežēlīgu, necilvēcīgu vai pazemojošu apiešanos vai sodīšanu, Standarta minimālie apiešanās noteikumi ar cietumniekiem,[145] Eiropas Konvencija par spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas apiešanās vai sodīšanas novēršanu,[146] Amerikas Cilvēktiesību konvencijas 5. pants, Amerikas Konvencija spīdzināšanas novēršanai un sodīšanai, Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartas 5. pants u. c.

3.1.5. Tiesības uz personas brīvību un drošību

Šīs tiesības pasargā cilvēku no brīvības jebkāda veida nelikumīgas ierobežošanas. Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 3. pantā personas brīvība ir domāta visplašākajā nozīmē, ietverot, piemēram, brīvību lemt, kur persona vēlas pārvietoties, bet personas drošība - kā brīvība no valsts vai citu subjektu iejaukšanās personas integritātē.[147] Savukārt deklarācijas 9. pantā nostiprinātās tiesības netikt patvaļīgi aizturētam vai turētam apcietinājumā ir šaurāka garantija pret brīvības un drošības ierobežošanu specifiskā veidā - valsts amatpersonām rīkojoties nelikumīgi.

Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 9. pantā un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 5. pantā personas brīvības garantija tiek attiecināta uz personas spēju fiziski pārvietoties. Taču šie panti garantē nevis pārvietošanās brīvību vispār, bet gan brīvību no personas ievietošanas dažāda tipa aizturēšanas iestādēs.

Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 5. panta pirmā daļa izsmeļoši uzskaita gadījumus, kādos amatpersonas drīkst indivīdus aizturēt. Minētie starptautisko līgumu panti satur tālākas procesuālas garantijas, kas jāņem vērā, kad persona ir aizturēta.

Personas brīvība ir aizsargāta arī abos pārējos reģionālajos līgumos -Amerikas Cilvēktiesību konvencijas 7. pantā un Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartas 6. pantā.

Tiesības uz personas brīvību un drošību ir svarīgas katram cilvēkam, bet tās var kļūt par īpaši svarīgām dažādās kritiskās dzīves situācijās. Piemēram, personas, kas devušās bēgļu gaitās, ir īpaši viegli aizskaramas. Starptautiskā prakse vairs neuzskata par pareizu tādu situāciju, kad bēgļu brīvība tiek ierobežota, ievietojot tos slēgtās iestādēs.[148]

3.1.6. Tiesības uz taisnīgu tiesu

Tiesības uz taisnīgu tiesu sastāv no daudziem savstarpēji saistītiem elementiem, kuru skaits starptautiskajos līgumos ir atšķirīgs. Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 10. pants satur taisnīgas tiesas pamatelementus -prasību pēc neatkarīgas un objektīvas institūcijas (tribunāla jeb tiesas), kas izskata lietu, un prasību pēc taisnīga procesa.

Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 14. panta pirmās daļas un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. panta pirmās daļas formulējums ļauj taisnīgas tiesas garantijai pakļaut ne tikai krimināllietu izskatīšanu, bet arī civillietu un administratīva rakstura lietu izskatīšanu. Kas attiecas uz pēdējām, Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir noteikusi kritērijus, uz kādām administratīvajām lietām konvencijas 6. panta garantijas attiecas, proti, starp pusēm ir jāpastāv strīdam, un šī strīda iznākumam ir tieši jāietekmē personas civiltiesības (privāttiesības) un pienākumi.[149] Eiropas

Cilvēktiesību tiesa ir atzinusi, ka, piemēram, lietas, kas attiecas uz ģimenes dzīvi (adopciju), zemes atsavināšanu, licences veikt kādu specifisku nodarbošanos anulēšanu tieši ietekmē personas civiltiesības un tādēļ uz tām attiecas taisnīgas tiesas garantijas.[150]

Svarīga taisnīgas tiesas sastāvdaļa ir nevainīguma prezumpcija. Tādēļ Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. panta otrā daļa un Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 14. panta otrā daļa nosaka, ka ikviena persona ir uzskatāma par nevainīgu, kamēr viņas vaina nav pierādīta tiesā saskaņā ar likumu. Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā nevainīguma prezumpcija ir nostiprināta atsevišķi neatkarīgi no taisnīgas tiesas garantijas.

Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. pantā un Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 14. pantā tālāk ir uzskaitīts procesuālo tiesību minimums, kas ir jāievēro, lai tiesas spriedums galarezultātā būtu uzskatāms par taisnīgu.

Arī Amerikas Cilvēktiesību konvencijas 8. pantā un Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartas 7. pantā ir nostiprinātas taisnīgas tiesas garantijas.

3.1.7. Tiesības uz likuma nepiemērošanu ar

atpakaļejošu spēku un citas krimināltiesību garantijas

Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 11. panta otrā daļa nosaka, ka nevienu personu nedrīkst sodīt par nodarījumu, kas tā izdarīšanas brīdī nebija sodāms saskaņā ar valsts likumiem vai starptautiskajām tiesībām. Tāpat personai nedrīkst piespriest smagāku sodu nekā tas, kas bija paredzēts nodarījuma izdarīšanas brīdī. Līdzīgas normas ir Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 7. pantā un Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 15. pantā. Pakts pievieno principu, ka atpakaļejošs spēks ir krimināllikuma normai, kas ir labvēlīgāka apsūdzētajam. Gan konvencija, gan pakts nosaka, ka personu tomēr var sodīt gadījumā, kad nodarījuma izdarīšanas brīdī valsts likums neparedzēja sodu, bet ja šis nodarījums ir uzskatāms par noziegumu saskaņā ar starptautisko tiesību principiem. Tā kā starptautisko tiesību principi pakta kontekstā ietver starptautiskās līgumu un paražu tiesības, tad ir pamats argumentam, ka valsts ar atpakaļejošu spēku var sodīt personas par kara noziegumiem, noziegumiem pret cilvēci, spīdzināšanu, verdzību vai citiem līdzīgiem starptautisko tiesību pārkāpumiem.[151] Pavisam precīzi šis princips ir regulēts, piemēram, Konvencijā par genocīda nepieļaujamību un sodīšanu par to un Konvencijā par noilguma neatzīšanu kara noziegumiem un noziegumiem pret cilvēci. Pastāv viedoklis, ka šīs normas ir arī paražu normas ar ius cogens raksturu.

Starptautiskajos līgumos ir ietvertas vairākas garantijas krimināltiesību jomā, kas nav atrodamas Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā. Tās ir: tiesības netikt atkārtoti tiesātam vai sodītam par nodarījumu, par kuru persona jau ir tiesāta, ja vien lietā nav jaunatklātu apstākļu. Šādas tiesības nosaka Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 14. panta septītā daļa un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 7. protokola 4. pants. Tiesības netikt ieslodzītam par nespēju izpildīt līgumsaistības - pakta 11. pants un konvencijas 4. protokola 1. pants. Tiesības uz sprieduma pārsūdzēšanu krimināllietā - pakta 14. panta piektā daļa un konvencijas 7. protokola 2. pants. Tiesības uz kompensāciju nepamatotas aizturēšanas -pakta 9. panta 5. punkts un konvencijas 5. panta 5. punkts-un notiesāšanas gadījumā - pakta 14. panta 6. punkts un konvencijas 7. protokola 3. pants. Neapšaubāmi, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesa ar savu izvērsto praksi, skatīdama lietas 5. un 6. panta kontekstā, ir fundamentāli pilnveidojusi izpratni par procesuālajām garantijām Eiropā, ieskaitot pieļaujamo procesa ilgumu.

3.1.8. Tiesības uz privāto dzīvi

Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 12. pants aizsargā cilvēka privāto dzīvi, atsevišķi nodalot ģimenes dzīvi, dzīvokļa neaizskaramību, korespondences noslēpumu un personas goda un cieņas aizsardzību. Ļoti līdzīgs ir Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām

17. pants, savukārt Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 8. pantā goda un cieņas aizsardzība netiek izdalīta atsevišķi, taču persona sava goda un cieņas aizsardzībai var pamatoties uz konvencijas 8. pantu, kā arī uz 6. pantu gadījumā, ja tai liegtas iespējas goda aizsardzībai griezties pašmāju tiesā.[152]

Vadoties no Eiropas Cilvēktiesību tiesas prakses, ir. iespējams izdalīt vairākus aspektus, kas raksturo tiesību uz privāto dzīvi saturu: personas identitāte (kā persona sevi uztver), fiziskā vai garīgā integritāte (vai persona netiek fiziski vai garīgi ietekmēta), sava dzīves telpa, informācijas vākšana un pielietošana, seksuālās darbības un sociālās attiecības.[153]

Reizēm ir grūti nošķirt, kur beidzas privātā dzīve un sākas ģimenes dzīve, taču attiecībā uz pēdējo Strasbūras institūciju prakse liecina, ka tas, vai Eiropas Cilvēktiesību konvencijas izpratnē pastāv «ģimenes dzīve», ir atkarīgs no tā, vai attiecīgās personas patiešām saista ciešas faktiskas personiskas saites.[154] Tas nozīmē, ka agrāk Eiropas Cilvēktiesību komisija un Eiropas Cilvēktiesību tiesa tagad neaprobežojas ar ģimenes definīciju, kas ir sniegta dalībvalsts likumos, bet gan pati izvērtē, vai attiecības starp personām konkrētajā lietā ir uzskatāmas par tādām, kas veido ģimeni konvencijas 8. panta izpratnē.

Tiesības uz privāto un ģimenes dzīvi ir aizsargātas Amerikas Cilvēktiesību konvencijas 11. pantā, bet 14. pantā ir paredzētas tiesības atbildēt uz godu aizskarošām ziņām, savukārt Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartā nav garantijas, kas būtu līdzvērtīgas aplūkotajām.

3.1.9. Tiesības stāties laulībā

Nodēvējot ģimeni par «dabisku sabiedrības pamatšūniņu», Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 16. pants paredz tiesības pilngadīgiem vīriešiem un sievietēm bez jebkādiem ierobežojumiem stāties laulībā un dibināt ģimeni. Laulību var noslēgt tikai ar abu personu brīvu piekrišanu, un abi laulātie ir tiesībās vienlīdzīgi visā tās pastāvēšanas laikā, kā arī pēc tās šķiršanas. Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 23. pants ir ļoti līdzīgs. Savukārt Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām 10. pants pievēršas laulību un tās rezultāta -ģimenes - ekonomiskajam un sociālajam aspektam, t. i., valsts pienākumam palīdzēt un aizsargāt to, tādējādi apliecinot pilsonisko - politisko un ekonomisko - sociālo tiesību saistību un nedalāmību.

Arī Eiropas Cilvēktiesību konvencija paredz tiesības stāties laulībā un dibināt ģimeni, taču darīt to saskaņā ar dalībvalsts likumiem (12. pants). Laulāto vienlīdzības princips tika pievienots tikai pēc 34 gadiem, nostiprinot to konvencijas 7. protokola 5. pantā.

Uz problēmām, kādas šajā jomā pastāv visā pasaulē, norāda ANO ietvaros izstrādātās konvencija (1962. gads) un rekomendācijas (1965. gads) ar vienādu nosaukumu «Par piekrišanu stāties laulībā, minimālo laulību vecumu un laulību reģistrāciju». Amerikas Cilvēktiesību konvencijas 17. pantā ir nostiprinātas tiesības stāties laulībā, kā arī laulāto vienlīdzības princips. Savukārt Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartā uzsvars likts uz ģimenes aizsardzību (18. pants), bet tiesības stāties laulībā nav minētas.

Eiropas Cilvēktiesību tiesai ir nācies saskarties ar jautājumu, vai Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 12. pants aizsargā viena dzimuma laulības vai arī laulības mainīta dzimuma personu starpā. Tiesa ir pieturējusies pie burtiskas konvencijas izpratnes, piebilstot, ka ģimenes dibināšanas mērķis ir pēcnācēju radīšana. Visi citi gadījumi ir atstāti valstu ziņā.[155]

3.1.10. Reliģijas brīvība

Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 18. pants, Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 18. pants un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 9. pants identiski nosaka, ka ikvienam cilvēkam ir tiesības uz domu, apziņas un reliģijas brīvību. Šie trīs jēdzieni, lai arī dažkārt tos nošķirt nav iespējams, ir lietoti tā, lai sniegtu pēc iespējas plašāku aizsardzību. Proti, aizsargāti ir ne tikai reliģiskie uzskati, vai tic izrietētu no plaši izplatītām vai mazpazīstamām reliģijām, bet arī ateistiskie, pacifistiskie, filozofiskie vai cita veida uzskati, kas veido uzskatu sistēmu, vai vienkārši savrupas domas.

Reliģijas vai pārliecības brīvība ietver tiesības brivi pieņemt kādus uzskatus, piekopt tos visdažādākajās formās un atteikties no tiem. Attiecībā uz pēdējo starptautiskajos dokumentos ir atšķirīgas pieejas. Deklarācija nemin tiesības atteikties no reliģijas, pakts līdzās nosauc «reliģijas brīvību vai brīvību pieņemt reliģiju» (to have or to adopt religion or beließ, kas tiek interpretēta gan kā tiesības atteikties no kādas reliģijas, gan aizsardzība pret pārlieku reliģijas uzspiešanu.[156] Savukārt konvencijas 9. pantā skaidri ir minētas tiesības mainīt reliģiju. Šīs atšķirības ir loģiskas. Tās pierāda, ka ir vieglāk noteikt kopējus standartus šaurākā valstu lokā vienā reģionā nekā panākt vienotību visā pasaulē, kur kultūru atšķirības ir daudz izteiktākas. Vairākās islāma ticības valstīs par atteikšanos no šīs ticības musulmanim var draudēt nāvessods. Neskatoties uz to ANO Cilvēktiesību komiteja Vispārējā komentārā nr. 22 tulko reliģijas brīvības garantiju Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 18. pantā paplašināti, uz visām dalībvalstīm attiecinot pienākumu pieļaut reliģijas maiņu.

Pamatprincips tomēr saglabājas, ka mēs ikviens varam domāt vienalga ko un ticēt, kam vien vēlamies, - valsts to nedrīkst mums liegt. Valsts drīkst iejaukties tikai, kad persona nesamērigi sāk izpaust savu ticību vai pārliecību. Nosacījumi, kad un kā reliģijas brīvības izpausmi drīkst ierobežot, ir noteikti konvencijas 9. panta otrajā daļā un pakta 18. panta trešajā daļā.[157]

Reliģiskā pārliecība nereti ir diskriminācijas iemesls, tādēļ starptautiskie līgumi, kuri satur diskriminācijas aizlieguma principu, starp diskriminācijas pamatiem min arī reliģiju.[158] Jāmin ANO Deklarācija par jebkuras neiecietības un diskriminācijas, kas balstās uz reliģiju vai pārliecību, izskaušanu', UNESCO Konvencijas pret diskrimināciju izglītībā 1. pants un 5. panta 1. apakšpunkts; Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 1. protokola

2. pants; Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 13. panta 3. punkts; Amerikas Cilvēktiesību konvencijas 12. pants un Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartas 8. pants.

3.1.11. Vārda brīvība

Aplūkojot Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 19. pantu, Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 19. pantu un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 10. pantu, ir iespējams nodalīt divus vārda brīvības elementus: ikviena cilvēka tiesības pieturēties pie saviem uzskatiem un brīvi tos paust. Lai uzskati varētu izveidoties, ir jābūt iespējai meklēt, saņemt un izplatīt informāciju. Savukārt formai, kādā informācija tiek iegūta vai izplatīta, nav nozīmes - pakta 19. panta otrā daļa nosaka, ka to var darīt «neatkarīgi no valstu robežām mutvārdos, rakstveidā, izmantojot presi vai mākslinieciskās izpausmes formas, vai citādā veidā pēc savas izvēles».

Paktā vārda brīvība ir regulēta visdetalizētāk. Konvencijas 10. pantā nav norādes uz tiesībām aktīvi meklēt informāciju, kā tas ir minētajos deklarācijas un pakta pantos. Praksē Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir izskatījusi lietas, kas ietver jautājumu par pieeju informācijai,[159] tādēj var teikt, ka atšķirība starp pakta 19. pantu un konvencijas 10. pantu nav liela,[160] taču tā pastāv, jo Eiropas Cilvēktiesību tiesa nav viennozīmīgi secinājusi, ka konvencijas 10. pants sniedz aizsardzību tiesībām piekļūt informācijai.[161]

Vārda brīvība skar plašu jomu. Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir uzsvērusi, ka vārda brīvība ir viens no demokrātiskas sabiedrības pamatiem un ka tā aizsargā arī tādas idejas, kas aizskar, šokē vai satrauc valsti vai kādu tās iedzīvotāju daļu.185 Tādēļ ikvienam vārda brīvības ierobežojumam ir jābūt nopietni pamatotam ar kādām no konvencijas 10. panta otrajā daļā uzskaitītajām interesēm. Interesanti, ka tieši vārda brīvībai ir visgarākais un detalizētākais pieļaujamo brīvības ierobežojumu saraksts konvencijā.

Amerikas Cilvēktiesību konvencijā vārda brīvība detalizēti ir regulēta

13. pantā, bet Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartas 9. pants satur ļoti vispārēju garantiju.

3.1.12. Pulcēšanās un biedrošanās brīvība

Ar pulcēšanās brīvību tiek saprastas sapulces, mītiņi, piketi un citi pasākumi, kuros personas sanāk kopā ar kādu mērķi. Savukārt biedrošanās brīvība jau ir nākamais solis, kad personas, kopīgu interešu vadītas, organizējas ilgstošākai darbībai, apvienojoties dažāda rakstura organizācijās, ieskaitot politiskās partijas.

Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 20. pantā, tāpat kā Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 11. pantā, pulcēšanās un biedrošanās brīvības ir aplūkotas kopīgi, savukārt Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām nodala «miermīlīgas sapulces» 21. pantā no «asociāciju brīvības»[162] 22. pantā.

Ne konvencija, ne pakts nesatur norādi uz negatīvajām pulcēšanās un biedrošanās tiesībām, kāda ir atrodama deklarācijas 20. panta otrajā daļā, proti, nevienu nedrīkst piespiest iestāties kādā organizācijā. Taču institūcijas, kas ir izveidotas pakta un konvencijas īstenošanas uzraudzīšanai, šīs negatīvās pulcēšanās un biedrošanās brīvības ir «ielasījušas» attiecīgajos pantos.[163] Eiropas Cilvēktiesību tiesas praksē šis princips ir visvairāk izstrādāts attiecībā uz arodbiedrībām.

Biedrošanās brīvība tātad ietver arī tiesības veidot arodbiedrības, tādēļ šī brīvība iesniedzas ekonomisko un sociālo tiesību jomā. Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām 8. pantā šis biedrošanās tiesību aspekts ir regulēts krietni detalizētāk nekā abos aplūkotajos starptautiskajos līgumos.

Vēl jāmin šādi svarīgākie starptautiskie līgumi, kas attiecas uz biedrošanās un pulcēšanās brīvību vispār vai specifiskiem to aspektiem: Amerikas Cilvēktiesību konvencijas 15. un 16. pants, Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartas 10. un 11. pants, Eiropas Sociālās hartas 5. pants, Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 87 Par asociāciju brīvību un tiesību aizsardzību, apvienojoties organizācijās u. c.

3.1.13. Tiesības uz īpašumu

Tiesības uz īpašumu ir cieši saistītas ar ekonomiskajām un sociālajām tiesībām, taču tradicionāli tās ir regulētas kopā ar pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, pamatojoties uz Rietumu pasaulē tiesībās valdošo priekšstatu, ka brīva personība var veidoties brīvu īpašuma attiecību apstākļos. Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 17. pants nostiprina divus tiesību uz īpašumu elementus: katra cilvēka tiesības uz īpašumu un brīvību no īpašuma patvaļīgas atņemšanas. Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 1. protokola 1. panta otrā daļa pievieno trešo elementu - valsts tiesības kontrolēt īpašuma izmantošanu saskaņā ar vispārējām interesēm vai lai nodrošinātu nodokļu vai citu maksājumu veikšanu.[164] NjC-Starptautiskajā paktā par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, ne Starptautiskajā paktā par

ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām nav panta, kas speciāli, regulētu īpašuma tiesības.

Eiropas Cilvēktiesību konvencijas prakse nemitīgi attīstās, tādēļ ir grūti izdarīt secinājumu par to, kādas lietas piekrīt konvencijas 1. protokola 1. pantam un kādas nepiekrīt. Vispārinot var teikt, ka īpašuma tiesību aizsardzība konvencijā attiecas uz kustamām un nekustamām lietām^ ķermeniskām un bezķermeniskām lietām, piemēram, tiesībām uz licences pamata veikt noteiktu uzņēmējdarbību^165 vai uz uzņēmuma reputāciju.[166] Strasbūras institūcijas ir izskatījušas virkni lietu, kas attiecas uz nodokļiem, pensijām un citiem sociālajiem pabalstiem. Ne visas lietas automātiski ir piekritīgas tiesai, ir jābūt iespējai īpašumu definēt konvencijas 1. protokola 1. panta kontekstā, un kritērijus tam Eiropas Cilvēktiesību tiesa nosaka no lietas lietā. Taču tas, ka prasības, kurām būtībā ir ekonomisks un sociāls raksturs, ir iespējams aizstāvēt Eiropas Cilvēktiesību tiesā, ir vēl viens pierādījums cilvēktiesību nedalāmībai un savstarpējai saistībai.

Bez minētajiem dokumentiem īpašuma tiesības - gan vispārīgi, gan specifiskā kontekstā - ir aizsargātas daudzos starptautiskajos līgumos. Kā svarīgākie minami Amerikas Cilvēktiesību konvencijas 21. pants, kas satur aizliegumu nodarboties ar augļošanu, Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartas

14. pants, Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 26. pants, kas nediskriminācijas principu attiecina, piemēram, uz nodokļu sociālo pabalstu sistēmu, Konvencija par bēgļa statusu, Konvencija par visu migrantu strādnieku un viņu ģimeņu tiesībām, konvencijas, kas pieņemtas Starptautiskās Darba organizācijas un Pasaules intelektuālā īpašuma organizācijas ietvaros.

3.1.14. Pārvietošanās brīvība

Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 13. pants vispārēji nostiprina pārvietošanās brīvības garantiju, bet Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām un Eiropas Cilvēktiesību konvencija to izvērš plašāk. Pirmkārt, ir jānodala pārvietošanās brīvība kādas valsts iekšienē un no vienas valsts uz otru. Otrkārt, katrā no minētajiem pārvietošanās brīvības blokiem ietilpst pa divām tiesībām.

Ja persona valstī atrodas likumīgi, tad viņai ir tiesības brīvi pārvietoties valsts iekšienē un tiesības izvēlēties sev dzīvesvietu. To nosaka pakta 12. panta 1. punkts un konvencijas 4. protokola 2. panta 1. punkts.

Pakta 12. panta 2. punkts un konvencijas 4. protokola 2. panta 2. punkts identiski nosaka, ka ikviens cilvēks brīvi var atstāt jebkuru valsti. Savukārt tiesības atgriezties pakta 12. panta 4. punktā tiek garantētas personām, kuras atgriežas «savā valstī», bet konvencijas 7. protokola 3. pantā tikai tām personām, kuras ir šīs valsts pilsoņi. Tiek uzskatīts, ka tiesības atgriezties pakta kontekstā ir plašākas nekā konvencijā un ir attiecināmas ne tikai uz pilsoņiem, bet arī uz bezvalstniekiem un ārvalstniekiem, kuri pastāvīgi dzīvo attiecīgās valsts teritorijā.[167] Svarīga iezīme - pilsoņu tiesības konvencijas kontekstā un minēto personu tiesības pakta kontekstā atgriezties savā valstī nedrīkst pakļaut nekādiem ierobežojumiem, kamēr tiesības pārvietoties valsts robežās, izvēlēties dzīvesvietu un izceļot no valsts drīkst ierobežot tajās interesēs, kas uzskaitītas minētajos pantos.

Ar pārvietošanās brīvību saistītas vairākas tiesības, kuru regulējums neparādās visos trijos aplūkojamajos dokumentos. Tikai Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 14. pants min tiesības meklēt patvērumu. Starptautiskajā līmenī šo jautājumu risina ANO Konvencija par bēg[a statusu un tās protokols. Savukārt gan pakta 13. pants, gan pakta 7. protokola 1. pants nostiprina procesuālās garantijas ārvalstnieku izraidīšanas gadījumā. Papildus tam konvencijas 4. protokola 4. pants aizliedz kolektīvi izraidīt ārvalstniekus no valsts. Tikai konvencijas 4. protokola 3. panta pirmajā daļā ir nostiprināts aizliegums izraidīt no valsts šīs valsts pilsoņus.[168] Amerikas Cilvēktiesību konvencijas 22. pantā pārvietošanās brīvība ir regulēta detalizēti, ietverot izraidīšanas aizliegumu, un tāpat arī Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartas 12. pantā.

3.1.15. Politiskās tiesības

īstenojot politiskās tiesības, iedzīvotāji piedalās savas valsts pārvaldē. Tādēļ, atšķirībā no pilsoniskajām tiesībām, politiskās tiesības valstis tradicionāli aprobežo ar tiem iedzīvotājiem, kuriem ar valsti ir visciešākā saite, proti, pilsoņiem. Nediskriminācijas princips nosaka, ka politiskās tiesības ir jānodrošina visiem pilsoņiem vienlīdzīgi. Taču valstis var iet tālāk un piešķirt daļu politisko tiesību arī personām, kuras nav šīs valsts pilsoņi, bet kurām ar šo valsti pastāv pietiekoši stipra saite. To pat prasa cilvēktiesību gars. Virkne valstu ir piešķīrušas, piemēram, vēlēšanu tiesības pašvaldību vēlēšanās personām, kas dzīvo valstī ilgstoši. Tādēļ terminiem «politiskās tiesības» un «pilsoņu tiesības» ne vienmēr ir identisks saturs.

Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 21. pants satur divas izteiktas politiskās tiesības: tiesības piedalīties valsts pārvaldē un vēlēšanu tiesības.[169] Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 25. pants pievieno trešo - tiesības pildīt valsts dienestu. Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 1. protokola 3. pants nostiprina vienīgi tiesības uz brīvām vēlēšanām.

Tiesības piedalīties valsts pārvaldē var tikt īstenotas tieši vai ar brīvi izvēlētu pārstāvju starpniecību. Tieša līdzdalība var izpausties kā darbošanās likumdošanas vai administratīvajās institūcijās, piedalīšanās tautas nobalsošanā, darbība speciālās institūcijās, kas izveidotas, lai risinātu vietēja mēroga jautājumus vai lai pārstāvētu iedzīvotājus dialogā ar valdību. Savukārt līdzdalība ar pārstāvju palīdzību parasti nozīmē to, ka iedzīvotājiem jābūt iespējai pārstāvjus ievēlēt un ar vēlēšanu mehānisma palīdzību tos kontrolēt.[170] Ir jāņem vērā, ka situācija Centrāleiropā un Austrumeiropā, kad vecās valstis pazuda un izveidojās vietā daudzas jaunas valstis, radīja apjukumu pilsonības lietās un parādīja nepieciešamību pēc alternatīvām līdzdalības formām, kamēr tiek atrisinātas pilsonības problēmas.

Vēlēšanu tiesības ietver pozitīvo aspektu - tiesības vēlēt - un negatīvo aspektu - tiesības kandidēt vēlēšanās. Attiecībā uz vēlēšanām gan deklarācija, gan pakts nosaka šādus kritērijus: tām jābūt vispārējām, vienlīdzīgām, aizklātām un periodiskām, lai nodrošinātu brīvu vēlētāju gribas izpausmi. Ne minētie dokumenti, ne konvencijas 1. protokola 3. pants, kas pēc satura ir ļoti līdzīgs deklarācijas un pakta attiecīgajām garantijām, neuzliek par pienākumu valstīm pieturēties pie kādas konkrētas vēlēšanu sistēmas.[171]

Ar «valsts dienestu» pakta 25. panta izpratnē ir jāsaprot visi amati likumdošanas, izpildvaras un tiesu varas institūcijās, kuros personas apstiprina izpildvara vai parlaments. No valsts likumiem ir atkarīgs, vai «valsts dienestā» ietilpst arī citi valsts amati, kuros personas darbojas uz civiltiesību līguma pamata vai arī pilda pienākumus, kas nav saistīti ar izpildvaras funkcijām.[172]

Šīs trīs tiesības ir vienīgās, kuras pakts attiecina principā uz pilsoņiem.[173] Tātad pārējo tiesību un brīvību īstenošana ir jānodrošina visiem cilvēkiem -neatkarīgi no pilsonības. Tomēr jāņem vērā, ka vairākas pilsoniskās tiesības ir cieši saistītas ar politisko tiesību īstenošanu. Piemēram, ja priekšvēlēšanu cīņā kandidātam ir liegtas iespējas izveidot politisko partiju, rīkot tikšanos ar potenciālajiem vēlētājiem un izklāstīt savus uzskatus un vēlēšanu platformu, tad šai personai, kā arī vēlētājiem nebūs iespējams piedalīties savas valsts pārvaldē pakta 25. panta izpratnē. Tādēļ ANO Cilvēktiesību komiteja ir uzsvērusi, ka pakta 25. panta īstenošana ir atkarīga no vārda brīvības, pulcēšanās un biedrošanās brīvības, kas nostiprinātas pakta 19., 21. un 22. pantā un piemīt ikvienam, pilnīgas baudīšanas.[174] Savukārt konvencijas 16. pants ir ierobežotāka rakstura un nosaka, ka valstis ir tiesīgas ierobežot ārvalstnieku vārda brīvību, pulcēšanās un biedrošanās brīvību, ja tā saistīta ar politiskām aktivitātēm, un šādi ierobežojumi netiks uzskatīti par diskriminējošiem konvencijas 14. panta izpratnē. Ir grūti iedomāties gadījumus, kad demokrātiskā sabiedrībā būtu nepieciešams ierobežot ārvalstnieku vārda brīvību vai pulcēšanās brīvību. Šāds piemērs varētu būt aizliegums dibināt politiskās partijas, jo to mērķis ir cīnīties par ievēlēšanu parlamentā un tas nozīmē tieši piedalīties valsts pārvaldē. Tiek uzskatīts, ka konvencijas 16. pants ir jātulko sašaurināti un tas būtu pat atceļams,[175] jo modernā Eiropa ir gatava pārdefmēt savu ierobežoto demokrātijas izpratni, kura ļoti aizsargāja valsts robežas. Eiropas Savienība un cilvēku mobilitāte liek citus uzsvarus, starp kuriem viens no principiem runā par katra indivīda līdzdalību dažādos valstiskos procesos.[176]

3.1.16. Tiesības uz pilsonību

Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 15. pants satur trīs šo tiesību elementus: vispārējās tiesības uz pilsonību, brīvība no patvaļīgas pilsonības atņemšanas, tiesības mainīt pilsonību.[177]

Starptautiskā tiesa Noteboma lietā secināja, ka pilsonība ir «tiesiska saite, kuras pamatā ir sociālās piesaistes fakts, dzīvošanas, interešu un jūtu patiess apvienojums, pastāvot abpusējām tiesībām un pienākumiem».[178] Starptautiskā tiesa apstiprināja, ka valstīm ir tiesības noteikt savu pilsoņu loku un naturalizācijas procedūru - veidu, kādā personas var iegūt attiecīgās valsts pilsonību.

Valsts neierobežoto brīvību risināt pilsonības jautājumus, kā tas bija pirms Otrā pasaules kara, aizvien vairāk sašaurina cilvēktiesības. Galvenokārt valsts zaudē šo privilēģiju, pievienodamās starptautiskajiem cilvēktiesību līgumiem. Taču arī starptautiskajās paražu tiesībās ir normas, kas attiecas uz pilsonības iegūšanu un zaudēšanu. Starp paražu tiesību normām tiek minētas bērna tiesības uz tās valsts pilsonību, kurā viņš ir dzimis, ja viņam draud bezvalstniecība; vienlīdzības un nediskriminācijas princips pilsonības piešķiršanā, kā arī aizliegums patvaļīgi atņemt pilsonību vai neļaut to mainīt.20’ Pēdējās desmitgades notikumu iespaidā Eiropā, kad sabruka režīmi un valstis un cilvēki palika ar neskaidru pilsonības statusu, starptautiskā sabiedrība uzstāja, ka katrai valstij, kura manto šādas personas, ir jāatzīst tās par šās valsts pilsoņiem. Jauno valstu pēcteču (State succesion) prakse šādu principu nenostiprināja. Savukārt var teikt, ka valstu turpināšanās (State continuity) gadījumā (piemēram, Baltijas valstis, Krievija) ir pamats runāt par vispārējā principa par pilsonības turpināšanos esamību starptautiskajās tiesībās.[179]

Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 15. pants ir visaptverošākā norma starptautiskajos cilvēktiesību dokumentos attiecībā uz pilsonību. Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 24. panta trešajā daļā ir nostiprinātas katra bērna tiesības iegūt pilsonību, kas tālāk ir izvērstas Bērna tiesību konvencijas 7. pantā. Specifisku jomu regulē Konvencija par precētas sievietes pilsonību. Konvencijas par jebkuras sieviešu diskriminācijas izskaušanu 9. pants un Konvencija par jebkuras rasu diskriminācijas izskaušanu attiecina nediskriminācijas principu uz pilsonības jautājumiem. Savukārt Konvencija par bezvalstnieku skaita samazināšanu skar vairākus pilsonības zaudēšanas aspektus. No reģionālajiem līgumiem ir jāmin Eiropas Padomes Konvencija par pilsonību un Amerikas Cilvēktiesību konvencijas 20. pants. Eiropas Padomes konvencija ir pirmais starptautiskais līgums, lai arī principā pieņemts viena reģiona ietvaros,[180] kas regulē ievērojamu jautājumu loku pilsonības kontekstā starptautiskā līmenī. Tas ir pirmais līgums, kas atzīst pilsonības un cilvēktiesību saikni. 1999. gada 18.-19. oktobrī notika pirmā Eiropas konference par pilsonību, kurā izskanēja doma, ka konvencija varētu kļūt par pamatu Vienotajam Eiropas kodeksam par pilsonību.

Ar konferenci 1999. gada 25.-26. novembrī Rīgā aizsākās diskusija Latvijā par iespējām ratificēt Eiropas Padomes konvenciju. Vairākas organizācijas minēja, ka 1994. gada Pilsonības likums principā atbilst Eiropas Padomes konvencijai. Tika nolemts, ka par šo jautājumu diskutēs Saeimā.[181]

3.2. Ekonomiskās, sociālās un kultūras tiesības

Vispārējā cilvēktiesību deklarācija, kuras autori vērsās pie ļoti atšķirīgu kultūru un labklājības valstīm, noteica deklarācijā ietvertās tiesības kā kopējo standartu, arī ekonomiskās, sociālās un kultūras tiesības. Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā ietvertās normas šajā sierā konkretizēja ANO 1966. gada Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām, nosakot to izpildi atbilstoši katras valsts resursiem.

Attiecībā uz ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām nav īstas vienotības par šo tiesību juridisko dabu vai arī citas skaidras un vispārpiemērojamas definīcijas, tādēļ, analizējot katru tiesību, vēl vairāk ir nepieciešams atsaukties uz starptautisko dokumentu izstrādāšanas gaitu («travaux préparatoiries»), sekojošo ANO praksi un zinātnieku viedokļiem. Pats par sevi saprotams, ka katras atsevišķas tiesības saturs tiek konkretizēts valstu praksē.

Ekonomiskās un sociālās tiesības bija pretrunīgas jau no paša sākuma. Tās varēja iekļaut tikai atsevišķā līgumā, lai valstis varētu ratificēt pilsonisko un politisko tiesību uzskaitījumu Starptautiskajā paktā par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, izvairoties no nepieciešamības akceptēt ekonomiskās un sociālās tiesības. Šo tiesību oponenti bieži noliedz, ka ekonomiskās un sociālās tiesības tiešām ir cilvēktiesības, viņi rezervē cilvēktiesību statusu tikai pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, jo:

1) ekonomisko un sociālo tiesību formulējumi atšķiras no citām tiesībām,

2) šīm tiesībām nepiemīt pilsonisko un politisko tiesību acīmredzamais nozīmīgums,

3) tās ir pārāk apgrūtinoša nasta valdībām un nodok|u maksātājiem,

4) tās nav īstenojamas lielākajā daļā valstu.

Taču visus minētos argumentus ir iespējams atspēkot, jo nav grūti pierādīt, cik nozīmīgas ir tiesības uz aizsardzību pret bezdarbu vai tiesības uz izglītību. Daudzas ekonomiskās un sociālās tiesības ir cieši saistītas ar pilsonisko un politisko tiesību nodrošināšanu, piemēram, izglītības ieguves procesā tiek veicinātas cilvēku spējas zināt, izmantot un baudīt savas tiesības un brīvības, kā arī zināt šo tiesību nozīmi, piemēram, piedalīšanās vēlēšanās tieši ietekmē daudzas citas tiesības un brīvības. Nekādā gadījumā nav atbalstāmas teorijas, kuru piekritēji apgalvo, ka tas, ja cilvēki neiegūs izglītību vai tiem nebūs iespējas paēst vai apģērbties, nebūs tik nopietns gadījums kā šo pašu cilvēku spīdzināšana vai viņa vārda brīvības ierobežošana.

Neapšaubāmi, ekonomisko, sociālo un kultūras tiesību pamats un fokuss ir atšķirīgs no pilsoniskajām brīvībām, jo 1) šo tiesību primārais mērķis ir veicināt valsts nepieciešamās aktivitātes, 2) šīs tiesības redz indivīdu tā saistībā ar citiem indivīdiem, 3) tās ir cieši saistītas ar ekonomisko situāciju attiecīgajā sabiedrībā.[182]1993. gada Vīnes konferencē2HS vēlreiz tika uzsvērts visu cilvēktiesību nozīmīgums un savstarpējā saistība, un tādējādi starptautiskā sabiedrība tika rosināta atkal pārdomāt iespēju izveidot ekonomiskajām un sociālajām tiesībām tādu ieviešanas procedūru, kas pēc savas efektivitātes būtu līdzīga sistēmai, kura darbojas attiecībā uz pilsoniskajām un politiskajām tiesībām.

1986. gadā izstrādātie Limburgas principi Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām ieviešanai noteica jaunu pieeju šo tiesību juridiskajam raksturam un valstu pienākumam šīs tiesības nodrošināt. Ekspertu grupa Māstrihtā 1986. gadā izskaidroja, ka visām valstīm nekavējoties jāveic pasākumi, izmantojot visus nepieciešamos līdzekļus (ieskaitot juridiskus, administratīvus, tiesu, ekonomiskos, sociālos un izglītības pasākumus) un neraugoties uz valsts attīstības līmeni, lai sasniegtu šo tiesību nodrošinājumu. Turklāt, pēc ekspertu domām, dažas no tiesībām iespējams nodrošināt, vienkārši aizliedzot jebkādas diskriminācijas izpausmes, piemēram, īstenojot tiesības dibināt un iestāties arodbiedrībās.

ANO praksē un literatūrā par cilvēktiesībām pakāpeniski attīstījusies izpratne par ekonomisko un sociālo tiesību saturu, sevišķi liela nozīme šajā darbā ir bijusi ANO Ekonomisko, sociālo un kultūras tiesību komitejai, kura savā otrajā sesijā 1988. gadā uzsāka sagatavot vispārējos komentārus par dažādiem Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām pantiem, lai palīdzētu dalībvalstīm izpildīt to pienākumus ziņojumu sagatavošanā par pakta normu izvirzīto prasību īstenošanu.

Ekonomiskās un sociālās tiesības tomēr ir sfēra, kuras atīstība pasaulē ir ļoti nevienmērīga. Kā piemēru var minēt tiesības uz atbilstošu dzīves standartu, kuras pirmoreiz minētas Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 25. (1) pantā, pēc tam Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām 11. (1) pantā. Apskatot minētās tiesības regulējumu, atrodam Starptautiskās Darba organizācijas 1961. gada rekomendāciju Nr. 115 «Par mājokļu celtniecību strādājošajiem» un 1962. gada rekomendāciju Nr. 117 «Sociālās politikas mērķi un normas», ANO 1986. gada 4. decembra Deklarāciju par tiesībām uz attīstību,209 ANO Ģenerālās asamblejas 1987. gada 7. decembra rezolūciju Nr. 41/146 «Tiesību īstenošana uz atbilstošu mājokli». Neapšaubāmi, ka mājoklis ir tikai viens elements, kas ir nepieciešams atbilstošam dzīves standartam. Tiesības uz darbu ir viens no pamatelementiem, lai nodrošinātu dzīves standartu vai arī citas alternatīvas, kas dod iespēju pašam sevi nodrošināt ar mājokli vai arī nodrošināt valsts atbalstu šajā jomā. Taču šādas tiesības nav noteiktas Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartā, Amerikas Cilvēktiesību konvencijā. Tātad iespējams secināt, ka šis standarts universālā līmenī ir tālāk attīstīts, salīdzinot ar reģioniem. Jāsaka, ka Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālājām un kultūras tiesībām kopā ar citās ANO specializētajās institūcijās (Starptautiskā Darba organizācija, UNESCO u. c.) izstrādātajiem standartiem

2<w Skat. tuvāk 3.3. nodaļu par solidaritātes tiesībām.

darba, izglītības un citās sfērās bieži vien ir daudz progresīvāks kā reģionos izveidotās ekonomisko tiesību sistēmas.[183]

īpaša kategorija starp abām pārējām Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām tiesību grupām ir kultūras tiesības. Attiecībā uz kultūras tiesībām Pasaules kultūras un attīstības komisija ierosināja vairākus pasākumus kultūras tiesību nodrošināšanai, tai skaitā - iekļaut šobrīd starptautiski reglamentētās kultūras tiesības starptautiskā kodeksa projektā par noziegumiem pret mieru un cilvēces drošību un izstrādāt ieviešanas procedūru, kas balstītos uz kultūras tiesību ombudsmena institūtu. Tomēr nākas atzīt, ka praksē kultūras tiesības ir nokļuvušas cilvēktiesību «pabērna» lomā kā tiesības, kuras ir vismazāk attīstītas, lai gan UNESCO un ANO Ekonomisko, sociālo un kultūras tiesību komiteja šai jomā veic nozīmīgu darbu. Bieži vien kultūras tiesības tiek uzskatītas par minētās tiesību triādes «dekoratīvo elementu» gan politisku, gan ideoloģisku iemeslu dēļ, gan arī saistībā ar konfliktu starp indivīdu un grupu tiesībām šajā kontekstā.

Problēmas tiek saistītas arī ar apstākli, ka daudzreiz ir grūti noteikt, kuras ir kultūras tiesības, bet kuras tiesības būtībā nav kultūras tiesības, taču tām ir kultūras aspekti, bez tam šajā kontekstā minams arī mūžīgais strīds starp cilvēktiesību universalitāti un kulturālo relatīvismu.[184]"

Šobrīd eksistē kultūras tiesību regulējums reģionālajā un universālajā līmenī - universālajā līmenī tās ir deklarētas Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā (22. un 27. pantā), savukārt saistošu raksturu iegūst Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām 15. pantā. Reģionālajā līmenī šīs tiesības ir deklarētas Amerikas Cilvēka tiesību deklarācijas 13. pantā, regulētas Amerikas Cilvēktiesību konvencijas papildprotokolā ekonomisko, sociālo un kultūras tiesību jomā 14. pantā un Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartas 17. pantā, Eiropas Cilvēktiesību konvencijā un tās 1. protokolā (tiesības uz reliģiju; tiesības uz izglītību).

Minētie kultūras tiesību avoti deklarē šīs tiesības kā indivīdam piemītošas.[185] Tomēr starptautiskajās cilvēktiesībās eksistē arī kultūras tiesības kā kolektīvās tiesības, piemēram, abu 1966. gada paktu 1. pants nosaka, ka «visām tautām ir tiesības uz pašnoteikšanos», ar to saprotot arī kultūras attīstību. Kā piemēru indivīdu tiesību un grupu tiesību ciešajai sasaistei var minēt Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 27. pantu, kura pirmā daļa (kultūras dzīves jebkuru formu baudīšana) paredz gan indivīda, gan grupu tiesības, savukārt otrā daļa (autortiesību aizsardzība) - indivīda tiesības. Daudzas tā dēvētās individuālās tiesības patiesībā nemaz nav iespējams īstenot indivīdam vienam pašam, piemēram, tiesības, kas saistītas ar apvienošanos arodbiedrībās, jo viena persona principā organizāciju neveidos, lai arī nav aizliegts. Kolektīvās un grupu tiesības īstenojamas tikai, sadarbojoties cilvēku grupai. Virkne autoru^186 uzskata, ka pārlieku liela uzsvara uzlikšana cilvēktiesību dalījumiem rada problēmas cilvēktiesību turpmākai attīstībai, piemēram, nevajadzīga konfrontācija starp kolektīvajām un individuālajām cilvēktiesībām. Praksē, piemēram, kolektīva sūdzības bieži vien tiek uztvertas daudz nopietnāk nekā indivīda tiesības, aizmirstot, ka tieši indivīdi ir tic, kas veido kolektīvu. Šīs bailes piemīt tiem autoriem, kuri aizstāv galējās liberālās demokrātijas tradīcijas. Vienlaikus ir jāatzīst, ka ļoti bieži kolektīvs/grupa būs galvenais tiesību subjekts. Šī dimensija vistālāk ir aizvirzījusies mazākumgrupu (minoritāšu) kontekstā, bet vēl aizvien ir pretrunīga. Cilvēkiesības līdz ar to saglabā savu individuālo raksturu.

Kopējais tiesību skaits, kuras varētu piederēt kategorijai «kultūras tiesības», jau pārsniedz 50, un tās nosacīti ir iespējams iedalīt 11 kategorijās:

1) tiesības uz fizisko un kulturālo izdzīvošanu,

2) tiesības uz asociāciju un identifikāciju ar kultūras sabiedrību,

3) tiesības uz kultūras identitāti,

4) tiesības uz kultūras mantojumu,

5) tiesības uz reliģiju,

6) tiesības uz pārliecības un informācijas brīvību,

7) tiesības uz izglītības un apmācības izvēli,

8) tiesības piedalīties kultūrpolitikas izstrādāšanā,

9) tiesības piedalīties kultūras dzīvē un tiesības radīt,

10) tiesības izvēlēties attīstību,

11) tiesības uz cilvēka paša fizisko vidi un kultūrvidi.

Starp šīm tiesību grupām īpaši izceļami ir izglītība, kura kopumā tiek atzīta par pamata priekšnoteikumu cilvēktiesību baudīšanai, un komponenti, kas stiprina cilvēktiesības un demokrātijas pamatprincipus. Starptautiskā sabiedrība atzinusi izglītības vērtību arī tādējādi, ka pasludinājusi dekādi no 1995. gada līdz 2004. gadam par ANO dekādi cilvēktiesību izglītībai.[187]

Kultūras tiesību atsevišķas grupas ir cieši saistītas gan savstarpēji, gan arī ar ekonomiskajām, sociālajām, pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, piemēram, tiesības baudīt kultūru, piedalīties kultūras dzīvē un gūt labumus no tehnoloģiskā un zinātniskā progresa - jautājumi, kas daudziem cilvēkiem nešķiet esam cilvēktiesību jautājumi - ir cieši saistītas ar principiem par vienlīdzīgu attieksmi, vārda brīvību, informācijas brīvu saņemšanu un izplatīšanu, cilvēka personības pilnīgu attīstību un mazākumgrupu (minoritāšu) aizsardzību.

3.3. Solidaritātes tiesības

Solidaritātes tiesības tiek dēvētas par «trešās paaudzes» tiesībām. Tā ir tiesību visjaunākā paaudze, kas ir izveidojusies 20. gadsimtā un kuras saturs atrodas nemitīgā veidošanās procesā. Karels Vasaks sniedzis šādus trešās paaudzes tiesību piemērus: tiesības uz attīstību, tiesības uz mieru, tiesības uz vidi, tiesības uz cilvēces kopīgo mantojumu un tiesības uz sazināšanos.[188] Taču par šo sarakstu nav vienprātības, piemēram, tiesības uz atbalstu cilvēces katastrofu gadījumā vai tiesības būt atšķirīgam arī tiek minētas starp šīm «jaunajām» tiesībām, lai gan ir zināms, ka, piemēram, mazākumgrupu (minoritāšu) tiesības aizsargā dažādību un tiesības uz savu identitāti ir vienmēr bijušas cilvēktiesību elements. Tomēr vislielākā vienotība teorētiķu vidū valda par to, ka pie «trešās paaudzes tiesībām» pieder tiesības uz attīstību, mieru un vidi.

Solidaritātes tiesībām, šķiet, ir izteikts kolektīvs raksturs, kas šajā kontekstā nozīmē, ka to īstenošana ir atkarīga nevis no vienas valsts darbības vai bezdarbības attiecībā uz kādu tās iedzīvotāju, bet gan ka visu valstu iedzīvotāji var baudīt šīs tiesības tad, ja valstis šajā nolūkā savstarpēji sadarbojas. Ir jāatceras, ka piemēri tiesībām, kurām ir kolektīvs raksturs, klasiskā izpratnē ir Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 1. pants un Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām 1. pants - tie nosaka tautu tiesības uz pašnoteikšanos, savukārt pirmā pakta 27. pants piešķir tiesības personām, kuras pieder pie mazākumgrupām.

Solidaritātes tiesību piemērs ir Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 28. pants, kurš nosaka, ka katram ir tiesības uz tādu starptautisko un sociālo kārtību, kurā var tikt realizētas deklarācijā nostiprinātās tiesības un brivības. Šis pants tiek dēvēts par deklarācijas galējo ideālu jeb mērķi, jo tas liek valstīm pārskatīt savas ekonomiskās un politiskās attiecības, lai radītu tādus apstākļus, kuros netraucēti tiktu īstenotas visas deklarācijā ietvertās tiesības, bet šādas izmaiņas var notikt tikai ilgstošā laika periodā.[189]

Kā īstenot «tiesības», kuras būtībā ir atkarīgas no visu cilvēktiesību īstenošanas? Vai iespējams iet uz tiesu un apgalvot, ka personas tiesības uz mieru ir pārkāptas, ja kaimiņvalstī karo? Solidaritātes tiesības tiek kritizētas, īpaši Rietumu valstu ekspertu vidū, jo ir grūti pateikt, kurā brīdī runa patiešām ir par tiesībām ar atsevišķu, jaunu saturu un kur mēs runājam par visām tām pašām cilvēktiesībām, bet meklējam kaut kādus jaunus risinājumus to ievērošanai. Šādas tendences rada bīstamību, ka valstis, kuras pašas pārkāpj cilvēktiesības, atsauksies uz starptautiskās sadarbības un atbalsta problēmām un turpinās pārkāpt cilvēktiesības. Atbalstot «jaunu tiesību» veidošanu, kuru saturs ir pilnīgi neskaidrs, var tikt grauti pastāvošie cilvēktiesību standarti. Labāk uzlabot esošos standartus, tad varbūt jauni nemaz nebūs vajadzīgi.[190]

Tomēr 1993. gadā pasaules konferencē pieņemtā Vīnes deklarācija un rīcības programma apstiprināja, ka solidaritātes tiesības ir cilvēktiesības. Šīs deklarācijas 1. daļas 10. punktā ir uzsvērts, ka tiesības uz attīstību «kā neatņemamas un universālas tiesības ir cilvēka pamattiesību integrāla sastāvdaļa». Savukārt 11. punkts nosaka, ka nelikumīga toksisko vielu glabāšana rada draudus katra cilvēka tiesībām uz dzīvību un veselību. Katram cilvēkam ir tiesības uz zinātniskā progresa un tā praktiskās pielietošanas rezultātiem. 12. punkts aicina attīstītās valstis atvieglot jaunattīstības valstu ārējo parādu, bet 13. pants nosaka, ka valstīm jānovērš visi cilvēktiesību pārkāpumi un to cēloņi.[191]

Tiesības uz attīstību iespējamo solidaritātes tiesību vidū ir izpelnījušās vislielāko uzmanību. 1967. gadā ANO Ģenerālajā asamblejā tika pieņemta Deklarācija par sociālo progresu un attīstību, bet 1986. gadā Deklarācija par tiesībām uz attīstību, uz kuru pamatojās arī Vīnes deklarācija. Solidaritātes tiesības ir regulētas arī citos dokumentos, piemēram, Deklarācijā par zinātniskā un tehnoloģiskā progresa izmantošanu miera interesēs un cilvēces labklājībai, Deklarācijā par tautu tiesībām uz mieru

u. c. Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību harta ir vienīgais starptautiskais līgums, kurā «visām tautām» ir atzītas tiesības uz ekonomisko, sociālo un kultūras attīstību; nacionālo un starptautisko mieru un kārtību; vispārēji apmierinošu vidi, kas ir labvēlīga to attīstībai (22.-24. pants).

Tomēr visiem zināmie cilvēktiesību standarti aizvien vairāk sāk aptvert aiī tādus aspektus, kurus varētu dēvēt par solidaritātes tiesību elementiem. Piemēram, Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir «ielasījusi» vides aizsardzības jautājumus Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 8. pantā,[192] ANO Cilvēktiesību komiteja ir secinājusi, ka kodolieroču ražošanai tiek tērēti līdzekļi, kurus varētu izlietot ekonomiskiem un sociāliem mērķiem, īpaši palīdzot jaunattīstības valstīm, un ka kodolieroču ražošana vai jebkāda veida izmantošana ir jāaizliedz un jāpasludina par noziegumu pret cilvēci.[193] 20. gs. deviņdesmitajos gados ANO darbojās ekspertu darba grupa par tiesībām uz attīstību, kura nespēja saskaņot Rietumu un Austrumu atšķirīgos viedokļus par to, cik liela jēga ir runāt par solidaritātes tiesībām kā par jaunām un patstāvīgām tiesībām. Darba grupas ziņojums bija ļoti kritisks, un pagaidām darbs pie šā jautājuma neturpinās. Neskatoties uz to, ka Vīnes deklarācija patiešām runā par solidaritātes tiesībām, tomēr ir skaidrs, ka ievērojamu daļu deklarācijas mērķu varētu sasniegt, ja tiktu īstenots minimālais pilsonisko, politisko, ekonomisko un sociālo tiesību standarts, neskatoties uz kultūru dažādību un suverenitāti.

3.4. Atsevišķu cilvēktiesību saturs

3.4.1. Bērnu tiesības

Daudzi starptautiskie dokumenti regulē bērnu tiesības. Starptautiskie dokumenti uzsver to, ka bērni paši nav spējīgi sevi aizsargāt. Tāpēc bērnu aizsardzībai ir jāpievērš īpaša uzmanība.

Svarīgākie starptautisko tiesību dokumenti bērnu tiesību jomā ir izstrādāti starptautisko cilvēktiesību un starptautisko humanitāro tiesību ietvaros. Tomēr daudzi jautājumi netiek regulēti šo nozaru ietvaros, piemēram, adopcijas likumu saskaņošana, bet arī to starptautiska regulēšana palīdzētu atrisināt tās problēmas, kas rodas valstu likumu konflikta situācijās un kas skar bērnus. Taču ir jāatzīst, ka cilvēktiesības sniedz vadlīnijas arī šādiem gadījumiem.

Bērnu tiesību attīstība uzskatāmi parāda, kā ekonomiski sociālās situācijas maiņa sabiedrībā ietekmē attieksmi pret cilvēku grupām un viņu tiesībām. Piemēram, Rietumeiropā bērnu likumīgo statusu ietekmēja četras svarīgas un savstarpēji saistītas parādības. Pirmkārt, pieaugot lauksaimniecības mehanizācijai, samazinājās nepieciešamība pēc darbaspēka atsevišķās lauksaimniecības nozarēs, kas savukārt ietekmēja bērnu skaitu ģimenē. Otrkārt, līdz ar likumu par obligāto izglītību ieviešanu 19. gadsimtā izglītība tika atzīta kā vērtība. Tas ļāva bērniem izmantot izglītības jaunās priekšrocības, jo tika pieņemti jauni likumi, kas noteica gan to, cik stundu bērni drīkst dienā strādāt, gan arī viņu darba apstākļus. Treškārt, ievērojamas pārmaiņas Rietumeiropas sabiedrībā skāra arī sievietes tiesisko statusu, viņa vairs nebija vienkārši vīrieša īpašums. Līdz ar to arī bērni vairs netika uzskatīti par tēva īpašumu. Un, visbeidzot, līdz ar izmaiņām vecāku lomās valsts sāka iejaukties jomās, kuras līdz tam tika uzskatītas tikai par ģimenes privātām lietām, un tika atzīta valsts atbildība par bērniem.

Paradoksāli, bet daudzu valstu jurisdikcijās vēsturiski vispirms tika pieņemti likumi par dzīvnieku aizsardzību, bet tikai pēc tam - par bērnu tiesību aizsardzību. Tas noveda pie gadījumiem, kad vecākus varēja saukt pie atbildības tikai tad, kad atzina, ka bērns pieder pie dzīvnieku pasaules tāpat kā suns vai kaķis.[194]

20. gadsimtā Rietumeiropas valstu likumdevējs beidzot sāka pievērsties arī bērnu labklājībai, konkrēti - sociālajām tiesībām. Ja sākotnēji

likumdevējs centās risināt bērna kā tiesību objekta jautājumu, tad mūsdienu valstu nacionālie likumi tiecas uzlabot tiesiskās un administratīvās garantijas bērnu aizsardzībā un pārstāvniecības nostiprināšanā.

Kopš 20. gadsimta sākuma starptautisko tiesību attīstība bērnu tiesību jomā lielā mērā ir notikusi starptautisko cilvēktiesību ietvaros. Bērnu tiesību attīstību var sadalīt trijos posmos.[195] Pirmajā posmā starptautiskā sabiedrība atzina, ka visi indivīdi, ieskaitot bērnus, ir starptautisko tiesību objekts,[196] par kura regulējumu lemj valsts kā subjekts. Otrajā posmā, kas vēl attīstās, indivīdiem, tai skaitā arī bērniem, var tikt piešķirtas tiesības pašiem par sevi. Principu, ka bērniem, piemēram, ir pilsoniskās tiesības, valstis ne vienmēr atzīst praksē. Tas sevišķi attiecas uz bērna tiesībām uz vārda brīvību, lai arī atbilstoši starptautiskajiem standartiem bērniem šādas tiesības un brīvības principā piemīt. Līdzīgi valsts institūcijas bieži nevēlas atzīt bērna tiesības uz procesuālajām tiesībām.[197] Trešajā posmā, kurš arī joprojām attīstās, tiek atzīts, ka tādēļ, lai indivīdi spētu baudīt pamattiesības, tiem jābūt nepieciešamajām zināšanām, kā īstenot un pieprasīt šīs tiesības un _ brīvības.

a) Bērna definīcija starptautiskajās tiesībās

Tradicionāli bērnu definē kā indivīdu, kas vēl nav pieaugušais, tomēr starptautiskajos dokumentos joprojām trūkst vienotas terminoloģijas. Dokumentos parādās tādi termini kā zīdainis (baby), bērns (infant), pusaudzis (juvenile vai adolescent), jaunietis/te (youth), jauni cilvēki (youngpersons) un nepilngadīgais (minor). Nereti vieni un tic paši termini tiek izmantoti dažādos konkrētos atsevišķos dokumentos, tie vispār netiek atšifrēti. Angļu valodā termins «jauns» (adolescence) attiecas arī uz gados vecākiem bērniem, savukārt termins «jaunais» (youth) tika ieviests 1985. gadā, kuru ANO pasludināja par Starptautisko Bērna gadu, un tas attiecas uz vecumu no 15 līdz 25 gadiem. Saskaņā ar ANO 1990. gada Noteikumiem par tiem nepilngadīgajiem, kuri atrodas brīvības atņemšanas vietās nepilngadīgais ir persona, kas nav sasniegusi 18 gadu vecumu.[198]

ANO 1989. gada Bērna tiesību konvencija definē bērnu kā «jebkuru cilvēcisku būtni, kas vēl nav sasniegusi 18 gadu vecumu, ja vien pēc likuma, kas piemērojams bērnam, viņa pilngadība neiestājas agrāk.» Vairākās valstīs tieši šī definīcija tiek ņemta par pamatu, izstrādājot nacionālos likumus bērnu tiesību aizsardzības jomā.[199] Tas ir ļoti pozitīvs rādītājs, jo īpaši tāpēc, ka Bērna tiesību konvenciju ir atzinušas sev par juridiski saistošu vairāk kā 190 pasaules valstu jeb gandrīz visas pasaules valstis. Tāpēc tiek argumentēts, ka šīs konvencijas normas ir ieguvušas paražu tiesību raksturu. Tas, ka konvencijas definīcija tiek ievērota valstu praksē, tam ir tikai pierādījums.

b) Cilvēktiesību instrumenti, kas aizsargā bērnu tiesības

Bērnu tiesību deklarācija tika pieņemta Tautu Savienības 5. asamblejā 1924. gadā. Tās pieņemšanu īpaši sekmēja Lielbritānijas «Glābiet bērnus» organizācija. Vēsturiski šī deklarācija bija pirmais cilvēktiesību dokuments, kuru pieņēma starpvaldību organizācija. Deklarācijā tika likts ievērojams uzsvars uz bērnu sociālajām un ekonomiskajām tiesībām. Deklarācijā netika runāts par valstu pienākumu nodrošināt bērnu tiesības, visa atbildība tika uzlikta pieaugušajiem. Deklarācija lika pamatus starptautisko standartu izstrādei bērnu tiesību jomā.

ANO Bērnu tiesību deklarācija tika pieņemta 1959. gadā. Dokuments seko līdzi modernajam cilvēktiesību garam un šajā kontekstā uzskatāms par vērtību. Lai gan šī deklarācija valstīm nav juridiski saistoša, fakts, ka tā tika pieņemta vienbalsīgi, tai piešķir lielāku svaru kā citām ANO rezolūcijām.[200] Jāņem vērā, ka šai laikā liela daļa pasaules valstu nepiekrita idejai par valstīm saistoša starptautiska bērnu tiesību dokumenta pieņemšanu. Situācija mainījās pēc tiīsdesmit gadiem, kad 1989. gadā tika pieņemta ANO Bērna tiesību konvencija. To veicināja gan grozījumi pašu dalībvalstu likumos par bērnu tiesībām, gan tas, ka 1959. gada Bērnu tiesību deklarācija nerunāja par bērnu pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, gan bērnu īpaša neaizsargātība atsevišķās jomās izvirzīja nepieciešamību pēc nopietnākas viņu tiesību aizsardzības, nekā to garantēja starptautiskās tiesības. 1979. gadā ieplānotais Starptautiskais Bērna gads arī veicināja pasaules valstu nopietnāku

pievēršanos bērnu tiesību jautājumiem. Konvencijas izstrādē piedalījās daudzu valstu valdības, ANO biroji un 50 nevalstisko organizāciju tīkls.

ANO Bērna tiesību konvencija tika pieņemta Ģenerālajā asamblejā 1989. gada 20. novembrī, laikā, kad atzīmēja Bērnu tiesību deklarācijas 30. gadadienu. Konvencija ir spēkā no 1990. gada 2. septembra. Konvencija vērš uzmanību uz bērnu līdzdalību lēmumu, kas skar viņu dzīvi, pieņemšanā; bērnu aizsardzību pret diskrimināciju un visu veidu nevērīgu apiešanos un ekspluatāciju; palīdzības sniegšanu viņu pamatbrīvību nodrošināšanā. Konvencija paredz, ka dalībvalstīm divu gadu laikā pēc konvencijas stāšanās spēkā Bērna tiesību komitejai jāiesniedz ziņojums par to, kāds progress gūts bērnu tiesību īstenošanā. Turpmāk ziņojums ir jāiesniedz ik pa pieciem gadiem.[201] Konvencija attiecas uz bērniem, pusaudžiem un jauniešiem līdz 18 gadu vecumam visā pasaulē, un tā ietver visas bērnu tiesības, kas vienlīdz svarīgas visiem bērniem. Konvencijas svarīgākais princips, kas kļūst par pamatmetodi, īstenojot bērnu tiesības, ir noteikts tās 6. pantā: jebkuru tiesību īstenošanai un jautājumu risināšanai ir jāatbilst bērna interesēm. Šķiet, ka I dažādās sabiedrībās un kultūrās priekšstati par to, kas ir bērna labākajās interesēs, var būt ļoti dažādi. Tomēr tādas vērtības kā brīva personu attīstība un bērnu drošība ir universālas vērtības, pēc kurām būtu jāvadās visās kultūrās. Šī konvencija veicina arī turpmāku bērnu tiesību attīstību un palīdz labāk aizsargāt specifiskas bērnu tiesības.229

c) Citi cilvēktiesību instrumenti, kas attiecas uz bērnu tiesību aizsardzību

ANO Statūti netiek uzskatīti par cilvēktiesību instrumentu, taču tie regulē svarīgus jautājumus, kas ir saistīti ar cilvēktiesībām. Saskaņā ar 55. pantu tiek veidota ANO specializēto institūciju sistēma. Starptautiskā Darba organizācija (SDO), Starptautiskā Veselības organizācija (SVO) un UNESCO ir kļuvušas šīs sistēmas locekles. Atbildība par bērniem tika uzticēta ANO organizācijai, kurai nebija speciālās oiganizācijas statusa, -UNICEF, kas tika izveidota 1946. gadā kā pagaidu organizācija, lai «uzlabotu

bērnu un pusaudžu situāciju tajās valstīs, kurās tic kļuvuši par agresijas upuriem».[202]

Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā ir paredzēts to cilvēktiesību katalogs, kas pienākas «ikvienam», un tas attiecas arī uz bērniem. Deklarācijā ir divi panti, kas īpaši attiecas arī uz bērniem. Tās 25. panta otrā daļa nosaka: «Mātēm un bērniem ir tiesības uz īpašu aizsardzību un palīdzību. Visiem bērniem, laulībā un ārlaulībā dzimušajiem, ir jābauda vienāda sociālā aizsardzība.» Savukārt 26. pantā ir noteiktas tiesības uz izglītību.

Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām bērnu tiesību aizsardzību min trijos pantos. Pakta 10. panta trešā daļa nosaka bērnu un jauniešu aizsardzību pret jebkādu diskrimināciju, kā arī pret ekonomisko un sociālo ekspluatāciju; 12. panta a punkts paredz dalībvalstīm pasākumu veikšanu, lai«... samazinātu nedzīvi dzimušo skaitu un bērnu mirstību un radītu priekšnoteikumus bērna veselīgai attīstībai». Savukārt 13.(1) pants nosaka, ka dalībvalstīm ir jāīsteno tiesības uz izglītību.

Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām norāda uz bērnu tiesībām divos pantos: 14 panta pirmā un otrā daļa nosaka bērnu aizsardzību likuma pārkāpuma gadījumā, bet 24. pants paredz bērna tiesības uz identitāti, pilsonību, kā arī uz aizsardzību no jebkāda veida diskriminācijas.

Saskaņā ar minētajiem dokumentiem katram bērnam ir šādas tiesības, saglabāt savu identitāti; uz pilsonību, vārda brīvību, uzskatiem un ticību; uz dažāda veida informāciju; būt pasargātam no sliktas apiešanās un ļaunprātīgas izmantošanas; bērnu - bēgļu tiesības; psihiski un fiziski mazspējīgu bērnu un pusaudžu tiesības; tiesības tikt adoptētam; tiesības uz veselību; tiesības uz izglītību; uz atpūtu un brīvo laiku; bērnu un pusaudžu, kuri pieder kādai mazākumgrupai (minoritātei), tiesības; būt pasargātam no ekspluatācijas, tiesības uz cilvēcisku attieksmi likuma pārkāpuma gadījumā; būt aizsargātam brīvības atņemšanas gadījumā; aizsardzība bruņotu konfliktu gadījumā.

Bērnu tiesību aizsardzība bieži cieš no valstu aizbildināšanās ar resursu trūkumu. Tomēr šāda aizbildināšanās visbiežāk neiztur kritiku, jo bērni ir jebkuras valsts nākotne un tāpēc atvēlēto resursu ziņā viņiem ir jābūt priekšrokai. Tas ir tikai pašas valsts interesēs.

Starptautisko bērnu tiesību izcelsme datējama ar 1924. gadu, un tam vajadzēja kļūt par ievērojamu notikumu, bet diemžēl šī tiesību nozare neguva

uzreiz plašu atsauksmi. Kaut arī bērnu tiesības sāka «elpot» 20. gs. piecdesmitajos un sešdesmitajos gados, detalizētāk tās attīstījās tikai astoņdesmitajos gados, kad bija pienācis pēdējais laiks pārtraukt uzdot jautājumu «vai bērniem ir tiesības?».

Un tomēr pasaulē bērna tiesības ik dienu tiek pārkāptas visdažādākajos veidos, jo ir taču tik vienkārši aizskart vājāko. Šādā situācijā valsts institūcijām ir īpaša atbildība izveidot tādu likumu un institūciju sistēmu, kas ir spējīga bērnam palīdzēt un viņu aizsargāt.

3.4.2. Sieviešu tiesības

a) Vēsturisks ieskats sieviešu tiesību attīstībā

Sievietes tāpat kā mazākumgrupas (minoritātes), bērni, invalīdi, ieslodzītie, garīgi slimie, bēgļi un patvēruma meklētāji, vecie ļaudis ir viena no sabiedrības mazaizsargātajām grupām. Iemesls tam, ka sieviešu tiesības cilvēktiesību ietvaros tiek izceltas kā atsevišķa tiesību kategorija, ir meklējams vēsturē, analizējot sievietes situāciju iepriekšējos gadsimtos. ' Par vienu no sieviešu tiesību kustības aizsācējām Eiropā pamatoti tiek uzskatīta Olimpa de Gūže (Olympe de Gouges), kura Lielās franču revolūcijas laikā (1791) nāca klajā ar Sievietes un pilsones tiesību deklarāciju, kas tika veidota kā alternatīva franču 1789. gada Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācijai. Jau pirmajā alternatīvās deklarācijas pantā tika noteikts, ka sieviete ir dzimusi brīva un savās tiesībās ir vienlīdzīga vīrietim.[203] Sieviešu atbrīvošanās un tiesību ideja turpināja attīstīties Apgaismības periodā, taču pēc Napoleona Bonaparta nākšanas pie varas tā pilnībā tika aizmirsta.

Sieviešu tiesību kustība atjaunojās tikai 19. gadsimtā vienlaicīgi ar kustību par verdzības sistēmas atcelšanu. ASV sieviešu tiesību kustība aizsākās 1848. gadā Senekfoles pilsētā, kur notika pirmā sieviešu tiesību konference. Viena no konferences iniciatorēm bija Elizabete Stentone (Elizabeth Cady Stanton), kura aizsāka arī sufražisma kustību, kas cīnījās par vēlēšanu tiesību piešķiršanu sievietēm. Konferencē tika pieņemta pasaulē

pirmā Sieviešu tiesību konvenciju, kurā tika uzskaitītas sievietes diskriminējošās normas. Piemēram, tika norādīts, ka sievietēm nav vēlēšanu tiesību, precētajām sievietēm nav īpašuma tiesību, sievietēm ir liegta iespēja iegūt izglītību (jo neviena koledža vai universitāte neuzņēma sievietes) u. c. Turklāt konvencija norādīja, ka sievietēm ir jāpakļaujas likumiem, kuru veidošanā pašas sievietes nepiedalās. Eiropā balsstiesības sievietēm pirmā piešķīra Somija 1906. gadā, savukārt ASV sievietes tiesības vēlēt ieguva tikai 1920. gadā. Kopumā 19. gs. beigās un 20. gs. sākumā sievietes cīnījās par savu pamattiesību atzīšanu, galvenokārt par tiesībām balsot, tiesībām piedalīties vēlēšanās un tiesībām uz īpašumu.[204]

Starptautiskā mērogā sieviešu tiesības tika aktualizētas ar jau minētās sulražisma kustības darbību. Bet 1902. gadā Hāgā (Nīderlande) notika valstu tikšanās, kuras laikā tika pieņemtas vairākas konvencijas, kas noteica starptautiskos standartus attiecībā uz laulību, tās šķiršanu un aizbildniecību pār nepilngadīgajiem bērniem. Viens no pirmajiem starptautiskajiem dokumentiem sieviešu tiesību jomā ir 1933. gada Montevideo konvencija par precēto sieviešu pilsonību, kuru Tautu Savienība 1935. gadā piedāvāja ratificēt visām dalībvalstīm. 1937. gadā Tautu Savienība uzsāka plašu pētījumu par sieviešu juridisko statusu pasaules valstīs. Tika pabeigta tikai viena pētījuma daļa par sieviešu statusu saskaņā ar privātajām tiesībām, diemžēl pētījumu pārtrauca Otrais pasaules karš.233

b) Starptautiskie sieviešu tiesību dokumenti

Sieviešu tiesību īstenošanas mehānisma izstrāde ANO ietvaros sākās

1946. gadā, izveidojot Cilvēktiesību komisiju un Sievietes statusa komisiju, kuras uzdevums bija sagatavot ziņojumus un rekomendācijas ANO Ekonomiskajai un sociālajai padomei par sieviešu tiesību veicināšanu politiskajā, ekonomiskajā, pilsoniskajā, sociālajā un izglītības sfērā ar mērķi īstenot vīriešu un sieviešu vienlīdzīgu tiesību principu.[205] Bez tam Sievietes statusa komisijas pienākums bija gatavot rekomendācijas par ārkārtējām problēmām sieviešu tiesību jomā, kas prasa steidzamu rīcību.[206] Komisija savas darbības laikā ir pievērsusies gan sieviešu politisko tiesību jautājumam, gan līdztiesībai ar vīriešiem darbā un izglītībā, gan precēto sieviešu tiesībām uz pilsonību. Šā darba iznākumā tapušas vairākas ANO konvencijas.

Lai gan dzimumlīdztiesības princips pirmo reizi tika minēts jau ANO Statūtu preambulā un 1. pantā, un turpmāk arī citos ANO dokumentos,[207] pirmais nozīmīgais sieviešu tiesību dokuments - Konvencija par jebkuras, sieviešu diskriminācijas izskaušanu (Convention on Elimitation of Discrimination Against Women) - Ģenerālajā asamblejā tika pieņemts tikai 1979. gadā, un 1981. gadā pēc nepieciešamo 20 ratifikācijas rakstu saņemšanas tas stājās spēkā. Tad arī saskaņā ar konvencijas 17. pantu tika izveidota Sieviešu diskriminācijas izskaušanas komiteja, kuras mandāts ir pārraudzīt konvencijas īstenošanu dalībvalstīs. Varētu rasties jautājums -ja jau Starptautiskajā cilvēktiesību hartā ir iekļauts detalizēts cilvēktiesību katalogs, kas attiecas uz visām personām,[208] arī sievietēm, kāpēc bija nepieciešams veidot atsevišķu sieviešu tiesību konvenciju? Atbildi dod konvencijas preambula, kurā norādīts, ka, neraugoties uz jau esošajiem cilvēktiesību dokumentiem, «turpina pastāvēt liela sieviešu diskriminācija».[209] Konvencija bija pirmais starptautiskais juridiski saistošais dokuments, kas definēja diskrimināciju pret sievietēm.[210] Konvencija norāda, ka sievietēm jābūt tikpat brīvām kā vīriešiem izdarīt izvēli ne tikai politiskajā un tiesiskajā sfērā, bet arī tādās jomās kā laulība, māja un ģimenes dzīve. Konvenciju unikālu padara tās prasība valdībām - izskaust diskrimināciju

pret sievietēm ne tikai publiskajā sfērā, bet arī privātajā dzīvē. Konvencija arī aicina valstis novērst visus ierobežojumus sieviešu vienlīdzīgai līdzdalībai politiskajā un sabiedriskajā dzīvē, darba vietā, veselības aprūpē un visos pilsoniskajos un tiesiskajos jautājumos. Saskaņā ar konvencijas 18. pantu valstīm ir pienākums gada laikā pēc konvencijas ratificēšanas un pēc tam ik pēc četriem gadiem iesniegt ziņojumus par konvencijas īstenošanas gaitu un šķēršļiem.[211] Konvencijas ratificēšana būtiski ietekmējusi dažu valstu politiku. Piemēram, Brazīlija ir izstrādājusi konstitūciju, kas ietver konvencijas mērķus, Austrālija ir pieņēmusi likumu, kas aizliedz dzimumdiskrimināciju, savukārt Zviedrija izveidojusi Vienlīdzīgo iespēju ombudsmena institūciju. Pateicoties konvencijai, vairākās valstīs ir notikušas paraugprāvas. Botsvanā un Zimbabvē tiesneši izmantoja konvenciju, lai aizliegtu pilsonības likumos ietverto diskrimināciju pret sievietēm.

Jāpiebilst, ka konvencija diemžēl neparedzēja iespēju iesniegt individuālas sūdzības par sieviešu tiesību pārkāpumiem, tāpēc 1993. gada Vīnes deklarācijā un rīcības programmā tika rekomendēta iespēja izveidot konvencijas fakultatīvo protokolu, kurā būtu ietverts individuālo sūdzību iesniegšanas un izskatīšanas mehānisms.[212] 1999. gada martā ekspertu grupa izskatīja konvencijas fakultatīvo protokolu, kas tālāk tika iesniegts ANO Ģenerālajā asamblejā un tika pieņemts 1999. gada 6. oktobrī. Formāli šajā pašā datumā protokols tika atvērts parakstīšanai, taču spēkā tas stāsies, tiklīdz to būs ratificējušas 10 valstis.[213] Līdz ar to sievietēm būs iespēja iesniegt sūdzības par konvencijā ietverto tiesību pārkāpumiem pēc tam, ja savā valstī visās instancēs sūdzība būs izskatīta, bet prasība nebūs apmierināta, kā arī ja tiesa nacionālajā līmenī ir nepieejama un neefektīva.

Otrs nozīmīgākais sieviešu tiesību dokuments, kas pieņemts ANO ietvaros, ir Deklarācija par vardarbības izskaušanu pret sievietēm (Declaration on Elimitation ofViolance Against Women), kas tika pieņemta 1993. gada 20. decembrī ANO Ģenerālajā asamblejā. Pieņemot deklarāciju,

ANO atzina, ka vardarbība pret sievietēm ir vēsturiski nevienlīdzīgu varas attiecību starp vīriešiem un sievietēm izpausme, turklāt vairākas sieviešu grupas pret vardarbību ir īpaši mazaizsargātas, piemēram, sievietes bēgles un patvēruma meklētājas, sievietes invalīdes, dažādu mazākumgrupu pārstāves u. c. Deklarācijas 1. pants terminu «vardarbība pret sievietēm» skaidro kā «jebkuru pret šo dzimumu vērstu vardarbības aktu, kura nodoms vai sekas ir fiziska, seksuāla vai psiholoģiska rakstura kaitējums vai ciešanas, ietverot šādu aktu izdarīšanas draudus, brīvības atņemšanu, vienalga, vai tas notiek publiskajā vai privātajā dzīvē.»[214]

Pēc deklarācijas pieņemšanas 1994. gadā Cilvēktiesību komisija iecēla īpašo ziņotāju par vardarbību pret sievietēm, kura uzdevums bija vākt visaptverošu informāciju un rekomendēt nacionālajā, reģionālajā un starptautiskajā līmenī veicamos pasākumus, lai likvidētu vardarbību pret sievietēm. Savos ziņojumos īpašais ziņotājs ir uzsvēris sieviešu viesstrādnieču problēmu, norādīdams, ka gan sieviešu pieņemšana darbā, gan viņām piedāvātie darbi padara sievietes mazaizsargātas pret vardarbību. Tāpat uzsvērta sieviešu un meiteņu tirdzniecības problēma, vardarbība ģimenē, kā arī vardarbība pret sievietēm ilgstošu konfliktu zonās (piemēram, bijušajā Dienvidslāvijā sievietes tikušas pakļautas sistemātiskai izvarošanai).[215]

Bez šiem pamatdokumentiem, kas nosaka sieviešu tiesības ANO ietvaros, vēl minama Pekinas deklarācija un Rīcības platforma, kas tika pieņemta 1995. gada ANO Ceturtajā pasaules konferencē par sievietēm. Rīcības platforma ir politisks dokuments, kura mērķis ir sniegt vadlīnijas valstu valdībām un nevalstiskajām organizācijām, kas plāno savu darbību sieviešu tiesību un līdztiesības jomā laika posmā no 1996. līdz 2001. gadam. Tajā minētas 12 kritiskākās jomas, kam pievēršama uzmanība. Starp tām ir nabadzība, nevienlīdzība veselības aprūpē un izglītībā, vardarbība pret sievietēm, bruņoto konfliktu sekas, vīriešu un sieviešu nevienlīdzība varas sadalē un lēmējdarbībā u. c. Par minētajiem jautājumiem ANO dalībvalstis iesniedza nacionālos ziņojumus.[216] Jāpiebilst, ka šī bija pirmā ANO pasaules konference par sievietēm, kas pievērsās problēmai par vardarbību pret sievietēm, aicināja valdības aktīvi iesaistīties vardarbības izskaušanā, pieņemot un īstenojot attiecīgus likumus. Tāpat šī bija pirmā ANQ konference, kurā tika nopietni diskutēts par diskrimināciju, kas pamatojas uz seksuālo orientāciju.

Arī Eiropas Padome pievērsusi uzmanību dzimumlīdztiesības īstenošanai, ar Ministru komitejas deklarāciju (16.11.1998.) nosakot dzimumlīdztiesības principu starp sievietēm un vīriešiem kā cilvēktiesību principu. Pēc Pekinas konferences Ministru komiteja ir izveidojusi Valdības komiteju līdztiesībai starp sievietēm un vīriešiem, kuras ietvaros tiek realizētas vairākas programmas.[217] Eiropas Padomes ietvaros gan nav pieņemta atsevišķa sieviešu tiesības regulējoša konvencija, taču būtiska dzimumlīdztiesības. kontekstā ir Eiropas Sociālā harta, kurā ietvertas gan nodarbināto sieviešu tiesības uz aizsardzību, gan mātes un bērna tiesības uz sociālo un ekonomisko aizsardzību, gan tiesības uz vienlīdzīgām iespējām profesionālajā un nodarbinātības jomā bez jebkādas diskriminācijas uz dzimuma pamata.[218] Arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas praksē ir bijušas vairākas lietas, kas būtībā skar sieviešu tiesības. Piemēram, lieta X un Y pret Nīderlandi (X and Y v. Netherlands),[219] kas attiecās uz sešpadsmitgadīgu garīgi slimu seksuāli izmantotu meiteni un trūkumiem Holandes likumdošanā, kas aizkavēja krimināllietas ierosināšanu pret vainīgo - cietušās radinieku. Šeit acīmredzami skarts sieviešu tiesību jautājums, lai gan tiesa to nepiemin.249 Savukārt lietā pret Šveici (Schuler-Zgraggen v. Switzerland)[220] tiesa, pamatojoties uz «ļoti svarīgiem apstākļiem», piekrita, ka prasītājas dzimums nevar būt par iemeslu Šveices tiesas lēmumam. Saskaņā ar Šveices tiesas lēmumu sievietei netika piešķirta darba nespējas pensija pēc bērna piedzimšanas, pamatojoties uz argumentu, ka vairums precēto sieviešu strādā līdz pirmā bērna piedzimšanai, bet pēc tam atstāj darbu tik ilgi, kamēr bērniem nepieciešama pilnīga aprūpe. Tiesa uzskatīja, ka lēmuma pieņemšanas brīdī bērns bijis nedaudz jaunāks par diviem gadiem un jāpieņem, ka, pat ja prasītājas veselības stāvoklis nebūtu pasliktinājies, viņa nodarbotos tikai ar mājsaimniecību un būtu māte. Prasītāja kā pretargumentu minēja, ka, ja viņa būtu vīrietis, tiesa neizdarītu šādu pieņēmumu.[221]

c) Tendences un perspektīvas sieviešu tiesību jomā

Lai gan starptautiskā mērogā un atsevišķās valstīs arī nacionālajā līmenī eksistē tiesiskie mehānismi sieviešu tiesību aizsardzībai, dzimumlīdztiesības jomā vēl ir daudz darāmā. Turklāt bijušā padomju bloka valstīs sieviešu tiesību ideja no jauna tika aktualizēta tikai 20. gs. deviņdesmitajos gados, pilnībā no jauna definējot sievietes un vīrieša vienlīdzības jēdzienu. 20. gadsimta beigās aktuālākās sieviešu tiesību problēmas pasaules valstīs ir vardarbība ģimenē, sieviešu un meiteņu tirdzniecība, tāpat vēl arvien aktuāla ir sieviešu līdztiesība un politiskā līdzdalība valsts procesos. Visi šie jautājumi ieteikumu un vadlīniju formā ietverti arī jau iepriekš minētajā Pekinas Rīcības platformā.

3.4.3. Slēgta tipa iestāžu iemītnieku tiesības

Mazākumgrupu (minoritāšu), politiskās opozīcijas, garīgi slimo, likumpārkāpēju fiziska iznīcināšana, spīdzināšana un pazemošana nacionālsociālisma režīma laikā Vācijā 20. gs. trīsdesmitajos gados, kas kulmināciju sasniedza Otrā pasaules kara laikā, šokēja starptautisko sabiedrību, liekot tai konsolidēt spēkus cilvēktiesību aizstāvībā. Novērst spīdzināšanu, cietsirdīgu un necilvēcīgu apiešanos - tas kļuva par vienu no centrālajiem cilvēktiesību jautājumiem, kurus jaundibinātā ANO iekļāva savā dienaskārtībā.

Visi svarīgākie cilvēktiesību pamatdokumenti uzsver, ka «nevienu nedrīkst pakļaut spīdzināšanai vai cietsirdīgi, necilvēcīgi ar viņu apieties vai sodīt, pazemojot viņa cilvēcisko cieņu».[222] Šīs tiesības piemīt ikvienam cilvēkam, taču pastāv liela varbūtība, ka atsevišķām iedzīvotāju grupām -piemēram, slēgta tipa iestāžu^223 iemītniekiem -- tās var būt liegtas, jo viņi atrodas izolētībā no sabiedrības un ārpasaules, iestāžu personāla kontrolē, no kura ir atkarīga pieeja viselementārākajām cilvēka eksistenci un fizisko integritāti nodrošinošām lietām (ūdens, gaiss, pārtika, siltums).

Lai nodrošinātu visām personām pietiekamu aizsardzību pret spīdzināšanu un līdzīgām parādībām, 1984. gadā ANO pieņēma Konvenciju pret spīdzināšanu un citiem nežēlīgiem, necilvēcīgiem vai cieņu pazemojošiem apiešanās un sodīšanas veidiem,[224] Konvencijas ievērošanu uzrauga ANO Komiteja par spīdzināšanas izskaušanu. Ar atsevišķu ANO rezolūciju 1985/33 ir nozīmēts īpašais ziņotājs, kura mandāts aptver to jautājumu pētīšanu, kuri skar spīdzināšanu.255 1 981. gadā tika izveidots ANO Brīvprātīgais fonds spīdzināšanas upuriem - tajā ieplūst brīvprātīgi ziedojumi no dalībvalstīm, privātpersonām un organizācijām, un ar šo naudu finansē rehabilitācijas programmas spīdzināšanas upuriem un to ģimenēm.

Viens no būtiskākajiem starptautiskajiem cilvēktiesību dokumentiem, kura mērķis ir novērst cēloņu veidošanos, kas novestu pie cilvēktiesību pārkāpumiem ieslodzījumu vietās un citās slēgta tipa iestādēs Eiropā, ir Eiropas Konvencija par spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas apiešanās vai sodīšanas novēršanu. Ideja par šādas konvencijas izstrādāšanu, kā arī neatkarīgu ekspertu vizītēm uz slēgtām iestādēm pieder Ženēvas baņķierim Žanam Žakam Gotjē. Šīs konvencijas ievērošanu uzrauga Eiropas Spīdzināšanas novēršanas komiteja (European Committeefor theprevention of Torture), kurai ir ārkārtīgi plašas pilnvaras, tā ir tiesīga apmeklēt visas slēgta tipa iestādes konvencijas dalībvalstīs. Šādu pilnvaru nav ne ANO komitejai, ne īpašajam ziņotājam, jo tiem vispirms jāsaņem attiecīgās dalībvalsts piekrišana šādām vizītēm. Savas darbības rezultātā komiteja ir izstrādājusi vadlīnijas gan cietumiem, gan policijas izolatoriem, gan psihoneiroloģiskajām slimnīcām - pēc šīm vadlīnijām dalībvalstīm ir ieteicams rīkoties, lai novērstu tādu apstākļu veidošanos, kuri var novest pie spīdzināšanas, necilvēcīgas un pazemojošas apiešanās. Runājot par visām slēgta tipa iestādēm, komiteja uzsver gan nepieciešamību pēc ārējās uzraudzības - regulārām pārbaudes vizītēm, ko veiktu neatkarīga institūcija, gan arī to, ka slēgta tipa iestāžu iemītniekiem ir jābūt neierobežotai iespējai sazināties ar šo institūciju un iesniegt tai sūdzības.

Tā kā pasaule ir pieredzējusi arī mediķu u. c. profesionālo grupu pārstāvju līdzdalību aizturēto personu spīdzināšanā, tad gan ANO, gan pasaules profesionālo organizāciju ietvaros tika izstrādāti ncības kodeksi profesionālajām grupām, kuru darbs ir saistīts ar personām, kurām ir atņemta brīvība.[225]

a) Cietumu pirmsākumi

Cietumi bija jau pazīstami senajā Ēģiptē un Ķīnā, tomēr Eiropā līdz pat vēlīnajiem viduslaikiem tos neuzskatīja par soda izpildes vietām, jo cietumsods pēc to laiku likumiem vispār nebija paredzēts. Uzskata, ka pirmais modernas ievirzes cietums tika atklāts 1595. gadā Amsterdamā, tomēr turpmākos 200 gadus cietumi bija «nežēlīgas spīdzināšanas un atmaksas vietas, jo tādi bija priekšstati par vienīgo iespēju iznīdēt noziegumus». 17.-18. gadsimtā liela daļa cietumu tika nodoti privātpersonu rokās, kuru galvenais mērķis bija iegūt peļņu, nevis domāt par notiesāto resocializēšanu. Tas noveda pie necilvēcīgu apstākļu izveidošanās cietumos. 18. gadsimta otrajā pusē līdz ar arvien nopietnāku cilvēktiesību ideju attīstību sākās protesti pret nāves sodiem, spīdzināšanu un citiem nehumāniem soda veidiem. Šajā laikā parādās jaunas personības - Č. Bekāria, Dž. Hovards, Dž. Bentems, V. Penns, A. Mekonoči, V. Kroftons, Ā. Prinss u. c. Šie vārdi ir saistāmi ar jaunām, humānām un progresīvām idejām kriminālpolitikā, penitenciārajā zinātnē un sodu izpildes praksē.[226]

b) Starptautiskie cilvēktiesību dokumenti par apiešanos ar ieslodzītajiem

Pirmo reizi ideju pieņemt fundamentālus principus par apiešanos ar ieslodzītajiem, kurus varētu piemērot visā pasaulē, 20. gs. trīsdesmitajos gados izvirzīja Starptautiskā sodu un cietumu komisija (International Penal and Penitentiary Commission). Šī komisija izstrādāja virkni minimālo noteikumu un principu un iesniedza tos Tautu Savienībai. 1935. gadā Tautu Savienība ieteica gan dalībvalstīm, gan citām valstīm tos ieviest. Pēc Otrā pasaules kara Starptautiskā sodu un cietumu komisija izstrādāja daudz detalizētākus standartus un tos iesniedza ANO. Standartus pieņēma 1955. gadā Žcnēvā pirmajā ANO Kongresā par noziedzības novēršanu un apiešanos ar ieslodzītajiem.[227] 1957. gadā ANO Ekonomiskā un sociālā padome apstiprināja Minimālos standartnoteikumus par apiešanos az ieslodzītajiem, kas izklāsta, kādi principi un prakse ir uzskatāmi par pieņemamiem, apejoties ar ieslodzītajiem un ieslodzījumu vietu darbībā.

1984. gadā Ekonomiskā un sociālā padome apstiprināja procedūru efektīvai Minimālo standartnoteikumu ievērošanai. Dalībvalstīm ir ieteikts pievērst tiem uzmanību, gatavojot periodiskus pārskatus ANO.

Lai gan starptautiskie dokumenti skar visas ieslodzījumā esošās personas neatkarīgi no viņu vecuma, tomēr, ņemot vērā nepilngadīgo īpašo statusu un ncaizsargāfibu, apiešanos ar nepilngadīgajiem ieslodzījuma vietās sīkāk regulē divi starptautiskie cilvēktiesību dokumenti. Tie ir 1985. gada novembrī ANO pieņemtie Minimālie standartnoteikumipar tiesvedību nepilngadīgo lietās jeb t. s. Pekinas noteikumi.[228] Visi starptautiskie dokumenti uzsver, ka nepilngadīgo ieslodzīšanai cietumā būtu jābūt tikai galējam līdzeklim un atrašanās laikam tajā - minimālam. 1990. gadā tika pieņemti ANO Noteikumi par nepilngadīgo, kuri sodīti ar brīvības atņemšanu, tiesisko aizsardzību.[229] Šajos noteikumos tiesību aizsardzības kontekstā liels uzsvars ir likts uz nepilngadīgo izglītošanu, ārstēšanu un rehabilitāciju. ANO ir arī pieņēmusi Vadlīnijas par nepilngadīgo noziedzības novēršanu.261

Līdz šim tikai vienā pasaules reģionā - Eiropā - ir izstrādāti īpaši noteikumi par apiešanos ar ieslodzītajiem. Tie ir Eiropas Cietumu noteikumi, kurflzstrādāti pēc ANO Minimālo standartnoteikumu modeļa un savā pašreizējā variantā tika pieņemti 1987. gadā.[230] Salīdzinot ar ANO Minimālajiem standartnoteikumiem, to prasības ir daudz kategoriskākas.

c) Policijas izolatori

Lai arī demokrātiskā valstī policija ir viens no svarīgākajiem cilvēktiesību aizstāvjiem (aizsargā mūsu mājokļus, dzīvības utt.), tomēr policistu darba specifika vienlaicīgi var viņus padarīt par šo tiesību pārkāpējiem (pārmērīga spēka pielietošana, diskriminējoša attieksme).263 Policijas izolatorus, lai gan tie galvenokārt domāti personu īslaicīgai turēšanai, tāpat kā cietumus un psihiatriskās slimnīcas pieskaita pie slēgta tipa iestādēm.

Bez jau minētajiem starptautiskajiem cilvēktiesību dokumentiem, kuriem ir liela nozīme attiecībā uz tām personām, kuras ir aizturētas, jāmin 1988. gada ANO Principu apkopojums par personu aizsardzību, kas jebkādā veidā aizturētas vai atrodas apcietinājumā.[231] Arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas praksē ir virkne lietu par Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 3. panta pārkāpumu, kurā vainojama policija - piemēram, par nelikumīgu spēka pielietošanu apcietinājumā, par necilvēcīgu pratināšanas metožu pielietošanu.[232]

1979. gadā Eiropas Padomes Parlamentu asambleja pieņēma Rezolūciju Nr. 690 par Deklarāciju par policiju, kas gan nav saistoša, tomēr daudzu valstu policijas ir izmantojušas to par pamatu pašu valstu policijas standartu izstrādē, t. sk. par apiešanos ar apcietinātajiem.

Ar Eiropas Konvencijas par spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas apiešanās vai sodīšanas novēršanu pieņemšanu un Eiropas Spīdzināšanas novēršanas komitejas izveidi uzmanības lokā nonāca arī policijas izolatori. Lai novērstu tādu apstākļu rašanos, kas var novest pie pazemojošas apiešanās ar aizturētajām personām, komiteja ir pieņēmusi vadlīnijas. Personas, kuras ir nogādātas policijas iecirknī, nekavējoties jāinformē par trim galvenajām tiesībām: tiesībām par aizturēšanas faktu informēt radiniekus vai kādu trešo personu/konsulātu (ja aizturētais ir ārzemnieks); tiesībām uz advokātu jāietver tiesības gan kontaktēties, gan tikties ar advokātu, kā arī sarunu konfidencialitāti;[233] tiesības uz ārstu. Komiteja pievērš uzmanību sadzīves apstākļiem; informācijas pieejamībai, t. sk. - vai aizturētā persona ir informēta par tiesībām tai saprotamā valodā; nopratināšanas kārtībai un ilgumam.

d) Psihoneiroloģiskās slimnīcas

Līdzīgi cietumiem un klosteriem, psihiatriskās slimnīcas visos laikos vairāk vai mazāk ir bijušas slēgta tipa iestādes. Šo terminu lietoja Ervins Gofmans (Erving Goffman), aprakstot dzīvi psihiatriskajās slimnīcās. Te iemītniekus māca akceptēt personāla viedokli par pareizo un nepareizo, iznīcinot viņu spējas patstāvīgi domāt.267 Tāpēc ir nepieciešama cilvēktiesību kā reāla juridiska aizsardzības mehānisma iekļaušana medicīnas un it īpaši psihiatrijas sfērā, kuras aprūpē ir garīgi slimie pacienti^234* - viena no sabiedrības vismazāk aizsargātajām grupām. Iemesli un diskusijas aizsākumi, kāpēc valstis gan starptautiskā, gan nacionālā līmenī sāka diskutēt par cilvēktiesībām psihiatrijā, meklējami gan 20. gadsimta politiskajās norisēs,[235] gan t. s. antipsihiatru kustībā, kas fundamentāli atšķirīgi definēja garīgo slimību. Lenga (Laing), Fuko (Foucault), Saza (Szasz) antipsihiatrisko teoriju pamatā bija pieņēmums, ka garīgās slimības nav slimības, bet gan sociāli deviantas uzvedības.[236] Tā Fuko norādīja, ka psihiatrijas funkcija ir realizēt varu pār tiem deviantiem, kuru «radikālās balsis» apdraud pastāvošo sociālo kārtību.[237]

Kustība par garīgi slimo tiesībām, uzsverot personas autonomiju, 20. gadsimta piecdesmitajos gados vispirms sāka attīstīties ASV,[238] bet Eiropa to pārņēma septiņdesmitajos gados. Minētā kustība vainagojusies ar vairāku starptautisku dokumentu pieņemšanu, kas nosaka garīgi slimo tiesības. Starp dokumentiem minami ANO ietvaros pieņemtā Garīgi atpalikušo cilvēku tiesību deklarācija (1971), Principi garīgi slimu personu aizsardzībai un garīgās veselības aprūpes uzlabošanai (1991 ),[239] virkne Pasaules Veselības organizācijas pieņemto dokumentu, Pasaules Psihiatrijas asociācijas Havaju/ IIdeklarācija (1983), kā arī Eiropas Padomes ietvaros pieņemtie dokumenti: rekomendācija (818) Par garīgi slimo situāciju (1977), rekomendācija Nr. R (83) 2 dalībvalstīm Par piespiedu ārstēšanā esošo garīgi slimo pacientu tiesisko aizsardzību, Eiropas Konvencija par spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas apiešanās vai sodīšanas novēršanu (1984) un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija (1950). Zīmīgi, ka, tikai pateicoties Eiropas Cilvēktiesību konvencijas ratificēšanai, piemēram, Lietuva un Ungārija bija spiestas pārskatīt savu tiesību sistēmu atsevišķus principus un pieņemt īpašus likumus, kas regulē garīgi slimo pacientu tiesības. Sakarā ar šīs konvencijas 5. panta e apakšpunktu Ungārijai bija jāizstrādā sistēma, kur tiesām ir ne tikai jāuzrauga aizturēšana un ievietošana psihonciroloģiskajās slimnīcās, bet arī jāturpina pārraudzība, pacientam jau atrodoties slimnīcā.[240]

20. gadsimta beigās garīgi slimo tiesību jomā var runāt par vairākiem problēmu lokiem: garīgi slimo likumpārkāpēju piespiedu ārstēšana, ievietošana psihoneiroloģiskajā slimnīcā pret pacienta gribu, rīcībspējas atņemšana, apstāk|i un apiešanās slimnīcās, dcinstitucionalizācija. Visi šie jautājumi būtu jāregulē nacionālajos likumos, jo garīgi slimo tiesību joma vairumā Austrumeiropas valstu šobrīd vai nu ir izveidota no jauna, vai tiek reformēta.

Sistemātiska apstākļu un pacienta tiesību ievērošanas kontrole Eiropas valstu psihiatriskajās slimnīcās sākās tikai deviņdesmitajos gados, kad Eiropas Spīdzināšanas novēršanas komiteja arvien vairāk sāka pievērst uzmanību psihonciroloģiskajām slimnīcām (pirmajās vizītēs galvenokārt uzmanība tika pievērsta psihiatrijai cietumos). Lai novērstu sliktu izturēšanos pret garīgi slimajiem pacientiem, Spīdzināšanas novēršanas komiteja publicēja attiecīgas vadlīnijas.[241] Līdzīgi kā cietumos un policijas izolatoros, komiteja pievērš lielu uzmanību sadzīves apstākļiem slimnīcās - tiem ir jānodrošina «pozitīva terapeitiskā vide», individuāla ārstēšana, informācijas pieejamība, pacientu tiesību īstenošana, iekšējā drošība un personāla atlase.

Par kontroles mehānismiem jāpiebilst, ka 1994. gadā Eiropas Padome rekomendācijā (1235) Psihiatrija un cilvēktiesības norādīja, ka nepieciešams radīt tādu psihiatrisko institūciju kontroles mehānismu, kas savās funkcijās līdzinātos Spīdzināšanas novēršanas komitejai.

3.4.4. Mazākumgrupu (minoritāšu^276) tiesības

a) Pirmsākumi

Speciālisti konstatējuši, ka mazākumgrupu (minoritāšu) tiesību pirmsākumi rodami dažādos starpvalstu līgumos, kuros viena valsts centās nodrošināt tiesības «saviem» tautiešiem vai reliģiskās ticības «brāļiem» kādā citā valstī. Tā, piemēram, jau 1649. gadā Francija atzīta par Osmaņu impērijas katoļu ticības iedzīvotāju aizbildni un aizstāvi. 19. gadsimtā vairākas Eiropas valstis aktīvi interesējās par kristiešu grupām Osmaņu impērijā, un to tiesības tika atzītas Parīzes un Berlīnes līgumos 1856. un 1878. gadā.[242]

Pēc Pirmā pasaules kara starpvalstu līgumos un Tautu Savienības ietvaros radās pirmā mazākumgrupu (minoritāšu) tiesību aizsardzības sistēma.[243] Šī sistēma uzlika smagus pienākumus dažām valstīm, bet ignorēja mazākumgrupu jautājumus citās valstīs. Tā nebija vispārēja mazākumgrupu tiesību sistēma, bet starpvalstu līgumos noteiktie pienākumi attiecībā pret atsevišķām mazākumgrupām atsevišķās valstīs. Neskatoties uz to, tas bija pirmais šāda veida mēģinājums. Minēto līgumu īstenošana bija Pastāvīgās starptautiskās tiesas kompetencē.

Pēc Otrā pasaules kara, ņemot vērā lielo uzmanību, kas tika veltīta mazākumgrupām 19. gadsimtā un starp abiem pasaules kariem, pārsteidz, ka ANO dibinātāji tās gandrīz pilnīgi ignorēja.[244] 1950. gadā ANO sekretariāts veica pētījumu par Tautu Savienības sistēmu un secināja:

«Visu šo sistēmu iznīcināja Otrais pasaules karš. Visus kopš 1944. gada panāktos starptautiskos lēmumus iedvesmo cita filozofija. Pieņemas spēkā ideja par vispārēju un globālu cilvēktiesību aizsardzību. Tāpēc tagad ne tikai minoritātes atsevišķās valstīs tiek aizsargātas, bet visi cilvēki visās valstīs.»[245]

Mazākumgrupu (minoritāšu) tiesības netika iekļautas Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā, jo nebija vienotības valstu starpā par atsevišķa regulējuma nepieciešamību, ja jau uz vienlīdzīgiem pamatiem tika regulētas katra cilvēka tiesības. Valstu vairākums, ņemot vērā, ka starpkaru sistēma nenovērsa Otro pasaules karu, domāja, ka individuāla pieeja mazākumgrupu jautājumā būs labāka.[246] Mazākumtiesību normas tikai pakāpeniski iekļāva vispārējos cilvēktiesību dokumentos. Pagāja vairāki gadu desmiti, pirms starptautisko organizāciju ietvaros tika pieņemti nopietni mazākumtiesību dokumenti. Tomēr šis ieguldījums vēl šodien ir neliels. Vienlaikus, tāpat kā iepriekšējos gadsimtos, svarīgas mazākumgrupu tiesību normas turpināja iekļaut arī divpusējos starpvalstu līgumos.

b) Pamatprincipi

Visi starptautiskie mazākumgrupu (minoritāšu) tiesību standarti balstās uz trim principiem: vienlīdzīgo tiesību princips, diskriminācijas aizliegums un īpašie pasākumi^247 mazākumgrupām (minoritātēm) piederošām personām. Diskriminācijas aizliegums ir saistīts ar vienlīdzīgu tiesību principu. Starptautiskie dokumenti (Vispārējā cilvēktiesību deklarācija, Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām un Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām utt.) aizliedz diskrimināciju pēc tautības, valodas, rases, ādas krāsas, reliģijas un citām pazīmēm.[248] īpašie pasākumi, ko mēdz saukt arī par «pozitīvo diskrimināciju», uzliek valdībām pienākumu veikt pasākumus, lai nodrošinātu mazākumgrupām (minoritātēm) piederošo personu vienlīdzību ne tikai izglītības, kultūras, reliģijas jomā, bet arī politikā, sabiedriskajā dzīvē un tautsaimniecībā. īpašie pasākumi nav domāti, lai mazākumgrupas būtu priviliģētā stāvoklī, bet lai tās nokļūtu vienādā stāvoklī ar vairākumu.[249]

Vairumā starptautisko dokumentu tiesības piemīt indivīdiem, nevis grupām. «Individuālisms» saistīts ne tikai ar vēlmi aizsargāt visu cilvēku tiesības, neizceļot nevienu atsevišķu grupu.[250] Kā norādījis Džons Paķers (John Packer), «indivīdu un valstu pastāvēšana starptautiskajās tiesībās ir aksiomātiska, bet cilvēku grupu eksistences atzīšana joprojām ir problēma».[251]

«Filozofiskos» un juridiskos šķēršļus grupu atzīšanai papildina politiskie, jo valdības bieži nevēlas atzīt mazākumgrupu eksistenci savās valstīs. Turklāt tās mēdz uztraukties par iespējamiem draudiem teritoriālai integritātei kolektīvo grupu tiesību atzīšanas gadījumā. Neraugoties uz dominējošo «individuālismu» mazākumtiesību ietvaros, skaidrs, ka daudzas tiesības var īstenot tikai grupā, piemēram, tiesības uz izglītību mazākumgrupas (minoritātes) valodā vai tiesības lietot attiecīgo valodu saskarsmē ar vietējās varas orgāniem vietās, kur kompakti dzīvo attiecīgā grupa. Tāpēc arī daudzos dokumentos lietots formulējums, ka tiesības var īstenot «individuāli vai kopā ar citiem savas grupas pārstāvjiem».

c) Mazākumgrupu (minoritāšu) tiesības ANO ietvaros ANO dalībvalstu pārstāvji sākotnēji varēja vienoties, ka jānosoda visekstrēmākais etnisko konfliktu paveids, proti - genocīds, kas arī tika izdarīts 1948. gada ANO Konvencijā par genocīda nepieļauj amību un sodīšanu par to.2il

Kopš 1947. gada mazākumgrupu jautājumus izskatīja Diskriminācijas novēršanas un mazākumtiesību aizsardzības apakškomisijā, kas bija izveidota visu ar cilvēktiesībām saistīto jautājumu skatīšanai. Šī komisija nodarbojas ar principu izstrādāšanu un mazākumgrupas definīcijas meklējumiem. Laika gaitā tika izstrādātas dažādas definīcijas (piemēram, 1950., 1979. un 1985. gadā), taču neviena definīcija nekad neguva plašu atbalstu. Galvenie strīdi bija par diviem jautājumiem:

Vai definīcijas pamatā jābūt indivīda subjektīvai izvēlei, vai kādām objektīvām īpašībām (valodai, reliģijai, tautībai)?

Vai jebkurš valsts iedzīvotājs vai tikai attiecīgās valsts pilsoņi var pretendēt uz piederību pie mazākumgrupas?[252]

Kamēr notika mazākumgrupas definīcijas meklējumi, attiecīgas tiesību normas tika iestrādātas dažādos ANO dokumentos. Tā, piemēram, 1966. gada Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 27. pants paredz:

«Valstīs, kurās ir etniskās, reliģiskās un valodas mazākumgrupas (minoritātes), personām, kas pieder pie šīm mazākumgrupām (minoritātēm), nedrīkst atņemt tiesības kopā ar citiem tās pašas grupas locekļiem baudīt savu kultūru, nodoties savai reliģijai un izpildīt tās rituālus, kā arī lietot dzimto valodu.»[253]

70. gados eksperti ANO ietvaros atgriezās pie mazākumtiesībām ar jaunu sparu. Ironiskā kārtā pēc Dienvidslāvijas iniciatīvas atsākās ANO darbs pie mazākumtiesību normu izstrādāšanas. Šis darbs nesa augļus 1992. gada ANO Deklarācijā par to personu tiesībām, kuras pieder pie nacionālām vai etniskām, reliģiskām un lingvistiskām mazākumgrupām. Deklarācijā nav mazākumgrupas definīcijas, un tajā ieturēta individuālistiska pieeja tiesībām, tas ir, tiek noteikts, ka indivīdam kopā ar citiem ir zināmas tiesības. Uzsvars likts uz diskriminācijas aizliegumu, bet tiek minēti arī valstu pienākumi rast labvēlīgus apstākļus mazākumgrupu kultūru attīstībai.[254]

ANO darbībā līdz šim ir bijusi akcentēta galvenokārt standartu izstrādāšana, taču ANO vājā puse allaž bijusi politiskie un juridiskie tiesību īstenošanas mehānismi. Galvenie mehānismi, kas pastāv, ir ekspertu komitejas, kuras izvērtē, kā valstis izpilda saistības, ko tās uzņēmušās dažādu konvenciju ietvaros. Šīs komitejas (Cilvēktiesību komiteja, Rasu diskriminācijas izskaušanas komiteja, Ekonomisko, sociālo un kultūras tiesību komiteja, Bērna tiesību komiteja) bieži arī uzdod jautājumus par mazākumtiesībām.[255] Pastāv arī procedūra konfidenciālām sūdzībām, t. i., 1503. procedūra, kuras izskata Cilvēktiesību komisija un Diskriminācijas novēršanas un mazākumgrupu aizsardzības apakškomisija.[256]

Darbojas īpašie ziņotāji (piemēram, par Dienvidslāviju, Rumāniju), un notiek arī ekspertu grupu vizītes, lai izpētītu mazākumgrupu stāvokli kādā valstī. Piemēram, 1992. gadā Latvijā viesojās ANO ekspertu grupa Ibrahima Fala (Fall) vadībā, kas pēc tam rakstīja ziņojumu.[257] Ziņojumi, kā arī dažādu

ANO komiteju kritiski slēdzieni ir virzīti galvenokārt uz mazākumgrupu tiesību pārkāpēju «kaunināšanu».

Reģionālās organizācijas, piemēram, Eiropas Drošības un sadarbības organizācija (EDSO) un Eiropas Padome, spēj aktīvāk «iejaukties» atsevišķu valstu politikā, lai veicinātu mazākumgrupu tiesību ievērošanu.

d) Mazākumgrupu (minoritāšu) tiesības EDSO ietvaros EDSO ir bijusi nopietna loma principu izstrādāšanā, bet jo svarīgāka loma mazākumgrupu (minoritāšu) tiesību politiskajā īstenošanā. EDSO dokumenti nav juridiski saistoši, bet tajos ir vērā ņemami principi. Bieži vien politiskās apņemšanās ir devušas lielāku rezultātu, kā to rāda arī EDSO prakse. Daudzas EDSO dokumentos ietvertās nostādnes ar laiku tiek iekļautas līgumos un paražu tiesībās. EDSO dokuments, kurš sniedz visnopietnāko ieguldījumu mazākumtiesību sfērā, ir 1990. gada Kopenhāgenas dokuments. Tas veicināja 1992. gada ANO deklarācijas pieņemšanu. Turklāt Eiropas Padomes Vispārējā konvencija par mazākumtautību aizsardzību tika izstrādāta, lai Kopenhāgenas dokumenta standarti būtu arī juridiski saistoši.

Kopenhāgenas dokumentā noteikts, ka piederība pie mazākumgrupas ir «personīgās izvēles jautājums». Dokuments ietver specifiskas norādes, kādos apstākļos mazākumgrupām ir tiesības lietot savu valodu, piekopt savu reliģiju, izveidot izglītības iestādes u. tml. Dokuments arī uzsver valstu pienākumus. Tas nosaka:

«Dalībvalstis aizsargās un veicinās mazākumgrupu (minoritāšu) etnisko, kultūras, valodas un reliģisko identitāti savā teritorijā un radīs apstākļus šīs identitātes veicināšanai.»

Pēc Kopenhāgenas dokumenta pieņemšanas, ko daudzi eksperti uzskata par lūzuma punktu mazākumtiesību standartu izstrādāšanā, uzsvars arvien vairāk tiek likts uz īstenošanas mehānismu nostiprināšanu.

EDSO ietvaros pastāv trīs galvenie mazākumgrupu tiesību īstenošanas mehānismi: 1) «Cilvēka dimensijas» aktivitātes, 2) augstais komisārs mazākumtautību jautājumos un 3) EDSO misijas.[258] «Cilvēka dimensijas» ietvaros galvenais mehānisms ir konferences, kas tiek rīkotas reizi divos gados, tajās dalībvalstis un nevalstiskās organizācijas var izteikt viedokļus un izplatīt informāciju, bet valdību delegācijām jāatbild uz jautājumiem, tai skaitā par mazākumgrupu stāvokli savās valstīs. Savukārt augstā komisāra mazākumtautību jautājumos postenis radīts pēc 1992. gada Helsinku galotņu tikšanās, un tā mandāts ir «savlaicīgu brīdinājumu» un «pasākumu» nodrošināšana, lai novērstu etniskus konfliktus, pirms kāda krīze jau ir pārtapusi par atklātu konfliktu.295 Ar attiecīgās dalībvalsts piekrišanu EDSO var dibināt ilgtermiņa misijas, lai novērstu vai risinātu konfliktus un nodrošinātu EDSO informētību par vietējiem apstākļiem. Deviņdesmito gadu beigās šādas misijas darbojās vairāk nekā 15 valstīs. Tāpat kā augstais komisārs, arī misijas lieto «kluso diplomātiju», bet katrai ir specifisks mandāts. Piemēram, EDSO misijas Latvijā mandāts kopš 1993. gada ir konsultēt par pilsonības jautājumu.[259]

e) Mazākumgrupu (minoritāšu) tiesības Eiropas Padomes ietvaros

Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 14. pants paredz, ka visas konvencijā minētās tiesības tiek nodrošinātas bez jebkādas diskriminācijas, taču šis pants attiecas tikai uz pārējām konvencijā iekļautajām tiesībām, kas ir paredzētas ikvienam. Konvencija neparedz kādas atsevišķas, īpašas tiesības mazākumgrupām (minoritātēm), un Eiropas Cilvēktiesību tiesas tiesvedībā ir bijis ļoti maz tādu lietu, kas tiešā veidā skar mazākumgrupas.[260] Vairākus gadu desmitus pēc konvencijas izstrādāšanas nekādi dokumenti par mazākumtiesībām netika apstiprināti Eiropas Padomes ietvaros, bet notika diskusijas par iespējamu protokolu pie konvencijas vai atsevišķu konvenciju.

Deviņdesmitajos gados Eiropas Padomes ietvaros tapa divi dokumenti -

1992. gada Eiropas reģionālo vai mazākumgrupu valodu harta un 1994. gada Vispārējā mazākumtautību aizsardzības konvencija.™ Tiek atzīts, ka no šiem diviem dokumentiem Vispārējā konvencija ir daudz nozīmīgāka. Kā jau minēts, tā daļēji atspoguļo EDSO Kopenhāgenas dokumenta normas, bet īstenošanas mehānisms ir līdzīgs tam, kas pastāv Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām ietvaros - valstīm jāiesniedz regulāri pārskati un jāatbild uz ekspertu komisijas jautājumiem (pakta ietvaros vēl gan pastāv individuālo sūdzību procedūra). Šis ir pavisam jauns mehānisms, un notiek spraigas diskusijas par tā pilnveidošanu un iespējamo sadarbību ar citām struktūrām Eiropas Padomes ietvaros un ārpus tās.[261]

3.4.5. Bēg|u tiesības

a) Vēsturisks apskats

Lai gan patvēruma jēdziens pastāv jau vismaz 3500 gadu^262 un bēgļu kustības fenomens Eiropā bija pazīstams gan Lielās franču revolūcijas laikā,[263] gan arī Pirmā pasaules kara laikā, par starptautiskās bēgļu aizsardzības sistēmas izveides iemeslu tiek uzskatīta 1917. gada revolūcija Krievijā, kad vairāk nekā miljons bēgļu bija spiesti atstāt valsti laikā no 1917. līdz 1921. gadam. Savukārt par starptautiskās bēgļu aizsardzības sistēmas aizsācēju tiek uzskatīts norvēģu diplomāts un pētnieks Fritjofs Nansens {Fridtjof Nansen), kuru 1921. gadā Tautu Savienība iecēla par augsto komisāru bēgļu jautājumos un kura uzdevums bija risināt Krievijas bēgļu problēmu. Interesanti, ka starptautiskās bēgļu aizsardzības sistēmas iniciators bija nevalstiskā organizācija Starptautiskais Sarkanais Krusts un tā komitejas priekšsēdētājs G. Adors, kas 1921. gadā aptuveni 800 tūkstošu krievu vārdā vērsās pie Tautu Savienības. Komisāra uzdevumos bija noteikt bēgļu tiesisko statusu, organizēt brīvprātīgu bēgļu repatriāciju, kā arī kopā ar vietējām organizācijām organizēt palīdzības sniegšanu bēgļiem.[264] Tā kā daudzi bēgļi bija bczvalstnieki, 1922. gadā tika radīts pirmais starptautiski atzītais bēgļu ceļošanas dokuments, t. s. «Nansenapase», kas bija paredzēta etniskajām grupām, kuras savā mītnes zemē tika vajātas, piemēram, Krievijas bēg|i (1922), Armēnijas bēgļi (1924), asīrieši, asīrohaldcji, kurdi, sīrieši un turki (1928).[265]

Bēgļu jautājums Eiropā īpaši aktuāls kļuva 1930. gados, kad ebreji bija spiesti atstāt nacistisko Vāciju. Lai risinātu Vācijas ebreju jautājumu, Tautu Savienība 1933. gadā izveidoja augstā komisāra bēgļu jautājumos pārvaldi, kuras mandātā bija noteikta palīdzība ebrejiem un citiem, kas nāk no Vācijas. Diemžēl palīdzība bēgļiem nebija efektīva, uz ko savā vēstulē, atkāpdamies no amata 1935. gadā, norādīja arī augstais komisārs bēgļu jautājumos Džeimss G. Makdonalds (James G. McDonald). Starptautisko bēgļu aizsardzības sistēmu radikāli ietekmēja Otrais pasaules karš. 1943. gadā tika izveidots Apviento Nāciju birojs palīdzības un pēckara atjaunošanas jautājumos (the United Nations Relief and Rehabilitation Agency), kuru vēlāk, 1947. gadā, aizstāja Starptautiskā bēgļu organizācija, kuras primārais uzdevums bija bēgļu pārvietošana.104 1951. gadā, beidzoties Starptautiskās bēgļu organizācijas mandātam, ar ANO lēmumu tika izveidots Apvienoto Nāciju Organizācijas augstā komisāra bēgļu jautājumos postenis (United Nations High Commissioner for Refugees - UNHCR), kura pirmais uzdevums bija palīdzēt vairāk nekā miljonam cilvēku, kas vēl arvien kara dēļ bija pārvietotās personas. Šobrīd pasaulē ir vairāk nekā 50 miljonu cilvēku, kas, bēgot no etniskajiem konfliktiem, kara, vajāšanas, bijuši spiesti atstāt savas mājas. Uz 1998. gada 1. janvāri augstā komisāra uzmanības lokā kopumā bija 22 376 300 personu, no tām 11 975 500 bēgļu.[266]

b) Bēgļa definīcija starptautiskajos un reģionālajos dokumentos

1951. gada 28. jūlijā tika pieņemta ANO Konvencija par bēgļa statusu, kurai šobrīd pievienojušās vairāk nekā 130 valstis. Savukārt 1967. gada 31. janvārī tika pieņemts Protokols par bēgļa statusu. Šie ir pamatdokumenti, kas regulē bēgļu aizsardzību starptautiskajās tiesībās.[267]

Saskaņā ar 1951. gada konvenciju bēglis ir persona, kas «to notikumu rezultātā, kas bijuši pirms 1951. gada 1. janvāra, un tāpēc, ka pastāvēja labi pamatoti vajāšanas draudi rases, reliģijas, pilsonības, noteiktas sociālās grupas piederības vai politisko uzskatu dēļ, ir ārpus savas pilsonības valsts un nespēj izmantot šīs valsts aizsardzību vai arī nevēlas izmantot šo aizsardzību minēto draudu dēļ; vai arī: esot bez pilsonības un uzturoties ārpus savas iepriekšējās pastāvīgās dzīvesvietas valsts, šādu notikumu rezultātā nevar vai nevēlas atgriezties šajā valstī pastāvošo draudu dēļ.»[268]

Savukārt 1967. gada Protokols paplašināja 1951. gada Konvencijas par bēgļa statusu bēgļa definīciju, attiecinot to uz konvencijā ietvertajiem bēgļiem neatkarīgi no laika un (vai) ģeogrāfiskajiem ierobežojumiem.[269] Viens no nozīmīgākajiem konvencijas principiem ir neizraidīšanas princips (non-refoulement), saskaņā ar kuru «nevienu bēgli nevar sūtīt atpakaļ uz to valsti, kur var tikt apdraudēta viņa dzīvība vai brīvība».[270] Jāpiebilst, ka konvencijā arī ietverti nosacījumi, kādos gadījumos personai netiek piešķirts bēgļa statuss un kādos gadījumos bēgļa statuss būtu pārtraucams.

Lai gan tiesības meklēt patvērumu^271 ir uzskaitītas starptautiskajā cilvēktiesību katalogā (Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 12. pants),[272] nav garantētas tiesības šo patvērumu iegūt. Tā ir valsts privilēģija - atzīt personu par bēgli un dot tai patvērumu savā teritorijā.[273] Pašlaik gan par 1951. gada konvenciju tiek diskutēts, vai konvencijas definīcija ir pietiekami piemērota, vai arī tā būtu jāpārstrādā vai jāpapildina, ņemot vērā citus reģionālos dokumentus bēgļu politikas jomā.

Plašāku bēgļa definīciju dod reģionālie dokumenti: 1969. gada Āfrikas vienības organizācijas konvencija un Amerikas valstu organizācijas 1984. gadā pieņemtā Kartahenas deklarācija.

Laika gaitā, interpretējot starptautiskās konvencijas, izveidojušās vairākas bēgļu kategorijas. Piemēram, «konvencijas bēgļi», kam bēgļa statuss tiek piešķirts saskaņā ar 1951. gada Ženēvas konvenciju, «mandāta bēgļi», par kuriem atbildību uzņemas augstais komisārs, «bēgļi de facto» jeb personas, kas neatbilst 1951. gada konvencijas definīcijai, bet tiek uzskatīts, ka tām nepieciešama starptautiska aizsardzība, ņemot vērā apstāk|us viņu izcelsmes zemē, «kvotu bēgļi» - bēgļi ierobežotā skaitā, kas uzņemti trešajā valstī, parasti pārsūtot tos no pirmās patvēruma zemes, u. c.[274] Karš bijušajā Dienvidslāvijā un tā izraisītā masu bēgšana deviņdesmitajos gados bija iemesls jaunai bēgļu kategorijas izveidei, kam nepieciešams pagaidu patvērums (temporary protection). Pagaidu patvērums parasti tiek piešķirts uz ierobežotu laika periodu, tādējādi pagaidu patvērumā esošie parasti netiek iekļauti integrācijas programmās, kā arī viņiem netiek piešķirti ceļošanas dokumenti, turklāt, beidzoties kara situācijai, valstis vienojas par bēgļu atgriešanos. 1999. gada Kosovas krīzes laikā pagaidu patvērumu bēgļiem sniedza gan Eiropas valstis, gan ASV un Kanāda. Beidzoties krīzei, sākās bēgļu atgriešanās sagrautajā provincē. Augstā komisāre to ir nosaukusi par ātrāko bēgļu atgriešanos vēsturē, kad pirmo trīs nedēļu laikā pēc Kosovas krīzes beigām atgriezās vairāk nekā 600 000 bēgļu.[275]

c) Patvēruma politika Eiropas Savienības ietvaros

Bēgļu politikas jomā Eiropas Savienības (ES) ietvaros kopš astoņdesmito gadu vidus notiek harmonizācijas process, kuru paātrināja gan ES iekšējo robežu atcelšana, gan patvēruma meklētāju skaita pieaugums, kas vēlāk bija arī iemesls t. s. patvēruma meklētāju neuzņemšanas politikai, kuras dēļ patvēruma meklētāju skaits Rietumeiropā samazinājās no 692 685 cilvēkiem

1992. gadā līdz 249 980 patvēruma meklētājiem 1997. gadā.[276]

Šobrīd Eiropas Savienības valstīs bēgļu politiku galvenokārt nosaka divi dokumenti: Šengenas konvencija un 1990. gada Dublinas konvencija,[277] Lai harmonizētu patvēruma politiku, 1985. gada 14. jūnijā, vienojoties Vācijas, Francijas, Dānijas, Beļģijas, Nīderlandes un Luksemburgas valdībām, tika pieņemts t. s. Šengenas līgums. Tā bija deklaratīva rakstura vienošanās par iekšējo robežu atcelšanu. Piecu gadu laikā tika izstrādāta un 1990. gadā parakstīta

Šengenas konvencija, kas nosaka ne tikai patvēruma piešķiršanas kārtību dalībvalstīs, informācijas apmaiņu par indivuduālajām patvēruma pieprasītāju lietām, bet arī regulē policijas sadarbošanos un robežkontroles jautājumus.[278]

Savukārt iepriekšminētās Dublinas konvencijas mērķis bija izvairīties no situācijas, kad viena persona iesniedz vairākus patvēruma pieprasījumus vairāku ES dalībvalstu teritorijās. Konvencijā ir iestrādāts arī «drošas trešās zemes» princips,3'8 saskaņā ar kuru ES dalībvalsts var uzskatīt citu ES dalībvalsti par drošu trešo zemi, uz kurieni var nosūtīt atpakaļ patvēruma meklētāju. Šis princips tiek piemērots, ja patvēruma mcklētājs(a) ir sasniedzis(gusi) tās valsts robežu, kurā viņš(a) vēlas pieprasīt patvērumu. Piemēram, ja kādā no ES valstu lidostām ierodas patvēruma meklētājs(a), imigrācijas dienests izsekos visam personas ceļošanas maršrutam un nosūtīs atpakaļ uz to valsti, kura patvēruma meklētāju nav pamanījusi. Tas ir iespējams, jo daudzas valstis, kas ir ratificējušas 1951. gada konvenciju, tiek uzskatītas par drošām valstīm. Tādējādi, saskaņā ar Dublinas konvenciju, valsts, kurā vispirms ierodas patvēruma meklētājs, ir atbildīga par bēgļa statusa piešķiršanu vai nepiešķiršanu. Turklāt pieņemtais lēmums ir saistošs arī citām ES valstīm.[279]

Kas attiecas uz bēgļa definīciju, kritiķi (tai skaitā ANO augstais komisārs bēgļu jautājumos) ES nereti pārmet pārāk ierobežotu 1951. gada konvencijā dotās bēgļa definīcijas interpretāciju, pārmet tendenci piešķirt bēgļa statusu tikai personām, kuras vajā valsts, un pilnībā ignorēt tos statusa pieprasījumus, kur kāda trešā puse vajā patvēruma meklētāju, kuru valsts nav spējīga aizsargāt.[280] 1999. gadā, kad Eiropa tikko bija pārdzīvojusi Kosovas kiīzi, augstā komisāre izteica aicinājumu ES dalībvalstīm pārskatīt 1951. gada konvencijas interpretāciju un atzīt, ka vajātāji var būt arī citi aģenti, ne tikai valsts, un ka vajāšanas jēdzienā ietverama arī seksuālā vardarbība pret sievietēm. '21

d) Patvēruma politika Eiropas Padomes ietvaros

Eiropas Padomes ietvaros pieņemta virkne rekomendāciju par bēgļiem un patvēruma meklētājiem. Starp tām ir arī 1997. gadā pieņemtā Rekomendācija (1327) par bēgļu un patvēruma meklētāju cilvēktiesību aizsardzību un nostiprināšanu Eiropā. Laikā no 1985. līdz 1992. gadam daudzās Eiropas valstīs pieauga patvēruma meklētāju pieprasījumu skaits, kas bija iemesls patvēruma politikas maiņai atsevišķās valstīs. Tika grozīti likumi, padarot tos krietni ierobežojošākus. Iepriekšminētā rekomendācija attiecas uz patvēruma procedūras minimālajiem standartiem, nosakot bēgļu tiesību aizsardzību un garantējot neizraidīšanas (non-refoulement) principu, kā arī norādot uz nepieciešamību harmonizēt Eiropā patvēruma politiku.[281] Vairākas EP Ministru komitejas pieņemtās rekomendācijas sagatavojusi Speciālā ekspertu komiteja par teritoriālā patvēruma, bēgļu un bezvalstnieku tiesiskajiem aspektiem.[282] Regulāri EP sadarbībā ar Migrācijas politikas grupu (Migration Policy Group) organizē apaļā galda diskusijas par integrāciju. Diskusiju mērķis ir veicināt konstruktīvu dialogu starp valdības pārstāvjiem, sabiedriskajām organizācijām, uzņēmējiem, kas ir saistīti ar migrācijas problēmu risināšanu. Pirms diskusijas visiem dalībniekiem tiek izsūtīta standartanketa ar jautājumiem par imigrācijas politiku, kas vēlāk tiek apspriesti. īpaši vērtīgas šāda veida apspriedes ir valstīm, kas nesen ir sākušas veidot savu imigrācijas politiku. Apaļā galda diskusijas 1997.-1999. gadā notika Bulgārijā, Čehijā, Grieķijā, Ungārijā, Polijā, Rumānijā, Slovākijā, Lietuvā, arī Somijā, Krievijā un Ukrainā.[283]

Lai gan Eiropas Cilvēktiesību konvencijā nav ietvertas tiesības uz patvērumu, Eiropas Cilvēktiesību tiesas praksē bijušas vairākas ar patvēruma politiku saistītas lietas. Piemēram, konvencijas 3. pantu, kas aizliedz spīdzināšanu, tiesa piemēroja gadījumos par indivīda izraidīšanu uz valsti, kur tam draud spīdzināšana vai necilvēcīga un pazemojoša apiešanās.125 Savukārt konvencijas 8. pants, kas garantē tiesības uz ģimenes dzīvi, piemērojams lietās, kur pārkāpts ģimenes vienotības princips, piemēram, deportējot no valsts kādu no bērna vecākiem,[284] vai arī neļaujot ģimenēm apvienoties, ja viens no ģimenes locekļiem dzīvo ārpus valsts, kurā viņam neļauj iebraukt un kurā nav iespējams dibināt ģimeni.[285]

e) Citi dokumenti

Lai gan esam jau apskatījuši galvenos dokumentus bēgļu politikas jomā, jāatceras, ka daudzi cilvēktiesību dokumenti attiecināmi arī uz bēgļiem. Piemēram, tiesības uz patvērumu garantē ANO Vispārējā cilvēktiesību deklarācija (14. pants). Savukārt ANO Bērna tiesību konvencija, Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām un ANO Konvencija par apatrīda skaita samazināšanu nosaka bērna tiesības uz tās valsts pilsonību, kurā viņš ir piedzimis. Tādējādi abi dokumenti attiecas arī uz patvēruma meklētāju bērniem, kurus nereti vecākiem ir problēmas reģistrēt. Bēgļus un patvēruma meklētājus aizsargā arī Eiropas konvencija par spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas apiešanās vai sodīšanas novēršanu. Eiropas Spīdzināšanas novēršanas komiteja, kas pārrauga minētās konvencijas īstenošanu, savās pārbaudes vizītēs regulāri pievērš uzmanību arī nelegālo imigrantu un patvēruma meklētāju aizturēšanas vietām. Uz nelegālo imigrantu vai patvēruma meklētāju aizturēšanu attiecināms ar\ Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 5. pants un Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 9. pants. Tādējādi patvēruma meklētāju un bēgļu turēšana brīvības atņemšanas iestādēs ir pretrunā viņu cilvēktiesībām. Valstīm ir pienākums izveidot tādas procedūras un dzīvesvietas šīm personām, kas nebūtu pretrunā tiesībām uz brīvību.

Nākamajā nodaļā tiks aplūkots jautājums, kādas ir iespējas indivīdiem aizstāvēt savas tiesības, kuras tika uzskaitītas un īsumā izskaidrotas otrajā un trešajā nodaļā.

4. CILVĒKTIESĪBU ĪSTENOŠANAS MEHĀNISMI. PROCESUĀLĀS TIESĪBAS

4.1. Diskusijas ietvaru ieskicējums

Jau grāmatas ievadā tika minēts, ka starptautisko cilvēktiesību kontekstā viena no nopietnākajām teorētiskajām problēmām, kas arī praktiski iespaido indivīda tiesību aizsardzību starptautiskā līmenī, ir tā, ka indivīds tradicionāli /) tiek uzskatīts par tiesību ieguvēju (beneficiary) un nevis subjektu._ Starptautiskajā sistēmā pastāv zināma loģiska kārtība, kas, kā jau minēts grāmatas 1. nodaļā, ir veidojusies gadsimtu gaitā. Līdz šim tika runāts par konkrētiem šīs sistēmas piemēriem - starptautiskajiem cilvēktiesību līgumiem, paražām, principiem. Ja mēģinām apkopot starptautiskās sistēmas raksturīgākās iezīmes, tad tās varētu būt šādas;

1) Valsts ir galvenais starptautisko tiesību subjekts.

2) Valstis izlemj, kādus līgumus un kādas institūcijas tās veidos.

3) Nevar valsti iesaistīt šajos līgumos vai institūcijās pretēji tās gribai.

4) Arī starptautiskās paražas veidojas galvenokārt valstu prakses gaitā.

5) Tomēr starptautiskai paražai ir iespēja juridiski saistīt valsti arī bez tās piekrišanas, ja vien valsts jau no paša sākuma nav konsekventi noliegusi jebkādas juridiski saistošas prakses veidošanos (persistent objector)?2*

6) Mūsdienu starptautiskajai sistēmai ir raksturīga ievērojama regulētība.

7) Liela loma valstu uzvedības kontrolē ir starptautiskajām organizācijām, kuras, lai arī radušās uz valstu līguma pamata, ir ieguvušas samērā neatkarīgas darbības iespējas, valstis kontrolējot.

8) Visbeidzot, starptautiskajā sistēmā ir konstitucionāla rakstura normas, no kurām valstis nevar atkāpties vai tās noraidīt (ius cogens).

9) Kopumā ņemot, mūsdienu starptautiskā sistēma atšķiras no tās, kura pastāvēja 20. gadsimta sākumā. Šodienas raksturīgākā iezīme ir valstu rīcības brīvības ierobežošana ar dažādu normu un institūciju palīdzību.

10) Starptautiskais normatīvais process ir ieguvis zināmu neatkarību. Tāds apgalvojums, šķiet, nonāk pretrunā ar pirmajiem apgalvojumiem šajā uzskaitījumā, taču jāatceras, ka starptautiskās tiesības un starptautisko tiesisko kārtību šodien raksturo visu šajā uzskaitījumā minēto elementu savstarpēja mijiedarbība un tas samazina atkarību no valstu gribas, piešķirot procesam zināmu neatkarību.[286]

Nedz šīs grāmatas, nedz nodaļas mērķis nav analizēt mūsdienu starptautiskās sistēmas jeb kārtības pamatnoteikumus, tomēr, runājot par cilvēktiesībām, ir jāapzinās konteksts, kurā tās rodas, attīstās un darbojas. Arī indivīda loma starptautiskajā sistēmā tiek noteikta atbilstoši minētajai kārtībai. Ir jāšaubās, vai šo kārtību būtu viegli radikāli mainīt un vai tas būtu tik viennozīmīgs solis.

Viens no šādiem radikāliem grozījumiem būtu moderno tiesību subjekta statusa piešķiršana indivīdam, par ko pasaulē ir daudz runāts un kas pirmām kārtām dotu iespēju indivīdam griezties starptautiskās institūcijās neatkarīgi no tā, vai valsts to vēlas vai ne. Šodien tāda iespēja nepastāv vai arī ir ļoti ierobežota un attiecas pamatā uz cilvēktiesību sfēru. Principā, runājot par starptautisko cilvēktiesību nozari, mēs šodien varētu teikt, ka indivīdam piemīt visas iepriekšminētās materiālās cilvēktiesības un ierobežotas procesuālās cilvēktiesības starptautiskā sistēmā.[287]

Neatkarīgi no tā, ka kopš 1945. gada pieaudzis valstu uzvedības regulējums un kontroles mehānismu skaits un iespējas, pārkāpumi tomēr notiek katru dienu. To saknes ir gan tas, ka indivīda procesuālās cilvēktiesības joprojām ir embrija stadijā, gan vēl aizvien dažādā izpratne par atsevišķo cilvēktiesību saturu un robežām. Ne jau velti viena no nopietnākajām diskusijām, kā jau iepriekš teikts, ir par cilvēktiesību universālo raksturu vai arī to specifisko raksturu, ja vietējās tradīcijas, vēsture utt. tādu prasa. Uzreiz jāpasaka, ka šādās diskusijās valstis nereti mēģina novērst uzmanību no cilvēktiesību pārkāpumiem, aizbildinādamās ar savas kultūras specifisko raksturu. Cilvēks ir primārā vērtība jebkurā gadījumā. Mēs nerunātu par kultūru, ja nebūtu cilvēku, kas to veido. Līdz ar to cilvēka pamattiesības ir absolūta vērtība.

Turpmāk šajā nodaļā aplūkosim, kādas institūcijas un procedūras ir pieejamas indivīdam vai arī spēj ietekmēt valsts uzvedību gan universālā līmenī, gan reģionālā līmenī, sekmējot indivīda materiālo cilvēktiesību aizsardzību valstī.

4.2. Apvienoto Nāciju Organizācija^331

Vairākkārt jau minētais ANO Statūtu 55. pants nosaka:

«Ar mērķi radīt nosacījumus stabilitātei un labklājībai, kas nepieciešama mierīgām un draudzīgām attiecībām starp nācijām un kas balstītos uz tautu līdztiesības un pašnoteikšanās principu cienīšanu, Apvienoto Nāciju Organizācija veicina:

c) cilvēktiesību un pamatbrīvību vispārēju cienīšanu un ievērošanu bez rases, dzimuma, valodas un ticības atšķirībām.»

Statūtu 60. pants paredz, ka par minēto funkciju izpildi ir atbildīga ANO Ģenerālā asambleja un ANO Ekonomiskā un sociālā padome (ESP). Statūtu X nodaļa izklāsta ESP pilnvaras, funkcijas un darbības formas. Dažas no ESP darbības formām ir jāmin, jo tās sekmē cilvēktiesību ievērošanu visā pasaulē. ESP var veikt pētījumus un sagatavot ziņojumus par starptautiskiem jautājumiem ekonomikas, sociālajā, kultūras, izglītības, veselības aizsardzības un līdzīgās jomās. Tā var sniegt ieteikumus cilvēktiesību veicināšanas un ievērošanas nostiprināšanai (62. pants). Veikdama savas funkcijas, ESP var veidot komisijas arī cilvēktiesību veicināšanai, kā to paredz 68. pants. Pamatojoties uz šo pantu, ESP 1947. gadā izveidoja Cilvēktiesību komisiju, kuras uzdevums bija izstrādāt Vispārējo cilvēktiesību deklarāciju. Kā zināms, šis darbs, ko vadīja Elionora Rūzvelte (Roosevelt), ASV prezidenta F. R. Rūzvclta sieva/atraitne, tika pabeigts viena gada laikā.332 Komisiju veido valstu pārstāvji, kas sanāk kopā reizi -gadā - parasti pavasarī - Ženēvā, Šveicē. Jāpiebilst, ka ANO darbība cilvēktiesību jomā tiek vadīta galvenokārt no tās mītnes Ženēvā.

Cilvēktiesību komisijas pilnvaras jeb mandāts ir mainījies šo gadu desmitu laikā, spilgti atainojot cilvēktiesību izpratnes un satura veidošanās procesu pasaulē. Komisija savos pirmajos divdesmit pastāvēšanas gados nodarbojās ar līgumu izstrādāšanu jeb cilvēktiesību standartu noteikšanu, iedvesmu smeļoties Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā. Šī procesa kulminācija bija abu starptautisko paktu pieņemšana. 1967. gadā ESP pilnvaroja komisiju uzsākt cīņu pret cilvēktiesību pārkāpumiem. Par galvenajām darbības formām kļuva dažādu tematisku vai uz konkrētu valsti orientētu kontroles mehānismu radīšana - tādi bija speciālie ziņotāji, darba grupas, faktu atklāšanas misijas. Kopš deviņdesmitajiem gadiem komisijas uzmanības lokā ir tehniskā palīdzība un palīdzība ar padomu, lai nostiprinātu cilvēktiesību sistēmu valstīs.[288]

1993. gadā tika izveidots ANO augstā cilvēktiesību komisāra amats.334 Pirmais komisārs bija Ajila Laso (Lasso) (Ekvadora). Pašreiz šajā amatā ir bijusī Īrijas prezidente Mērija Robinsone (Robinson). Līdz 1994. gadam visas ANO darbības cilvēktiesību jomā apkalpoja Cilvēktiesību centrs, bet kopš komisāra amata izveidošanas centrs ir pamatos pārveidots. Kopš 1997. gada tas darbojas komisāra vadībā un tiek dēvēts par tā biroju (Office of the UN High Commissioner for Human Rights, UNHCHR). Atbilstoši komisāra mandātam tā pilnvarās ir šādas darbības:

1) sekmēt vispārēju visu cilvēktiesību baudīšanu, piešķirot praktiskas sekas starptautiskās sabiedrības gribai un pārliecībai, kā to izsaka ANO Statūti,

2) ieņemt vadošo lomu cilvēktiesību jomā un uzsvērt cilvēktiesību nozīmi starptautiskā un nacionālā līmenī,

3) sekmēt starptautisko sadarbību cilvēktiesību labā,

4) iniciēt un koordinēt pasākumus cilvēktiesību labā visas ANO sistēmas ietvaros,

5) sekmēt vispārēju starptautisko standartu ratifikāciju un īstenošanu,

6) palīdzēt jaunu normu izstrādāšanā,

7) atbalstīt cilvēktiesību institūcijas un līgumu uzraudzības institūcijas,

8) reaģēt uz nopietniem cilvēktiesību pārkāpumiem,

9) veikt cilvēktiesību pārkāpumu iepriekšēju novēršanu,

10) sekmēt nacionālās cilvēktiesību infrastruktūras izveidošanu,

11) veikt cilvēktiesību darbības un operācijas uz vietām,

12) piedāvāt izglītojošus, informatīvus pakalpojumus un padomus, kā arī tehnisko palīdzību cilvēktiesību jomā.335

Lai arī minētās ANO institūcijas nav pieejamas indivīdiem, tomēr institūciju darbība nopietni ietekmē valstu uzvedību cilvēktiesību jomā. Nevienai dalībvalstij nepatīk, ja tās uzvedību analizē Cilvēktiesību komisijas sēdēs. Ne jau velti valstis, kuru uzvedības sakarā ir ierosināta rezolūcija, dara visu iespējamo kuluāros Ženēvā, lai pārliecinātu balsotāju vairākumu nebalsot par ierosināto rezolūciju. Daudz šajā sakarā ir nācies strādāt Ķīnas un Kubas diplomātiem, arī Latvijas un Igaunijas diplomātiem. Attiecībā uz Latviju un Igauniju deviņdesmitajos gados Krievija ik pa brīdim ierosināja rezolūciju par krieviski runājošo tiesību pārkāpumiem šajās valstīs.

1999. gada sesijas laikā,[289] piemēram, 15 valstis, no kurām dažas pat nebija Cilvēktiesību komisijas locekles, darīja visu, lai atsevišķu valstu uzvedību kritizējošas rezolūcijas netiktu pieņemtas vai tiktu pieņemtas ar daudz nenoteiktākiem formulējumiem. Šo valstu grupu vadīja Kuba, Ēģipte, Indija un Pakistāna.[290]

Tikpat nepatīkama ir publicitāte, kuru var radīt cilvēktiesību komisāra paziņojumi valstu uzvedības sakarā.

Tomēr Augstā cilvēktiesību komisāra birojs ir pilnvarots palīdzēt valstīm, kā tas izriet no tā mandāta. Valstij, arī Latvijai, šī palīdzība būtu jāizmanto, it īpaši, ja izpratne par cilvēktiesībām nav liela. Ir jāatccras, ka tikai nopietnās situācijās vai pēc valstu vairākuma pieprasījuma cilvēktiesību komisārs pats piedāvā savu palīdzību valstij, kurā cilvēktiesību problēmas ir samilzušas. Valstij ir tiesības to nepieņemt. Piemēram, 1999. gadā, Čečenijas kara laikā, Krievijas valdība atteica M. Robinsoncs lūgumu ierasties valstī un palīdzēt atrisināt cilvēktiesību problēmas šā kara sakarā. Viņas vizīti Krievijā beidzot atļāva 2000. gada pavasarī. Pamatprincips tomēr ir tāds, ka starptautiskā procedūra jeb palīdzība valstij ir jāpieprasa pašai. Šis princips izriet no visiem nodaļas sākumā aprakstītajiem starptautisko kārtību veidojošajiem pamatprincipiem.

ANO sistēmā ir dažāda rakstura institūcijas, kas nodarbojas ar indivīda sūdzību izskatīšanu. Klasificējot parasti nodala tās institūcijas, kas veidotas saskaņā ar ANO Statūtiem, no institūcijām, kas veidotas uz līguma pamata. Kā zināms, ANO Statūti nosaka galvenās jeb primārās ANO institūcijas (Drošības padome, Ģenerālā asambleja, Ekonomiskā un sociālā padome, Aizbildnības padome, Sekretariāts un Starptautiskā tiesa), pakārtotās ANO institūcijas (piemēram, Cilvēktiesību komisija) un administratīvās institūcijas. Liela loma ir arī institūcijām, kas izveidotas uz ANO ietvaros pieņemta līguma pamata. ANO sistēmā ir arī tā sauktās specializētās iestādes. Tās ir starptautiskas organizācijas, kurām ir vienošanās ar ESP atbilstoši ANO Statūtu 57. un 63. panta prasībām (piemēram, Starptautiskā Darba organizācija) un kas šādas vienošanās ietvaros savstarpēji apmainās ar informāciju, novērotājiem sēdēs utt. (skat. ANO Cilvēktiesību institūciju sistēmu tabulā Nr. 1).

4.2.1. Diskriminācijas novēršanas un mazākumgrupu aizsardzības apakškomisija

Apakškomisija, kuru 1999. gada beigās pārdēvēja par Cilvēktiesību sekmēšanas un aizsardzības apakškomisiju, bet kura šai grāmatā vēl tiek saukta vecajā vārdā, jo šī grāmata tapa pirms minētā notikuma, ir viena no pakārtotajām ANO institūcijām, kuru izveidoja Cilvēktiesību komisija šādu jautājumu risināšanai: mazākumgrupu (minoritāšu) problēmu pētīšana un ziņojumu gatavošana, ieteikumu izstrāde, standartu pilnveidošana, monitorings (t. i., uzmanīšana, novērošana) politikas veidošana attiecībās ar valstīm mazākumgrupu un to diskriminācijas novēršanas jautājumos, tehniskās palīdzības programmas u. c.”8 Apakškomisiju veido 26 neatkarīgi eksperti, kurus izvirza valstis un apstiprina Cilvēktiesību komisija. Apakškomisijas sesija ir visapmeklētākais notikums ANO mītnē Ženēvā. Mazākumgrupu pārstāvji cenšas tajā piedalīties un paust savu viedokli par situāciju viņu valstīs.

Apakškomisija un Cilvēktiesību komisija ir galvenās institūcijas, kas īsteno ESP 1970. gada 27. maija rezolūcijā Nr. 1503 (XLVIII) noteikto procedūru. Atbilstoši šai procedūrai ikviens indivīds, indivīdu grupa vai nevalstiskā organizācija var griezties ANO ar sūdzību par ilgstošiem, sistemātiskiem un īpaši smagiem cilvēktiesību pārkāpumiem kādā valstī, kas ir ANO dalībvalsts. Procedūras ietvaros šīs indivīdu vai grupu sūdzības tomēr neskata pēc būtības, bet gan lemj, vai tās liecina par to, ka situācija valstī ir tāda, kurai jāpievērš uzmanība, jo tā ilgāku laiku ir skārusi daudzu cilvēku tiesības.

Šīs procedūras ietvaros saņemtie iesniegumi un sūdzības tiek nodoti piecu personu darba grupai, kuru izveido apakškomisija un kura sanāk divas reizes gadā pirms apakškomisijas sesijām. Šī darba grupa atlasa tādus iesniegumus un sūdzības, kuri liecina, ka valstī ir izveidojusies nepārtraukta smagu cilvēktiesību pārkāpumu prakse. Tie iesniegumi, kas netiek atlasīti, nekur

138 Alfredssons, op. cit., 331. ats., 22. Ipp.

ANO Cilvēktiesību institūciju struktūra

Tabula Nr. 1.

Avots: http://www.unhchr.ch

tālāk netiek virzīti. Apakškomisija izskata darba grupas atlasītos iesniegumus vai ziņojumus un lemj, vai ziņot par iesniegumiem Cilvēktiesību komisijai. Cilvēktiesību komisija pieņem lēmumu, vai veikt nopietnu situācijas analīzi vai izveidot izmeklēšanas komisiju, ko var darīt tikai ar tās valsts piekrišanu, kuras situācija ir darīta zināma komisijai. 1503. procedūra ir konfidenciāla. Attiecīgās valsts valdība tiek aicināta paskaidrot situāciju savā valstī. Ja tomēr situācija neuzlabojas ANO institūciju un pilnvaroto pārstāvju, un valdības diskusiju gaitā 1503. procedūras ietvaros, tad var tikt ierosināts jautājums par publiska nosodījuma izteikšanu konkrētajai valstij Cilvēktiesību komisijas attiecīgajā sesijā.

Apakškomisija ir izstrādājusi noteikumus, kādus iesniegumus vai sūdzības tā izskatīs. Galvenie noteikumi ir šādi:

1) iesniegumi vai sūdzības nevar būt pretrunā ANO Statūtiem, Vispārējai cilvēktiesību deklarācijai vai citiem cilvēktiesību dokumentiem,

2) tiem ir jāparāda, ka valstī ir nepārtraukta smagu cilvēktiesību pārkāpumu prakse,

3) tiem ir jābūt labticīgiem,

4) tie nedrīkst būt anonīmi,

5) jāapraksta fakti, tiesības, kas ir pārkāptas, un iesnieguma vai sūdzības mērķis,

6) tie nedrīkst lietot nomelnojošus, necenzētus izteicienus par valsti,

7) nacionālajām tiesību aizsardzības iespējām ir jābūt pilnībā izmantotām, ja vien nevar pierādīt, ka tās ir nepamatoti izstieptas,[291]

8) tiks pārbaudīts, vai šādi iesniegumi netiek skatīti jau kādā citā ANO institūcijā.

1999. gada sesijā (55. sesija) tika publiskota situācija Sjerraleonē un pieņemta rezolūcija, kas nosodīja cilvēktiesību pārkāpumus šajā valstī.[292] Līdz šai sesijai sešas valstis bija pārbaudītas 1503. procedūras ietvaros -arī Čada, Gambija, Nepāla, Saūda Arābija un Jemena. Tikai par Sjerraleoni Cilvēktiesību komisijai bija nepieciešamā uzskatu vienotība par tās atklātu nosodīšanu. Gambijas, Nepālas, Saūda Arābijas un Jemcnas situācijas noņēma no procedūras darba kārtības, bet par Čadu tika pieņemts atsevišķs lēmums.3,11

Ņemot vērā to, ka kopš 1503. rezolūcijas pieņemšanas ANO cilvēktiesību sistēma ir pilnveidojusies ar dažādiem kontroles un sūdzību mehānismiem,

1993. gadā Rasu diskriminācijas izskaušanas un mazākumtiesību aizsardzības apakškomisija pieņēma lēmumu izanalizēt, vai nebūtu nepieciešama procedūras reforma. Pēc sīkas analīzes tika nolemts, ka procedūra joprojām ir nepieciešama, īpaši ņemot vērā sūdzību iesniedzēju plašo loku, bet tā tomēr tiek uzskatīta par smagnēju un atkarīgu no politiskās gribas Cilvēktiesību komisijā.[293] Neskatoties uz to, 1503. procedūra ir pagaidām vienīgā procedūra, kas attiecas uz ikvienu ANO dalībvalsti neatkarīgi no tā, vai valstij tas patīk vai ne. Dalībvalsts nevar no šīs procedūras izstāties.

4.2.2. Indivīdam pieejamās līgumos noteiktās institūcijas un procedūras

ANO ir ļoti aktīvi darbojusies, veicinot starptautisko līgumu noslēgšanu valstu starpā, it īpaši cilvēktiesību jomā. Daudzi šie līgumi paredz arī mehānismu, kā kontrolēt, vai valstis pilda līguma noteikumus. Ir tādi mehānismi, kuri ir pieejami indivīdam, ja valsts to pieļauj, un ir citi mehānismi, kas dod iespēju kontrolēt valstu uzvedību ar citām metodēm. Vispirms aplūkosim tos līgumus un institūcijas, kas ir pieejami indivīdam, pie noteikuma, ka valsts šos mehānismus ir atzinusi par saistošiem.

a) Cilvēktiesību komiteja

1966. gada Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām IV daļa paredz Cilvēktiesību komitejas izveidošanu.[294] 1976. gadā stājās spēkā pakta Fakultatīvais protokols.344 Fakultatīvais protokols tika pieņemts ar mērķi sniegt indivīdam iespēju griezties ar iesniegumu Cilvēktiesību komitejā par paktā noteikto tiesību pārkāpumu.

Cilvēktiesību komiteju veido^345 neatkarīgi eksperti, kurus izvirza pakta dalībvalstis un ievēlē dalībvalstu pārstāvju sēdē atbilstoši pakta 30. un 31. panta noteikumiem. Komitejas locekļiem jābūt atbilstošai kvalifikācijai cilvēktiesību jautājumos, viņiem jāpārstāv visi pasaules reģioni un galvenās tiesību sistēmas. Komitejas locekļi tiek ievēlēti uz četriem gadiem.

Kas var griezties ar iesniegumu Cilvēktiesību komitejā? Atbildi uz šo jautājumu sniedz Fakultatīvais protokols. Tas prasa šādu nosacījumu izpildi:

1) indivīdam ir likumīgi jāatrodas tādas valsts jurisdikcijā, kas ir pakta un protokola dalībvalsts,

2) indivīds var sniegt iesniegumu pret valsti, kas ir gan pakta, gan protokola dalībvalsts,

3) iesnieguma priekšmetam ir jābūt paktā noteikto tiesību pārkāpumam,

4) indivīdam vispirms ir jāizsmeļ visas nacionālās tiesību aizsardzības iespējas,

5) iesniegums nevar būt anonīms,

6) iesniedzējs nedrikst vienlaikus ļaunprātīgi izmantot Cilvēktiesību komiteju,

7) jautājumu nedrīkst izskatīt neviena cita starptautiska izmeklēšanas vai strīdu noregulēšanas institūcija.

Cilvēktiesību komiteja pēc iesnieguma pieņemšanas ziņo par to valstij, pret kuru indivīds ir vērsies. Atbilstoši protokolam valstij ir dots sešu mēnešu termiņš rakstveida paskaidrojuma vai paziņojuma sagatavošanai (4. pants). Komiteja iesniegumu un visus pušu iesniegtos materiālus izskata slēgtā sēdē. Komitejas lēmums tiek paziņots iesniedzējam un valsts valdībai. Komitejas lēmumam nav juridiski saistoša spēka, jo komiteja nav tiesas instance. Tajā pašā laikā valstij ir jāņem vērā komitejas lēmums un jānovērš trūkumi paktā notqikto cilvēktiesību ievērošanas un aizsardzības sistēmā, jo visas valstu līgumsaistības regulē 1969. gada Vīnes konvencija par starptautiskajām līgumtiesībām un tās 26. pants nosaka:

«Katrs spēkā esošs līgums ir juridiski saistošs tā dalībvalstīm un ir

jāpilda pēc labākās sirdsapziņas.»

Līdz ar to Cilvēktiesību komitejas secinājums, ka valsts ir pārkāpusi paktā noteiktās saistības, skaidri parāda, ka valsts savas līgumsaistības nav pildījusi pēc labākās sirdsapziņas. Ir ticis pārkāpis ne līkai speciālais pants paktā, bet arī starptautisko tiesību pamatprincips - pacta sunt servanda. Vīnes konvencijas 60. pants nosaka, kādas sekas rodas valstij, kas pārkāpj līguma noteikumus. Šā panta piektā daļa skaidri pasaka, ka valstis turpinās prasīt no tās valsts, kas pārkāpj cilvēktiesību līgumus, šo pārkāpumu novēršanu.

Komiteja sanāk uz savām sēdēm divas reizes gadā. Tajās apspriežamo jautājumu loks ir plašs, un ar pakta un protokola dalībvalstu skaita pieaugumu darba slodze tikai palielinās. Kā liecina 2000. gada dati, komitejas izskatīšanā ir 177 iesniegumi. Kopumā ir reģistrēti 924 iesniegumi pret 65 valstīm.

1998. gadā Jamaika protokolu denonsēja, jo nespēja pildīt komitejas lēmumus neskaitāmo (177) iesniegumu sakarā. Jāatccras, ka komiteja ne tikai skata individuālās sūdzības, bet pirmām kārtām skata valstu ziņojumus par pakta izpildi atbilstoši pakta 40. pantam. Latvija savu Ievada ziņojumu par pakta izpildi aizstāvēja 1995. gada vasarā - trīs gadus pēc tam, kad pakts bija stājies spēkā Latvijas teritorijā.[295]

b) Rasu diskriminācijas izskaušanas komiteja

Rasu diskriminācijas izskaušana un diskriminācijas izskaušana tās plašākajā izpratnē ir viens no svarīgākajiem principiem cilvēktiesību aizsardzības sistēmā.347 Starptautiskā konvencija par visa veida rasu diskriminācijas izskaušanu bija nozīmīgs solis starptautiskās cilvēktiesību aizsardzības sistēmas pilnveidošanā. Tāpēc jo svarīgi, ka šī konvencija paredz mehānismu, kā arī indivīds var tikt iesaistīts valstu uzvedības kontrolē pār konvencijas normu un principu ievērošanu.

Konvencijas 8. pants paredz Rasu diskriminācijas izskaušanas komitejas izveidošanu, kurā darbojas 18 neatkarīgi eksperti. Kandidātus izvirza konvencijas dalībvalstis. Tiem ir jābūt cilvēkiem ar augstu morālo stāju un zināšanām par konvencijas jautājumiem. Komitejas veidošanā tiek ņemts vērā ģeogrāfiskais faktors, kā arī tas, lai būtu pārstāvētas galvenās tiesību sistēmas. Ekspertus ievēl aizklātās vēlēšanās no sagatavotā kandidātu saraksta. Vēlēšanās piedalās konvencijas dalībvalstis, un tās notiek atbilstoši 8. pantā noteiktajai kārtībai. Principā eksperti tiek ievēlēti uz četriem gadiem, bet rotācijas princips tiek piemērots jau pēc divu gadu termiņa.

Konvencijas dalībvalstīm ir pienākums iesniegt ziņojumus par konvencijas īstenošanas pasākumiem saskaņā ar grafiku, kas noteikts 9. pantā. 1999. gadā Latvijai bija jāiesniedz jau ceturtais ziņojums kopš tā laika, kad konvencija stājās spēkā Latvijā no starptautisko tiesību viedokļa, t. i., kopš 1992. gada 14. aprīļa. Augustā Latvija apvienoja trīs ziņojumus vienā un iesniedza komitejai, kā arī aizstāvēja tajā savu viedokli. Komiteja pieņēma rekomendācijas, kurās pozitīvi novērtēts, ka valsts ir spējusi mierīgi risināt pārejas perioda problēmas, arī nepilsoņu problēmu, samazinājusi tiesību ierobežojumus nepilsoņiem. Tomēr Latvija tika aicināta turpināt šos pasākumus, jo palikušie tiesību ierobežojumi (piemēram, advokatūrā) ir apšaubāmi arī no starptautisko standartu viedokļa. Notikumi valsts valodas likuma izstrādāšanas sakarā arī satrauca komiteju.

Pamatā komiteja neizteica iebildes pret pilsonības politikas pamatprincipu - tas ir, ka valsts turpināšanās kontekstā pilsonības turpināšanās pēc neatkarības atjaunošanas tika atzīta tiem, kam šī pilsonība bija 1940. gadā, un viņu mantiniekiem, kamēr pārējiem vajadzēja to iegūt naturalizējoties. Tomēr komiteja uzsvēra, ka šiem cilvēkiem ir tādas pašas cilvēktiesības kā ikvienam citam cilvēkam. Izņēmums ir politiskās tiesības -tiesības vēlēt, būt ievēlētam un strādāt valsts dienestā - bet, runājot par cilvēkiem, kas jau nodzīvojuši gadu desmitiem Latvijā, viņu tiesības balsot pašvaldību vēlēšanās nozīmētu tikai lielāku integrāciju Latvijas sabiedrībā.3'*8

Konvencijas 11. pants pieļauj iespēju vienai valstij pievērst komitejas uzmanību tam, ka cita konvencijas dalībvalsts nepilda konvencijas noteikumus. Šāda divu valstu strīda situācijā gan komiteja, gan tās izveidotā Samierināšanas komisija mēģina atrisināt problēmu un ieteikt pasākumus, kādi būtu veicami valstij, pret kuru ir pretenzijas. Šā procesa kārtību sīki regulē 11.-13. pants, no kuriem var secināt, ka komiteja šādos gadījumos darbojas ļoti diplomātiski. Ņemot vērā, ka dažādās starptautiskās situācijās valstis var ļaunprātīgi izmantot minētās iespējas, šāda diplomātiska un uzmanīga procedūra bija vienīgais risinājums, lai nevajadzētu pilnīgi atteikties no valstu savstarpējās kontroles kā indivīda tiesību aizsardzības mehānisma. Jāatzīst, ka starptautiskas institūcijas jeb neatkarīga šķīrēja kontrole tomēr sniedz zināmas garantijas, ka tiks ievērots likuma varas princips un taisnīgums, īstenojot starptautisko monitoringu un strīdu risināšanu arī starptautiski jūtīgās situācijās. Tomēr pagaidām vēl neviena valsts nav izmantojusi konvencijas 11.-13. pantā piešķirtās tiesības.

Konvencijas 14. pants nosaka, ka ikviena dalībvalsts var jebkurā laikā paziņot, ka tā atzīst komitejas tiesības saņemt un skatīt iesniegumus no indivīdiem vai indivīdu grupām, kas atrodas konkrētās valsts jurisdikcijā un uzskata, ka šī valsts ir pārkāpusi konvencijas normas un principus, aizskardama šo indivīdu vai grupu tiesības. Lai indivīds vai grupa varētu griezties ar iesniegumu komitejā, ir jābūt izpildītiem šādiem priekšnosacījumiem:

1) indivīds vai grupa atrodas tās valsts jurisdikcijā, pret kuru ir vērsts iesniegums,

2) šī valsts ir konvencijas dalībvalsts un ir atzinusi komitejas kompetenci skatīt šādus iesniegumus,

3) indivīds vai grupa ir izgājuši visas nacionālās iestādes savu tiesību aizsardzībai, arī tādas, kas varētu būt izveidotas un pilnvarotas skatīt indivīdu un grupu sūdzības nacionālajā līmenī šajā konvencijā noteikto valsts saistību pārkāpuma gadījumā, ja vien nacionālais process nav nepamatoti garš,

4) iesniegumu drīkst iesniegt sešu mēnešu laikā pēc tam, kad saņemts pēdējās nacionālās iestādes lēmums,

5) iesniegums nedrīkst būt anonīms.

Komiteja informē dalībvalsti par iesniegumu. Iesniedzēju vārdi ir konfidenciāli, ja vien iesniedzēji paši nevēlas tos atklāt. Valstij tiek dots trīs mēnešu laiks, lai sagatavotu atbildi gan pēc būtības, gan par iespējamo risinājumu. Komiteja izskata iesniegumu un visu saņemto informāciju un nosūta savus priekšlikumus un rekomendācijas, ja tādi tiek pieņemti, dalībvalstij un iesniedzējiem. Šie priekšlikumi un rekomendācijas nav juridiski saistoši, bet līdzīgi, kā jau tika minēts, runājot par Cilvēktiesību komitejas lēmumu, priekšlikumu un rekomendāciju pieņemšana, ja līdz tam nonāk, norāda, ka valsts ir pārkāpusi konvenciju. Šādai valstij ir jāvcic nepieciešamie pasākumi, lai pārkāpumu novērstu.

Starptautiskā sistēma nebūt vēl nav pietiekami pilnīga, kā rāda arī minētās procedūras, jo tikai retā gadījumā un dažām starptautiskām institūcijām, piemēram, Starptautiskajai tiesai, ir tiesības piespiest valsti pārkāpēju tādā vai citādā veidā novērst starptautisko saistību pārkāpumus. Klasisko piespiedu metožu vietā starptautiskajā sistēmā darbojas diplomātiskais nosodījums, arī diplomātisko sakaru pārtraukšana vai ekonomiskās sankcijas

u. c. Veidi, kā ietekmēt valstis, ir dažādi, bet tie atšķiras no sodiem un sankcijām, kas ir pazīstami vienas valsts ietvaros.

Jāatzīst, ka, lai arī 29 valstis ir atzinušas Rasu diskriminācijas izskaušanas komitejas kompetenci skatīt sūdzības Starptautiskās konvencijas par jebkuras rasu diskriminācijas izskaušanu 14. panta kārtībā, tomēr kopš komitejas izveidošanas tikai divas sūdzības ir tikušas atzītas par piekritīgām izskatīšanai un grāmatas rakstīšanas laikā bija izskatīšanas procesā, bet trīs sūdzības ir noraidītas un vēl trīs iesniegumi bija pienākuši komitejā.549

c) Komiteja pret spīdzināšanu

1984. gadā ANO Ģenerālā asambleja pieņēma un nodeva parakstīšanai, ratifikācijai utt. Konvenciju pret spīdzināšanu un citiem nežēlīgiem, necilvēcīgiem vai cieņu pazemojošiem apiešanās vai sodīšanas veidiem. Konvencija saskaņā ar tajā noteikto kārtību stājās spēkā 1987. gadā. Spīdzināšanas un tai līdzīgas apiešanās vai sodīšanas aizliegšana tiek uzskatīta par konstitucionāla rakstura normu (ius cogens), no kuras valstis nedrīkst nekādos apstākļos atkāpties.[296] Arī Hāgas un Ženēvas konvencijas,351 kas regulē valstu uzvedību kara laikā, nepieļauj sagūstīto, civiliedzīvotāju spīdzināšanu un citādu necilvēcīgu apiešanos ar tiem. Arī citi vispārēja rakstura cilvēktiesību līgumi nostiprina spīdzināšanas, necilvēcīgas un cilvēka cieņu pazemojošas apiešanās aizliegumu.[297]

Konvencijas 17. pants paredz Komitejas pret spīdzināšanu izveidošanu, kurā darbojas desmit neatkarīgi eksperti un kuriem ir augsta morālā stāja un zināšanas konvencijā noteiktajos jautājumos. Kandidātus vēlēšanās piedāvā konvencijas dalībvalstis. Vēlēšanas ir aizklātas. Ievēlot komitejas locekļus, tiek ņemts vērā vienlīdzīgas ģeogrāfiskās pārstāvniecības princips un, ja iespējams, atbilstoša juridiskā kvalifikācija. Minētā institūcija ir vienīgā, kurā var tikt ievēlētas personas, kas jau darbojas Cilvēktiesību komitejā, ja, protams, šāda kandidatūra pati to vēlas. Komitejas locekļi tiek ievēlēti uz četriem gadiem, bet pusei komitejas locekļu šis termiņš ir divi gadi.

Komiteja līdzīgi Rasu diskriminācijas izskauianas komitejai izskata gan valstu ziņojumus par konvencijas īstenošanu (19.-20. pants), gan vienas valsts iesniegumu par otru valsti, kura pārkāpj konvencijas noteikumus (21. pants), gan indivīda iesniegumus (22. pants). Valstu ziņojumu sakarā komiteja var izvirzīt vienu vai vairākus savus locek|us veikt konfidenciālu izmeklēšanu valstī, kuras ziņojums rada aizdomas par spīdzināšanas gadījumu esamību. Iespēja valstij griezties ar iesniegumu par otras valsts uzvedību konvencijas kontekstā ir tikai tām valstīm un attiecībā pret tām valstīm, kas ir paziņojušas par komitejas kompetences atzīšanu šādus iesniegumus skatīt. Atšķirība starp šo procesu un Rasu diskriminācijas izskaušanas komitejas starpvalstu procedūru ir tā, ka šeit viss sākas divu valstu starpā, tas ir, viena valsts griežas pie otras valsts ar iesniegumu par otrās valsts uzvedības neatbilstību konvencijai. Ja abas valstis sešu mēnešu laikā nespēj nonākt pie apmierinoša rezultāta, tad jautājums tiek nodots komitejai. Ir jāpievērš uzmanība tam, ka, lai komiteja varētu skatīt šādu valstu strīdu, tai ir jākonstatē, ka visas nacionālās tiesību aizsardzības iespējas ir izmantotas, ja vien šīs procedūras nav bijušas nepamatoti garas (21. panta pirmās daļas c punkts). Minētais noteikums ir visai īpatnējs situācijā, kad ir runa par divu valstu strīdu. Pieņemot, ka kādā valstī var tikt dotas iespējas otrai valstij celt prasību pret šīs valsts iestādēm spīdzināšanas aizlieguma pārkāpuma gadījumā, ir tomēr jāsecina, ka tāda iespēja var galvenokārt rasties tikai tad, ja tiek skarts otras valsts pilsonis vai iedzīvotājs^298 un viņa valsts ir izlēmusi sniegt diplomātisko aizsardzību šai personai.[299] Ir skaidrs, ka nacionālajiem tiesību aizsardzības līdzck|icm būtu pirmām kārtām jābūt pieejamiem indivīdam. Valsts var diplomātiskām metodēm sekot līdzi procesam un lūgt indivīda izraidīšanu. Konvencija pret spīdzināšanu un citiem nežēlīgiem, necilvēcīgiem vai cieņu pazemojošiem apiešanās vai sodīšanas veidiem līdz ar to dod iespēju valstij pastiprināt savu pilsoņu un pastāvīgo iedzīvotāju diplomātisko aizsardzību situācijās, kas saistītas ar konvencijas priekšmetu. Principā diplomātiskā aizsardzība ir starptautisko paražu tiesību institūts, ja vien tas nav konkretizēts valstu divpusējos līgumos vai atsevišķās daudzpusējās konvencijās. Šeit aplūkotā konvencija var tikt uzskatīta par vienu no šādām konkretizācijām. Taču iepriekšminētā procedūra ir valstīm pieejama un līdz ar to ir ļoti tradicionāla pēc savas būtības. Indivīds tajā ir atkarīgs no valsts rīcības.

Tajā pašā laikā konvencijas 22. panta process ir vēl viens piemērs, ka arī indivīds var tikt atzīts par nepilnīgu subjektu starptautiskas institūcijas priekšā, ja ir izpildīta rinda noteikumu. Šajā gadījumā noteikumi ir šādi:

1) konvencijas dalībvalstij, kuras jurisdikcijā ir iesniedzējs, ir jābūt atzinušai komitejas kompetenci saņemt un skatīt indivīdu iesniegumus,

2) iesniegums var būt vērsts pret valsti, kas ir konvencijas dalībvalsts un ir atzinusi komitejas kompetenci skatīt individuālos iesniegumus,

3) iesniegums nedrīkst būt anonīms,

4) iesniegumam ir jāatbilst konvencijas noteikumiem,

5) iesniegums nedrīkst būt ļaunprātīgs,

6) iesniegums nedrīkst būt iesniegts vēl kādai starptautiskai institūcijai,

7) indivīdam ir jābūt izsmēlušam visas nacionālās tiesību aizsardzības iespējas, ja vien tās nav nepamatoti garas vai arī nespēj cietušajam sniegt atbilstošu zaudējuma atlīdzību.

Komiteja informē valsti, pret kuru ir saņemts iesniegums, un šai valstij sešu mēnešu laikā ir jāsagatavo uz šo iesniegumu atbilde. Visa komitejai pieejamā informācija tiek izskatīta slēgtā komitejas sēdē. Komitejas viedoklis tiek nosūtīts valstij un iesniedzējam.

Komitejas process ir ieguvis zināmu popularitāti, vienlaicīgi parādot, ka, lai arī spīdzināšanas aizliegums ir absolūts, tomēr pasaulē spīdzināšana vēl arvien ir problēma. Līdz 2000. gada februārim 41 valsts bija atzinusi komitejas komptenci skatīt individuālas sūdzības. Uz šo laiku komiteja bija reģistrējusi 154 iesniegumus, no kuriem 18 gadījumos ir ticis konstatēts pārkāpums un komiteja sniegusi savu viedokli.355

d) Sieviešu diskriminācijas izskaušanas komiteja^300 ANO Ģenerālā asambleja 1979. gadā pieņēma un nodeva parakstīšanai, ratifikācijai utt. Konvenciju par jebkuras sieviešu diskriminācijas izskaušanu. Konvencija stājās spēkā 1981. gadā. Konvencijas 17. pants paredz Sieviešu diskriminācijas izskaušanas komitejas izveidošanu, kuras locek|u skaitam konvencijas ratifikācijas procesa gaitā vajadzētu pieaugt līdz 23 personām. Komitejā tiek ievēlēti cilvēki ar augstu morālo stāju un kompetenci konvencijas jautājumos, ņemot vērā vienlīdzīgas ģeogrāfiskās pārstāvības principu un nepieciešamību pārstāvēt visas galvenās tiesību sistēmas. Vēlēšanās piedalās konvencijas dalībvalstis, tās ir aizklātas un notiek atbilstoši konvencijā noteiktajiem principiem. Komiteja principā tiek ievēlēta uz četriem gadiem, bet deviņi tās locekļi tikai uz diviem, jo notiek rotācija.

Komiteja skata valstu ziņojumus par konvencijas īstenošanu, kurus tā iesniedz atbilstoši konvencijas 18. pantā noteiktajam grafikam. Pamatodamās uz valstu ziņojumiem, komiteja katru gadu sniedz ziņojumu Ekonomiskajai un sociālajai padomei (ESP), kurā tiek pausti priekšlikumi un rekomendācijas nepieciešamajām ANO darbībām sieviešu diskriminācijas izskaušanas jomā.

1999. gada 6. oktobrī tika pabeigts darbs pie Fakultatīvā protokola izstrādāšanas, kuru šajā dienā pieņēma ANO Ģenerālā asambleja ar rezolūciju A/54/4. Tā paša gada 10. decembrī protokols tika atvērts parakstīšanai. To parakstīja 24 valstis. Protokolam ir jāstājas spēkā trīs mēnešus pēc desmitā ratifikācijas vai pievienošanās raksta saņemšanas. Protokols paredz indivīdu vai grupu tiesības sniegt iesniegumus komitejā un nosauc kritērijus šādu iesniegumu piekritības noteikšanai.

Neapšaubāmi, ka šādas procedūras izveidošana sekmēs straujāku procesu sieviešu diskriminācijas izskaušanas jomā. Tomēr pievienošanās procedūra paliek valstu ziņā. Pēc sava rakstura tā balstās uz sarunām ar valdību. Būtībā indivīdam atkal ir jāuzstāj, lai valdība pieņem un nopietni izturas pret šo un citām procedūrām.

4.2.3. Indivīdam tieši nepieejamās līgumā noteiktās institūcijas un procedūras

a) Bērna tiesību komiteja^357

ANO Ģenerālā asambleja 1989. gadā pieņēma un nodeva parakstīšanai, ratifikācijai utt. Bērna tiesību konvenciju. Tā stājās spēkā jau 1990. gadā. Konvencijas 43. pants paredz Bērna tiesību komitejas izveidošanu, kurā darbotos desmit neatkarīgi eksperti. Komiteju ievēl konvencijas dalībvalstis, ņemot vērā kandidātu morālo stāju, kvalifikāciju konvencijas jautājumos, vienlīdzīgas ģeogrāfiskās pārstāvības principu, kā arī visu galveno tiesību sistēmu pārstāvības nepieciešamību. Vēlēšanas ir aizklātas. Komitejas locekļi tiek ievēlēti uz četriem gadiem, bet pieci no viņiem tikai uz diviem gadiem.

Valstīm ir pienākums sniegt ziņojumus par konvencijas īstenošanu saskaņā ar 44. pantā noteikto grafiku. Komiteja izskata šos ziņojumus. Tā var prasīt papildu informāciju no valsts. Katru otro gadu komiteja ziņo par savu darbu ESP. Konvencijā valstīm ir uzlikts par pienākumu publicēt iesniegtos ziņojumus, plaši informēt sabiedrību par ziņojumu saturu (44. panta sestā daļa).

Dažādās valstīs ziņojumu sagatavošanas process atšķiras. Var teikt - jo demokrātiskāka valsts, jo plašāka ir sabiedrības iesaistīšana valsts ziņojumu sagatavošanā. Galu galā valsts tā pati sabiedrība vien ir, nevis šaura cilvēku grupa. Tomēr vēl aizvien vairumā valstu cilvēktiesību konvenciju īstenošana paliek valdības līmenī un starptautiskās diplomātijas līmenī, cilvēkiem pat nezinot, ko viņu valdība ziņo par starptautisko cilvēktiesību saistību ievērošanu. Tāpēc daudzas šeit minētās institūcijas pieļauj, ka sabiedriskās organizācijas gatavo alternatīvus ziņojumus par visiem valsts ziņojumā skartajiem jautājumiem vai tikai par atsevišķiem jautājumiem. Šādu informāciju, piemēram, pieņem Rasu diskriminācijas izskaušanas komiteja. Nedrīkst aizmirst, ka Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām arī paredz valstu ziņojumu skatīšanu, ar ko nodarbojas Ekomiskā un sociālā komiteja, ko izveido atbilstoši pakta noteikumiem. Šī komiteja var pieņemt vispārējas skaidrojošas rekomendācijas atbilstoši pakta 21. pantam. Jau vairākus gadus noris darbs pie papildprotokola šim paktam, kas pavērtu iespēju indivīdiem griezties ar sūdzībām komitejā, bet līdz šim brīdim vienotība valstu vidū nav panākta.[301]

2000. gada vidū Latvija jau bija parada deviņus ziņojumus šādām uz līgumu pamata izveidotām komitejām: Komitejai pret spīdzināšanu - divus, Cilvēktiesību - vienu, Sieviešu diskriminācijas izskaušanas - divas, Rasu diskriminācijas izskaušanas - vienu, Ekonomisko, sociālo un kultūras tiesību -divus un Bērna tiesību - vienu. Aplūkotā ANO institūciju sistēma, lai arī nepilnīga no indivīda juridiskā statusa viedokļa, jau tagad ir krietni bagāta ar dažādām formām un metodēm, lai kontrolētu, kā valstis ievēro cilvēktiesības.

4.3. Starptautiskā Darba organizācija

Starptautiskā Darba organizācija (SDO) ir viena no senākajām starptautiskajām organizācijām, to izveidoja 1919. gadā. Kopš ANO izveidošanas SDO ir kļuvusi arī par tā saukto ANO specializēto iestādi, noslēdzot sadarbības līgumu ar ESP atbilstoši ANO Statūtu 63. pantam.[302]

SDO ir ne tikai aktīvi darbojusies, izstrādājot starptautisko minimālo standartu ar darba tiesībām saistītajos jautājumos, bet arī izveidojusi nopietnu mehānismu, kā kontrolēt tās pieņemto konvencijās noteikto standartu ievērošanu dalībvalstīs. Līdzās valstu ziņojumu sniegšanas procedūrai pastāv arī valstu (26.-29. pants), darba devēju vai darba ņēmēju sūdzību izskatīšanas procedūras.

SDO Statūtu 24. pants paredz, ka darba devēju vai darba ņēmēju organizācijas var griezties SDO sekretariātā ar sūdzību, ka kāda valsts neievēro šai valstij saistošo SDO konvenciju noteikumus. SDO izpildinstitūcija var nosūtīt šo prasību attiecīgās valsts valdībai un var aicināt šo valdību sagatavot attiecīgu ziņojumu - atbildi. Ja šāds ziņojums nav iesniegts saprātīga laika robežās vai arī ja ziņojums ir neapmierinošs, tad SDO izpildinstitūcija var publicēt gan prasību, gan valdības ziņojumu (25. pants). Ir jāņem vērā, ka SDO process nav pieejams indivīdam kā tādam, bet gan darba devēju vai ņēmēju asociācijām vai organizācijām, vai arodbiedrībām.

SDO ir izveidojusi speciālu mehānismu, kā kontrolēt asociāciju veidošanas brīvības ievērošanu SDO dalībvalstīs. Šī procedūra attiecas uz visām dalībvalstīm neatkarīgi no tā, vai tās šo procedūru atzīst vai ne, un neatkarīgi no tā, vai tās ir ratificējušas vai pievienojušās šo brīvību garantējošai konvencijai Nr. 87 Par asociāciju brīvību un apvienošanās tiesību aizsardzību. Latvijai šī konvencija ir saistoša tās nacionālajās tiesībās kopš 1990. gada 4. maija. Asociāciju pastāvēšana ir ne tikai ieguldījums darba tiesību aizsardzībā, bet arī nostiprina valsts demokrātiskos procesus. Tāpēc tai ir pievērsta īpaša uzmanība arī SDO ietvaros.

4.4. Eiropas Padomes ietvaros izveidotās procedūras

Eiropas Padome (EP) kā reģionāla organizācija, kuras galvenie mērķi ir efektīvas politiskās demokrātijas, likuma varas un cilvēktiesību nostiprināšana Eiropā, vistiešāk saskaras ar šīs pasaules daļas specifiskajām iezīmēm arī attiecībā uz cilvēktiesību izpratni un ievērošanu. Ja Rietumeiropas valstis bija spējušas kopš organizācijas izveidošanas 1949. gadā vienoties par kopīgiem principiem un darbības metodēm (vienošanos ievērojami sekmēja tas, ka šīm valstīm bija līdzīga vēsture), tad šodien reģiona dažādība ir pastiprinājusies, un tas ir redzams arī EP, ņemot vērā, ka tai ir piebiedrojušās praktiski visas Centrāleiropas un Austrumeiropas valstis. Tagad kārta ir pienākusi Aizkaukāza valstīm. Kā pirmā no tām 1999. gada aprīlī EP tika uzņemta Gruzija.[303]

1950. gadā pieņemtā Eiropas cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija, kas stājās spēkā 1953. gadā, visu laiku tika uzskatīta par galveno un veiksmīgāko EP dokumentu, īpaši ņemot vērā uz konvencijas pamata izveidoto Eiropas cilvēktiesību aizsardzības mehānismu, kuru līdz reformai veidoja Eiropas Cilvēktiesību komisija, Eiropas Cilvēktiesību tiesa un EP Ministru komiteja, kas bija galīgā instance gadījumos, kad komisija nenovirzīja prasību uz Cilvēktiesību tiesu, un kas nodarbojās ar tiesas spriedumu izpildes kontroli.[304] Eiropas mehānisms tika uzskatīts par paraugu citiem pasaules reģioniem, kā veidot reģionāla līmeņa cilvēktiesību aizsardzības sistēmu. Iespējams, ka viens no šīs izdošanās iemesliem ir tas, ka sākotnēji organizācijā darbojās valstis ar līdzīgām tradīcijām vai vismaz iespējām vienoties par tiesību minimumu atšķirīgās situācijās. Šodien Eiropas mehānisms ir nostādīts liela izaicinājuma priekšā, jo organizācijā ir ienākušas valstis bez acīmredzamas pieredzes cilvēktiesību jautājumos un pat ar citādu demokrātijas izpratni.

Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk nodaļas tekstā - Tiesa) jurisdikcija liek īstenota divos veidos: 1) tā izskata strīdus par Eiropas Cilvēktiesību konvenciju (turpmāk nodaļas tekstā - Konvencija) vai tās protokolu pārkāpumiem, 2) tā sniedz konsultatīvus viedokļus par Konvencijas vai tās protokolu interpretāciju. 1998. gada 1. novembri, vienu gadu pēc tam, kad visas dalībvalstis bija ratificējušas 11. protokolu, kas noteica Eiropas cilvēktiesību aizsardzības mehānisma reformu, sāka darboties jaunā pilna laika Tiesa. Eiropas Cilvēktiesību komisijas pastāvēšana līdz 1999. gada 31. oktobrim protokolā bija noteikta ar domu - ka tai, līdz brīdim, kad protokols stājas spēkā, ir jāpabeidz izskatīt tās prasības, kas ir atzītas par piekritīgām izskatīšanai komisijā. Šis pārejas periods varēja beigties agrāk, bet nekādā ziņā vēlāk par protokolā noteikto termiņu. Grāmatas rakstīšanas laikā bija zināms, ka Komisijai pietika darba līdz pat protokolā noteiktā pārejas perioda beigām, tas ir - 1999. gada 31. oktobrim.

1998. gada novembrī tika ievēlēts jaunais tiesas sastāvs - 40 tiesneši, bet to skaits palielinās atbilstoši Konvencijas dalībvalstu skaitam. Pēc Gruzijas uzņemšanas Eiropas Padomē ari tā nominēja savus kandidātus tiesneša vietai un tika ievēlēts tiesnesis no Gruzijas. Tiesnešus tāpat kā agrāk nominē katra dalībvalsts. Valstij ir jānominē trīs kandidāti, no kuriem izvēl vienu. Egils Levits tika ievēlēts par tiesnesi no Latvijas, kad Latvija kļuva par EP dalībvalsti - 1995. gadā un arī 1998. gada novembrī. Tiesnešus ievēl Parlamentu asambleja uz sešiem gadiem. Pusei tiesnešu termiņš beidzas jau pēc trim gadiem. Vairs nepastāv ierobežojums attiecībā uz tiesnešu pilsonību. Dažādas valstis var nominēt tiesnešus, kam ir viena pilsonība. Tiesneši saskaņā ar jauno kārtību strādā pilnu darba laiku Tiesā. Tie nepārstāv valstis, lai arī valstis tos nominē un tiesa turpina izmantot viņu zināšanas katram par savu valsti attiecīgās lietās. Viņiem ir jābūt neatkarīgiem un neiespaidojamiem. Konvencijas 21. pants nosaka, ka tiesnešiem ir jābūt ar augstu morālo stāju un kvalifikāciju tiesu sistēmā vai arī autoritatīviem juristiem. Tiesnešu pensijas vecums ir 70 gadi.

Tiesas prezidentu, divus viceprezidentus un divus palātu prezidentus ievēl no visa tiesas sastāva. Tiesneši darbojas četrās nodaļās (palātas,362 Sections), kuras tiek izveidotas uz trim gadiem un kurās ir ievērots vienlīdzīgas ģeogrāfiskās pārstāvniecības princips, dzimumu vienlīdzība un nepieciešamība pārstāvēt visas galvenās tiesību sistēmas. Katru nodaļu vada prezidents. Divu nodaļu prezidenti ir Tiesas viceprezidenti. Katra nodaļa veido komitejas trīs tiesnešu sastāvā uz katriem divpadsmit mēnešiem. Tieši komitejas atbild par prasību atlasīšanu, un tāpēc tās ir svarīgs jaunās sistēmas elements. Katra nodaļa izveido arī septiņu tiesnešu palātu (Chambers), kuri darbojas pēc rotācijas principa. Šajā palātā, izskatot lietu, piedalās tiesnesis, kas ir nominēts no tās dalībvalsts, pret kuru ir celta prasība, un nodaļas prezidents. Ja valsts tiesnesis nav konkrētās nodaļas loceklis, tad viņš piedalās palātas darbā ex ojjicio. Pārējie nodaļas tiesneši, kas nav palātas locekļi, piedalās palātas darbā kā aizvietotāji. Palātas var izskatīt gan iesnieguma piekritību, gan lietu pēc būtības, īpaši, ja komiteja atsakās pieņemt lēmumu piekritības sakarā.

Lielā palāta (Grand Chamber) tiek veidota uz trim gadiem, un tajā darbojas 17 tiesneši. Tiesas prezidents, viceprezidenti un nodaļu prezidenti tajā darbojas ex officio. Pārējie tiesneši sadalās divās grupās, kas rotē ik pēc deviņiem mēnešiem. Grupas tiek izveidotas, ņemot vērā vienlīdzīgas ģeogrāfiskās pārstāvniecības principu un nepieciešamību atspoguļot atšķirīgās tiesiskās tradīcijas.

Saskaņā ar Konvencijas 33. pantu ikviena dalībvalsts var griezties Tiesā ar iesniegumu (State application) par Konvencijas vai tās protokolu pārkāpumiem, kurus izdarījusi cita dalībvalsts. Saskaņā ar Konvencijas 34. pantu Tiesa var saņemt iesniegumus no indivīdiem, indivīdu grupām vai nevalstiskām organizācijām (Individual application), ka dalībvalsts ir pārkāpusi Konvenciju vai tās protokolus. Jāpievērš uzmanība tam, ka Eiropas cilvēktiesību aizsardzības sistēma kopš pašiem sākumiem, kad ar 9. protokola pieņemšanu tika pieļautas individuālas sūdzības un iesniegumi, par šādiem iesniedzējiem atzīst ne tikai indivīdus, bet arī to apvienības. Zināmos gadījumos arī juridiskas personas var griezties Tiesā.[305]

Konvencijas 35. pants uzskaita tās prasības, kas ir izvirzītas, lai 34. pantā minēto subjektu iesniegumi tiktu atzīti par piekritīgiem izskatīšanai Tiesā. Tās ir šādas:

1) iesniegums nedrīkst būt anonīms,

2) fakti nedrīkst būt iesniegti citā starptautiskā procedūrā, un tie nesatur jaunus apstākļus,

3) ir jābūt izsmeltām visām nacionālajām tiesību aizsardzības iespējām,

4) iesniegumu var iesniegt tikai sešu mēnešu laikā pēc pēdējā nacionālā lēmuma saņemšanas,

5) iesniegums nedrikst būt nepamatots,

6) nedrīkst tikt ļaunprātīgi izmantotas šajā Konvencijā piešķirtās sūdzības tiesības (right of complaint) Eiropas Cilvēktiesību tiesā,

7) iesniegums drīkst būt tikai par Konvencijas vai tās protokolu pārkāpumiem.

Tiesas procesu raksturo sacīkstes princips, tas ir atklāts, ja vien īpaši lietas apstākļi nenosaka ko citu (40. pants). Tiesas oficiālās valodas ir angļu un franču, bet iesniegumu var iesniegt arī dalībvalsts valodā. Kad iesniegums ir atzīts par piekritīgu, lietu sāk izskatīt oficiālajās valodās, ja vien palātas prezidents nenosaka ko citu. Iesniegumi principā ir jāiesniedz personīgi, bet procesā ir vēlama kvalificēta jurista klātbūtne.

Katrs iesniegums nonāk nodaļā, un tiek nozīmēts ziņotājs par šo iesniegumu. Ziņotājam ir jāizlemj, vai nodot iesniegumu komitejai vai palātai. Komiteja var izlemt, balsojot vienbalsīgi, atzīt iesniegumu par neizskatāmu vai svītrot to no saraksta vispār. Tie iesniegumi, kuri ir nonākuši palātā, tiek izskatīti gan pēc formas, gan būtības. Palāta izlemj piekritības jautājumu. Valstu iesniegumi tiek izskatīti palātās. Palātas var jebkurā laikā nodot lietu Lielajai palātai, ja lieta rada nopietnus Konvencijas interpretācijas jautājumus vai ir nepieciešams mainīt pastāvošo tiesu praksi. Puses var iebilst pret šo lēmumu viena mēneša laikā kopš informācijas saņemšanas par šādu palātas lēmumu. Palātas pieņem lēmumu par lietas piekritību ar balsu vairākumu. Šajā procesa stadijā viss notiek rakstveidā, ja vien neizlemj uzklausīt puses.

Izskatot lietu pēc būtības, palāta var aicināt puses iesniegt papildu pierādījumus un rakstveida komentārus, arī prasību pēc taisnīgas kompensācijas, un lūgt puses piedalīties procesā personīgi. Palātas prezidents saskaņā ar Konvencijas 36. pantu var uzaicināt dalībvalsti vai personas, kas nav lietā iesaistītas, bet kuras tā skar, iesniegt rakstveida komentārus, bet izņēmuma gadījumos piedalīties procesā. Dalībvalstij, pret kuru ir ierosināta lieta, ir tiesības noraidīt šādu trešo personu piedalīšanos lietā. Tas atbilst starptautisko tiesību principiem, kas nosaka, ka tikai ar valstu piekrišanu var veikt darbības pret šo valsti. Pirms lietas izskatīšanas pēc būtības un izskatīšanas laikā var notikt mierizlīguma meklēšana pušu vidū, kas ir konfidenciāls process (38. pants). Konvencijas pants nosaka, pie kādiem noteikumiem jebkurā procesa stadijā tiesa var nolemt izslēgt lietu no izskatāmo lietu saraksta. Tiesa var arī nolemt pretējo.

Spriedums lietā tiek pieņemts ar balsu vairākumu. Katrs tiesnesis, kas piedalījies lietas izskatīšanā, var pievienot savu atsevišķo viedokli^306 (separate opinion), kurā viņš/viņa piekrīt spriedumam vai nepiekrīt. Triju mēnešu laikā kopš sprieduma pasludināšanas jebkura lietā iesaistītā puse var to pārsūdzēt Lielajā palātā. Tās nav pilnīgas pārsūdzības tiesības, bet gan tikai daļējas, jo Lielā palāta neskatīs lietu pēc būtības vēlreiz. Pārsūdzēt lietu var tad, ja tā rada nopietnus Konvencijas vai tās protokolu interpretācijas vai piemērošanas jautājumus vai arī ja tā rada nopietnus vispārējas dabas un svarīguma jautājumus. Šādus lūgumus izskata piecu tiesnešu panelis, kuru veido Tiesas prezidents, nodaļu prezidenti, izņemot to nodaļu, kurā lieta ir izskatīta, un viens tiesnesis, kas izvēlēts pēc rotācijas principa. Ja šis panelis nolemj lūgumu izskatīt, tad galīgais lēmums, kuru pieņem ar balsu vairākumu, arī parādās sprieduma formā, kuru vairs nevar pārsūdzēt. Tas ir saistošs dalībvalstij, pret kuru lieta bija ierosināta. Ja lūgums tiek noraidīts vai arī ja puses negriežas pie Lielās palātas trīs mēnešu laikā, vai paziņo, ka to nedarīs, palātas spriedums stājas spēkā un ir saistošs pusēm. Spriedumi tiek publicēti. Konvencija nosaka lēmumu par piekritību un spriedumu formu pamatprincipu -visai argumentācijai ir jābūt pamatotai (Tiesas iepriekšējā praksē, literatūrā utt.), katram lietas tiesnesim ir tiesības uz savu atsevišķo viedokli.

Ir jāņem vērā, ka Tiesas spriedumi nevar uzdot valstij par pienākumu grozīt likumus vai pieņemt trūkstošus likumus. Starptautiskai justīcijas institūcijai tādu tiesību nav, jo tās kompetencē ir noteikt, vai valsts pilda savas starptautiskās saistības, kas šajā gadījumā ir Eiropas Cilvēktiesību konvencija. Tiesa tomēr var noteikt, kāda kompensācija valstij ir jāsamaksā indivīdam par viņa tiesību, kuras valsts ir apņēmusies aizsargāt starptautiskā līmenī, pārkāpumu.

Eiropas Cilvēktiesību konvencijas uzraudzības mehānisms

Tabula Nr. 2

Shēmas autors P. Drzemzevskis (Drzemczewski)

Ministru komiteja turpina būt atbildīga par spriedumu izpildes kontroli arī pēc reformām (skat. Eiropas Cilvēktiesību konvencijas uzraudzības mehānismu tabulā Nr. 2).

Otrs Tiesas jurisdikcijas veids ir konsultatīvo viedokļu (advisory opinions) sniegšana par Konvencijas un tās protokolu interpretācijas jautājumiem (47.-49. pants), ja to prasa Ministru komiteja. Ar to nodarbojas Lielā palāta. Šādi viedokļi tiek pieņemti ar balsu vairākumu. Katrs tiesnesis var pievienot savu atsevišķo viedokli.

Tiesā iesniegto iesniegumu skaits kopš astoņdesmito gadu sākuma ir nepārtraukti audzis. Tas sāka kļūt īpaši liels ar Eiropas Padomes paplašināšanos deviņdesmitajos gados. 1981. gadā Eiropas Cilvēktiesību komisijā bija reģistrēti 404 iesniegumi, bet 1993. gadā - jau 2037. 1997. gadā to skaits bija jau 4750, un nereģistrēto iesniegumu skaits tikai šajā gadā vien bija pieaudzis līdz 12 000. Tiesai nodoto lietu skaits parāda tādu pašu tendenci. 1981. gadā tikai septiņas lietas tika skatītas Tiesā. 1993. gadā tās bija 52 lietas, bet 1997. gadā - 119 lietas. 1999. gada jūnijā Tiesa bija reģistrējusi 9979 iesniegumus un procesā bija 47186 iesniegumi. Tikai

1999. gada pirmajos sešos mēnešos izskatīšanā tika uzņemti 10217 iesniegumi - tikpat daudz, cik 1995. gadā kopā.[307]

Visvairāk reģistrēto iesniegumu šajos mēnešos bija pret Turciju - 2115, pret Itāliju - 1472, pret Poliju - 943, pret Angliju - 706 un pret Franciju - 667. Pret Latviju bija reģistrēti 15 iesniegumi, bet izskatīšanā bija 71 iesniegums.[308]

Tiesa tika reformēta vairāku iemeslu dēļ. Ministru komitejas lēmumi lietās, kuras tai novirzīja Eiropas Cilvēktiesību komisija, bija pēc sava rakstura politiski. Nepieciešamība šo situāciju mainīt pamazām nobrieda Konvencijas institūciju prakses gaitā. Tāpat bija nepieciešams nostiprināt tiesas procesu, lai varētu adekvāti sagaidīt pieaugošo lietu skaitu. Ar Eiropas Padomes paplašināšanos no 16 līdz 41 valstij bija jāgaida Tiesas darba slodzes pieaugums. Tomēr arī reformētā Tiesa tik lielu iesniegumu pieaugumu nebija gaidījusi, un tas ir liels pārbaudījums Eiropas mehānismam. Diskusija par tālākām sistēmas reformām ar jaunu sparu atsākās 2000. gadā Konvencijas 50 gadu jubilejas kontekstā.

Vienlaikus ir jāatzīst, ka daudzās jaunajās dalībvalstīs valstisko institūciju sistēma un likumu burts un gars neatbilst Konvencijas burtam un garam un ka šo valstu cilvēki ar to nesamierināsies, viņi meklēs palīdzību Eiropas Cilvēktiesību tiesā. Tiesai būtu jābūt institūcijai, kuru izmanto, kad visas iespējas ir izsmeltas. Diemžēl jaunajās dalībvalstīs institūciju un struktūru trūkuma vai vājuma dēļ Tiesa ir vienīgā un nevis pēdējā institūcija, kurā meklēt palīdzību. Tas nozīmē, ka visām EP institūcijām ir ļoti nopietni jāstrādā, pirms valsts tiek uzņemta šajā organizācijā un pirms tiek ratificēta Konvencija. Līdz šim jaunu dalībvalstu uzņemšana EP pārsvarā ir bijusi ar politisku raksturu. Jāatzīst, līdz arto vāja bijusi šo valstu sagatavotība no cilvēktiesību standartu viedokļa, un tas, protams, apgrūtinās Tiesas un EP darbu nākotnē.[309]

4.4.2. Kolektīvo sūdzību mehānisms Eiropas Sociālās hartas ietvaros

1995. gada 9. novembrī Ministru komiteja pieņēma Eiropas Sociālās hartas 1995. gada redakcijas papildprotokolu par kolektīvo sūdzību mehānisma izveidošanu. Šī mehānisma mērķis ir daļēji novērst to plaisu, kas ir izveidojusies Eiropā starp pilsonisko un politisko tiesību aizsardzību, ar ko nodarbojas Eiropas Cilvēktiesību tiesa, un ekonomisko un sociālo tiesību aizsardzību, par ko Eiropas Sociālā harta gan runā, bet neparedz īpašu reģionālo mehānismu šo tiesību aizsardzībai.[310] Līdz šim galvenā forma, lai kontrolētu, kā valstis pilda savas saistības Eiropas Sociālās hartas kontekstā, ir valstu ziņojumi, kuri tiek izskatīti Ministru komitejas Valdību sociālās komitejas apakškomisijā. Ar šiem ziņojumiem iepazīstas Eiropas Sociālo tiesību komiteja, kā arī tās nacionālās asociācijas, kas ir starptautisko darba devēju vai ņēmēju organizāciju biedres. Šīs organizācijas var būt uzaicinātas uz apakškomisijas sēdēm. Eiropas Sociālo tiesību komitejai, kuru veido no valstu nominēto ekspertu vidus Ministru komitejā izraudzītās septiņas personas, ir pienākums skatīt šos valstu ziņojumus un sniegt savus komentārus, kā arī tai ir tiesības sagatavot rekomendācijas par hartā noteikto tiesību jautājumiem un to ievērošanu dalībvalstīs, kuras galīgajā formā pieņem Ministru komiteja.

Tagad atbilstoši papildprotokola 1. pantam tā dalībvalstis atzīst šādu triju veidu organizāciju tiesības sniegt tā saukto kolektīvo sūdzību par «hartas neapmierinošu īstenošanu» (unsatisfactory application)'. 1) starptautiskās darba devēju organizācijas un arodbiedrības, kas minētas hartas 27. panta otrajā punktā, 2) citas starptautiskas nevalstiskas organizācijas, kurām ir konsultatīvs statuss Eiropas Padomē un kuras Valdību sociālā komiteja ir iekļāvusi sarakstā, 3) nacionālo darba devēju organizāciju un arodbiedrību pārstāvošas organizācijas attiecībā uz tām valstīm, kuru teritorijā šīs organizācijas ir izveidotas. Ikviena valsts, ratificējot vai pievienojoties papildprotokolam, var deklarēt, ka tā atzīst jebkuras citas tās jurisdikcijā izveidotas nacionālās nevalstiskās organizācijas pārstāvošas organizācijas tiesības iesniegt kolektīvo sūdzību par šo valsti. Šāda deklarācija var tikt dota uz ierobežotu laiku. Iesniedzot kolektīvo sūdzību, ir jāievēro šādi noteikumi:

1) starptautiskās un nacionālās nevalstiskās organizācijas var sūdzēties tikai par tiem jautājumiem, kuri ir šo organizāciju atzītas kompetences ietvaros,

2) sūdzība var tikt iesniegta tikai par tiem pantiem un punktiem, kurus valsts ir atzinusi sev par saistošiem,

3) nacionālo organizāciju sūdzības tiesības attiecas tikai uz viņu mītnes valsti.

Ir jāņem vērā tas, ka uz šo procedūru neattiecas tādas prasības kā nacionālo tiesību aizsardzības iespēju izsmelšana un termiņa ierobežojums. Iesniegumi nevar būt anonīmi, jo tikai noteikts skaits organizāciju vispār iegūst kolektīvās sūdzības tiesības.

Iesniegums tiek izskatīts divās stadijās. Vispirms Eiropas Sociālo tiesību komiteja lemj, vai atzīt iesniegumu par piekritīgu izskatīšanai. Šajā stadijā arī valsts, pret kuru ir sniegta sūdzība, komitejas noteiktos termiņos tiek aicināta iesniegt rakstiskus komentārus piekritības jautājumā.

1998. gada vasarā tika iesniegta pirmā kolektīvā sūdzība pret Portugāli par bērnu darbaspēka (bērni līdz 15 gadu vecumam) izmantošanu. Šo sūdzību iesniedza Starptautiskā Juristu komisija, kas ir starptautiska nevalstiska organizācija un kurai" ir konsultatīvs statuss Eiropas Padomē. 1998. gada novembrī Eiropas Sociālo tiesību komiteja atzina, ka sūdzība ir piekritīga izskatīšanai. Portugāle savā komentārā bija noliegusi piekritību, jo sūdzība skar to pašu jautājumu, par kuru komiteja jau bija skatījusi valsts ziņojumu un tās ziņojuma rezultātā EP Ministru komiteja bija pieņēmusi rekomendācijas Portugālei. Sūdzības pieņemšana pārkāptu divus starptautisko tiesību principus: res judicata un non bis in idem.[311] Papildus tam Portugāle jau ir veikusi nepieciešamos pasākumus, lai novērstu rekomendācijās minētos pārkāpumus. Eiropas Sociālo tiesību komiteja nepieņēma Portugāles argumentus, uzskatīja, ka Starptautiskās Juristu komisijas sūdzība skar laika posmu pēc valsts ziņojuma un rekomendācijām. Tomēr nopietnākais komitejas arguments attiecās uz principa non bis in idem piemērošanu. Komiteja uzskatīja, ka valstu ziņojumu procedūra un

Avots: Human rights every day: The Impact of the Council of Europe work in the field of human rights [Cilvēktiesības katru dienu: Eiropas Padomes darbības ietekme cilvēktiesību sfērā], - Directorate of Human Rights, 1999. - P. 20

Tabula Nr. 3

kolektīvo sūdzību procedūra ir pēc sava rakstura divas dažādas starptautiskas procedūras un līdz ar to neizslēdz viena otras piemērošanu.[312] Šis ir ļoti svarīgs skaidrojums non bis in idem principa piemērošanā, kas var ietekmēt tā izpratni arī citu starptautisko procedūru kontekstā.

1999. gada septembrī Eiropas Sociālo tiesību komiteja sniedza savu viedokli pēc būtības. Atbilstoši procedūrai pusēm ir jāgaida četri mēneši un tās nedrīkst paust atklātībai šo viedokli. Tādējādi tiek dots laiks valstij novērst pārkāpumu. Ministru komiteja pārkāpuma gadījumā pieņem atbilstošas rekomendācijas dalībvalstij, un tās šai valstij ir jāpilda (skat. Eiropas Sociālās hartas procesu tabulā Nr. 3).

Šajā gadījumā Ministru komiteja pieņēma lēmumu jau 1999. gada decembrī. Rekomendācijā tika nosodīta Portugāles nespēja novērst bērnu darbaspēka izmantošanas problēmu valstī. Tomēr ir jāatzīst, ka rekomendācijas valoda nav pārāk nosodoša.

4.4.3. Citi Eiropas Padomes līgumi un to īstenošanas kontroles mehānismi

Vispārējā mazākumtautību aizsardzības konvencija tika pieņemta 1994. gadā. Tā stājās spēkā 1998. gadā. Neskatoties uz to, ka daudzas konvencijas normas bija ambiciozi fomulētas,[313] kas valstīm saglabāja diezgan daudz manevra iespēju savas mazākumtautību aizsardzības politikas veidošanā, šī konvencija ir pirmais pasaulē juridiski saistošais līgums attiecīgajā nozarē. (Tā gan attiecas tikai uz mazākumtautībām jeb etniskām un nacionālām grupām.) Konvencija paredz izveidot Konsultatīvu komiteju, tajā būtu 18 neatkarīgi un objektīvi eksperti, kuru ekspertīze mazākumtiesību jautājumos ir vispāratzīta. Atbilstoši konvencijas 25. pantam valstīm dalībniecēm ir jāsniedz tā sauktie ievada ziņojumi par konvencijas izpildi gadu pēc tam, kad valsts ir ratificējusi šo konvenciju. Ziņojums tiek apspriests komitejā, kas izsaka savu viedokli. Šis viedoklis tiek apspriests Ministru komitejā, tā izdara savus secinājumus un sniedz rekomendācijas. Turpmāk valstij ir jāsniedz ziņojumi ik pēc pieciem gadiem vai arī pēc Ministru komitejas uzaicinājuma. Ļoti svarīgi ir tas, kādā veidā valsts valdība gatavo šos ziņojumus. Demokrātiskā valstī šādam procesam ir jābūt atklātam un publiskam. Jāsaka, ka ANO standarti attiecībā uz ziņojumu gatavošanu, kas aicina valstis iesaitīt plašu sabiedrību ziņojumu apspriešanā un pieļauj alternatīvu ziņojumu iesniegšanu, būtu jāpiemēro arī EP ziņojumu gatavošanā - tas tikai sekmētu EP dalībvalstu sabiedrības līdzdalību, stabilitāti un demokrātiju. Gan komiteja, gan sekretariāts EP Cilvēktiesību ģenerāldirektorāta ietvaros, kas ikdienā darbojas ar konvencijas jautājumiem, cenšas tikties ar mazākumgrupu pārstāvjiem un citām ieinteresētajām personām tajās valstīs, kuru situācija tiek skatīta.

1987. gadā tika pieņemta Eiropas Konvencija par spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas apiešanās vai sodīšanas novēršanu, kas stājās spēkā 1989. gadā. Konvencijas mērķi un priekšmets ir atspoguļoti jau pašā konvencijas nosaukumā. Konvencija bija domāta kā Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 3. pantā noteikto garantiju pastiprinājums ar to, ka tika izveidota Eiropas Spīdzināšanas novēršanas komiteja. Komiteju veido eksperti ar visplašāko ekspertīzes spektru, piemēram - tiesības, medicīna, cietumi utt. Konvencija dod komitejai pilnvaras apmeklēt dalībvalstis bez to īpašas piekrišanas un iepriekšējas brīdināšanas. Komiteja parasti dodas iepazīties ar situāciju cietumos, bēgļu nometnēs, aizturēšanas centros, psihoncirolo-ģiskajās slimnīcās utt. Parasti šādas vizītes aptver arī cilvēkus ārpus valdības. Komiteja pati izvēlas, kuras iestādes tā apmeklē un ar kādiem cilvēkiem tā tiekas. Pēc vizītes komiteja nosūta ziņojumu valsts valdībai un dod tai sešus mēnešus laika iepriekšējam komentāram, bet gadu - galīgam komentāram. Principā visa šī apmaiņa ir konfidenciāla, bet valstis arvien biežāk piekrīt to publiskot. Savā ziņojumā komiteja sniedz attiecīgajai valstij rekomendācijas. Ja valsts atsakās sadarboties, tad izņēmuma gadījumos komiteja var nolemt nākt klajā ar publisku paziņojumu. Tā ir sankcija, kas ir tikusi izmantota tikai divas reizes.[314] Komitejas sekretariāts ir Eiropas Padomes Cilvēktiesību ģenerāldirektorāta personāls.

Spīdzināšanas novēršanas komitejai salīdzinājumā ar citām starptautiskām uzraudzības procedūrām ir daudz nopietnākas pilnvaras. Tas īpaši attiecas uz valstu suverēnās izvēles principu izlemt, vai pieļaut un kad pieļaut starptautisko institūciju vizīti valstī, kas šajā gadījumā ir samērā ierobežota. Vispārējās mazākumtautību aizsardzības konvencijas Konsultatīvā komiteja

arī ir atzinusi par ļoti svarīgu, ka veidojas prakse kontaktēties un iegūt informāciju no plašiem sabiedrības slāņiem tiešā veidā. Tas ne tikai padara kontroles mehānisma darbību efektīvāku, bet perspektīvā ir arī lētāks valstu atskaitīšanās veids.

Eiropas Padomes sistēma atšķiras no ANO sistēmas dažādo procedūru niansēs, tomēr abas balstās uz tiem pašiem starptautiskās sistēmas principiem, kuri tika uzskaitīti sākumā. Kā vēl vienu piemēru procedūru atšķirībām starp abām sistēmām papildus jau minētajai Spīdzināšanas novēršanas komitejai var minēt Eiropas Komisiju pret rasismu un naidu (European Commission against Racism and Intolerance, ECRI). Šī ekspertu komisija nav veidota ne uz viena līguma pamata - tā ir Eiropas Padomes dalībvalstu valdību vadītāju 1994. gada tikšanās rezultāts. Komisijai tika dots uzdevums sekot valstu pasākumiem, kas domāti rasisma, ksenofobijas, antisemītisma un naida apkarošanai. Komisija savā plenārsēdē pieņem ziņojumus par situāciju EP dalībvalstīs un ar Ministru komitejas starpniecību tos iesniedz attiecīgo valstu valdībām. Ja valdība divu mēnešu laikā nepieprasa, lai šo ziņojumu nepublisko, tas tiek publiskots. Komisija ir kļuvusi par neatņemamu Eiropas Padomes instrumentu, kontrolējot valstu uzvedību šajā sfērā. Tai ikdienā palīdz EP Cilvēktiesību ģenerāldirektorāta personāls. 1999. gada sākumā Eiropas Komisija pret rasismu un naidu publiskoja ziņojumu par Latviju.[315]

4.4.4. Eiropas Padomes cilvēktiesību komisārs

Deviņdesmito gadu vidū radās doma izveidot EP cilvēktiesību komisāra posteni, lai piešķirtu lielāku politisko rezonansi EP darbībai cilvēktiesību jomā. Šīs institūcijas mandāta projekts līdz 1999. gadam tika vairākkārt pārstrādāts. Tagad atbilstoši Ministru komitejas rezolūcijai (99) 50 komisāra galvenā misija ir:

.. sekmēt izglītību, apziņu cilvēktiesībās un to ievērošanu atbilstoši Eiropas Padomes cilvēktiesību instrumentiem.

Komisārs respektē Eiropas Cilvēktiesību konvencijas un citu Eiropas Padomes cilvēktiesību instrumentu institūciju kompetenci un veic citas funkcijas nekā šīs institūcijas. Komisārs neskata individuālās sūdzības (1. pants).

Komisārs

a) sekmē izglītību un apziņu cilvēktiesībās dalībvalstīs,

b) piedalās cilvēktiesību efektīvas ievērošanas un pilnīgas baudīšanas sekmēšanā dalībvalstīs,

c) sniedz padomu un informāciju par cilvēktiesību aizsardzību un pārkāpumu novēršanu. Kontaktējoties ar sabiedrību, komisārs, ja iespējams, izmanto un sadarbojas ar dalībvalstīs pastāvošajām cilvēktiesību struktūrām. Ja tādas nepastāv, komisārs sekmēs to izveidošanu,

d) atbalsta ombudsmena vai līdzīgu institūciju aktivitātes cilvēktiesību sfērā,

e) atklāj iespējamo likumu un prakses neatbilstību pienākumam ievērot cilvēktiesības tā, kā tas noteikts Eiropas Padomes instrumentos, sekmē efektīvu šo standartu īstenošanu no dalībvalstu puses un, valstīm piekrītot, palīdz viņu pūlēs novērst šīs nepilnības,

f) ja nepieciešams, sniedz ziņojumu par atsevišķiem jautājumiem Ministru komitejai vai Parlamentu asamblejai un Ministru komitejai,

g) atbild atbilstoši saviem uzskatiem uz Ministru komitejas vai Parlamentu asamblejas prasībām, kas izriet no šo institūciju kompetences sekmēt Eiropas Padomes cilvēktiesību standartu ievērošanu,

h) sniedz ikgadēju ziņojumu Ministru komitejai un Parlamentu asamblejai,

i) sadarbojas ar starptautiskajām institūcijām cilvēktiesību sekmēšanā un aizsardzībā, vienlaicīgi novēršot nevajadzīgu dublēšanos.

Parlamentu asamblejas 1999. gada septembra sesijā notika balsošana par trim atlasītajiem kandidātiem: Grets Hallers (Gret Haller) (Šveice), Monika Makoveja (Monica Macovei) (Rumānija) un Alvaro Džilrobles (Alvaro Gil-Robles) (Spānija). Spānis ieguva balsu vairākumu un tika ievēlēts par pirmo EP cilvēktiesību komisāru.

4.5. Eiropas Drošības un sadarbības organizācija

EDSO darbojas 55 valstis, un, kaut gan šīs starpatlantiskās konferences nosaukums mainījās (agrākais - Eiropas Drošības un sadarbības apspriede, EDSA), tomēr tas nemainīja institūcijas juridisko raksturu.374 EDSO vēl

,M Skat. 1.4.1. nodaļu. Skat. sīkāk http://www.0sce.0rg/e/dimhutnan.htm.

arvien ir politiska valstu sadarbības forma,J75lai gan arvien vairāk sāk atgādināt starptautisku organizāciju, jo kopš deviņdesmito gadu sākuma ir ieguldīts ļoti nopietns darbs, izveidojot EDSO institūcijas un izstrādājot to darbības metodes. Līdzās EDSO iekšējās struktūras nostiprināšanai notiek arī iespaidīgs darbs EDSO standartu pilnveidošanā. Lai arī šie standarti tiek pieņemti politisku dokumentu veidā, tomēr tiem jau tagad ir liela ietekme EDSO dalībvalstu uzvedībā. EDSO darbojas dažādās sfērās, kuru mērķis ir uzturēt drošību un novērst konfliktus. Tieši tāpēc EDSO ietvaros liela uzmanība tiek pievērsta cilvēktiesībām un mazākumgrupu tiesībām. EDSO cilvēka dimensijas (human dimension) ietvaros valstis ir apņēmušās ievērot cilvēktiesības, likuma varu, demokrātijas principu un nostiprināt toleranci.376 Galvenie dokumenti, kas pamatos nostiprināja standartus un iekšējās institūcijas cilvēka dimensijas ietvaros (Brīvu vēlēšanu birojs, Demokrātisko institūciju un cilvēktiesību birojs, augstais komisārs mazākumtautību jautājumos), bija 1990. gada Kopenhāgenas dokuments par EDSO cilvēka dimensiju un 1991. gada Maskavas dokuments. Šo institūciju vidū vislielāko interesi no indivīda viedokļa izraisa EDSO augstā komisāra institūcija. Taču arī tā darbība, ko veic citas minētās institūcijas un EDSO misijas valstīs -gan kontrolējot valstu uzvedību, gan apmācot/stažējot valdību ierēdņus vai nacionālo neatkarīgo cilvēktiesību institūciju pārstāvjus - neapšaubāmi ir ļoti nepieciešama, īpaši jaunām demokrātijām.

Fakts, ka EDSO ir politiska rakstura valstu sadarbības forma, iespējams, ir par iemeslu tam, ka galvenais EDSO ietvaros izveidotais kontroles mehānisms valstu saistībām, kuras attiecas uz mazākumtiesībām,377- EDSO augstais komisārs mazākumtautību jautājumos - principā nav pieejams nedz indivīdiem, nedz grupām. Kopš šāda posteņa izveidošanas 1992. gadā tajā darbojas holandietis Makss van der Stūls (Max van der Stoel). Augstais

J7S Ir jāatceras, ka EDSO ir vienīgā reģionālā vienošanās drošības jautājumos ANO Statūtu VIII nodaļas izpratnē. Šajā kontekstā EDSO ir pavisam konkrēts juridisks statuss, ko tā iegūst uz ANO Statūtu pamata. Ineta Ziemcle. Eiropas drošības un sadarbības organizācija II Cilvēktiesību Žurnāls - Nr. 6 / Juristu Žurnāls - Nr. 5. -

1997,- 132.- 35. Ipp.

576 Par EDSO pievēršanos cilvēktiesībām un tā dokumentiem cilvēka dimensijas kontekstā skat. Ari Blūds (Arie tiloed). EDSO Cilvēktiesību dimensija // Cilvēktiesību Žurnāls.- 1996. Nr. 1. - 40.-53. Ipp,; Starptautiskās normas mazākumtautību tiesību jomā // Cilvēktiesību Žurnāls - Nr. 6 / Juristu Žurnāls - Nr. 5. - 1997.- 26.-31. Ipp. Skat. supra 3.4.4. nodaļas d punktu.

377 Izvilkumi no svarīgākajiem EDSO dokumentiem mazākumtiesību sfērā ir publicēti: Cilvēktiesību Žurnāls. - 1998. - Nr. 7/8.

komisārs darbojas valdību līmenī, bet ar mērķi brīdināt un novērst etniskos konfliktus. Viņa mandātā ir ierakstīts:

«Augstais komisārs pēc iespējas agrākā stadijā nodrošinās «savlaicīgu brīdinājumu» un, kad nepieciešams, «savlaicīgus pasākumus» attiecībā uz saspīlējumiem, kuri saistīti ar mazākumtautību jautājumiem un vēl nav pārsnieguši savlaicīga brīdinājuma stadiju, taču pēc augstā komisāra ieskatiem nākotnē EDSA valstu teritorijā var radīt konfliktus, kas ietekmētu mieru, stabilitāti un attiecības starp dalībvalstīm, tādēļ prasa uzmanību un pasākumus no Padomes...»378

Neapšaubāmi, ka, braukdams vizītēs uz EDSO dalībvalstīm, komisārs tiekas arī ar plašākas sabiedrības pārstāvjiem, tomēr viņam nav jāizskata šo pārstāvju prasības vai iesniegumi un jāsniedz atbilde. Viņš gan šo informāciju var izmantot, novērtējot situāciju valstī, kas Latvijas situācijā arī veiksmīgi ir ticis darīts.379 Taču, ņemot vērā Latvijas praksi, var teikt, ka plašāki viņa kontakti ar dažādām interešu grupām būtu vēl vairāk sekmējuši viņa darbību Latvijā. Ne jau velti arī dažādās EP uzraudzības un ekspertu institūcijas ir nonākušas pie šāda secinājuma. EDSO misijām, kas darbojas konkrētās valstīs, ir liela nozīmē informācijas iegūšanā un nodošanā komisāram un citām EDSO institūcijām, informācija var sekmēt šo institūciju darbības efektivitāti.

Tas ir acīmredzami, ka darbībai valdību līmenī ir daudz negatīvo aspektu. Valdība vienmēr sniegs informāciju, kas tai ir izdevīga, un tā var arī nesakrist ar plašākas sabiedrības viedokli. Ārējam faktoram var būt liela loma plašākas diskusijas veicināšanā par dažādiem lēmumiem, kas tiek plānoti valdības līmenī, tādējādi sekmējot šo lēmumu leģitimitātes veidošanos sabiedrībā. Ārējais faktors, atbalstot sabiedrības uzklausīšanu, var parādīt valdībai, ka sabiedrība ir svarīga, un nevis turpināt sekmēt sarunas šaurā lokā.

578 Cilvēktiesību Žurnāls. - 1998. - Nr. 7/8. - 159. Ipp.

J79 Augstais komisārs ir bijis aktīvs Pilsonības likuma projekta apspriedē, ir sagatavojis vairākas rekomendācijas gan Pilsonības likuma sakarā, gan Valodu likumprojekta sakarā. Skat. Hanne-Margret Birckenbach. Pivventive Diplomacy through Fact-Finding: How international organisations review the conflict over citizenship in Estonia and Latvia [Iepriekšējas brīdināšanas diplomātija caur faktu atklāšanu: kā starptautiskās organizācijas uzrauga konfliktu pilsonības sakarā Igaunijā un Latvijā] (Band 6). Hamburg: SHIP, 1997.; Rob Zaagman. Conflict Prevention in the Baltic States: The OSCE High Commissioner on National Minorities in Estonia, Latvia and Lithuania [Konflikta novēršana Baltijas valstīs: EDSO augstais komisārs nacionālo minoritāšu jautājumos Igaunijā, Latvijā un Lietuvā]. - Flensburg: ECMI, 1999.

Un tomēr Maksa van der Stūla (Max van der Stoel) darbība, ņemot vērā viņa spēcīgo personību, ir devusi ievērojamus rezultātus. Viņš kritiski vērtējis valdību darbību ne tikai Baltijas reģionā, bet arī citos reģionos,[316] un valdībām netīk būt kritizētām, tāpēc tās mēģina kaut ko darīt mazākumgrupu labā, kad šāda kritika ir saņemta. Maksa van der Stūla darbība parāda, ka, ņemot vērā EDSO augstā komisāra mandāta raksturu, |oti svarīga ir komisāra personība. Jo spēcīgāka personība, jo lielākas izredzes, ka mandāts tiks izmantots efektīvi - tas ir, veidosies politiskais dialogs komisāra un valdības starpā, un tas nesīs labumu arī mazākumgrupām.

Pēc augstā komisāra iniciatīvas līdz šim jau trīs ekspertu grupas ir strādājušas pie trim rekomendācijām mazākumtautību tiesību kontekstā. Pirmās rekomendācijas tika pabeigtas 1996. gadā Hāgā. Tās ir pazīstamas kā Hāgas rekomendācijas par mazākumtautību tiesībām uz izglītību. Otrās rekomendācijas tika pabeigtas 1998. gadā Oslo. Tās ir pazīstamas kā Oslo rekomendācijas par mazākumtautību lingvistiskajām tiesībām.[317] Trešās rekomendācijas tika pabeigtas 1999. gadā Lundā. Tās ir pazīstamas kā Lundas rekomendācijas par mazākumtautību efektīvu līdzdalību valsts dzīvē. Katrai rekomendācijai ir arī paskaidrojošais raksts. Viss šo rekomendāciju komplekts, lai arī tas nav juridiski saistošs EDSO valstīm, tomēr tiek apspriests EDSO dalībvalstu vadītāju sanāksmēs, un tajās tiek pausts akcepts šīm rekomendācijām. Rekomendācijas samērā precīzi parāda to standartu mazākumtautību tiesību sfērā, kuru augstais komisārs mēģina atbalstīt EDSO valstu teritorijās.

4.6. Baltijas jūras valstu komisārs cilvēktiesību, arī mazākumgrupām piederošu personu tiesību, un demokrātisko institūciju jautājumos^318

Šis postenis tika izveidots Baltijas jūras valstu padomes^319 (turpmāk nodaļas tekstā - Padome) ārlietu ministru sanāksmē 1994. gada maijā. Par pirmo komisāru uz trim gadiem tika iecelts dānis Ole Espersens (Ole Espersen). Viņa mandātu 1997. gadā pagarināja vēl uz trim gadiem. 2000. gadā tomēr Espersenam mandātu nepagarināja, pamatojoties uz atsevišķu dalībvalstu iebildumiem. Dānija nominēja Helli Degnu (Helle Degn), Dānijas ilggadēju parlamenta locekli, šim postenim. Komisāra mandātā ir šādi uzdevumi: Komisārs ir instruments demokrātisko procesu sekmēšanai un konsolidēšanai un cilvēktiesību, kā arī mazākumgrupām piederošo personu tiesību aizsardzībai dalībvalstīs. Komisārs darbojas neatkarīgi un atbild Padomei. Komisārs pētīs un ziņos par demokrātisko institūciju stāvokli un par cilvēktiesību, kā arī mazākumgrupām piederošo personu tiesību aizsardzību dalībvalstīs, kā arī sniegs rekomendācijas Padomei par to, kā pārvarēt problēmas un turpināt sekmēt demokrātisko institūciju attīstību.

Komisārs nodrošinās Padomi ar savu eksperta viedokli par cilvēktiesībām dalībvalstīs. Komisārs var saņemt iesniegumus no indivīdiem, grupām un organizācijām par cilvēktiesību jautājumiem. Komisārs izskata šos iesniegumus konfidenciāli. Komisārs var sagatavot ziņojumu Padomei uz saņemto iesniegumu pamata. Šāds ziņojums paliks konfidenciāls. Tomēr Padome var izlemt pilnīgi vai daļēji publicēt šo ziņojumu.

Komisārs veidos sadarbību ar nacionālajām cilvēktiesību aizsardzības iestādēm kā arī ar nevalstiskām organizācijām .. un institūtiem.[320] Komisāru ievēl Padome uz trim gadiem pēc Vecāko amatpersonu padomes ieteikuma.

Jau komisāra mandātā ir ierakstīts, ka dalībvalstis apņemas netraucēt un nevajāt tās personas un organizācijas, kas kontaktējas ar komisāru, kā arī

ļaut komisāram kontaktēties ar plašākiem sabiedrības slāņiem. Pašlaik ir izveidojusies šāda prakse komisāram domāto iesniegumu pieņemšanā:

1) ikviena persona, kas dzīvo Padomes dalībvalstu teritorijā, ir tiesīga griezties ar iesniegumu pie komisāra,

2) arī grupas un organizācijas var to darīt,

3) iesniegumam ir jābūt par cilvēktiesību pārkāpumiem,

4) tāds iesniegums, kas ir iesniegts arī nacionālajā tiesā vai ombudsmenam, netiks izskatīts,

5) iesniegumam vēlams būt angļu valodā, jo, ja tas tiek iesniegts Padomes dalībvalsts valodā, tad paies laiks, to pārtulkojot,

6) iesniegumam jāsatur šāda obligātā informācija: vārds, uzvārds; pret kuru iestādi sūdzība tiek sniegta; notikumu un problēmas apraksts; ja iespējams, dokumentu kopijas vai lietas numurs iestādē, kura lietu skatījusi,

7) konfidencialitāte tiek garantēta.

Komisāra mandāta būtiska sastāvdaļa ir pētījumu veikšana par dažādiem cilvēktiesību un demokrātisko institūciju darbības aspektiem un šo pētījumu izplatīšana dalībvalstīs. Pirmām kārtām, tajos tiek konstatēta situācija visās Padomes dalībvalstīs, tiek nosauktas problēmas. Otrām kārtām, šiem pētījumiem ir arī zināma loma cilvēktiesību standarta satura precizēšanā. Līdz 1999. gada martam komisārs bija veicis 12 pētījumus, no tiem vairāki atvēlēti nepilsoņu tiesību problemātikai, tā kā Padome ir viena no nedaudzām organizācijām, kura vistiešāk saskaras ar šo fenomenu, ņemot vērā Latvijas un Igaunijas dalību tajā.[321] Abas komisāra mandātā minētās galvenās darbības metodes ir ļoti svarīgas, bet to efektivitāti līdz šim mazināja tas, ka cilvēki šo institūciju nezināja. Daļēji šeit vainojamas valdības un an komisāra birojs, kas nav devuši pietiekamu informāciju un skaidrojuši savu darbību. 1997. gadā Latvija bija prezidējošā valsts Baltijas jūras valstu padomē un sekretariāts atradās Rīgā, bet sabiedrības informētība par organizāciju arī tajā laikā nepalielinājās.

Ņemot vērā šo bagāto institucionālo ietvaru, kādā darbojas Eiropas valstis, paveras gan daudzas iespējas, gan arī rodas problēmas kā, piemēram - kā koordinēt darbību šo institūciju starpā, kā noteikt prioritātes mazākām valstīm dalībai šajās organizācijās, ņemot vērā to resursu ierobežoto raksturu u. c.[322] Neapšaubāmi, ka tieši mazām valstīm ir jābūt īpaši aktīvām, lai tās šajās organizācijās sadzirdētu. Gan Latvijas valdība, gan Latvijas iedzīvotāji šīs iespējas vēl tikai sāk apzināt. Jāsaka, ka iedzīvotājus šīs institūcijas uzklausīs, bet, lai valsts kā tāda ieņemtu respektējamu pozīciju vai arī lai tās pilsoņi kļūtu par šo organizāciju darbiniekiem, ir jāiztur ievērojama konkurence, kurā neviens savas pozīcijas atdot nevēlas.

4.7. Amerikas cilvēktiesību aizsardzības mehānisms

1969. gadā pieņemtā Amerikas Cilvēktiesību konvencija paredz divu institūciju izveidošanu: Amerikas Cilvēktiesību komisiju un Amerikas Cilvēktiesību tiesu (33. pants).[323]

4.7.1. Amerikas Cilvēktiesību komisija

Konvencijas 41. pants nosaka komisijas darbības galvenās funkcijas. Šo funkciju vidū ir: (1) tiesības prasīt informāciju no valdībām par soļiem, ko tās spērušas cilvēktiesību aizsardzības sekmēšanā, (2) palīdzēt valstīm ar konsultācijām un padomiem par cilvēktiesībām, (3) virzīt petīcijas un citus iesniegumus saskaņā ar konvencijas 44.-51. pantu u. c.

Komisijā ievēl septiņus locekļus, kuriem ir atzīta morālā stāja un kompetence cilvēktiesību jautājumos. Kandidātu sarakstu veido valstu nominācijas. Katra valsts var nominēt trīs personas. Komisiju ievēl Amerikas valstu organizācijas (AVO) Ģenerālā asambleja. Komisija tiek vēlēta ik pēc četriem gadiem, bet trim ievēlētām personām termiņš beidzas jau pēc diviem gadiem. Komisijā nedrīkst būt divi vienas valsts pilsoņi.

Saskaņā ar 44. pantu jebkura persona, personu grupa vai nevalstiska organizācija, kas reģistrēta kādā no AVO dalībvalstīm, var iesniegt komisijai petīciju, atklājot vai sūdzoties par cilvēktiesību pārkāpumiem kādā konvencijas dalībvalstī. Saskaņā ar 46. pantu tikai tā petīcija tiks atzīta par piekritīgu komisijas kompetencei to izskatīt, kas atbilst šādām prasībām:

1) nacionālās tiesību aizsardzības iespējas ir izmantotas un izsmeltas atbilstoši vispārējiem starptautisko tiesību principiem,

2) petīcija ir iesniegta sešu mēnešu laikā kopš pēdējā nacionālā lēmuma par tiesību pārkāpumu saņemšanas,

3) petīcijas vai iesnieguma priekšmets nav kādas citas starptautiskas procedūras izskatīšanā,

4) 44. panta subjektiem ir jānorāda vārds, uzvārds, pilsonība, nodarbošanās, dzīves vieta, personas(u) paraksts vai aiī juridiskā pārstāvja paraksts.

Konvencija paredz iespēju nepiemērot pirmo un otro prasību petīcijas piekritības noteikšanā, ja nacionālā tiesību sistēma nesniedz iespēju aizstāvēt savas tiesības taisnīgā un likumā noteiktā procesā, ja personai ir bijušas liegtas iespējas aizstāvēt savas tiesības nacionālā līmenī vai aiī viņas iespējas ir kavētas, ja bez iemesla ir kavēta pēdējā sprieduma paziņošana.

Komisijas var paziņot par petīcijas vai iesnieguma nepieņemšanu, ja tiek konstatēti šādi fakti:

1) kāda no konvencijas 46. panta prasībām nav izpildīta,

2) petīcija vai iesniegums neatklāj tādus faktus, kuri varētu pārkāpt konvencijā garantētās tiesības,

3) sniegtā informācija ir acīmredzami bez pamata vai neatbilstoša konvencijā noteiktās procedūras mērķiem,

4) petīcija vai iesniegums ir pēc būtības tāda pati (substantially the same) kā vienreiz jau komisijā vai citā organizācijā skatītā.

Kad petīcija vai iesniegums ir atzīti par piekritīgiem komisijas izskatīšanai, komisija prasa informāciju no valdības par konkrēto lietu, nosūtīdama petīcijas vai iesnieguma atbilstošas da]as valdības informācijai. Komisija atbilstoši lietas apstākļiem pati nosaka termiņu atbildes saņemšanai. Pēc informācijas saņemšanas, vai arī, ja tā nav saņemta, komisijai jānosaka, vai vēl ir pamats petīcijas vai iesnieguma tālākai izskatīšanai. Komisija var izlemt lietu izbeigt, tā var atzīt petīciju vai iesniegumu par nepiekritīgu uz saņemtās informācijas pamata. Komisijai turpinot izskatīt petīciju vai iesniegumu, tā izsver visus faktus, tā var veikt izmeklēšanu, tā var prasīt visu nepieciešamo informāciju no valsts vai uzklausīt mutiskus vai rakstveida pušu paskaidrojumus, ja tas tiek pieprasīts. Komisijas mērķis ir panākt miermīlīgu strīda atrisinājumu pušu starpā, bet nopietnās un steidzamās lietās tā var uzreiz stāties pie faktu izmeklēšanas, saņēmusi tās valsts atļauju, kuras teritorijā notiek ziņotie cilvēktiesību pārkāpumi.

Ja tiek panākts miermīlīgs atrisinājums, komisija sagatavo ziņojumu, kuru izsūta abām pusēm un AVO ģenerālsekretāram. Ziņojums tiek publicēts. Ja netiek panākts šāds atrisinājums, tad komisija ziņojumā ietver savus secinājumus, priekšlikumus un rekomendācijas. Tic komisijas locekļi, kuru viedoklis atšķiras, var pievienot ziņojumam savus atsevišķos viedokļus. Ziņojums tiek nosūtīts valstij, pret kuru ir iesniegta petīcija vai iesniegums. Ja trīs mēnešu laikā lieta nav atrisināta vai ja komisija vai valsts to nav iesniegusi tiesai un nav atzinusi tās jurisdikciju, komisija var pieņemt valsts viedokli un secinājumus, ja absolūtais vairākums komisijas locekļu nobalso par to. Komisija var noteikt termiņu, līdz kuram valstij ir jāveic konkrēti pasākumi, lai situāciju novērstu. Pēc termiņa beigām komisijai ir jālemj, vai valsts nepieciešamos pasākumus ir veikusi un vai ziņojumu publicēt. Šāds lēmums tiek pieņemts ar absolūto balsu vairākumu.

4.7.2. Amerikas Cilvēktiesību tiesa

Tiesa atrodas Sanhosē, Kostarikā. Tiesu veido septiņi tiesneši. Valstu nominētām personām ir jābūt ar augstu morālo stāju, kompetenci cilvēktiesību jomā un jāatbilst tām prasībām, kas tiek izvirzītas katrā valstī augstākajiem tiesu posteņiem. Tiesā nevar būt divi vienas valsts pilsoņi. Kandidātu sarakstu sagatavo Amerikas Cilvēktiesību konvencijas dalībvalstis, tiesneši tiek ievēlēti ar absolūto balsu vairākumu dalībvalstu sanāksmē. Valstīm ir tiesības izvirzīt trīs kandidātus, no tiem vismaz vienam ir jābūt valsts pilsonim. Tiesneši tiek ievēlēti uz sešiem gadiem, bet viņi nedarbojas kā pilna laika tiesneši. Tie var tikt pārvēlēti tikai vienu reizi. Trim tiesnešiem termiņš beidzas jau pēc trim gadiem. Tās valsts tiesnesim, kuras lieta tiek izskatīta, ir tiesības skatīt šo lietu. Otrai valstij ir tiesības nominēt savu ad hoc tiesnesi. Arī šādam tiesnesim ir jāatbilst visām tām prasībām, kas ir izvirzītas tiesas tiesnešiem. Pieci tiesneši ir nepieciešamais kvorums lietas izskatīšanai. Visā procesā ir jāpiedalās Amerikas Cilvēktiesību komisijai. Gan vietas izvēles jautājumi, gan lietu reģistrācijas un citi procesa jautājumi ir regulēti konvencijas 52.-60. pantā un tiesas Kārtības rullī.

Saskaņā ar konvencijas 61. pantu tikai Cilvēktiesību komisijai un valstīm ir tiesības griezties tiesā. Šīs tiesības var izmantot tikai tad, ja ir iziets viss komisijas process atbilstoši iepriekš izklāstītajai kārtībai. Valsts, pievienojoties vai ratificējot konvenciju, vai jebkurā laikā pēc tam var deklarēt, ka tā atzīst bez jebkādiem atsevišķiem līgumiem tiesas jurisdikciju visos konvencijas interpretācijas vai piemērošanas jautājumos. Šāda deklarācija var tikt veikta bez jebkādām atrunām vai ari ar atrunām par savstarpības principa piemērošanu, par jurisdikcijas atzīšanu uz noteiktu laiku vai attiecībā uz noteiktām lietu kategorijām. Deklarācijas tiek ieniegtas AVO ģenerālsekretāram, kas tās nosūta visām pusēm. Tiesai var būt tiesības īstenot tās jurisdikciju tikai konvencijā regulēto jautājumu ietvaros un tikai attiecībā uz tām valstīm, kas ir atzinušas tās jurisdikciju. Tikai 17 valstis ir iesniegušas šādu deklarāciju. Da|a valstu ir veikušas dažādas atrunas.[324]

Ja tiesa konstatē, ka konvencijā garantētā tiesība vai brīvība ir pārkāpta, tiesa lemj par šīs tiesības vai brīvības garantēšanu cietušajam. Ja nepieciešams, tiesa lemj par seku novēršanu, kas radušās no šāda pārkāpuma, un par kompensācijas izmaksu cietušajam. Situācijās, kuras ir tik nopietnas, ka prasa pēc tiesas tūlītējas rīkošanās, tiesa var lemt par pagaidu līdzekļu piemērošanu (provisional measures). Ja tāda lieta vēl nav nonākusi tiesā, tiesa var pieņemt atbilstošu lēmumu pēc komisijas iesnieguma.

Tiesai spriedumā ir jāuzrāda visi argumenti. Ja atsevišķi tiesneši pilnībā vai daļēji spriedumam nepiekrīt, viņi var pievienot savu atsevišķo vai atšķirīgo viedokli. Tiesas spriedums ir galīgs un nav pārsūdzams. Tiesa var paskaidrot savu spriedumu pusēm, kuras tam nepiekrīt un kuras 90 dienu laikā pieprasa šādu paskaidrojumu.

Saskaņā ar konvencijas 68. pantu dalībvalstis ir apņēmušās pildīt spriedumu. Tām piespriesto kompensāciju tomēr ir atļauts izmaksāt saskaņā ar nacionālo mehānismu. Kompensācijas izmaksa indivīda tiesību pārkāpuma konstatācijas gadījumā ir galvenais sods valstij pārkāpējai, un to praktizē gan Amerikas Cilvēktiesību tiesa, gan Eiropas Cilvēktiesību tiesa.

Amerikas Cilvēktiesību tiesai, salīdzinot ar Eiropas Cilvēktiesību tiesu, ir plašāka konsultatīvā juridiskcija, kas arī ir kļuvusi samērā populāra valstu vidū. Kopš tiesas darbības sākuma (tas bija 1979. gadā) ir bijuši pieprasīti un sniegti 15 konsultatīvie viedokļi. 1985. gadā savā viedoklī Nr. 5 tiesa kritizēja Cilvēktiesību komisiju par to, ka tā nenovirzīja lietas uz tiesu. Līdz tam laikam vēl neviena individuālā lieta nebija nonākusi tiesā. Pirmā lieta Velaskezs Rodrigezs pret Hondurasu (Velasquez Rodrigues v. Honduras) tika nodota liesai 1986. gadā. 1997. gadā jau 16 lietas dažādās procesa stadijās atradās tiesā.[325] Amerikas Cilvēktiesību tiesa kļūst arvien aktīvāka un veido ļoti interesantu praksi, ar kuru ir vērts iepazīties arī citos reģionos.

4.8. Āfrikas cilvēktiesību aizsardzības mehānisms

Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību harta ir galvenais instruments, kas nosaka cilvēktiesību aizsardzības iespējas šajā reģionā. Harta tika pieņemta 1981. gadā, bet tā stājās spēkā 1986. gadā. Saskaņā ar hartas 30. pantu Āfrikas vienības organizācijas (ĀVO) ietvaros ir izveidota Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību komisija.[326]

Komisiju veido vienpadsmit locekļi, kurus izvēl slēgtā procedūrā ĀVO asamblejā no hartas dalībvalstu sastādīta saraksta. Šiem cilvēkiem ir jābūt augstai reputācijai, morālei, personas integritātei, neatkarībai un kompetencei cilvēktiesību jomā. īpaši tiek ņemta vērā juridiska pieredze šajā sfčrā. Komisijā nevar būt vairāki vienas valsts pilsoņi. Katra valsts var nominēt divus kandidātus, kuriem ir jābūt hartas dalībvalstu pilsoņiem. Komisija tiek ievēlēta uz sešiem gadiem, un tās locekļi var tikt ievēlēti atkārtoti. Tomēr četru locekļu termiņš beidzas jau pēc diviem gadiem. Šo personu vārdi tiek izlozēti uzreiz pēc komisijas ievēlēšanas. Komisija pieņem zvērestu pēc tās ievēlēšanas. Komisija izvēl priekšsēdētāju un viccpriekš-sēdētāju. ĀVO ģenerālsekretārs ieceļ komisijas sekretāru un garantē komisijas darba tehnisko apkalpošanu. Komisija darbojas saskaņā ar hartu un komisijas Kārtības rulli. Septiņi locekļi ir kvorums, prezidentam ir noteicošā balss pie vienāda balsojuma iznākuma.

Līdzās tām funkcijām, kuras ir noteiktas hartas 45. pantā, komisija izskata gan valstu iesniegumus, gan citus iesniegumus. Harta saglabā ļoti plašu formulējumu attiecībā uz šo otro iesniedzēju kategoriju. 55. pants nosaka, ka «pirms katras sesijas komisijas sekretārs(c) sagatavo sarakstu ar tiem iesniegumiem, kurus nav iesniegušas dalībvalstis, un nodod to komisijai». Komisija izlemj, kurš no iesniegumiem ir izskatāms ar vienkāršo balsu vairākumu. Tomēr Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību harta nosaka, kādām prasībām šiem iesniegumiem ir jāatbilst:

1) tiek norādīti autoru vārdi, kaut arī tiek lūgta anonimitāte,

2) atbilst ĀVO hartai un šai hartai,

3) nelieto valstis vai ĀVO apvainojošus izteicienus,

4) nav vienkārši no masu saziņas līdzekļiem iegūtas informācijas atreferējums,

5) ir izsmeltas visas nacionālās tiesību aizsardzības iespējas, ja vien nav skaidrs, ka process tīšām tiek paildzināts, .

6) ir iesniegts pamatota termiņa laikā kopš pēdējiem lēmumiem,

7) nav tā pati lieta, kas jau ir atrisināta saskaņā ar ANO Statūtu principiem, ĀVO hartas vai minētās hartas principiem.

Atšķirībā no iepriekš izklāstītajām procedūrām Āfrikas komisijas procedūra nemin precīzu laika termiņu, kurā būtu jāiesniedz iesniegums. Nav līdz galam skaidrs, vai iesniedzējiem pašiem ir jābūt pārkāpuma upuriem. Šķiet, ka tomēr ne, bet ir jābūt vismaz netieši ar to saistītiem vai varbūt potenciāliem upuriem, ja pārkāpumi turpinās. Protams, ka šis jautājums ir cieši saistīts ar iepriekšminēto jautājumu par indivīda tiesībām griezties ar iesniegumu komisijā, kas precīzi formulēts nav, bet izriet netieši no hartas 55. panta formulējuma.[327]

Pirms iesniegumu izskatīšanas pēc būtības par tiem ir jāinformē attiecīgā dalībvalsts. Ja atklājas, ka viens vai vairāki iesniegumi atklāj nopietnu vai plašu cilvēka un tautu tiesību pārkāpumu sēriju, komisijai ir jāpievērš šiem gadījumiem ĀVO asamblejas uzmanība. Asambleja var lūgt komisiju izmeklēt šos gadījumus un sagatavot ziņojumu, kurā tiek aprakstīti izmeklēšanā atklātie fakti un tiek sniegtas rekomendācijas. Komisija pati var pievērst asamblejas uzmanību jebkurai kritiskai situācijai, bet asambleja var attiecīgi lūgt komisiju to izmeklēt. Visi šādā kārtībā veiktie pasākumi ir konfidenciāli. Komisijas ziņojumi tiek publicēti pēc asamblejas lēmuma.

Āfrikas eksperti ir uzsvēruši, ka tas fakts, ka komisija pirmām kārtām darbojas ar diplomātiskām, samierināšanas, rekomendējošām un tikai tiesai līdzīgām darbības metodēm, ir nesis atzinību komisijai un cēlis tās prestižu cilvēku un valdību acīs. Citiem vārdiem sakot, Āfrikas Cilvēka un tautu komisija darbojas atbilstoši kontinenta tautu mentalitātei, tāpēc tās darbība, regulējot un sekmējot cilvēktiesību apziņu kontinentā, ir bijusi veiksmīga.3’2

1999. gadā tika atvērts parakstīšanai Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību hartas protokols, kura mērķis ir radīt Āfrikas Cilvēktiesību tiesu. Līdz ar to pavisam drīz ir sagaidāma tiesas izveidošana Āfrikā.

4.9. Latvijas iedzīvotājiem pieejamie starptautiskie tiesību aizsardzības mehānismi

Tā kā Latvija kopš 1991. gada 17. septembra ir ANO dalībvalsts, tad tās 1503. procedūra ir pieejama katram Latvijas iedzīvotājam, indivīdu grupai vai nevalstiskai organizācijai. Tomēr ir jāņem vērā šīs procedūras noteikumi, ar kuriem lasītājs tika iepazīstināts grāmatas 4.2.1. nodaļā. Iesniegumus par nepārtrauktiem, smagiem cilvēktiesību pārkāpumiem plašā mērogā var sniegt ANO ģenerālsekretāram, kura mītne ir Ņujorkā (ASV), vai arī augstajam cilvēktiesību komisāram, kura mītne ir Ženēvā (Šveice). Adrese ir šāda: Office of the High Commissioner for Human Rights United Nations CH- 1211 Geneva 10 Switzerland

Kopš 1994. gada Latvijas iedzīvotājiem ir tiesības griezties ar iesniegumiem ANO Cilvēktiesību komitejā Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām Fakultatīvajā protokolā noteiktajā kārtībā (skat. grāmatas 4.2.2. nodaļas a punktu). Komitejas adrese ir:

UN Human Rights Committee United Nations CH - 1211 Geneva 10 Switzerland

Latvijas darba ņēmēju un darba devēju organizācijām ir tiesības griezties Starptautiskajā Darba organizācijā ar sūdzībām par Latvijai saistošo SDO konvenciju pārkāpumiem. SDO adrese ir:

International Labour Organization International Labour Standards Department

4, route des Morillons 1211 Geneva 22 Switzerland

Kopš 1997. gada 27. jūnija Latvijas iedzīvotājiem ir tiesības griezties ar iesniegumiem Eiropas Cilvēktiesību tiesā, jo tā ir diena, kad Latvijas ārlietu dienests iesniedza notu Eiropas Padomes ģenerālsekretāram par pievienošanos Eiropas Cilvēktiesību konvencijai un tiesas jurisdikcijas atzīšanu attiecībā uz individuāliem strīdiem par konvencijas vai tās protokolu pārkāpumiem. Vienīgā atruna, kuru Saeima veica, pievienojoties konvencijai un tās protokoliem, attiecas uz tiesas jurisdikcijas neatzīšanu jautājumos par

1. protokola 1. pantu tiktāl, ciktāl tas var būt attiecināts uz īpašuma tiesību atjaunošanu Latvijā pēc okupācijas. Katram, kas atrodas Latvijas jurisdikcijā un ir izsmēlis nacionālās tiesību aizsardzības iespējas, ir līdz ar to tiesības sešu mēnešu laikā pēc pēdējā lēmuma saņemšanas griezties tiesā pat tad, ja nacionālais process ir sācies pirms 1997. gada 27. jūnija un turpinās pēc šīs dienas, izņemot tos strīdus, kas ir izslēgti no tiesas kompetences ar minēto atrunu.[328] Tiesas sekretariāta adrese ir:

Registry of the European Court of Human Rights

F - 67075 Strasbourg Cedex

France

Nedrīkst piemirst, ka iesniegumus par dažādiem cilvēktiesību un demokrātijas principa pārkāpumiem var sūtīt Baltijas jūras valstu padomes komisāram demokrātisko institūciju un cilvēktiesību, arī mazākumgrupām piederošo personu tiesību jautājumos. Viņa adrese ir:

The CBSS Commissioner Amargertorv 14/2 Post box 1165 DK - 1010 Copenhagen K Denmark

Līdz 1999. gadam ir bijis pāris mēģinājumu iedarbināt 1503. procedūru pret Latviju, bet, neatrodot pietiekamu pamatu sūdzībām par sistemātiskiem, nopietniem cilvēktiesību pārkāpumiem, šie mēģinājumi nebija veiksmīgi. 1999. gadā viens iesniegums tika novirzīts uz Cilvēktiesību komisiju. ANO Cilvēktiesību komiteja līdz šim ir izskatījusi vienu iesniegumu attiecībā uz Latvijas pilsoni.[329] Iesniegumā tika pausts viedoklis, ka persona ir nepatiesi notiesāta un līdz ar to ir ticis pārkāpts Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 14. pants. Komiteja nekonstatēja, ka Latvijas iestāžu un tiesas darbība būtu bijusi patvarīga, kuras dēļ indivīdam tiktu liegtas tiesības uz taisnīgu tiesu. Eiropas Cilvēktiesību tiesas statistika Latvijas sakarā tika minēta iepriekš.

Neatkarīgi no teorētisko jautājumu risināšanas nākotnē par tiesību subjektu un procesuālo tiesību esamību, jau šodien katrs cilvēks var sev pats palīdzēt, iepazinies ar savām tiesībām un to aizsardzības procesuālajām iespējām gan Latvijā, gan starptautiskā līmenī. Pasaules pieredze rāda - lai arī valdības pienākums demokrātiskā valstī ir darboties cilvēka labā, tomēr bez paša cilvēka iniciatīvas un uzstājības tas tik vienkārši nenotiek.

5. CILVĒKTIESĪBAS UN EIROPAS SAVIENĪBA

5.1. Ievads

Eiropas Savienība sāka veidoties uzreiz pēc Otrā pasaules kara.[330] Viena no pirmajām organizācijām, kas tika radīta šā procesa ietvaros, bija 1950. gadā izveidotā Eiropas Ogļu un Tērauda Apvienība (EOTA). 1957. gadā Romā tika noslēgti vēl divi līgumi, izveidojot Eiropas Atomenerģijas Apvienību (EAA) un Eiropas Ekonomisko Asociāciju (EEA). Pirmās sešas minēto organizāciju dalībvalstis bija Francija, Vācija, Itālija, Holande, Beļģija un Lukscmburga. Līdz 1986. gadam, kad tika noslēgts Vienotais Eiropas akts (VEA), pirmo trīs līgumu ietvaros izveidotais institūciju loks bija apvienots, un VEA noteica, ka abas apvienības un asociāciju turpmāk sauks par Eiropas Apvienībām, kurās lēmumus pieņem Padome sadarbībā ar Parlamentu, Komisija pilda izpildfunkcijas, bet Eiropas Tiesa pārstāv tiesu varu. Eiropas Parlamentu jau kopš 1979. gada vēlēja tiešās vēlēšanās dalībvalstu pilsoņi. Galvenais Eiropas Apvienību mērķis bija izveidot iekšējo tirgu, kurš balstās uz četrām brīvībām: personu kustības brīvību, preču kustības brīvību, pakalpojumu kustības brīvību un kapitāla kustības brīvību. Iekšējā tirgus izveidošanai vajadzēja būt pabeigtai 1992. gadā. Neskatoties uz to, ka apvienību un asociācijas veidošanās pamatā bija ekonomiski mērķi, ļoti bieži dažādās integrācijas procesa stadijās parādījās nepieciešamība pilnveidot politisko ietvaru. Jau tas, ka bija noticis triju uz līguma pamata izveidotu reģionālu organizāciju saplūdums un ka šajos līgumos noteikto mērķu īstenošanai bija izveidots vienots institūciju loks, parādīja, ka tradicionālais starptautisko organizāciju modelis neapmierina tās ieceres, kas saistījās ar Eiropas Apvienībām.

1992. gadā noslēgtais Eiropas Savienības līgums (Māstrihtas līgums)m bija pirmais nopietnākais mēģinājums pēc ilgām diskusijām un politiskā kompromisa meklēšanas toreizējo 12 dalībvalstu^397 vidū nākt klajā ar jauna politiskā ietvara piedāvājumu Eiropas integrācijas procesam. Eiropas Savienības līgums mēģināja risināt tādas problēmas kā demokrātijas deficīts juridiski saistošo lēmumu pieņemšanā Padomē, kompetences nodalījums starp EA (Eiropas Apvienības tika pārdēvētas par Eiropas Apvienību - EA) institūcijām un dalībvalstīm, Parlamenta lomas palielināšana u. c.

Tomēr līgums precīzi nedefinē, kas ir Eiropas Savienība. Ir acīmredzams tas, ka Eiropas Savienības līgums virza uz integrētākas Eiropas Savienības izveidošanu, ko pavisam noteikti apliecina 1997. gadā pieņemtais Amsterdamas līgums, kas stājās spēkā 1999. gada 1. maijā.

Virziens, kādu ir izvēlējušies šie pēdējie līgumi, veidojot jaunu politisko ietvaru, atgādina federatīvas valsts modeli. Eiropas Savienības līgums noteica, ka dalībvalstīm būs kopēja ārējā un drošības politika, kā arī kopēja iekšlietu un tieslietu politika. Šīs sfēras ir tradicionāli bijušas valstu suverenitātes galvenās izpausmes. Eiropas Savienība šo tradīciju ir izaicinājusi. Arī subsidiaritātes princips, kas ir noregulēts Eiropas Savienības līguma 3. b pantā, pēc savas būtības ir tāds princips, uz kura pamata darbojas katra zināmā federācija pasaulē. Tas nosaka, ka lēmumu pieņemšana notiek decentralizēti un tikai tad, ja kopīgo mērķu sasniegšanai ir nepieciešams pieņemt lēmumu visas ES līmenī (jeb federācijas līmenī), to dara šajā līmenī.[331]

Amsterdamas līguma ieviestie grozījumi Eiropas Savienības līgumā tiks analizēti nedaudz tālāk, bet jau šeit var piebilst, ka tiek arvien vairāk nostiprināts tas, ka jaunās «kopējās politikas» var tikt veidotas pārnacionālā līmenī jeb EA institūciju un lēmumu pieņemšanas procesa ietvaros, kas neapšaubāmi ir dalībvalstu suverēnās varas nodošana EA/ES institūcijām. Tāpēc vēl jo svarīgāks ir šo institūciju demokrātiskuma jautājums un lēmumu pieņemšanas procesa demokrātiskums.

ES pilsonības institūta izveidošana arī liecina par to, ka process virzās zināmā mērā līdzīgi federatīvas valsts veidošanas procesam. Tomēr, ņemot vērā subjektu īpatnības - tās vēl aizvien ir nacionālas valstis - un procesa vēsturiskās īpatnības, būs grūti runāt par Eiropas Savienību kā par federatīvu valsti, jo tā, protams, nav valsts tradicionālā izpratnē.

ES paplašināšanās kontekstā jautājums par ES «identitāti» kļūst arvien aktuālāks. Iespējams, ka pašreizējām 15 dalībvalstīm ES virzība uz «federālas valsts» modeli vismaz praktisku interešu dēļ ir pietiekami pieņemama. Tomēr attiecībā uz Centrāleiropas un Austrumeiropas valstīm, kurām vēl ir daudz darāmā, lai sasniegtu ES valstu rādītājus dažādās sfērās, virzība uz ES federālo valsti varētu būt ilgāks process, ja jautājums tādā veidā vispār tiek no ES puses izvirzīts. Citiem vārdiem sakot, ES integrācijas un paplašināšanās galīgie modeļi un mērķi ir atklāti.

Valstī indivīdam ir tiešs sakars ar valsts institūcijām. Demokrātiskā valstī institūcijas darbojas indivīda interesēs un respektējot viņa tiesības. Nevar būt demokrātiska valsts, ja tajā neievēro cilvēktiesības. Ņemot vērā ES politiskās un ekonomiskās integrācijas augsto pakāpi, ir jājautā: kāda loma šajā «veidojumā» ir indivīdam? Kāds sakars ES ir ar cilvēktiesībām, ja jau par vienu no svarīgākajām iezīmēm Rietumeiropas attīstītās demokrātijas uzskata cilvēktiesību ievērošanu savās valstīs? Lai gūtu priekšstatu par ES nostāju šajā kontekstā, ir nepieciešams noskaidrot, kāda loma ES ir atvēlēta indivīdam.

5.2. Indivīds kā Eiropas Savienības subjekts

Kā zināms, mēs varam runāt par valsts subjektiem vai citādu veidojumu subjektiem tajā brīdī, kad kaut kam tiek piešķirtas tiesības un ir uzlikti pienākumi un kad šo tiesību vidū ir arī tiesības griezties tiesā ar prasību.[332] Kā tas izriet no ES veidošanās procesa īsā apskata, ES galvenais subjekts ir dalībvalstis. Taču EEA līgums, tā kā to jau sākumā skaidroja Eiropas Tiesa, var paredzēt tiesības un uzlikt pienākumus indivīdam un juridiskām personām arī tieši, jo Eiropas tiesības ir īpaša, supranacionāla tiesību sistēma.[333] Arī indivīdu un juridisko personu tiesības griezties ar prasību Eiropas Tiesā ar gadiem ir nostiprinājušās.[334] Šajā nodaļā turpināsim runāt par.indivīdu, paturot prātā, ka attiecībās ar juridiskajām personām un ES arī var būt zināmi cilvēktiesiski elementi, bet, lai tos definētu, vispirms tik un tā jānoskaidro ES attiecības ar cilvēktiesībām un tad jāiesaistās gan teorētiski, gan praktiski sarežģītā diskusijā par cilvēktiesībām privātticsisko attiecību sfērā ES ietvaros.[335]

5.2.1. Indivīda tiesības iekšējā tirgū

Neapšaubāmi, ka lielāka apziņa par integrācijas procesiem katram ES dalībvalstu pilsonim radās vēl tajā laikā, kad tika noslēgts 1957. gada Romas līgums, izveidojot Eiropas Ekonomisko Asociāciju. Tieši iekšējā tirgus veidošana, kas balstās uz četrām jau iepriekš nosauktajām brīvībām, tiešā veidā ietekmēja indivīdu - EEA dalībvalstu pilsoni. EEA līguma (Romas līguma) 48. pants noteica, ka ikvienam EEA dalībvalstu pilsonim ir tiesības brīvi pārvietoties EEA ietvaros. Tas attiecās uz darba vietas izvēli strādniekiem un viņu ģimenēm. Šis pants un EEA līguma 7. pants noteica diskriminācijas aizliegumu uz pilsonības pamata. Tas nozīmē, ka strādnieku un viņu ģimeņu brīvu kustību nevar ierobežot uz viņu pilsonības pamata. EEA līguma 59. pants noteica pārvietošanās brīvību arī pašnodarbinātiem. Eiropas Tiesas praksē šis jēdziens ir piemērots arī uz studējošiem cilvēkiem. 48. pants ir bijis pamatā vairākiem Padomes pieņemtajiem noteikumiem (régulations) un direktīvām (directives), kas attiecina personu brīvu kustību arī uz pensionāriem un pašnodrošinātajiem.

Uzņēmumu veidošanas brīvība, ko pamatā nosaka EEA līguma 52. pants, un pakalpojumu sniegšanas un saņemšanas brīvība ir tās brīvības, kas, tāpat kā personu pārvietošanās brīvība, vistiešāk ietekmē indivīdu. Indivīdus šajā kontekstā interesē viņu iespēja pārvietoties EEA ietvaros, dibinot uzņēmumus vai sniedzot/saņemot pakalpojumus. Neapšaubāmi, ka šie vispārīgie principi izklausās pietiekoši vienkārši, bet, kā rāda Eiropas Tiesas prakse, jautājumi par to, kas drīkst sniegt pakalpojumus, kādai ir jābūt šo personu kvalifikācijai (diplomu atzīšanas problēma), kādas valstu likumos noteiktās vai administratīvās prasības ierobežo šīs brīvības, ir ļoti bieži. Var teikt, ka iekšējā tirgū pastāvošās brīvības sniedz savus labumus indivīdam pārsvarā tajā gadījumā, ja viņš/viņa ir tieši iesaistījies ekonomiskās darbībās vai to rezultātu izmantošanā.[336]

5.2.2. Indivīda kā Eiropas Savienības pilsoņa tiesības

Kopš 1979. gada EEA dalībvalstu pilsoņiem ir tiesības vēlēt Eiropas Parlamentu tiešās vēlēšanās atbilstoši savas valsts vēlēšanu sistēmas principiem. Parlamentu ievēl uz pieciem gadiem atbilstoši katrai valstij piešķirtajam deputātu vietu skaitam.[337] Eiropas Savienības līgums ļoti nopietni pastiprināja EA/ES dalībvalstu pilsoņu tiesības, radot ES pilsonību (8. pants) un nosakot šo pilsoņu tiesību loku. Atbilstoši Eiropas Savienības līgumam ES pilsoņiem ir tiesības:

1) brīvi pārvietoties un uzturēties ES ietvaros (8. a pants),

2) piedalīties Eiropas Parlamenta vēlēšanās tajā valstī, kurā viņi dzīvo (8. b pants),

3) piedalīties pašvaldību vēlēšanās tajā valstī, kurā viņi dzīvo (8. b pants),

4) griezties ar iesniegumu ES Ombudsmena institūcijā (138. pants),

5) griezties ar iesniegumu Eiropas Parlamentā (138. d pants),

6) katram ES pilsonim ir tiesības uz diplomātisko aizsardzību trešajās valstīs no jebkuras ES dalībvalsts pārstāvniecības puses (8. d pants).

5.2.3. Indivīds un Eiropas Tiesa

Jau EEA līguma 173. pants noteica, ka indivīdi (un juridiskās personas) var griezties tiesā, apstrīdot Eiropas Parlamenta, Padomes, Komisijas vai Eiropas Centrālās bankas lēmumu likumību. Indivīdam ir jāpierāda, ka lēmums ir viņam individuāli adresēts vai arī ka noteikumi vai citai personai adresēts lēmums tieši un individuāli aizskar viņa intereses. Tiesa neatzīst tā saukto actio popularis. Tas nozīmē, ka tiesa praksē ir noraidījusi iespēju apstrīdēt noteikumus, kas abstrakti definē subjektu loku. Šādam lēmumam ir tieši jāietekmē indivīds, tādējādi nošķirot viņu no pārējiem, un indivīdam ir jāpierāda, ka viņam nebija rīcības brīvības izvairīties no šāda lēmuma ietekmes uz viņa situāciju.

1988. gadā Padome pieņēma lēmumu izveidot Pirmās instances tiesu, kas sāka darboties 1989. gadā. 1993. gadā Padome pieņema lēmumu, ka praktiski visas pilsoņu un juridisko personu prasības pret EA/ES institūcijām tiek izskatītas Pirmās instances tiesā. Izņēmums no šīs kārtības ir dempinga lietas. Tādējādi var secināt, ka EEA līguma 173. panta kārtībā indivīdi griezīsies Pirmās instances tiesā. Interesi izraisa šā panta formulējums attiecībā pret trešo valstu indivīdiem, piemēram, asociēto valstu - kā Latvijas - indivīdiem. Pantā ir teikts:

«Jebkura fiziska vai juridiska persona uz tiem pašiem noteikumiem var griezties tiesā par tai adresēto lēmumu vai lēmumu, kas, kaut arī ir noteikumu formā vai adresēts citai personai, tomēr to skar tieši un individuāli.»

Panta otrā daļa satur galvenos noteikumus, uz kuru pamata šādu prasību var celt. Tie ir: būtiski procedūras pārkāpumi, pieņemot juridiski saistošus lēmumus, līguma vai jebkuras šī līguma normas par tā piemērošanu pārkāpums, kompetences pārkāpums.

Panta formulējumā personas apzīmējumam lietotais vārds «jebkura» liek domāt, ka tai nav jābūt dalībvalsts pilsonim. Vienlaicīgi EA/ES institūcijas var ietekmēt asociēto valstu personas tikai atbilstoši Eiropas līgumiem par asociācijas izveidošanu. Tas nozīmē, ka, ja šajos līgumos nav noteikts citādi, ES tiesību sistēma nav attiecināma uz asociēto valstu personām. Tomēr ES kā atsevišķa režīma pastāvēšana ar savu iekšējo kārtību nepārprotami var nostādīt trešās valstis un personas nepriviliģētā situācijā vai pat skart to intereses, pieņemot savus tiesību aktus. Jautājums paliek-vai asociēto valstu personas, kuru intereses ir skartas tieši, var griezties Pirmās instances tiesā? Acīmredzot būtu katrā gadījumā jāpierāda individuālais aizskārums un jāatstāj galīgais lēmums par prasības piekritību tiesas ziņā.405 Līdz šim Eiropas Tiesa ir izteikusies ļoti uzmanīgi par šādām iespējām.

5.3. Eiropas Savienības cilvēktiesību principi un Eiropas Cilvēktiesību konvencija

Viena no komplicētākajām Eiropas Savienības cilvēktiesību režīma problēmām ir jautājums par Eiropas Cilvēktiesību konvencijas darbību Eiropas Savienības supranacionālās tiesību sistēmas ietvaros.

Visas 15 Eiropas Savienības dalībvalstis vienlaicīgi ir arī Eiropas Padomes dalībvalstis, un tām ir saistoša Eiropas Padomes ietvaros pieņemtā Eiropas Cilvēktiesību konvencija.[338] Vienlaicīgi Eiropas Padome aptver daudz plašāku dalībvalstu loku - 2000. gada 1. janvārī tajā bija 41 dalībvalsts.

Eiropas Padomes izveidotās Eiropas Cilvēktiesību tiesas jurisprudence, kas autonomi interpretē Eiropas Cilvēktiesību konvenciju, tātad reprezentē citu, krietni plašāku dalībvalstu loku.

Te atkal rodas jautājums par Eiropas Savienības starptautiski tiesisko statusu. Vai tā var būt saistīta ar citas starptautiskās organizācijas konvenciju un šīs organizācijas izveidotās starptautiskas tiesas - Eiropas Cilvēktiesību tiesas -jurisprudenci, it sevišķi ņemot vērā faktu, ka Eiropas Savienības dalībvalstis ir tikai mazākums no visu Eiropas Padomes dalībvalstu kopskaita? No otras puses - Eiropas Cilvēktiesību konvencijas noteiktais cilvēktiesību standarts kā minimālstandarts ir jānodrošina arī visās Eiropas Savienības dalībvalstīs.

5.3.1. Eiropas Savienības cilvēktiesības kā vispārējie tiesību principi

Eiropas Apvienību dibināšanas līgumos atsevišķs cilvēktiesību katalogs nav uzņemts, jo toreizējie līguma autori nevarēja iedomāties, ka Apvienību kā tīri ekonomisku organizāciju darbība varētu izraisīt plašākas cilvēktiesību problēmas.[339]

Tomēr Eiropas Tiesa Luksemburgā ar šo jautājumu bija spiesta nodarboties jau samērā drīz. Tā vairākas dekādes ilgā praksē ir izveidojusi «tiesnešu tiesības»[340] cilvēktiesību jomā, tādējādi papildinot dibināšanas līgumus.

Eiropas Tiesas cilvēktiesību jurisprudence balstās uz 1957. gada EEA līguma 164. pantu, kas nosaka, ka «Tiesa nodrošina likumības ievērošanu, interpretējot un piemērojot šo līgumu». Šis pants, kas vispārīgi nosaka Tiesas kompetenci, saprātīgā interpretācijā satur arī Tiesas tiesības veidot «tiesnešu tiesības», ja līgums uzrāda «baltos plankumus».[341]

Eiropas Tiesa savā jurisprudencē ir attīstījusi cilvēktiesību normas vispārējo tiesību principu formā. Tā uzskata, ka EEA līguma 164. pants piešķir tai kompetenci attīstīt šādus vispārējo tiesību principus, jo tic, tāpat kā rakstītās tiesības (normatīvie akti), pieder pie «likumības» 164. panta izpratnē.[342]

Vispārējie tiesību principi ir Rietumu tiesību loka tiesību sistēmas sastāvdaļa. Tie darbojas divos veidos. Pirmkārt, tie «caurauž» rakstītās (t. i., pozitīvās) tiesības - normatīvos aktus. No rakstītajām normām tiek atvasināti tiesību principi, kas tuvāk konkretizē rakstīto normu saturu. Otrkārt, tur, kur rakstītās normas ir atstājušas «baltos plankumus» - kā šajā gadījumā tie darbojas kā tiešs un nepastarpināts tiesību avots, kuru iestādes un tiesas piemēro tāpat kā normatīvos aktus. Tiesību principus savstarpējā mijiedarbībā attīsta gan tiesu prakse, gan tiesību zinātne.

Tā kā Eiropas Savienības tiesības arī pieder pie šīs kopējās Rietumu tiesību kultūras, tad vispārējie tiesību principi ir Eiropas Savienības tiesību sastāvdaļa. Arī EEA līgums, kā to rāda 215. panta otrā daļa,4" atzīst vispārējos tiesību principus kā vienu no Eiropas Savienības tiesību avotiem.

Jāatzīmē, ka cilvēktiesības kā tiešas un nepastarpinātas darbības vispārējie tiesību principi ir galvenais cilvēktiesību normu avots ne vien Eiropas Savienībā, bet arī dažās Eiropas Savienības dalībvalstīs, kuru konstitūcijas nesatur vispār vai nesatur pietiekoši izvērstas cilvēktiesību normas. Piemēram, Francijas 1958. gada 4. oktobra konstitūcija nesatur cilvēktiesību katalogu, bet vienīgi tās preambulā ir atrodama norāde uz 1789. gada Nacionālās Sapulces deklarāciju, kas, no modema cilvēktiesību teksta viedokļa raugoties, ir visai nepilnīga. Tādēļ Francijas Valsts padome savā tiesvedībā ir attīstījusi cilvēktiesības kā vispārējus tiesību principus (principes généraux du droit), kuriem ir konstitucionāls rangs un kas tiek praksē piemēroti tāpat kā rakstītas konstitucionālas normas.

Eiropas Tiesa vispārējos tiesību principus kā tiešu un nepastarpinātu tiesību avotu piemēro ne vien cilvēktiesību jomā, bet arī citās jomās, kur līgumi nedod pietiekami apmierinošu atbildi uz konkrētām vajadzībām. Te vispirms ir minamas Eiropas Savienības administratīvā procesa tiesības, kuru pamatnormas ir formulētas Eiropas Tiesas attīstīto vispārējo tiesību principu formā.[343]

5.3.2. Eiropas Savienības cilvēktiesību principu

kritērijs - Eiropas Cilvēktiesību konvencija

Centrālais jautājums, tiesai attīstot vispārējos tiesību principus, ir jautājums par kritērijiem, uz kuriem orientējoties var noteikt to saturu. Svarīgākā metodoloģiskā vadlīnija jebkurā gadījumā ir tā, ka šiem principiem ir jābūt orientētiem uz saprātīgu un taisnīgu risinājumu. Otra vadlīnija ir, ka definējamā principa saturs var tikt atrasts salīdzinājuma ceļā (salīdzinošā metodoloģija). Eiropas Savienības tiesību gadījumā kā «dabisks» salīdzinājuma mērogs kalpo dalībvalstu nacionālās tiesību sistēmas. Uz to norāda arī jau minētais EEA līguma 215. panta otrās daļas noteikums.

Tādējādi Eiropas Tiesa, definējot cilvēktiesību normas saturošus vispārējos tiesību principus, orientējas uz kopējiem principiem, kas atvasināti no dalībvalstu cilvēktiesību normām. Līdz ar to Eiropas Savienības vispārējie cilvēktiesību principi pēc būtības atspoguļo tās 15 dalībvalstu nacionālajās tiesībās pastāvošo cilvēktiesību normu kopējo kodolu.

Šeit savukārt var tikt konstruēta pāreja uz Eiropas Cilvēktiesību konvenciju. Konvencija nosaka savu dalībvalstu cilvēktiesību standarta minimumu. Tā ir saistoša visām Eiropas Savienības dalībvalstīm. Līdz ar to Eiropas Cilvēktiesību konvencija atspoguļo arī Eiropas Savienības dalībvalstu nacionālajās tiesību sistēmās eksistējošo kopējo cilvēktiesību kodolu. Precīzāk te tomēr būtu jārunā par «kodola kodolu», jo Eiropas Cilvēktiesību konvencija nosaka tikai cilvēktiesību minimālstandartu, taču vairākās jomās Eiropas Savienības dalībvalstīs pastāv kopēji cilvēktiesību standarti, kas ir augstāki par konvencijas noteikto minimumu. Šāda joma, piemēram, ir valsts atbildības tiesības,413 kas nav ietvertas Eiropas Cilvēktiesību konvencijas (minimālo) cilvēktiesību katalogā. Šis piemērs rāda, ka Eiropas Cilvēktiesību konvencija var būt tikai izejas bāze, lai konstatētu Eiropas Savienības dalībvalstu nacionālajās tiesībās garantēto kopējo cilvēktiesību kodolu, taču ar to nedrīkst aprobežoties.

Pirmais spriedums, kurā Eiropas Tiesa atzina, ka Eiropas Savienības supranacionālajā tiesību sistēmā vispār pastāv cilvēktiesību normas vispārējo tiesību principu formā, ir 12.11.1969. atzinums lietā Stauderpret Ulmaspilsētu. Nākamajā, 14.12.1970. atzinumā lietā Internationale Handelsgesellschaft pret Einfuhr und Vorratsstelle Getreide un Futtermittel Eiropas Tiesa precizēja, ka kritēriji šo principu noteikšanā meklējami dalībvalstīm kopējās «konstitucionālajās tradīcijās» (t. i., dalībvalstīs konstitucionāli garantēto cilvēktiesību kopējā kodolā).414 Savā 14.05.1974. spriedumā Noīd pret Komisiju Eiropas Tiesa papildus norādīja uz starptautiskajiem cilvēktiesību līgumiem, kuri ir saistoši dalībvalstīm.415 Pirmo reizi, kad Eiropas Tiesa atsaucās uz Eiropas Cilvēktiesību konvenciju kā uz kritēriju, kas palīdz Eiropas Savienības tiesību sistēmā attīstīt cilvēktiesību normas vispārējo tiesību principu formā, ir tās 28.10.1975. atzinums lietā Rutil i pret iekšlietu ministru.4'6

Kopš tā laika Eiropas Tiesa pastāvīgi atsaucas uz Eiropas Cilvēktiesību konvenciju kā vadlīniju cilvēktiesību aizsardzības noteikšanai Eiropas Savienības tiesību sistēmā. Līdz ar to Eiropas Cilvēktiesību konvencijas saturs faktiski (bet ne formāli) ir kļuvis par Eiropas Savienības supranacionālās tiesību sistēmas sastāvdaļu.417

411 Valsts atbildības tiesības ir īpaša materiālo administratīvo tiesību nozare, kas regulē jautājumu par privātpersonas tiesībām pret valsti uz zaudējuma atlīdzību, ko valsts ar savu (apzinātu vai neapzinātu) prettiesisku rīcību ir nodarījusi privātpersonai. Latvijas

v tiesību sistēmā valsts atbildības tiesību pamatnorma ir Satversmes 92. panta trešais teikums, kas nosaka: «Nepamatota tiesību aizskāruma gadījumā ikvienam ir tiesības uz atbilstīgu atlīdzinājumu.» Šī ļoti būtiskā cilvēktiesību norma visumā atbilst minētajiem Eiropas Savienības kopējiem cilvēktiesību standartiem, taču tās satura izzināšana un piemērošanas prakse vēl atrodas tikai sākuma stadijā. Skat. tuvāk arī: Mareks Butāns. Valsts atbildība par tiesību aizskārumiem II Likums un Tiesības. - 1. sēj. - 1999. g. dec. - Nr. 4. - 108.-114. Ipp.; Mareks Butāns. Valsts atbildības izpratne (Satversmes 92. pants) // Likums un Tiesības. - 2. sēj. - 2000. g. janv. - Nr. 1(5). 14. 20. Ipp.

414 European Community Law and Human Rights Casebook [Eiropas Apvienības tiesību un cilvēktiesību lietu grāmata] / Robert M. MacLean ed. - London : HLT Publications, 1994. - P. 189.

415 Ibid., 63.

"•‘Ibid., 136.

417 Skat. tuvāk: Lammy Betten, Nicholas Grief. EU Law and Human Rights [ES tiesības un cilvēktiesības]. - London, New York, 1998. - P. 53 et seq.

To apstiprina arī Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas 1977. gada

5. aprīļa kopējais paziņojums, kurā teikts, ka tie savā darbībā ievēros cilvēktiesības, «kuras izriet it sevišķi no dalībvalstu konstitūcijām un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas».

Turpmākā attīstība nostiprināja Eiropas Cilvēktiesību konvencijas statusu kā atsauces normu arī pamatlīgumos. Eiropas Savienības (Māstrihtas) līguma F panta otrā daļa visumā pārņēma 1977. gada 5. aprīļa paziņojuma formulējumu. Līdz ar to pirmo reizi Eiropas Savienības pamatlīguma tekstā tika uzņemta norāde uz cilvēktiesībām kā Eiropas Savienības tiesību sistēmas vispārējiem tiesību principiem, tajā skaitā ari norāde uz Eiropas Cilvēktiesību konvenciju kā vienu no diviem galvenajiem šo principu veidošanas avotiem.

Amsterdamas līguma 6. pants (kas nomainīja Māstrihtas līguma F pantu) vēl vairāk paplašināja Eiropas Savienības tiesību sistēmas saistību ar tiesiskas valsts un cilvēktiesību principiem. Šā līguma 6. panta otrā daļa skan šādi:

«Savienība respektē cilvēktiesības, kādas tās ir garantētas 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītajā Eiropas Cilvēktiesību unpamatbrīvību aizsardzības konvencijā un kādas tās izriet no dalībvalstu kopējām konstitucionālajām tradīcijām kā Apvienības tiesību (Community law) vispārējos tiesību principus.»

Tātad Amsterdamas līguma 6. pants apstiprina Eiropas Tiesas attīstīto praksi, ka Eiropas Savienības cilvēktiesību normas ir nevis rakstīts cilvēktiesību katalogs (kā vairumā dalībvalstu konstitūcijās), bet gan vispārējie tiesību principi, kuri orientējas uz Eiropas Cilvēktiesību konvenciju un dalībvalstu konstitūcijās garantēto cilvēktiesību kodolu.

5.3.3. Jautājums par Eiropas Savienības

pievienošanos Eiropas Cilvēktiesību konvencijai

Eiropas Tiesa savā cilvēktiesību jurisprudencē rūpīgi ir izvairījusies no formulējumiem, kas varētu novest pie secinājuma, ka Eiropas Cilvēktiesību konvencija ir formāli saistoša Eiropas Savienības tiesību norma. Saistoši tai ir tikai pašas Eiropas Tiesas attīstītie vispārējie cilvēktiesību principi, kuri savukārt - tātad netieši - ņem vērā Eiropas Cilvēktiesību konvenciju. Tādā veidā Eiropas Tiesa ir apgājusi jautājumu par Eiropas Savienības un Eiropas Padomes savstarpējām attiecībām, kā arī, protams, jautājumu par ES juridisko statusu.

Tomēr politiskajā diskusijā jautājums par Eiropas Savienības formālu pievienošanos Eiropas Cilvēktiesību konvencijai vienmēr ir virmojis. Šīs

domas piekritēji sagaidīja no šā soļa lielāku skaidrību cilvēktiesību normu piemērošanā Eiropas Savienības tiesību sfērā. Pretinieki savukārt uzsvēra to, ka Eiropas Cilvēktiesību konvencija tik un tā negarantē visas Eiropas Savienības tiesībās nepieciešamās cilvēktiesības, bez tam rastos grūti pārvaramas problēmas Eiropas Savienības un Eiropas Padomes, un divu starptautisku tiesu - Eiropas Tiesas (Luksemburgā) un Eiropas Cilvēktiesību tiesas (Strasbūrā) - juridiskajās attiecībās.

Šo problēmu atrisināja Eiropas Tiesas 28.03.1996. konsultatīvais atzinums uz Eiropas Savienības Padomes uzdoto jautājumu^344 par to, vai Eiropas Apvienības pievienošanās Eimpas Cilvēktiesību konvencijai būtu savienojama ar EEA līgumu. Tiesa uz šo jautājumu atbildēja noliedzoši, uzskatot, ka Eiropas Apvienība (kas ir Eiropas Savienības centrālā sastāvdaļa) nevar pievienoties konvencijai, jo līgumi nedodot tai pilnvaras to darīt.[345] Šādas tiesības nedodot it īpaši EEA līguma 235. pants,[346] kurš paredz EA orgānu autonomu pilnvaru paplašināšanu gadījumos, ja to prasa EA mērķu sasniegšana. Tiesa uzskatīja, ka šajā gadījumā pievienošanās konvencijai pēc būtības nozīmētu līgumu papildināšanu, kas nav autonomi iespējams uz 235. panta pamata. Šeit nepieciešama formāla līguma grozīšana līgumā noteiktajā procedūrā ar visu dalībvalstu piekrišanu.

Vienlaikus Eiropas Tiesa šajā atzinumā vēlreiz uzsvēra, ka «cilvēktiesību ievērošana ir Apvienību tiesību aktu tiesiskuma priekšnoteikums».

5.4. Eiropas Savienības cilvēktiesību režīma praktisko problēmu ieskicējums

ES zināmā mērā ir slēgts režīms attiecībās ar trešajām valstīm vai citām starptautiskām organizācijām. Neapšaubāmi, ka ES integrācijas procesa specifika un mērķi ir ietekmējuši izveidojušos cilvēktiesību formāli juridisko vietu un praktisko darbību ES. Cilvēktiesības nebija šā procesa mērķis. Mērķis bija ekonomiskā integrācija. Ir jāņem vērā arī tas, ka vēl šodien pasaulē turpinās diskusija par saikni starp demokrātiju un cilvēktiesībām, un ekonomisko attīstību un uzplaukumu. Viedokļi atšķiras. ES process tomēr parāda, ka to starpā ir cieša saistība, un tāpēc Eiropas Savienības līgumā un Amsterdamas līgumā ir ienākušas atsauces uz Eiropas cilvēktiesību dokumentiem -Eiropas Cilvēktiesību konvenciju un Eiropas Sociālo hartu.

EEA līgumā uzsvars tika likts uz diskriminācijas aizliegumu uz pilsonības (7. pants) un dzimuma (119. pants) pamatiem. Pierādījās, ka tas ir par maz un tas neatbilda Eiropas Padomes izvirzītajiem mērķiem un standartam novērst jebkāda veida diskrimināciju. EEA dalībvalstis bija nonākušas divdomīgā situācijā, kad to dalība Eiropas Padomē un Eiropas Cilvēktiesību konvencija prasīja īstenot vienādu attieksmi pret visām personām, kas likumīgi uzturējās to teritorijā, bet EEA aizliedza atšķirīgu attieksmi uz pilsonības un dzimuma pamatiem. Amsterdamas līgums novērš vienu no šīm nekonsekvencēm, jo tajā ir paredzēts diskriminācijas aizliegums uz plašiem pamatiem, īstenojot ES dalībvalstu pilsoņiem noteiktās tiesības. Tomēr jautājums par trešo valstu pilsoņiem, kas pastāvīgi dzīvo ES, ir atklāts. ES režīms uz viņiem neattiecas, bet Eiropas Cilvēktiesību konvencijā noteiktās tiesības attiecas. Protams, ka divu režīmu pastāvēšana vienā telpā ievieš atšķirības starp dažādu kategoriju personām. Var jautāt, vai diskriminācija ir šīs situācijas rezultāts? Piemēram, Starptautiskās konvencijas par jebkuras rasu diskriminācijas izskaušanu 1. pants nosaka, ka atšķirfbas, priekšrocības, kas ir noteiktas starp pilsoņiem un nepilsoņiem, nav uzskatāmas par diskrimināciju. Priekšrocības, kas ir piešķirtas ES pilsoņiem attiecībā pret trešo valstu pilsoņiem šajās valstīs, nav uzskatāmas par diskrimināciju, ja attiecībā uz trešo valstu pilsoņiem tiek ievērotas starptautiskās cilvēktiesības. Vienlaicīgi ir jāatzīst, ka šādas robežas novilkšana starp to, kad priekšrocību piešķiršana ir attaisnojama, nav viegls uzdevums.

Nopietnāks jautājums rodas tad, ja ES dalībvalstīs dzīvo bezvalstnieki. Bezvalstnieks ir neaizsargāts jebkurā situācijā, jo viņš/viņa nav nevienas valsts pilsonis.[347] ES telpā izveidojas pat divkārša šīs personas diskriminācija, jo vaiaimā gadījumu šai personai nav valsts, kur atgriezties, bet ES pilsoņa tiesiskais režīms uz viņu neattiecas. Tas visbiežāk attiecas uz jaunām mazākumgrupām ES valstīs, kas ir vēl papildu problēma no cilvēktiesību viedokļa, tāpēc ka attiecībā uz mazākumgrupām būtu jāīsteno īpašie pasākumi, kas nodrošina viņu vienlīdzīgas iespējas baudīt cilvēktiesības. Vairāku tiesisko režīmu pastāvēšana vienā telpā šo uzdevumu neatvieglo. To, ka pilsonība vai tās trūkums var kļūt par diskriminācijas pamatu attiecībās ar ES, norāda arī Latvijas noslēgtie bezvīzu režīma līgumi ar ES valstīm, kuros Latvijas pilsoņiem nav nepieciešama vīza uz ES valstīm, bet Latvijas nepilsoņiem tā ir jāsaņem.[348]

Līdzīgi jautājumi ir jāuzdod bēgļu sakarā. Kā zināms, starptautiskais bēgļu aizsardzības standarts nosaka, ka atsevišķos gadījumos bēgļi ir jāpielīdzina valsts pilsoņiem viņu tiesībās. ES ietvaros tam vajadzētu nozīmēt, ka bēgļi bauda tādas pašas tiesības un tādā pašā apmērā kā ES pilsoņi. Nopietnākie jautājumi rodas attiecībā uz tiesībām uz izglītību, tiesībām uz darbu un sociālajām tiesībām.[349] Reālā situācijā ir tāda, ka ES pilsoņiem noteiktās ekonomiskās un sociālās tiesības ļoti bieži netiek piemērotas trešo valstu pilsoņiem vai bēgļiem, kas pastāvīgi dzīvo vai strādā ES telpā. Pastāv arī atšķirības starp asociēto valstu pilsoņiem un citām indivīdu grupām, kas uzturas ES valstīs. Asociēto valstu pilsoņiem ir tiesības brīvi pārvietoties ES telpā vismaz trīz mēnešus bez papildu formalitāšu kārtošanas.

Tādējādi ES telpā dzīvo dažādas indivīdu grupas, un uz tām var attiekties dažāds tiesību loks. Viedokļi par to, vai šāda nevienlīdzība ir diskriminējoša vai arī attaisnojama uz tā pamata, ka starptautiskais cilvēktiesību standarts ir jāpiemēro katrā valstī un nevis ES līmenī, ir dažādi.[350] Kā pozitīvs piemērs šajā sakarā ir jāpiemin jebkura indivīda, kas pastāvīgi dzīvo ES, tiesības griezties ar iesniegumu pie ES Ombudsmena (ES līguma 138. e pants) un Eiropas Parlamentā (138. d pants). Tādējādi vismaz pastāv iespēja izvirzīt šīs problēmas Eiropas uzmanības lokā ar šo institūciju palīdzību.

5.5. Amsterdamas līgums

Eiropas Savienības līgums un Amsterdamas līgums, atzīstot Eiropas Cilvēktiesību konvenciju un Eiropas Sociālo hartu par Eiropas tiesību sistēmas pamatprincipiem, ir būtiski izmainījuši šīs tiesību sistēmas nostāju cilvēktiesību jomā. Piemēram, Eiropas Sociālā harta nosaka (19. pants), ka strādnieku migrantu sociālajām tiesībām jābūt pielīdzinātām pilsoņu sociālajām tiesībām. Šis ir ES tiesību sistēmas pamatprincips. Eiropas Sociālā harta nedala ekonomisko un sociālo tiesību piemērošanu pēc pilsonības. Tātad ES pilsonībai nevajadzētu sniegt lielākas privilēģijas pilsoņiem kā citām personām, kas dzīvo ES telpā. Tagad ir nepieciešams ieguldīt daudz darba, lai harmonizētu ES dalībvalstu tiesību aktus šajos jautājumos. Acīmredzot ir jāgaida ievērojama EA/ES institūciju aktivitāte, izstrādājot nepieciešamos noteikumus un direktīvas, kas izveidotu vienotu režīmu ES telpā trešo personu, bēgļu un citu pastāvīgo iedzīvotāju tiesību sfērā.

Institūciju tiesības šajā sfērā ir noteiktas Amsterdamas līguma K. 6. pantā. Fakts, ka iekšlietu un tieslietu jautājumos ir paredzēta EA/ES institūciju kompetence pieņemt juridiski saistošus jautājumus, ir ļoti revolucionārs visas ES attīstības kontekstā. K. 7. pants paredz Eiropas Tiesai tiesības EA līguma 177. panta kārtībā izskatīt nacionālo tiesu prasības pēc iepriekšējā lēmuma {preliminary ruling) jautājuma par K. 6. panta kārtībā pieņemto lēmumu likumību un interpretāciju.'125

Eiropas Savienības līgums, bet jo īpaši Amsterdamas līgums, ir pacēlis ES politisko integrāciju jaunā pakāpē. Daudzi jautājumi, kas bija valstu iekšējā lieta, kļūst par ES lietu. Ari diskriminācija, vienlīdzība, ekonomiskās un sociālās tiesības ir šo jautājumu lokā. ES politiskā ietvara pamatprincipi ir precīzi definēti F. 1. pantā. Tie ir: brīvība, demokrātija, cilvēktiesību un pamatbrīvību ievērošana, likuma vara un dalībvalstīm kopējie principi. Tas nozīmē, ka institūciju lēmumiem un dalībvalstu darbībām ir jāatbilst šiem principiem.

5.6. Eiropas Savienības Cilvēktiesību hartas projekts

Ievērojot 1994. gada 28. marta Eiropas Tiesas konsultatīvo atzinumu (skat. 5.3.3. nodaļu), kā ari pieaugošo politisko spiedienu vispārējos tiesību principos ietvertās cilvēktiesību normas pozitivēt rakstītā juridiskā dokumentā, kas būtu sabiedrībai «redzamāks un tveramāks», ko daļēji mēģina risināt Amsterdamas līgums, Eiropas Savienības Padome savā tikšanās reizē Ķelnē 1999. gada 3. un 4. jūnijā nolēma, ka tiks sagatavota Eiropas Savienības Cilvēktiesību harta.

Harta apkopos un ietvers pozitīvi formulētās normās Eiropas Tiesas līdzšinējo praksi cilvēktiesību jautājumos, aptverot Eiropas Cilvēktiesību konvencijas pamatus un dalībvalstu cilvēktiesību normu kopējo kodolu.

Tālāk tā saturēs arī Eiropas Savienības specifiskās pilsoņa tiesības,426 kā arī ekonomiskās un sociālās tiesības, kas izriet no Eiropas Sociālās hartas un Kopienas hartas par darba ņēmēju sociālajām pamattiesībām.

Paredzēts, ka hartas projekts tiks likts priekšā Eiropas Savienības Padomei 2000. gada decembrī.

5.7. Latvija jaunajā Eiropas Savienības kontekstā

Latvijas Republikas Satversme atbilst Amsterdamas līguma F. 1. pantā definētajiem principiem. Jāatzīst, ka Latvijas prakse jautājumā par nepilsoņu statusa noteikšanu var būt pat ļoti vērtīga un izmantojama ES līmenī, ES ieviešot jauno politiku diskriminācijas un vienlīdzības jomā. Arī Latvijas prakse mazākumgrupu jomā var būt tikpat vērtīga, jo Latvijas likumi nediferencē dažādas mazākumgrupas. Latvija kopš neatkarības atgūšanas ir pietiekami veiksmīgi apguvusi mācību, kā nedalīt cilvēkus mūsējos un viņējos. Šī mācība atbilst tam virzienam, kurā attīstās ES, un līdz ar to Latvijai ir visas iespējas, novēršot vēl esošās problēmas pilsoņu - nepilsoņu attiecību kontekstā, dalīties savā pieredzē ar ES.

Arī gaidāmā ES harta būs svarīgs dokuments, uz ko orientēt Satversmes 8. - Pamattiesību - nodaļas normu interpretāciju Latvijas iestāžu un tiesas praksē, ņemot vērā arī to, ka pēc pievienošanās Eiropas Savienībai tā būs formāli saistoša arī Latvijā.

Tomēr jautājums par to, kādas būs savstarpējās attiecības starp Eiropas Padomi un Eiropas Savienību, to cilvēktiesību katalogiem un tiesu mehānismiem, paliek vēl aizvien atklāts. Pagaidām nav arī zināms, kāds statuss būs ES hartai. Neapšaubāmi ir tas, ka Latvijai dalība šādos divos režīmos Eiropā uzliks papildu uzdevumus. Tāpēc jo svarīgi ir vienoties par Latvijas tiesību sistēmas un procesa pamatprincipu izpratni un par starptautisko un starpnacionālo Eiropas tiesību uzņemšanu un piemērošanu praksē Latvijā pēc iespējas savlaicīgi.

III DAĻA

CILVĒKTIESĪBAS LATVIJĀ

6. CILVĒKTIESĪBU VĒSTURISKĀ ATTĪSTĪBA LATVIJĀ NO 1918. LĪDZ 2000. GADAM

6.1. Ievads

Izsmeļošu pārskatu par cilvēktiesību vēsturisko attīstību Latvijā gandrīz gadsimta garumā nav iespējams ietilpināt īsā grāmatas nodaļā. Tomēr galvenās tendences saskatīt un vērtīgas atziņas iegūt var, Latvijas vēsturi apskatot caur cilvēktiesību prizmu. Šajā vēstures apskatā uzsvars būs likts uz pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, neiedziļinoties citās būtiskās cilvēktiesību jomās, piemēram, sociālajās, ekonomiskajās un kultūras tiesībās. Aplūkosim gan likumus un valsts iestāžu darbību, gan tautas sociālo un politisko līdzdalību. Uzmanību pievērsīsim to personu tiesībām, kuras pieder pie nacionālām vai etniskām, reliģiskām un lingvistiskām mazākumgrupām (turpmāk vienkārši «mazākumgrupas») pirmskara un pēcpadomju Latvijā, kā arī padomju nacionālajai politikai. Mazākumgrupām šāda ievērība atvēlēta tāpēc, ka nacionālais jautājums Latvijā allaž bijis aktuāls, radīdams sarežģījumus demokrātijas attīstībai un piesaistīdams Latvijai starptautisku uzmanību.

6.2. Demokrātijas un cilvēktiesību izpratne parlamentārajā posmā (1918-1934)

6.2.1. Politiskā līdzdalība un tiesiskas valsts izveidošana

Izšķirošs brīdis Latvijas valsts tapšanas un demokrātijas vēsturē bija

1918. gada 17. novembris, kad astoņu latviešu politisko partiju pārstāvji un Latgales Zemes padomes pārstāvis izveidoja Tautas padomi.[351] Tautas padome nebija demokrātiski ievēlēta institūcija, jo vēlēšanas vācu okupācijas varas klātbūtnē nebija iespējams sarīkot, taču padomi var pamatoti uzskatīt par Latvijas pagaidu parlamentu vai parlamenta priekšteci. Tautas padomes sākotnējie 40 locekļi pārstāvēja gandrīz visu politisko spektru - izpalika tikai lielinieki un uz Vāciju orientētā Latviešu tautas partija. Tautas padome dienu pēc tās dibināšanas pasludināja neatkarīgu Latvijas valsti un savā 18 mēnešu ilgajā darbības laikā lika Latvijas konstitucionālos pamatus.

Savas dibināšanas dienā Tautas padome pieņēma Politisko platformu,[352] ko var uzskatīt par Latvijas pirmo pagaidu satversmi. Platforma sastāvēja no 7 daļām un 18 pantiem: I - «Satversmes sapulce», II - «Valsts forma un attiecības pret citām tautām», III - «Suverēnā vara un valsts politiskā un saimnieciskā iekārta», IV - «Cittautiešu tiesības», V - «Pilsonības brīvības», VI - «Valsts apsardzība» un VII - «Pašvaldības». Dokumenta pagaidu raksturs tika izcelts pirmajā pantā, kas noteica, ka Latvijas Satversmes sapulce «sasaucama pēc iespējas drīzā laikā».

Analizējot dokumentu, krīt acīs vairāki tās aspekti. Pirmkārt, pēc tā laika standartiem izteikti demokrātiska bija dokumentā paredzētā Satversmes sapulces vēlēšanu kārtība, īpaši sieviešu vēlēšanu tiesību nodrošināšana, kas 1917. gadā pasaulē nebija plaši izplatīta prakse. Otrkārt, dokuments atvēl ļoti daudz uzmanības mazākumgrupām (minoritātēm). Piemēram, trešās daļas 2. pants paredzēja mazākumgrupu piedalīšanos Latvijas Tautas padomē līdzās politiskajām partijām un novadu pārstāvjiem. Turklāt vesela dokumenta daļa, kas bija veltīta cittautiešu tiesībām, liecināja par vācbaltiešu un citu mazākumgrupu ekonomisko un politisko ietekmi. Treškārt, dokumentā paredzētais varas dalījums šķiet visai neskaidrs. Trešās daļas 1. pants noteica, ka Tautas padome ieceļ Pagaidu valdību, bet nedz pašas padomes, nedz valdības pilnvaras nav uzskaitītas, un tiesu vara vispār nekur dokumentā netiek pieminēta. Ceturtkārt, dokuments klusē par sāpīgo agrārās reformas jautājumu, nosakot, ka «Pagaidu valdībai līdz Satversmes sapulcei nav tiesības grozīt pastāvošo sociālo iekārtu».

Daži autori uzsvēruši Tautas padomes «iekšējo nespēku»,[353] par pamatu šādam secinājumam minot tās dalībnieku mainīgo sastāvu (Padomes pastāvēšanas laikā kopumā 297 cilvēki kļuva par tās locekļiem vai viņu vietniekiem)[354] vai piespiedu sēdes vietu maiņas ārpus Rīgas (Liepājā, Cēsīs). Jāatceras, ka Tautas padome darbojās kara apstākļos un Latvijā 1919. gadā vienlaikus pastāvēja trīs varas - Tautas padome, Pētera Stučkas lielinieku valdība un Andrieva Niedras vācu marionešu valdība. Šajā cīņā starp dažādu sociālo un politisko iekārtu pārstāvjiem tikai Tautas padome atbalstīja demokrātisku un neatkarīgu Latviju. Niedra un vācieši vēlējās Latvijā izveidot monarhiju, kas būtu cieši saistīta ar Vāciju un kurā vācu baroniem būtu galvenā teikšana.[355] Savukārt Stučkas Latvijas padomju republika savā īsajā mūžā īstenoja nežēlīgu teroru. Stučkas demokrātijas izpratni uzskatāmi raksturo viņa pamatojums revolucionāriem tribunāliem: «Kad revolūcijas laikā vajag atbrīvoties no revolūcijas pretiniekiem, ir tikai viens līdzeklis -revolucionārais tribunāls, kas rīkojas tikai pēc savas politiskās sirdsapziņas un nevis liekulīgi atsaucas uz likumību.»[356]

Tautas padomes galvenais nopelns bija Satversmes sapulces demokrātisku vēlēšanu nodrošināšana. Saskaņā ar Tautas padomes pieņemto likumu Satversmes sapulci ievēlēja «vispārējās, vienlīdzīgās, tiešās, aizklātās un proporcionālās vēlēšanās» un vēlēšanu tiesības bija «visiem abu dzimumu Latvijas pilsoņiem, kuri 21 gadu veci». Vēlēšanas notika 1920. gada 17. un 18. aprīlī. Neskatoties uz lielinieku propagandēto boikotu, piedalījās vairāk nekā 700 000 vēlētāju jeb gandrīz 85% balsstiesīgo.[357] Par 150 mandātiem cīnījās 57 kandidātu saraksti, no kuriem tikai 16 ieguva vietu Satversmes sapulcē. Visvairāk mandātu ieguva sociāldemokrāti un Zemnieku savienība, kas arī turpmāk bija galvenie konkurenti pirmskara Latvijas četrās Saeimās.

Kaut arī Satversmes sapulce darbojās kā likumdevējvara līdz 1. Saeimas vēlēšanām 1922. gada oktobrī, tās galvenais uzdevums bija izstrādāt un pieņemt Satversmi. Sākotnēji bija iecerēts veidot Satversmi divās dalās: 1) valsts iekārta, 2) pamatnoteikumi par pilsoņu tiesībām un pienākumiem. Satversmes pirmo daļu pieņēma 1922. gada 15. februārī. Ņemot vērā to, ka tā ar nelieliem grozījumiem joprojām ir spēkā, nekavēsimies pie šī dokumenta sīkas analīzes. Tomēr jāatzīmē, ka vislielākās debates izraisīja jautājumi par valsts prezidenta amata nepieciešamību, prezidenta ievēlēšanas kārtību un pilnvarām, kā arī par tautas nobalsošanu.[358] Kā zināms, Satversme iedibināja izteikti parlamentāru republiku, kurā Saeima ne vien ieceļ valdību, bet arī ievēl prezidentu, kura pilnvaras ir stipri ierobežotas.

Satversmes otrās daļas projektu^359 nepieņēma, jo trešajā lasījumā daudzi deputāti atturējās. Piemēram, Latgales reģionālo partiju pārstāvjus neapmierināja tas, ka Latgales autonomija netika minēta, un sociāldemokrātus - ka netika pieļautas tiesības uz streiku kā politisku cīņas līdzekli.[360] Projekts aptvēra pilnu cilvēktiesību katalogu - vienlīdzību likumu priekšā, personas un dzīvokļa neaizskaramību, personiskās saziņas noslēpumu, vārda, sapulču, apziņas un biedrošanās brīvību, pārvietošanās brīvību, pat nāvessoda aizliegumu. Otrās daļas nepieņemšana bija milzīgs robs Latvijas konstitucionālajā iekārtā, ko Latvijas Saeima novērsa tikai 1998. gadā, kad tā papildināja Satversmi.

Satversmes sapulces vēlēšanu rezultāti liecināja, ka politiskā elite bija ļoti sadrumstalota, un šo negatīvo tendenci sekmēja arī liberālais vēlēšanu likums, saskaņā ar to kandidātu saraksta iesniegšanai vajadzēja tikai 100 parakstu. Tādējādi katrā no četrām Saeimas vēlēšanām (1922., 1925., 1928. un 1931. gadā) startēja ļoti daudz kandidātu sarakstu (attiecīgi 88, 141, 120 un 103) un katrā Saeimā iekļuva ļoti daudz partiju (attiecīgi 20, 25, 27 un 27). Jāsecina, ka partiju sistēma toreiz bija vāja. Tam bija negatīvas sekas arī valdības darbā, jo no politiski sadrumstalotā parlamenta varēja veidot tikai nestabilas koalīcijas valdības - 14 gadu laikā četrās Saeimās bija 13 dažādas valdības.[361] Šī nestabilitāte bija viens no faktoriem, kas ar laiku mazināja tautas un elites atbalstu parlamentārai iekārtai.

Neraugoties uz politisko partiju milzīgo skaitu un biežajām valdības maiņām, tautas līdzdalība demokrātiskos procesos bija ļoti augsta visa parlamentārisma perioda laikā. Salīdzinot ar Rietumu demokrātisko valstu vēlētājiem, Latvijas pilsoņi ļoti aktīvi piedalījās visu četru Saeimu vēlēšanās: 82% balsstiesīgo 1. Saeimas vēlēšanās, 75%-2. Saeimas vēlēšanās, 79%-3. Saeimas vēlēšanās un 80% - 4. Saeimas vēlēšanās.[362] Mūsdienu sociologi secinājuši, ka vēlēšanas ir līdzdalības veids, kas visur piesaista visvairāk iedzīvotāju, tāpēc lietderīgi aplūkot arī citas līdzdalības formas, lai gūtu pilnīgāku ieskatu par demokrātijas attīstību pirmskara Latvijā.

Satversme tautai paredz iespēju tiešā veidā izteikt savu viedokli kādā valstiskā jautājumā - ar tautas nobalsošanu ierosināt kādu likumprojektu vai apturēt kāda likumprojekta pieņemšanu. Likumprojektu varēja iesniegt ar 1000 vēlētāju parakstiem, tad bija jāsavāc 1/10 balsstiesīgo parakstu, lai Saeimai nosūtītu ierosinājumu. Ja tā to noraidīja, valsts prezidents izsludināja tautas nobalsošanu, kurā bija jāpiedalās 1/2 no visiem balsstiesīgajiem, lai pieņemtu likumprojektu. Parlamentārajā posmā tautas nobalsošanas nolūkos sešas reizes iesniedza likumprojektus, bet tikai četri likumprojekti nāca tautas nobalsošanā. Interesanti atzīmēt jautājumus, par kuriem notika šie četri referendumi: 1923. gadā - Rīgas luterāņu Jēkaba baznīcas nodošanu katoļu baznīcai, 1927. gadā - par grozījumiem 1919. gada Pavalstniecības likumā, 1931. gadā - par Doma baznīcas nodošanu latviešu luterāņu draudžu vajadzībām un 1933. gadā - par sociālo apdrošināšanu vecuma, darba nespējas un bezdarba gadījumos. Kaut arī nevienā referendumā nepiedalījās vajadzīgais vēlētāju skaits, tautas līdzdalība tajos bija ievērojama. Piemēram, 1927. gadā bija 242 798 derīgas balsis un 1933. gadā - pat 413 246.[363]

Satversme visai skopi raksturo tiesu varu Latvijā, tai veltot tikai piecus pantus. Ņemot vērā, ka likumu un tiesu reformas gaita ir sarežģīts process, kas prasa daudz laika, nepārsteidz, ka Latvija visai ilgi bija spiesta izmantot daudzus vecus Krievijas likumus un tiesu reforma netika pabeigta līdz padomju okupācijai, kur nu vēl līdz parlamentārisma posma beigām. Tiesisko nesakārtotību neatkarības sākumposmā veicināja tas, ka Saeima un Ministru kabinets bieži nenorādīja, kuru Krievijas likumu aizstāj katrs jaunais likums - tikai ar 1926. gadu Tieslietu ministrijas Kodifikācijas departaments sāka sniegt ekspertīzes šajos jautājumos.[364] Tiesu varai piemita arī citas problēmas. Tā, piemēram, Satversmes 85. pants paredzēja zvērināto tiesu izveidi, bet tās nekad netika izveidotas. Līdz 1937. gada sākumam Latvijā nebija vienota civillikuma, jo Latgalē bija spēkā vecais Krievijas likums.[365] Trūka aprīkojumu un kvalificētu un pieredzējušu tiesnešu, darba bija par daudz un atalgojums par mazu, kas savukārt veicināja nepastāvīgu tiesnešu sastāvu. Pirmajos valsts pastāvēšanas 10 gados no Rīgas apgabaltiesas vien tiesu amatu atstāja 32 personas.[366] Neraugoties uz visām problēmām, tiesu vara darbojās neatkarīgi un lēni nostiprinājās parlamentārisma posmā.

Demokrātiju raksturo ne tikai likumu vara, neatkarīga tiesas sistēma un demokrātiski ievēlēti likumdevēji. Demokrātija nevar pastāvēt, ja nav nodrošinātas galvenās pilsoniskās tiesības. Nesniegsim detalizētu pārskatu par visu tiesību īstenošanu, bet jāmin vismaz tās tiesības, bez kurām demokrātija nav iedomājama, - proti, vārda, biedrošanās un pulcēšanās brīvība.

Laika posmā starp Tautas padomes izveidošanu 1918. gadā un 1. Saeimas vēlēšanām 1922. gadā bieži notika cīkstēšanās starp žurnālistiem un redaktoriem no vienas puses un cenzūru un Iekšlietu ministriju no otras puses. Kara stāvokļa laikā saprotami ieviesa cenzūru un ierobežoja arī citas pilsoniskās brīvības, taču administratīvā vajāšana, naudas sodi, pat redaktoru aresti bija visai izplatīta prakse 1920. un 1921. gadā.[367] Preses brīvība īsti nostabilizējās tikai pēc tam, kad Saeima 1924. gada 1. februārī pieņēma Preses likumu. Likums paredzēja tikai dažus ierobežojumus, piemēram, nedrīkstēja ziņot par Saeimas slēgtajām sēdēm vai par slēgtajām tiesas prāvām, vai iepriekšējās izmeklēšanas materiāliem.[368] Kaut arī likumam bija trūkumi, tas lika stabilus pamatus preses brīvībai, un līdz Ulmaņa apvērsumam plauka daudzveidīga, kritiska prese un citi periodiskie izdevumi.[369]

Biedrošanās brīvību aktīvi izmantoja ne tikai, lai dibinātu politiskās partijas, bet arī lai veidotu dažādas biedrības, klubus, asociācijas - to, ko mūsdienās sauc par nevalstiskajām organizācijām. Latvijai jau toreiz bija bagātas vēsturiskas tradīcijas šai jomā, par ko liecināja Rīgas latviešu biedrības ilggadējā darbība, latviešu bēgļu palīdzības organizācijas pasaules kara laikā, kā arī mazākumgrupu - īpaši vācbaltiešu un ebreju - augstais organizētības līmenis. 1928. gadā bija 2905 kultūras, 342 sporta, 590 palīdzības un 106 reliģiskas biedrības, 2730 kooperatīvi, 721 krājaizdevu sabiedrība, 512 arodbiedrības, 129 ugunsdzēsēju biedrības, kā arī 32 latviešu, 15 vācu, 9 ebreju, 5 krievu un 1 poļu politiskā partija.[370] Biedrošanās brīvības ierobežojumi tika piemēroti galvenokārt pret komunistiskajām organizācijām. Piemēram, komunistiskā partija bija aizliegta, taču tās aktīvisti iefiltrējās citās organizācijās, 1928. gadā valdība slēdza visas komunistiskās arodbiedrības, bet tās ātri vien atjaunoja savu darbību zem citiem nosaukumiem.[371] 1 93 3. gada beigās, slēdzot «Pērkoņkrustu», ierobežoja arī labējo ekstrēmistu darbību.

Līdz Ulmaņa apvērsumam politiskās partijas un biedrības aktīvi izmantoja pulcēšanās brīvību, lai censtos nostiprināt savas sociālās, ekonomiskās un politiskās tiesības. īpaši aktīvas bija arodbiedrības un kreisās politiskās organizācijas. Piemēram, reģistrēto saimnieciska rakstura streiku kopskaits pieauga no 53 streikiem 1925. un 1926. gadā līdz pat 246 streikiem

1933. gadā.[372] Tomēr to ietekme bija maza, jo, kā raksta vēsturnieks Arnolds Aizsilnieks, «arodbiedrības Latvijā bija samērā vājas un politiski saskaldītas. Tur piedalījās tikai kāda trešā vai ceturtā daļa no visa strādnieku skaita.»[373] Streikus izmantoja, lai izvirzītu arī politiskas prasības: 1928. gadā komunisti rīkoja 39 streikus, lai protestētu pret arodbiedrību slēgšanu, un 1929. gadā arodbiedrības rīkoja ģenerālstreiku pret grozījumiem noteikumos par slimokasēm.[374] Ulmaņa apvērsuma priekšvakarā 1934. gada sākumā galvenā opozīcijas partija LSDSP izvērsa milzīgu sapulču kampaņu pret «reakciju, pērkoņkrustiešu un vācu hitleriešu fašistiskajiem centieniem», 28. janvārī vien organizēdami 39 sapulces pa visu Latviju un tuvu pie simt sapulcēm

11. februārī.[375] Kā zināms, šīs aktivitātes nespēja novērst 1934. gada 15. maija valsts apvērsumu.

6.2.2. Mazākumgrupu (minoritāšu) tiesības

Demogrāfija un ģeogrāfija allaž garantējušas nacionālā jautājuma lielo nozīmi Latvijas politikā. Kā liecina tabula Nr. 4,[376] pirmskara Latvija bija daudznacionāla valsts, kurā līdzās latviešiem, kuru īpatsvars 1935. gadā sasniedza 75,5%, dzīvoja daudzskaitlīgas mazākumgrupas, no tām lielākās bija krievi, ebreji un vācieši. Pirms Otrā pasaules kara Eiropā bija maz valstu ar tik lielu mazākumgrupu īpatsvaru.[377] Latvijas ģeogrāfiskais izvietojums starp vēsturiskajām lielvalstīm Vāciju un Krieviju un šo valstu interese un rīcība attiecībā uz «saviem» tautiešiem Latvijā dažādos vēstures posmos būtiski ietekmējusi Latvijas drošību un starptautisko prestižu.

Nacionālā jautājuma politisko nozīmi sīkāk neaplūkosim, jo mērķis šeit ir analizēt mazākumgrupu stāvokli, lai izgaismotu demokrātijas izpratni un attīstību pirmskara Latvijā. Grūti runāt par vispārēju mazākumgrupu tiesību aizsardzības sistēmu un universāliem standartiem 20. un 30. gados pasaulē, jo tādi tolaik nepastāvēja.[378] Tomēr ir lietderīgi aplūkot, kāda bija mazākumgrupu loma politikā, cik lielā mērā pastāvēja vienlīdzība likuma priekšā un kā trauslā, postkoloniālā demokrātija risināja kultūras daudzveidības radītās pretrunas.

Kā jau iepriekš minēts, mazākumgrupas izpelnījās lielu uzmanību Latvijas Tautas padomes Politiskajā platformā. Savā uzrunā valsts neatkarības pasludināšanas dienā Kārlis Ulmanis kā Latvijas Ministru prezidents papildināja platformā solīto, teikdams, ka «visi pilsoņi, bez tautības izšķirības, aicināti palīdzēt, jo visu tautību tiesības būs Latvijā nodrošinātas». 455 Jāatzīmē, ka mazākumgrupu pārstāvji sāka piedalīties Tautas padomes darbā tikai 1919. gada rudenī, tomēr Tautas padomes iedibinātā proporcionālo vēlēšanu sistēma bija ārkārtīgi svarīga mazākumgrupām, kas turpmāk aktīvi izmantoja tajā paredzētās iespējas un guva pārstāvniecību Satversmes sapulcē, kā arī visos četros pirmskara Saeimas sasaukumos.456

Iedzīvotāju nacionālais sastāvs 1920. un 1935. gadā (absolūtos skaitļos un procentos)

Tabula Nr. 4

Pirms rīkot vēlēšanas, bija nepieciešams noteikt Latvijas pilsoņu loku. To Tautas padome izdarīja, 1919. gada 23. augustā pieņemot likumu Par pavalstniecību, kas piešķīra pilsonību visām personām, kuras Latvijas teritorijā bija pastāvīgi dzīvojušas līdz pasaules kara sākumam - 1914. gada

455 Ādolfs Šilde. Latvijas vēsture 1914 1940. - Stokholma : Daugava, 1976.-261. lpp.

456 Juris Goldmanis. Minority Deputies in the Saeima (Parliament) of the Republic of Latvia (1922-1934) [Minoritāšu deputāti Latvijas Republikas Saeimā 1922 - 1934.] // Humanities and Social Sciences. - 1994. - Nr. 2. - P. 34.-55.

1. augustam. Likums bija ļoti demokrātisks un liberāls - lietojot mūsdienu terminoloģiju, tas bija «nulles variants». Likums ieviesa brīvprātības principu: bija iespēja nepieņemt pilsonību uzreiz, bet pieteikties pusgada laikā vai - ārzemēs dzīvojošajiem - gada laikā. Brīvprātības principu bija pieprasījusi vācu frakcija,[379] jo ne visi Latvijas iedzīvotāji vēlējās iegūt tās pilsonību. Kā rakstījis vēsturnieks Aivars Straume, «daudzi cittautieši toreizējā ārkārtīgi neskaidrajā situācijā nevēlējās saistīt sevi ar Latvijas valsti, bet jaunie vīrieši - karot tās armijā».[380] Saskaņā ar 1920. gada tautas skaitīšanas datiem - 94,24% iedzīvotāju bija Latvijas pilsoņi, bet 1935. gadā pilsoņu īpatsvars bija pieaudzis līdz 97,68%, citu valstu pilsoņi bija 1,63% un bezpavalstnieki - 0,64%.[381] Vairums bezpavalstnieku bija krievi vai ebreji.

Ņemot vērā, ka nepilsoņu un bezvalstnieku statuss un tiesības mūsdienās ir izraisījis ne mazumu strīdu, ir interesanti palūkoties, kādi bezpavalstnieku vai ārzemju pilsoņu tiesību ierobežojumi pastāvēja tolaik. Tāpat kā mūsdienās, tikai pilsoņi varēja ieņemt valsts amatus. Bezpavalstnieki vai ārzemju pilsoņi varēja iegūt nekustamo īpašumu tikai ar valdības atļauju, tiem bija jāmaksā lielāki nodokļi un lielāka mācību maksa nekā pilsoņiem, un tiem vajadzēja ik gadus pirkt dzīvošanas atļauju, kas 1925. gadā maksāja 30 latu.[382]

Ar 1919. gada likumu Par pavalstniecību nebeidzās strīdi ap pilsonības jautājumu - likumu grozīja un papildināja vēl 6 reizes, no kurām minēsim divas. 1921. gada 7. oktobrī Satversmes sapulce pieņēma likuma grozījumus, ar kuriem pilsonības pretendentiem vajadzēja dokumentāli pierādīt 20 gadu nodzīvošanu Latvijas teritorijā līdz Pirmajam pasaules karam. Kā atzīmējis vēsturnieks Aivars Straume, grozījumi skāra galvenokārt ebrejus, kuri cariskajā Krievijā bija pakļauti dzīves vietu ierobežojumiem un bieži bija spiesti dzīvot bez pieraksta.[383] 1927. gadā Saeima saīsināja pirmskara dzīvošanas cenzu no 20 gadiem uz 6 mēnešiem, kas izraisīja vētrainas debates un pat tautas nobalsošanu. Grozījumi skāra galvenokārt ebrejus, šoreiz nākot tiem par labu, un tautas nobalsošanā par to atcelšanu piedalījās mazāk nekā ceturtā daļa vēlētāju, un grozījumi palika spēkā.[384]

1919. gada 8. decembrī Tautas padome pieņēma ārkārtīgi demokrātiskus likumus Par Latvijas izglītības iestādēm un Par mazākumtautību skolu iekārtu Latvijā, kas lika pamatus plašai mazākumtautību kultūras autonomijai. Izglītības ministrijā tika izveidots īpašs mazākumtautību departaments, kurā katras mazākumgrupas skolu pārvaldi pārstāvēja tās priekšnieks, kas saskaņā ar likuma Par mazākumtautību skolu iekārtu Latvijā 7. pantu «reprezentē savu tautību visos kultūras jautājumos, ar tiesību stāties sakaros ar visiem Izglītības ministrijas departamentiem, kā arī piedalīties Ministru kabineta sēdēs ar padomdevēja balsi visos jautājumos, kuri aizķer viņa reprezentējamās tautības kulturālo dzīvi».

Saskaņā ar likumu Par Latvijas izglītības iestādēm valsts un komunālajām iestādēm bija jāfinansē un jānodrošina ar nepieciešamo tik daudz «tautību skolu», cik nepieciešams, lai visi katras tautības bērni 6-16 gadu vecumā varētu gūt obligāto izglītību skolēna ģimenes valodā. Kādas apdzīvotas vietas 30 jebkuras tautības bērni varēja veidot savu atsevišķu klasi, bet 60 - nacionālo skolu. Mazākumtautības ļoti aktīvi izmantoja likumā paredzētās iespējas, un parlamentārisma posmā darbojās skolas astoņām tautībām 9 valodās (latviešu, vācu, krievu, poļu, ivrita, idiša, lietuviešu, baltkrievu, igauņu valodās). Septiņām tautībām bija savas patstāvīgas vidusskolas. 1930./31. gadā 28,1% obligāto skolu (ieskaitot bērnudārzus) bija mazākumtautību skolas.[385]

Lai arī parlamentārajā periodā izglītības politika kopumā bija ļoti demokrātiska, jau divdesmito gadu vidū notika starpgadījums, kas bija grūti savienojams ar tiesiskas valsts principiem. 1924. gadā skolu inspektors Kapiņu pagasta baltkrievu pamatskolā ieraudzīja pie sienas Baltkrievijas karti, kura aptvēra arī daļu Latvijas. No šīs kartes vien izcēlās milzīga ažjotāža. Astoņi baltkrievu skolotāji tika apsūdzēti valsts nodevībā, no kuriem viens - izcilais Latvijas baltkrievu kultūras darbinieks Konstantīns Jezavitovs - pavadīja 11 mēnešus cietumā. Tiesa nopratināja 120 liecinieku, bet beigās, 1925. gadā, tā attaisnoja visus apsūdzētos. Vēstumiece Ilga Apine, kas sīki pētījusi kampaņu pret baltkrievu skolotājiem, secinājusi, ka «politiskās prāvas iespēju pret skolotāju grupu demokrātiskajā Latvijā var izskaidrot ar to, ka sakrita vairāki baltkrieviem nelabvēlīgi faktori: konkurence un intrigas skolotāju vidū (nav izslēgta arī denunciācija) un pagātnes pieredzē sakņotā latviešu politiķu neuzticība slāvu kaimiņtautām... Savu lomu nospēlēja baltkrievu vājā pārstāvniecība politiskajās institūcijās un zināma izolētība pārējo minoritāšu vidū».[386] Šis gadījums liek pārāk neaizrauties ar parlamentārā posma mazākumtautību politikas cildināšanu.

Līdzīgi kā mūsdienās, izglītības un valodas politika bija savstarpēji saistītas, un Izglītības likums par obligātu mācību priekšmetu mazākumtautību skolās noteica latviešu valodu, sākot ar pamatskolas otro mācību gadu, kā arī Latvijas vēstures un ģeogrāfijas mācīšanu valsts valodā, sākot ar trešo gadu. Arī tolaik notika debates par priekšmetu mācīšanu latviešu valodā, jo mazākumtautības pārstāvji (vācieši, krievi) sākotnēji vēlējās, lai vēsture un ģeogrāfija tiktu mācītas ģimenes valodā visu skolas laiku.[387] Tāpat kā mūsdienās, pieaugušo cittautiešu vidū latviešu valodas prasme nebija vienmērīgi izplatīta: kā liecina trīsdesmito gadu dati, to labi prata 86% lietuviešu, 82% vāciešu, 79% igauņu, 62% ebreju, 46% poļu, bet tikai 23% baltkrievu un 18% krievu.[388] Kaut arī valdība veica pasākumus, lai veicinātu latviešu valodas prasmi, līdz trīsdesmito gadu sākumam daudzās jomās valdīja plašas valodas lietošanas izvēles iespējas.

Ministru kabineta 1921. gada 22. novembra noteikumi paredzēja, ka ierēdņiem, kas nepietiekami pārvalda latviešu valodu, līdz 1922. gada 1. aprīlim (Latgalē līdz 1922. gada 31. decembrim) jāiemācās valsts valoda un jāiztur pārbaudījums.[389] Tiesās latviešu valoda bija oficiālā, bet nepieciešamības gadījumā varēja lietot arī citas (krievu vai vācu) valodas. 1929. gadā pieņemtais Saeimas Kārtības rullis atļāva deputātiem runāt arī vācu un krievu valodā, bet to runu teksti bija jāiesniedz Saeimas stenogrāfu birojam, kas tos iespieda latviešu tulkojumā.[390] 1932. gada 18. februārī Ministru kabinets pieņēma noteikumus par valsts valodu, kuri paredzēja, ka tā obligāti lietojama armijā, flotē un visās pārējās valsts iestādēs un uzņēmumos. Taču noteikumi arī paredzēja, ka līdz 1935. gadam pašvaldību sēdēs var lictol arī vācu vai krievu valodu un ka tajās pašvaldībās, kuru teritorijās mazākumgrupām piederīgo bija vairāk nekā 50%, iedzīvotāji varēja ar pašvaldības instancēm sazināties arī krieviski vai vāciski.[391] Tātad līdz 1934. gada 15. maija valsts apvērsumam valodas jomā valdīja ļoti demokrātiski, mazākumgrupām pretimnākoši noteikumi. Tas ir daļēji pateicoties mazākumgrupu augstajam organizētības līmenim.

Kā jau iepriekš minēts, mazākumgrupas aktīvi organizējās savās partijās un biedrībās, un no 1922. līdz 1934. gadam to pārstāvji ieņēma no 16 līdz 19 vietām Saeimā. Savukārt no 1918. gada līdz 1931. gadam 12 mazākumgrupu partiju pārstāvji (8 vācieši, 3 krievi, 1 ebrejs) strādāja par ministriem vai to vietniekiem.[392] No visām mazākumgrupām vācieši bija proporcionāli visvairāk pārstāvēti, krievi - vismazāk. Tas acīmredzot bija saistīts galvenokārt ar šo grupu atšķirīgo izglītības līmeni un urbanizācijas pakāpi. Savukārt Latvijas krievu politiķi izskaidroja savu zemo pārstāvniecību ar savu tautiešu pasivitāti un vājām latviešu valodas zināšanām.[393] Mazākumgrupas neveidoja vienotu bloku parlamentā, bet tās bieži sadarbojās dažādu komisiju ietvaros.

Mazākumgrupas meklēja atbalstu arī Tautu Savienībā, kas, tāpat kā mūsdienu starptautiskās organizācijas, pievērsa uzmanību Latvijas mazākumgrupu stāvoklim.[394] Lai arī uzvarētājvalstis vairījās dibināt vispārēju mazākumtiesību aizsardzības režīmu, miera līgumos ar vairākām valstīm tika iekļauti īpaši nosacījumi par atsevišķu mazākumgrupu tiesību ievērošanu un Tautu Savienība bija uzspiedusi mazākumgrupu aizsardzības līgumus vairākām jaunajām valstīm^395. Tautu Savienība saistīja Latvijas uzņemšanu ar tās izturēšanos pret mazākumgrupām. Latvijas pārstāvji savukārt piekopa interesantu taktiku, uzsvērdami Latvijas panākumus mazākumgrupu aizsardzībā (piemēram, izglītības jomā), solīdami Tautu Savienības noteikumu ievērošanu un īstenodami to, ko profesors Zigurds Zīle nosaucis par «Latvijas kampaņu par minoritāšu (mazākumgrupu - red.) tiesību vispārināšanu», labi zinādami, ka daudzas dalībvalstis pašas nemaz nevēlējās sevi pakļaut tām prasībām, ko tās izvirzīja jaunajām dalībvalstīm.[396] Pēc Latvijas uzņemšanas Tautu Savienībai tika adresētas vairākas petīcijas, no kurām visnopietnākā bija no vācbaltiešiem - viņi sūdzējās, ka agrārā reforma bijusi diskriminējoša īpašuma atsavināšana bez pienācīgas kompensācijas. Šajā un citos gadījumos atbildīgā izmeklēšanas komisija lēma, ka Latvija nav pārkāpusi mazākumgrupu aizsardzības garantijas.[397]

Vairāki pētnieki^398 konstatējuši svarīgu pagriezienu mazākumgrupu politikā 1931. gada beigās, kad nodibinājās Marģera Skujenieka valdība un Atis Ķemņš kļuva par izglītības ministru. Ķēniņš enerģiski pauda viedokli, ka jāsamazina mazākumgrupu skolu skaits, jālikvidē mazākumgrupu ģimnāzijas un jārada visu tautību jauktas vidusskolas un arodskolas ar latviešu mācību valodu. Ķēniņš nespēja īstenot savus nodomus un bija spiests demisionēt, bet mazākumgrupu politikā jau bija noticis lūzums. Kā rakstījis vēsturnieks Aivars Stranga, «divdesmito gadu beigās - trīsdesmito gadu sākumā jau bija pilnīgi skaidrs: liberālā pieeja saimniecībai un etniskajām attiecībām bija mirusi, neatdzīvināmi». [399] īpaši pēc pasaules ekonomikas krīzes padziļināšanās Satversmē iekļautais jēdziens «Latvijas tauta» politiķu runās un publicistu rakstos arvien biežāk tika aizstāts ar jēdzienu «latviešu tauta» un ar lozungu «Latviju - latviešiem». Vienlaikus latviešu politiķi arvien asāk un neatlaidīgāk prasīja mazākumgrupu (īpaši ebreju un vāciešu) ietekmes mazināšanu ekonomikā un politikā,[400] kas arī kļuva par Ulmaņa režīma mazākumgrupu politikas stūrakmeni.

6.3. Cilvēktiesību ierobežojumi pēc autoritarā režīma nodibināšanas 1934. gadā

6.3.1. Politisko tiesību un brīvību ierobežojumi

1934. gada 15. maijā neliela sazvērnieku grupa Kārļa Ulmaņa vadībā ar armijas un aizsargu atbalstu īstenoja valsts apvērsumu, darot galu demokrātijai un tiesiskai valstij pirmskara Latvijā. Sazvērnieki valstī ieviesa kara stāvokli, kas ilga līdz 1938. gada 15. februārim. 1938. gada 11. februārī kara stāvokli aizstāja ārkārtēji noteikumi par kārtību un sabiedrisku drošību, kas ļāva «kaitīgas» personas līdz 6 mēnešiem turēt cietumā bez tiesas, uzlikt naudas sodus līdz 1000 latiem personām, kas izplata valdībai kaitīgas baumas, aizliedza streikus u. tml. - būtībā turpinājās kara stāvoklis ar citu nosaukumu.[401]

Tūlīt pēc apvērsuma apcietināja vairākus partiju pārstāvjus, prāvu skaitu ebreju inteliģences provincē un ap 2000 sociāldemokrātu, daļu ieslodzīja jaunizveidotajā koncentrācijas nometnē Liepājā. Apvērsuma laikā nebija asinsizliešanas, un lielu daļu apcietināto atbrīvoja pēc dažiem mēnešiem, nekad tos netiesājot. Režīms tomēr rīkoja vairākas politiskas prāvas - pret bijušo finansu ministru Jāni Annusu un četriem sociāldemokrātu līderiem. Viens no apsūdzētājiem, Saeimas priekšsēdētājs Pauls Kalniņš, tika attaisnots, droši vien nozīme bija starptautiskajam spiedienam un viņa cienījamajam amatam.[402]

Autoritārais režīms likvidēja visas politiskās partijas, tai skaitā arī Ulmaņa paša Zemnieku savienību. Atšķirībā no citiem tā laika Austrumeiropas vadoņiem Ulmanis nedibināja kādu jaunu masu partiju, kas atbalstītu 15. maija režīmu. Ulmanis pats kļuva par galveno varas avotu, savās rokās apvienodams likumdevēju varu, izpildvaru un daļēji arī tiesu varu. Ulmanis vienpersoniski vadīja valsti, un, kā tā laika juristi skaidroja viņa kompetences, «autoritārās vadonības valsts vadonis ir reizē augstākais likumdevējs, augstākais administrators un augstākais tiesnesis valstī, jo vadoņa augstākās varas dalīšana nozīmētu reizē ar to arī viņa varas aprobežošanu».48'

Ulmaņa režīms ne vien aizliedza politiskās partijas, bet arī nopietni ierobežoja cita veida biedrošanās brīvības formas. Tūlīt pēc apvērsuma sāka likvidēt dažādas biedrības vai, sekojot Itālijas fašistu paraugam, tās pak|āva centralizētām kamerām, kas tika dibinātas vairākās nozarēs, piemēram, bija Lauksaimniecības kamera, Tirdzniecības un rūpniecības kamera. Amatniecības kamera, Rakstu un mākslas kamera u. tml. Kameras bija jumta organizācijas ar valdības ieliktiem vadītājiem, kuru funkcijas bija visai plašas. Oficiāli kameru uzdevums bija aizstāvēt nozares intereses, saskaņot darba devēju un darba ņēmēju intereses, sniegt valdībai atzinumus par likumprojektiem, nodarboties ar pētniecību u. tml. Bet to funkcijās ietilpa arī ideoloģiskā audzināšana un savu biedru pārraudzīšana (kontrole), kas bija īpaši svarīgs uzdevums, piemēram, arodbiedrībām, kas tika pakļautas Darba kamerai.[403]

1938. gada 14. februārī pieņēma bargu Likumu par bezpeļņas biedrībām un to savienībām, kas noteica organizācijām 6 mēnešu laikā reģistrēties Sabiedrisko lietu ministrijā. Sākoties pārreģistrācijai, ministrs aizliedza pirms tam pārdot vai ieķīlāt biedrību mantu. Ministram vai attiecīgās nozares kameras priekšsēdim bija tiesības atcelt biedrību amatpersonas, iecelt citas to vietā, kā arī slēgt biedrības, «kuru darbība ir nevēlama vai kaitīga valsts vai sabiedrības interesēm».[404]

Piecpadsmitā maija režīms nopietni vērsās arī pret vārda brīvību, 1934. gadā vien slēdzot 54 laikrakstus un 14 žurnālus un ieviešot iepriekšējo cenzūru.[405] Valdība ne vien slēdza redakcijas: līdz 1939. gada 31. janvārim tā bija aizliegusi 810 grāmatas, brošūras un citus poligrāfiskus ražojumus.[406] 1938. gadā pieņēma jaunu, nedemokrātisku Preses likumu;[407] kura 12. pantā bija noteikts, ka ikviena periodiska izdevuma uzdevums ir «sekmēt tautas tieksmes pēc vienības un vienprātības, veicināt 15. maija ideju iesakņošanos tautā, atbalstīt valdības darbu valsts un tautas politiskās, saimnieciskās un kultūras dzīves kopšanā». Likums aizliedza periodiskajiem izdevumiem ievietot materiālus, kas «nicinoši» izteicās par valsti, vadoni, tautu, valsts iekārtu un citām valsts iestādēm, bet neprecizēja, kas ar šo jēdzienu saprotams.[408]

Vērtējumi par Ulmaņa režīma tipoloģisko piederību bijuši dažādi, sākot ar režīma apoloģētiem un beidzot ar padomju propagandistiem. Rietumu pētnieki režīmu reti ierindojuši fašistu nometnē, citi to pat dēvējuši par «autoritāro demokrātiju».[409] Visprecīzāk to laikam raksturojis Aivars Stranga, kas secinājis, ka «tā bija šauras sazvērestības rezultātā nodibināta vienpersoniska diktatūra, kura savas pastāvēšanas un attīstības gaitā centās imitēt fašismu, šī imitācija bija ļoti nozīmīga, dziļa, taču tā tomēr nepārvērta režīmu par īsteni fašistisku».[410]

6.3.2. Mazākumgrupu (minoritāšu) tiesību ierobežojumi

No 15. maija režīma ideoloģijas trīs pamatprincipiem - vienība, vadonība un latviska Latvija - divi skāra mazākumgrupas. Latviskajā Latvijā, protams, latviešiem un latviešu valodai bija paredzēta privileģēta vieta. Vienības princips paredzēja ne tikai politisku un šķirisku pretrunu likvidēšanu (piemēram, kameru sistēmas ietvaros) un atsevišķu interešu pakļaušanu valstij, bet arī nacionālo pretrunu likvidēšanu un kultūras daudzveidības nonivelēšanu latviskās Latvijas virzienā. Neskatoties uz to, ka režīma oficiozs pārpublicēja bez komentāriem fašistiskās Itālijas Paņēmienu itāļu rases aizsardzībai^411 un tās ideologi, iedvesmojoties no Vācijas nacionālsociālistu ģermānisko tiesību ideologiem, centās rast «latviskas tiesības»,[412] 15. maija režīms neakcentēja citu totalitāro režīmu asins principus. Lai arī režīma ideoloģija un pilsonisko un politisko tiesību ierobežojumi negatīvi skāra visas mazākumgrupas, praksē 15. maija režīms īstenoja diferencētu politiku pret dažādām grupām.

Režīms apsveica un sekmēja atsevišķu mazākumgrupu aizbraukšanu no valsts. Ulmaņa valdība atbalstīja cionistu centienus organizēt vietējo ebreju izcc|ošanu, un Latvijas pārstāvis Tautu Savienībā Ludvigs Sēja paziņoja 1937. gadā, ka Latvijā vairs neesot ebreju jautājuma, jo latviešu tauta ar simpātijām izturoties pret ebreju centieniem atgriezties senču zemē.[413] Otra «nevēlama» mazākumgrupa, protams, bija vācieši, un, kad tie pēc Molotova-Ribentropa pakta noslēgšanas 1939. gadā sāka «repatriēties», Ulmaņa režīms to sekmēja un apsveica.[414] Taču valdība pat veicināja poļu laukstrādnieku ieplūšanu Latvijā, un, sākoties Otrajam pasaules karam, Latvijā atradās ap 26 000 šādu poļu.[415] Valdības nostāja pret igauņu, lietuviešu un lībiešu mazākumgrupām bija vislabvēlīgākā. 1934. gadā tika noslēgtas skolu konvencijas ar Lietuvu un Igauniju, kas noteica zemāku obligātu skolēnu skaitu attiecīgas mazākumgrupu klases vai skolas atvēršanai nekā pārējām mazākumgrupām.[416] Valsts bojāejas priekšvakarā 1939. gadā režīms pat atbalstīja Lībiešu tautas nama atklāšanu Mazirbē.[417] Citām grupām bija paredzēta asimilācija vai kultūras autonomija stipri ierobežotā veidā.

1934. gada vasarā tika slēgtas mazākumtautību izglītības pārvaldes, to vietā izveidoja mazākumgrupu referentu amatus. 12. jūlijā valdība pieņēma jaunu Izglītības likumu, kas lika pamatus mazākumgrupu skolu tīkla sašaurināšanai turpmākajos gados. Saskaņā ar jauno likumu mazākumgrupu skolēni varēja izvēlēties tikai savas tautības skolu vai arī latviešu skolu. Šo izvēles brīvības ierobežošanu pamatoja ar nepieciešamību apturēt jaukto ģimeņu atvašu un mazo mazākumgrupu pārkrievošanu vai pārvācošanu, bet tas deva ieganstu ierēdņiem atskaitīt bērnus no mazākumgrupu skolām. Turklāt likumā noteikto skolas atvēršanai nepieciešamo skolēnu skaitu paaugstināja līdz 80 skolēniem no iepriekšējiem 60. Rezultātā trīsdesmito gadu beigās ievērojami saruka mazākumgrupu skolu skaits.[418]

Autoritārais režīms īstenoja stingrāku valodas politiku, sašaurinot mazākumgrupu valodu lietošanas sfēru un nostiprinot valsts pārraudzību pār sabiedriskajām norisēm. 1934. gada 14. jūnijā grozīja noteikumus par valsts valodu, paredzot iespēju atklātās sapulcēs vai publiskās izrādēs svešās valodas lietot tikai ar iekšlietu ministra atļauju un paredzot ļoti bargus sodus par noteikumu pārkāpšanu.498 1935. gada 5. janvārī Ministru kabinets pieņēma likumu Par valsts valodu, kas paredzēja obligātu latviešu valodas lietošanu visās privātajās iestādēs ar publiski tiesisku raksturu.[419] Ulmaņa režīms vienlaikus sašaurināja arī latgaliešu valodas lietošanas sfēru, izņemot daudzas latgaliešu valodā rakstītās grāmatas no Latgales bibliotēkām un veicinot Latgales latviskošanu ar latviešu nometināšanu Latgalē.[420]

Vispārējie preses brīvības ierobežojumi smagi skāra mazākumgrupas, režīmam slēdzot daudzus izdevumus un neizsniedzot atļaujas izdot jaunus. Ja 1934. gadā pastāvēja Mizdevumi idišā, tad 1935.gadā bija tikai divi,un 1937. gadā palika tikai viens dienas izdevums un divi nedēļas izdevumi.[421] Līdzīgi procesi skāra arī krievu presi un žurnālus.[422] Vācbaltu laikrakstu skaits trīsdesmito gadu otrajā pusē palika gandrīz nemainīgs, toties ievērojami samazinājās žurnālu skaits, kas līdz ar to atspoguļoja ne tikai režīma politiku, bet arī viedokļu daudzveidības sašaurināšanos vācbaltu kopienā pēc nacionālsociālistu nākšanas pie varas Vācijā.[423] Vēsturnieks Leo Dribins atzīmējis citu preses ierobežojumu pusi: «Vērtējot trīsdesmito gadu otrās puses latviešu periodiku, par pozitīvu iezīmi jāatzīst antisemītisko rakstu izzušana no latvisko avīžu un žurnālu slejām. Punktu pielika Iekšlietu ministrijas 1935. gada 16. septembra rīkojums par antisemītiska žurnāla «Tautas vairogs» slēgšanu, turklāt to motivēja ar nepieciešamību pārtraukt naida radīšanu starp atsevišķām Latvijas iedzīvotāju daļām.»[424]

Ulmaņa režīms aktīvi piemēroja biedrošanās brīvības ierobežojumus pret mazākumgrupu organizācijām, un, kas attiecas uz vācbaltiešiem un ebrejiem, te ekonomiski motīvi cieši savijās ar politiskiem. Slēdzot mazākumgrupu tirdzniecības un rūpniecības biedrības un ģildes vai tās pakļaujot kamerām, režīms ne vien varēja labāk kontrolēt attiecīgo iedzīvotāju grupu, bet arī sekmēt to ekonomiskās ietekmes mazināšanu par labu tautsaimniecības «latviskošanai».[425]

Kaut arī pretmazākumgrupu normas nebija oficiāli deklarētas vai ietvertas likumos, režīms īstenoja diskriminējošu politiku dažādās tautsaimniecības sfērās un augstākās izglītības sistēmā. Piemēram, vadījās pēc «nacionalitātes» (tautības) un «lojalitātes» principiem, piešķirot importa un eksporta atļaujas, dodot privilēģijas latviešu uzņēmējiem un vēršoties pret vāciešiem un ebrejiem.506 Tas pats attiecas uz universitāšu iestājeksāmeniem - vairākās fakultātēs Latvijas Universitātē (piemēram, Tautsaimniecības un tiesību zinātņu, Medicīnas) ieviesa kvotas ebreju jauniešu uzņemšanai.507 Kā secinājis Aivars Stranga, savos pēdējos gados Ulmaņa režīms īpaši vērsās pret ebrejiem, uzlikdams ebreju uzņēmumiem lielākus nodokļus, vēršot Tirdzniecības un rūpniecības kameru uz ebreju uzņēmumu «skaita pakāpenisku samazināšanos dabiskas likvidācijas ceļā..», ārēji saglabājot «..tikai legālos likumā paredzētos iemeslus».[426]

Neskatoties uz valdības pasākumiem pret mazākumgrupām, kultūras autonomijas pamati tika saglabāti līdz Otrajam pasaules karam. Kaut arī jāvērtē Ulmaņa autoritārais režīms ļoti kritiski, to nemaz nevar salīdzināt ar totalitāriem režīmiem, kas sekoja turpmākajos gados. Vācu nacionālsociālisti, padomju komunisti un viņu sabiedrotie Latvijā ne vien likvidēja jebkādas kultūrautonomijas paliekas - tie masveidā fiziski iznīcināja ebrejus un daļēji arī čigānus un īstenoja nežēlīgu teroru un deportācijas pret visu Latvijas tautu.

6.4. Okupācijas režīmu ietekme uz cilvēktiesību stāvokli Latvijā

6.4.1. Pirmās padomju okupācijas laikā

Molotova-Ribentropa pakta noslēgšana 1939. gada 23. augustā starp nacionālsociālistisko Vāciju un staļinisko Padomju Savienību bija pirmais solis Latvijas prettiesiskā iekļaušanā Padomju Savienībā, kas noveda pie masveida cilvēktiesību pārkāpumiem.[427] Pakta slepenais protokols paredzēja, ka «teritoriāli politiskas pārkārtošanas gadījumā» Somija, Igaunija, Latvija, Austrumu Polija un Besarābija tiktu atdotas Padomju Savienības interešu sfērā.510 Nākamais solis «pārkārtošanas» procesā 1939. gada rudenī bija uzspiesti savstarpējās palīdzības pakti un padomju militārās bāzes, tad 1940. gadajūnija ultimāti un Sarkanās armijas ienākšana.[428] Kā jau citviet pēckara Austrumeiropā, padomju karavīru klātbūtne gāja roku rokā ar vēlēšanu fasādi, sovjetizāciju un teroru.

Padomju varas iestādes sākumā centās radīt iespaidu, ka tās vēlas atjaunot demokrātiju un 1922. gada Satversmi. Piemēram, Maskavas ielikteņu valdība ar Augustu Kirhenštcinu priekšgalā 1940. gada 4. jūlijā pieņēma lēmumu par jaunām Saeimas «vēlēšanām», kuras, pretrunā ar demokrātiskās Latvijas likumiem notika jau pēc desmit dienām - 14. un 15. jūlijā.[429] «Vēlēšanās» nebija nekādas izvēles, jo alternatīvi saraksti komunistiskajam «Darba tautas blokam» netika atļauti.[430] Tiem, kas nepiedalījās šajā vēlēšanu farsā, draudēja bargi sodi, un vēlēšanu «pareizu» iznākumu garantēja Latvijas Komunistiskās partijas un padomju militārpersonu klātbūtne vēlēšanu iecirkņos. Centrālās vēlēšanu komisijas priekšsēdētājs Ansis Buševics 23. jūlijā ziņoja, ka vēlēšanās piedalījušies 94,8% balsstiesīgo un par Darba tautas bloka kandidātiem nodoti 97,8% balsu.[431] Savā pirmajā sēdē 21. jūlijā šādi «ievēlētā» Saeima pasludināja Latviju par Latvijas PSR un deklarēja savu iestāšanos PSRS sastāvā, pilnīgi ignorēdama Satversmes 77. pantu, kas paredz rīkot tautas nobalsošanu, ja tiek grozīta valsts iekārta vai valstiskais statuss. 1940. gada 5. augustā PSRS Augstākā padome uzņēma Latviju PSRS.

Jau 1940. gada jūnija beigās jaunā valdība pieņēma grozījumus likumā Par bezpeļņas biedrībām un to savienībām', nu likums ļāva slēgt visas nevēlamās biedrības, «ja tās kaitē sabiedrības interesēm».[432] Vienlaikus tika legalizēta Latvijas Komunistiskā partija. Turpmākajos mēnešos likvidēja ne tikai Ulmaņa izveidoto kameru sistēmu, bet arī simtiem biedrību, tai skaitā arī mazākumgrupu biedrības.[433] Jāatzīmē, ka Ulmaņa režīma laikā ieviestie biedrošanās brīvības ierobežojumi un biedrību slēgšana stipri atviegloja padomju varas darbu.

Tas pats sakāms par vārda brīvības jomu. 1940. gada 9. augustā valdība izsludināja «visas līdzšinējo periodisko izdevumu atļaujas par anulētām» un atļāva iznākt tikai nedaudziem izdevumiem, kas bija Galvenās literatūras pārvaldes (cenzūras) ciešā pārraudzībā.[434] Tajā pašā laikā «tautas milicijas priekšniekiem saziņā ar vietējo LKP organizāciju komitejām un vietējo

Sarkanarmijas daļu politiskiem vadītājiem» tika uzdots izņemt no apgrozības visus izdevumus, «kuru saturs pretējs Padomju iekārtai, marksistiskam pasaules uzskatam vai kuru saturs cildina bijušo plutokrātijas režīmu».[435] Aizliegto grāmatu un brošūru sarakstos, kuri tika izdoti 1940. gada novembrī un 1941. gada februārī un martā, bija ap 4000 nosaukumu.[436]

Padomju varas iestādes pirmajā okupācijas posmā, 1940.-1941. gadā, īstenoja plašas represijas pret Latvijas politiskajiem, militārajiem un sabiedriskajiem darbiniekiem, daudziem izpildīja nāvessodu.[437] Aresti un sodi bieži tika izpildīti, piemērojot Krievijas PFSR tiesību aktus, kas Latvijas teritorijā ar atpakaļejošu datumu bija stājušies spēkā 1940. gada novembrī.[438] 1941. gada 14. jūnijā deportēja 14 194 cilvēkus, kuru vidū apmēram trešā daļa bija jaunāki par 16 vai vecāki par 60 gadiem, vairāk nekā puse (7117) bija sievietes, 80,4% (11 418) bija latvieši, bet 19,6% (2776) -mazākumgrupu pārstāvji (galvenokārt ebreji).[439] Rietumu pētnieki lēš, ka pirmajā okupācijas posmā upuru skaits no deportācijām un cita veida represijām Latvijā bija ap 35 000 cilvēku.[440] Dokumenti liecina, ka 1941. gada vasarā bija paredzēts turpināt deportācijas, jo bija sastādīti «kaitīgo elementu» saraksti un icspiestuvē izsūtīšanas dokumenti bija nodrukāti 26 000 lielā metienā.[441] Tomēr nacistiskās Vācijas uzbrukums Padomju Savienībai izjauca šo akciju.

6.4.2. Nacistu okupācijas laikā

Vācu armija uzbruka Padomju Savienībai 1941. gada 22. jūnijā un ieņēma Rīgu jau 1. jūlijā. Ienākot Latvijā, vācu nacistiem bija vairāki mērķi, daži ilgtermiņa un citi tūlītēji. Svarīgākais mērķis, neapšaubāmi, bija uzvarēt karā pret Padomju Savienību, un šī mērķa sasniegšanai Latvija bija izmantojama par materiālo un cilvēka resursu avotu. Cits mērķis, kas tika īstenots vienlaikus arī citās nacistu okupētajās zemēs, bija pilnīgi iznīcināt vietējos ebrejus, vārdu sakot, īstenot to, ko vēlāk nosauca par «holokaustu» (no grieķu vārdiem holos - viss, bez atlikuma un cautos- sadedzināts). Lai arī ebreji bija galvenais naida objekts nacistu ideoloģijā un praksē, nacisti gandrīz visur īstenoja arī dažu citu, viņuprāt, «nepilnvērtīgu» iedzīvotāju grupu - čigānu, homoseksuālistu, garīgi slimo - masveida slepkavošanu. «Attīrot» Latviju no šādām iedzīvotāju kategorijām, nacisti ar laiku cerēja to pārvācot, pārvietojot daļu Latvijas iedzīvotāju uz austrumiem un iepludinot Latvijas teritorijā vācu kolonistus.[442]

Ātruma un mērķtiecības ziņā nacistu terors pārspēja padomju variantu: Rīgā un tās apkaimē pāris dienās 1941. gada jūlija sākumā tika nogalināti ap 4300 ebreju.[443] Līdz 1941. gada 15. oktobrim nogalināto ebreju kopskaits Latvijā bija jau vairāk nekā 30 000.[444] Vienlaikus ar slepkavībām nacistu okupācijas varas orgāni izdeva dažādus rīkojumus, kas ne tikai ierobežoja ebreju tiesības, bet bieži ebrejus padarīja pavisam beztiesiskus. Ebrejiem atsavināja īpašumus un personiskās mantas, tie nedrīkstēja ierasties uz sabiedriskajiem sarīkojumiem, izmantot sabiedrisko transportu, stāvēt rindās, iet pa trotuāru, un, kā nāvei nolemto zīmogs, tiem bija jānēsā dzeltenā Dāvida zvaigzne.[445]

1941. gada oktobrī nacistu varas iestādes ieslodzīja vēl dzīvus palikušos ebrejus geto Rīgā, Liepājā un Daugavpilī.[446] Ieslodzījums nebija ilgstošs, jo novembrī tika nolemts likvidēt Rīgas u. c. geto. Novembra beigās un decembra sākumā «evakuēja» visus geto un nošāva gandrīz visus to iemītniekus. Vislielākā masveida ebreju slepkavība notika Rumbulā, kur bojā gāja no 25 000 līdz 27 800 ebreju.[447] 1944. gadā 4000 līdz 5000 ebreju tika nosūtīti uz nāves nometnēm Vācijā, kur liela daļa aizgāja bojā īsi pirms nacisma sagrāves 1945. gada pavasarī. Savā plašajā pētījumā par holokaustu

Latvijā vēsturnieks Andrievs Ezergailis secina, ka nogalināto ebreju kopskaits Latvijā nav zināms, taču pats lēš, ka noslepkavoti tika ap 61 000 Latvijas ebreju -1. i., ap 65% no visiem ebrejiem, kas Latvijā dzīvoja 1935. gadā.[448] Citi pētnieki uzskata, ka bojā gājušo ebreju skaits ir krietni lielāks -ap 70 000. Katrā ziņā, tā bija ebreju kopienas katastrofa.

Ebreji bija paredzēti pilnīgai iznīcināšanai, bet bija arī citas upuru kategorijas. Nacisti nogalināja ap 2000 čigānu jeb vairāk kā pusi pirmskara čigānu kopienas.[449] Nav pieejama informācija par to, vai Latvijā, tāpat kā citur nacistu okupētajās zemēs, tika iznīcināti homoseksuālisti. Ir zināms, ka Latvijā masveidā noslepkavoja arī garīgi slimus cilvēkus. Piemēram,

1942. gadā tika nošauti 200 Jelgavas psihonciroloģiskās slimnīcas pacientu.[450] Šiem notikumiem vēl jākļūst par vēstures izpētes objektu. Lai arī bija daudz latviešu, kas sadarbojās ar vācu okupācijas iestādēm un bija līdzatbildīgi par to noziegumiem, jāatzīmē, ka nacisti iznīcināja arī ap 18 000 latviešu.[451]

Bez masu slepkavībām nacisti pastrādāja arī citus noziegumus. Piespiedu darbos uz Vāciju aizveda vismaz 35 000 cilvēkus no Latvijas.[452] 1943. gada februārī Hitlers pavēlēja organizēt SS Latviešu «brīvprātīgo» leģionu, kas ar laiku veidoja divas divīzijas. Turpmākajos 18 mēnešos karadarbībai mobilizēja ap 146 000 vīriešu, no kuriem tikai daļa bija «brīvprātīgie», bet vairums bija iesaukti piespiedu kārtā.536

Bija arī dažāda veida pretošanās nacistu okupācijas varai, sākot ar sarkanajiem partizāniem un beidzot ar pērkoņkrustiešiem, kurus nacisti bija aizlieguši 1941. gada 17. augustā. Nozīmīgākā demokrātiskā opozīcija bija

1943. gadā izveidotā Latvijas Centrālā padome (LCP), kas apvienoja vairākus redzamus politisko partiju pārstāvjus no parlamentārā perioda. LCP nosodīja gan padomju, gan nacistu okupāciju un noziegumus un vērsās pie Rietumu sabiedrotajiem, informēja tos par patieso stāvokli Latvijā.537 1944. gada rudenī, īsi pirms otrreizējās padomju okupācijas, nacistu okupācijas iestādes atklāja LCP, arestēja gandrīz visus tās vadītājus un tos deportēja uz Vāciju.

Neapšaubāmi, ka gan padomju Krievijas, gan nacistiskās Vācijas karadarbība un okupācijas metodes pārkāpa Hāgas konvencijas par kara vešanu. Kā atzina Nirnbergas tribunāls pēc Otrā pasaules kara beigām -nacisti bija pārkāpuši paražu tiesību normas par kara vešanu un bija pastrādājuši noziegumus pret cilvēci un genocīdu.

6.4.3. Padomju vara Latvijā un cilvēktiesības no 1945. līdz 1985. gadam

Analizēt cilvēktiesību stāvokli un to, kāda izpratne par cilvēktiesībām valdīja Latvijā un Padomju Savienībā no 1945. līdz 1985. gadam, ir visai grūti, jo nebūs pārspīlēti, ja apgalvosim, ka padomju vara sistemātiski pārkāpa gandrīz visas pilsoniskās un politiskās tiesības. Drīz pēc Staļina nāves 1953. gadā beidzās masveida terors. Tas bija svarīgs vēsturisks pagrieziens, un tomēr padomju sistēma pat savos «liberālākajos» posmos (piemēram, divdesmitajos gados, tāpat Hruščova «atkušņa» laikā) vienmēr bija nedemokrātiska. Nekad nevaldīja vienlīdzība likuma priekšā vai likuma vara. Komunistiskās partijas biedri vienmēr bija «vienlīdzīgāki» par citiem, nomenklatūra vienmēr bija «vienlīdzīgāka» par ierindas partijas biedriem, un partijas vadītāji regulāri pakļāva tiesas un likumus savām politiskajām vajadzībām. Tāpat būtu maldinoši detalizēti aprakstīt, kā šajā laika posmā attīstījās situācija, piemēram, vārda brīvības jomā, jo cenzūras tehnoloģija un būtība Latvijā 1980. gadā nebija īpaši mainījusies kopš 1945. gada. Tāpēc vēstījuma gaita šajā apakšnodaļā lielākoties nav hronoloģiska.

Pievērsīsim īpašu uzmanību padomju kontroles mehānismiem, kas bija sīki izstrādāti, visaptveroši un maz mainījās visā Padomju Savienības pastāvēšanas laikā, un maz atšķīrās visās padomju tipa sistēmās.538 Šie kontroles mehānismi parasti balstījās likumos, bet to darbības rezultātā tika pārkāptas vai būtiski ierobežotas virkne svarīgu cilvēktiesību. Vienlaikus ar kontroles nostiprināšanu sabiedrībā režīms izveidoja likumības un demokrātijas fasādi un veicināja iedzīvotāju šķietamu līdzdalību sabiedriski politiskajos procesos. Kā jau iepriekš, arī šeit pievērsīsimies nacionālajam jautājumam un padomju nacionālās politikas īpatnībām Latvijā. Tāpat minēsim pretošanos padomju varai, kas nespēja nopietni ietekmēt politiskos procesus Latvijā līdz 80. gadu beigām.

a) Stafiniskais terors

Skaidrības labad ir vēlams nodalīt staļinisko laika posmu Latvijā, kura raksturīgās iezīmes bija masu terors, deportācijas un partizānu karš, no miera laika, kas Latvijā pilnībā iestājās tikai piecdesmito gadu vidū. Kad PSRS Latviju 1944.-1945. gadā atkal iekaroja, īpaši «iznīcinātāju bataljoni» palīdzēja Sarkanajai armijai un citām padomju drošības iestādēm cīņā pret visa veida pretošanās izpausmēm Latvijā. Šie iznīcinātāju bataljoni ar ieganstu atklāt diversantus un kara noziedzniekus ierīkoja «filtrācijas nometnes», kurās ieslodzīja vīriešus 15-60 gadu vecumā, kopskaitā ap 60 000 cilvēku, un daļu no viņiem nosūtīja tālāk uz PSRS soda nometnēm.[453] Nākamā masveida terora akcija saistījās ar lauksaimniecības kolektivizāciju, viensētu likvidāciju un zemnieku sadzīšanu kolhozos. Ar ieganstu «attīrīt» Latviju no padomju varai naidīgajiem elementiem un paātrināt kolektivizāciju 1949. gada martā tika izsūtīti 42 133 cilvēki uz Amūras, Omskas un Tomskas apgabaliem Padomju Savienības iekšienē.[454] Efekts bija tūlītējs: no 1949. gada 27. marta līdz 6. aprīlim organizēja 1740 jaunus kolhozus vai vidēji 245 kolhozus dienā![455]

Ar kolektivizāciju sākās Latvijas nacionālo partizānu bruņotās cīņas noriets, jo zemnieki bija snieguši svarīgu atbalstu un palīdzību partizāniem. Savā apjomīgajā pētījumā vēsturnieks Heinrihs Strods lēš, ka «kopējo nacionālo partizānu un aktīvo atbalstītāju skaits Latvijā jārēķina ap 40 000», un, neskatoties uz cīņas norietu, kas sākās ar 1949. gadu, «pēdējie aktīvie Latvijas partizāni sagūstīti Lietuvā vēl 1965. gadā».[456] Terora apmērus pirmajos pēckara gados Latvijā raksturo dati, ko sniedza LKP CK pirmais sekretārs Jānis Kalnbērziņš LKP CK plēnumā 1953. gada 22. jūnijā: «Republikā no 1945. līdz 1953. gadam lika represēti 119 000 cilvēki. No viņiem VDK arestējusi - 26 500 cilvēkus, nošauti bandīti - 2321 cilvēks, izsūtīti no republikas kulaku un bandītu atbalstītāji - 43 702. Arestēti no milicijas darbiniekiem un prokuratūras - 46 350 cilvēki.»[457]

b) Padomju kontroles mehānismi

Pēc Staļina nāves atklātais terors Latvijā un citur Padomju Savienībā mazinājās, toties nostiprinājās plaša mēroga kontroles sistēma, kas nemainījās līdz astoņdesmito gadu beigām. Lai arī šī sistēma ir labi zināma, der atgādināt tās svarīgākos elementus un norādīt to ietekmi uz cilvēktiesību ievērošanu. Sistēmas pamats, protams, bija Komunistiskās partijas (KP) varas monopols vai, kā tas bija traktēts PSRS konstitūcijā, KP «vadošā loma» sabiedrībā. Šis varas monopols attiecās ne tikai uz politiku, bet arī uz sabiedrisko sfēru, jo nebija iespējams dibināt jebkādas organizācijas, kas nebūtu režīma pārraudzībā. Lieki atzīmēt, ka šis varas monopols bija klajā pretrunā ar jebkādiem biedrošanās brīvības, tautvaldības un demokrātisko vēlēšanu tiesību principiem.

Šo varas monopolu palīdzēja uzturēt plašs drošības iestāžu tīkls ar Valsts drošības komiteju (VDK) priekšgalā. Lai laikus novērstu jebkādu nesankcionētu aktivitāti sabiedrībā, drošības iestādes vāca informāciju no plaša informatoru tīkla sabiedrībā, sistemātiski izmantoja noklausīšanās ierīces un regulāri izskatīja privāto pastu, tādējādi pārkāpjot visas dzīvokļa neaizskaramības un personiskās saziņas noslēpumu garantijas. Ja kāds tomēr pārkāpa atļautās uzvedības robežas, VDK tos bieži sodīja «oficiālā» ceļā, piemērojot sankcijas (piemēram, cietumsods, nosūtīšana uz darba nometni), balstoties uz dažādām plaši traktējamām likuma normām par «pretpadomju» aģitāciju. Sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados VDK arvien biežāk izmantoja «ārpusticsas sistēmas» metodes, liedzot «pārkāpējiem» iespēju atrast darbu (valsts bija vienīgais darba devējs), draudot ģimenes locekļiem, fiziski un psiholoģiski ietekmējot nopratināmos, nepamatoti ievietojot cilvēkus psihiatriskajās iestādēs u. tml.[458] Attiecībā uz VDK neiespējami runāt par taisnīgu tiesu vai jebkādām procesuālām garantijām.

Būtisks padomju sistēmas elements visā tās pastāvēšanas laikā bija ļoti stingra informācijas kontrole. Mērķi šai kontrolei bija vairāki, vissvarīgākie bija: 1) padarīt režīma informāciju par vienīgo pieejamo, tādējādi pastiprinot oficiālās propagandas ietekmi; 2) novērst iespējas salīdzināt padomju «dzīves veidu» un «sasniegumus» ar Rietumu valstīm, tādējādi mazinot iedzīvotāju neapmierinātību; 3) novērst nekontrolētas sazināšanās iespējas un līdz ar to pašorganizēšanās iespējas sabiedrībā.

Kā jau 1940.-1941. gadā, arī tūlīt pēc otrreizējās padomju okupācijas režīms atsāka «bibliotēku grāmatu fondu attīrīšanu no politiski kaitīgās literatūras», 1946. gada novembrī Rīgā vien no bibliotēkām izņemot ap 5 miljoniem grāmatu.[459] Daļa grāmatu tika iznīcinātas, bet citas tika glabātas «speefondos», kas bija pieejami tikai ļoti šauram cilvēku lokam. Prese, radio, televīzija un izdevniecības, protams, piederēja valstij, kompartija iecēla plašsaziņas līdzekļu vadītājus un visus plašsaziņas līdzekļus - presi, radio, televīziju u. c. - pakļāva stingrai cenzūrai.[460]

Pazīstamais amerikāņu sovjetologs Džerijs Hafs (Jerry Hough) īsi raksturojis rakstnieka un žurnālista stāvokli sešdesmitajos un septiņdesmitajos gados: «Robeža starp atļauto un neatļauto izteiksmi ir miglaina, taču jebkuram, kas atrodas robežas tuvumā, tiks skaidri paziņota viņa vai viņas pozīcijas bīstamība. Ja neievēro brīdinājumus, sankcijas var progresīvi pastiprināt: pirmkārt, aizliegt ārzemju ceļojumus, samazināt grāmatas metienu vai atlikt tās izdošanu, atlaist no (administratīvā) amata vai nedot iespēju tādu ieņemt; tad manuskriptu pavisam noraidīt, uzsūtīt drošības policiju, lai pārmeklē dzīvokli.»[461] Neskatoties uz to, ka robeža starp atļauto

4 un neatļauto izteiksmi bija mainīga, kopumā nav iespējams runāt par kaut cik nozīmīgu vārda brīvību vai brīvību saņemt un izplatīt informāciju jebkurā PSRS pastāvēšanas brīdī, sākot ar trīsdesmitajiem gadiem vai pat divdesmito gadu beigām.

Režīms uzskatīja par nepieciešamu ne vien kontrolēt informācijas plūsmu PSRS iekšienē, bet arī neatļaut «kaitīgai» informācijai valstī ienākt no ārzemēm. Jau piecdesmito gadu sākumā PSRS uzstādīja ārzemju radio raidījumu traucēšanas iekārtas, lai novērstu alternatīvās informācijas plūsmu.[462] Režīms arī stingri kontrolēja ārzemnieku ierašanos un uzturēšanos valstī, atņemot viņiem visa veida nesankcionētu literatūru un ierakstus pie robežas un stingri pārraugot to uzturēšanos PSRS, atļāva tiem apmesties tikai «Intūrista» viesnīcās un pārvietoties tikai grupveida ekskursijās. Vēl stingrāk tika kontrolēti PSRS iedzīvotāju ārzemju braucieni, parasti atļaujot tikai grupas braucienus «pavadoņa» vadībā un, zinātnieku komandējumu gadījumos, VDK pieprasot no viņiem pēc brauciena «atskaites».

Režīms ne vien stingri kontrolēja iedzīvotāju ceļošanu uz ārzemēm, bet arī ieviesa dažādus mehānismus, kas ierobežoja pārvietošanās brīvību valsts iekšienē. Piemēram, jau 1932. gadā Padomju Savienībā atjaunoja cariskās Krievijas praksi, ieviešot iekšzemes pases, kas bija nepieciešamas, lai pārvietotos PSRS ietvaros un atrastu darbu. Kolhozniekiem nebija tiesību saņemt pases līdz pat 1974. gadam (pat pēc tam vietējās varas iestādes varēja tās nedot), jo režīms ar tām kontrolēja migrāciju no laukiem uz pilsētām. Vēl viens svarīgs ar pasēm cieši saistīts mehānisms bija pierakstu sistēma, ar kuras palīdzību varēja kontrolēt visu iedzīvotāju apmešanās iespējas.[463] Padomju pasu un pierakstu sistēma lika būtiskus šķēršļus pārvietošanās brīvības īstenošanai.

c) Padomju nacionālā politika kā kontroles mehānisms

Padomju režīma iedzīvotāju kontroles politikas svarīga sastāvdaļa, īpaši Baltijas republikās, bija nacionālā politika. Šajā nodaļā nav iespējams to sīki analizēt, taču jāmin vissvarīgākie elementi, kas bija visciešāk saistīti ar kontroli, proti, kadru, migrācijas un valodas politika. PSRS neuzticējās vietējiem Latvijas kompartijas kadriem, tāpēc Latvijas kompartijā vienmēr būtisku vietu ieņēma iebraucēji, galvenokārt krievi, bet arī pārkrievoti Krievijas latvieši. 1953. gadā LKP biedru sastāvā bija tikai 29% latviešu, starp partijas rajonu komiteju pirmajiem sekretāriem - tikai 34% latviešu, starp LKP Centrālkomitejas darbiniekiem - 42%, bet starp drošības orgānu darbiniekiem - tikai 15%.[464] Kā rakstījis jurists un politologs Egils Levits, «no 1940. līdz 1988. gadam visi pieci partijas vadītāji Latvijā bija Krievijas latvieši, tāpat no četriem Ministru Padomes priekšsēdētājiem trīs bija Krievijas latvieši un viens bija krievs».[465] 1989. gada sākumā, īsi pirms LKP sašķēlās un sabruka, tās biedru vidū bija tikai 39,7% latviešu.[466]

Maskava ne vien nosūtīja uzticamus kadrus uz Latviju, tā nosūtīja arī «uzticamākus» iedzīvotājus. Maskava, LKP vadība, vissavienības pakļautības uzņēmumi un Baltijas kara apgabala štābs Rīgā īstenoja politiku, kas Latviju pakļāva masveida migrācijai visus pēckara gadus. Kā redzams tabulā Nr. 5,[467] šī migrācija Latvijā noveda pie nopietnām demogrāfiskām izmaiņām, no kurām galvenā iezīme bija krievu īpatsvara pieaugums un latviešu īpatsvara samazināšanās līdz pat 52% 1989. gadā. Šāda rakstura demogrāfiskas izmaiņas ir gandrīz unikālas 20. gadsimta pasaules vēsturē (analogs gadījums ir Tibeta).

Imigrācija un padomju valodas politika nopietni ietekmēja arī valodas vidi: vairums latviešu un citas «nekrievu» mazākumgrupas (baltkrievi, ukraiņi, poļi, ebreji u. c.) bija spiestas apgūt un regulāri lietot krievu valodu, toties vairumam cittautiešu nebija nedz iespējas, nedz vajadzības apgūt latviešu valodu. Tajā pašā laikā padomju vara likvidēja visu «nekrievu» mazākumgrupu kultūras infrastruktūru, tādējādi veicinot lingvistisko rusifikāciju. Padomju nacionālās politikas rezultātā vairums latviešu bija divvalodīgi (latviešu un krievu), bet cittautieši - vienvalodīgi (tikai krievu).

Piemēram, kā redzams no pēdējās tautas skaitīšanas datiem 1989. gadā, 68,7% latviešu prata krievu valodu, bet tikai 22,3% krievu Latvijā prata latviski. Tautskaitcs dati skaidri liecina par krievu valodas dominanci: tikai 62,3% Latvijas iedzīvotāju prata latviešu valodu, toties 81,6% prata krievu valodu.554 Padomju valodas politika neapšaubāmi bija diskriminējoša, turklāt, kā atzīmējis amerikāņu sovetologs Aleksandrs Motils (.Alexander Motyl), režīms bieži izmantoja nekrievu tautību krievu valodas zināšanas par lojalitātes mērauklu.555 Tātad valoda bija ne vien līdzeklis, bet arī kritērijs, kas norādīja, cik veiksmīgi režīms kontrolē latviešus un citas nekrievu mazākumgrupas PSRS.

Latvijas iedzīvotāju nacionalais sastavs 1935.-1989. gadā, procentos

Tabula Nr. 5.

d) Padomju demokrātijas fasāde

Neskatoties uz visiem minētajiem kontroles mehānismiem, kas pārkāpa vai būtiski ierobežoja svarīgas cilvēktiesības, PSRS ļoti centās izveidot likumības un demokrātijas fasādi. Pastāvēja PSRS konstitūcija, atsevišķu republiku konstitūcijas, plaša likumu un tiesas sistēma, bet tās visas darbojās «sociālistiskās likumības» ietvaros. Kā septiņdesmito gadu sākumā secināja Rietumu sovetologi, «kopš Staļina nāves jēdziens «sociālistiskā likumība» [socialističeskaja zakonnostj) ir ieguvis jaunu nozīmi, bet galvenais uzdevums padomju juristu profesijai ir un paliek loģiski pamatot, sistematizēt

554 1989. gada tautas skaitīšanas rezultāti Latvijā: Statistisks biļetens, II dala. - Rīga : Latvijas Valsts statistikas komiteja, 1991. -42., 43. lpp.

555 Alexander Motyl. Will the Non-Russians Rebel? State, Ethnicity, and Stability in the USSR [Vai nekrievi sacelsies? Valsts, tautība un stabilitāte PSRS]. - Ithaca : Cornell University Press, 1987. - P. 89.

un propagandēt likumu iekārtu, ko izsludinājuši partijas vadītāji».[468] Kā asprātīgi atzīmējis viens Rietumu speciālists padomju jurisprudencē, īpaši politiskajās prāvās «sociālistiskā likumība» sabruka savās sastāvdaļās -sociālisms pret likumību.[469]

Kā zināms, PSRS regulāri notika «vēlēšanas» dažādu līmeņu padomēm, bet vienmēr bija tikai viens kompartijas atļautais saraksts, par ko parasti nobalsoja ap 99% vēlētāju. Vienīgās atļautās sabiedriskās un politiskās organizācijas bija kompartijas pārraudzībā, taču formālā līdzdalība pionieros, komjaunatnē un kompartijā Brežņeva gados bija sasniegusi ievērojamu līmeni, kad miljoniem PSRS iedzīvotāji bija šo organizāciju biedri. Kompartija arī organizēja plašu sabiedriskās un politiskās līdzdalības mašinēriju, t. sk. obligātās «sestdienas talkas» (subotņiki), līdzdalība «družiņņikos» (sabiedriskās kārtības sargos), līdzdalība kompartijas kontrolētās arodbiedrībās, klātbūtne dažādos padomju svētku gājienos un propagandas lekcijās u. tml.[470]

Skaidrs, ka tā bija demokrātijas fasāde, tomēr jājautā, kādas bija šo rituālu un organizāciju funkcijas? Rietumu pētnieki dažādi interpretējuši šo fenomenu. Iespējams, ka piespiedu līdzdalība oficiālās organizācijās vai pasākumos veicināja atsevišķu indivīdu identifikāciju ar režīmu. Katrā ziņā, piespiežot cilvēkus atkārtot padomju ideoloģijas dogmas un piedalīties tās rituālos, režīms centās garīgi sakompromitēt cilvēkus, kaut vai daļēji tiem uzspiežot līdzatbildību par valstī notiekošo. «Radošās savienības», arodbiedrības un citas oficiālās organizācijas veica svarīgas kontroles funkcijas, pārraugot to biedrus un dalot dažādas privilēģijas. Organizējot talkas un cita veida «brīvprātīgus» darbus, režīms ietaupīja milzīgus līdzekļus, jo tam par veikto nebija nekas jāmaksā. Šie rituāli un organizācijas, kuros bija iesaistīti plaši iedzīvotāju loki, režīmam kalpoja arī kā svarīgs informācijas avots par sabiedrībā valdošo noskaņu.[471]

e) Pretestība padomju varai

Neskatoties uz iespaidīgo kontroles mašinēriju, aiz likumības un demokrātijas fasādes bieži darbojās pretestība. Kaut arī iespējams saskatīt pretestības pazīmes kultūras dzīvē (piemēram, literatūrā, folklorā) un atsevišķos incidentos (Latvijas karoga uzvilkšana, brīvvalsts prezidentu piemiņas godināšana), šeit minēsim tikai pretestību, kas bija daudzmaz organizēta un atklāti politiska. Bez jau iepriekšminētajiem partizāniem pastāvēja vēl divas svarīgas pretestības kategorijas - nacionālkomunisti un disidenti. Hruščova «atkušņa» laikā, starp 1957. un 1959. gadu, nacionālkomunisti īslaicīgi guva virsroku LKP vadībā. Eduards Berklavs, kurš 1958. gadā tika iecelts par Ministru padomes priekšsēdētāja vietnieku, un grupa citu uz reformām orientētu latviešu komunistu mēģināja ierobežot imigrāciju, nostiprināt latviešu valodas lietošanu LKP un izglītības sistēmā un paaugstināt republikas ekonomisko patstāvību. Šis centiens dot padomju varai latviskāku veidolu tika apturēts 1959. gada vasarā, kad LKP sākās masveida «tīrīšanas», kas skāra Berklavu un vēl kādas 2000 citas amatpersonas.[472] Nacionālkomunisti cieta sagrāvi, bet pilnīgi nepazuda no politiskās arēnas, par ko liecina anonīmā «Septiņpadsmit latviešu komunistu vēstule», kas 1972. gadā nonāca Rietumos un kritiski vērtēja padomju nacionālo politiku Latvijā.[473]

Rietumu pētnieki un tagad arī Latvijas vēsturnieki apkopojuši daudz informācijas par disidentiem no sešdesmito gadu sākuma līdz 1985. gadam.[474] Atsevišķi indivīdi ir sacerējuši un izplatījuši aizliegtus materiālus Latvijā un ārzemēs, centušies dibināt neatkarīgas organizācijas, mēģinājuši rīkot streikus vai citas protesta akcijas un citādi izrādījuši pretestību padomju varai. Lai arī daži Latvijas vēsturnieki nesen apgalvojuši, ka cilvēku skaits Latvijā, kas bija «nevardarbīgās pretošanās dalībnieki», bija «ap 100 000»,563 šis cipars acīmredzot balstīts uz visu pēckara periodu un ļoti plašas jēdziena «pretošanās» definīcijas. Rietumu pētnieki (arī trimdas latvieši) parasti izmantoja šaurāku pretošanās definīciju, tajā iekļaujot tikai disidentus, kas parakstīja kādu dokumentu vai līdzdarbojās kādā pagrīdes organizācijā. Šādi rēķinot, disidentu skaits starplaikā no 1960. līdz 1985. gadam droši vien nepārsniedz dažus simtus.564 Katrā ziņā, ņemot vērā padomju drošības iestāžu represīvo darbību, pirms astoņdesmito gadu beigām grūti saskatīt atsevišķu, drosmīgu indivīdu darbībā pretestības kustības pazīmes. Dibināt un uzturēt politisku kustību neatkarīgi no kompartijas pirms atmodas bija praktiski neiespējami.

6.4.4. Cilvēktiesības atmodas laikā

Padomju varas īstenotās reformas un sabiedrības politiskā mobilizācija astoņdesmito gadu beigās būtiski mainīja cilvēktiesību stāvokli Latvijā. Dažu gadu laikā pakāpeniski tika likvidēti daudzi padomju kontroles mehānismi un ierasto padomju līdzdalības teātri aizstāja brīvprātīga, patiesi demokrātiska politiska darbība. Plašas pārmaiņas visā Padomju Savienībā sākas drīz pēc 1985. gada aprīļa, kad par PSKP ģenerālsekretāru kļuva Mihails Gorbačovs. Gorbačova režīms centās ar dažādām reformām atdzīvināt PSRS tautsaimniecību un liberalizēt padomju iekārtu, nemainot tās būtību.

Viena no vissvarīgākajām reformām bija režīma īstenotā glasnostj jeb «atklātības» politika, saskaņā ar kuru varēja brīvāk izteikties un rakstīt par atsevišķiem tematiem. Liberalizācija vārda brīvības jomā pavēra pirmo iespēju iestāties par citu tiesību un brīvību ievērošanu, kā arī sākt organizēties ārpus kompartijas ciešās pārraudzības. Latvijā svarīgs pavērsiens «atklātības» nostiprināšanā bija kampaņa pret Daugavpils hidroelektrostacijas (HES) būvi. Tās laikā notika ne vien plašas debates presē, bet arī plaša mēroga brīvprātīga un nesankcionēta sabiedriska aktivitāte - 1986. gada beigās un 1987. gada sākumā vides aktīvisti savāca 30 000 parakstus pret Daugavpils HES.[475] Kampaņas gaitā vairāki aktīvisti dibināja Vides aizsardzības klubu (VAK), vienu no pirmajām sabiedriskajām organizācijām ārpus kompartijas kontroles, kas turpmākajos gados aktīvi cīnījās par tīru vidi un demokratizāciju.

Kamēr vides aktīvisti pārbaudīja cenzūras robežas un pirmo reizi mobilizēja tautu autonomai sabiedriskai darbībai, disidentu aktivitātes ieguva jaunu rezonansi «atklātības» apstākļos. 1987. gada sākumā no ieslodzījuma tika atbrīvoti vairāki iepriekšējā vasarā dibinātās organizācijas «Helsinki 86» aktīvisti, kas pavasarī ar ārzemju raidstaciju starpniecību ziņoja par savu nodomu rīkot demonstrāciju 14. jūnijā, lai godinātu 1941. gada deportācijas upurus. Lai arī drošības struktūru pārstāvji centās traucēt demonstrācijas gaitu un arestēja vairākus dalībniekus, tūkstošiem cilvēku piedalījās pasākumā, kas bija pirmais masveida brīvprātīgais politiskais protests Latvijā kopš Otrā pasaules kara beigām.566 Turpmākajos mēnešos notika citas «kalendāra demonstrācijas» - 23. augustā, lai pieminētu Molotova-Ribentropa pakta gadadienu, un 18. novembrī - Latvijas Republikas dibināšanas gadadienā. 1987. gadā režīms vēl neatzina pulcēšanās brīvību, par ko liecina aresti 23. augustā, un tas vēl centās iedarbināt padomju politiskās līdzdalības teātri, 18. novembrī rīkodams savu demonstrāciju «pret ASV iejaukšanos Latvijas PSR iekšējās lietās».[476]

Lūzums liberalizācijas procesā notika 1988. gada jūnijā, kad inteliģences pārstāvji pulcējās Radošo savienību plēnumā un atklāti apsprieda padomju nacionālās politikas sekas, kritizēja kompartijas vadību un pirmo reizi nosauca 1940. gada notikumus par «okupāciju». Runas tika translētas radio, un plēnuma rezolūcija tika iespiesta laikrakstos.[477] Rezolūcija tomēr prasīja Latvijas PSR «suverenitāti» PSRS ietvaros un būtiskas izmaiņas nacionālajā politikā (migrācijas pārtraukšanu, valsts valodas statusu latviešu valodai, republikas pilsoņu statusa noteikšanu), un arī svarīgu pilsonisko un politisko tiesību aizsardzību. Piemēram, rezolūcija aicināja «nodrošināt personīgo pasta sūtījumu, korespondences un telefona faktisku neaizskaramību», «novērst jebkādas ideoloģiskas cenzūras pastāvēšanas iespējas», «atdalīt likumdošanas varu no izpildvaras» un «atbalstīt centienus izvirzīt vadošā darbā arī bezpartijiskos». Drīz pēc plēnuma notika politiskās aktivitātes eksplozija.

1988. gada 10. jūlijā 273 dalībnieki un aptuveni 1500 interesentu sapulcējās Arkādijas parkā un nodibināja Latvijas Nacionālās neatkarības kustību (LNNK), kas izvirzīja par mērķiem minētā plēnuma rezolūcijas realizēšanu, pilnīgu Latvijas neatkarību, kā arī «jaunu demokrātisku vēlēšanu likumu» un atļauju «dibināt neatkarīgas demokrātiskas partijas».[478] Vasaras gaitā vairāki inteliģences pārstāvji darbojās Rakstnieku savienības telpās, lai liktu pamatus vēl vienas organizācijas - Latvijas Tautas frontes (LTF) -dibināšanai. Ja LNNK pulcējās galvenokārt disidenti un cilvēki, kas bija tālu no varas, LTF dibināšanas kongresa pirmajā organizācijas komitejas sēdē septembra sākumā piedalījās plašāks spektrs: pazīstami inteliģences pārstāvji un «Helsinki 86» aktīvisti, kā arī Latvijas PSR Augstākās padomes un LKP Centrālkomitejas pārstāvji.[479]

1988. gada vasarā un rudenī organizējās ne tikai daži simti aktīvistu, bet mobilizējās ievērojama daļa tautas. Notika virkne plaša mēroga demonstrāciju, vairāki simttūkstoš cilvēku rakstīja vēstules ar prasībām legalizēt sarkanbaltsarkano karogu un latviešu valodai piešķirt valsts valodas statusu.[480] 1988. gada oktobrī un novembrī miljons Latvijas iedzīvotāju parakstīja petīcijas pret Maskavas iecerēm ierobežot republiku pilnvaras un pieņemt centralizējošus grozījumus PSRS konstitūcijā.[481] 1988. gadā

LNNK vēl nebija masu organizācija, ko nevar teikt par LTF - kad notika tās dibināšanas kongress oktobra sākumā, jau darbojās vairāk nekā 2 300 LTF atbalsta grupu ar apmēram 115 000 biedriem.573 Savā programmā^574 LTF izvirzīja daudzas jau ierastas prasības («suverenitāti», valsts valodas statusu latviešu valodai, pilsonisko tiesību ievērošanu), bet arī skaidri nostājās pret kompartijas «īpašo lomu», uzšverot, ka «LTF vēršas pret jebkādu varas, uzskatu un domu monopolizāciju» un ka «LTF neatzīst par demokrātiskām jebkuras politiskas organizācijas monopoltiesības pārvaldīt valsti un sabiedrisko dzīvi».

Sākumā VDK neapšaubāmi centās iefiltrēties LTF un citās organizācijās, taču vairāki notikumi 1989. gadā liecināja, ka tā vairs nekontrolēja politisko situāciju. LTF radikalizējās un ar savu 1989. gada 31. maija «aicinājumu»[482] vairs neiestājās par suverenitāti PSRS ietvaros, bet gan par pilnīgu neatkarību. 1989. gada otrajā pusē LNNK un citi «nacionāļi» dibināja «pilsoņu komitejas» un savāca vairāk nekā 900 000 parakstu par neatkarīgu Latviju.[483] 1 9 8 9. gada 23. augustā, Molotova-Ribentropa pakta 50. gadadienā, LTF kopā ar Igaunijas Tautas fronti un Lietuvas Sajūdi noorganizēja vienu no visplašākajām protesta akcijām pēckara Austrumeiropā - «Baltijas ceļa» demonstrāciju, kurā piedalījās ap 2 miljoniem cilvēku.[484] Kā liecina minētie piemēri, 1989. gada beigās padomju vara vairs nespēja nopietni ierobežot biedrošanās un pulcēšanās brīvību.

1990. gada sākumā ar Latvijas PSR Augstākās padomes vēlēšanām liberalizācija pārtapa par demokratizāciju un kompartijas varas monopolu sāka aizstāt tautvaldība. Kompartija pati sašķēlās 1990. gada aprīlī un nevarēja nopietni konkurēt vēlēšanās ar LTF, kuras atbalstītie kandidāti saņēma vairāk nekā divas trešdaļas deputātu vietu. Lai arī 1990. gada 4. maijā deputātu vairākums deklarēja «pārejas periodu» ceļā uz pilnīgu neatkarības atjaunošanu un 1991. gada 3. martā tika organizēta «tautas aptauja» jeb referendums, kurā 74 procenti nobalsoja par neatkarību, LTF veidotā valdība tomēr vēl pilnībā nekontrolēja stāvokli Latvijā.[485] Tā saskārās ar nopietnām grūtībām, īstenojot politiskās, ekonomiskās un cita veida reformas, jo tā vēl nesaņēma nekādu Rietumvalstu oficiālu atbalstu. Atsevišķas Latvijas iestādes palika uzticīgas Maskavai, un Maskava regulāri izmantoja ekonomisku un militāru spiedienu pret Latviju.[486] Mērķtiecīgas un ilgtspējīgas demokrātiskas reformas varēja sākt pilnvērtīgi īstenot tikai pēc pilnīgas valsts neatkarības atjaunošanas 1991. gada 21. augustā.

6.5. Cilvēktiesības pēc neatkarības atjaunošanas

6.5.1. Tiesiskuma atjaunošana un politiskā līdzdalība

Politiskais un tiesiskais stāvoklis Latvijā pirmajos gados pēc neatkarības atjaunošanas 1991. gada augusta beigās zināmā mērā bija līdzīgs stāvoklim tūlīt pēc Pirmā pasaules kara. Latvijas teritorijā joprojām atradās svešs karaspēks (un uz brīdi arī bruņotas bandas - OMON kaujinieki). Valsts pārvalde, tiesu sistēmā un citās tiesībsargājošās iestādēs vajadzēja paļauties uz daudzām vecā režīma amatpersonām, pat ja bija šaubas par to politisko uzticamību neatkarīgajai Latvijai, jo trūka kvalificētu speciālistu, ko likt to vietā. Tāpat vajadzēja izmantot daudzus vecā režīma likumus, iekams nebija pieņemti jaunie vai atjaunoti pirmskara likumi. Demokrātiskas reformas sarežģīja nacionālais jautājums un vēlme izlabot vecā režīma netaisnīgās nacionālās politikas sekas. Neskatoties uz dziļu sociālu un ekonomisku krīzi, dažu gadu laikā nostabilizējās valsts juridiskie un politiskie pamati, notika demokrātiskas Saeimas vēlēšanas un tika īstenotas citas reformas, kas veicināja cilvēktiesību īstenošanu.

Latvijas Republikas Augstākā padome (AP) jau pirms faktiskās neatkarības atjaunošanas bija likusi zināmus pamatus jaunajai politiskajai un tiesiskajai sistēmai. 1990. gada 4. maija deklarācijas Par Latvijas

Republikas neatkarības atjaunošanu™" 3. punkts atjaunoja Satversmes darbību, bet 4. punkts apturēja tās darbību uzreiz pēc tam, izņemot 12., 3. un 6. pantu. Lai arī daudzi Latvijas politiķi un juristi deviņdesmito gadu sākumā uzskatīja, ka jāizstrādā jauns, «modernāks» pamatlikums, «atjaunošanas» piekritēji guva virsroku, AP Satversmi negrozīja, un tā tika pilnā mērā atjaunota 1993. gada 6. jūlijā. Tendence atjaunot Latvijas Republikas divdesmitajos un trīsdesmitajos gados pieņemtos likumus ātri nostiprinājās pēc 1991. gada augusta. Kā rakstījis viens no tā laika aktīvākajiem juristiem Tālavs Jundzis, «1991. gada beigās un 1992. gada sākumā iezīmējās krasa iepriekšējo uzskatu pārvērtēšana. Strādājot pie jaunā civilkodeksa sadaļām un analizējot vecā 1937. gada Civillikuma pantus, nācās secināt, ka nekā labāka par jau radīto izdomāt vairumā gadījumu neizdodas».[487] Taču šo «tendenci» strikti noteica Latvijas oficiālā politika starptautiskajā arēnā - tas ir, ka Latvijas valsts nav beigusi pastāvēt okupācijas gados un ka 1990.-1991. gadā tika atjaunota tās neatkarība ar atbilstošām iekšpolitiskajām sekām, piemēram, pilsoņu tiesību atjaunošanu, demokrātijas principam atbilstošo likumu darbības atjaunošanu utt.

Varēja atjaunot daudzus pirmskara Latvijas likumus, taču starptautiskajās tiesībās daudz bija mainījies pēckara gados - pirmām kārtām, ANO un citu starptautiskos organizāciju ietvaros bija izstrādāta un pieņemta virkne svarīgu cilvēktiesību dokumentu. Jau 1990. gada 4. maijā AP bija pieņēmusi deklarāciju par Latvijas pievienošanos 51 starptautisko tiesību dokumentam.[488] Pēc neatkarības atjaunošanas AP deputāti vēlējās cilvēktiesības nostiprināt arī Latvijas tiesību sistēmā, kas arī tika izdarīts, gan akceptējot starptautiskos dokumentus, gan pieņemot 1991. gada 10. decembrī konstitucionālo likumu Cilvēka un pilsoņa tiesības un pienākumi,[489] Neraugoties uz šā likuma nosaukumu, pēc sava juridiskā ranga tas bija parasts likums, un bija jāgaida līdz 1998. gada 15. oktobrim, kad Saeima papildināja Satversmi ar nodaļu «Cilvēka pamattiesības». Deklarācija par pievienošanos starptautiskajiem dokumentiem, konstitucionālais likums un Satversmes grozījumi atspoguļo politisko vēlmi atkal pievienoties Rietumu demokrātisko valstu tiesību lokam. Tomēr Latvijā deviņdesmito gadu sākumā maz bija tādu speciālistu, kuriem bija izpratne par starptautisko cilvēktiesību dokumentu saturu vai par pienākumiem, ko tic uzliek dalībvalstīm (piemēram, iesniegt pārskatus). Daudzas konvencijas latviešu valodā nemaz nebija pieejamas un, kā atzīmējis jurists un politologs Egils Levits, «faktiski atbilstoši padomju juridiskajai izpratnei Latvijas iestādes un tiesas cilvēktiesību normas turpināja uzskatīt par deklaratīviem dokumentiem un līdz pat šodienai tās praktiski nepielieto konkrētu juridisku gadījumu risināšanā, kā tas būtu jādara tiesiskā valstī».[490]

Atjaunoja ne vien Satversmi un daudzus likumus, bet arī pirmskara Latvijas pilsoņu kopumu.[491] 1 991. gada 15. oktobrī AP pieņēma lēmumu «Par Latvijas Republikas pilsoņu tiesību atjaunošanu un naturalizācijas pamatnoteikumiem»,[492] kas paredzēja izsniegt pilsoņu pases tām personām, kas bija LR pilsoņi 1940. gada 17. jūnijā, un to pēcnācējiem. AP nevarēja vienoties par naturalizācijas noteikumiem, un daudzi apšaubīja AP pilnvaras lemt tik svarīgu jautājumu, kas beigās nonāca Saeimas kompetencē. Līdz ar to visi pēckara ieceļotāji un to pēcnācēji - vairāk nekā 700 000 cilvēku - uz dažiem gadiem bija spiesti dzīvot bez jebkāda juridiska statusa un bez iespējas kļūt par Latvijas pilsoņiem. Viņi nebija ārzemnieki šī vārda klasiskajā izpratnē, bet AP viņus neatzina arī par bezvalstniekiem, aizbildinoties ar to, ka līdz 1991. gada beigām viņu valsts - PSRS - vēl pastāvēja, un pēc tam tie varēja pretendēt uz Krievijas pilsonību. Ar to arī sākās ilggadējā politiskā cīņa par šo cilvēku juridiskā statusa noteikšanu, kas bija viens no centrālajiem iekšpolitiskajiem jautājumiem deviņdesmitajos gados un padarīja Latviju (un Igauniju) par pastāvīgu starptautisko cilvēktiesību organizāciju izpētes objektu.[493]

Neraugoties uz citām problēmām, ko izraisīja pilsonības atjaunošana, tā pavēra iespēju rīkot 5. Saeimas vēlēšanas, kas notika 1993. gada 5.-6. jūnijā. 6. un 7. Saeimas vēlēšanas notika attiecīgi 1995. un 1998. gadā.[494] Tika saglabāta proporcionālā vēlēšanu sistēma, bet vēlētājs paša izvēlētajā sarakstā varēja atzīmēt ar «+» kandidātus, kurus īpaši atbalstīja, un svītrot tos, kurus neatbalstīja. Lai neatkārtotos pirmskara politiskā sadrumstalotība, AP ieviesa četru procentu barjeru, kas katram sarakstam bija jāpārvar, lai iekļūtu 5. Saeimā. Šī barjera palika nemainīga pirms 6. Saeimas vēlēšanām, bet tika pacelta līdz pieciem procentiem pirms 7. Saeimas vēlēšanām. Visās pēc neatkarības atjaunošanas līdz šim notikušajās Saeimas vēlēšanās (1993., 1995. un 1998. gadā) ir startējuši ļoti daudzi kandidātu saraksti (attiecīgi 23, 19 un 21 saraksts). Tomēr procentu barjeras ieviešana, īpaši tās paaugstināšana līdz pieciem procentiem, ir, salīdzinot ar divdesmitajiem un trīsdesmitajiem gadiem, krasi mazinājusi Saeimā iekļuvušo sarakstu skaitu (attiecīgi 8, 9 un 6 saraksti). Neskatoties uz šo pozitīvo tendenci, deviņdesmito gadu beigās joprojām notika biežas valdību maiņas, un neviena valdība pēc 5. Saeimas vēlēšanām nav strādājusi ilgāk par diviem gadiem.

Kopš neatkarības atjaunošanas tautas līdzdalība Saeimas vēlēšanās ir bijusi ļoti augsta: 89,9% balsstiesīgo 5. Saeimas vēlēšanās, 71,9% - 6. Saeimas vēlēšanās un 71,9% - 7. Saeimas vēlēšanās. Savukārt tautas līdzdalība pašvaldību vēlēšanās ir bijusi krietni zemāka: 58,5% 1994. gadā un 56,8% 1997. gadā.[495] Vēlēšanas ir visizplatītākais līdzdalības veids, un, līdzīgi citām postkomunistiskajām sabiedrībām, arī Latvijā pēc atmodas strauji kritās cita veida pilsoniskā aktivitāte. Tas attiecas uz gandrīz visiem politiskās līdzdalības veidiem, ko sociologi mēdz analizēt: piedalīšanās vēlēšanu kampaņās, kontaktēšanās ar valsts amatpersonām un plašsaziņas līdzekļu pārstāvjiem, piederība pie partijām, dalība sabiedriskajās organizācijas un piedalīšanās protesta akcijās.[496] Cēloņi pasivitātei un atsvešinātībai ir dažādi, sākot ar ekonomiskajām grūtībām un beidzot ar korupciju un uzticības trūkumu valsts iestādēm, un savām spējām ietekmēt politiskos lēmumus.

Skaidrs, ka daudziem Latvijas iedzīvotājiem ir bijis grūti orientēties jaunajos, strauji mainīgajos apstākļos. Pirmajos gados pēc neatkarības atjaunošanas, steigšus pieņemot milzīgu skaitu jaunu likumu, maz domāja par to savstarpēju saskaņošanu un par tiesību sistēmas izveidi. 1992. gada jūnijā pieņēma lēmumu, ka par katru normu, kas ir pretrunā ar agrāk pieņemtajiem likumiem, jābalso AP plenārsēdē kā par konceptuālu un, pieņemot jaunu normu, vienlaikus jāatceļ vecā. Tomēr, kā secinājis jurists Tālavs Jundzis, «pretrunas likumos nemazinājās...».[497] Turklāt tūlīt pēc neatkarības atjaunošanas tiesu sistēmā iestājās krīze, kas līdz šim nav vēl pilnībā pārvarēta. Deviņdesmito gadu sākumā «tiesas pameta pieredzēju-šākie darbinieki, bet palikušie nebija droši par savu nākotni. Tiesām nebija elementāra tehniskā nodrošinājuma, un bieži vien tās mitinājās telpās, kas bija remontējamas. Materiālā un psiholoģiskā situācija tiesās līdzinājās sabrukuma stāvoklim». [498] Vēl 1999. gada sākumā novērotāji secināja:

«Valdībai vēl jāatrod pietiekami daudz līdzekļu, lai nodrošinātu tiesas ar tādām elementārām lietām kā krēsli, galdi, kancelejas preces, nemaz nerunājot par datoriem un telpu remontdarbiem. Tiesās trūka tiesnešu, un tiesu sistēmas prestižs bija zems, ko apstiprina fakts, ka 1998. gada decembrī no 370 tiesnešu vietām 21 bija brīva».[499]

Neskatoties uz vājo tiesas sistēmu, spriežot pēc starptautisko organizāciju ziņojumiem, - cilvēktiesību stāvoklis Latvijā deviņdesmito gadu gaitā lēni uzlabojās. Šeit nav iespējams sīki aplūkot, kā tika un tiek ievērotas galvenās pilsoniskās un politiskās tiesības Latvijā pēc neatkarības atjaunošanas. Taču vairākas autoritatīvas starptautiskas organizācijas ir gatavojušas pārskatus par stāvokli Latvijā. Vērtīgu, lai arī nedaudz novecojušu informāciju un analīzi par šo jautājumu sniedz valdība LR Ievada ziņojumā par Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām izpildi Latvijā un ANO Cilvēktiesību komitejas 1995. gada atzinums par Latviju.[500] Aktuālāku informāciju sagatavojusi Eiropas Komisija (EK) savā 1997. gada atzinumā par Latvijas pieteikumu iestāties Eiropas Savienībā un progresa ziņojumos

1998. gada novembrī un 1999. gada oktobrī.[501] EK pārskati uzsver, ka ir panākts milzīgs progress kopš neatkarības atjaunošanas un ka Latvija kvalificējama kā demokrātiska valsts, taču tiek akcentēta nepieciešamība nostiprināt tiesu varu, turpināt valsts pārvaldes reformu, cīnīties pret korupciju un sekmēt mazākumgrupu un nepilsoņu integrāciju. Ņemot vērā milzīgo uzmanību, ko EK un citas starptautiskās organizācijas pievērsušas mazākumtiesībām Latvijā, šis jautājums pelnījis atsevišķu analīzi.

6.5.2. Mazākumgrupu (minoritāšu) tiesības

Latvija nav oficiāli definējusi, ko tā uzskata par mazākumgrupu, taču Latvijas likumiem ir tendence šo jēdzienu reducēt uz tautību, atstājot novārtā citas iespējamās mazākumgrupas iezīmes, piemēram, kopēju reliģiju vai valodu. Jau 1991. gada 19. martā Augstākā padome pieņēma likumu Par Latvijas nacionālo un etnisko grupu brīvu attīstību un tiesībām uz kultūras autonomiju,[502] Mazākumgrupu jēdziena reducēšana uz tautību ir vērojama arī 1998. gada 15. oktobrī pieņemtajos Satversmes grozījumos,[503] jo 114. pants izceļ tautības nozīmi: «Personām, kuras pieder pie mazākumtautībām, ir tiesības saglabāt un attīstīt savu valodu, etnisko un kultūras savdabību.»

Lai arī 1991. gada likumā nav mazākumgrupas definīcijas, tās subjekti ir visi Latvijas «pastāvīgie iedzīvotāji», un likuma 2. pantā tiek uzsvērti nevis kādi objektīvi «nacionālās» vai «etniskās grupas» piederības rādītāji, bet subjektīvā izvēle un indivīda «tiesības saskaņā ar savu pašapziņu [...] uzrādīt vai atjaunot savos dokumentos nacionālo piederību». Neraugoties uz šajā likumā paredzēto izvēles brīvību, Latvija turpina piekopt padomju laika praksi, ar kuru tautība ir administratīvi nostiprināta kā «objektīva» kategorija (turklāt daudz svarīgāka par dzimto valodu vai reliģisko piederību). Ikvienam ir obligāti jābūt tautības ierakstam pasē, oficiālā tautība tiek mantota no vecākiem, un ierakstu mainīt ir ļoti grūti. Šī prakse ne vien var pakļaut mazākumgrupas diskriminācijai, par ko Latvija ir saņēmusi kritiku no ANO Rasu diskriminācijas izskaušanas komitejas,[504] tā arī kvalificējama kā valsts iejaukšanās privātajā dzīvē.

Labi apzinoties dažāda veida mazākumgrupu esamību, gan šā jautājuma strīdīgumu, tomēr šajā apakšnodaļā par mazākumgrupai piederīgo personu tiek uzskatīts ikviens cittautietis, kuram ir pastāvīga uzturēšanās atļauja Latvijā. Vairāki Latvijas eksperti tomēr turpina aizstāvēt viedokli, ka mazākumgrupu tiesības piemīt tikai pilsoņiem.[505] Taču starptautiskajās tiesībās arvien skaidrāku pozīciju ieņem princips, ka pilsonība nav priekšnoteikums piederībai pie kādas mazākumgrupas.[506] Katrā ziņā pilsonības jautājums ir bijis nacionālās politikas degpunktā kopš neatkarības atgūšanas, jo līdz deviņdesmito gadu beigām gandrīz divas trešdaļas cittautiešu bija nepilsoņi (skat. tabulu Nr. 6). Šī statusa vai statusa neskaidrības dēļ bieži vien viņu tiesības ir tikušas ierobežotas.

Pilsonības atjaunošanu Latvijā jeb pilsoņu tiesību atjaunošanu, pieņemot, ka pilsoņu kopums nebeidz eksistēt, starptautiskā sabiedrība pieņēma kā samērā saprotamu lietu. Lēmums atlikt naturalizācijas noteikumu pieņemšanu uz vairākiem gadiem un noteikt Latvijas iedzīvotāju juridisko statusu bija nepieņemams un nesaprotams starptautiskajai sabiedrībai. Lai apzinātu faktisko LR pilsoņu kopumu un uzsāktu LR pilsoņu pasu izsniegšanu, deviņdesmito gadu sākumā tika dibināts Pilsonības un imigrācijas departaments (PID) un veikta iedzīvotāju reģistrācija. Iedzīvotāju reģistrācijas sākumposmā (1992.-1995. gadā) PID nepamatoti atteicās iekļaut

Iedzīvotāju reģistrā tūkstošiem cilvēku, galvenokārt cittautiešus, apgrūtinot to iespējas legāli strādāt, saņemt pabalstus, kārtot valsts valodas atestācijas dokumentus u. tml. PID patvaļa un nelikumības izsauca pamatotu kritiku no pašmāju aktīvistiem un politiķiem, kā arī no starptautiskajām organizācijām.601 PID (vēlāk - Pilsonības un migrācijas pārvalde) darbs uzlabojās deviņdesmito gadu otrajā pusē, taču gan sabiedriskās organizācijas, gan Valsts cilvēktiesību birojs par šo iestādi turpināja saņemt daudzas sūdzības.602

Iedzīvotāju sastāvs pēc (pasē ierakstītās) tautības un pilsonības 1999. gada 1. janvārī

Tabula Nr. 6.

Avots: Pilsonības un migrācijas lietu pārvaldes dati

1994. gada 22. jūlijā Saeima pieņēma Pilsonības likumu,603 saskaņā ar kuru pilsonības pretendentiem ir jānoliek latviešu valodas eksāmens, kā arī eksāmens par Satversmes pamatnoteikumiem. Likums noteica, ka vispārējā naturalizācijas kārtība notiek saskaņā ar grafiku, kas sākas 1996. gadā un beidzas 2003. gadā. Vācu pētniece Hanne Margreta Birkenbaha (Hanne-

601 Nils Muižnieks. Aktuāli cilvēktiesību jautājumi Latvijā: praktiķa vērtējums // Cilvēktiesību Žurnāls. - 1996. - Nr. 3. - 13. Ipp., īpaši atsauci Nr. 8.

602 The Latvian Human Rights Committee // National Minorities in Latvia and Hunian Rights [Nacionālās minoritātes Latvijā un cilvēktiesības]. - Rīga, 1999. -52. Ipp. un Valsts cilvēktiesību birojs, 1998. gada ziņojums, 59. Ipp.

Margret Birckenbach) ir analizējusi vairāku starptautisko organizāciju vērtējumus par pilsonības jautājumu Igaunijā un Latvijā. Viņa sagrupējusi trīs nostājas: 1) nav noticis starptautisko tiesību pārkāpums, 2) ir noticis cilvēktiesību pārkāpums un 3) izvairīšanās no juridiskas analīzes, vienlaikus sniedzot rekomendācijas nepilsoņu integrācijas veicināšanai.[507]

Tikmēr jautājums par to personu cilvēktiesībām, kas nebija pilsoņi, viņu juridiskā statusa noteikšanas laikā tika atzīts par problemātisku. Tika konstatēti vairāki cilvēktiesību pārkāpumi.[508] Piemēram, deviņdesmito gadu otrajā pusē ekspertu vidū izkristalizējās viennozīmīgs vērtējums, ka nepilsoņu bērni, kas dzimuši Latvijā pēc neatkarības atjaunošanas, kvalificējami kā bezvalstnieki un ka Latvijas politika šajā jautājumā ir pretrunā starptautiskajiem cilvēktiesību standartiem, īpaši Bērna tiesību konvencija.[509] 1998. gada 3. oktobrī referendumā apstiprināja Saeimā pieņemtos grozījumus, kas atcēla naturalizācijas grafiku un deva iespēju šiem bezvalstnieku bērniem iegūt pilsonību reģistrācijas kārtībā. Ar to galvenie cilvēktiesību pārkāpumi Pilsonības likumā tika novērsti.

Neraugoties uz izmaiņām Pilsonības likumā un naturalizācijas gaitas paātrināšanos pēc referenduma, Latvijā ir un acīmredzot vēl vairākus gadus būs daudz nepilsoņu. Nepilsoņu juridiskais statuss ir noteikts 1995. gada 12. aprīļa likumā Par to bijušās PSRSpilsoņu statusu, kuriem nav Latvijas vai citas valsts pilsonības.601 Ņemot vērā to, ka deviņdesmito gadu vidū nepilsoņiem sāka rasties grūtības ar pārvietošanās brīvību uz ārzemēm ar vecajām PSRS pasēm, šis likums paredzēja Latvijas Republikas nepilsoņu pasu izsniegšanu. Taču šo pasu izsniegšana sākās tikai 1997. gada aprīlī, un sākumā to aizkavēja birokrātiskas procedūras un korupcija.[510]

Vēl viena svarīga cilvēktiesību problēma, kas skar nepilsoņus, ir diskriminācija privātajā sektorā, īpaši t. s. «profesiju aizliegumi». 1996. gadā Valsts cilvēktiesību birojs atzina, ka desmit likumdošanas akti, kas ierobežo nepilsoņu tiesības, bija pretrunā ar Latvijas saistībām Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām ietvaros.[511] Līdz deviņdesmito gadu beigām liela da|a no šiem diskriminējošajiem likumiem tika grozīti.[512]

Lai gan pilsonības jautājums ir bijis pašmāju un starptautisko cilvēktiesību organizāciju galvenais interešu objekts, arī valodas politika ir izraisījusi ne mazums intereses, īpaši pēdējos gados. Jau 1989. gada 5. maijā AP pieņēma Valodu likumu,[513]" kas tika būtiski grozīts 1992. gada 31. martā.[514] 1992. gada likuma grozījumi regulē valodas lietošanu ne tikai valsts iestādēs, bet arī «tautas saimniecības un sabiedriskās darbības jomās», tai skaitā «iestāžu, uzņēmumu un organizāciju darbinieku» valodas prasmi, valsts valodas tulkojuma nodrošinājumu «atklātājos pasākumos» u. tml. Deviņdesmito gadu sākumā starptautiskās organizācijas neizteica būtiskus iebildumus par Latvijas valodas politikas neatbilstību cilvēktiesību standartiem, taču deviņdesmito gadu gaitā mainījās divi apstākļi. Pirmkārt, Latvijā spēkā stājās vairāki starptautiski cilvēktiesību dokumenti, īpaši Eiropas Cilvēktiesību konvencija.[515]'3 Otrkārt, notika tautsaimniecības privatizācija un īpašumu formas maiņa. Ja deviņdesmito gadu sākumā vairums uzņēmumu bija valsts sektorā, deviņdesmito gadu beigās tie jau bija privāti, un valsts iejaukšanos privātajā sfērā strikti regulē brīvas tirgus ekonomikas apvērsumi.614 Valodas lietošanas regulējums var nonākt pretrunā vārda brīvībai un tiesībām piedalīties valsts dzīvē, kas ir demokrātiskas valsts pamats un ko ļoti nopietni aizsargā Eiropas Cilvēktiesību konvencija un citi cilvēktiesību dokumenti. Kad Saeima 1999. gada 8. jūlijā pieņēma jaunu Valsts valodas likumu, kas paredzēja vēl plašāku valsts lomu valodas lietošanas regulēšanā, sekoja asa starptautisko organizāciju kritika, un Valsts prezidente likumu nosūtīja Saeimai otrreizējai caurlūkošanai.[516]

1999. gada 9. decembrī Saeima pieņēma jaunu Valsts valodas likumu^6'6, kas, pēc EDSO augstā komisāra mazākumtautību jautājumos vērtējuma, «visumā atbilst Latvijas starptautiskajām saistībām», lai arī daudzas svarīgas normas vēl noteiks Ministru kabinets.

Valodas politika izglītības sistēmā arī izraisījusi plašas diskusijas. Latvija var pamatoti lepoties ar to, ka pastāv plašs valsts finansēts skolu tīkls ar mazākumgrupu mācībvalodām.[517] Tomēr 1998. gada 29. oktobrī pieņemtais Izglītības likums^518 satur atsevišķas normas, kuras ir neskaidras vai kuru atbilstība mazākumtiesību standartiem ir visai apšaubāma. Likums nekonkretizē tajā minēto «mazākumtautību izglītības programmu» saturu un atstāj ļoti strīdīgu jautājumu - latviski mācāmo priekšmetu skaitu -ministrijas kompetencē, kas rada lielu nenoteiktību. Turklāt diskriminējoša ir norma, kas paredz iespējamu valsts finansiālu atbalstu tikai privātajām skolām ar latviešu mācībvalodu.[519] No atsevišķu ekspertu puses ir izskanējusi kritika, ka likumā paredzētā pāreja uz izglītību valsts valodā atsevišķos izglītības līmeņos, kur agrāk pastāvēja iespēja iegūt izglītību mazākumgrupu valodās, ir pretrunā tiesībām uz izglītību, kuras nosaka Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 1. protokols, kā arī iesaka Hāgas rekomendācijas par mazākumtautību tiesībām uz izglītību,[520] Taču nav vienprātīgas nostājas par to, kā līdzsvarot visas intereses Latvijas tiesību kontekstā, un diskusija par to vēl turpināsies.

1998. gada beigās un 1999. gada sākumā valdība spēra jaunu soli mazākumgrupu politikā, pasūtot no ekspertiem valsts programmas koncepciju «Sabiedrības integrācija Latvijā», rīkojot plašu diskusiju par šo dokumentu un izstrādājot valsts programmu. Šī iniciatīva paver plašas iespējas īstenot dzīvē vairākas svarīgas mazākumtiesību normas: nostiprināt dialogu starp valdību un mazākumgrupām, sekmēt starpkultūru dialogu sabiedrībā kopumā, veicināt mazākumgrupu efektīvu līdzdalību sabiedriskajā dzīvē u. c. Šīs programmas koncepcijas projekta apspriešanas process bija paraugstunda Latvijā. 1999. gada beigās vēl nebija skaidrs, vai un kā šīs iespējas tiks realizētas.

6.5.3. Tendences un perspektīva

Jāpievienojas tiem starptautiskajiem novērotājiem, kas deviņdesmito gadu beigās secinājuši, ka demokrātija Latvijā ir nostabilizējusies un ka, neskatoties uz atsevišķām problēmām, cilvēktiesības kopumā tiek ievērotas. Tomēr, ieejot jaunajā gadsimtā, Latvijai vēl jārisina vairāki grūti ilgtermiņa uzdevumi cilvēktiesību jomā. Šeit nav iespējams nosaukt visas cilvēktiesību jomas, kas pelnījušas uzmanību (piemēram, bērnu tiesības, sieviešu tiesības, patvēruma meklētāju tiesības, geju un lezbiešu tiesības utt.), tikai iezīmēt trīs plašus problēmu lokus, kas izriet no minētās analīzes.

Sarežģīts uzdevums būs saskaņot mazākumgrupu tiesību īstenošanu, kas prasa saglabāt un attīstīt mazākumgrupu kultūras un valodas, ar integrācijas politiku, kas liek akcentu uz valsts valodas kā kopīgas valodas nostiprināšanu un kopīgas valstiskas identitātes veidošanu. Ja nerimsies vēlme iejaukties privātajā sfērā, lai regulētu valodas lietošanu, un likumos netiks noteikts mazākumgrupu valodu statuss, prognozējams, ka turpināsies strīdi un pārmetumi par grupu lingvistisko tiesību neievērošanu Latvijā. Tomēr cerības vieš Latviešu valodas apguves valsts programmas panākumi un naturalizācijas gaitas paātrināšana. Turpinoties naturalizācijai, neapšaubāmi mazināsies starptautisko organizāciju interese par mazākumgrupām Latvijā, jo, kļūdami par pilsoņiem, cittautieši varēs veiksmīgāk ietekmēt valsts politiku un vairs nebūs liels iedzīvotāju skaits, kuru intereses netiek politiski pārstāvētas. Lai pilnveidotu mazākumgrupu tiesību garantijas, Latvijai vēl jāratificē 1995. gadā parakstītā Eiropas Padomes Vispārējā konvencija par mazākumtautību aizsardzību.

Viena no aktuālākajām cilvēktiesību problēmām deviņdesmito gadu beigās bija apstākļi slēgta tipa iestādēs: cietumos, psihonciroloģiskajās iestādēs, policijas izolatoros u. tml.621 Nopietni uzlabojumi šajā sfērā ir atkarīgi ne vien no personāla attieksmes, tiem ir nepieciešami grozījumi likumos un ievērojami līdzekļi. Piemēram, jāturpina cietumu rekonstrukcija, bet apstākļi cietumos kardināli neuzlabosies, iekams netiks samazināts ieslodzīto skaits. Ieslodzīto skaita samazināšanu var panākt, vai nu masveidā novēršot noziedzību, kas ir maz ticams, vai piemērojot cietumsodam alternatīvus sodus. Taču Krimināllikums^622 paredz bargus sodus pārkāpumiem, un tiesneši alternatīvus sodus piespriež reti.

Plašāk skat. Cilvēktiesības Latvijā 1998. gadā. - Rīga : Latvijas Cilvēktiesību un etnisko studiju centrs, 1999. - 14.-16. Ipp.

Nākotnē nepiecieSams pilnveidot tiesnešu un citu tiesu sistēmas pārstāvju zināšanas ne tikai par alternatīvajiem sodiem, bet arī par Eiropas Cilvēktiesību tiesas un Eiropas Tiesas procesiem un praksi. Strasbūra drīz pasludinās pirmos spriedumus par sūdzībām no Latvijas. Savukārt jācer, ka laiks, kad Latvijai būs jāpakļaujas arī Eiropas Tiesas jurisdikcijai, nebūs vairs ilgi jāgaida. Jau tagad jāsāk gatavoties šim jaunajam posmam Latvijas -demokrātiskas un tiesiskas valsts - nostiprināšanā.

7. CILVĒKTIESĪBU PIEMĒROŠANAS PAMATJAUTĀJUMI LATVIJĀ

7.1. Ievads

Šajā nodaļā tiks sniegts ievads cilvēktiesību kā tiesību nozares pamatjautājumos. Latvijā šī ir vēl jauna un nepietiekami apgūta nozare. Tās komplekso raksturu nosaka tas, ka cilvēktiesības caurvij visas tiesību nozares, jo, kā iepriekš šajā grāmatā ir parādīts, cilvēktiesības tādā vai citādā veidā «ir līdzās» cilvēkam dažādās dzīves situācijās.

7.2. Cilvēktiesību teorētiskie pamati

Cilvēktiesības var tikt ievērotas un piemērotas praksē tikai tad, ja tās tiek izprastas. Tiesībās «izpratne» ir centrālais jēdziens. Tiesību normas pareiza izpratne ir obligāts priekšnoteikums, lai norma varētu tikt piemērota un ievērota.

Ikdienišķā normas izpratne parasti ir pietiekama, lai cilvēki to ievērotu. Tā, piemēram, parasti neviens neatver svešam adresātam domātu vēstuli. Līdz ar to cilvēki parasti seko Satversmes 96. panta noteikumam, kas sargā korespondences noslēpumu, šo normu nemaz nezinot, bet gan vadoties no savas «tiesiskās izjūtas». Sabiedrības un indivīda «tiesiskā izjūta» ir ļoti būtiska tiesību sastāvdaļa un tās materiālais avots.[521] Ideālā gadījumā - kā šajā piemērā - «tiesiskā izjūta» un norma sakrit.

Valsts ierēdnim, tiesnesim, juristam tomēr parasti ir jāatrod risinājums gadījumos, kad situācija nav tik skaidra un ar «tiesisko izjūtu» nepietiek. Viņam vispirms ir jāatrod konkrētā gadījumā piemērojamās tiesību normas.

Tad viņam ir jāatrod šo normu saturs. Tālāk viņam ir jāpārbauda, vai šo tiesību normu saturs atbilst konkrētās lietas faktiem. Visbeidzot viņam ir jāpieņem un jānoformē pareizais lēmums, kas balstās uz piemērojamo normu.

Šos četrus minētos tiesību normu piemērošanas soļus nosaka juridiskā metode. To veikšana atbilstoši juridiskās metodes mācības nosacījumiem nodrošina, ka lēmuma pieņēmējs (parasti ierēdnis, tiesnesis) var pieņemt pareizo lēmumu konkrētā gadījuma atrisināšanā, ka šī lēmuma pareizību vēlāk var pārbaudīt (piemēram, nākamajā instancē), kā arī, lai lietas dalībnieki varētu pārliecināties, ka lēmums patiešām ir pareizs.

7.2.1. Tiesību teorija un dogmatika

Lai šādi varētu tīkoties ar tiesību normām, t. i., tās efektīvi izmantot konkrētu gadījumu risināšanai, tās ir nepieciešams strukturēt, nosakot attiecības starp dažādām tiesību sistēmas sastāvdaļām un procesiem. Šo uzdevumu veic tiesību teorija. Tiesību teorija tātad ir līdzeklis, lai strukturētu un organizētu tiesību sistēmas sastāvdaļas un procesus tā, ka tie kļūst izprotami un praksē pielietojami. Ar tiesību teorijas palīdzību tātad iespējams gūt atbildes uz jautājumiem, kas rodas, tiesību normas un principus pielietojot praksē.

Tādēļ tiesību teorija pati ir neatņemama tiesību sistēmas sastāvdaļa. Līdz ar to kādreiz sastopamais uzskats, ka «praktiskās jurisprudences» (tātad, piemēram, advokāta, prokurora, tiesneša, valsts pārvaldes ierēdņa) darbs metodoloģiski atšķiras no «teorētiskās jurisprudences» (tātad juridiskā zinātnieka) darba, nav pareizs: praktiskais jurists tikai ar teorijas palīdzību var izprast, apgūt un piemērot normu. Bez attiecīgas teorētiskas bāzes, risinot konkrēto gadījumu, nav iespējams iegūt juridiski korektu (tiesisku) rezultātu. Citiem vārdiem: tiesību teorija veic priekšdarbus, lai tiesību sistēma varētu funkcionēt praksē.

Tiesību teorijas centrālā sastāvdaļa savukārt ir tiesību dogmatika.[522] Tiesību dogmatika ir savstarpēji saistītu normatīvu atziņu un apgalvojumu sistēma, kura veido «ceļu tīkla» sistēmu, kas juristu noved pie konkrēta rezultāta. Dogmatiskās sistēmas attiecībā uz vienu un to pašu juridisku jautājumu var būt dažādas, ari konkurējošas, bet tām ir jābūt iekšēji loģiskām un konsekventām. Citas tiesību teorijas sastāvdaļas savukārt (piemēram, tiesību loģika, tiesību argumentācijas teorija, tiesību filozofija, tiesību socioloģija, tiesību ētika u. c.) dod nepieciešamo atziņu «ķieģelīšus» tiesību dogmatikas uzbūvei vai atvieglo tās pielietojumu. Taču pavisam strikts nodalījums starp dažādām tiesību teorijas sastāvdaļām nav nedz iespējams, nedz nepieciešams.

7.2.2. Vispārējā cilvēktiesību teorija un dogmatika

Sacītais attiecas arī uz cilvēktiesībām kā īpašu materiālo tiesību nozari. Tiesību sistēma pēc jomām, kuras tā regulē, ir sadalīta nozarēs un apakšnozarēs. Tās sazarojas vēl smalkāk. Katrai jomai ir savas teorētiskās un dogmatiskās nostādnes. Tās vienmēr ietver sevī augstāka līmeņa nostādnes, bet pašas bieži sazarojas vēl tālāk.

Tas nozīmē, ka, lai pareizi izprastu kādu tiesību jautājumu, ir jāzina, kura līmeņa teorētiskās un dogmatiskās atziņas ir jāpielieto. Tas savukārt prasa zināmus priekšstatus par tiesību sistēmas kopējo uzbūvi. Citiem vārdiem: lai pareizi izprastu kādu tiesību nozari, ir jāprot to «lokalizēt», t. i., ir jāzina, «kurā vietā» tā tiesību sistēmā atrodas.

Cilvēktiesības kā tiesību kopums šajā ziņā rada zināmas grūtības, jo tās ir «lokalizējamas» divās vietās. Pirmkārt, cilvēktiesības ir starptautisko tiesību sastāvdaļa. Otrkārt, nacionālajās tiesībās tās ir publisko tiesību sastāvdaļa. Tas nozīmē, ka cilvēktiesības ietver sevī gan starptautisko tiesību, gan nacionālo publisko tiesību vispārējās teorētiskās un dogmatiskās atziņas.[523]

Paraugoties tuvāk, nepieciešams šo cilvēktiesību lokalizāciju noteikt vēl precīzāk. Starptautiskajās tiesībās cilvēktiesības ir lokalizējamas galvenokārt līgumtiesībās (piemēram, 1966. gada ANO Starptautiskajos paktos, Eiropas Cilvēktiesību konvencija), taču tās var atrasties arī paražu tiesībās un vispārējos (starptautisko) tiesību principos.[524] Nacionālajās tiesībās tās ir galvenokārt publisko tiesību sastāvdaļa, taču to ietekme sniedzas arī privātajās tiesībās. Turklāt publiskajās tiesībās tās atrodas konstitucionālo tiesību sastāvā. Tātad teorētiskā un dogmatiskā bāze, uz ko balstās cilvēktiesības, ir visai daudzveidīga.

Vispārējā cilvēktiesību teorija un dogmatika risina jautājumus, kas kopēji visām cilvēktiesībām. Lai šo uzdevumu veiktu, vispārējās cilvēktiesību teorijas un dogmatikas pirmais uzdevums ir integrēt «augstāka līmeņa» teorētisko un dogmatisko bāzi, uz ko cilvēktiesības balstās. Piemēram, ja mēs zinām, ka cilvēktiesības nacionālajā līmenī ir publisko, konkrēti -konstitucionālo tiesību sastāvdaļa, tad tas nozīmē, ka uz cilvēktiesībām principā attiecināma publisko un konstitucionālo tiesību teorija un dogmatika.

Apzinot un pamatojot šo teorētisko bāzi, vispārējā cilvēktiesību teorija un dogmatika vajadzības gadījumā to arī modificē un precizē, piemēram, nosakot izņēmumus, postulējot principu atvasinājumus. Piemēram, Eiropas Cilvēktiesību konvencija ir starptautisks līgums, un uz to vispirms attiecas tās pašas teorētiskās un dogmatiskās nostādnes, kas uz visiem starptautiskajiem līgumiem^525. Taču Eiropas Cilvēktiesību tiesa, piemērojot konvenciju praksē, ir attīstījusi šo nostādņu precizējumus un modifikācijas, kas attiecas speciāli uz šo konvenciju, piemēram, par konvencijas izpratni kā par «dzīvu instrumentu» (living instrument).[526]

Vispārējās cilvēktiesību teorijas un dogmatikas otrais uzdevums ir, izejot no šīs teorētiskās bāzes, attīstīt kopējas teorētiskas un dogmatiskas nostādnes visām cilvēktiesībām, kas tad var tikt izmantotas, piemērojot atsevišķas cilvēktiesības. Šādas kopējas nostādnes, piemēram, ir, ka cilvēktiesības šaubu gadījumā ir interpretējamas tā, ka tās aptver pēc iespējas plašu subjektu loku un praksē var tikt izmantotas efektīvi, ka pretrunu gadījumā starp cilvēktiesībām un publiskajām interesēm ir jāorientējas uz modernās Rietumu demokrātiskās sabiedrības modeli un jāapsver gan attiecīgo cilvēktiesību nozīme sabiedrībai, gan konkrētajiem indivīdiem, utt.

Vispārējā cilvēktiesību teorija ir cilvēktiesību kā īpašas tiesību nozares kopējais teorētiskais pamats. Tā demokrātiskās valstīs balstās uz vieniem un tiem pašiem pamatprincipiem. Turpretim cilvēktiesību dogmatika ir ciešāk saistīta ar cilvēktiesību formulējumiem tiesību aktos, it sevišķi nacionālajā konstitūcijā. Tā uzrāda lielākas atšķirības, lai gan gandrīz visos gadījumos noved pie tiem pašiem rezultātiem. Piemēram, ASV, Francijā un Lielbritānijā, kur attiecīgie formulējumi tiesību tekstos ir ļoti seni un vispārīgi, dogmatiskie atvasinājumi no šiem tekstiem ir tālākejošāki nekā Vācijā, kur konstitūcijā cilvēktiesības ir formulētas jau konkrētāk.

Vācijas cilvēktiesību teorija un dogmatika ir kļuvusi par svarīgu avotu daudzu šodienas jauno demokrātiju cilvēktiesību teorijas un dogmatikas attīstībai, kā arī ietekmējusi cilvēktiesību formulējumus šo valstu konstitūcijās. Tās «rokraksts» ir skaidri atpazīstams gan Dienvideiropas pēcdiktatūras valstu (Spānijas, Portugāles, Grieķijas), gan Austrumeiropas pēckomunistisko valstu (piemēram, Polijas, Čehijas, Ungārijas, Krievijas, Slovēnijas, Igaunijas, Lietuvas u. c.) cilvēktiesību teorijā un dogmatikā. Tas izskaidrojams ar to, ka Vācijas tiesību teorija un dogmatika pēc nacionālsociālistiskās diktatūras nevarēja, kā «vecajās demokrātijās», tik plaši balstīties uz vēsturiskajām tradīcijām un tiesu precedentiem. Tādēļ tai bija nepieciešams savus slēdzienus izsmeļošāk un dziļāk pamatot. Līdz ar to tā ir salīdzinoši izskaidrojošāka. Šī raksturīgā iezīme to padara vieglāk saprotamu un līdz ar to vieglāk pārņemamu arī citās valstīs bez senām cilvēktiesību tradīcijām.

Vismodernākie cilvēktiesību formulējumi šobrīd laikam atrodami Dienvidāfrikas 1996. gada konstitūcijā. Tic salīdzinoši ir ļoti precīzi, tajos jau teksta līmenī uzņemtas svarīgākās visām Rietumu demokrātijām kopīgās cilvēktiesību teorijas un dogmatikas nostādnes. Tas atvieglos uz šo konstitūciju orientētas cilvēktiesību dogmatikas veidošanos.

Latvijā 1991. gada 10. decembrī tika pieņemts konstitucionālais likums Cilvēka un pilsoņa tiesības un pienākumi, kuru nomainīja 1998. gada 15. oktobrī pieņemtā Satversmes 8. nodaļa. Tomēr Latvijas cilvēktiesību izpratne kā ierēdņu un tiesnešu vidū, tā arī visā sabiedrībā vēl ir ļoti vāja. Cilvēktiesību teorija un dogmatika Latvijā atrodas tikai vēl veidošanās stadijas pašā sākumā. To pagaidām veido pienesumi kopš 1995. gada iznākošajā

Cilvēktiesību Žurnālā, atsevišķas publikācijas un raksti citos izdevumos^527, kā arī daži tiesu spriedumi^528, kuros ir atsauces uz cilvēktiesību normām.

Tomēr cilvēktiesību teorijas un dogmatikas attīstība, pieslēdzoties Rietumu juridisko atziņu bāzei, ir viens no absolūtiem priekšnoteikumiem, lai Satversmē un starptautiskajos dokumentos garantētās cilvēktiesības varētu arī Latvijā tikt praktiski piemērotas un tās no tiesībām «uz papīra» kļūtu par «tiesībām praksē». Tādēļ šajā nodaļā, eksemplāriski izvēloties atsevišķus jautājumus, ir mēģināts īsumā ieskicēt uz Satversmes 8. nodaļas - pamattiesību -normām orientētas cilvēktiesību teorijas un dogmatikas vispārējas aprises.

7.3. Cilvēktiesību subjekts un objekts

Cilvēktiesību galvenā funkcija ir nodrošināt cilvēka tiesības pret valsti. Tātad tās ir indivīda (cilvēktiesību subjekta) tiesības prasīt kādu noteiktu rīcību (darbību vai bezdarbību) no valsts (cilvēktiesību objekta) un šīm tiesībām korespondējošs valsts pienākums šādi rīkoties.

7.3.1. Cilvēktiesību subjekts

Cilvēktiesību subjekts var būt gan fiziska, gan juridiska persona.

a) Fiziska persona

Cilvēktiesību galvenais subjekts ir cilvēks - tātad fiziska persona. Cilvēka tiesībspēju nosaka civiltiesības, un tā ilgst no piedzimšanas līdz nāvei. Tomēr robežgadījumos no cilvēktiesību viedokļa te var rasties problēmas.

Jautājums, vai ieņemts, bet vēl nedzimis bērns (nasciturus) var būt cilvēktiesību subjekts, ir ļoti diskutējams. Ja pieņem, ka tas jau var būt cilvēktiesību subjekts, tad tam ir tiesības uz dzīvību (Satversmes 93. pants) un aborts līdz ar to nav pieļaujams. Tāpat jāizlemj, kad cilvēks tiek uzskatīts par mirušu un līdz ar to izbeidzas viņa cilvēktiesības. Mūsdienu medicīna ļauj paildzināt atsevišķu orgānu, piemēram, sirds, darbību, kamēr smadzenes jau ir klīniski beigušas funkcionēt. Vai šādā gadījumā ir pieļaujama atslēgšana no medicīniski tehniskajiem palīglīdzekļiem, kas nodrošina sirdsdarbības funkcionēšanu? Ar šādiem jautājumiem nodarbojas bioētika, kas ir ar cilvēktiesībām ļoti cieši saistīta disciplīna.[529]

Attiecībā uz lielāko daļu cilvēktiesību cilvēks ir to subjekts visu mūžu, no dzimšanas līdz nāvei. Tomēr atsevišķu cilvēktiesību izmantošana prasa zināmu izpratnes līmeni. Piemēram, lai cilvēks varētu kļūt par vārda brīvības (Satversmes 100. pants), reliģijas brīvības (Satversmes 99. pants) u. c. cilvēktiesību subjektu, tas prasa no viņa zināmu «briedumu». Tādēļ mazgadīgas personas kļūst par pilntiesīgiem šo tiesību subjektiem tikai tad, ja viņas šo briedumu ir sasniegušas. Pirms tam viņas ir tikai potenciāli šo tiesību subjekti.[530] Kad potenciālā cilvēktiesībspēja kļūst par pilnu cilvēktiesībspēju, ir jānosaka individuāli, atkarībā no konkrētā gadījuma, taču ņemot vērā zināmu vispārējo pieredzi. Šī problēma kļūst aktuāla gadījumos, ja, piemēram, publiskās skolas direktors cenzē skolnieku izdotu skolas avīzi (vārda brīvības problēmas), vai arī ja mazgadīgais pats iestājas kādā reliģiskā organizācijā (reliģijas brīvība). Līdzīgas problēmas rodas attiecībā uz psihiski slimām personām.

No pilnās un potenciālās cilvēktiesībspējas jāatšķir rīcībspēja^531, t. i., kad mazgadīgais var patstāvīgi atsaukties uz savām cilvēktiesībām un tās procesuāli realizēt. Principā šeit darbojas vispārējie tiesību noteikumi par rīcībspēju. Latvijā cilvēks pilnu rīcībspēju pamatā iegūst ar 18 gadu vecuma sasniegšanu (Civillikuma 219. pants). Tomēr attiecībā uz dažu cilvēktiesību realizāciju mazgadīgais savu rīcībspēju var iegūt jau agrāk, atkarībā no konkrētā gadījuma un individuāli nosakāmās brieduma pakāpes. Tādi gadījumi ir iedomājami, piemēram, ja piecpadsmitgadīgais iestājas kādā organizācijā (realizējot savu Satversmes 102. pantā garantēto biedrošanās brīvību), ja trīspadsmitgadīgais vēršas valsts pārvaldē ar iesniegumu (realizējot savas Satversmes 104. pantā garantētās petīcijas tiesības) u. tml.

Vairums cilvēktiesību attiecas uz visiem cilvēkiem neatkarīgi no pilsonības. Tomēr dažas cilvēktiesības var tikt rezervētas arī tikai savas valsts pilsoņiem. Tās apzīmē par «pilsoņa tiesībām».[532] Tās parasti ir tiesības, kas saistītas ar līdzdalību valsts demokrātiskajā pārvaldīšanā, jo pilsonības saite starp cilvēku un attiecīgo valsti šeit ir nepieciešama, lai nodrošinātos pret nejaušām politiskām ietekmēm un manipulācijām. Tomēr starptautiskās globalizācijas un migrācijas pieauguma rezultātā arvien vairāk pieaug cilvēku skaits, kuriem var būt saistība ar vairāk kā vienu valsti. Tādēļ vērojama zināma tendence samazināt politiskās līdzdalības tiesību atkarību no pilsonības. Piemēram, vairākās Eiropas valstīs vēlēšanu tiesības parlamentā ir piešķirtas arī ārvalstniekiem (vai atsevišķām ārvalstnieku grupām), kuri attiecīgajā valstī ir nodzīvojuši zināmu laiku un tādā veidā faktiski ir saistījušies ar savu mītnes zemi, tomēr nesaraujot (pilsonības) saistību ar savu izcelsmes zemi.

Latvijā pilsoņiem ir rezervētas sekojošas cilvēktiesības:

• aktīvās un pasīvās vēlēšanu tiesības (Satversmes 8. un 9. pants),

• tiesības netikt izdotam ārvalstīm (98. pants),

• tiesības uz līdzdalību valsts un pašvaldību darbībā un pildīt valsts dienestu (101. pants).

Šīs trīs tiesības Latvijā tātad ir specifiskās pilsoņa tiesības.

b) Personu grupa vai apvienība

Parasti cilvēktiesības var realizēt indivīds viens pats - tiesības uz vārda brīvību, uz brīvu nodarbošanās izvēli u. c. Tomēr vesela rinda tiesību var tikt realizētas tikai grupās (kas sastāv vismaz no diviem cilvēkiem). Tā, piemēram, biedrošanās brīvību, pulcēšanās brīvību ir iespējams īstenot tikai vismaz diviem cilvēkiem kopā. Tādēļ, piemēram, neļaujot personai A piedalīties kādā demonstrācijā vai līdzdarboties biedrībā, tiek ierobežotas arī pārējo demonstrantu vai biedrības locekļu tiesības rīkot demonstrāciju vai darboties biedrībā tieši kopā ar personu A. No tā izriet, ka sūdzību par savu cilvēktiesību pārkāpumu var iesniegt vismaz visi tie attiecīgās grupas locekļi, kuri, īstenojot savas tiesības uz pulcēšanās vai biedrošanās brīvību, ir atradušies tiešā vai netiešā kontaktā ar personu A. Bez tam sūdzību var iesniegt arī grupa kā tāda, neatkarīgi no tā, vai tā ir reģistrētā vai nereģistrēta, taču otrajā gadījumā sūdzība ir jāiesniedz visiem grupas locekļiem.[533]

c) Juridiska persona

Juridiska persona ir personu apvienība (atsevišķos gadījumos arī īpašuma masa^534), kura ir tiesiski patstāvīga, t. i., tiesībspējīga (sal. Civillikuma 1406. un 1407. pantu). Atšķirībā no sociālistisko tiesību loka, Rietumu tiesiskajās valstīs juridiskās personas tiek strikti iedalītas privāto tiesību un publisko tiesību^535 juridiskajās personās. Katram no šiem juridisko personu veidiem ir savs dibināšanas veids, sava struktūra, un tās darbojas saskaņā ar atšķirīgiem tiesību principiem.

Latvijā Ministru kabineta 1995. gada 13. jūnija noteikumu Nr. 154 Administratīvo aktu procesa noteikumi^536 4. punktā pirmo reizi ir noteikta atšķirība starp publisko un privāto tiesību juridiskajām personām.[537] Turpmākajā likumdošanā un praksē, lai arī nekonsekventi, šīs atšķirības tomēr pamazām sāk ieviesties. Abu veidu juridisko personu atšķirības vislabāk ir redzamas tieši saistībā ar cilvēktiesībām, kur vienas parasti ir cilvēktiesību subjekti, bet otras - objekti.

aa) Privāto tiesību juridiskā persona

Privāto tiesību juridiskās personas nodibināšana ir indivīda cilvēktiesību izpausme. Attiecībā uz bezpeļņas juridiskajām personām tā pirmām kārtām ir cilvēka biedrošanās brīvības izpausme (Satversmes 102. pants), attiecībā uz peļņas iegūšanas nolūkiem domātas juridiskas personas (uzņēmējsabiedrības) dibināšanu - īpašumtiesību (Satversmes 105. pants) izpausme. Iniciatīva privāto tiesību juridisko personu dibināšanai nāk no indivīda, bet valsts, to likumā noteiktā kārtā reģistrējot, izpilda tikai «publiskā notāra» funkcijas, bet nenosaka tās darbību. Privāto tiesību juridiskās personas neatrodas hierarhiskās padotības attiecībās ar valsti, bet to dibināšana un darbība ir cilvēka vispārējās rīcības brīvības un citu, specifisku cilvēktiesību realizācijas izpausme.

Tādēļ privāto tiesību juridiskā persona principā tiek pielīdzināta cilvēkam (fiziskai personai). Tā darbojas atbilstoši Civillikuma noteikumiem (1406. pants).

No tā izriet, ka privāto tiesību juridiskā persona kā cilvēka rīcības īpaša izpausmes forma principā arī ir cilvēktiesību subjekts. Tā līdz ar to var pati atsaukties uz savām cilvēktiesībām un tās procesuāli realizēt.[538] Cilvēku (fizisko personu) un privāto tiesību juridisko personu pieņemts apzīmēt ar kopējo apzīmējumu «privātpersona» vai arī «privāto tiesību subjekts».

Tomēr da|a cilvēktiesību pēc savas būtības ir piemērotas tikai fiziskām personām - piemēram, tiesības uz dzīvību (Satversmes 93. pants), tiesības uz laulību un ģimeni (Satversmes 110. pants), tiesības uz medicīniskās palīdzības minimumu (Satversmes 111. pants) u. c. Tādēļ privāto tiesību juridiskās personas ir cilvēktiesībspējīgas tikai attiecībā uz tādām cilvēktiesībām, kur tas pēc to dabas ir iespējams. Klasiskas juridisko personu cilvēktiesības, piemēram, ir īpašumtiesības (Satversmes 105. pants). Juridiskās personas var būt arī, piemēram, mājokļa un korespondences neaizskaramības (Satversmes 96. pants), vārda brīvības (Satversmes 100. pants), petīciju tiesību (Satversmes 104. pants) u. c. cilvēktiesību subjekts.

Apstrīdēts ir jautājums, vai privāttiesiska^539 reliģiska organizācija pati par sevi var būt reliģijas brīvības subjekts - piemēram, vai dievkalpojuma vietas un laika ierobežojums aizskar tikai atsevišķu ticīgo vai arī draudzes kā juridiskas personas tiesības uz reliģijas brīvību. Ievērojot principu, ka cilvēktiesības jāinterpretē plaši, lai tās būtu pēc iespējas efektīvākas (skat. tālāk 7.7.3. nodaļas a punktu), pareizāk ir piešķirt reliģiskajām organizācijām attiecībā uz reliģijas brīvību patstāvīgu tiesībspēju.[540]

bb) Publisko tiesību juridiskā persona

Pastāv sākotnējā publisko tiesību juridiskā persona - tā ir Latvijas Republika - un atvasinātās publisko tiesību juridiskās personas, kuras izveidojusi Latvijas Republika uz Satversmes^541, likumu, Ministru kabineta noteikumu vai citu publisko tiesību aktu (piemēram, Ministru kabineta rīkojuma vai pašvaldības domes lēmuma) pamata. Visas publisko tiesību juridiskās personas veido kopēju hierarhisku sistēmu - valsti tiesiskā izpratnē.[542] Demokrātiskā valsts iekārtā neviena publisko tiesību juridiskā persona nevar darboties patstāvīgi, bet gan vienīgi to darbību regulējošu priekšrakstu ietvaros, kuriem jānodrošina pilsoņu demokrātiska kontrole pār to darbību.

Tātad pašas būtiskākās atšķirības starp privāto un publisko tiesību subjektu ir, pirmkārt, ka privāto tiesību juridisko personu dibināšana un darbība ir indivīda rīcības brīvības (privātautonomijas) un specifisku cilvēktiesību īstenošanas izpausme (tādēļ tās ietilpst jēdzienā «nevalstiskās orgnizācijas», non-governmental organisationsMS), kamēr publisko tiesību juridiskās personas ir valsts iekšējas tiesiskas un organizatoriskas sastāvdaļas. Otrkārt, privāto tiesību juridiskās personas, tāpat kā privātpersonas, demokrātiskā valsts iekārtā darbojas pastāvošās tiesību sistēmas ietvaros, bet neatkarīgi no valsts. Tās neatrodas vienotā hierarhiskā sistēmā nedz attiecībā cita pret citu, nedz attiecībā pret valsti. Turpretī visas publisko tiesību juridiskās personas ir vienota, hierarhiska valsts mehānisma sastāvdaļa, kur katra no tām pilda savu publisko tiesību normās noteiktu uzdevumu un ir pakļauta demokrātiskai pilsoņu kontrolei.

Tā kā cilvēktiesības pirmām kārtām ir aizsardzības tiesības pret valsti, tad no tā loģiski var secināt, ka atsevišķas valsts sastāvdaļas principā nevar būt cilvēktiesību subjekti attiecībā pret citām valsts sastāvdaļām. Tas būtu nevis konflikts «cilvēks - valsts», bet gan konflikts valsts organizatoriskās sistēmas ietvaros. Aiz tā nestāv indivīda tiesības, viņa rīcības brīvība, bet gan domstarpības starp dažādām valsts institūcijām, iestādēm vai amatpersonām. Tādē| tas jāatrisina valstij pašai saskaņā ar vispārējiem demokrātiskas valsts iekārtas organizatoriskajiem principiem (parasti te galvenais ir hierarhiskais princips).

No tā loģiski izriet, ka publisko tiesību juridiskā persona, atšķirībā no privāto tiesību juridiskās personas, nevar būt cilvēktiesību subjekts. Tas principā attiecas arī uz gadījumiem, kad publisko tiesību juridiskā persona darbojas privāto tiesību jomā.[543]

Tas nozīmē, piemēram, ka pagasts nevar atsaukties uz Satversmes 105. pantu, kas garantē īpašumtiesības, strīdā par kāda īpašuma atsavināšanu uz Ministru kabineta rīkojuma pamata. Gan Ministru kabinets, gan pagasts ir vienotās Latvijas valsts iekšējas organizatoriskās sastāvdaļas. Domstarpības starp pagastu un Ministru kabinetu tiek atrisinātas saskaņā ar vispārīgiem mehānismiem, kas regulē dažādu institūciju līdzdalību lēmumu pieņemšanas procesā valsts iekšienē. Šajā gadījumā pagasta iespējas pārstāvēt savu viedokli nosaka 1994. gada 19. maija likuma Par pašvaldībām 86.-90. pants. Bez tam arī 1996. gada 5. jūnija Satversmes tiesas likuma 17. panta 2., 4. un 6. daļa saistībā ar 19. pantu paredz pagastam tiesības griezties Satversmes tiesā. Procesā Satversmes tiesā pret Ministru kabineta rīkojumu pagasts, piemēram, var apstrīdēt Ministru kabineta rīkojuma formālo tiesiskumu vai saturisko lietderību, bet kā publisko tiesību juridiskā persona nevar atsaukties uz savām cilvēktiesībām uz īpašumu saskaņā ar Satversmes 105. pantu.

7.3.2. Cilvēktiesību objekts

Cilvēktiesību objekts ir persona, no kura cilvēktiesību subjektam (fiziskajai vai privāto tiesību juridiskajai personai) ir tiesības prasīt kādu noteiktu rīcību (darbību vai bezdarbību).

a) Valsts kā cilvēktiesību objekts

Cilvēktiesības vispirms ir vērstas pret valsti - tātad visām publisko tiesību juridiskajām personām. Atbildētājs tātad visbiežāk ir sākotnējā publisko tiesību juridiskā persona- Latvijas Republika, kuru procesuāli uz vispārējas Satversmē, likumā vai Ministru kabineta noteikumos noteiktās pilnvaras pamata var pārstāvēt citas, atvasinātas juridiskās personas - respektīvi to amatpersonas.[544]

Gadījumos, ja publisko tiesību juridiskā persona ir organizatoriski un finansiāli nodalīta no valsts centrālā aparāta un uz likuma vai cita tiesību akta pamata darbojas autonomi (bet, protams, valsts centrālā aparāta pārraudzībā), tad atbildētājs var būt nevis Latvijas Republika, bet gan attiecīgā publisko tiesību juridiskā persona - piemēram, pašvaldības, Latvijas Privatizācijas aģentūra, Latvijas Attīstības aģentūra, Latvijas Banka. Citās valstīs normatīvajos aktos par šādu autonomu publisko tiesību juridisko personu dibināšanu bieži ir noteikts, ka tās var būt atbildētājas tiesā.

Tiesības būt par atbildētāju tiesā tomēr ir attaisnojamas tikai tur, kur šīs juridiskās personas patiešām ir organizatoriski un finansiāli nodalītas no valsts centrālā aparāta. Kā tests var kalpot jautājums, vai tā ir vai nav budžeta iestāde, vai tā lielākoties tiek finansēta no valsts (t. i., Latvijas Republikas budžeta). Blakus tam svarīgs faktors ir tās autonomijas pakāpe.

Publiskās varas deleģēšanas gadījumos privātpersonām, kas deleģēto pilnvaru robežās rīkojas ar to visumā autonomi,[545] atbildētājs var būt arī atsevišķa fiziska persona (piemēram, notārs) vai privāto tiesību juridiska persona (piemēram, autoevakuācijas firma, kurai pilsētas dome juridiski korekti ir deleģējusi publisko varu evakuēt prettiesiski novietotas automašīnas). Tomēr jāievēro, ka Eiropas Cilvēktiesību tiesā atbildētājs par jebkuras publisko tiesību juridiskās personas un citu publisko tiesību subjektu rīcību tik un tā būs Latvijas Republika.[546]

Valsts var darboties ne tikai publisko, bet arī privāto tiesību jomā. Tas iespējams trijos gadījumos. Pirmajā gadījumā valsts ir organizēta publisko tiesību subjektu formā (piemēram, Latvijas Universitāte, pagasts), taču tiesiskajā apritē tā piedalās uz tiem pašiem pamatiem kā privāto tiesību persona. Piemērs: Latvijas Universitāte noslēdz līgumu ar būvfirmu par telpu remontu.[547] Otrajā gadījumā valsts pati var būt organizēta privāto tiesību subjekta formā. Tipiskais gadījums ir valstij piederošs uzņēmums^548 (piemērs: Valsts Nekustamo īpašumu aģentūra^549). Trešais gadījums ir pilnvarotās institūcijas, kad valsts deleģē zināmu publisko funkciju izpildi privāto tiesību personām. Piemēram, pilsēta deleģē publisko funkciju pilsētā nodrošināt regulāru atkritumu izvešanu privātai firmai (nedelcģējot tai publisko varu).

Jebkurā gadījumā, arī darbojoties privāto tiesību jomā, valsts nevar atbrīvoties no visiem tai uzliktajiem publisko tiesību ierobežojumiem. Pretējā gadījumā valsts, kura ir nesalīdzināmi «spēcīgāka» par jebkuru indivīdu, ar privāto tiesību palīdzību varētu realizēt savu pārākumu pār indivīdu.

Privātās tiesības balstās uz aksiomu par visu privāto tiesību subjektu vienlīdzību. Publiskās tiesības turpretim balstās uz aksiomu, ka valsts savās iespējās ir pārāka par indivīdu. Tādēļ to jēga ir ierobežot valsti, lai panāktu zināmu spēku balansu starp valsti no vienas puses un indivīdu no otras puses. Svarīgākais juridiskais instruments šī balansa panākšanā ir cilvēktiesības.[550]

Tādēļ valsts, vienkārši izmainot savu darbības formu, tātad pārejot no publisko tiesību jomas uz privāto tiesību jomu, nedrīkst «atkratīties» no visiem ierobežojumiem, kurus tai uzliek publiskās tiesības, it sevišķi cilvēktiesības. Šo ierobežojumu apjoms konkrētā gadījumā atkarīgs no nepieciešamības nodrošināt taisnīgu spēku samēru starp valsts un indivīda iespējām realizēt savas intereses.

Valsts nekādā gadījumā - arī atsaucoties uz privātautonomijas principu -nevar atbrīvoties, piemēram, no diskriminācijas un patvaļas aizlieguma. Diskriminācijas aizliegums ir noteikts Satversmes 91. pantā, bet patvaļas aizliegums kā cilvēktiesības izriet no diskriminācijas aizlieguma un Satversmes 1. pantā noteiktās demokrātiskās valsts iekārtas principa.

Piemēram, privāta firma A drīkst atteikties apkalpot personu N, vispār nenorādot iemeslus (privātautonomijas princips).[551] Turpretī, ja firmu A kontrolē valsts vai arī ja tai ir uzdots izpildīt publisku funkciju (piemēram, gādāt par atkritumu izvešanu pilsētā), tad atteikums ir jāpamato (atklātības princips, kas izriet no Satversmes 1. panta un tiesībām zināt savas tiesības saskaņā ar Satversmes 90. pantu) un šim pamatojumam ir jābalstās uz saprātīgiem un taisnīgiem apsvērumiem. Tā nedrīkst atteikties apkalpot personu N, piemēram, tādēļ, ka tā neprot valsts valodu (diskriminācijas aizliegums saskaņā ar Satversmes 91. pantu), vai tādēļ, ka tā kādreiz apvainojusi firmas direktoru (patvaļas aizlieguma princips). Šāds atteikums un tā pamatojums ir pārbaudāmi tiesā - patlaban saskaņā ar Latvijas civilprocesa kodeksa 239.' pantu, vēlāk saskaņā ar Administratīvā procesa likumu.[552]

b) Privātpersona kā cilvēktiesību objekts

Privātpersona - fiziskā persona (cilvēks) un privāto tiesību juridiskā persona-vispirms ir cilvēktiesību subjekts (skat. iepriekš 7.3.1. nodaļu) un nevis objekts. Tomēr arī šeit pastāv izņēmumi. Sekojošos divos gadījumos Satversmē noteiktās pamattiesības jau pēc to būtības ir vērstas pret objektiem, kas tirgus ekonomiskajā iekārtā parasti ir privātpersonas: pirmkārt, tiesības uz atbilstošu darba samaksu un atvaļinājumu (Satversmes 107. pants) un, otrkārt, strādājošo tiesības uz koplīgumu un tiesības streikot (Satversmes 108. pants).

Šajos gadījumos strādājošais var prasīt minēto pamattiesību ievērošanu -nepieciešamības gadījumā ar tiesas palīdzību - tieši no sava darba devēja, kas parasti ir privātpersona.

Komplicēts ir jautājums, vai privātpersonas var būt cilvēktiesību objekts arī citos gadījumos. Piemēri: izīrētājs neizīrē dzīvokli noteiktas tautības cilvēkiem, testators testamentā nosaka, ka mantojums pienākas tikai vīriešu kārtas mantiniekiem (diskriminācijas aizliegums saskaņā ar Satversmes 91. pantu), darba līgumā tiek noteikts, ka darba ņēmējs nedrīkst veidot vai iestāties arodbiedrībā (vispārējā biedrošanās brīvība saskaņā ar Satversmes 102. pantu un specifiskā arodbiedrību brīvība saskaņā ar Satversmes 108. pantu), laikraksts publicē personas fotogrāfiju (tiesības uz savu attēlu, kas izriet no privātās dzīves neaizskaramības saskaņā ar Satversmes 96. pantu) vai negatīvu vērtējumu (tiesības uz cieņas un goda neaizskaramību saskaņā ar Satversmes 95. pantu).

Pamatā privātpersonai, kura jūtas aizskarta savās cilvēktiesībās no citas privātpersonas, savas intereses ir jāaizstāv ar privāto tiesību instrumentu palīdzību. Šie instrumenti - pirmām kārtām Civillikums - ir piemēroti, lai izlīdzinātu dažādu privātpersonu pretrunīgās intereses. Ja cilvēktiesības varētu neierobežoti piemērot privāto tiesību jomā, tad tās pārmērīgi ierobežotu tur valdošo privātautonomijas principu (tātad indivīda personīgo rīcības brīvību). Tā kā privātpersonas brīvībai draudošās briesmas ir mazākas no citu privātpersonu puses nekā no valsts puses, tad valsts ir jāpakļauj tālākejošiem ierobežojumiem (kas tiek panākts ar cilvēktiesību palīdzību), kamēr interešu izlīdzinājumam starp divām privātpersonām pietiek ar privātticsiskiem noregulējumiem.

Tomēr no šī pamatprincipa zināmos gadījumos var tikt izdarīt izņēmumi. Privātautonomijas ierobežojumi ar cilvēktiesību palīdzību var būt pieļaujami gadījumos, kur cilvēktiesības ir ne vien indivīda brīvības aizsardzības instruments, bet vienlaicīgi ir objektīvas vērtību sistēmas izpausme (skat. iepriekš 1.7.2. nodaļas a punktu).

Taču arī šādos gadījumos cilvēktiesības nevar tikt izmantotas kā tiešs prasības pamatojums civilprocesā pret otru personu, jo indivīdu privātautonomija, kuru sargā un veido civiltiesības, pieļauj arī rīcību, kas balstās uz citu vērtību sistēmu. Tādēļ cilvēktiesību noteiktā objektīvā vērtību sistēma privātajās tiesībās var tikt piemērota tikai to ietvaros, bet nevis kā privātajām tiesībām pāri stāvoša tiesību sistēma.

Tas nozīmē, ka privāttiesību ietvaros cilvēktiesību noteiktā objektīvā vērtību sistēma var tikt piemērota, konkretizējot privāttiesiskās ģcncrālklauzulas.[553] Piemēram, tiesai saskaņā ar Civillikuma 1415. pantu nosakot, vai kāda tiesiska darījuma mērķis ir pretējs «labajiem tikumiem» (tādā gadījumā šis darījums nav spēkā), jāņem vērā cilvēktiesībās atspoguļotā vērtību sistēma. Tādējādi darba līguma noteikums, ka darba ņēmējs nedrīkst iestāties arodbiedrībā, saskaņā ar Civillikuma 1415. pantu jāuzskata par spēkā neesošu, jo, konstatējot, kas ir «labie tikumi», jāņem vērā tas, ka Satversmes 102. pantā garantētā biedrošanās brīvība ir ne vien indivīda subjektīvs aizsardzības mehānisms pret valsti, bet tā vienlaicīgi ir ari būtiska demokrātiskas valsts vērtību sistēmas sastāvdaļa, kas palīdz piepildīt civiltiesisko ģenerālklauzulu «labie tikumi» ar konkrētu saturu.

7.4. Cilvēktiesību konstitucionālais rangs

Valsts pienākums ir pašai no sevis ievērot visas cilvēktiesības. To nosaka Satversmes 89. pants:

«Valsts atzīst un aizsargā cilvēka pamattiesības saskaņā ar šo

Satversmi, likumiem un Latvijai saistošajiem starptautiskajiem

līgumiem.»

Šī konstitucionālā norma ir saistoša visai Latvijas valsts varai - gan likumdevējam, gan izpildvarai, gan tiesu varai. Tā iekļauj sevī visas cilvēktiesības neatkarīgi no to atrašanās vietās - Satversmē, likumos vai Latvijai saistošajos starptautiskajos līgumos - un piešķir tām konstitucionālu rangu.[554]

Tas nozīmē, ka valsts uzdevums ir organizēt savu darbību tā, ka tā neaizskar cilvēktiesības, t. i., lai cilvēktiesības valsts ikdienas praksē kļūtu pašrealizējošas.

Atjaunotā Latvijas valsts sākotnēji tika organizēta, lielā mērā balstoties uz pārmantotajiem padomju priekšstatiem par valsti un tās attiecībām ar indivīdu. Šie priekšstati vismaz attiecībā uz cilvēktiesību lomu ir pilnīgi pretēji demokrātiskā un tiesiskā valstī valdošajiem priekšstatiem.

Lai arī desmit neatkarības gados cilvēktiesību ievērošanā ir sasniegts ievērojams progress,[555] Latvijas valsts iekšējā organizatoriskā uzbūve, tās darbība, ikdienā piemērojot tiesību normas, un tās personāla kvalifikācija vēl ir tālu no tā, kad cilvēktiesības un indivīdu intereses automātiski kļūtu par valsts jebkuras rīcības mērauklu.

Viens no lielākajiem trūkumiem šeit ir tas, ka valsts nav nodrošinājusi, ka tā savā uz ārpusi (pret privātpersonu) vērstajā darbībā strikti ievērotu tiesību normu juridiskā spēka hierarhiju. Praksē Satversmē un starptautiskajos dokumentos garantētās cilvēktiesību normās, kam šajā hierarhijā ir augstākais rangs, bieži tiek pārkāptas ar zemāka ranga normām, kā arī ar administratīviem aktiem un faktisku rīcību.

Juridiskā spēka hierarhijā zemāko normu atbilstību augstākām normām pārbauda, vispirms interpretācijas ceļā konstatējot zemākās normas saturu (par to skat. tālāk 7.7. nodaļu), tad interpretācijas ceļā konstatējot augstākās normas saturu un pēc tam salīdzinot abu normu saturu. Ja salīdzināšanas rezultātā nonāk pie secinājuma, ka zemākās normas saturs pārsniedz augstākās normas pieļautās robežas, tad zemākā norma ir spēkā neesoša un to nedrīkst piemērot.

Attiecībā uz cilvēktiesībām tas nozīmē, ka visi citi Latvijā spēkā esošie normatīvie akti, ciktāl tic darbojas cilvēktiesību nosegtajās jomās - tas ir galvenokārt publiski tiesiskajās attiecībās starp valsti no vienas un privātpersonu no otras puses -, ir jāsalīdzina ar cilvēktiesību normām, kas saskaņā ar Satversmes 89. pantu atrodas Satversmē (1. un 90.-116. pantā), starptautiskajos līgumos (piemēram, Eiropas Cilvēktiesību konvencijā)[556] un likumos (piemēram, kriminālprocesa noteikumos par apsūdzētā tiesībām uz aizstāvību).

7.5. Cilvēktiesību tiešā piemērojamība

Cilvēktiesību normas ir piemērojamas tieši un nepastarpināti. Tas nozīmē, ka indivīds var uz tām atsaukties, vēršoties ar iesniegumu iestādē vai sūdzību tiesā, un iestādei un tiesnesim tās ir jāpiemēro, pieņemot lēmumu konkrētā gadījumā.

Gadījumā, ja cilvēktiesību normā ir paredzēta «konkretizācijas atruna»[557], tad likums var to tikai konkretizēt, t. i., noteikt saprātīgus priekšnosacījumus šo tiesību efektīvai, vienlīdzīgai un taisnīgai izmantošanai. Taču konkretizējošais likums nekādā ziņā nevar ierobežot tā tvērumu (scope, Schutzbereich, skat. tālāk 7.8.1. nodaļu) un saturu. Ar to cilvēktiesību konkretizācija atšķiras no ierobežošanas, kad tiek ierobežots pats cilvēktiesību normu saturs. Taču tas savukārt iespējams tikai Satversmes 116. panta ietvaros (skat. tālāk 7.8. nodaļu).

Tādēļ likums un citi normatīvi akti, arī ja to mērķis ir tikai konkretizēt cilvēktiesību normas, nevar būt saistoši Satversmē un starptautiskajos līgumos noteikto cilvēktiesību normu tvēruma un satura noteikšanā un būt par priekšnoteikumu to piemērošanai. Cilvēktiesību normas ir jāinterpretē autonomi atbilstoši vispārpieņemtajām interpretācijas metodēm (skat. tālāk 7.7. nodaļu), neraugoties uz likumiem un citiem zemākajiem normatīvajiem aktiem. Valsts institūcijas, it sevišķi tiesa, nekādā ziņā arī nedrīkst izvairīties no šīs interpretācijas, norādot uz to, ka, lai izprastu cilvēktiesību normas saturu vai lai to piemērotu, nepieciešami vēl papildu normatīvi akti (likumi. Ministru kabineta noteikumi, instrukcijas vai tml.), ja vien izņēmuma kārtā Satversmē vai attiecīgajā starptautiskajā līgumā uz šādu likumu nav īpaši norādīts.[558]

Padomju tiesiskajai izpratnei raksturīgais arguments, ka cilvēktiesību normas nepieciešams «iedarbināt» ar citiem normatīvajiem aktiem (likumu, instrukcijām utt.), jo tās esot pārāk abstraktas, noved pie konstitūcijas faktiskas sabotāžas un tādēj nav pieļaujams.[559] Piemēram, tiesnesis nedrīkst atteikties konkrētā lietā piemērot Satversmes 92. panta trešo teikumu «Nepamatota aizskāruma gadījumā ikvienam ir tiesības uz atbilstošu atlīdzinājumu» ar aizbildinājumu, ka jēdziens «atbilstīgs atlīdzinājums» nav pietiekoši konkretizēts likumā vai ka Saeima vispār nav pieņēmusi šo jautājumu regulējošu likumu. Tādā gadījumā tiesnesim pašam jāinterpretē jēdziens «atbilstīgs atlīdzinājums» un jāpiespriež šis atlīdzinājums tieši uz Satversmes 92. panta pamata. Pretēja rīcība demokrātiskā valstī būtu prettiesiska.

Vairākās citās pēcsociālistiskajās valstīs, lai nodrošinātos pret šo padomju tiesību tradīciju - iestādēm un tiesām ignorēt konstitūcijas normas, it sevišķi cilvēktiesības, ir īpaši noteikts, ka konstitūcijas normas ir piemērojamas tieši un nepastarpināti.'1'’’ Latvijā šāda īpaša norma nav noteikta, taču Satversmes tiešā piemērojamība izriet no tās 1. pantā noteiktā demokrātijas principa.

7.6. Cilvēktiesību kontrole tiesā

Cilvēktiesību normu konstitucionālo rangu, kuru materiāli nodrošina tiešā piemērojamība, procesuāli nodrošina to (incidentālā) kontrole vispārējās jurisdikcijas tiesas procesā (skatot individuālas lietas). Incidentālā tiesību normu kontrole vispārējās jurisdikcijas tiesās nozīmē, ka apstrīdētās normas atbilstība normām ar augstāku juridisku spēku tiek pārbaudīta tikai tad, ja šis jautājums ir strīdīgs, tātad parasti tiesas procesā. Tas nozīmē, ka indivīds savā konkrētajā lietā var panākt, ka tiesa pārbauda apstrīdētās normas atbilstību augstāka juridiska spēka normām.

Tā kā Satversmē garantētajām cilvēktiesībām (89.-116. pants) ir konstitucionāls rangs, tad apstrīdētās normas (pašvaldību saistošo noteikumu, Ministru kabineta noteikumu, likuma) atbilstības pārbaudi Satversmes normām sauc arī par konstitucionālo kontroli. Konstitucionālās kontroles mehānisms, kā to tālāk redzēsim, atkarībā no pārbaudes iemesla var būt gan incidentāls (konkrēts individuāls gadījums), gan abstrakts. Atkarībā no tiesas kompetences pieņemt lēmumu par pārbaudāmās normas atbilstību augstāka juridiska spēka normām, it sevišķi Satversmei vai starptautiskiem līgumiem, tas var būt gan decentralizēts, gan centralizēts.

ш Piemēram, Polijas 1997. gada 2. aprīļa konstitūcijas 8. pants nosaka: «The Constitution shall be the supreme law of the Republic of Poland. The provisions of the Constitution shall apply directly, unless the Constitution provides otherwise.» Lietuvas 1992. gada 25. oktobra konstitūcijas 6. pants nosaka: «The Constitution shall be an integral and directly applicable statute. Every person may defend his or her rights on the basis of the Constitution»; Bulgārijas 1991. gada 12. jūlija konstitūcijas 5. panta otrā daļa nosaka: «The provisions of the Constitution shall apply directly»; Krievijas 1993. gada 12. decembra konstitūcijas 18. pants nosaka: «Права и свободы человека и гражданина являются непосредственно действующими. Они определяют смысл, содержание и применение законов, деятельность законодательной и исполнительной власти и местного самоуправления и обеспечиваются правосудием.»

Sal. arī: Конституция Российской Федерации: Проблемный коментарий. [Krievijas Federācijas konstitūcija: Problēmorientēts komentārs]. Отв. ред. В. А. Четвернин. - Москва, 1997. - С. 102 и след.; Stoyan Stalev. Verfassungssysteme im Umbruch. Eine rechtsvergleichende Untersuchungzu Bulgarien, Rumaenien und Slowenien [Konstitucionālās sistēmas maiņa: salīdzinoši tiesisks pētījums par Bulgāriju, Rumāniju un Slovēniju]. - Baden-Baden, 1999. - S. 17 ff.

No Satversmes 83. panta, kas nosaka, ka «tiesneši ir tikai., likumam padoti», izriet, ka tiesnesim ir tiesības un pienākums, izskatot konkrētu lietu, pārbaudīt piemērojamā normatīvā akta atbilstību Satversmei, it īpaši tās 8. noda|ā garantētajām cilvēktiesību normām. Jēdziens «likums» šajā pantā aptver visas spēkā esošās tiesību normas, ne tikai formālo Saeimas pieņemto likumu - jo tiesai, protams, ir jāpiemēro arī spēkā esošie starptautiskie līgumi, Ministru kabineta noteikumi, pašvaldību saistošie noteikumi. Šie Latvijas nacionālo tiesību ārējie normatīvie akti^560 - Satversme, likums, Ministru kabineta noteikumi^645, pašvaldību saistošie noteikumi - ir iekļauti vienotā stingrā hierarhiskā sistēmā.[561]

Bez tam tiesai ir jāpiemēro normas un principi, kuriem var būt virskonstitucionāls rangs (starptautiskajām ius cogens normām), vispārējie tiesību principi, kuriem ir konstitucionāls rangs (principi, kuri izriet no demokrātiskas un tiesiskas valsts iekārtas), kvazikonstitucionāls un likuma rangs.

Demokrātiskā valstī šīs tiesību normu hierarhijas ievērošana ir ļoti būtiska, jo katra veida normatīvo aktu drīkst izdot tikai noteikta valsts institūcija, kurai ir sava noteikta demokrātiskās leģitimācijas pakāpe. Visaugstākā demokrātiskās leģitimācijas pakāpe ir Saeimai, kuru vēlē visa tauta - tādēļ tās normatīvajiem aktiem (Satversmei un likumiem) ir augstāks spēks nekā Ministru kabineta izdotajiem noteikumiem, jo Ministru kabineta leģitimācija ir tikai atvasināta no Saeimas un nodrošināta caur Ministru kabineta politisko atbildību Saeimai. Vietējā līmenī tautas leģitimēta ir pašvaldības dome (padome), kura tādēļ Saeimas likumu ietvaros var izdot savus vietēja rakstura normatīvos aktus - pašvaldību saistošus noteikumus.

Pārvaldes iestādes (piemēram, ministrijas, to departamenti, aģentūras u. c.) un tiesas vispār nav demokrātiski leģitimētas - tās nav tautas vēlētas iestādes. Tā kā tautai demokrātiskā politiskā procesā - brīvās vēlēšanās - nav iespējams ietekmēt pārvaldes iestādes (tās netiek vēlētas), tad pārvaldes iestādes tādēļ arī principā nedrīkst izdot indivīdam saistošus (tātad ārējus) normatīvus aktus: pilsonim ir jāpakļaujas tikai tādiem normatīvajiem aktiem, kurus viņš, piedaloties demokrātiskā procesā, var ietekmēt.

Tādēļ pārvaldes iestādes var izdot tikai sev un sev padotajām iestādēm saistošus iekšējus normatīvus aktus (instrukcijas), kā tas noteikts Ministru kabineta iekārtas 15. pantā. Ja gadījumā pārvaldes iestāde prettiesiski izdod kādu normatīvu aktu, kas ierobežo indivīda tiesības, tad tiesa to kā antikonstitucionālu (jo tas ir pretrunā ar Satversmes 1. pantā noteikto demokrātisko valsts iekārtu) nedrīkst piemērot.

Demokrātiskā valstī ārējais normatīvais akts, kurš ir pretrunā ar juridiskā spēka hierarhijā augstākstāvošu normatīvu aktu vai vispārēju tiesību principu, nav spēkā. Iestāde un tiesa to nedrīkst piemērot. Piemēram, ja Ministru kabineta noteikumi ir pretrunā ar likumu, Saeimā ratificētu starptautisku līgumu vai Satversmi vai ja likums ir pretrunā ar Saeimā ratificētu starptautisku līgumu vai Satversmi, tad tiesai tas ir jāuzskata par spēkā neesošu un konkrētais jautājums jāizlemj tā, it kā šis prettiesiskais normatīvais akts vispār neeksistētu. Tiesa nedrīkst piemērot arī likumu vai citus normatīvus aktus, kuri ir pretrunā ar vispārējiem tiesību principiem, kuriem ir augstāks rangs.

Vispārējas jurisdikcijas tiesas tiesnesim jāpārbauda konkrētas normas atbilstība augstāka juridiska spēka normām tad, ja tā, pirmkārt, attiecīgajā lietā ir jāpiemēro, un, otrkārt, ja kāds procesa dalībnieks ar pamatotiem argumentiem apstrīd normas spēkā esamību, jo tā esot pretrunā ar augstāka juridiska spēka normām (piemēram, Satversmes 8. nodaļā vai Eiropas Cilvēktiesību konvencijā garantētajām cilvēktiesībām), vai arī ja tiesnesim pašam rodas pamatotas šaubas par piemērojamās normas atbilstību augstāka juridiska spēka normām un līdz ar to par tās spēkā esamību.

Šīs pārbaudes domu gaitai un rezultātam jābūt izvērsti atspoguļotam sprieduma pamatojumā, un sprieduma rezolutīvajai daļai jāatbilst šim rezultātam. Pārbaudes gaitā tiesnesis var nonākt arī pie rezultāta, ka pārbaudāmā norma atbilst augstāka juridiska spēka normām. Tādā gadījumā tiesnesim spriedumā jāpaskaidro, kādēļ šaubas par to bija pietiekošas, lai šādu pārbaudi izdarītu. Ja tiesnesis pārbaudes gaitā nonāk pie rezultāta, ka attiecīgā norma ir pretrunā ar augstāka juridiska spēka normu, tad viņš izspriež lietu tā, it kā šī norma neeksistētu.

Vairumā citās Eiropas valstīs jautājumu par kādas normas atbilstību augstāka juridiska spēka normām, it sevišķi konstitūcijai, izšķir konstitucionālā tiesā. Latvijas 1996. gada 5. jūnija Satversmes tiesas likumā, pretēji Ministru kabineta 1994. gada februārī Saeimā iesniegtajam Satversmes tiesas likuma sākotnējam variantam, nav paredzētas indivīda tiesības griezties Satversmes tiesā ar sūdzību par cilvēktiesību ierobežojumiem.[562] Arī vispārējās jurisdikcijas tiesneša tiesības šaubu gadījumā par normatīvo aktu hierarhijas ievērošanu lūgt saistošu atzinumu par šo jautājumu Satversmes tiesai likumā patlaban nav paredzētas.

Tā kā likums šo ekskluzīvo kompetenci Satversmes tiesai nav piešķīris, tad tas nozīmē, ka tiesiskā valstī nepieciešamā un no Satversmes l. un 83. panta izrietošā atsevišķo gadījumu konstitucionālā kontrole ir jāveic vispārējās jurisdikcijas tiesām pašām.

Tas nozīmē, ka Latvijā patlaban pastāv t. s. decentrālā konstitucionālās kontroles sistēma. Šādā sistēmā uzdevumu - izlemt jautājumu par tiesību normas atbilstību augstāka juridiska spēka normām, it sevišķi konstitūcijai -pilda visi tiesneši. Pretēja ir t. s. centralizētā konstitucionālās kontroles sistēma, kur jautājumu par tiesību normu atbilstību augstāka juridiska spēka normām, it sevišķi konstitūcijai, izlemj īpaša konstitucionālā tiesa. Līdzīgi kā Latvijā, decentrālā konstitucionālās kontroles sistēma eksistē, piemēram, arī Grieķijā, Skandināvijas valstīs.

Tomēr iespējams, ka Satversmes tiesas likums tiks attiecīgi papildināts. Satversmes tiesas tiesneši jau ir izstrādājuši attiecīgu likuma grozījumu projektu, paredzot tajā individuālo sūdzību iesniegšanu par cilvēktiesību pārkāpumu (pēc vispārējās jurisdikcijas tiesu instanču iziešanas), tāpat arī vispārējās jurisdikcijas tiesas tiesnešu tiesības un pienākumu griezties Satversmes tiesā ar lūgumu sniegt atzinumu par konkrētā lietā piemērojamās normas atbilstību augstāka juridiska spēka normām. Šo grozījumu projektu Saeima acīmredzot apspriedīs 2000. gadā.

Taču arī pēc iespējamās centralizētās konstitucionālās kontroles sistēmas ieviešanas vispārējās jurisdikcijas tiesas tiesneši nevarēs tikt atbrīvoti no pienākuma pašiem pārbaudīt konkrētas normas atbilstību augstāka juridiska spēka normām, it sevišķi Satversmei. Tiesnesim šī pārbaude būs jāizdara tāpat kā līdz šim. Taču gadījumā, ja viņš savas pārbaudes rezultātā nonāks pie slēdziena, ka pārbaudāmā norma ir pretrunā ar augstāka juridiska spēka normu (piemēram, ar kādu cilvēktiesību normu Satversme), tad viņš konkrēto procesu pārtrauc un savu izvērsti pamatoto atzinumu nosūta Satversmes tiesai izlemšanai. Pēc Satversmes tiesas lēmuma viņš procesu atkal atsāk un lietas izskatīšanas turpina, ņemot par pamatu Satversmes tiesas viedokli. Tātad tiesību normu kontroles mehānisms vispārējās jurisdikcijas tiesās tiks tikai modificēts, bet nevis likvidēts.

Patlaban Satversmes tiesas likumā paredzēts, ka Satversmes tiesa veic tikai abstrakto normu kontroli. Tas nozīmē, ka apstrīdētas normas atbilstība augstāka juridiska spēka normai tiek pārbaudīta «abstrakti», tātad neatkarīgi no konkrēta juridiska strīda. Tiesības ierosināt šādu pārbaudi ir tikai Satversmes tiesas likuma 17. pantā minētajām institūcijām. Tās šo instrumentu izmanto pēc savas brīvas izvēles, vadoties no objektīviem vai subjektīviem politiskiem kritērijiem. Privātpersonai turpretim nav tiesības panākt incidento tiesību normu kontroli Satversmes tiesā, t. i., pieprasīt, lai Satversmes tiesa pārbauda viņa apstrīdētās normas atbilstību augstāka juridiska spēka normām. Tā kā abstraktās tiesību normu kontroles mehānisma izmantošana ir atkarīga no politiskiem apsvērumiem, nevis indivīda konkrētās vajadzības, tas nav pilnvērtīgs cilvēktiesību normu konstitucionālā ranga nodrošināšanas instruments.

7.7. Cilvēktiesību normu interpretācija

Valsts iestādes un tiesa cilvēktiesības konkrētā gadījumā var piemērot tikai tad, ja tās var noskaidrot to saturu.

7.7.1. Normas abstraktums un interpretācijas nepieciešamība

Viens no jurisprudences galvenajiem uzdevumiem ir izprast tiesību normu saturu. Mācību, kā atrast un izprast tiesību normas saturu, sauc par hermeneitiku.[563]

Hermeneitika atzīst, ka valoda tikai nepilnīgi spēj atspoguļot cilvēka domas - it sevišķi abstraktus jēdzienus. Vārds parasti nav identisks ar domu. Valoda tikai nosaka virzienu, kur attiecīgā doma ir jāmeklē. Tādēļ jēdziena saturu iespējams apgūt, nevis to vienkārši izlasot (piemēram, likuma tekstā), bet gan to izprotot. Izlasīšana un izprašana ir divas dažādas lietas. Prasme lasīt vēl nenozīmē prasmi saprast izlasīto.

Iluzorisks ir vienkāršotais priekšstats par to, ka likumus būtu iespējams formulēt «līdz galam» viennozīmīgi un ka likuma neskaidrība un interpretācijas problēmas ir tikai likumdevēja negribas vai neprasmes rezultāts. Protams, likumdevējam jātiecas pēc likuma teksta skaidrības un vienkāršības, taču šis mērķis nekad nav līdz galam sasniedzams. Likums ir ietērpts valodas formā, un līdz ar to uz likumu automātiski tiek pārnestas visas valodas kļūdas un trūkumi. Likumā lietotais vārds var nesakrist ar tajā ietverto jēgu, vienam un tam pašam vārdam var būt vairākas nozīmes.

Piemēram, ja Satversmes 104. pantā ir teikts, ka «ikvienam» ir tiesības vērsties valsts vai pašvaldības iestādēs ar iesniegumiem, tad juridiskā loģika nosaka, ka jēdziens «ikviens» sevī ietver arī juridiskas personas. Tas izriet no jautājuma sociālā konteksta novērtējuma, jo nebūtu attaisnojama šo tiesību liegšana juridiskām personām (skat. iepriekš 7.3.1. nodaļas b un c punktu). Satversmes 107. pants savukārt nosaka, ka «ikvienam», kas likumīgi uzturas Latvijas teritorijā, ir tiesības brīvi pārvietoties. Šeit juridiskā loģika turpretī nosaka, ka jēdziens «ikviens» sevī ietver tikai fiziskas personas, jo juridiskas personas «pārvietoties» nevar. Tātad - vienā gadījumā Satversmē lietotais vārds «ikviens» juridiskās personas ietver, citā gadījumā - neietver.

Hermeneitikas galvenā metode ir interpretācija (tulkošana). Izejot no jēdziena formulējuma tiesību tekstā (tātad valodas formā parasti vairāk vai mazāk nepilnīgi izteiktas domas), ir jāmēģina nonākt pie jēdziena satura. Interpretāciju var stādīties priekšā kā ceļu no normas teksta līdz normas saturam. Ceļa sākumā atrodas (parasti rakstītais) normas teksts, bet beigās -rezultāts: konkrētais secinājums.

Iepriekšējā piemērā ceļa sākumā bija vārds (nevis jēdziens!) «ikviens», bet ceļa galā - atbilde uz jautājumu, vai jēdziens (nevis vārds!) «ikviens» ietver vai neietver sevī arī juridisku personu. Atkarībā no šī ceļa līkločiem un krustojumiem tas var novest pie dažādiem rezultātiem, kaut gan sākums (vārds «ikviens») bija tas pats. Lai nonāktu pie pareizā rezultāta, juristam ir jāizvēlas pareizais ceļš, jāizdara pareizā izvēle krustcelēs un jāatklāj šis ceļš citiem, kuri vēlas pārbaudīt šī ceļa pareizību.

Interpretācijas ce|a garums ir atkarīgs no attiecīgā jēdziena abstrakcijas pakāpes.[564] Juridiskos jēdzienus pēc to abstrakcijas pakāpes var iedalīt četrās grupās (ar plūstošu pāreju no vienas grupas otrā):[565]

1) «viennozīmīgie juridiskie jēdzieni» (kuru nosaukums sakrīt ar saturu,

piemēram, skaitļi, mērvienības, datumi);

2) «noteiktie juridiskie jēdzieni» (kuriem ir noteikts satura «kodols» un

vairāk vai mazāk plaša un nenoteikta satura «apmale» (piemēram, jēdzieni «mazākumtautība»[566], «streiks»[567]);

3) «daudznozīmīgie jēdzieni» (kuriem ir vairāki satura «kodoli» un ap

katru no tiem pastāv sava «apmale», piemēram, jēdziens «kukulis», kam ir vismaz divi «kodoli»; tas var būt gan maizes klaips, gan neatļauta dāvana amatpersonai);

4) «atklātie juridiskie jēdzieni» (kuru saturs nav noteikts, piemēram, «labie tikumi» Civillikuma 1415. pantā, «būtisks kaitējums valstij» Krimināllikuma 205. pantā).

Cilvēktiesību normās juridiskie jēdzieni parasti ir formulēti vai nu kā ļoti ietilpīgi «noteiktie juridiskie jēdzieni» ar plašu satura «apmali» (piemēram, «privātā dzīve» Satversmes 96. pantā, «apziņas brīvība» 99. pantā, «biedrošanās brīvība» Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 11. pantā), vai arī kā «atklātie juridiskie jēdzieni» (piemēram, «taisnīga tiesa» Satversmes 92. pantā, «atbilstoša samaksa» 107. pantā, «nepieciešamība demokrātiskā sabiedrībā» Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 8. panta otrajā daļā). Vairumam Satversmē, Eiropas Cilvēktiesību konvencijā un citos starptautiskajos cilvēktiesību dokumentos garantēto cilvēktiesību saturu nav iespējams atklāt, vienkārši izlasot attiecīgās normas tekstu, bet gan tikai izejot visai garu interpretācijas ceļu. Atkarībā no jēdziena abstrakcijas pakāpes ir jāpielieto dažādas interpretācijas pamatmetodes (skat. tālāk 7.7.2. nodaļu).

Interpretācijas ceļš no jēdziena formulējuma tekstā uz tā saturu nav patvaļīgs (kā dažkārt primitīvi tiek uzskatīts). To iezīmē interpretācijas metodes. Tiesību normas piemērotājam - interpretētājam - ir jāseko šo metožu iezīmētajam ceļam, lai neapmaldītos un nonāktu pie pareizā rezultāta.

Tādējādi jautājums par to, vai vispār un cik pareizi cilvēktiesību normas tiek piemērotas praksē, vispirms ir atkarīgs no tā, vai vispār un cik droši valsts ierēdņi un tiesneši prot pielietot interpretācijas metodoloģiju, lai atrastu pareizo rezultātu.

Tomēr interpretācijas metodes nav uzskatāmas par stingriem likumiem, bet tikai par vadlīnijām. Sekojot šīm metodēm, vispirms jau var izslēgt neadekvātus rezultātus. Lielākoties ar to palīdzību ir iespējams atrast arī viennozīmīgu, skaidru rezultātu. Taču robežgadījumos paliek iespēja, ka var būt divi vai vairāki adekvāti rezultāti.

Tādā gadījumā interpretētāja izšķiršanās lielā mērā ir atkarīga no viņa sabiedriski politiskās vērtību sistēmas. Tādēļ tiesiskā valstī tiesību normu piemērotajiem (ierēdņiem, tiesnešiem) ir jābūt ne vien prasmīgiem juristiem, kas prot pareizi pielietot interpretācijas metodoloģiju, bet arī pārliecinātiem demokrātiem, kas šaubu gadījumā izšķiras par rezultātu, kas vislabāk atbilst priekšstatam par demokrātisku, liberālu, tiesisku sabiedrīb3.673

Latvijā šī tiesību normu interpretācijas metodoloģija ir arī oficiāli noteikta Civillikuma 4. pantā un 1995. gada 13. jūnija Ministru kabineta Administratīvo aktu procesa noteikumu 21. punktā.

7.7.2. Interpretācijas pamatmetodes

Interpretācijas metodes nosacīti var iedalīt pamatmetodēs un palīgmetodēs. Klasiskās pamatmetodes ir gramatiskā, vēsturiskā, sistēmiskā un teleoloģiskā metode.[568] To saknes meklējamas jau romiešu jurisprudencē (t. s. interpretācijas canones).61> Tās - ar dažādām niansēm - tiek pielietotas visās nacionālajās tiesību sistēmās, kas pieder pie Rietumu kontinentālās Eiropas loka.

Pārējos interpretācijas paņēmienus - piemēram, paplašinātu vai sašaurinātu interpretāciju u. c. - var apzīmēt par interpretācijas palīgmetodēm.

a) Gramatiskā metode

Gramatiskā metode nozīmē, ka normas saturu tiek mēģināts noteikt, konstatējot, kāda ir interpretējamā jēdziena nozīme ikdienas valodas lietojumā.[569] Likumdevējs cenšas tur, kur tas ir iespējams, likumā ietvert to pašu valodas lietojumu, ko vairums iedzīvotāju. Tas atvieglo likuma izpratni. Jebkura interpretācija tādēļ vienmēr ir jāsāk ar gramatisko metodi.

Parasti ar šo metodi pietiek, lai izprastu attiecīgā jēdziena saturu. Taču gramatiskajai metodei, kas mēģina atrast vārda jēgu ar valodniecisko pieeju, piemīt tas pats trūkums, kas valodai vispār, - tā ir visai nepilnīgs domas atspoguļošanas instruments (skat. iepriekš 7.7.1. nodaļu). Stūrgalvīgi turoties tikai pie gramatiskās metodes, interpretētājs var nonākt pie neadekvāta (nesaprātīga vai pat absurda) rezultāta. Tāds rezultāts ir prettiesisks. Tādēļ tur, kur ar gramatisko metodi interpretators nonāk pie neadekvāta rezultāta, viņam ir jāpāriet pie pārējām pamatmetodēm-vēsturiskās, sistēmiskās un teleoloģiskās.

b) Vēsturiskā metode

Vēsturiskā metode nozīmē, ka interpretētājs mēģina noskaidrot, ko tiesību normas izdevējs (attiecībā uz likumu tā ir Saeima) ar attiecīgo jēdzienu ir domājis.[570] Tā ir likumdevēja vēsturiskās gribas noskaidrošana. Lai to noskaidrotu, tiek ņemti vērā palīgavoti, kas tuvāk izskaidro tiesību normas rašanās vēsturi - piemēram, Saeimas plenārsēžu stenogrammas, darba grupu un komisiju sēžu protokoli, attiecīgā likuma projekta sākotnējie varianti u. c. materiāli (t. s. travaux préparatoire).

Latvijas apstākļos, kas patlaban atrodas straujā tiesību sistēmas transformācijas procesā,[571] kuru nosaka gan sabiedrības apstākļu maiņa, gan likumdevēja pasaules uztveres un problēmrisināšanas prasmes attīstība, vēsturiskajai interpretācijas metodei ir maza nozīme. Latvijā likumdevēja vēsturiskā griba ātri «noveco» - gan objektīvi, gan morāli. Tādē| pārāk cieša turēšanās pie likumdevēja vēsturiskās gribas dažkārt var sniegt pretēju rezultātu. Piemēram, lai gan 1990. gada 20. septembra Likums par uzņēmējdarbību (ar daudzkārtējiem grozījumiem) joprojām ir spēkā, toreizējā likumdevēja vēsturiskā griba šodien praktiski nav izmantojama likuma interpretācijā, jo tā laika likumdevēja priekšstati par uzņēmējdarbību bija ļoti miglaini un nesakrīt ar starplaikā iegūtajām atziņām par to, kā funkcionē tirgus saimniecība.

Tomēr jāievēro, ka vēsturiskajai interpretācijai var būt ievērojama nozīme abu Latvijas tiesību pamatdokumentu - Satversmes un Civillikuma -interpretācijā. Pašreizējai juridiskajai domai, kas atrodas transformācijas procesā, ir vēl jāapgūst parlamentārās demokrātijas un uz romiešu tiesībām balstīto kontinentālās Eiropas civiltiesību principi, kas bija skaidri toreizējam likumdevējam. Toreizējā likumdevēja vēsturiskās gribas izpēte tādēļ var dot nozīmīgas atziņas viena vai otra Satversmes vai Civillikuma noteikuma izpratnei.

Vēsturiskās interpretācijas metodes piemērošanu Latvijā apgrūtina arī apstāklis, ka likumdošanas process tiek ļoti vāji dokumentēts. No materiāliem, uz ko būtu iespējams balstīt vēsturisko interpretāciju, vispārpieejamas ir gandrīz vienīgi Saeimas plenārsēžu stenogrammas. Taču arī no deputātu uzstāšanās debatēs bieži nav iespējams izsecināt papildu elementus likumdevēja gribas konstatēšanai.

Cilvēktiesību kontekstā jāatzīmē, ka Saeimas komisijas sēdēs - šī komisija tika izveidota Satversmes papildināšanai ar Cilvēktiesību sadaļu un 1997.-1998. gadā sagatavoja Satversmes 8. nodaļu - debašu protokoli vispār netika vesti, bet rezultātu protokoli (vēl) nav publicēti.

c) Sistēmiskā metode

Sistēmiskā metode nozīmē, ka normas jēgu tiek mēģināts atrast, analizējot tās savstarpējo kopsakaru ar citām normām.679

Pirmais solis ir analizēt attiecīgās normas kopsakarības ar citām normām tā paša normatīvā akta ietvaros. Bieži ar to tiek panākts adekvāts rezultāts un tālāka interpretācija vairs nav nepieciešama.

Otrais solis ir analizēt šis normas un visa normatīvā akta savstarpējo sakarību ar citām normām un citiem normatīvajiem aktiem, un vispārējiem tiesību principiem. Tādā veidā attiecīgā norma netiek izprasta izolēti, bet faktiski tiek piemērota visa nacionālā tiesību sistēma kopumā. Tā ir viena no būtiskajām kontinentālās Eiropas tiesību loka pazīmēm, ar ko tā atšķiras no sociālistiskā tiesību loka. Modemā, kompleksā tiesiskā iekārtā sistēmiskā interpretācija un līdz ar to tiesību sistēmas piemērošana kopumā ir kļuvusi nepieciešama gandrīz visos gadījumos, kas kaut cik atšķiras no banālajiem ikdienas tiesību pielietojumiem.

Trešais solis ir analizējamās tiesību normas un attiecīgā normatīvā akta salīdzināšana ar līdzīgām tiesību normām un normatīvajiem aktiem radniecīgās citu valstu tiesību sistēmās un starptautiskajās tiesībās (skat. tālāk 7.7.3. nodaļas d punktu). Šī ir samērā jauna pieeja, kas kļūst arvien vairāk nepieciešama tiesību globalizācijas un nacionālo tiesību sistēmu integrācijas un harmonizācijas procesā. Tādēļ pēdējā laikā kā citur Eiropā^680, tā Latvijā^572 tiek izvirzīta doma, ka salīdzinošā interpretācija būtu jāuzskata par piekto interpretācijas pamatmetodi. Tomēr no tiesību teorijas viedokļa šāda kvalifikācija diez vai būtu attaisnojama. Salīdzinošais paņēmiens ir tikai sistēmiskās interpretācijas pamatmetodes konsekventa tālākattīstība vai paplašināšana: kā salīdzinājuma objekts tiek lietotas ne vairs citas normas un normatīvie akti tajā pašā nacionālajā tiesību sistēmā, bet gan citu valstu nacionālajās tiesību sistēmās un starptautiskajās tiesībās. Taču salīdzinošā darbība paliek tā pati. Tomēr, neatkarīgi no šī disputa, salīdzinošajam paņēmienam vai metodei nākotnē būs arvien lielāka praktiska nozīme.

d) Teleoloģiskā metode

Teleoloģiskā^573 metode nozīmē, ka tiek mēģināts noskaidrot interpretējamās normas mērķi un jēgu (ratio legis).m Tās pamatā ir doma, ka interpretējamā norma ir līdzeklis ārpus šīs normas esoša mērķa sasniegšanai.

Pirmais solis ir normas mērķa atrašana. Interpretētājam ir jājautā, ko likumdevējs būtu saprātīgi vēlējies sasniegt, vadoties no šodienas apstākļiem.

Zināmā mērā interpretētājam ir «jāiejūtas» likumdevēja lomā. Tomēr šī interpretācija nav pilnīgi «brīva». Likumdevēja hipotētiskās gribas izzināšanai kā pieturas punkti jāņem vērā gan normas teksts, gan arī rezultāti, kas iegūstami ar vēsturiskās un it sevišķi sistēmiskās interpretācijas palīdzību. Latvijā sistēmiskās interpretācijas ietvaros sevišķs uzsvars liekams uz salīdzinošo paņēmienu.

Neraugoties uz šiem objektīvajiem ietvariem, tcleoloģiskās interpretācijas rezultāts tomēr lielākā mērā, nekā lietojot pārējās trīs interpretācijas pamatmetodes, ir atkarīgs no interpretētāja (ierēdņa, tiesneša) juridiskās izpratnes līmeņa un sabiedriski politiskajiem uzskatiem. Šeit sevišķi labi atklājas, kādēļ demokrātiskā un tiesiskā valstī par ierēdņiem un tiesnešiem var strādāt tikai personas, kuras ne vien dziļi izprot šo tiesību sistēmu, bet pārredz arī demokrātiskās sabiedrības funkcionēšanas mehānismu (objektīvā demokrātijas prasme) un akceptē tās pamatprincipus labi un pareizi (subjektīvā sabiedriski politiskā pārliecība).

Teleoloģiskā metode straujas attīstības procesā esošā sabiedrībā ir svarīgākā interpretācijas pamatmetode. Tas attiecas ne tikai uz transformācijas tiesību sistēmu Latvijā, bet arī uz modernajām Rietumu tiesību sistēmām. Teleoloģiskā metode palīdz piemērot tiesību sistēmu pastāvīgi mainīgajām lietderības un taisnīguma prasībām. Tā zināmās robežās ir efektīvs līdzeklis pret tiesību sistēmai piemītošo tieksmi «sastingt» un kļūt par attīstības traucēkli. Tomēr teleoloģiskā metode var palīdzēt tiesību sistēmai kļūt elastīgākai un iet sociālajai attīstībai līdzi tikai līdz zināmai robežai. Šo robežu noteikt bieži ir visai grūti. Kā svarīgs pieturas punkts ir jāmin interpretējamās normas visplašākā iespējamā vārdiskā nozīme.

Otrais solis pēc normas mērķa konstatēšanas ir pārbaude, vai attiecīgā norma var būt līdzeklis šī mērķa sasniegšanai. Šeit it sevišķi ir jāpārbauda samērīguma jeb proporcionalitātes princips {principle of proportionality, Verhaeltnissmaessigkeitsgrundsatz), kam demokrātiskā un tiesiskā valstī tiesību normu hierarhijā ir konstitucionāls rangs.[574] Latvijas tiesību sistēmā tas ir ietverts Satversmes 1. pantā, kā arī (lietojot-nedaudz citādu terminoloģiju) aprakstīts Ministru kabineta 1995. gada 13. jūnija Administratīvo aktu procesa noteikumu 62. punktā.

Samērīguma principa pārbaude sastāv no trim soļiem. Pirmkārt, jāpārbauda, vai interpretējamā norma ir piemērota, lai sasniegtu konstatēto mērķi. Otrkārt, jāpārbauda, vai norma ir nepieciešama, lai sasniegtu attiecīgo mērķi, t. i., vai to ir iespējams sasniegt ar cilvēku intereses mazāk ierobežojošiem līdzekļiem. Treškārt, jāpārbauda, vai norma ir atbilstīga, t. i., vai labums, ko iegūst sabiedrība, ir lielāks kā atsevišķu personu interesēm ar to nodarītais zaudējums. Te galvenā loma ir cilvēktiesību aspektiem, kā arī taisnīguma apsvērumiem individuālajā gadījumā (equity, Billigkeit).

Teleoloģiskajai metodei vairāk nekā citām pamatmetodēm ir meklējošs raksturs. Ja rezultāts ir neadekvāts, tad interpretētājam jāatgriežas izejas pozīcijā un jāmēģina koriģēt atrasto normas mērķa un jēgas saturu. Tas jāatkārto tik ilgi, kamēr nonāk pie adekvāta rezultāta. Ja tas tomēr nav iespējams, tad teleoloģiskā metode - un līdz ar to interpretācija kā tāda - ir sasniegusi savas robežas. Aiz tās sākas tiesību tālākveidošana.[575]

e) Tiesību normu abstraktumapakāpe un piemērojamās interpretācijas pamatmetodes

Sākums jebkurai interpretācijai vienmēr ir gramatiskā metode. Taču atkarībā no interpretējamās normas abstrakcijas pakāpes var būt nepieciešams pāriet uz «augstākām» interpretācijas metodēm.

Tikai «viennozīmīga juridiska jēdziena» (skat. 7.7.1. nodaļu) saturu var konstatēt jau ar pašas vienkāršākās - gramatiskās - metodes palīdzību. Tā saturs tiek atrasts, noskaidrojot attiecīgā jēdziena lietojumu ikdienas valodā (piemēram, jēdzieni «simts latu», «viens gads»). Pārējās interpretācijas metodes nav jāpiclicto.

Komplicētākā ir «noteikto juridisko jēdzienu» satura atrašana. Ja - kā parasti - runa ir par tipisku gadījumu, kas ietilpst šī jēdziena satura «kodolā», tad arī šeit pietiek ar gramatisko interpretācijas metodi (piemēram, jēdziens «reliģija»), Taču netipiskos gadījumos tiek skarts nevis noteikta jēdziena «kodols», bet gan tā satura «apmale», kuru iespējams noskaidrot tikai ar pārējo trīs - sistēmiskās, vēsturiskās un teleoloģiskās - interpretācijas metožu palīdzību (piemēram, jautājums, vai jogu mācība arī ir «reliģija»).

«Daudznozīmīgajiem juridiskajiem jēdzieniem» vispirms no konteksta (tātad - ar sistēmiskās interpretācijas palīdzību) ir jāatrod «pareizais» kodols. Piemēram, ja jēdziens «kukulis» ir minēts Krimināllikumā, tad šeit no konteksta izriet, ka runa ir par vienu šī jēdziena kodolu - prettiesisku dāvanu amatpersonai, taču ja jēdziens «kukulis» ir uzskaitīts noteikumos par importēto maizes izstrādājumu aplikšanu ar muitas nodevu, tad šeit no konteksta izriet, ka runa ir par otru šī jēdziena «kodolu» - maizes klaipu. Turklāt attiecīgi katram no šiem diviem jēdzienu kodoliem ir sava «apmale», kuru saturs, tāpat kā pie «noteiktajiem juridiskajiem jēdzieniem», ir nosakāms ar tālākas interpretācijas palīdzību (piemēram, vai ziedu pasniegšana amatpersonai ir «kukulis» Krimināllikuma izpratnē, vai bulciņa arī ir «kukulis» muitas noteikumu izpratnē).

«Atklāto juridisko jēdzienu» saturs ar gramatisko interpretācijas metodi vispār nav noskaidrojams. Tā tikai dod aptuvenu priekšstatu par iespējamo jomu, kurā būtu meklējams jēdziena saturs. Tas ir noskaidrojams tikai ar pārējo trīs interpretācijas metožu palīdzību. Piemēram, kas ir «taisnīga atlīdzība» Satversmes 105. panta izpratnē vai «valsts labklājības intereses» Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 8. panta otrās daļas izpratnē, to konkrētā gadījumā iespējams noteikt tikai ar sistēmiskās, vēsturiskās un it sevišķi teleoloģiskās interpretācijas metodes palīdzību.

Tas nozīmē, ka Latvijas iestādes un tiesa, piemērojot tiesību normas, nedrīkst - kā padomju tiesību sistēmā parasts - aprobežoties tikai ar gramatisko interpretācijas metodi. Tām ir jāpielieto visas interpretācijas metodes, lai konkrētajā gadījumā nonāktu pie saprātīga un taisnīga rezultāta.

7.7.3. Interpretācijas palīgmetodes

Pamatmetodes ir patstāvīgas metodes, kas nosaka konkrētu ceļu no normas teksta līdz saturam. Turpretī palīgmetodes tikai nosaka, kādā veidā pamatmetodes tiek pielietotas, vai arī nosaka izvēli starp dažādām pamatmetodēm. Ja uz romiešu tiesību pamata balstītās klasiskās pamatmetodes ir tikai četras, tad palīgmctožu skaits nav noteikts. Šeit saistībā ar cilvēktiesību normu interpretāciju tiks apskatītas tikai dažas no tām.

a) Paplašinātā un sašaurinātā interpretācija

Viena no galvenajām palīgmetodēm ir paplašinātā un sašaurinātā interpretācija. Gramatiski vai teleoloģiski interpretējot kādu jēdzienu, kad visi argumenti ir atrasti un izsvērti, tomēr var nonākt pie secinājuma, kad noteiktu gadījumu tikpat labi var iekļaut (tā būtu paplašināta interpretācija) vai arī neiekļaut meklētajā normas jēdzienā (sašaurināta interpretācija), jo argumentiem par un pret iekļaušanu ir aptuveni vienāds svars. Tādā gadījumā pastāv daži papildu apsvērumi, kādos gadījumos norma jāinterpretē paplašināti un kādos - sašaurināti.

Atzīts ir princips, ka regulārais gadījums ir jāinterpretē paplašināti, bet izņēmums - sašaurināti. Tas izriet no regulārā gadījuma un izņēmuma savstarpējo attiecību loģikas. Tas nozīmē, piemēram, ka Satversmes 89-115. pantā cilvēktiesību jēdzieni (piemēram, «īpašums» 105. pantā) robežgadījumos ir jāinterpretē paplašināti, lai to saturs būtu pēc iespējas apjomīgāks. Turpretim 116. pantā noteiktie cilvēktiesību ierobežošanas priekšnosacījumi (piemēram, jēdziens «sabiedrības drošība») ir interpretējami sašaurināti.

Specifisks šīs interpretācijas paveids ir cilvēktiesību normu «efektīvā interpretācija». Tā nozīmē, ka cilvēktiesību normas ir jāinterpretē plaši tādā veidā, lai tās dzīvē būtu ne tikai formālas, bet gan «patiesi efektīvas».[576]

b) Konservatīvā un dinamiskā interpretācija

Cita palīgmetode ir konservatīvā un dinamiskā interpretācija. Ja, interpretējot kādu normatīvu aktu, vēsturiskajā interpretācijā konstatētā toreizējā likumdevēja griba noved pie cita rezultāta nekā teleoloģiskajā interpretācijā konstatētā šodienas nepieciešamība, tad interpretētājs var izšķirties par labu normas vēsturiskajai (tā būtu konservatīvā interpretācija) vai teleoloģiskajai (tā būtu dinamiskā interpretācija) jēgai.

Eiropas Cilvēktiesību tiesas pastāvīgā prakse, interpretējot Eiropas Cilvēktiesību konvencijā garantētās cilvēktiesības, ir interpretēt tās dinamiski.[577] Tiesa raugās, kāda ir attiecīgās normas jēga un uzdevums mūsdienu kontekstā, un samērā mazu nozīmi veltī 1950. gadā izstrādātās konvencijas autoru toreizējiem priekšstatiem.[578] Arī, interpretējot Satversmes 8. nodaļā garantētās cilvēktiesības, ir jāpielieto dinamiskā interpretācija, jo 1998. gada likumdevēja izpratne par cilvēktiesību saturu, kas jau toreiz bija visai aptuvena, nedrīkst kļūt par Latvijas iedzīvotāju cilvēktiesību «griestiem».

c) Tiesībkonformā interpretācija

Svarīga palīgmctodc ir tiesībkonformā interpretācija. Ja interpretācijas rezultātā ir iespējams nonākt pie diviem rezultātiem, no kuriem viens atbilst tiesību normu sistēmai, bet otrs ir pretrunā, tad interpretējamais jēdziens ir jāizprot tā, ka rezultātā tas atbilst tiesību normu sistēmai (tiesībkonformā interpretācija). Tā var būt gan sašaurināta, gan paplašināta izpratne.

Piemēram, 1992. gada 15. decembra likuma par Sabiedriskajām organizācijām un to apvienībām 10. panta otrās daļas un 15. panta otrās daļas noteikumi^689 par sabiedrisko organizāciju reģistrāciju ir jāizprot tā, ka sabiedriskās organizācijas nav jāreģistrē obligāti, bet ka reģistrācija ir brīvprātīga, jo citādi likuma normas būtu pretrunā ar Satversmes 102. pantā un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 11. pantā garantēto biedrošanās brīvību. Tā būtu likuma sašaurināta interpretācija, lai panāktu tā atbilstību šīm augstāka juridiska spēka cilvēktiesību normām.

d) Salīdzinošā interpretācija

Sakarā ar tiesību globalizāciju un internacionalizāciju arvien lielāku nozīmi iegūst salīdzinošā interpretācija. Mazām un jaunām tiesību sistēmām, kuru argumentatīvi dogmatiskā bāze ir vāja, tā pat izvirzās priekšplānā. Arī Latvijas tiesību sistēma bez salīdzinošās metodes plašas pielietošanas nespēs sasniegt modernai tiesiskai valstij atbilstošu kvalitāti. Tas it sevišķi attiecas uz cilvēktiesību jomu, jo cilvēktiesībām jau pēc būtības ir universāls raksturs, kamēr nacionālajām īpatnībām ir tikai pakārtota nozīme.

Salīdzinošā metode nozīmē, ka, meklējot normas saturu, tiek noskaidrots, kāds ir attiecīgās normas saturs citās valstīs un starptautiskajās tiesībās. Tiesību salīdzināšanai savas nacionālās normas interpretācijas nolūkos der tiesiskie noregulējumi tādās valstīs, kuru tiesiskā sistēma ir principā līdzīga vai kuru tiesiskā sistēma ir atzīstama par pozitīvu paraugu, uz kuru orientēties.

Latvijas nacionālā tiesību sistēma atrodas pārejas periodā ceļā no sociālistiskā (padomju) tiesību loka uz Rietumu (kontinentālās Eiropas) tiesību loku. Latvija vēlas iestāties Eiropas Savienībā, tādēļ, interpretējot Latvijas tiesību normas, salīdzināšana jākoncentrē uz to Eiropas Savienības

68’ Likuma 10. panta otrā daļa nosaka:

«Reģistrācijas pieteikums jāiesniedz ne vēlāk kā mēneša laikā no dienas, kad sabiedriskās organizācijas dibināšanas kopsapulcē., ir pieņemts lēmums par sabiedriskās organizācijas., dibināšanu, apstiprināti satūti un ievēlētas vadības institūcijas.. .» Likuma 15. panta otrā daļa nosaka, ka «ar reģistrācijas dienu sabiedriskās organizācijas., var uzsākt likumos un savos statūtos paredzēto darbību».

dalībvalstu tiesiskajiem noregulējumiem, kuras pieder pie kontinentālā tiesību loka.

Interpretējot Satversmē garantētās cilvēktiesības, vispirms ir jāizdara salīdzinājums ar attiecīgā jēdziena saturu Eiropas Cilvēktiesību konvencijā.[579] Konvencijas satura interpretācija atrodama Eiropas Cilvēktiesību tiesas praksē. Latvijai kā konvencijas dalībvalstij ir starptautisks pienākums minimālstandartu ievērot.[580] Taču jāapzinās, ka konvencija satur vienīgi Eiropas valstu cilvēktiesību kopējo minimālstandartu. Gan attīstīto Rietumvalstu nacionālās tiesību sistēmas, gan universālie, piemēram, ANO dokumenti^581 bieži vien garantē augstāku cilvēktiesību standartu. Tādēļ salīdzinājums nedrīkstētu aprobežoties vienīgi ar Eiropas Cilvēktiesību konvenciju, bet tajā jāietver arī cilvēktiesību standarti attīstītajās Rietumvalstīs, it sevišķi Eiropas Savienības dalībvalstīs, kā arī citi starptautisko cilvēktiesību dokumenti.

Tā, piemēram, Satversmes 105. pantā, interpretējot jēdzienu «īpašums», būtu jāizpēta, kādas īpašuma formas ar šo jēdzienu saprot Rietumvalstīs.[582] Meklējot atbildi uz jautājumu, vai no Satversmes 99. pantā garantētās apziņas brīvības izriet arī indivīda tiesības, pamatojoties uz savu pacifistisko pārliecību, atteikties no militārā dienesta ar ieroci rokās, būtu jānoskaidro, kāda ir citu Eiropas Savienības valstu prakse šajā jautājumā.

7.8. Cilvēktiesību robežas

Praksē vislielākās problēmas un domstarpības rodas jautājumos par cilvēktiesību robežām - par valsts tiesībām sabiedrības interesēs ierobežot privātpersonu cilvēktiesības.

Dažas cilvēktiesības nav pakļautas nekādiem ierobežojumiem. Tās ir, piemēram, tiesības uz dzīvību (Satversmes 93. pants, Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 2. pants un tās 6. protokola 1. pants), tiesības uz cilvēka fizisko integritāti (spīdzināšanas un necilvēcīgas izturēšanās aizliegums, Satversmes 95. pants, Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 3. pants), verdzības aizliegums (Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 4. pants) u. c. Tās ir t. s. absolūtās cilvēktiesības, kuras nekādā gadījumā nedrīkst ierobežot.[583]

Tomēr lielākā daļa cilvēktiesību ir saprātīgi jāierobežo, lai saskaņotu daudzu indivīdu cilvēktiesības tā, ka tās pēc iespējas nesadurtos. Tādēļ vairums cilvēktiesību nav «absolūtas».[584] Tās var tikt ierobežotas.

Mācība par cilvēktiesību robežām (limitations, Grundrechtsschranken) tādēļ ir centrālais vispārējās cilvēktiesību teorijas un dogmatikas jautājums. Demokrātiskā, tiesiskā, liberālā valsts un sabiedrības iekārtā vispārējās cilvēktiesību teorijas un iestāžu un tiesu prakses uzdevums ir cilvēktiesības formēt tā, lai ar vismazākajiem ierobežojumiem saglabātu pēc iespējas lielāku indivīda brīvtelpu un lai vienlaikus novērstu indivīda cilvēktiesību sadursmes ar sabiedrības kopējām interesēm un citu indivīdu cilvēktiesībām.

No tā izriet, ka lielāko daļu cilvēktiesību (izņemot jau minētās absolūtās cilvēktiesības) valsts var ierobežot. Šādas valsts pilnvaras satur pati cilvēktiesību sistēma. Valsts noteiktie ierobežojumi ir tiesiski tikai tad, ja tic atrodas šo pilnvaru robežās. Tādēļ tiem jāizpilda zināmi priekšnoteikumi, kurus var nosaukt arī par cilvēktiesību «robežu robežām».

Šis jēdziens sevī ietver šādu «principa un izņēmuma» sistēmu, saskaņā ar kuru cilvēktiesības var ierobežot: 1) pamatprincips ir, ka cilvēktiesības ir neierobežotas, 2) izņēmums no šī pamatprincipa ir valsts tiesības noteikt robežas lielākajai daļai cilvēktiesību, 3) valsts savukārt cilvēktiesību robežas nevar noteikt pēc brīvas izvēles, šīs valsts tiesības ir ierobežotas. Valsts noteiktās cilvēktiesību robežas ir tiesiskas tikai tad, ja tās ievēro šos priekšnoteikumus, t. i., nepārkāpj savas «cilvēktiesību robežu noteikšanas tiesību robežas». Ja valsts tās tomēr pārkāpj (vienalga, vai ar likumu vai ar administratīvu aktu, vai citu rīcību tikai konkrētā gadījumā), tad attiecīgais cilvēktiesību ierobežojums ir prettiesisks un juridiski nav spēkā.

No šīs konstrukcijas ir izsecināms, uz kuru strīdus gadījumā gulstas pierādījumu nasta: cilvēktiesību īstenošana ir «dabiskais stāvoklis», turpretim cilvēktiesību ierobežojums ir izņēmums no šī dabiskā stāvokļa. Tādēļ valstij ir par to jāattaisnojas. Valsts šo cilvēktiesību ierobežojumu var attaisnot tikai tad, ja tā pierāda, ka tas konkrētajā gadījumā atbilst priekšnoteikumiem, kas atļauj cilvēktiesības ierobežot, t. i., ka cilvēktiesību «robežu robežas» nav pārkāptas.

Lai panāktu, ka valsts nepārkāpj pieļaujamās cilvēktiesību ierobežošanas pilnvaras - un līdz ar to lai nodrošinātu efektīvu cilvēktiesību īstenošanu tiesiskai valstij ir jānodrošina trīs funkcijas.

1. Ir jārada kritēriji, kā noteikt robežas, cik tālu valsts drīkst ierobežot cilvēktiesības. Tas sākotnēji ir likumdevēja uzdevums. Latvijas likumdevējs šos kritērijus pamatā ir noteicis Satversmes 116. pantā. Šis pants, kas dogmatiski droši vien ir pats komplicētākais nodaļas priekšraksts, pie tā pareizas interpretācijas garantē, ka valsts ievēro cilvēktiesību «robežu robežas». Taču Satversmes 116. pantā noteiktie kritēriji satur tikai vadlīnijas, kas ir jāinterpretē ar 7.7. nodaļā izskaidrotās interpretācijas metodoloģijas palīdzību. Atbildes uz konkrētiem jautājumiem var dot vienīgi cilvēktiesību teorija un dogmatika, kuru veidot ir tiesību zinātnes un tiesu prakses uzdevums.

2. Valstij ir jāorganizē sava darbība tā, lai tā savā rīcībā pret indivīdu jau automātiski ievērotu cilvēktiesību teorijas un dogmatikas konkretizētās robežas un nepārkāptu savas atļauto cilvēktiesību ierobežošanas pilnvaras (cilvēktiesību pašrealizācija valsts darbībā). Tas prasa, pirmkārt, attiecīgi kvalificētu ierēdņu un tiesnešu korpusu un, otrkārt, efektīvu iekšējās tiesiskās uzraudzības mehānismu valsts pārvaldē, kuram automātiski jāatrod un jākoriģē vismaz lielākā daļa kļūdu un pārkāpumu.

3. Valstij ir jānodrošina indivīdam efektīvs valsts rīcības apstrīdēšanas mehānisms pārvaldē un/vai pārsūdzības mehānisms tiesā, lai domstarpību gadījumā jautājums tiktu objektīvi izlemts neatkarīgā un cilvēktiesību jautājumos kompetentā tiesā.[585]

Pārbaude, vai valsts noteiktais cilvēktiesību ierobežojums ir attaisnojams, ir veicama trijos loģiskos soļos. Pirmkārt, ir pareizi jākonstatē cilvēktiesības tvērums (skat. 7.8.1. nodaļu), otrkārt, ir jākonstatē, vai valsts rīcība ir kvalificējama kā šīs cilvēktiesības aizskārums (7.8.2. nodaļa), un, treškārt, ir jānoskaidro, vai šis aizskārums ir attaisnojams (7.8.3. nodaļa).

7.8.1. Cilvēktiesību normas tvērums

Cilvēktiesību aizsardzības aptverto «laukumu» var apzīmēt par attiecīgās normas tvērumu (scope, Schutzbereich).

Cilvēktiesību normas tvēruma jēga ir noskaidrot, «kurš» tiek aizsargāts, un, otrkārt, «kas» tiek aizsargāts. Jautājums, «kurš» tiek aizsargāts, ir identisks ar jautājumu par cilvēktiesību subjektu (skat. iepriekš 7.3.1. nodaļu). Šajā nodaļā tādēļ tiks apskatīts tikai jautājums, «kas» tiek aizsargāts.

Cilvēktiesību tvērums aptver divu veidu aizsargājamās vērtības. Pirmkārt, tās ir demokrātiskas un tiesiskas sabiedrības pamatinstitūcijas. Piemēram, Satversmes 100. pants aizsargā (arī) presi, Satversmes 102. pants aizsargā (arī) politiskās partijas. Otrkārt, tā ir indivīda rīcība pati par sevi un tās specifiskās izpausmes - piemēram, Satversmes 100. pants aizsargā (arī) savu uzskatu paušanu, Satversmes 102. pants aizsargā (arī) indivīda tiesības dibināt un darboties politiskās partijās.

Cilvēktiesību tvēruma «laukums» ir atkarīgs no tā robežu konfigurācijas. Cilvēktiesību tvērums un to robežas ir vienas medaļas divas puses. No šīs konfigurācijas savukārt atkarīgs, vai kāda valsts rīcība ir kvalificējama kā cilvēktiesību «aizskārums» (kurš būtu pieļaujams tikai tad, ja tas būtu «attaisnojams»).

Dažos gadījumos tvēruma robežas ir noteiktas pašā cilvēktiesību normā. Piemēram, Satversmes 103. panta un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 11. panta tvēruma «laukums» aptver tikai «miermīlīgas» sapulces. Tātad attiecībā uz valsts pasākumiem pret sapulci, kas nav «miermīlīga», nemaz nav jāpārbauda, vai šie pasākumi uzskatāmi par šajās normās garantēto cilvēktiesību aizskārumu un vai šis aizskārums ir attaisnojams: pietiek ar konstatējumu, ka pulcēšanās brīvības saturā ietilpst tikai «miermīlīgas» sapulces. Turpretim «ncmiermīlīgas» sapulces paliek ārpus normas tvēruma. Šādu sapulci cilvēktiesības uz pulcēšanās brīvību neaizsargā.

Tomēr vairumā gadījumu šādas tvēruma robežas cilvēktiesību normā nav noteiktas. Tādā gadījumā normā lietotais jēdziens ir jāinterpretē visplašākajā nozīmē, ietverot tajā pēc iespējas lielu «laukumu». Tādā veidā daudz lielāks valsts rīcības spektrs tiek ietverts kategorijā «tiesību aizskārums». Tas savukārt ir pakļauts pārbaudei (it sevišķi tiesā), vai tas ir «attaisnojams». Tādā veidā ir panākama visefektīvākā valsts rīcības kontrole. Samazinot cilvēktiesību normas tvērumu, interpretējot to sašaurināti, šāda pārbaude nevarētu tikt realizēta.

Piemēram, varētu rasties jautājums, vai Satversmes 100. pantā un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 10. pantā garantētā vārda brīvība aptver arī apvainojošu uzskatu paušanu par trešajām personām. Ja tos izslēgtu no šo normu tvēruma, tad jebkura valsts rīcība, kas vērsta pret apvainotāju, būtu pieļaujama. Taču arī šeit valsts rīcībai nepieciešamas noteiktas robežas. Tādēļ vārda brīvības aptvērums ir interpretējams plaši, ietverot tajā jebkādas domas un uzskatus, nevērtējot to saturu.697 Tas ietver arī trešajām personām apvainojošus uzskatus. Pret tiem vērsta valsts rīcība (piemēram, kriminālsods saskaņā ar Krimināllikuma 156. pantu) tādēļ ir kvalificējama par Satversmes 100. pantā un Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 10. pantā garantētās vārda brīvības «aizskārumu». Tas pakļaujams (tiesas) kontrolei, kuras gaitā tiek noskaidrots, vai šis aizskārums ir «attaisnojams». Šāda dogmatiska konstrukcija ir nepieciešama, lai vārda brīvības aizsardzības mehānismu padarītu pēc iespējas efektīvu.

7.8.2. Cilvēktiesību aizskārums

Pēc tam, kad ir konstatēts attiecīgās cilvēktiesību normas tvērums, ir jāpārbauda, vai attiecīgā cilvēktiesību norma ir «aizskarta».

Par tiesību aizskārumu (interference, Eingriff) uzskatāms vispirms mērķtiecīgs cilvēktiesību ierobežojums. Piemēram, Civillikuma 2352. a pants, kas nosaka, kādos gadījumos atsaucamas cieņu un godu aizskarošas ziņas, ir Satversmes 100. pantā garantētās vārda brīvības aizskārums. Ar šo likuma priekšrakstu valsts ir «ielauzusies» Satversmē garantētās vārda brīvības aptvertā «laukuma» iekšpusē. Tas ir «klasisks» tiesību aizskārums.

Taču aizskāruma jēdziens cilvēktiesību nozīmes palielināšanās gaitā arvien vairāk ir paplašinājies.[586] Tādēļ par aizskārumu uzskatāms arijebkurš cits (gribēts vai negribēts) faktisks vai tiesisks kavēklis, kas traucē attiecīgās cilvēktiesību normas īstenošanu. Šim kavēklim tomēr jāatrodas tiešā vai netiešā cēloniskā saistībā ar kādu valsts rīcību. Tādēļ par cilvēktiesību aizskārumu uzskatāma, piemēram, privātpersonai piederoša zemes gabala piesārņošana ar notekūdeni no pašvaldībai piederošas atkritumu izgāztuves (aizskar Satversmes 105. pantā garantētās īpašumtiesības), atteikums uzņemt personu publiskā augstskolā (aizskar Satversmes 112. pantā garantētās tiesības uz izglītību).

Tikai izņēmumu gadījumos aizskārums var būt arī privātpersonas rīcība (sal. iepriekš 7.3.2. nodaļas b punktu). Piemēram, cilvēktiesību aizskārums ir darba devēja atteikšanās piešķirt darba ņēmējam viņam saskaņā ar likumu vai līgumu pienākošos atvaļinājumu (ar to tiek aizskartas Satversmes 107. pantā garantētās tiesības uz ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu). Taču iepriekš minētajā piemērā zemes gabala piesārņošana ar notekūdeni nav cilvēktiesību jautājums tad, ja atkritumu izgāztuve pieder nevis pašvaldībai, bet gan privātai firmai. Tādā gadījumā cietušais nevar pieprasīt zaudējuma atlīdzību no pašvaldības saskaņā ar Satversmes 92. panta otro teikumu^587, bet gan no privātās firmas saskaņā ar vispārējiem Civillikuma noteikumiem.

7.8.3. Tiesību aizskāruma attaisnojums

Ja ir konstatēts, ka kāda cilvēktiesību norma ir aizskarta, tad jāpārbauda, vai šis tiesību aizskārums ir «attaisnojams».

Priekšnosacījumus, kad cilvēktiesību aizskārums uzskatāms par attaisnojamu, vispirms nosaka Satversmes 116. pants. Tur ir uzskaitītas tās cilvēktiesības, kuras vispār var tikt ierobežotas. Tās var tikt ierobežotas vienīgi «likumā paredzētajos gadījumos», lai realizētu 116. pantā izsmeļoši uzskaitītos leģitīmos mērķus. Pārējās Satversmes 8. nodaļā noteiktās cilvēktiesības, kas 116. pantā nav minētas, ir t. s. «absolūtās cilvēktiesības», kas nav ierobežojamas (sal. iepriekš 7.8. nodaļu).

Blakus Satversmes 116. pantam kā aizskāruma attaisnojama mēraukla jāpiemēro arī no Satversmes 1. panta izrietošās prasības, ka ierobežojumam jābūt nepieciešamam demokrātiskā sabiedrībā un ka tas nekādā gadījumā nedrīkst aizskart cilvēktiesību «kodolu».

Šī no Satversmes 116. panta un 1. panta izrietošā attaisnojuma pārbaudes struktūra ir līdzīga Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 8.-11. panta otro daļu struktūrai^588. Tādēļ šeit ērti izmantojama Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumos pie šiem pantiem attīstītā dogmatika.

Tādējādi cilvēktiesību aizskārums ir attaisnojums vienīgi tad, ja ir izpildīti šādi trīs priekšnosacījumi: pirmkārt, ierobežojumam ir jābūt noteiktam ar likumu (skat. tālāk a punktu), otrkārt, ierobežojumam ir jābūt domātam leģitīma merķa sasniegšanai (skat. 1. b punktu) un, treškārt, ierobežojumam jābūt nepieciešamam demokrātiskā sabiedrībā (skat. c punktu).

a) Likums kā tiesiskais pamats

Tātad pirmais priekšnosacījums tiesiskam cilvēktiesību ierobežojumam it tas, ka tam jābūt «noteiktam ar likumu». Tādēļ iestādes konkrētai rīcībai pret individuālu adresātu (administratīvam aktam vai faktiskai rīcībai) ir jābūt pamatotai ar likumu. Tas ir «likuma atrunas princips», kas ir viens no tiesiskas valsts principiem un kas tādēļ izriet tieši no Satversmes 1. panta.

Taču «likums» šajā izpratnē var būt ne tikai formāls parlamenta izdots likums, bet arī cits likumpakārtots ārējs normatīvs akts (piemēram, Ministru kabineta noteikumi, pašvaldību saistošie noteikumi)[589], kas ir atvasināts no likuma. Taču tas nevar būt pārvaldes iekšējs normatīvs akts (instrukcija, ieteikumi u. c.).[590]

Tas izriet no demokrātiskā varas dalīšanas principa, kas nosaka, ka ārēju normatīvu aktu izdošana vispirms ir demokrātiski leģitimēta (t. i., brīvās vēlēšanās ievēlēta) likumdevēja uzdevums. No šī demokrātiskas valsts konstitucionālā principa ierobežotā apmērā var tikt izdarīti atsevišķi izņēmumi, taču tādā gadījumā vienlaicīgi ir jānodrošina efektīvs kontroles mehānisms. Latvijā praksē pārvaldes iestādes tomēr bieži mēģina izdot ārējus normatīvus aktus, lai gan Satversmē šādi izņēmumi nav noteikti.703 Tā ir nopietna demokrātiskās iekārtas funkcionēšanas problēma. Katrā ziņā cilvēktiesību kontekstā pārvaldes iestāžu izdoti ārēji normatīvi akti (neatkarīgi no to nosaukuma) nevar tikt uzskatīti par attaisnojošu pamatu cilvēktiesību ierobežošanai.

Latvijas kontekstā ļoti būtisks ir Eiropas Cilvēktiesību tiesas noteiktais princips, ka ierobežojumi var tikt noteikti tikai ar tādu likumu vai likumpakārtotu normatīvu aktu, kas atbilst tiesiskas valsts (rule of law, Rechtsstaat) principiem.[591] Tādēļ jāpārbauda, vai attiecīgais likums atbilst samērīguma principam, tiesiskās pajāvlbas principam, likuma atpakaļejoša spēka ierobežojumiem un citiem tiesiskas valsts likuma «kvalitātes kritērijiem».

Piemēram, likumam vai likumpakļautajam normatīvajam aktam jābūt publicētam vai citādā veidā pieejamam un pietiekoši skaidri formulētam, lai adresāts varētu izprast savas tiesības un pienākumus.[592] Ja tas paredz iestādei zināmu rīcības brīvību^593 (diseretion, Ermesseri), tad tai jānosaka šīs rīcības brīvības robežas.[594] Tādēļ, piemēram, likums, kas kriminālizmeklē-šanas iestādēm ar tiesneša atļauju piešķir tiesības slepeni noklausīties telefonsarunas^595, neatbilst nepieciešamajai tiesiskas valsts likuma kvalitātei, ja tas nesatur nodrošinājumu pret šo tiesību ļaunprātīgu izmantošanu, tajā nav norādīts, kādas personas un kādus noziegumus izmeklējot iestādes drīkst noklausīties un nav noteikts maksimālais pieļaujamais noklausīšanās perioda ilgums.[596]

b) Leģitīms mērķis

Ar likumu (vai likumpakārtoto normatīvo aktu) ir jāmēģina realizēt kādu no Satversmes 116. pantā izsmeļoši uzskaitītajiem leģitīmajiem mērķiem. Leģitīmi mērķi, kuru dēļ ar likumu pieļaujama cilvēktiesību ierobežošana, ir tikai pieci. Daži no šiem mērķiem atsevišķos gadījumos var pārklāties, taču to strikta savstarpēja nodalīšana nav praktiski nepieciešama, svarīgi ir vienīgi ievērot šo mērķu kopēji ietvertā «laukuma» robežas. Savukārt viens likums var vienlaikus kalpot arī vairākiem mērķiem.

aa) Citu cilvēku tiesību aizsardzība

Pirmais Satversmes 116. pantā minētais leģitīmais mērķis ir «citu cilvēku^597 tiesību» aizsardzība. Indivīda cilvēktiesības var bieži sadurties ar citu personu cilvēktiesībām. Piemēram, indivīda A cilvēktiesības uz vārda brīvību (Satversmes 100. pants) var sadurties ar indivīda B cilvēktiesībām uz cilvēka goda un cieņas aizsardzību (Satversmes 95. pants). Tādēļ Civillikuma 2352. a pants, kas nosaka, kādos gadījumos cieņu un godu aizskarošas ziņas ir atsaucamas un to izplatītājam jāmaksā cietušajam atlīdzība, ierobežo vārda brīvību, lai aizsargātu citu cilvēku cieņu un godu.

bb) Demokrātiskās valsts iekārtas aizsardzība

Otrkārt, leģitīmais mērķis ir «demokrātiskās valsts iekārtas aizsardzība». Latvijas Satversme nav politiski neitrāla. Tās 1. pants aksiomātiski postulē, ka Latvija ir «demokrātiska» valsts. Šis pants ietver sevī visus priekšnosacījumus, kas nepieciešami, lai Latvijā reāli funkcionētu demokrātiska valsts iekārta.[598]

Šiem priekšnosacījumiem tātad ir konstitucionāls rangs. Pie tiem pieder arī cilvēktiesības, kas var pilnīgi «uzplaukt» tikai demokrātiskā sabiedriski politiskā iekārtā. Tādēļ cilvēktiesību izmantošana nedrīkst tikt vērsta pret demokrātisko iekārtu kā tādu. Tādēļ demokrātiskā iekārta ir jāaizsargā pret mēģinājumiem to likvidēt vai traucēt tās spēju funkcionēt.[599]

Piemēram, Krimināllikuma 80. pants paredz kriminālatbildību par darbībām, kas vērstas uz vardarbīgu valsts varas gāšanu. Arī dažādi likumi, kas paredz politiskās darbības ierobežojumus antidemokrātiskiem politiskiem spēkiem, nosaka profesionālās kvalifikācijas kritērijus un prasa demokrātisku politisku pārliecību no civildienesta ierēdņiem, tiesnešiem un citiem valsts kalpotājiem, var būt virzīti uz mērķi aizsargāt demokrātisko valsts iekārtu.

Pie «demokrātiskās valsts iekārtas» pieder arī tai atbilstoša tiesiska iekārta, kas balstās uz tiesiskas valsts principiem. Tādēļ šajā kategorijā ietilpsi arī normas, kas vērstas uz šādas tiesiskas iekārtas funkcionētspējas nodrošināšanu - piemēram, noteikumi par pienākumu sniegt liecību tiesā, pakļauties tiesu izpildītāja, kurš izpilda spriedumu, rīkojumiem, u. tml.

cc) Sabiedrības drošība

Trešais leģitīmais mērķis ir «sabiedrības drošība». Šis jēdziens ir visai plaša ģenerālklauzula. Taču demokrātiskās valstīs tās saturs tradicionāli orientējas uz nepieciešamību nodrošināt cilvēktiesībās konkretizētās «klasiskās» piecas pamatvērtības - cilvēka dzīvību, brīvību, veselību, godu un īpašumu. Šai kategorijai pieder ļoti plašs tiesību normu sektors, piemēram, attiecīgi Krimināllikuma noteikumi, daudzas policijas, satiksmes, būvniecības, uzņēmējdarbības uzraudzības un citas materiālo administratīvo tiesību normas.

«Sabiedrības drošība» kā cilvēktiesību ierobežojuma attaisnojošs mērķis atšķiras no iepriekš apskatītā mērķa «citu cilvēku tiesību aizsardzība» ar to, ka, lai gan tās pamatā tāpat ir indivīda tiesību (dzīvība, brīvība, veselība, gods un īpašums) nodrošināšana, jēdziena «sabiedrības drošība» priekšplānā ir publiskās intereses. Iepriekš minētajā piemērā Civillikuma 2352. a pants tieši un nepastarpināti aizsargā citas personas tiesības uz cieņu un godu. Šī norma darbojas neatkarīgi no tā, vai konkrētajā gadījumā pastāv vai nepastāv publiska interese atsaukt nepatiesās ziņas. Turpretim ceļu satiksmes noteikumi, kas ierobežo indivīda Satversmes 97. pantā garantēto kustības brīvību, vispirms ir domāti publisko interešu nodrošināšanai (tās ir intereses nodrošināt netraucētu satiksmes kustību ar minimāliem negadījumiem) un tikai pastarpināti tie kalpo arī indivīdu dzīvības, veselības un īpašuma aizsardzībai. Tādēļ ceļu satiksmes noteikumi ir uzskatāmi par cilvēktiesību ierobežojumu «sabiedrības drošības» un nevis «citu cilvēku tiesību aizsardzības» nolūkos.

dd) Sabiedrības labklājība

Ceturtais leģitīmais mērķis ir «sabiedrības labklājība». Šis mērķis aptver vispirms sabiedrības kopējās materiālās labklājības aspektus. Tādēļ te pieder dažādi pasākumi, kas vērsti uz sabiedrības kopējo materiālo labumu palielināšanu vai pārdalīšanu starp sabiedrības locekļiem. To vidū centrālā loma ir nodokļu un sociālajai likumdošanai, kas tādējādi leģitīmi var ierobežot, piemēram, Satversmes 105. pantā garantētās indivīda īpašumtiesības.

Taču jēdziens «sabiedrības labklājība» aptver arī nemateriālus aspektus, kas nepieciešami pēc iespējas harmoniskākai sabiedrības funkcionēšanai.

Šeit pieder, piemēram, pienākums sūtīt bēmus skolā, kas ierobežo Satversmes 110. pantā garantētās vecāku tiesības. Te varētu pieskaitīt arī valsts pasākumus, lai nodrošinātu latviešu valodas dominanci sabiedrībā. Tas sabiedrības vairumam - latviešu pamatnācijai piederīgajiem - pieder pie izpratnes par harmonisku sabiedrības funkcionēšanu, jo ļauj sevi atpazīt un identificēt ar savu sociokulturālo vidi. Ietverot jēdzienā «sabiedrības labklājība» arī nemateriālos aspektus, tomēr jāievēro maksimāla piesardzība, jo sabiedrības konsenss un harmonija demokrātiskā iekārtā ir tikai relatīvas vērtības.

ee) Sabiedrības tikumība

Piektais leģitīmais mērķis ir «sabiedrības tikumība». Ar to ir jāsaprot sabiedrībā valdošās sociālās un ētiskās normas, par kurām pastāv konsenss, ka tās ir nepieciešamas sabiedrības harmoniskai funkcionēšanai. Jāievēro, ka šīs normas - «tikumība» - nav tiesību normas, bet gan (gandrīz vienmēr nerakstīti) sociāli uzvedības noteikumi, kas var mainīties laika gaitā un būt atšķirīgi dažādās vietās un (sub)kultūrās. Taču likums var tās «ņemt» savā aizsardzībā - arī ierobežojot cilvēktiesības.

Daudzu šo sociālo un ētisko normu funkcija ir aizsargāt citas tiesības. Tādā gadījumā priekšplānā izvirzās šīs tiesības. Piemēram, lai gan zagt ir netikumīgi, Krimināllikumā paredzētais sods par zagšanu - kaut arī tas netieši aizsargā arī sabiedrības tikumību - vispirms ir domāts cietušā mantas aizsardzībai. Tādēļ šis Krimināllikuma noteikums Satversmes 116. panta sistēmā ir jāpārbauda kategorijā «citu cilvēku tiesību aizsardzība» un nevis «sabiedrības tikumība».

Modernajā sabiedrībā gandrīz visas nozīmīgās sociālās un ētiskās normas jau netieši bauda formālu tiesību normu aizsardzību (arī ja šīs tiesību normas - kā iepriekšējā piemērā - primāri ir vērstas uz citu pamatvērtību aizsardzību). Tādēļ ar jaunu sociālo un ētisko normu «nodošanu» formālo tiesību aizsardzībai ir jābūt ļoti atturīgiem, jo tās parasti ir ļoti grūti tveramas tiesiskā formā, bez tam šāda aizsardzība viegli var iegūt totalitāru raksturu -un tas pats par sevi būtu netikumīgs līdzeklis, ar ko nevar panākt tikumīgu mērķi.[600]

Rezultātā jēdziena «sabiedrības tikumība» pielietojumam Satversmes 116. panta ietvaros atliek ne visai liela nozīme. To varētu attiecināt, piemēram, uz pasākumiem, kuru mērķis ir ierobežot prostitūciju, rupjus sabiedriskās pieklājības pārkāpumus, vardarbības attēlojumus un propagandu plašsaziņas līdzekļos.

c) Nepieciešamība demokrātiskā sabiedrībā

Satversmes 116. pants nosaka tikai divus kritērijus, kas jāievēro, lai cilvēktiesību ierobežojums būtu tiesisks, - tam jābūt noteiktam ar likumu un tam jābūt vērstam uz leģitīma mērķa realizāciju. Taču demokrātiskā un tiesiskā valstī tas ir par maz, lai varētu pieļaut cilvēktiesību ierobežošanu. Lai nodrošinātu efektīvu cilvēktiesību aizsardzību, ierobežojumam ir jāatbilst vēl trešajam kritērijam: tam ir jābūt «nepieciešamam demokrātiskā sabiedrībā».

Kritērijs «nepieciešamība demokrātiskā sabiedrībā» pieder pie visu Rietumu demokrātisko valstu cilvēktiesību dogmatikas «kanona».[601] Tas atrodams arī starptautiskajos cilvēktiesību dokumentos, piemēram, Eiropas Cilvēktiesību konvencijā,[602] Tādēļ tā ievērošanu pārbauda arī Eiropas Cilvēktiesību tiesa, kuras jurisdikcijai ir pakļauta arī Latvija. Tikai tad, ja blakus citiem kritērijiem arī šis kritērijs ir izpildīts, cilvēktiesību ierobežojums var tikt uzskatīts par attaisnotu.

Tas nacionālajās tiesībās ir stingrākais, bet juridiskajā pārbaudē - arī visgrūtāk argumentējamais kritērijs, lai konstatētu, vai konkrētais cilvēktiesību ierobežojums ir vai nav attaisnojams. Tas ir ideoloģisks kritērijs, kas nosaka «līdzsvaru» starp indivīda un sabiedrības interesēm noteiktā vēsturiski politiskā sabiedrības modelī - Rietumu demokrātijā.[603]

Cilvēktiesību saturs un robežas ir universāls, nevis nacionāls jautājums. Tomēr tas ir cieši saistīts ar abstraktu Rietumu tipa demokrātiskas un tiesiskas valsts iekārtas modeli. Lai arī šis modelis ir vēsturiski izveidojies tikai vienā pasaules daļā, tas globalizācijas laikmetā faktiski ir ieguvis universālu raksturu.

Bez norādes uz šo modeli robežas starp indivīda brīvību un sabiedrības interesēm varētu noteikt pavisam citādi. Piemēram, Irānā, kura konsekventi deklarē sevi par «islāmisku demokrātiju» atšķirībā no «Rietumu demokrātijas», konstitūcijas 24. pants nosaka, ka preses brīvība nevar tikt izmantota «pretēji islāma principiem vai publiskajām interesēm».[604] Rietumu demokrātijas modelī šādi tālejoši preses ierobežojumi nebūtu pieļaujami, jo tie neatbilstu kritērijam «nepieciešamība demokrātiskā sabiedrībā».

Rietumu demokrātijas modelis ir pietiekoši plurālistisks, tādēļ katrā valstī no tā var pastāvēt zināmas atkāpes un tajās var būt savas nacionālās īpatnības. Tomēr šīs atkāpes un īpatnības nedrīkst būt tik specifiskas, ka tās vairs neiederas šī modeļa pamatprincipos. Tādēļ arī visas «adjektīvu demokrātijas» («sociālistiskā demokrātija», «āfrikāņu demokrātija» u. tml.) nav uzskatāmas par demokrātiskām un tiesiskām valsts iekārtām šajā izpratnē.

Jaunajās demokrātijās - kā Latvijā kur šīs sabiedrības vēl nefunkcionē atbilstoši attīstītas demokrātijas standartiem, jāņem vērā, ka par orientieri nedrīkst tikt atzīta esošā situācija, bet gan (vismaz) tie standarti, kas valda attīstītās demokrātijās. Piemēram, reālā situācija, kad sabiedrības lielais vairums neatzīst pacifistiskā uzskata piekritēju tiesības militārā dienesta vietā dienēt alternatīvā nemilitārā dienestā, nevar tikt atzīta par attaisnojumu likumam, kas valsts drošības mērķu veicināšanai ierobežo cilvēka apziņas brīvību un spiež viņu dienēt ar ieroci rokā. Kritērijs «nepieciešamība demokrātiskā sabiedrībā» šajā gadījumā, izmantojot salīdzinošo metodoloģiju (skat. iepriekš 7.7.3. nodaļas d punktu), jāorientē uz attīstītas demokrātijas standartiem, kur šāds likums netiek uzskatīts par «nepieciešamu».

Tādēļ jaunajās demokrātijās nacionālajai tiesību zinātnei, iestādēm un tiesai, nosakot cilvēktiesību saturu un robežas, izmantojot salīdzinošo tiesību (comparative law, Rechtsvergleichung) metodoloģiju, intelektuāli ir jāpieslēdzas tradicionāli demokrātisko Rietumvalstu nacionālajās tiesībās, kā arī starptautiskajās tiesībās uzkrāto (tātad juridiskajā literatūrā un tiesu praksē dokumentēto) atziņu bāzei. Patlaban Austrumeiropas pēcsociālistis-kajās valstīs un citās jaunās demokrātijās Āzijā, Āfrikā un Latīņamerikā notiek straujš un arvien apzinīgāks Rietumu tiesisko priekšstatu, noregulējumu, teorijas un dogmatikas recepcijas (pārņemšanas) process, kas savā nozīmē ir salīdzināms vienīgi ar romiešu tiesību recepciju renesanses laikmetā. Šajā procesā ir «ierauta» arī Latvijas tiesību sistēma.

Tādēļ arī Latvijas demokrātijas reālās nepilnības nevar kalpot par iemeslu to attaisnojumam un paildzināšanai.[605] Latvijas cilvēktiesību noregulējumu un prakses nacionālās īpatnības var izpausties nevis nepieļaujamās atkāpēs no Rietumu demokrātijas modeļa (tātad piedāvājot saviem iedzīvotājiem zemāku cilvēktiesību aizsardzības standartu), bet gan jaunos, radošos risinājumos, kas attīsta šo modeli tālāk.

Piemēram, interesants Latvijas cilvēktiesību sistēmas radošas attīstības mēģinājums bija priekšlikums diskriminācijas aizliegumā iekļaut arī diskrimināciju vecuma dēļ.[606] Tam varētu būt sekas, piemēram, attiecībā uz obligāto pensionēšanos. Jaunu pavērsienu varētu nest Satversmes 115. panta pielietojums praksē. Tas ir tālejošāks par Rietumu demokrātiju pašreizējo standartu un paredz mēreni formulētas indivīda tiesības pret valsti «dzīvot labvēlīgā vidē, sniedzot ziņas par vides stāvokli un rūpējoties par tās saglabāšanu un uzlabošanu».

Eiropas Cilvēktiesību tiesa kritēriju «nepieciešamība demokrātiskā sabiedrībā» konkretizē tuvāk: pirmkārt, ierobežojumam jābūt «sociāli nepieciešamam», resp. jāpastāv «sociāli neatliekamai vajadzībai» (pressing social need) un, otrkārt, tam ir jābūt «samērīgam» (proportionate). Kā redzams, šeit vēlreiz tiek pielietots jau tiesību normas interpretācijā (skat.

iepriekš 7.7.2. nodaļas d punktu) pielietotais samērīguma jeb proporcionalitātes princips, kam Rietumu demokrātijā ir centrālā nozīme sabiedrības un indivīda tiesību norobežošanā.[607]

aa) Sociāla nepieciešamība

Vai ierobežojums ir «sociāli nepieciešams», izriet no attiecīgajiem apstākļiem. Nepietiek, ja sabiedrības interesēs attiecīgais ierobežojums būtu «vēlams» vai «derīgs». Demokrātisko sabiedrību raksturo plurālisms, atklātība un liberalitāte.[608] Tādēļ indivīdam, kura uzskati un rīcība atšķiras no vairākuma uzskatiem un rīcības, ir tiesības sagaidīt no sabiedrības vairākuma zināmu toleranci.[609]

Tiesības uz toleranci paliek spēkā arī tad, ja indivīda uzskati un rīcība sabiedrības vairākumam ir pat neērta vai traucējoša. Demokrātiskā sabiedrība prasa no katra sabiedrības locekļa pietiekošu pašapziņu, ka viņš var paciest arī zināmas neērtības vai traucējumus, ja tas ir saistīts ar cita sabiedrības locekļa pašrealizāciju, izmantojot viņa cilvēktiesības, - jo principiāli šādā situācijā var nonākt jebkurš. Sīki, izolēti un vienreizēji sabiedrības interešu traucējumi, kas rodas, izmantojot attiecīgās cilvēktiesības, tādēļ vēl neattaisno to ierobežošanu.

Tādēļ sabiedrības interešu traucējumiem ir jābūt sasniegušiem pietiekoši nopietnu intensitātes līmeni, lai pastāvētu nepieciešamība rīkoties un ierobežot cilvēktiesības. Te nav iespējams formulēt vispārējas vadlīnijas. Vai pastāv «sociāla nepieciešamība», iespējams noteikt tikai konkrētā gadījumā, ņemot vērā demokrātiskās sabiedrības plurālistisko, atklāto un liberālo raksturu un apsverot skarto sabiedrības vairākuma interešu nozīmību, mazākuma interešu nozīmību un indivīda principiālās tiesības uz toleranci savu cilvēktiesību īstenošanā.

hb) Samērīgums

Ierobežojums ir «samērīgs» jeb «proporcionāls» tad, ja tas, pirmkārt, ir piemērots, lai sasniegtu leģitīmo mērķi (skat. iepriekš 7.8.3. noda|as b punktu), otrkārt, ja tas ir nepieciešams, lai šo mērķi sasniegtu (t. i., vai to ir iespējams sasniegt arī ar alternatīviem, indivīdu mazāk ierobežojošiem līdzekļiem), un, treškārt, ja tas ir atbilstīgs, t. i., ja labums, ko iegūst sabiedrība ar cilvēktiesību ierobežojumu, ir lielāks kā atsevišķu personu interesēm ar to nodarītais zaudējums.[610]

Pārbaudot ierobežojuma atbilstību, t. i., vai sabiedrības iegūtais labums ir lielāks kā indivīda tiesiskais zaudējums, jāievēro arī no Satversmes 1. panta izrietošais cilvēktiesību «kodola neaizskaramības» princips. Tas nosaka, ka cilvēktiesības legāli var tikt ierobežotas tikai līdz zināmai robežai; ja ierobežojums jau aizskar to «kodolu», tad tas ir prettiesisks - ar visām no tā izrietošajām sekām.

Vairākās valstīs šis īpašais cilvēktiesību «robežu robežas» (skat. iepriekš 7.8. nodaļu) nosacījums ir arī izcelts konstitūcijas tekstā.[611] To, kāds brīvības apjoms pieder pie attiecīgās cilvēktiesības «kodola», kuru nekādā gadījumā legālā veidā nav iespējams ierobežot, ir noskaidrojams interpretācijas ceļā (skat. iepriekš 7.7. nodaļu).

Piemēram, šajā kontekstā interesanta ir patlaban Vācijā notiekošā diskusija, vai nodokļu likme, kas pārsniedz 50% no ienākuma, aizskar konstitūcijā garantēto īpašumtiesību «kodolu». Katrā ziņā nodokļu likumi, kuru mērķis ir nodrošināt sabiedrības labklājību, principā drīkst ierobežot īpašumtiesības. Taču nodokļu likme 99% apmērā noteikti būtu kvalificējama kā īpašumtiesību «kodola» ierobežojums. Bet kur ir robeža starp «parastu» īpašumtiesību ierobežojumu sabiedrības interesēs (sal. Satversmes 105. panta trešo teikumu), kas iespējama bez atlīdzības, un īpašumtiesību «kodola» ierobežošanu (sal. Satversmes 105. panta ceturto teikumu), kas pieļaujama tikai pret taisnīgu atlīdzību (kas nodokļu iekasēšanas gadījumā būtu bezjēdzīgi). Vācijā tiek likts priekšā risinājums, ka sabiedrībai ir tiesības kopējās labklājības labā paņemt maksimāli pusi, savukārt Zviedrijā valda uzskats, ka sabiedrība var paņemt ievērojami lielāku daļu no indivīda ienākumiem, lai gan arī Zviedrijā sāk diskutēt par šāda viedokļa pareizību.

Arī samērīguma principam nav iespējams noteikt vispārīgas vadlīnijas. To iespējams noteikt tikai katrā atsevišķā, konkrētā gadījumā, kā orientieri izmantojot attīstītas demokrātijas standartus un normatīvos priekšstatus par to, «kā jābūt», un konkrētajā gadījumā apsverot sabiedrības intereses no vienas un cilvēktiesību normās garantētās indivīda intereses no otras puses. Ja arī pēc rūpīgas apsvēršanas abām interesēm kas saduras, piešķirams aptuveni vienāds svars, tad priekšroka dodama indivīda interesēm.

8. CILVĒKTIESĪBU AIZSARDZĪBAS MEHĀNISMI LATVIJĀ

8.1. Ievads

Cilvēktiesību nodrošināšanai ir nepieciešams mehānisms, ar kura palīdzību persona varētu panākt savu aizskarto tiesību ievērošanu. Ja tāda mehānisma nav, tad gan starptautiskajos, gan nacionālajos cilvēktiesību dokumentos paredzētais tiesību katalogs patiesībā ir bez reāla seguma, respektīvi, tas ir deklaratīvs un netiek ievērots, tā pārkāpšanas gadījumos nekāda adekvāta reakcija no tiesību aizsardzības institūciju puses neseko.

Valstī ir jābūt precīzai sistēmai, ar kuras palīdzību indivīds var aizstāvēt savas aizskartās cilvēktiesības, turklāt šai sistēmai ir jābūt brīvi pieejamai jebkurai iedzīvotāju kategorijai neatkarīgi no personas mantiskā vai sociālā stāvokļa un citiem faktoriem. Mehānismam jābūt pietiekami ātram un efektīvam, kā arī sabiedrībai ir jābūt informētai par to. Tādējādi ir nepieciešams, lai likumā vai citā tiesību aktā jau sākotnēji tiktu iestrādāts mehānisms tā iedarbināšanai un būtu pienācīgi apmācītas personas, kuru kompetencē ietilpst attiecīgā dokumenta īstenošana.

Piemēram, joprojām Latvijā nav izveidojusies prakse, kā valsts iestādēm rīkoties tādā situācijā, kad starptautiskais dokuments paredz kādas tiesības, taču Latvijas tiesību akts šādas tiesības neparedz vai nonāk pretrunā ar tām.[612] Juridiskās sekas un uzvedības modelis šādai situācijai nav skaidri pat juristiem, nemaz nerunājot par citiem Latvijas iedzīvotājiem, kuriem nav šādu specifisku zināšanu.

1996. gada 5. jūnijā pieņemtais Satversmes tiesas likums^613 paredz iespēju (16. pants) Satversmes tiesā izskatīt lietas par Latvijas nacionālo tiesību normu atbilstību tiem Latvijas noslēgtajiem starptautiskajiem līgumiem, kas nav pretrunā ar Satversmi, tomēr līdz šim minētā iespēja nav tikusi plaši izmantota.[614] Ja, piemēram, vispārējās kompetences tiesu instances izlemtu lietu par labu prasītājam atbilstoši starptautiskajam līgumam un nevis nacionālajai normai, paliek neskaidrs gan sankciju jautājums, gan neizmantotās nacionālās normas statusa jautājums.

Starptautiskie cilvēktiesību dokumenti paredz daudzas tiesības, no kuru ievērošanas nav pieļaujamas nekādas atkāpes pat tajos gadījumos, kad valstī ir izsludināts izņēmuma stāvoklis.[615] Starp tādām tiesībām ir arī taisnīgas tiesas princips un vairāki tiesas spriešanas aspekti. Liela loma cilvēktiesību procesuālās aizsardzības regulējuma uzlabošanā pasaulē kopumā ir bijusi ANO, kas pieņēmusi daudzas rezolūcijas tieši par cilvēka tiesībām justīcijā. Viena no nozīmīgākajām ir 1985. gadā ANO pieņemtie Tiesu varas neatkarības pamatprincipi, kas «formulēti, lai palīdzētu dalībvalstīm to uzdevumā nodrošināt un veicināt savas tiesu varas neatkarību».[616] Starp šiem principiem ir arī tādi kā aizliegums iejaukties tiesas kompetencē vai pārskatīt tiesas pieņemtos lēmumus (izņemot tādu pārskatīšanu, kas notiek likumā noteiktās tiesu sistēmas ietvaros) u. c.

Minētie ANO pamatprincipi un citi dokumenti, kas paredz procesuālas garantijas indivīdiem, ir zināmi arī Latvijas tiesību aizsardzības iestādēm, jo 1990. gada 4. maijā Latvijas Republikas Augstākā padome pieņēma deklarāciju «Par Latvijas Republikas pievienošanos starptautisko tiesību dokumentiem cilvēktiesību jautājumos»[617], kurā uzskaitīti arī šie dokumenti. Turklāt tiem ir saistošs raksturs Latvijā.[618]

Šajā nodaļā gan netiks visaptveroši analizēts, vai Latvijas process atbilst šiem saistošajiem starptautiskajiem principiem. Nolūks bija tikai atgādināt, ka Latvijas tiesību sistēmā ir daudz vēl īsti neapzinātu iespēju.

8.2. Sūdzību izskatīšana administratīvajās iestādēs

Viena no izplatītākajām jomām valsts un indivīda attiecību kārtošanā ir administratīvo aktu pieņemšana, kas tieši vai netieši ietekmē vienu vai vairākas fiziskās vai juridiskās personas. Savukārt pati šādu individuālo lēmumu pieņemšanas kārtība parasti tiek dēvēta par administratīvo procesu.[619] Lēmumus atbilstoši tiesību sistēmā noteiktajām normām un principiem pieņem publisko tiesību subjekti^620 (valsts, pašvaldības vai to institūcijas un amatpersonas) vai privāto tiesību subjekti, ja ar likumu vai līgumu attiecīgas publisko tiesību darbības ir uzticētas arī privāto tiesību subjektiem.[621]

Latvijas tiesību sistēma satur vairākas normas un principus, kas obligāti ievērojami administratīvā akta izdošanas gaitā.[622] Svarīgs jautājums, kas

4 saistīts ar personas tiesību aizstSvfiSanu, ir iespēja pieņemtos lēmumus pārsūdzēt,

Latvijā administratīvo aktu apstrīdēšanas kārtību administratīvajās iestādēs nosaka Ministru kabineta 1995. gada 13.]ūn\)?L Administratīvo aktu procesa noteikumi,[623]

Noteikumi citu starpā nosaka arī Latvijas tiesību normu hierarhiju, par visaugstāko atzīstot Satversmi un atsaucoties uz nepieciešamību ievērot «vispārējos starptautisko tiesību principus un Latvijai saistošos starptautiskos līgumus, un citus starptautisko tiesību dokumentus» (15. punkts).[624] Noteikumu 27. punktā noteikts, ka iestāde izdoto administratīvo aktu var pamatot arī uz iepriekš minētajiem starptautisko tiesību dokumentiem. Praksē šādi pamatoti administratīvie akti ir sastopami reti, taču šī situācija ir jāpieskaita pie neizmantotām iespējām. Noteikumu 73. un 74. pants nosaka, ka administratīvā akta apstrīdēšana var notikt nākamajā augstākajā iestādē, ja tiesību normas nenosaka citu iestādi, bet pēc tam tiesā.

Lēmuma pārsūdzēšanas iespējas nosaka arī 1994. gada Iesniegumu, sūdzību un priekšlikumu izskatīšanas kārtības likums valsts un pašvaldību institūcijās™, kas paredz ikvienai fiziskajai un juridiskajai personai tiesības griezties valsts un pašvaldību iestādēs un uzņēmumos ar individuāliem vai kolektīviem rakstveida iesniegumiem, sūdzībām un priekšlikumiem (arī mutvārdos -apmeklētāju pieņemšanas laikos) un saņemt atbildi likumā noteiktajā kārtībā un termiņos. Ja iesniegumu, sūdzību un priekšlikumu izskatīšanai speciālajos likumos paredzēta cita kārtība, tad šis likums nav piemērojams.

Minētajā normatīvajā aktā likumdevējs ir ielicis mehānismu, kā nodrošināt to, lai iesniedzējam tiktu sniegta atbilde par konkrēto iesnieguma priekšmetu, tai skaitā nodrošinot iesnieguma pārsūtīšanu kompetentai institūcijai, ja iestāde, kurā iesniedzējs ir griezies sākotnēji, nav kompetenta atbildēt.

Tomēr prakse liecina, ka sarežģītos jautājumos, kuros iesaistītas vairākas institūcijas, iesniedzējs nereti tiek «sūtīts pa apburto loku», jo institūcijas nepārtraukti (ievērojot termiņus un citas likumā noteiktās prasības) pārsūta iesniegumus citām institūcijām, norādot, ka konkrētais jautājums ietilpst nevis iestādes «X», bet gan iestādes «Y» kompetencē. Šā jautājuma veiksmīgs risinājums varētu būt saistīts ar visu valsts funkciju uzskaiti un konkrētu, nepārprotamu sadalījumu pa institūcijām, kā arī iedzīvotājiem viegli pieejamas informācijas par iestāžu funkcijām un procesu nodrošināšanu.

Latvijas administratīvo pārkāpumu kodeksa 14. f nodaļas normas^625 paredz atbildības iestāšanos tajos gadījumos, kad pārkāpta iesniegumu, sūdzību un priekšlikumu izskatīšanas kārtība valsts un pašvaldību institūcijās. Kodeksa 280. pants nosaka iestādes, kurās var pārsūdzēt lēmumus, kas pieņemti administratīvo pārkāpumu lietās. Šādus lēmumus lēmuma adresāts vai cietusī persona var pārsūdzēt rajona (pilsētas) tiesā, vai arī prokurors par tiem var iesniegt protestu.[626]

Tātad personai ir tiesības griezties tiesā un pārsūdzēt valsts un pašvaldību institūciju un to amatpersonu rīcību, ar kuru aizskartas tās tiesības. Stabilā demokrātijā tā ir normāla parādība, kamēr Latvijā savu tiesību aizstāvēšanas tiesā kultūra vēl pilnībā nav izveidojusies. Vēl aizvien ir pierasts griezties pie prokurora, sūdzoties par valsts institūciju darbību, lai arī būtu jāļauj šādus strīdus izlemt tiesai tās neatkarīgā un objektīvā statusa dēļ.

8.3. Lietas izskatīšana tiesā

Tiesu iekārtu Latvijā nosaka likums Par tiesu varu,14' savukārt tiesu lietu izskatīšanas principus un kārtību atbilstoši šā likuma 2. pantam nosaka Satversme, civilprocesuālie, kriminālprocesuālie, administratīvi procesuālie un citi likumi.

Satversmes 8. nodaļas^627 91. un 92. pants garantē vienlīdzību likuma un tiesas priekšā, aizstāvot savas tiesības un likumiskās intereses. 92. pantā minēts nevainīguma prezumpcijas princips - ikviens uzskatāms par nevainīgu, iekams viņa vaina nav atzīta saskaņā ar likumu. Bez tam šis pants nosaka, ka «nepamatota tiesību aizskāruma gadījumā ikvienam ir tiesības uz atbilstīgu atlīdzinājumu».

Tādējādi valstij ir jānodrošina indivīdam iespējas aizstāvēt savas tiesības, tai skaitā tiesā. Situācija, kad indivīds nevar reālu vai potenciālu tiesību aizskārumu iztiesāt tiesā, pārkāpj Satversmi un Latvijas starptautiskās saistības.[628]

Satversmes 6. noda|a pilnībā veltīta tiesai, nostiprinot vairākus starptautiski atzītus principus:

1) tiesnešu neatkarība (tie ir padoti vienīgi likumam un ir atceļami tikai īpašos likumdošanā noteiktos gadījumos);

2) likuma virsvara;

3) taisnīga tiesa.

Tā kā Satversmes 83. pants nosaka, ka tiesnesis ir «padots vienīgi likumam», jāsecina, ka tiesnesis lietas lemšanā pārbauda konkrētās normas spēkā esamību un atbilstību augstākstāvošām normām, ieskaitot Satversmi.144 Šobrīd problēmas rada tas apstāklis, ka nav pietiekami attīstīts mehānisms, ar kura palīdzību tiesnesis var iegūt pilnīgu pārliecību par savu secinājumu, ja viņam ir radušās šaubas. Šāds mehānisms varētu būt tiesneša iespēja griezties Satversmes tiesā ar lūgumu sniegt skaidrojumu.

8.3.1. Administratīvās lietas

Likuma Par tiesu varu 7. pantā noteikts, ka tiesa izskata un lemj lietas par personu administratīvajiem pārkāpumiem, personu sūdzībām par valsts pārvaldes iestāžu un amatpersonu rīcību, kā arī no administratīvi tiesiskajām attiecībām izrietošas lietas. Latvijas administratīvo pārkāpumu kodeksa 213. pants nosaka tās lietu kategorijas, kuras var izskatīt rajona (pilsētas) tiesu tiesneši. Šīs lietas ir:

1) narkotisko un psihotropo zāļu vai zāļu līdzekļu saņemšana, uzglabāšana un izlietošanas pārkāpumi ārstniecības iestādē (46. pants);

2) darbība vai bezdarbība, kas ierobežo personu tiesības realizēt zemes lietošanas vai zemes īpašuma tiesības, kā arī par zemes robežu ierādīšanu dabā, neievērojot vai pārkāpjot zemes ierīcības projektu (53.1 pants).

Atbilstoši 1998. gada 14. oktobra Civilprocesa likuma^629 Pārejas noteikumiem līdz brīdim, kad stāsies spēkā Administratīvā procesa likums, tiesa minētās lietas izskata saskaņā ar Civilprocesa likuma vispārīgajiem noteikumiem un Latvijas Civilprocesa kodeksa 22., 22. A, 23., 23. A, 24.,

24. A un 25. nodaļas noteikumiem.

8.3.2. Civillietas

Likuma Par tiesu varu^630 5. pantā noteikts, ka tiesas spriešana civillietās notiek par civilo, darba, ģimenes un citu tiesību un likumīgo interešu aizsardzību. Civilprocesa likuma^631 1 . pants nosaka, ka ikvienai fiziskai un juridiskai personai ir tiesības uz savu aizskarto vai apstrīdēto civilo tiesību vai ar likumu aizsargāto interešu aizsardzību tiesā. Tiesā var griezties jebkura persona, valsts vai pašvaldību iestādes vai amatpersonas, kurām ar likumu piešķirtas tiesības aizstāvēt tiesā citu personu tiesības vai tiesiskās intereses. Lietas dalībniekiem iespējams tiesas spriedumu noteiktā termiņā pārsūdzēt -ja tas netiek izdarīts, tad tiesas spriedums stājas likumīgā spēkā. Pirmās instances tiesas spriedumi pārsūdzami augstākas instances tiesā, iesniedzot apelācijas sūdzību (lietas dalībnieki) vai apelācijas protestu (prokurors). (Ņemot vērā, ka civilprocesa būtība ir sacensības princips demokrātiskā un brīvā tirgus ekonomikas valstī, tad prokurora loma īsti saprotama šeit nav.) Civilprocesa likums nosaka vairākas lietu kategorijas^632, kurās pārsūdzība nav iespējama: uzņēmumu un kredītiestāžu maksātnespējas lietas, lietas par streika vai streika pieteikuma atzīšanu par nelikumīgu.

8.3.3. Krimināllietas

Likums Par tiesu varu 6. pantā nosaka, ka krimināllietās tiesa izskata un izlemj pret personām celto apsūdzību pamatotību, attaisnojot nevainīgās personas vai arī atzīstot personas par vainīgām nozieguma izdarīšanā un nosakot sodu.

Ar mērķi nodrošināt cietušās personas interešu aizsardzību valsts uzņemas pienākumu ātri un pilnībā atklāt noziegumu, noskaidrot un sodīt vainīgās personas. Šajā procesā veiktās darbības aizdomās turētajam, apsūdzētajam, viņu aizstāvjiem un likumiskajiem pārstāvjiem, lieciniekiem, ekspertiem, tulkiem, pieaicinātajiem, galviniekiem, cietušajam, civilprasītājam, citām personām iespējams pārsūdzēt prokuroram. Izziņas izdarītāja darbības, prokurora lēmumu vai darbības izziņas izdarītājs un sūdzētājs var pārsūdzēt amatā augstākam prokuroram. Par tiesneša lēmumu par drošības līdzekļa vai cita piespiedu līdzekļa piemērošanu vai tiesas lēmumu, par kuru paredzēta pārsūdzēšanas iespēja, var celt blakus sūdzību vai protestu (prokurors) augstākas instances tiesai. Par spriedumu iespējams iesniegt arī apelācijas sūdzību - augstākas instances tiesai - vai kasācijas sūdzību par jebkuru tiesas (tiesneša) nolēmumu - Augstākās tiesas Senāta Krimināllietu departamentam.

Ja personai tiesību aizsardzības iestāžu nelikumīgas vai nepamatotas darbības rezultātā ir nodarīti zaudējumi, tad iespējams prasīt šo zaudējumu atlīdzināšanu, iesniedzot pieteikumu Tieslietu ministrijai, Ģenerālprokuratūrai un atteikumu atlīdzināt zaudējumu pārsūdzot tiesā.

1998. gada 17. jūnija Krimināllikums^633 paredz atbildību par tiesas darba traucēšanu un citiem pārkāpumiem, kas var traucēt tādu cilvēka tiesību īstenošanu kā tiesības uz nevainīguma prezumpciju un tiesības uz taisnīgu tiesu.

8.4. Pagasttiesas un bāriņtiesas

Pagasttiesas un bāriņtiesas ir pagasta vai pilsētas pašvaldības izveidotas aizbildnības un aizgādnības iestādes^634, kuras:

1) aizstāv bērna personiskās un mantiskās intereses attiecībās ar vecākiem un citām personām;

2) izpilda tiesas spriedumu par aizgādnības nodibināšanu personām to gara slimības, plānprātības, izlaidīgas vai izšķērdīgas dzīves, alkohola vai narkotiku pārmērīgas lietošanas dēļ;

3) izskata adopcijas pieteikumus pirms to iesniegšanas tiesā;

4) pilda notariālās funkcijas (pagasttiesas);

5) palīdz mantojuma lietu kārtošanā un mantojuma apsardzībā (atkarībā no konkrētās situācijas izvēlētie līdzekļi var būt mantojuma saraksta

sastādīšana; telpu aizzīmogošana, mantas aprakstīšana, novērtēšana un nodošana glabāšanā).

Minēto institūciju galvenā funkcija saistīta ar bērna tiesību aizsardzību. Taču, neraugoties uz to, ka, piemēram. Bērna tiesību konvencija Latvijai ir saistoša kopš 1992. gada 14. aprīļa, šajā un arī citos starptautiskajos dokumentos nostiprinātie principi bieži vien reālajā situācijā nedarbojas un par tiem cilvēkiem pat nav informācijas. Vēl nav bijis tāda gadījuma, kad, cilvēks, pamatojoties specifiski uz šo konvenciju^635, apstrīdētu kādu administratīvo lēmumu un grieztos kompetentā institūcijā. Pats bērns nav informēts par to, kādas tiesības viņam piemīt, lai gan Bērna tiesību konvencijas 17. pants^636 nosaka, ka līguma dalībvalsts politikai ir jābūt virzītai uz informācijas pieejamību bērnam, tai skaitā veicinot bērnu literatūras izdošanu un izplatīšanu, īpaši ar bērnu bibliotēku palīdzību. Tādējādi liela atbildība gulstas uz valsti (attiecīgām sociālajām iestādēm) un vecākiem vai aizbildņiem.

Formāli bāriņtiesu un pagasttiesu procesā ir ievēroti starptautiskie principi, īpaši attiecībā uz likuma virsvaru («izlemjot lietu un pieņemot lēmumus, pamatojas uz likumiem un lietā noskaidrotajiem apstākļiem»[637]), bērna interešu aizsardzību (piemēram, procedūra atzinuma sagatavošanai adopcijas lietās) un tiesas locekļu objektivitāti un kompetenci.

8.5. īres tiesas / darba strīdi

1993. gada 16. februāra likums Par dzīvojamo telpu īri^638 nosaka, ka īres strīdi tiek risināti īrestiesās, bet līdz tādu izveidošanai - iesniedzot prasību attiecīgajā rajona (pilsētas) tiesā. 1998. gada 21. oktobrī tika pieņemts īrestiesu likums, kas noteica, ka ar 2000. gada 1 .janvāra atbilstoši 1998. gada 21. oktobra īrestiesu likumam^639 par obligāto pirmstiesas instanci īres strīdu izšķiršanā būs īresticsai, kuras lēmumus varēs pārsūdzēt rajona (pilsētas) tiesā. Šajā sfērā problēmas Latvijā ir samilzušas. Ir jāšaubās, ka ģimeņu izlikšana no dzīvokļiem maksātnespējas gadījumā ir labākais risinājums un atbilst, piemēram, bērna labākajām interesēm. Tomēr 1999. gada 20. decembrī Saeimā tika pieņemts likums Par īrestiesu likuma atzīšanu par spēku zaudējušu, kas nosaka, ka divu mēnešu laikā pēc likuma spēkā stāšanās (likums stājas spēkā 01.01.2000) īrestiesās pieņemtās lietas ir izbeidzamas, bet iesniedzējiem ir tiesības griezties rajona (pilsētas) tiesās.[640] Valstij ir jāatmaksā iemaksātā valsts nodeva. Neapšaubāmi, ka šāda valsts neizlēmība, kā nodrošināt indivīdam iespējas aizsargāt savas tiesības uz mājokli vai īpašumu, var pasliktināt indivīda situāciju konkrētā gadījumā. Varbūt pat ir vērts pārdomāt, kā šāda specializētu tiesu veidošana un tad atcelšana atbilst Eiropas Cilvēktiesību konvencijas taisnīgas tiesas standartam (6. pants), kura viens no elementiem ir lietu izskatīšana saprātīgā laika periodā, vai arī atbilst tiesību uz tiesību aizsardzību standartam (13. pants).

Otra sfēra, kurā ir lielākās problēmas attiecībā uz izskatīšanu tiesā, ir darba strīdi jeb individuālie vai kolektīvie tiesību vai interešu strīdi starp darbinieku un darba devēju vai to grupām. Ņemot vērā apstākli, ka katrs otrais Latvijas iedzīvotājs ir potenciāla darba strīda puse, jo gandrīz puse no Latvijas iedzīvotājiem ir indivīdi darbspējīgā vecumā, kuriem var rasties domstarpības ar savu darbinieku/darba devēju, darba strīdi sastāda ievērojamu daļu no tiesās izskatāmajām civillietām dažādās institūcijās^641 iesniedzamajām sūdzībām. Pašreizējā tiesiskajā regulējumā paredzētā iespēja uzņēmumā izveidot darbiniekiem un darba devējam kopīgu darba strīdu komisiju netiek izmantota. Darbiniekam gaidot pat vairāk nekā gadu uz savas lietas izskatīšanu tiesā, nevar runāt par tiesībām uz savu aizskarto tiesību efektīvu atjaunošanu. Kā situācijas atrisinājums paredzama īpaša mehānisma izveide darba strīdu risināšanai darba tiesas vai citas efektīvas institūcijas veidā.

8.6. Satversmes tiesa

Satversmes tiesa ir tiesu institūcija, kas izveidota, lai pārbaudītu lietas par likumu un citu normatīvo aktu, kā arī starptautisko līgumu atbilstību Satversmei.1™ Papildus tā veic arī citas funkcijas, kas saistītas ar valsts amatpersonu pieņemto lēmumu pārbaudi. Citiem vārdiem sakot, Satversmes tiesa īsteno konstitucionālo kontroli.

Satversmes tiesā izskatāmo lietu kategorijas minētas Satversmes tiesas likuma 16. pantā, Satversmes tiesa lemj, vai apstrīdētais tiesību akts vai kāda no tā normām atbilst tiesību aktam vai normai, kurai ir augstāks juridiskais spēks:

1) likumu atbilstība Satversmei;

2) Latvijas starptautisko līgumu atbilstība Satversmei un nacionālo normu atbilstība tiem starptautiskajiem līgumiem, kas nav pretrunā ar Satversmi,

3) Ministru kabineta un tā institūciju aktu atbilstība Satversmei un pārējai likumdošanai;

4) Valsts prezidenta, Saeimas priekšsēdētāja un Ministru prezidenta aktu atbilstība Satversmei un citiem likumiem;

5) citu Saeimas apstiprināto, vēlēto vai iecelto institūciju vai amatpersonu izdoto normatīvo aktu atbilstība Satversmei un citiem likumiem;

6) pašvaldības domes (padomes) normatīvo aktu atbilstība Satversmei, citiem likumiem un Ministru kabineta noteikumiem;

7) Ministru kabineta pilnvarotā ministra rīkojuma par pašvaldības domes (padomes) lēmuma apturēšanu atbilstība likumam.

Valsts cilvēktiesību birojs, Valsts prezidents, Ministru kabinets, ģenerālprokurors un citas Satversmes tiesas likuma 17. pantā minētās personas vai institūcijas var iesniegt pieteikumu Satversmes tiesā, aizsargājot indivīda intereses. Pašreiz pašam indivīdam nav tiesību griezties Satversmes tiesā ar sūdzību par cilvēktiesību pārkāpumu, bet Joti nopietni tiek apsvērtas iespējas šīs tiesības indivīdam piešķirt.

Starptautisko līgumu atbilstības Satversmei noteikšana ir sarežģīta darbība no vairākiem aspektiem. Pirmkārt, jāņem vērā, ka līgumi var saturēt tādas starptautiskas normas un principus, no kuriem valsts nevar atkāpties nekādā gadījumā. Otrkārt, spēkā stājies līgums ir jāpilda atbilstoši Vīnes konvencijas par starptautiskajām līgumtiesībām normām. Treškārt, tieši starptautiskais līgums var pateikt priekšā, kā interpretēt Satversmes normu. Neapšaubāmi, ka bieži runa varētu būt par valsts prestižu. Šie un citi apsvērumi ir jāņem vērā, ja tiek izvirzīts jautājums par starptautiskā līguma atbilstību Satversmei. - Red.

Saskaņā ar Satversmes tiesas likuma 32. pantu Satversmes tiesas pieņemtais spriedums ir galīgs, obligāts visiem un stājas spēkā pasludināšanas brīdī.

8.7. Valsts cilvēktiesību birojs

Valsts cilvēktiesību biroja darbības mērķus, juridisko statusu un uzdevumus nosaka 1996. gada 5. decembra likums Par Valsts cilvēktiesību biroju^642, kura 1. pants definē šo biroju kā «patstāvīgu iestādi, kas veicina cilvēka un pilsoņa pamattiesību un pamatbrīvību ievērošanu Latvijas Republikā atbilstoši Satversmei un Latvijai saistošiem starptautiskajiem līgumiem cilvēktiesību jomā».

Starp biroja uzdevumiem izceļamas sabiedrības informēšanas un izglītošanas funkcijas par cilvēktiesību jautājumiem; jebkuras sūdzības izskatīšana par cilvēktiesību pārkāpumu; cilvēktiesību situācijas izpēte valstī u. c.

Sūdzību izskatīšanas kārtību regulē likums Par iesniegumu, sūdzību un priekšlikumu izskatīšanas kārtību valsts un pašvaldību institūcijās^643 un likums Par Valsts cilvēktiesību biroju. Likuma 5. pantā noteikta atruna par gadījumiem, kādos Valsts cilvēktiesību birojs sūdzību neizskata, - tie ir gadījumi, ja par sūdzībā norādīto cilvēktiesību pārkāpumu stājies spēkā pret to pašu personu un lietu taisīts tiesas spriedums civillietā, krimināllietā vai administratīvajā lietā.

Šīs funkcijas pildīšanai birojam ir piešķirtas tiesības pieprasīt informāciju un paskaidrojumus no jebkuras fiziskas vai juridiskas personas, kam varētu būt zināma informācija par attiecīgo cilvēktiesību pārkāpumu. Turklāt personai ir jāierodas biroja noteiktajā vietā un laikā sniegt nepieciešamos paskaidrojumus, par neierašanos bez attaisnojoša iemesla un paskaidrojumu nesniegšanu persona ir atbildīga Latvijas administratīvo pārkāpumu kodeksā noteiktajā kārtībā.[644] Šāda barga soda noteikšana brīvprātīgas samierināšanas procesa kontekstā ir ļoti problemātiska.

Abām pusēm tiek radīti vienādi apstākļi sava viedokļa pamatošanai un faktu izklāstīšanai, lai Valsts cilvēktiesību birojs varētu izskatīt lietu pēc būtības. Birojs ir veidots kā institūcija, kas ir neatkarīga lēmumu pieņemšanā un uzdevumu izpildē. Šim nolūkam likumā Par Valsts cilvēktiesību biroju (3. pants) ick|auta kārtība, kādā tiek iecelts amatā (ieceļ amatā Saeima pēc Ministru kabineta ierosinājuma uz četriem gadiem) un atbrīvots vai atlaists no amata biroja direktors.

Parasti birojs cenšas panākt konflikta atrisināšanu mierizlīguma ceļā, abām pusēm to parakstot un biroja direktoram apstiprinot. Ja puses mierizlīgumam nepiekrīt, tad birojs sniedz savas rekomendācijas strīda atrisināšanai. Dati par Valsts cilvēktiesību biroju rāda, ka, piemēram, 1998. gadā saņemtas 604 sūdzības, no tām panākti 112 mierizlīgumi un sniegtas 277 rekomendācijas.[645] Nav skaidrs, kas noticis ar pārējiem gadījumiem un vai, piemēram, ir ticis piemērots Latvijas Administratīvo pārkāpumu kodekss neierašanās gadījumā.

Saskaņā ar grozījumiem Satversmes tiesas likuma 17. pantā^646 kopš 1997. gada 8. oktobra Valsts cilvēktiesību birojam ir piešķirtas tiesības griezties ar pieteikumu Satversmes tiesā par lietas ierosināšanu par Ministru kabineta aktu atbilstību Satversmei un citiem likumiem, kā arī Ministru kabinetam pakļauto institūciju vai amatpersonu izdoto normatīvo aktu atbilstību Satversmei, citiem likumiem un Ministru kabineta noteikumiem. Nav gan saprotami tie iemesli, kas bija pamatā tik minimālam risinājumam. Ja Satversme ir pamatdokuments, kas nosaka cilvēktiesības, bet Valsts cilvēktiesību birojs ir galvenā iestāde šajā sfērā, kas darbojas atbilstoši Satversmei un starptautiskajiem cilvēktiesību līgumiem, tad birojam bija jābūt iespējai komentēt visu normatīvo aktu atbilstību Satversmei un starptautiskajiem līgumiem, īpaši, ja birojs ir neatkarīga institūcija.

Ņemot vērā, ka indivīds nevar sniegt prasību Satversmes tiesā un vispārējās kompetences tiesās par normatīvo aktu, kas pārkāpj viņa tiesības, bet birojā var griezties tikai ierobežotos gadījumos, indivīda tiesību aizsardzības mehānisms Latvijā ir nepilnīgs. Latvija ir apņēmusies gan Eiropas Padomes kontekstā, gan citos starptautiskos forumos garantēt indivīda tiesību efektīvu aizsardzību. Šajā sfērā vēl ir daudz darāmā.

8.8. Nevalstiskās organizācijas

Demokrātiskā sabiedrībā līdzās tiesu sistēmas ietvaros izveidotajiem indivīda tiesību aizsardzības mehānismiem pastāv daudzi un dažādi ārpus tiesu sistēmas izveidoti indivīda tiesību aizsardzības mehānismi, kuru nepieciešamību ir parādījusi demokrātisko valstu un starptautisko organizāciju prakse. Svarīgākais šāds mehānisms ir ombudsmena institūts vai arījebkura cita šāda veida neatkarīga cilvēktiesību aizsardzības nacionāla institūcija. Kā jau tika minēts, Latvijā šāda veida nacionāla institūcija ir Valsts cilvēktiesību birojs.

Atbilstoši Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 13. pantam valstij ir pienākums nodrošināt efektīvu cilvēka tiesību aizsardzību tās teritorijā. Gan bijusī Eiropas Cilvēktiesību komisija, gan tiesa ir konstatējušas, ka efektīvu tiesību aizsardzību nodrošina ne tikai tiesas, bet arī valsts pārvaldes un citas institūcijas un ka var būt gadījumi, kad ir nepieciešams viss šo dažādo institūciju kopums, lai varētu runāt par efektīvu tiesību aizsardzību.[647]

Šāda pozīcija atbilst viedoklim par to, kas raksturo demokrātisku sabiedrību, kā to vairākkārt ir definējušas Eiropas Cilvēktiesību konvencijas institūcijas. Pirmām kārtām, tā ir viedokļu dažādība un tolerance pret šiem viedokļiem, kā arī iespēja tos aktīvi paust.[648] Citiem vārdiem sakot, demokrātisku valsti stiprina tās cilvēku atklāta iniciatīva likuma robežās, kas nodrošina demokrātisku kontroli, izvēles iespējas un kopumā labvēlīgu un bagātu sociālo vidi. No šejienes loģiski izriet tas, ka bagātīgs nevalstisko organizāciju sektors, kas aptver dažādus jautājumus, ir neatņemams un nepieciešams demokrātiskas sabiedrības elements, ar kura palīdzību tiek īstenots sociālais spiediens uz valsts iestādēm, veikta nepieciešamā sabiedrības kontrole un citas funkcijas, kas nepieciešamas vispārējai labākai cilvēktiesību īstenošanai valstī.

Neapšaubāmi, ka šādas visu sektoru un institūciju saskanīgas darbības cilvēka labā pamatā ir zināma zināšanu bagāža. Ne jau velti ANO pasludināja 1994.-2004. gadu par cilvēktiesību izglītības desmitgadi. Vispārējā cilvēktiesību deklarācija nosaka, ka ikvienam ir tiesības zināt viņa cilvēka tiesības. Valstij ir pienākums radīt apstākļus gan šādu zināšanu iegūšanai, gan nevalstiskā sektora attīstībai (labvēlīga tiesiskā, administratīvā un finansiālā vide). Zināšanas par cilvēktiesībām ietver sevī arī zināmas prasības attiecībā uz tiem mehānismiem, ar kuru palīdzību tiek īstenotas cilvēktiesības. Līdz ar to loks it kā ir noslēdzies. Esam atgriezušies pie tā, ka katram ir jāzina savas tiesības un jāuzstāj uz to ievērošanu ar dažādu pieejamo mehānismu starpniecību, bet valsts varas pārstāvjiem ir pienākums, kurš izriet no visdažādākajiem politiskajiem un juridiskajiem apsvērumiem (piemēram, valsts saistības un nākotne), pieņemt tādus lēmumus, kas ļauj šīs tiesības cilvēkam īstenot.[649]

Principā nevalstiskais sektors Latvijā ir attīstījies pietiekami labi, izmantodams daudzu ārvalstu fondu un organizāciju atbalstu.[650] Ņemot vērā, ka izglītības reforma ir problēma, tad, protams, vēl arvien problemātiska ir izglītības sistēmas prioritāšu noteikšana atbilstoši Latvijas valsts un demokratizācijas interesēm, ietverot arī cilvēktiesību apguvi. Tomēr arī šajā sektorā, lai arī lēnām, tomēr ar zināmu ārvalstu fondu palīdzību notiek pārmaiņas. Jācer, ka visi progresīvie centri, kas ir radušies pēdējo gadu laikā un nodarbojas tādā vai citādā veidā ar cilvēktiesību nostiprināšanu, turpinās attīstīties un ka šo centru atbalstam arī valsts politikā atradīsies zināma vieta.

PIELIKUMS

TERMINU SKAIDROJOŠĀ VĀRDNĪCA

administratīvais akts (administrative act) - individuāls lēmums, kuru pieņem publisko tiesību subjekts un kas tieši vai netieši skar indivīda vai juridiskas personas tiesības.

atruna (reservation) - atbilstoši 1969. gada Vīnes konvencijas par līgumtiesībām 2. pantam par atrunu uzskata valsts vienpusēju paziņojumu, parakstot, ratificējot, pieņemot utt. starptautisku līgumu, neatkarīgi no tā, kā tiek nosaukts šis paziņojums vai kādu(s) formulējumu(s) tas satur, ja paziņojuma mērķis ir neattiecināt atsevišķa(u) līguma panta(u) darbību uz šo valsti vai arī attiecināt šo darbību, bet nedaudz grozītā veidā.

atsevišķs viedoklis (separate opinion) - ir procesuāla darbība, kuru var īstenot katrs starptautiskās justīcijas institūcijas tiesnesis, kad tiek pieņemts spriedums lietā un ja tiesnesis nepievienojas kādiem sprieduma argumentācijas punktiem, bet piekrīt gala lēmumam vai arī ja tiesnesis nepiekrīt spriedumam. Šīs procedurālās darbības juridiskās sekas ir noteiktas attiecīgās justīcijas institūcijas statūtos.

atšķirīgais viedoklis (dissenting opinion) - ir procesuāla darbība, kuru var īstenot katrs starptautiskās justīcijas institūcijas tiesnesis, kad tiek pieņemts spriedums lietā, bet tiesnesis nepiekrīt šim spriedumam. Tiek praktizēts Staiptautiskajā tiesā.

cilvēktiesības (human rights) - tiesību (normu un principu kopums) nozare, kura tradicionālā izpratnē regulē attiecības starp indivīdu un valsti. Arvien biežāk tiek atzīts un praktizēts, ka arī juridiska persona var būt cilvēktiesību subjekts. Ja nacionālo publisko tiesību ietvaros indivīds un juridiska persona tiek atzīti par tiesību subjektiem, ņemot vērā nacionālo tiesību sistēmas

pamatiezīmes, tad starptautisko tiesību sistēmā indivīda tiesībsubjektība vēl ir diskutējams jautājums, ņemot vērā šīs tiesību sistēmas specifiku.

dalībvalsts (member state) - valsts, kas piedalās starptautiskā organizācijā, līgumā, starptautiskā procedūrā utt. Principā šajā grāmatā tiek domātas dalībvalstis, ja vien netiek runāts vispārīgi par valstīm vai arī īsuma labad tiek lietots termins «valsts».

diskriminācija, aizliegums (non-discrimination, prohibition of discrimination) -jebkura atšķirība, izslēgšana, ierobežojums vai priekšrocība, kas balstās uz tādiem pamatiem kā rase, ādas krāsa, valoda, nacionālā vai etniskā piederība, dzimte, sociālais vai mantiskais stāvoklis u. c.

genocīds (genocide) - jebkura darbība, kas izdarīta nolūkā pilnīgi vai dajēji iznīcināt kādu nacionālu, etnisku, rasu vai reliģisku grupu: šādas grupas locekļu nogalināšana vai nopietnu miesas bojājumu nodarīšana, vai garīga kaitējuma radīšana šādas grupas locekļiem; tīša tādu dzīves apstākļu radīšana šādai grupai, kas aprēķināta, lai to pilnīgi vai daļēji iznīcinātu; pasākumu ieviešana, kuru mērķis ir novērst bērnu dzimšanu šādā grupā, kā arī bērnu nodošana piespiedu kārtā no vienas grupas otrai.

grupa (group) - divi vai vairāki indivīdi, kuriem raksturīgs kaut kas kopējs, piemēram, valoda, reliģija, etniskā izcelšanās, vecums, veselības stāvoklis, un kuriem, ņemot vērā šīs atšķirības, var būt garantētas zināmas tiesības.

identitāte (identity) - tiesības būt atšķirīgam, saglabājot un lietojot savu valodu, kultūru un reliģiju, ko nodrošina, aizliedzot piespiedu asimilāciju un garantējot vienlīdzīgas tiesības.

īpašie pasākumi (special measures) - īpaši un konkrēti sociālie, ekonomiskie, kultūras un citi pasākumi ar mērķi nodrošināt atsevišķu grupu vai grupām piederošu indivīdu adekvātu attīstību un aizsardzību, lai garantētu viņiem pilnīgu un vienlīdzīgu cilvēktiesību un brīvību baudīšanu. Šie pasākumi nozīmē, ka pēc attiecīgo mērķu sasniegšanas tos konkrētai grupai pārtrauc piemērot. Bieži īpašie pasākumi tiek dēvēti par pozitīvo diskrimināciju.

ius cogens - konstitucionāla rakstura starptautisko tiesību normas, no kurām valstis nekādos apstākļos un ne ar kādām atrunām nevar atkāpties. Kā piemēru šāda rakstura normām var minēt rasu diskriminācijas aizliegumu, spīdzināšanas aizliegumu, verdzības aizliegumu, bruņota spēka pielietošanas aizliegumu valstu attiecībās u. c. Ir visai pamatots uzskats, ka tikai paražu

tiesību normas var ar laiku sasniegt tādu statusu, ka tās tiek uzskatītas par konstitucionālām jeb absolūti obligātām visiem. Tas nenozīmē, ka šīs normas nevarētu atrast līgumos.

konsekvents noliedzējs (persistent objector) - valsts, kas konsekventi ir pretojusies un noliegusi jebkādas juridiski saistošas starptautiskas prakses veidošanos attiecībā uz kāda jautājuma risināšanu. Valstij parasti ir jāspēj pierādīt vai parādīt, ka tā ir atzinusi citu praksi vai vismaz nav atzinusi no pašiem pirmsākumiem veidojošos praksi.

līguma denonsācija (denonsation of a treaty) - līguma dalībvalsts(is) paziņo, ka līgums pārstāj būt juridiski saistošs šai valstij. Parasti konkrētajam līgumam ir jānosaka procedūra, kā valsts var šo līgumu denonsēt. Ja līgums to neregulē, tad darbojas Vīnes konvencijas par līgumtiesībām 56. panta noteikumi.

līguma ratifikācija (ratification of a treaty) - no starptautisko līgumtiesību viedokļa viena no darbībām, kas ir jāveic, lai līgums stātos spēkā konkrētās valsts teritorijā. Tas ir katras valsts ziņā, kādu nacionālo darbību tā nodēvē par ratifikāciju starptautiskā līmenī. Citas šādas darbības ir pievienošanās, pieņemšana utt. Katrs starptautiskais līgums principā nosaka, kuros gadījumos kura darbība ir jāveic.

materiālās cilvēktiesības (substantive human rights) - šo tiesību katalogu piedāvā gan starptautiskie cilvēktiesību dokumenti, gan nacionālās konstitūcijas un citi likumi. Ideālā variantā abiem līmeņiem būtu jāsaskan.

mazākumgrupa/minoritāte (minority) - ikviens pastāvīgais Latvijas iedzīvotājs (pilsonis, nepilsonis un bezvalstnieks), ja viņš/a asociē sevi ar kādu mazākumtautību (Satversmes 114. pants, 1991. gada likums). Ikviens Latvijas pastāvīgais iedzīvotājs var sevi asociēt arī ar lingvistisko vai reliģisko grupu (Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 27. pants, kas darbojas tieši Latvijā).

nacionālo tiesību avoti (sources of domestic law) - konstitūcija, likumi, Ministru kabineta noteikumi, pašvaldību saistošie lēmumi, vispārējie principi un citi likumdošanas, izpildu un tiesu varas dokumenti, kuri var kļūt zināmā mērā un attiecīgā kontekstā par tiesību avotu, piemēram, kā nacionālās prakses/paražas rādītājs. Latvijā starptautiskās saistības arī ir šāds avots.

non bis in idem - vispārējais starptautisko tiesību princips, kurš aizliedz iesniegt vienus un tos pašus faktus divām starptautiskām procedūrām vienlaicīgi.

pactasuntservanda- vispārējais starptautisko tiesību princips, kas ir ieguvis gan paražu tiesību normas raksturu, gan ir atrodams 1969. gada Vīnes konvencijas par līgumtiesībām 26. pantā un kas nosaka, ka spēkā esoša līguma dalībvalstij ir jāpilda šis līgums pēc labākās sirdsapziņas.

pašnoteikšanās tiesības, tautas (the right to self-determination) -starptautisko tiesību princips, kas ir noteikts ANO Statūtos un citos ANO dokumentos, tomēr tā saturs un sekas vēl arvien ir samērā neskaidras. Ir skaidrs, ka attiecībā uz kolonizētām teritorijām šis princips ir ieguvis konkrētu saturu un nozīmē, ka tās var kļūt neatkarīgas vai integrēties citā valstī. Par kolonizētām teritorijām tiek uzskatītas aizjūras teritorijas. Tāpat situācijās, kad neatkarīgas valstis tiek okupētas, ir atzīts, ka šo valstu iedzīvotāju tiesības uz pašnoteikšanos ir pārkāptas. Citos gadījumos pašnoteikšanās tiesību atzīšana ir ļoti diskutējama. Līdz ar to minētais princips ir kļuvis par saistošu normu tikai atsevišķos gadījumos.

procesuālās cilvēktiesības (procedural human rights) - šis ir gan relatīvs, gan nenobriedis jēdziens. Cilvēktiesību process starptautiskajās tiesībās vēl tikai sāk veidoties, bet nacionālajās tiesībās tas pārtop par administratīvo procesu vai citiem procesiem. Tādas cilvēktiesības kā tiesības uz taisnīgu tiesu vai tiesību aizsardzību valsts iekšienē tikpat labi var uzskatīt par procesuālām tiesībām. Kā rāda šī grāmata, tad tiesības aizsargāt savas tiesības dažādās starptautiskās iestādēs ir procesuālo cilvēktiesību būtība starptautisko tiesību sistēmas ietvaros.

publisko tiesību subjekts (subject of public law) - publisko tiesību juridiskā persona ir principiāls publisko tiesību subjekts. Primārais subjekts ir valsts un citas atvasinātās publisko tiesību juridiskās personas, kuras ir izveidotas uz Satversmes un likumu pamata ar likumā noteikto kompetenci. Indivīds un privāto tiesību juridiska persona zināmās tiesiskās attiecībās ir publisko tiesību subjekti. Tomēr, piemēram, cilvēktiesību kā publisko tiesību nozarē indivīds ir «subjekts», bet valsts un citas publisko tiesību juridiskās personas var tikt definētas kā «objekts» tajā ziņā, ka šīm institūcijām tiek uzlikti pienākumi īstenot indivīda vai privāto tiesību juridiskās personas tiesības. Šāds dalījums «subjektos» un «objektos» tomēr ir sarežģīts no tā viedokļa, ka jebkurā gadījumā indivīds un juridiska persona ir tiesību sistēmas (to veidojošo nozaru) subjekti neatkarīgi no tā, kāda loma tiem ir konkrētā attiecību lokā. Atkarībā no tiesisko attiecību rakstura visi šeit minētie subjekti var būt arī privāto tiesību subjekti.

res judicata - princips, ka vienreiz tiesā jau izlemta lieta nedrīkst tikt skatīta atkārtoti.

starptautiskās humanitārās tiesības (international humanitarian law) -starptautisko tiesību nozare, kas regulē valstu uzvedību starptautisko konfliktu (daudzpusēju un vienpusēju) gadījumos.

starptautiskās paražu tiesības (customary international law) - valstu prakses rezultātā radušās nerakstītas juridiski saistošas normas. Šādai praksei nav jābūt absolūti vienotai un ilgstošai. Subjektīvais elements - valstu pārliecība, ka zināms uzvedības modelis analoģiskā situācijā ir juridiski saistošs - ir noteicošais, bet ir ļoti grūti konstatējams, jo prasa valstu prakses apzināšanu. Paražu normas tiek kodificētas (apkopotas līgumos), un ar to nodarbojas ANO Starptautisko tiesību komisija.

starptautisko tiesību avoti (sources of international law) - starptautiskie līgumi, starptautiskās paražu tiesību normas, vispārējie starptautisko tiesību principi kā pirmavoti un starptautisko justīcijas institūciju spriedumi un lēmumi, autoru komentāri un starptautisko organizāciju lēmumi un rezolūcijas kā palīgavoti zināmās daļās un līdz zināmai robežai.

starptautisko tiesību sistēma (international legal system) - starptautisko normu un principu kopums, kas nosaka starptautisko tiesību subjektu (valstis, starptautiskas organizācijas, teritoriālas vienības ar konkrētām tiesībām un pat indivīds konkrētā kontekstā) uzvedību un attiecības un reguh' starptautisko sociāli politisko procesu, kura rezultātā attīstās šī sistēmu, veidojas jaunas normas un principi un noveco vecās.

starptautisko tiesību subjekts (subject of international law) - tradiciomili tiek uzskatīts, ka valstis ir principiālais starptautisko tiesību subjekts, bn starptautiskās organizācijas ir atvasinātais tiesību subjekts. Lai k.uln veidojumu varētu uzskatīt par starptautisko tiesību subjektu, ir nepiecicAnniH novērtēt, vai starptautiskās tiesības atzīst, ka šim veidojumam ir kmln tiesības neatkarīgi no valstu gribas, kuras var tikt aizsargātas konkn in starptautiskos forumos. Visbiežāk par šādu subjektu ir tikušas atzilu-» ni" teritoriālās vienības, kuru tiesības uz pašnoteikšanos saņem visp.u. |h atbalstu, piemēram, Austrumtimora, PalcstTna. Šādos gadījumos šie subjekti ir ierobežoti tiesību subjekti.

tiesību dogmatika (legal dogm) - tiesību teorijas galvenais elements, kas sastāv no savstarpēji saistītām atziņām un apgalvojumiem, kuri veido vienotu sistēmu.

tiesību teorija (legal theory/jurisprudence) - metode, kā strukturēt un organizēt tiesību sistēmas sastāvdaļas un procesus tā, ka tie kļūst izprotami un praksē pielietojami.

travaux préparatoires - starptautiska dokumenta (konvencijas, līguma utt.) izstrādāšanas gaitas dokumenti, pieraksti utt., kas ir jāņem vērā, interpretējot šī dokumenta normas.

vienlīdzīgas tiesības - vienlīdzīgs statuss un iespējas likuma priekšā un praksē.

LATVIJĀ PIEEJAMĀS IETEICAMĀS LITERATŪRAS SARAKSTS

Literatūra latviešu valodā

1. Apine, Ilga. Baltkrievi Latvijā. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs, 1995. -ISBN 9984-9002-6-6.

2. Bāgerstams, Ēriks. Preses brīvība demokrātiskā sabiedrībā i No zviedru valodas tulk. M. Freimanc. - 1994. - ISBN 952-9015780-6.

3. Bēgli: rokasgrāmata skolotājiem. 3. brošūra. - Rīga, UNHCR. - 1999.

4. Bojārs, Juris. Starptautiskās tiesības. - Rīga : Zvaigzne ABC, 1996. -ISBN 9984-041-387-8.

5. Briede, Jautrīte. Latvijas nacionālā cilvēktiesību likumdošana Eiropas Cilvēktiesību konvencijas kontekstā II Baltijas valstis likteņgriežos: Rakstu krājums / Tālavs Jundzis, red. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmija, 1998. - ISBN 9984-9085-7-7.

6. Cilvēktiesības Latvijā 1998. gads / Nils Muižnieks, Anhelita Kamenska, Ieva Leimane, Sandra Garsvāne, sast. - Rīga : Latvijas Cilvēktiesību un etnisko studiju centrs, 1999. - ISBN 0084-935-90-6.

7. Cilvēktiesības Latvijā 1999. gads / Nils Muižnieks, Anhelita Kamenska, Ieva Leimane, Sandra Garsvāne, sast. - Rīga : Latvijas Cilvēktiesību un etnisko studiju centrs, 2000. - ISBN 9984-9359-2-2.

8. Cilvēktiesības: mācību materiāli skolām. - Rīga : Apvienoto Nāciju Latvijas Asociācija, 1996. - ISBN 9984-9131-0-4.

9. Cilvēktiesību īstenošana Latvijā: tiesa un administratīvais process / Ineta Ziemele, red. - Rīga: Latvijas Universitātes Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūts, 1998. - ISBN 9984-19-023-4.

10. Cilvēktiesību un tolerances rokasgrāmata (vidusskolu skolotājiem un skolēniem). - Rīga : Latvijas Cilvēktiesību un etnisko studiju centrs,

1996.

11. Cilvēktiesību Žurnāls. - Rīga : LU Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūts. - 1996.-2000. - Nr. 1.-12 (arī apvienotais Juristu Žurnāls Nr. 5 & Cilvēktiesību Žurnāls Nr. 6. - 1997).

12. Dokumenti par Latvijas valsts starptautisko atzīšanu, neatkarības atjaunošanu un diplomātiskajiem sakariem, 1918-1998. - Rīga : Nordik, 1999. - ISBN 9984-510-64-6.

13. Dreģe, Ilona. Starptautiskās humanitārās tiesības. - Rīga : Zvaigzne ABC, 1998.-ISBN 9984-17-151-5.

14. Dribins, Leo. Ebreji Latvijā. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs, 1996. -ISBN 9984-9002-274.

15. Dribins, Leo. Nacionālais jautājums Latvijā 1850-1940. Histori-ogrāfisks apskats / Latvijas Zinātņu akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs. - Rīga : IU Mācību apgāds, 1997. - ISBN 9984-624-01-3.

16. Dribins, Leo. Ukraiņi Latvijā. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs, 1995. -ISBN 9984-9002-5-8.

17. Eihenbaums, Kārlis. Eiropas Drošības un sadarbības apspriede: mainīgā loma. - Rīga : Latvijas Ārpolitikas institūts, 1993. - ISBN 9984-9000-0-2.

18. Eiropas Cilvēktiesību konvencijas piemērošana praksē'. 1996. g. 10. dec. konferences «Eiropas Cilvēktiesību konvencijas piemērošana praksē» referāti / Mārtiņš Mits, red. - Rīga : Valsts cilvēktiesību birojs.

1997.

19. Etnosituācija Latvijā (fakti un komentāri). Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centra rīkotās konf. «Demokrātija un etnopolitika - Rīga’94» palīgmateriālu krāj. / Sagat. U. Ušackis, M. Behmane, Z. Priede / Elmārs Vēbers, red. - Rīga, 1994.

20. Gārša, Aleksandrs Par Satversmes tiesu II Juristu Žurnāls. - Nr. 2. -

1995.-3.-26. Ipp.

21. Ievads politikā: Mācību līdzeklis /Žanete Ozoliņa, red. - Rīga : Zvaigzne ABC, 1998. - ISBN 9984-04-987-6.

22. Jakobsonc, Ranvciga; Alfrcdsonc, Karina. Vienlīdzīgā vērtība. Stāvoklis sieviešu un vīriešu līdztiesībā Zviedrijā / A. Lcimanis, tulk. - Stokholma : Zviedru institūts, 1995. - ISBN 95-520-0347-7.

23. Jēkabsons, Ēriks. Po[i Latvijā. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs, 1996. -ISBN 9984-9002-9-0.

24. Jūsu cilvēktiesības. Cilvēktiesību normas un to īstenošana / Egils Lcvits, Ineta Ziemele, Zigurds Mikainis, zin. konsult. - Rīga : Valsts cilvēktiesību birojs, 1996.

25. Kusiņš, Gunārs. Kā pilnveidot Satversmi? II Juristu Žurnāls. - Nr. 4. -

1995.-4.-16. Ipp.

26. Latvija ANO sistēmā. - Rīga : Apvienoto Nāciju Latvijas asociācija, 1997.-ISBN 9984-91961-7.

27. Likums un tiesības. - Rīga : Ratio Iuris. - 1999.-2000. - 1 -2. sējums.

28. Mazākumtautību vēsture Latvijā: Ekspcrim. met. līdz. / L. Dribins, sast., Ilga Apine, red. - Rīga : Zvaigzne ABC, 1998. - ISBN 9984-00-151-2.

29. Nacionālā politika Baltijas valstīs. Rakstu krājums / Elmārs Vēbers, Rasma Kārkliņa, red. - Rīga : Zinātne, 1995.-ISBN 5796611291.

30. Seksuālā uzmācība - parādība bez vārda? / I. Zaķe, E. Ālere, sast. -Rīga : Latvijas Cilvēktiesību un etnisko studiju centrs, 1997.

31. Sieviešu tiesības vakar un šodien / I. Zaķe, sast. - Rīga : Latvijas cilvēktiesību un etnisko studiju centrs. - 1998.

32. Strādājošo sieviešu tiesības / Maija Kūla, red. - Rīga : Latvijas brīvo arodbiedrību savienība, Latvijas pieaugušo izgl. apvienība, 1995.

33. Vai Latvijā valda likums? Domas un vērtējumi. Latvijas inteliģences apvienības XVIII konferencē «Tiesību vara un vieta valstī» 1998. gada

14. febr. - Rīga : Latvijas Inteliģences apvienība, 1998. - ISBN 9984-9085-5-0.

34. Vardarbība pret bērnu / I. Veitnere, S. Sebre, I. Kelpe, R. Feldmane, sast. - Rīga : Valsts cilvēktiesību birojs, 1997.

35. Vēbers, Elmārs. Latvijas valsts un etniskās minoritātes. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs, 1997. - ISBN 9984900231.

32. Veitnere, Ilze. Bērnu seksuālā izmantošana: psiholoģiskie aspekti un izmeklēšanas īpatnības: Mācību līdzeklis. - Rīga : Latvijas Policijas akadēmija, 1997.-ISBN 9984-545-58-X.

33. Vispārīgās tiesību teorijas un valstszinātnes atziņas: zinātniski metodi, raksti / Edgars Meļķisis, red. - Rīga : Latvijas Universitāte, Jurdiskās fakultātes Tiesību teorijas un politikas zinātnes katedra, 1997.

34. Volkovs, Vladislavs. Krievi Latvijā. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs,

1996. - ISBN 9984-9002-8-2.

35. Zaķe, Līga. Es un manas tiesības: sociālās zinības sākumskolai. Darba burtn. - Rīga : RaKa, 1999.-ISBN 9984-15-119-1.

36. Ziemele, Ineta. Eiropas Padome - Latvijas partneris Eiropas norisēs. -Rīga : Latvijas Ārpolitikas institūts, 1996. - ISBN 9984-583-00-7.

37. Ziemele, Ineta. Komentārs likumam «Par Latvijas Republikas starptautiskajiem līgumiem» II Juristu Žurnāls.-'Hr. 1. - 1995.-3.-7. lpp.

38. Ziemele, Ineta; Šīrone, Benita; Naglis, Arvīds. Kas jāzina valsts pārvaldes darbiniekam tiesiskā valstī. - Rīga : Valsts administrācijas skola, Dānijas Cilvēktiesību centrs, 2000. - ISBN 9984-679-72-1.

Literatūra citās valodās

1. Alfrcdsson, Gudmundur; Eide, Asbjorn (eds.). The Universal Declaration of Human Rights: A Common Standard of Achievement. -Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1999. - ISBN 90-411-1201-4.

2. Andreopolus, George J. (ed.) Genocide. Conceptual and Historical Dimensions. - Philadelphia : University of Pennsylvania Press, 1997.

3. Askin, Dawn Kelly. War Crimes Against Woman. - Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1997. - ISBN 90-411-0486-0.

4. Baehr, Peter... [et al.] (ed.). Human rights in developing countries. -Kluwer Law International; Nordic Human Rights Publications, 1995. -ISBN 90-411-0127-6.

5. Beddard, Ralph, Human Rights and Europe, Grotius. - Cambridge : Publications Cambridge University Press, 1995. - ISBN / ISSN 0521465273.

6. Benoit-Rohmer, Florence. The minority question in Europe: texts and commentary. - International Institute for democracy; Council of Europe Publishing, 1996. - ISBN 92-871-2932-0.

7. Benoit-Rohmer, Florence. La question minoritaire en Europe: textes et commentaire. - Editions du Conseil de l’Europe, 1996. - ISBN 92-871-2932-0.

8. Birmingham, Katherine. The OSCE and minority issues. - Foundation on Inter-Ethnic Relations, 1995.

9. Blocd, Aric... |ct. al.] (cd.). Monitoring human rights in Europe: comparing international procedures and mechanisms. - Martinus Nijhoff Publishers, 1993. - ISBN 0-7923-2384-X.

10. Blocd, Aric; dc Jongc Wilco. Legal aspects of a new European infrastructure. - Europa Instituut; Nedcrlands Helsinki Comite, 1992. -ISBN 90-801178-1-1.

11. Van Boven, Theo... [et al.] (ed.) Seminar on the Rights to Restitution, Compensation and Rehabilitation for Victims of Gross Violations of Human Rights and fundamental Freedoms. - SIM, 1992.

12. Bowett, Derek W. The Law of International Institutions. -Sweet&Maxwell, 1982. - ISBN 0-420-46020-9.

13. Brohmer, Jurgen. State Immunity and the Violation of Human Rights. -Martinus Nijhoff Publishers, 1997. - ISBN 90-411-0322-8.

14. Van Bueren, Geraline. The International Law on the Rights of the Child. - Martinus Nijhoff Publishers, 1998. - ISBN 90-411 -1091 -7.

15. Cameron, Iain. An Introduction to the European Convention on Human Rights. - Iustus Forlag, 1998. - ISBN 91-7678-378-2.

16. Coliver, Sandra. Striking a balance: hate speech, freedom of expression and non-discrimination. Article 19. - University of Essex, 1992. -ISBN 1-870798-76-7.

17. Coomans, Fons; van Hoof, Fried. The right to complain about economic, social and cultural rights. - SIM, 1995. - ISSN 0926-9096.

18. Craven, Matthew. The International Covenant on Economic Social and Cultural Rights. - Oxford : Clarendon Press, 1998. - ISBN 0-19-826788-6.

19. Declaration of minimum humanitarian standards. - Institute for Human Rights, Abo Akademi University, 1991.

20. Van Dijk, Pieter, van Hoof, Fried. Theory and practice of the European Convention on Human Rights / 2nd ed. - Kluwer Law and Taxation Publishers, 1990. - ISBN 90- 6544- 319-3.

21. Fair Trials Manual. - Amnesty International Publications, 1998. - ISBN 0-86210-277-4.

22. Frid-Nielsen, Niels (ed.). Freedom of expression: the acid test. - Nordic Council, 1995. - ISBN 92-9120-757-8.

23. Goodwin-Gill, Guy S. The Refugee in International Law. - Oxford : Clarendon Press, 1998. - ISBN 0-19-826020-2.

24. Hannikaincn, Lauri; Hanski, Raija; Rosas, Alan. Implementing Human Rights Law Applicable in Armed Conflicts. - Martinus Nijhoff Publishers, 1992. - ISBN 0-7923-1611-8.

25. Harris, David. J. Cases and Materials on International Law. - London : Sweet&Maxwell, 1991. - ISBN 0-421 -37480-2.

26. Harris, David. J.; O’Boyle, Michael; Warbrick, Colin. Law of the European Convention on Human Rights. - Butterworths, 1995. - ISBN 0-406-25930-5.

27. Humanities and Social Sciences. - Riga : Latvian University Publishers. - 1996. - No. 3(12).

28. Human Rights and the Police: A reference brochure on human rights for good police practice. - Strasbourg : Human Rights Information Centre, 1998.

29. Human Rights and the Police: A workbook for a practice oriented teaching. - Strasbourg : Human Rights Information Centre, 1998.

30. Human Rights in Eastern Europe: Law in its Social setting / Edward Elgar (ed.). - Aldershot, 1995. - ISBN / ISSN 1858983339.

31. Janis, Mark; Kay, Richard; Bradley, Anthony. European human Rights Law. Text and Materials. - Oxford : Clarendon Press, 1996. - ISBN 0-19-876396-4.

32. Joyner, Cristopher C. The United Nations and International Law. -Cambridge : University Press, 1997. - ISBN 0-521-58659-3.

33. Kamenska, Anhelita. The state language in Latvia: achievements, problems and prospects. - Riga : Latvian Centre for Human Rights and Ethnic Studies, 1995. - ISBN 9984-528-72-3.

34. Kimminich, Otto. Das minderheitenrecht der Republik Lettland : Dissertation am lehrstuhl. - Institute für Öffentliches Recht, insbesondere Völkerrecht, Staatsrecht and Politik, Universität Regensburg, 1995.

35. Klap, Marieke... [et al.] (ed.). Combatting traffic in persons. - SIM,

1995.-ISSN 0926-9096.

36. Leberton, Gilles. Libertés publiques & droits de l'homme. - Armand Colin, 1999.-ISBN 2-247-03491-8.

37. Les enjeux de la grande Europe: le Conseil de l’Europe et la sécurité démocratique. - Editions du Conseil de l’Europe, 1996. - ISBN 92-871-2951-7.

38. Louren, Paul Gordon. The Evolution of International Human Rights. -Philadelphia : University of Pennsylvania Press, 1998.

39. Der Minderheitenschutz in der haitischen Staaten: Dokumentation und Analysen. Estland, Lettland und Litauen - Berlin, 1993.

40. The National Ombudsman of the Netherlands: a brief introduction / 3rd ed. - The National Ombudsman, 1995.

41. O’Flaherty, Michael, Human Rights and the United Nations: Practice before the treaty bodies. - London : Sweet Maxwell, 1996. - ISBN / ISSN 0421576901.

42. O’Leray, Sifora; Tillikaincn, Teija. Citizenship and Nationality Status in the New Europe. - London : Sweet&Makswell, 1998.

43. Pabriks, Artis. Nation, Nationalism, and Ethnic Policy. - Department of Political Science, Aarhus University, 1995.

44. Peters, Edward. Torture. - Philadelphia : University of Pennsylvania Press, 1996. - ISBN 0-8122-1599-0.

45. Reid, Karen. A Practitioner's Guide to the European Convention of Human Rights. - London: Sweet&Maxwell, 1998. - ISBN 0-421 -54730.

46. The relationship between international and domestic law: proceedings of Seminar, Warsaw, 19-21 May 1993. - European Commission for Democracy through Law, Council of Europe Press, 1994. - ISBN 92-871-2437-X.

47. The Rights of the Child. A European Perspective. - Council of Europe,

1996. - ISBN 92-871-3006-X.

48. Robertson, A. H. Human rights in the World: An introduction to the study of the international protection of human rights. - Manchester NY : Manchester University Press, 1996. - ISBN / ISSN 07190-4923-7.

49. Robertson, A. H. Human rights in Europe: A study of the European Convention on Human Rights. Manhester NY : Manchester University Press, 1993. - ISBN / ISSN 0-7190-4613-0.

50. Rosas, Alan; Helgesen, Jan. The Strength of Diversity: Human Rights and Pluralist Democracy. - Martinus Nijhoff Publishers, 1992. - ISBN 0-7923-1987-7.

51. Rouget, Didier. Prevention of Torture in Europe. - Geneva : Association for the Prevention of Torture, 1998.

52. Scheinin, Martin (ed.). International Human Rights Norms in the Nordic and Baltic countries. - Kluwcr Law International; Nordic Human Rights Publications, 1996. - ISBN 90- 411- 0153- 5.

53. Shaw, Malcolm C. International Law. - Cambridge : University Press,

1997.-ISBN 0-521-57667-9.

54. Smith, Jacquclinc A.; Zwaak, Leo F. (cds. ). International protection of Human Rights. - SIM, 1995. - ISSN 0926-9096.

55. The state of the world’s refugees 1992: the challenge of protection. -United Nations High Commissioner for Refugees, Penguin books,

1993. - ISBN 0-14-023487-X.

56. The stale of the world s refugees 1997-1998. A Humanitarian Agenda. -UNHCR, Oxford : University Press, 1998. - ISBN 0-19-829309-7.

57. Symonides, Janusz (ed.). The Struggle Against Discrimination. A Collection of International Instruments Addopted by the United Nations System. - UNESCO, 1996.

58. Timilty Joseph; Tomas Jack. Prison Journal. An Irrelevant Look at Life on the Inside. - Boston : Northeastern University Press, 1997. -ISBN 1-55553-312-4.

59. De Varcnnes, Fernand. Language, Minorities and Human Rights. -Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1996. - ISBN 90-411-0206-X.

60. Ziemele, Ineta. The Application of international Law in the Baltic States // German Yearbook of the International Law. - 1997. - Vol. 40.

61. Warbrick, Colin; Lowe, Vaughan (eds.) The United Nations and the Principles of International Law. - London, New-York : Routledge,

1997.-ISBN 0-415-08441-5.

62. Quiroga, Cecilia Medina (ed.). Training Course on international human rights law for judges and lawyers of South America. - SIM, 1991. — ISSN 0926- 9096.

63. Гомьен, Донна; Харрис, Дэвид; Зваак, Лео. Европейская конвенция

о правах человека и Европейская социальная харта. - Москва : МНИМХ, 1998. - ISBN 5-88720-017-0.

64. Гудвин-Гилл, Гай С. Статус беженца в международном праве / пер. с английского под ред. М. И. Левиной. - Москва : ЮНИТИ; Будапешт: COLPI, 1997. - ISBN 5-85171-035-7.

Dokumentu krājumi

1. Bērnu tiesību aizsardzības akti / M. Zeivots, sast. - Rīga : Latvijas Policijas akadēmija, 1998. - ISBN 9984-545-78-4.

2. Cilvēka tiesības. Likumdošanas aktu un informatīvo materiālu krājums. - Rīga : LR Saeimas Cilvēktiesību un sabiedrisko lietu komisija, 1997. - ISBN 9984-9200-0-3.

3. Cilvēka tiesības. Starptautisko līgumu krājums. I sējums (Pirmā daļa) Universālie līgumi. - Ņujorka, Ženēva : Apvienotās Nācijas, 1994. -ISBN 92-1-154099-2.

4. Cilvēka tiesības. Starptautisko līgumu krājums. I sējums (Otrā daļa) Universālie līgumi. - Ņujorka, Ženēva : Apvienotās Nācijas, 1994. -ISBN 92-1-154099-2.

5. Eiropas Konvencija par pilsonību un paskaidrojošais ziņojums. - Rīga : SIA “Tiesiskās informācijas centrs». - 1999.

6. Ievada ziņojums ANO cilvēktiesību komitejai par Starptautiskā pakta par pilsoņu (pilsoniskajām - red.) un politiskajām tiesībām izpildi Latvijas Republikā II Cilvēktiesību Žurnāls. - 1996. - Nr. 2.

7. Latvijas Republikas noslēgto starptautisko līgumu saraksts. A list of International Treaties concluded by the Republic of Latvia. - Rīga : Nordik, 1996. - ISBN 9984-510-07-7.

8. Nacionālais ziņojums «Par bērna tiesību aizsardzības stāvokli Latvijā»: ANO konvencijas «Par bērna tiesībām» izpilde / sagat. Izglītības un zinātnes ministrija un Bērnu tiesību aizsardzības centrs. - Rīga : Jāņa sēta, 1996.

9. Starptautiskās tiesības: Dokumentu krājums / J. Griģeļonis, red. - Rīga : AGB, 1997. - ISBN 9984-91693-6.

10. Human Rights: A compilation of international instruments, Vol. I (first part), Universal instruments. - New York, Geneva : United Nations, 1994. - ISBN / ISSN 92-11-54099-2.

11. Human Rights: A compilation of international instruments, Vol. I (second part), Universal instruments. - New York, Geneva : United Nations, 1994. - ISBN / ISSN 92- 11 - 54099-2.

12. Human Rights: A compilation of international instruments, Vol. II, Regional instruments. - New York, Geneva : United Nations, 1997. -ISBN/ISSN 92-11-54099-2.

ĪSI PAR AUTORIEM

Sandra Garsvāne - tiesību maģistre, Latvijas Universitāte (1998), tiesību bakalaure un diplomēta juriste, Latvijas Universitāte (1996). No

1996. līdz 1997. gadam strādāja par galveno speciālisti Rīgas Bērnu tiesību aizsardzības centrā. Sūdzību da|as juriste Valsts cilvēktiesību birojā no 1997. līdz 1998. gadam. Piedalījusies Strasbūras universitātes Cilvēktiesību institūta vasaras skolā un Eiropas Padomes Cilvēktiesību direktorāta programmā. Kopš 1998. gada juriste Latvijas Cilvēktiesību un etnisko studiju centrā. 1999. gadā mācīja tiesību pamatus un starptautiskās cilvēktiesības Sociālā darba un sociālās pedagoģijas augstskolā «Attīstība».

Anhelita Kamenska - angļu valodas un literatūras bakalaure, Latvijas Universitāte (1988). Kopš 1993. gada Latvijas Cilvēktiesību un etnisko stdudiju centra direktora vietniece. Kopā 1994. gada Sorosa fonda - Latvija Cietumu un policijas reformas programmas direktore, Cilvēktiesību un etniskās saskaņas programmas projektu vadītāja. ANO Attīstības programmas Latvijā īstermiņa konsultante. Specializējas valodu, sieviešu tiesību, ieslodzīto tiesību jautājumos. EDSO Oslo rekomendāciju par mazākumtautību lingvistiskajām tiesībām izstrādāšanas ekspertu grupas locekle. Publicējusies par valodu lietošanas, bērnu tiesību, cietumu problemātiku.

Ieva Leimane - filozofijas maģistre, Latvijas Universitāte (1998). No 1994. līdz 1996. gadam mācīja vēsturi, filozofiju, ētiku un loģiku Mārupes vidusskolā. Kopš 1995. gada strādā Latvijas Cilvēktiesību un etnisko studiju centrā un ir centra vecākā līdzstrādniece. Specializējas galvenokārt bēgļu un garīgi slimo tiesībās. Vairāku publikāciju autore. Sorosa fonda - Latvija Sabiedrības veselības komisijas locekle.

Egils Levits - jurists un politologs, Ass. iur., Dipl.-Pol. (Hamburgas universitāte). Zinātniskais referents Ķīlēs universitātes Juridiskajā fakultātē, pēc tam Vācijas un Austrumeiropas pētniecības institūtā. Praktiskā jurista darbā Šlēzvigas-Holšteinas apgabaltiesas dienestā, vēlāk - patstāvīgs advokāts Getingenā. Latvijas Republikas Augstākās padomes padomnieks tiesību un ārpolitikas jautājumos (1991-1992), Latvijas vēstnieks Vācijā un Šveicē (1992-1993), pēc tam Austrijā, Šveicē un Ungārijā (1994-1995). Tieslietu ministrs, Ministru prezidenta biedrs, Saeimas Juridiskās komisijas loceklis (1993-1994). Kopš 1995. gada tiesnesis Eiropas Cilvēktiesību tiesā. Kopš 1997. gada EDSO samierinātājs. Kopš 1998. gada Rīgas Juridiskās augstskolas Akadēmiskās padomes loceklis. Daudzu zinātnisku publikāciju autors par valsts un tiesību transformācijas, konstitucionālo un administratīvo tiesību, cilvēktiesību jautājumiem. Līdzdalība likumprojektu izstrādē, projektu ekspertīzes. Lekcijas dažādās augstskolās, raksti presē par valsts un demokrātijas attīstības jautājumiem.

Mārtiņš Mits - cilvēktiesību maģistrs (L. L. M.), Notingemas Universitāte, Lielbritānija (1998), tiesību bakalaurs un diplomēts jurists, Latvijas Universitāte (1995). Kopš 1996. gada strādā Latvijas Universitātes Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūtā, no 1999. gada vada institūta darbu kā direktora pienākumu izpildītājs. Latvijas Universitātē lasa lekcijas cilvēktiesībās Juridiskās fakultātes un citu fakultāšu studentiem, kā arī veic pētījumus par Latvijas likumu atbilstību starptautiskajiem cilvēktiesību standartiem. Kopš 1999. gada māca cilvēktiesības Rīgas Juridiskajā augstskolā. Papildinājis zināšanas padziļinātajos cilvēktiesību kursos Lundas universitātē Zviedrijā (1995) un Turku/Abo akadēmijā Somijā (1999). Publicējies par Eiropas Cilvēktiesību konvencijas piemērošanas jautājumiem.

Nils Muižnieks - politoloģijas doktors, Kalifornijas Bērkli universitāte (University of California at Berkeley), ASV (1993), politoloģijas maģistrs, Kalifornijas Bērkli universitāte (University of California at Berkeley), ASV (1988), politoloģijas bakalaurs, Prinstonas universitāte (Princeton University), ASV (1986). Kopš 1994. gada Latvijas Cilvēktiesību un etnisko studiju centra direktors, kā arī Sorosa fonda - Latvija Cilvēktiesību un etniskās saskaņas programmas direktors. ANO Attīstības programmas izdevuma Latvija. Pārskats par tautas attīstību redaktors un nacionālais koordinators 1995., 1996. un 1997. gadā. Daudzu publikāciju autors cilvēktiesību un nacionālo attiecību jautājumos Latvijā un ārzemēs.

Ineta Tūre tiesību maģistre, Latvijas Universitāte (1997), tiesību bakalaure un diplomēta juriste, Latvijas Universitāte (1995). Strādājusi Valsts reformu ministrijā, Valsts kancelejā saistībā ar valsts pārvaldes reformu un reformu civildienestā. Tagad Labklājības ministrijas Darba departamenta direktora vietniece. Autores kompetencē ietilpst darba attiecības, darba aizsardzība, sociālais dialogs un sadarbība ar Starptautisko Darba organizāciju. Kopš 1997. gada iesaistījusies LU Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūta zinātniskajā darbībā, veic dažādus pētījumus, kas sasaucas ar autores specializēšanos sociālajās un ekonomiskajās tiesībās. Lasījusi lekcijas par cilvēktiesībām Cilvēktiesību institūta kursos. 1998. gadā vadīja institūta darbu.

Ineta Ziemelc - starptautisko tiesību doktore (Dr. iur.), Kembridžas universitāte, Lielbritānija (1999), starptautisko tiesību maģistre (M. I. L.), Lundas universitāte, Zviedrija (1994), tiesību bakalaure un diplomēta juriste, Latvijas Universitāte (1993). Apguvusi politikas zinātnes pamatus un Eiropas tiesības Orhūsas (Aarhus) universitātē, Dānija (1993). Stažējusies un padziļinājusi kvalifikāciju starptautiskajās tiesībās un cilvēktiesībās Turku/ Abo Cilvēktiesību institūtā Somijā (1994), Hāgas Starptautisko tiesību akadēmijā Holandē (1995), ANO Starptautisko tiesību komisijā Žcnēvā, Šveicē (1996) u. c. Strādājusi Latvijas Republikas Saeimā Ārlietu komisijā, bijusi kādreizējā Ministru prezidenta Māra Gaiļa padomniece, LU Juridiskās fakultātes pasniedzēja. LU Cilvēktiesību institūta izveidotāja un direktore līdz 1999. gadam. Kopš 1999. gada strādā Eiropas Padomes Cilvēktiesību ģenerāldirektorātā par programmu padomnieci. Daudzu publikāciju autore starptautisko tiesību, cilvēktiesību, pilsonības un ES jautājumos Latvijā un ārzemēs.

ATSEVIŠĶU LATVIJAS INSTITŪCIJU UN ORGANIZĀCIJU ADRESES

1. Latvijas Republikas Saeima Cilvēktiesību un sabiedrisko lietu komisija Jēkaba iela 16, Rīga, LV-1811

Tālr. 7087210, 7087248 www.saeima.lv

2. Valsts cilvēktiesību birojs Elizabetes iela 65, Rīga, LV-1050 Tālr. 7287210, fakss 7244074

3. Latvijas Republikas Tieslietu ministrija Rīga, Brīvības bulvāris 36, LV-1050 Tālr. 7088229, fakss 7220521 www.im.org.lv

4. Latvijas Republikas Naturalizācijas pārvalde Rīga, Smilšu iela 1/3, LV-1050

Tālr. 7229261, fakss 7210767

5. Totalitāro režīmu noziegumu izvērtēšanas komisija Šķūņu iela 15, Rīga, LV-1050

Tālr. 7214510, fakss 7214510

6. Bēgļu lietu apelācijas padome Raiņa bulvāris 15, Rīga, LV-1050 Tālr. 7221546

7. Pilsonības un migrācijas lietu pārvalde Raiņa bulvāris 5, Rīga, LV-1050

Tālr. 7219181 www.pid.gov.lv

8. Valsts bērna tiesību aizsardzības centrs Brīvības iela 85, Rīga, LV-1001

Tālr. 7379608

9. Latvijas Nacionālo kultūras biedrību asociācija Slokas iela 37, Rīga, LV-1007

Tālr. 7613638

10. «Glābiet bērnus», Latvijas nodaļa Akas iela 4, Rīga, LV-1050

Tālr. 7285674

11. Latvijas Bērnu fonds

Brīvības gatve 310 - 75, Rīga, LV-1006 Tālr. 7542072

12. Latvijas Bāreņu biedrība Elizabetes iela 27 - 4, Rīga, LV-1010 Tālr. 7322477

13. Latvijas Cilvēktiesību un etnisko studiju centrs

11. novembra krastmala 35, Rīga, LV-1050 Tālr. 7243033

14. Latvijas Nevalstisko organizāciju centrs Akas iela 5/7-11 Rīga, LV-1011

Tālr. 7312606, fakss 7312550 E-pasts: info@ngo.org.lv www.ngo.lv

15. Latvijas Sarkanais Krusts Skolas iela 1, Rīga, LV-1010 Tālr./fakss 2275635, 7310902

16. SIA «Baltijas Insaits»

Pedagoģisko un sociālo pētījumu centrs Brīvības iela 111 - 39, Rīga, LV-1001 Tālr. 7371770

Latvijas Universitātes Cilvēktiesību institūts Raiņa bulv. 19, Rīga, LV-1586 Tālr. 7224633, fakss 7229851 E-pasts: LHRI@lanet.lv www.humanrights.lv

Latvijas Universitātes Juridiskās fakultātes Juridiskās prakses un palīdzības centrs Raiņa bulv. 19, Rīga, LV-1586 Tālr. 7034591, fakss 7034590 E-pasts: briede@lanet.lv

STARPTAUTISKO CILVĒKTIESĪBU LĪGUMU SARAKSTS, KURI LATVIJAI IR SAISTOŠI VAI KURUS TĀ PARAKSTĪJUSI

Reģionālie cilvēktiesību dokumenti

• 1949. gada 5. maija Eiropas Padomes Statūti - ratificēti 1995. gada 2. februārī; spēkā no^651 1995. gada 10. februāra.

• 1949. gada 2. septembra Vispārējais līgums par Eiropas Padomes privilēģijām un imunitātēm - ratificēts 1997. gada 30. oktobrī; spēkā no

1998. gada 15. janvāra.

• 1949. gada 2. septembra Vispārējā līguma par Eiropas Padomes privilēģijām un imunitātēm protokols - ratificēts 1997. gada 30. oktobrī; spēkā no 1998. gada 15. janvāra.

• 1956. gada 15. decembra Vispārējā līguma par Eiropas Padomes privilēģijām un imunitātēm otrais protokols, Noteikumi, kas attiecas uz Eiropas Cilvēktiesību komisijas locekļiem - ratificēts 1997. gada 30. oktobrī; spēkā no 1998. gada 15. janvāra.

• 1961. gada 16. decembra Vispārējā līguma par Eiropas Padomes privilēģijām un imunitātēm ceturtais protokols, Noteikumi, kas attiecas uz Eiropas Cilvēktiesību tiesu - ratificēts 1997. gada 30. oktobrī; spēkā no 1998. gada 15. janvāra.

• 1990. gada 18. jūnija Vispārējā līguma par Eiropas Padomes privilēģijām un imunitātēm piektais protokols - ratificēts 1997. gada 30. oktobrī; spēkā no 1998. gada 1. maija.

1996. gada 5. marta Vispārējā līguma par Eiropas Padomes privilēģijām un imunitātēm sestais protokols - ratificēts 1997. gada 30. janvārī; spēkā no 1998. gada 15. februāra.

1950. gada 4. novembra Eiropas Cilvēktiesību konvencija - ratificēta

1997. gada 4. jūnijā; spēkā no 1997. gada 27. jūnija.

1952. gada 20. marta Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 1. protokols -ratificēts 1997. gada 4. jūnijā; spēkā no 1997. gada 27. jūnija.

1963. gada 6. maija Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 2. protokols, kas piešķir Eiropas Cilvēktiesību tiesai pilnvaras sniegt konsultatīvus atzinumus - ratificēts 1997. gada 4. jūnijā; spēkā no 1997. gada 27. jūnija.

1963. gada 16. septembra Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 4. protokols, kas nodrošina noteiktas tiesības un brīvības, kuras nav iekļautas konvencijā un tās 1. protokolā - ratificēts 1997. gada 4. jūnijā; spēkā no 1997. gada 27. jūnija.

1983. gada 28. aprīļa Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. protokols, kas attiecas uz nāvessoda atcelšanu - ratificēts 1999. gada 15. aprīlī; spēkā no 1999. gada 1. jūnija.

1984. gada 28. novembra Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 7. protokols - ratificēts 1997. gada 4. jūnijā; spēkā no 1997. gada 1. septembra.

1994. gada 11. maija Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 11. protokols, kas pārstrukturē ar šo konvenciju izveidoto kontroles mehānismu -ratificēts 1997. gada 4. jūnijā; spēkā no 1998. gada 1. novembra.

1954. gada 19. decembra Eiropas kultūras konvencija - ratificēta 1992. gada 6. maijā; spēkā no 1992. gada 7. maija.

1957. gada 13. decembra Eiropas Padomes Konvencija par izdošanu -ratificēta 1997. gada 24. martā; spēkā no 1997. gada 31. jūlija.

1975. gada 15. oktobra Papildu protokols Eiropas Padomes Konvencijai par izdošanu - ratificēts 1997. gada 24. martā; spēkā no 1997. gada 31. jūlija.

1978. gada 17. marta Otrais papildu protokols Eiropas Padomes Konvencijai par izdošanu - ratificēts 1997. gada 24. martā; spēkā no 1997. gada 31. jūlija.

1961. gada 18. oktobra Eiropas Sociālā harta - parakstīta 1997. gada 2. maijā.

1988. gada 5. maija Eiropas Sociālās hartas papildprotokols - parakstīts

1997. gada 29. maijā.

1991. gada 21. oktobra Eiropas Sociālās hartas protokols ar Eiropas Sociālās hartas labojumiem - parakstīts 1997. gada 29. maijā.

1977. gada 27. janvāra Eiropas Konvencija par terorisma apkarošanu -ratificēta 1999. gada 4. martā; spēkā no 1999. gada 21. jūlija.

1983. gada 21. marta Eiropas Padomes Konvencija par notiesāto personu nodošanu soda izciešanai - ratificēta 1997. gada 24. martā; spēkā no

1999. gada 1. septembra.

1987. gada 26. novembra Eiropas Konvencija par spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas apiešanās vai sodīšanas novēršanu -ratificēta 1997. gada 11. decembrī; spēkā no 1998. gada 1. jūnija.

1993. gada 4. novembra Eiropas Konvencijas par spīdzināšanu un necilvēcīgas vai pazemojošas apiešanās vai sodīšanas novēršanu 1. protokols - ratificēts 1997. gada 11. decembrī; spēkā no 1998. gada 1. jūnija.

1993. gada 4. novembra Eiropas Konvencijas par spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas apiešanās vai sodīšanas novēršanu 2. protokols - ratificēts 1997. gada 11. decembri; spēkā no 1998. gada 1. jūnija.

1994. gada 10. novembra Vispārējā mazākumtautību aizsardzības konvencija - parakstīta 1995. gada 11. novembrī.

1997. gada 4. aprīļa Konvencija par cilvēktiesību un cieņas aizsardzību bioloģijā un medicīnā: konvencija par cilvēktiesībām un biomcdicīnu -parakstīta 1997. gada 4. aprīlī.

1997. gada 11. aprīļa Eiropas reģiona Konvencija par tādu kvalifikāciju atzīšanu, kas saistītas ar augstāko izglītību - parakstīta 1997. gada 11. aprīlī.

1998. gada 12. janvāra Konvencijas par cilvēktiesību un cieņas aizsardzību bioloģijā un medicīnā papildprotokols par cilvēku klonēšanas aizliegumu - parakstīts 1998. gada 12. janvārī.

Universālie cilvēktiesību dokumenti

1945. gada 27. jūnija Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūti - spēkā no 1991. gada 17. septembra.

1946. gada 13. februāra Konvencija par Apvienoto Nāciju Organizācijas privilēģijām un imunitātēm - ratificēta 1997. gada 1. oktobrī; spēkā no

1997. gada 21. novembra.

• 1948. gada 9. jūlija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 87 «Par asociāciju brīvību un tiesību aizsardzību, apvienojoties organizācijās» - pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju^652; spēkā no 1993. gada 27. janvāra.

• 1948. gada 9. decembra Konvencija par genocīda nepie|aujamību un sodīšanu par to - pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1992. gada 13. jūlija.

• 1949. gada I. jūlija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 98 «Par tiesībām uz apvienošanos organizācijās un kolektīvo līgumu slēgšanu» - pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1993. gada 27. janvāra.

• 1948. gada 10. decembra Vispārējā cilvēktiesību deklarācija atzīta par juridiski saistošu Latvijā ar 1990. gada 4. maija deklarāciju.

• 1949. gada 12. augusta Ženēvas Konvencija par ievainoto un slimo stāvokļa uzlabošanu aktīvajās armijās - pievienošanās 1991. gada 20. novembrī; spēkā no 1992. gada 24. jūnija.

• 1949. gada 12. augusta Ženēvas Konvencija par izturēšanos pret kara gūstekņiem - pievienošanās 1991. gada 20. novembrī, spēkā no 1992. gada 24. jūnija.

• 1949. gada 12. augusta Ženēvas Konvencija par civiliedzīvotāju aizsardzību kara laikā - pievienošanās 1991. gada 20. novembrī; spēkā no 1992. gada 24. jūnija.

• 1949. gada 2. decembra Konvencija par cīņu ar cilvēktirdzniecību un prostitūcijas ekspluatēšanu no trešo personu puses - pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1992. gada 13. jūlija.

• 1951. gada 28. jūlija Konvencija par bēgļa statusu - ratificēta 1997. gada 19. jūnijā; spēkā no 1997. gada 29. oktobra.

• 1951. gada 29. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 100 «Par vienlīdzīgu atalgojumu» - pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1993. gada 27. janvāra.

• 1951. gada 28. jūlija Konvencija par bēgļu statusu un tās 1967. gada 31. janvāra protokols par bēgļa statusu - ratificēts 1997. gada 19. jūnijā; spēkā no 1997. gada 31. jūlija.

• 1952. gada 20. decembra Konvencija par sieviešu politiskajām tiesībām -pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēka no 1992. gada 13. jūlija.

• 1954. gada I. marta Starptautiskā konvencija civilprocesa jautājumos -ratificēta 1992. gada 16. septembrī; spēkā no 1993. gada 15. jūlija.

• 1956. gada 7. septembra Papildu konvencija par verdzības, vergu tirdzniecības un verdzībai līdzīgu institūtu un paražu izskaušanu -pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1992. gada

13. jūlija.

• 1957. gada 29. janvāra Konvencija par precētas sievietes pilsonību -pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1992. gada

13. jūlija.

• 1957. gada 25. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 105 «Par piespiedu darba izskaušanu» - pievienošanās ar 1990. gada

4. maija deklarāciju; spēkā no 1993. gada 27. janvāra.

• 1957. gada 26. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 106 «Par iknedēļas atpūtu tirdzniecībā un iestādēs» - pievienošanās 1993. gada 12. janvārī; spēkā no 1994. gada 8. marta.

• 1961. gada 30. augusta Konvencija par apatrīdisma samazināšanu -pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1992. gada

13. jūlija.

• 1963. gada 25. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 119 «Par darbmašīnu drošumu» - pievienošanās 1993. gada 12. janvārī; spēkā no 1994. gada 8. marta.

• 1964. gada 8. jūlija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 120 «Par darba higiēnu tirdzniecībā un iestādēs» - pievienošanās 1993. gada 12. janvārī; spēkā no 1994. gada 8. marta.

• 1964. gada 9. jūlija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 122 «Par nodarbinātības politiku» - pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1993. gada 27. janvāra.

• 1966. gada 7. marta Starptautiskā konvencija par jebkuras rasu diskriminācijas izskaušanu - pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1992. gada 14. maija.

• 1966. gada 16. decembra Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām - pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1992. gada 14. jūlija.

• 1966. gada 16. decembra Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām fakultatīvais protokols - ratificēts 1994. gada 28. aprīlī; spēkā no 1994. gada 22. septembra.

1966. gada 16. decembra Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām - pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1992. gada 14. jūlija.

1968. gada 26. novembra Konvencija par noilguma neatzīšanu kara noziegumiem un noziegumiem pret cilvēci - pievienošanās ar 1990. gada

4. maija deklarāciju; spēkā no 1992. gada 13. jūlija.

1970. gada 22. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 131 «Par minimālās algas noteikšanu» - pievienošanās 1993. gada 12. janvārī; spēkā no 1994. gada 8. marta.

1970. gada 24. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 132 «Par apmaksātu atvaļinājumu» - pievienošanās 1993. gada 12. janvārī; spēkā no 1995. gada 10. jūnija.

1971. gada 23. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 135 «Par strādnieku pārstāvjiem» - pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1993. gada 27. janvāra.

1972. gada 16. novembra Pasaules kultūras un dabas mantojuma aizsardzības konvencija - ratificēta 1997. gada 17. februārī, spēkā no

1997. gada 10. aprīļa.

1973. gada 30. novembra Starptautiskā konvencija par aparteīda noziegumu izskaušanu un sodu par to - pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1992. gada 14. maija.

1973. gada 14. decembra Konvencija par noziegumu novēršanu pret personām, kas bauda starptautisko aizsardzību, arī pret diplomātiskajiem aģentiem, un sodīšanu par šādiem noziegumiem - pievienošanās 1991. gada 29. augustā; spēkā no 1992. gada 23. marta.

1974. gada 1. novembra Starptautiskā konvencija par cilvēku dzīvības aizsardzību uz jūras (Solas-74) - pievienošanās 1991. gada 10. septembrī; spēkā no 1992. gada 13. maija.

1975. gada 23. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 142 «Par darbaspēku resursu attīstību» - pievienošanās 1993. gada 12. janvārī; spēkā no 1994. gada 8. marta.

1976. gada 21. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 144 «Par trīspusējām konsultācijām starptautisko darba tiesību normu piemērošanas sekmēšanai» - pievienošanās 1994. gada 15. jūnijā; spēkā no 1995. gada 25. jūlija.

1977. gada 8. jūnija Ženēvas konvencijas pirmais papildprotokols par starptautiska rakstura bruņotu konfliktu upuru aizsardzību -pievienošanās 1991. gada 20. novembrī; spēkā no 1992. gada 24. jūnija.

1977. gada 8. jūnija Ženēvas konvencijas otrais papildprotokols par nestarptautiska rakstura broņotu konfliktu upuru aizsardzību -pievienošanās 1991. gada 20. novembrī; spēkā no 1992. gada 24. jūnija. 1977. gada 20. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 148 «Par darba vidi (piesārņotība, troksnis, vibrācija)» -pievienošanās 1993. gada 12. janvārī; spēkā no 1994. gada 8. marta.

1977. gada 25. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 149 «Par jaunāko medicīnisko personālu» - pievienošanās 1993. gada

12. janvārī; spēkā no 1994. gada 8. marta.

1978. gada 26. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 50 «Par darba vadīšanu» - pievienošanās 1993. gada 1 .janvārī; spēkā no 1994. gada 8. marta.

1978. gada 27. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 51 «Par darba attiecībām» - pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1993. gada 27. janvāra.

1979. gada 18. decembra Konvencija par jebkuras sieviešu diskriminācijas izskaušanu - pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1992. gada 14. maija.

1981. gada 19. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 154 «Par kolektīvu pārrunu atbalstīšanu» - pievienošanās 1994. gada

15. jūnijā; spēkā no 1995. gada 25. jūlija.

1981. gada 22. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 155 «Par darba drošību un darba vidi» - pievienošanās 1994. gada

15. jūnijā; spēkā no 1995. gada 25. jūlija.

1982. gada 22. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 158 «Par darba attiecību pārtraukšanu pēc uzņēmēja iniciatīvas» -pievienošanās 1994. gada 15. jūnijā; spēkā no 1995. gada 25. jūlija.

1983. gada 21. marta Eiropas Konvencija par notiesāto personu nodošanu soda izciešanai - ratificēta 1997. gada 24. martā; spēkā no 1997. gada 1. septembra.

1984. gada 10. decembra Konvencija pret spīdzināšanu un citiem nežēlīgiem, necilvēcīgiem vai cieņu pazemojošiem apiešanās un sodīšanas veidiem - pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1992. gada 14. maija.

1985. gada 22. marta Vīnes Konvencija par ozona slāņa aizsardzību un 1987. gada Monreālas protokols - pievienošanās 1995. gada 14. martā; spēkā no 1995. gada 27. jūlija.

• 1985. gada 25. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 160 «Par darba statistiku» - pievienošanās 1993. gada 12. janvārī; spēkā no 1995. gada 10. jūnija.

• 1985. gada 10. decembra Starptautiskā konvencija pret aparteīdu sportā -pievienošanās ar 1990. gada 4. maija deklarāciju; spēkā no 1992. gada

14. maija.

• 1989. gada 20. novembra Bērna tiesību konvencija - ratificēta 1991. gada 4. septembrī; spēkā no 1992. gada 15. maija.

• 1992. gada 23. jūnija Starptautiskās Darba organizācijas konvencija Nr. 173 «Par strādājošo prasību aizsardzību uzņēmēja maksātnespējas gadījumā» - pievienošanās 1994. gada 15. jūnijā;

Avoti: Interneta adrese: www.coe.fr un www.humanrights.lv

Ārlietu ministrijas informācija. Starptautiskie daudzpusējie līgumi, kuriem Latvija pievienojusies pēc 1990. gada 4. maija. - Rīga : Latvijas Vēstnesis. - 1999. - 27. jūl. - Nr. 239 (1699).

Juristu Žurnāls Nr. 5/Cilvēktiesību Žurnāls Nr. 6. - 1997. - 102. lpp.

PAMATDOKUMENTU TEKSTI^653

Vispārējā cilvēktiesību deklarācija

Preambula

Ievērodama, ka visiem cilvēku sabiedrības locekļiem piemītošās pašcieņas un viņu vienlīdzīgu un neatņemamu tiesību atzīšana ir brīvības, taisnīguma un vispārēja miera pamats, un

ievērodama, ka cilvēktiesību necienīšana un nicināšana noved pie barbariskiem aktiem, kas izraisa sašutumu cilvēces apziņā, un ka tādas pasaules radīšana, kurā cilvēkiem būs vārda un pārliecības brīvība un tie būs brīvi no bailēm un trūkuma, ir pasludināta kā cilvēku augstākie centieni, un

ievērodama, ka nepieciešams, lai cilvēktiesības aizsargātu likuma spēks nolūkā nodrošināt tādu stāvokli, lai cilvēks nebūtu spiests izmantot kā pēdējo līdzekli sacelšanos pret tirāniju un apspiestību, un ievērodama, ka nepieciešams veicināt draudzīgu attiecību attīstību starp tautām, un

ievērodama, ka Apvienoto Nāciju tautas Statūtos apliecināja savu ticību cilvēka pamattiesībām, cilvēka personības pašcieņai un vērtībai un vīriešu un sieviešu līdztiesībai un apņēmās sekmēt sociālo progresu un dzīves apstākļu uzlabošanu vislielākās brīvības apstākļos, un ievērodama, ka dalībvalstis apņēmās, sadarbojoties ar Apvienoto Nāciju Organizāciju, veicināt cilvēktiesību un pamatbrīvību vispārēju cienīšanu un ievērošanu, un

ievērodama, ka šo tiesību un brīvību rakstura vispārējai izpratnei ir milzīga nozīme šīs saistības pilnīgai izpildei,

Ģenerālā Asambleja pasludina

šo Vispārējo cilvēktiesību deklarāciju par uzdevumu, kuru pildīt jātiecas visām tautām un visām valstīm, lai katrs cilvēks un katrs sabiedrības institūts, pastāvīgi ievērojot šo Deklarāciju, ar izskaidrošanu un izglītošanu censtos veicināt šo tiesību un brīvību respektēšanu un, realizējot nacionālos un starptautiskus progresīvus pasākumus, nodrošinātu to vispārēju un efektīvu atzīšanu un īstenošanu kā Organizācijas dalībvalstu, tā arī to jurisdikcijā esošo teritoriju tautās.

1. pants

Visi cilvēki piedzimst brīvi un vienlīdzīgi savā cieņā un tiesībās. Viņiem ir saprāts un sirdsapziņa, un viņiem citam pret citu jāizturas brālības garā.

2. pants

Katram cilvēkam jābūt apveltītam ar visām tiesībām un visām brīvībām, kas pasludinātas šajā Deklarācijā, neatkarīgi no rases, ādas krāsas, dzimuma, valodas, reliģijas, politiskās vai citas pārliecības, nacionālās vai citas izcelsmes, mantiskā stāvokļa, kārtas vai cita stāvok|a.

Turklāt nedrīkst būt nekādas atšķirības valsts vai teritorijas, pie kuras cilvēks pieder, politiskā, tiesiskā vai starptautiskā stāvokļa dēļ neatkarīgi no tā, vai šī teritorija ir neatkarīga, aizbilstama, bez pašpārvaldes vai kaut kā citādi ierobežota savā suverenitātē.

Nevienu cilvēku nedrīkst pakļaut spīdzināšanai vai cietsirdīgi, necilvēcīgi ar viņu apieties un sodīt, pazemojot viņa cilvēcisko cieņu.

6. pants

Katram cilvēkam, lai kur viņš atrastos, ir tiesības tikt atzītam par personu likuma priekšā.

7. pants

Visi cilvēki ir vienlīdzīgi likuma priekšā, un viņiem ir tiesības, bez jebkādām atšķirībām, uz vienādu likuma aizsardzību pret jebkādu diskrimināciju, kura pārkāpj šo Deklarāciju, un pret jebkuru kūdīšanu uz tādu diskrimināciju.

Katram cilvēkam viņa tiesību un pienākumu noskaidrošanai, kā arī lai noteiktu viņam izvirzītās kriminālās apsūdzības pamatotību, ir tiesības sakarā ar visu personu vienlīdzību likuma un tiesas priekšā prasīt, lai viņa lietu atklāti un ievērojot visas taisnīguma prasības izskatītu neatkarīga un objektīva tiesa.

11. pants

1. Katram cilvēkam, kam inkriminēts kriminālnoziegums, ir tiesības tikt uzskatītam par nevainīgu, kamēr viņa vaina nebūs pierādīta saskaņā ar likumu atklātā tiesas procesā, kurā viņam tiek nodrošinātas visas iespējas

• uz aizstāvību.

2. Nevienu nedrīkst notiesāt par noziegumu tādas darbības vai bezdarbības dēļ, kas saskaņā ar izdarīšanas brīdī spēkā bijušajiem valsts iekšējiem likumiem vai starptautiskajām tiesībām nebija kriminālnoziegums. Tāpat nedrīkst piespriest smagāku sodu nekā tas, kas bija jāpiemēro laikā, kad tika izdarīts kriminālnoziegums.

12. pants

Nedrīkst patvaļīgi iejaukties neviena privātajā un ģimenes dzīvē, patvaļīgi apdraudēt viņa dzīvokļa neaizskaramību vai viņa korespondences noslēpumu, vai nelikumīgi apdraudēt viņa godu un reputāciju. Katram cilvēkam ir tiesības uz likuma aizsardzību pret šādu iejaukšanos vai šādiem apdraudējumiem.

13. pants

1. Katram cilvēkam ir tiesības brīvi pārvietoties un izvēlēties sev dzīvesvietu jebkurā valstī.

2. Katram cilvēkam ir tiesības atstāt jebkuru, arī savu valsti un atgriezties savā valstī.

14. pants

1. Katram cilvēkam ir tiesības meklēt patvērumu no vajāšanas citās valstīs un izmantot šo patvērumu.

2. Šīs tiesības nevar tikt izmantotas tādas vajāšanas gadījumā, kas īstenībā saistīta ar nepolitiska nozieguma izdarīšanu vai ar darbību, kas ir pretrunā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas mērķiem un principiem.

15. pants

1. Katram cilvēkam ir tiesības uz pilsonību.

2. Nevienam patvaļīgi nedrīkst atņemt tā tautību vai tiesības mainīt savu tautību.

16. pants

1. Vīriešiem un sievietēm, kas sasnieguši pilngadību, ir tiesības bez jebkādiem ar rasu, tautību vai reliģiju atšķirībām saistītiem ierobežojumiem stāties laulībā un nodibināt ģimeni. Viņiem ir vienlīdzīgas tiesības, stājoties laulībā, laulības laikā un šķirot laulību.

2. Laulība var tikt slēgta tikai ar abu personu, kas stājas laulībā, brīvu un pilnīgu piekrišanu.

3. Ģimene ir dabiska sabiedrības pamatšūniņa, un tai ir tiesības uz sabiedrības un valsts aizsardzību.

17. pants

1. Katram cilvēkam ir tiesības uz īpašumu kā vienpersoniski, tā arī kopīgi ar citiem.

2. Nevienam patvaļīgi nedrīkst atņemt īpašumu.

18. pants

Katram cilvēkam ir tiesības uz domu, apziņas un reliģijas brīvību, brīvību pieņemt reliģiju vai pārliecību pēc savas izvēles un brīvību nodoties savai reliģijai un pārliecībai tiklab vienatnē, kā arī kopā ar citiem publiski vai nošķirti piekopjot kultu, izpildot reliģiskas vai rituālas ceremonijas un sludinot mācību.

19. pants

Katram cilvēkam ir tiesības uz pārliecības brīvību un tiesības brīvi paust savus uzskatus: šīs tiesības ietver brīvību netraucēti palikt pie saviem uzskatiem un brīvību meklēt, saņemt un izplatīt informāciju un idejas ar jebkuriem līdzekļiem neatkarīgi no valstu robežām.

20. pants

1. Katram cilvēkam ir tiesības uz miermīlīgu sapulču un asociāciju brīvību.

2. Nevienu nedrīkst piespiest iestāties kaut kādā asociācijā.

21. pants

1. Katram cilvēkam ir tiesības piedalīties savas valsts pārvaldē tieši vai ar brīvi izvēlētu pārstāvju starpniecību.

2. Ikvienam ir vienlīdzīgas tiesības piedalīties valsts pārvaldē savā zemē.

3. Tautas gribai ir jābūt valdības varas pamatam: šai gribai ir jābūt izteiktai periodiskās un nefalsificētās vēlēšanās, kam jānotiek uz vispārēju un vienlīdzīgu vēlēšanu tiesību pamata, aizklāti balsojot vai arī citās līdzvērtīgās formās, kas nodrošina vēlētāju brīvas gribas izpaudumu.

22. pants

Katram cilvēkam kā sabiedrības loceklim ir tiesības uz sociālo nodrošinājumu un viņa personības pašcieņas uzturēšanai un brīvai attīstībai nepieciešamo tiesību īstenošanu ekonomiskajā, sociālajā un kultūras jomā ar nacionālo pasākumu palīdzību un starptautiskās sadarbības ceļā, un atbilstoši katras valsts struktūrai un resursiem.

23. pants

1. Katram cilvēkam ir tiesības uz darbu, uz brīvu darba izvēli, uz taisnīgiem un labvēlīgiem darba apstākļiem un uz aizsardzību pret bezdarbu.

2. Katram cilvēkam, bez jebkādas diskriminācijas, ir tiesības uz vienādu atlīdzību par līdzvērtīgu darbu.

3. Katram strādājošajam ir tiesības uz taisnīgu un apmierinošu darba algu, kas nodrošina cilvēka cienīgu dzīvi viņam un viņa ģimenei. Nepieciešamības gadījumā tā jāpapildina ar citiem sociālās nodrošināšanas līdzekļiem.

4. Katram cilvēkam ir tiesības dibināt arodbiedrības un iestāties arodbiedrībās savu interešu aizsardzībai.

24. pants

Katram cilvēkam ir tiesības uz atpūtu un brīvo laiku, ieskaitot tiesības uz saprātīgu darbadienas ierobežojumu un uz apmaksātu periodisku atvaļinājumu.

25. pants

1. Katram cilvēkam ir tiesības uz tādu dzīves līmeni, ieskaitot uzturu, apģērbu, mājokli, medicīniskos pakalpojumus un vajadzīgo sociālo apkalpošanu, kas nepieciešams viņa un viņa ģimenes veselības uzturēšanai un labklājībai, un tiesības uz nodrošinājumu sakarā ar bezdarbu, slimību, invaliditāti, atraitnību, vecuma iestāšanos vai citos eksistences līdzekļu zaudējumu gadījumos, kas radušies no viņa neatkarīgu apstākļu dēļ.

2. Mātēm un bērniem ir tiesības uz īpašu aizsardzību un palīdzību. Visiem bērniem, laulībā un ārlaulībā dzimušajiem, ir jābauda vienāda sociālā aizsardzība.

26. pants

1. Katram cilvēkam ir tiesības uz izglītību. Izglītībai, vismaz pamata un vispārējai izglītībai, ir jābūt bezmaksas. Pamatizglītībai ir jābūt obligātai. Tehniskajai un profesionālajai izglītībai ir jābūt visiem pieejamai, un augstākai izglītībai jābūt vienādi pieejamai visiem atbilstoši katra spējām.

2. Izglītības mērķim jābūt pilnīgai personības attīstībai, un tai jāstiprina cilvēktiesību un pamatbrīvību ievērošana. Izglītībai ir jāveicina savstarpējā saprašanās, iecietība un draudzība starp visām tautām, rasu un reliģiskajām grupām un Apvienoto Nāciju Organizācijas darbība miera uzturēšanā.

27. pants

1. Katram cilvēkam ir tiesības brīvi piedalīties sabiedrības kultūras dzīvē, baudīt mākslu, piedalīties zinātnes progresā un izmantot tā labumus.

2. Katram cilvēkam ir tiesības uz morālo un materiālo interešu aizsardzību, kas saistītas ar zinātniskajiem, literārajiem vai mākslas darbiem, kuru autors viņš ir.

28. pants

Katram cilvēkam ir tiesības uz sociālo un starptautisko kārtību, kurā var tikt pilnīgi realizētas šajā Deklarācijā izklāstītās tiesības un brīvības.

29. pants

1. Katram cilvēkam ir pienākumi pret sabiedrību, kurā tikai ir iespējama viņa personības brīva un pilnīga attīstība.

2. Realizējot savas tiesības un brīvības, katram cilvēkam ir jāpakļaujas tikai likumā noteiktiem ierobežojumiem, kuru nolūks ir vienīgi citu cilvēku tiesību un brīvību pienācīgas atzīšanas un cieņas nodrošinājums un morāles, sabiedriskās kārtības un vispārējas labklājības taisnīgu prasību apmierināšana demokrātiskā sabiedrībā.

3. Šo tiesību un brīvību īstenošana nekādā ziņā nedrīkst būt pretrunā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas mērķiem un principiem.

30. pants

Neko šajā Deklarācijā nedrīkst interpretēt tādējādi, lai kādai valstij, personu grupai vai atsevišķām personām būtu tiesības jebkādā veidā darboties vai veikt darbības, kuru mērķis ir likvidēt šajā Deklarācijā izklāstītās tiesības un brīvības.

Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām

Šā pakta dalībvalstis,

ievērodamas, ka saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtos

proklamētajiem principiem visiem cilvēku sabiedrības locekļiem

piemītošās pašcieņas un viņu vienlīdzīgu un neatņemamu tiesību atzīšana

ir brīvības, taisnīguma un vispārēja miera pamats,

atzīdamas, ka šīs tiesības izriet no cilvēka personībai piemītošās

pašcieņas,

atzīdamas, ka saskaņā ar Vispārējo cilvēktiesību deklarāciju no bailēm un trūkuma brīvas, ar pilsonisko un politisko brīvību apveltītas cilvēka personības ideāls sasniedzams, vienīgi radot tādus apstākļus, kuros katrs var izmantot savas ekonomiskās, sociālās un kultūras tiesības, kā arī savas pilsoniskās un politiskās tiesības,

ievērodamas, ka atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem valstu pienākums ir sekmēt cilvēktiesību un brīvību vispārēju respektēšanu un ievērošanu,

ievērodamas, ka katram atsevišķam cilvēkam, kam ir pienākumi pret citiem cilvēkiem un kolektīvu, kura loceklis viņš ir, jāccnšas panākt šajā paktā atzīto tiesību stimulēšanu un ievērošanu, vienojas par šādiem pantiem:

I daļa /. pants

1. Visām tautām ir pašnoteikšanās tiesības. Pamatojoties uz šīm tiesībām, tās brīvi nosaka savu politisko statusu un brīvi nodrošina savu ekonomisko, sociālo un kultūras attīstību.

2. Visas tautas savu mērķu sasniegšanai var brīvi rīkoties ar savām dabas bagātībām un resursiem, nepārkāpjot nekādas saistības, kas izriet no starptautiskās ekonomiskās sadarbības, kura balstās uz savstarpēja izdevīguma principu, un no starptautiskajām tiesībām. Nevienai tautai nekādā gadījumā nedrīkst atņemt tai piederošos eksistences līdzekļus.

3. Visām šā pakta dalībvalstīm, arī tām, kas ir atbildīgas par nepastāvīgo un aizbilstamo teritoriju pārvaldīšanu, saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu principiem jāsekmē pašnoteikšanās tiesību īstenošana un jācienī šīs tiesības.

II daļa

2. pants

1. Ikviena šā pakta dalībvalsts apņemas respektēt un garantēt visām tās teritorijas ietvaros un tās jurisdikcijā esošajām personām šajā paktā atzītās tiesības bez jebkādas atšķirības - neatkarīgi no rases, ādas krāsas, dzimuma, valodas, reliģijas, politiskās vai citas pārliecības, nacionālās vai sociālās izcelšanās, mantiskā stāvokļa, dzimšanas vai citiem apstākļiem.

2. Ja tas jau nav paredzēts esošajos likumdošanas vai citos aktos, ikviena šā pakta dalībvalsts apņemas veikt nepieciešamos pasākumus saskaņā ar savām konstitucionālajām procedūrām un šā pakta noteikumiem, lai piemērotu tādus likumdošanas vai citus līdzekļus, kas var būt nepieciešami šajā paktā atzīto tiesību īstenošanai.

3. Ikviena šā pakta dalībvalsts apņemas:

(a) nodrošināt jebkurai personai, ja ir pārkāptas šajā paktā atzītās personas tiesības un brīvības, efektīvu aizsardzības līdzekli, arī tad, ja minēto pārkāpumu izdarījušas personas, kas rīkojušās kā oficiāli pārstāvji;

(b) nodrošināt, lai tiesības uz tiesisko aizsardzību jebkurai personai, kas pieprasa šādu aizsardzību, noteiktu kompetenta tiesu, administratīva vai likumdošanas institūcija vai jebkura cita kompetenta institūcija, kas paredzēta valsts tiesiskajā sistēmā, un veicināt aizsardzības iespējas tiesā;

(c) nodrošināt, lai kompetentas varas institūcijas piemērotu tiesiskās aizsardzības līdzekļus, ja šādi līdzekļi ir paredzēti.

3. pants

Šā pakta dalībvalstis apņemas nodrošināt vīriešiem un sievietēm vienlīdzīgas tiesības izmantot visas šajā paktā paredzētās pilsoniskās un politiskās tiesības.

4. pants

1. Ja valstī ir oficiāli pasludināts ārkārtējs stāvoklis, kad apdraudēta nācijas pastāvēšana, šā pakta dalībvalstis var atkāpties no savām šajā paktā paredzētajām saistībām vienīgi tiktāl, ciktāl to prasa stāvokļa nopietnums, ar nosacījumu, ka šāda atkāpšanās nav pretrunā ar citām šo valstu saistībām starptautisko tiesību jomā un neizraisa uz rasi, ādas krāsu, dzimumu, valodu, reliģiju vai sociālo izcelšanos dibinātu diskrimināciju.

2. Ar šo noteikumu nevar pamatot nekādu atkāpšanos no 6., 7., 8. (1. un 2. punkts), 11., 15., 16. un 18. panta noteikumiem.

3. Ikvienai šā pakta dalībvalstij, kas izmanto atkāpšanās tiesības, ar Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāra starpniecību nekavējoties jāinformē citas šā pakta dalībvalstis par noteikumiem, no kuriem tā atkāpusies, un par šādas rīcības iemesliem. Tādā pašā veidā jāpaziņo arī datums, kad šī valsts izbeigs minēto atkāpšanos.

5. pants

1. Nevienu šā pakta noteikumu nedrīkst interpretēt tādējādi, lai kādai valstij, kādai grupai vai kādai personai būtu tiesības jebkādā veidā darboties vai izdarīt jebkādas darbības, kuru mērķis ir likvidēt jebkuras šajā paktā atzītās tiesības vai brīvības vai ierobežot tās lielākā mērā, nekā paredzēts šajā paktā.

2. Nav pieļaujama kādā šā pakta dalībvalstī saskaņā ar likumu, konvencijām, noteikumiem vai paražām atzīto vai esošo jebkura cilvēka pamattiesību ierobežošana vai samazināšana, aizbildinoties ar to, ka minētās tiesības šajā paktā nav atzītas vai ka tās tajā atzītas mazākā apjomā.

Ill da|a

6. pants

1. Tiesības uz dzīvību ir katra cilvēka neatņemamas tiesības. Šīs tiesības aizsargā likums. Nevienam nedrīkst patvarīgi atņemt dzīvību.

2. Valstīs, kas nav atcēlušas nāves sodu, to var piespriest tikai par vissmagākajiem noziegumiem saskaņā ar likumu, kurš bija spēkā nozieguma izdarīšanas brīdī un kurš nav pretrunā ar šajā paktā un Konvencijā par genocīda noziegumu novēršanu un sodīšanu par to paredzētajiem noteikumiem. Šo sodu var izpildīt, vienīgi izpildot kompetentas tiesas taisītu galīgo spriedumu.

3. Ja dzīvības atņemšana ir genocīda nozieguma rezultāts, jāievēro, ka neviens šā panta noteikums nedod šā pakta dalībvalstīm tiesības jebkādā veidā atkāpties no jebkurām saistībām, kas pieņemtas saskaņā ar Konvencijā par genocīda nozieguma novēršanu un sodīšanu par to paredzētajiem noteikumiem.

4. Katram, kam piespriests nāves sods, ir tiesības iesniegt lūgumu par apžēlošanu vai soda mīkstināšanu. Visos gadījumos iespējama amnestija, apžēlošana vai nāves soda aizstāšana.

5. Nāves sodu nepiespriež par noziegumiem, ko izdarījušas personas, kas jaunākas par astoņpadsmit gadiem, un to neizpilda grūtniecēm.

6. Neviens šā panta noteikums nevar būt par pamatu tam, lai kāda šā pakta dalībvalsts atliktu vai nepieļautu nāves soda atcelšanu.

7. pants

Nevienu nedrīkst pakļaut spīdzināšanai vai nežēlīgam, necilvēcīgam vai viņa pašcieņu aizskarošam sodam vai apieties ar viņu tādā veidā. Piemēram, nevienu personu bez tās brīvas piekrišanas nedrīkst pakļaut medicīniskiem un zinātniskiem eksperimentiem.

8. pants

1. Nevienu nedrīkst turēt verdzībā; visu veidu verdzība un vergu tirdzniecība ir aizliegta.

2. Nevienu nedrīkst turēt nebrīvē.

3. (a) Nevienu nedrīkst piespiest izpildīt piespiedu vai obligāta rakstura

darbu;

(b) valstīs, kur kā sodu par noziegumu var piespriest brīvības atņemšanu, kas saistīta ar katorgas darbiem, 3. (a) punkta noteikumi nav šķērslis

katorgas darbu izpildei pēc kompetentas tiesas sprieduma, kas noteikusi šādu sodu;

(c) ar terminu «piespiedu vai obligāta rakstura darbs» šajā punktā neapzīmē:

(i) jebkādu (b) apakšpunktā neminētu darbu vai dienestu, kas parasti jāpilda personai, kura atrodas ieslodzījumā uz likumīga tiesas sprieduma pamata, vai personai, kura nosacīti atbrīvota no šāda ieslodzījuma;

(ii) jebkādu militāra rakstura dienestu, bet valstīs, kurās var atteikties no karadienesta politisku vai reliģiski ētisku motīvu dēļ, jebkādu dienestu, kas likumā paredzēts personām, kuras atsakās no karadienesta šādu motīvu dēļ;

(iii) jebkādu dienestu, kas ir obligāts ārkārtēja stāvokļa vai katastrofas gadījumā, kad apdraudēta iedzīvotāju dzīvība vai labklājība;

(iv) jebkādu darbu vai dienestu, kas ietilpst parastajos pilsoņu pienākumos.

9. pants

1. Katram cilvēkam ir tiesības uz brīvību un personas neaizskaramību. Nevienu nedrīkst patvaļīgi arestēt vai turēt apcietinājumā. Nevienam nedrīkst atņemt brīvību bez likumā noteiktā pamata un neievērojot tajā paredzēto procedūru.

2. Personu apcietinot, tai jāpaziņo apcietināšanas iemesli un nekavējoties jāinformē par jebkuru viņam uzrādīto apsūdzību.

3. Katru sakarā ar kriminālapsūdzību apcietināto vai aizturēto personu steidzami nogādā pie tiesneša vai citas amatpersonas, kurai saskaņā ar likumu ir tiesības realizēt tiesas varu, un tai ir tiesības uz iztiesāšanu noteiktajā termiņā vai uz atbrīvošanu. To personu turēšana apcietinājumā, kuras gaida iztiesāšanu, nedrīkst būt obligāts noteikums, taču atbrīvošana var būt atkarīga no garantiju došanas ierasties tiesā, ierasties iztiesāšanā jebkurā citā tās stadijā un, ja nepieciešams, ierasties sprieduma izpildīšanai.

4. Katram, kam atņemta brīvība, arestējot vai turot apcietinājumā, ir tiesības uz viņa lietas izskatīšanu tiesā, lai šī tiesa varētu nekavējoties izlemt, vai viņa aizturēšana ir likumīga, un dot norādījumu par viņa atbrīvošanu, ja aizturēšana ir nelikumīga.

5. Katram, kas ticis nelikumīgi arestēts vai turēts apcietinājumā, ir tiesības uz kompensāciju, kas var būt prasības pamats.

10. pants

1. Visām personām, kam atņemta brīvība, ir tiesības uz humānu apiešanos un cilvēka personībai piemītošās pašcieņas respektēšanu.

2. (a) Apsūdzētos, ja nav īpašu apstāk|u, tur atsevišķi no notiesātajiem,

un viņiem ir sevišķs režīms, kas atbilst viņu kā nenotiesāto personu statusam;

(b) nepilngadīgos apsūdzētos tur atsevišķi no pilngadīgajiem un visīsākā laikā nogādā tiesā lietas izskatīšanai.

3. Penitenciārajā sistēmā paredzēts ieslodzīto režīms, kura būtisks mērķis ir viņu labošana un sociālā pāraudzināšana. Nepilngadīgos tiesību pārkāpējus tur atsevišķi no pilngadīgajiem, un viņiem ir to vecumam un tiesiskajam statusam atbilstošs režīms.

11. pants

Nevienam nedrīkst atņemt brīvību, pamatojoties vienīgi uz to, ka viņš nav spējīgs izpildīt kādu līgumsaistību.

12. pants

1. Katram, kas likumīgi atrodas kādas valsts teritorijā, ir tiesības šajā teritorijā brīvi pārvietoties un brīvi izvēlēties dzīvesvietu.

2. Katram cilvēkam ir tiesības atstāt jebkuru, arī savu, valsti.

3. Minētajām tiesībām nedrīkst būt nekādu ierobežojumu, atskaitot tos, kas paredzēti likumā, nepieciešami valsts drošības, sabiedriskās kārtības, iedzīvotāju veselības vai tikumības vai citu cilvēku tiesību un brīvību aizsardzībai un ir savienojami ar citām šajā paktā atzītajām tiesībām.

4. Nevienam nedrīkst patvaļīgi atņemt tiesības iebraukt savā valstī.

13. pants

Ārvalstnieku, kurš likumīgi atrodas kādas šā pakta dalībvalsts teritorijā, var izsūtīt, vienīgi izpildot saskaņā ar likumu taisītu spriedumu, un viņam, ja tas nav pretrunā ar imperatīvajiem valsts drošības apsvērumiem, ir tiesības izvirzīt argumentus pret viņa izsūtīšanu, pieprasīt, lai viņa lietu izskatītu no jauna kompetenta varas institūcija vai persona vai personas, ko speciāli iecēlusi kompetenta varas institūcija, un tiesības tikt pārstāvētam šai nolūkā minētajā varas institūcijā, personas vai personu priekšā.

14. pants

1. Visas personas ir vienlīdzīgas tiesu un tribunāla priekšā. Katram ir tiesības, ja tiek izskatīta jebkura viņam uzrādītā kriminālapsūdzība vai noteiktas viņa tiesības un pienākumi kādā civilprocesā, uz to, lai lietu taisnīgi un publiski izskatītu kompetenta, neatkarīga un objektīva tiesa, kas izveidota saskaņā ar likumu. Var nepieļaut preses pārstāvju un publikas klātbūtni visā iztiesāšanā vai tās daļā, ja to prasa morāles apsvērumi, sabiedriskā kārtība (ordre public) vai valsts drošība demokrātiskā sabiedrībā vai pušu privātās dzīves intereses, vai - tiktāl, ciktāl tas, pēc tiesas domām, stingri nepieciešams -, ja ir īpaši apstākļi, kad publiskums traucētu tiesas spriešanu; taču jebkuram tiesas lēmumam krimināllietā vai civillietā jābūt publiskam, atskaitot gadījumus, kad nepilngadīgo interesēs jārīkojas citādi vai kad lieta saistīta ar strīdiem laulāto starpā vai bērnu aizbildnību.

2. Katram, kam inkriminēts kriminālnoziegums, ir tiesības tikt uzskatītam par nevainīgu, kamēr viņa vaina nebūs pierādīta saskaņā ar likumu.

3. Katram ir tiesības, ja tiek izskatīta jebkura viņam uzrādīta kriminālapsūdzība, uz šādām minimālām garantijām, pamatojoties uz visu personu vienlīdzību likuma un tiesas priekšā:

(a) lai viņš tam saprotamā valodā nekavējoši un vispusīgi tiktu informēts par viņam uzrādītās apsūdzības raksturu un pamatu;

(b) lai viņam būtu pietiekams laiks un iespējas sagatavot savu aizstāvību un sazināties ar paša izraudzītu aizstāvi;

(c) lai viņš tiktu sodīts bez nepamatotas vilcināšanās;

(d) lai viņš tiktu sodīts, viņam klātesot, un varētu aizstāvēt sevi pats vai ar paša izraudzīta aizstāvja starpniecību; ja viņam nav aizstāvja, lai viņam tiktu paskaidrotas šīs tiesības un iecelts aizstāvis jebkurā gadījumā, kad tas nepieciešams tiesas spriešanas interesēs, bez maksas, ja viņam nav pietiekamu līdzekļu šāda aizstāvja atalgošanai;

(e) lai viņš varētu pratināt lieciniekus, kas liecinās pret viņu, vai viņam būtu tiesības uz to, ka šie liecinieki tiek nopratināti, un tiesības uz to, lai viņa liecinieki tiktu izsaukti un nopratināti ar tādiem pašiem noteikumiem, kādi paredzēti lieciniekiem, kas liecina pret viņu;

(f) lai viņš varētu bez maksas izmantot tulka palīdzību, ja nesaprot tiesā lietojamo valodu vai nerunā šajā valodā;

(g) lai viņš netiktu piespiests dot liecības pats pret sevi vai atzīt sevi par vainīgu.

5. Katram, kas notiesāts par kādu noziegumu, ir tiesības uz to, lai viņa notiesāšanu un spriedumu no jauna izskatītu augstāka tiesas instance saskaņā ar likumu.

6. Ja kāda persona ar galīgu spriedumu notiesāta par kriminālnoziegumu un par viņu taisītais spriedums pēc tam atcelts vai šī persona apžēlota tāpēc, ka kāds jauns vai jaunatklāts apstāklis neapstrīdami liecina par tiesas kļūdu, tad šai personai, kas saņēmusi sodu šādas notiesāšanas rezultātā, pienākas kompensācija saskaņā ar likumu, ja netiks pierādīts, ka minētais nezināmais apstāklis nebija agrāk atklāts vienīgi vai daļēji šās personas vainas dēļ.

7. Nevienu nedrīkst atkārtoti notiesāt vai sodīt par noziegumu, par kuru viņš jau ticis galīgi notiesāts vai attaisnots saskaņā ar katras valsts likumu un kriminālprocesa noteikumiem.

15. pants

1. Nevienu nedrīkst atzīt par vainīgu kriminālnozieguma izdarīšanā jebkādas darbības vai bezdarbības dēļ, kas saskaņā ar tās izdarīšanas brīdī spēkā bijušajiem nacionālajiem likumdošanas aktiem vai starptautiskajām tiesībām nebija kriminālnoziegums. Tāpat nedrīkst piespriest smagāku sodu nekā tas, kas bija jāpiemēro kriminālnozieguma izdarīšanas brīdī. Ja pēc nozieguma izdarīšanas likumā noteikts vieglāks sods par šāda nozieguma izdarīšanu, tad šis likums attiecas arī uz iepriekš izdarītajiem noziegumiem.

2. Šā panta noteikumi neaizliedz nodot tiesai un sodīt jebkuru personu par jebkuru darbību vai bezdarbību, kas izdarīšanas brīdī bija kriminālnoziegums saskaņā ar starptautiskajā sabiedrībā atzītajiem vispārējiem tiesību principiem.

16. pants

Katram cilvēkam, lai kur viņš atrastos, ir tiesības tikt atzītam par personu likuma priekšā.

17. pants

1. Nedrīkst patvarīgi vai nelikumīgi iejaukties kāda privātajā vai ģimenes dzīvē, patvarīgi vai nelikumīgi apdraudēt viņa dzīvokļa neaizskaramību vai viņa korespondences noslēpumu vai nelikumīgi apdraudēt viņa godu un reputāciju.

2. Katram ir tiesības uz likuma aizsardzību pret šādu iejaukšanos vai šādiem apdraudējumiem.

18. pants

1. Katram cilvēkam ir tiesības uz domu, apziņas un reliģijas brīvību. Šīs tiesības ietver reliģijas un pārliecības brīvību, brīvību pieņemt reliģiju vai pārliecību pēc savas izvēles un brīvību nodoties savai reliģijai un pārliecībai tiklab vienatnē, kā arī kopā ar citiem, publiski vai nošķirti, piekopjot kultu, izpildot reliģiskas un rituālas ceremonijas un sludinot mācību.

2. Nevienu nedrīkst pak|aut piespiešanai, kas mazinātu viņa reliģijas vai pārliecības brīvību vai brīvību pieņemt reliģiju vai pārliecību pēc savas izvēles.

3. Brīvībai nodoties reliģijai vai pārliecībai var būt vienīgi tādi ierobežojumi, kas noteikti likumā un nepieciešami sabiedriskās drošības, kārtības, veselības un morāles, kā arī citu personu pamattiesību un pamatbrīvību aizsardzībai.

4. Šā pakta dalībvalstis apņemas cienīt vecāku un attiecīgos gadījumos likumīgo aizbildņu brīvību nodrošināt savu bērnu reliģisko un tikumisko audzināšanu saskaņā ar savu pārliecību.

19. pants

1. Katram cilvēkam ir tiesības netraucēti pieturēties pie saviem uzskatiem.

2. Katram cilvēkam ir tiesības brīvi izpaust savus uzskatus, šīs tiesības ietver brīvību meklēt, saņemt un izplatīt dažāda veida informāciju un idejas neatkarīgi no valstu robežām mutvārdos, rakstveidā, izmantojot presi vai mākslinieciskās izpausmes formas, vai citādā veidā pēc savas izvēles.

3. Šā panta 2. punktā paredzēto tiesību izmantošana uzliek īpašus pienākumus un īpašu atbildību. Tāpēc tā var būt saistīta ar zināmiem ierobežojumiem, taču tic jānoteic likumā un tiem jābūt nepieciešamiem:

(a) citu personu tiesību un reputācijas respektēšanai;

(b) valsts drošības, sabiedriskās kārtības (ordre public), iedzīvotāju veselības vai tikumības aizsardzībai.

20. pants

1. Jebkāda kara propaganda jāaizliedz ar likumu.

2. Jebkāda rīcība, kas aizstāv nacionālu, rasu vai reliģisku naidu un ir kūdīšana uz diskrimināciju, naidīgumu vai vardarbību, jāaizliedz ar likumu.

21. pants

Tiek atzītas tiesības rīkot miermīlīgas sapulces. Šo tiesību izmantošanā nav nekādu ierobežojumu, atskaitot tos, kas paredzēti saskaņā ar likumu un kas demokrātiskā sabiedrībā nepieciešami valsts vai sabiedriskās drošības un sabiedriskās kārtības interesēs, iedzīvotāju veselības un tikumības vai citu personu tiesību un brīvību aizsardzībai.

22. pants

1. Katram cilvēkam ir tiesības uz asociāciju brīvību, arī tiesības dibināt arodbiedrības un iestāties tajās, lai aizsargātu savas intereses.

2. Šo tiesību izmantošanā nav nekādu ierobežojumu, atskaitot tos, kas paredzēti likumā un kas demokrātiskā sabiedrībā nepieciešami valsts vai sabiedriskās drošības un sabiedriskās kārtības interesēs, iedzīvotāju veselības vai citu personu tiesību un brīvību aizsardzībai. Šā panta noteikumi netraucē paredzēt likumīgus ierobežojumus šo tiesību izmantošanā personām, kas ir bruņoto spēku un policijas sastāvā.

3. Šā panta noteikumi nedod tiesības valstīm, kas piedalās Starptautiskās Darba organizācijas 1948. gada konvencijā Par asociāciju brīvību un organizēšanās tiesību aizsardzību, pieņemt likumdošanas aktus, kuros nebūtu ievērotas minētajā konvencijā paredzētās garantijas, vai piemērot likumu, neievērojot šīs garantijas.

23. pants

1. Ģimene ir dabiska sabiedrības pamatšūniņa, un tai ir tiesības baudīt sabiedrības un valsts aizsardzību.

2. Vīriešiem un sievietēm, kas sasnieguši laulības vecumu, ir tiesības stāties laulībā un tiesības nodibināt ģimeni.

3. Laulību nedrīkst slēgt bez to personu, kas stājas laulībā, brīvas un pilnīgas piekrišanas.

4. Šā pakta dalībvalstīm jāveic attiecīgie pasākumi, lai garantētu laulāto tiesību un pienākumu vienlīdzību, viņiem stājoties laulībā, laulības laikā un šķirot laulību. Laulības šķiršanas gadījumā jāparcd/ nepieciešamā bērnu aizsardzība.

24. pants

1. Katram bērnam bez jebkādas diskriminācijas - neatkarīgi no rases, ādas krāsas, dzimuma, valodas, reliģijas, nacionālās vai sociālās izcelšanās, mantiskā stāvokļa vai dzimšanas - ir tiesības uz tādiem aizsardzības līdzekļiem, kādi viņa ģimenei, sabiedrībai un valstij jāsniedz viņam kā mazgadīgajam.

2. Katrs bērns pēc viņa dzimšanas nekavējoties jāreģistrē un viņam jadod vārds.

3. Katram bērnam ir tiesības uz pilsonības iegūšanu.

25. pants

Katram pilsonim, neskatoties uz nekādām 2. pantā minētajām atšķirībām un bez nepamatotiem ierobežojumiem, jābūt tiesībām un iespējai:

(a) piedalīties valsts lietu kārtošanā gan tieši, gan arī ar brīvi izraudzītu pārstāvju starpniecību;

(b) balsot un tikt ievēlētam īstās periodiskās vēlēšanās, kas notiek uz vispārēju un vienlīdzīgu vēlēšanu tiesību pamata, aizklāti balsojot, un kas nodrošina vēlētāju brīvas gribas izpaudumu;

(c) ievērojot vispārēju vienlīdzību, pildīt valsts dienestu savā valstī.

26. pants

Visi cilvēki ir vienlīdzīgi likuma priekšā, un viņiem ir tiesības bez jebkādas diskriminācijas uz vienādu likuma aizsardzību. Jebkura diskriminācija jāaizliedz ar likumu, un likumam jāgarantē visām personām vienāda un efektīva aizsardzība pret jebkādu diskrimināciju -neatkarīgi no rases, ādas krāsas, dzimuma, valodas, reliģijas, politiskās vai citas pārliecības, nacionālās vai sociālās izcelšanās, mantiskā stāvokļa, dzimšanas vai citiem apstākļiem.

27. pants

Valstīs, kurās ir etniskās, reliģiskās un valodas mazākumtautības, personām, kas pieder pie šīm mazākumtautībām, nedrīkst atņemt tiesības kopā ar citiem tās pašas grupas locekļiem baudīt savu kultūru, nodoties savai reliģijai un izpildīt tās rituālus, kā arī lietot dzimto valodu.

IV daļa

28. pants

1. Ar šo tiek nodibināta Cilvēktiesību komiteja (turpmāk tekstā -«Komiteja»). Tajā ir astoņpadsmit locekļu, un tā pilda turpmāk minētās funkcijas.

2. Komitejas sastāvā ietilpst personas, kuras ir šā pakta dalībvalstu pilsoņi, kuriem ir augstas tikumiskās īpašības un kuru kompetence cilvēktiesību jomā ir atzīta, turklāt tiek uzskatīta par lietderīgu to personu piedalīšanās, kurām ir juridiska prakse.

3. Komitejas locekļus ievēlē, un viņi strādā personiski.

29. pants

1. Komitejas locekļus ievēlē, aizklāti balsojot, no to personu vidus, kas atbilst 28. pantā paredzētajām prasībām un kuras šai nolūkā izvirzījušas šā pakta dalībvalstis.

2. Katra šā pakta dalībvalsts var izvirzīt ne vairāk kā divas personas. Šīm personām jābūt izvirzījušās valsts pilsoņiem.

3. Jebkurai personai ir tiesības tikt atkārtoti izvirzītai.

30. pants

1. Sākotnējās vēlēšanas rīkojamas ne vēlāk kā sešus mēnešus pēc šā pakta spēkā stāšanās dienas.

2. Vismaz četrus mēnešus pirms katru Komitejas vēlēšanu dienas, atskaitot vēlēšanas brīvo vietu ieņemšanai, par kuru atklāšanos paziņo saskaņā ar

34. pantu, Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs rakstveidā uzaicina šī pakta dalībvalstis triju mēnešu laikā iesniegt Komitejas locekļu kandidatūras.

3. Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs sastāda visu tādējādi izvirzīto personu sarakstu alfabētiskā kārtībā, norādot, kādas šā pakta dalībvalstis izvirzījušas šīs personas, un iesniedz minēto sarakstu šā pakta dalībvalstīm vismaz vienu mēnesi pirms katru vēlēšanu rīkošanas dienas.

4. Komitejas locekļus ievēlē šā pakta dalībvalstu sēdē, ko sasauc Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs Apvienoto Nāciju Organizācijas centrālajās iestādēs. Šajā sēdē, kuras kvorumam nepieciešama divu trešdaļu šā pakta dalībvalstu piedalīšanās, Komitejā tiek ievēlētas personas, kuru kandidatūras saņem vislielāko balsu skaitu un dalībvalstu pārstāvju absolūto balsu vairākumu, kuri ir klāt un piedalās balsošanā.

31. pants

1. Komitejas sastāvā nedrīkst būt vairāk kā viens pilsonis no vienas un tās pašas valsts.

2. Komitejas vēlēšanās jāievēro, lai būtu taisnīgs tās locekļu ģeogrāfiskais izvietojums un tiktu pārstāvētas dažādas civilizācijas formas un galvenās juridiskās sistēmas.

32. pants

1. Komitejas locekļus ievēlē uz četriem gadiem. Viņiem ir tiesības tikt pārvēlētiem, ja atkārtoti izvirzītas viņu kandidatūras. Taču deviņu pirmajās vēlēšanās ievēlēto locekļu pilnvaru termiņš izbeidzas pēc diviem gadiem; tūlīt pēc pirmajām vēlēšanām šo deviņu locekļu vārdus nosaka izlozējot 30. panta 4. punktā minētās sēdes priekšsēdētājs.

2. Pēc pilnvaru izbeigšanās vēlēšanas rīko saskaņā ar šās pakta da|as iepriekšējo pantu noteikumiem.

33. pants

1. Ja kāds Komitejas loceklis saskaņā ar vienprātīgām citu locekļu domām ir beidzis savu funkciju veikšanu jebkura iemesla dēļ, atskaitot pagaidu prombūtni, Komitejas priekšsēdētājs informē par to Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāru, kurš pēc tam paziņo, ka šā locekļa vieta ir brīva.

2. Ja kāds Komitejas loceklis miris vai aizgājis no Komitejas, priekšsēdētājs nekavējoties informē par to Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāru, kurš paziņo, ka šī vieta ir brīva no nāves dienas vai no dienas, kad aiziešana faktiski notikusi.

34. pants

1. Ja tiek paziņots, ka atklājusies brīva vieta saskaņā ar 33. pantu, un ja aizstājamā locekļa pilnvaru termiņš nebeidzas sešu mēnešu laikā pēc šādas paziņošanas, Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs informē katru šā pakta dalībvalsti, kura divu mēnešu laikā var saskaņā ar 29. pantu iesniegt kandidatūras šās brīvās vietas ieņemšanai.

2. Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs sastāda tādējādi izvirzīto personu sarakstu alfabētiskā kārtībā un iesniedz minēto sarakstu šā pakta dalībvalstīm. Vēlēšanas brīvās vietas ieņemšanai pēc tam rīko saskaņā ar attiecīgajiem šās pakta daļas noteikumiem.

3. Komitejas loceklis, kas ievēlēts, aizpildot brīvo vietu, kura paziņota saskaņā ar 33. pantu, ir amatā uz tā locekļa pilnvaru termiņa palikušo daļu, kurš atbrīvojis vietu Komitejā, saskaņā ar minētā panta noteikumiem.

35. pants

Komitejas locekļi saņem Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās Asamblejas noteiktu atlīdzību no Apvienoto Nāciju Organizācijas līdzekļiem tādā kārtībā un ar tādiem nosacījumiem, kādus paredz Ģenerālā Asambleja, ievērojot Komitejas pienākumu svarīgumu.

36. pants

Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs dod nepieciešamo personālu un piešķir materiālos līdzekļus Komitejas funkciju efektīvai veikšanai saskaņā ar šo paktu.

37. pants

1. Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs sasauc pirmo Komitejas sēdi Apvienoto Nāciju Organizācijas centrālajās iestādēs.

2. Pēc savas pirmās sēdes Komiteja sanāk tās procesuālajos noteikumos paredzētajā laikā.

3. Komiteja parasti sanāk Apvienoto Nāciju Organizācijas centrālajās iestādēs vai Apvienoto Nāciju Organizācijas nodaļā Ženēvā.

38. pants

Katrs Komitejas loceklis, pirms viņš sācis pildīt savus pienākumus, atklātā Komitejas sēdē svinīgi paziņo, ka veiks savas funkcijas objektīvi un apzinīgi.

39. pants

1. Komiteja ievēlē savas amatpersonas uz diviem gadiem. Tās var pārvēlēt.

2. Komiteja nosaka savus procedūras noteikumus, taču šajos noteikumos jāparcdz arī tas, ka:

(a) divpadsmit Komitejas locekļi sastāda kvorumu;

(b) Komitejas lēmumus pieņem ar klātesošo locekļu balsu vairākumu.

40. pants

1. Šā pakta dalībvalstis apņemas sniegt ziņojumus par to veiktajiem pasākumiem šajā paktā atzīto tiesību īstenošanai un par progresu, kas sasniegts šo tiesību baudīšanā:

(a) viena gada laikā pēc tam, kad attiecīgajām dalībvalstīm stājies spēkā šis pakts;

(b) turpmāk visos gadījumos, kad to pieprasa Komiteja.

2. Visi ziņojumi tiek iesniegti Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram, kurš nosūta tos izskatīt Komitejai. Ziņojumos jānorāda faktori un grūtības, ja tādas ir, kas ietekmē šā pakta īstenošanu.

3. Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs pēc konsultēšanās ar Komiteju var nosūtīt ieinteresētajām specializētajām iestādēm to ziņojumu daļu eksemplārus, kuras ir šo iestāžu kompetencē.

4. Komiteja pētī šā pakta dalībvalstu iesniegtos ziņojumus. Tā nosūta dalībvalstīm savus ziņojumus un vispārīga rakstura piezīmes Ekonomiskajai un sociālajai padomei kopā ar ziņojumu eksemplāriem, ko tā saņēmusi no šā pakta dalībvalstīm.

5. Šā pakta dalībvalstis var iesniegt Komitejai savus apsvērumus par jebkurām piezīmēm, kas izteiktas saskaņā ar šā panta 4. punktu.

41. pants

Saskaņā ar šo pantu pakta dalībvalsts var jebkurā laikā paziņot, ka tā atzīst Komitejas kompetenci saņemt un izskatīt ziņojumus (communication - angļu vai.), kuros kāda dalībvalsts apgalvo, ka cita dalībvalsts nepilda savas šajā paktā noteiktās saistības. Šajā pantā paredzētos ziņojumus var pieņemt un izskatīt vienīgi tad, ja tos iesniegusi dalībvalsts, kas paziņojusi, ka tā atzīst šās Komitejas kompetenci. Komiteja nepieņem nekādus ziņojumus, ja tie attiecas uz dalībvalsti, kas nav izdarījusi šādu paziņojumu. Saskaņā ar šo pantu saņemtos ziņojumus izskata, ievērojot šādu procedūru:

(a) ja kāda šā pakta dalībvalsts uzskata, ka cita dalībvalsts nepilda šā pakta noteikumus, tā var rakstveidā darīt to zināmu minētajai dalībvalstij. Triju mēnešu laikā pēc šāda ziņojuma saņemšanas tā saņēmējvalsts rakstveidā sniedz ziņojuma nosūtītājvalstij paskaidrojumu vai jebkuru citu paziņojumu ar paskaidrojumiem šajā jautājumā, kurā, ciktāl tas iespējams un ir lietderīgi, jānorāda, kādas iekšējās procedūras un pasākumi jau veikti, tiks veikti vai kādus var veikt minētajā jautājumā;

(b) ja jautājums nav izlemts, apmierinot abas ieinteresētās dalībvalstis, sešu mēnešu laikā pēc tam, kad saņēmējvalsts saņēmusi sākotnējo ziņojumu, jebkurai no šīm valstīm ir tiesības nodot minēto jautājumu Komitejai, paziņojot par to Komitejai un otrai valstij;

(c) Komiteja izskata tai nodoto jautājumu tikai pēc tam, kad tā pārliecinājusies, ka saskaņā ar vispāratzītajiem starptautisko tiesību principiem visi pieejamie iekšējie līdzekļi izmēģināti un konkrētajā gadījumā izsmelti. Šis noteikums nav spēkā, ja minēto līdzekļu piemērošana tiek nepamatoti novilcināta;

(d) šajā pantā paredzēto ziņojumu izskatīšanai Komiteja rīko slēgtas sēdes;

(e) ievērojot (c) apakšpunkta noteikumus, Komiteja sniedz savus labos pakalpojumus ieinteresētajām dalībvalstīm, lai jautājumu labprātīgi atrisinātu, pamatojoties uz šajā paktā atzīto cilvēktiesību un pamatbrivību respektēšanu;

(f) ikvienā tai izskatīt nodotajā jautājumā Komiteja var griezties pie

(b) apakšpunktā minētajām ieinteresētajām dalībvalstīm ar lūgumu sniegt jebkuru nepieciešamo informāciju;

(g) (b) apakšpunktā minētajām ieinteresētajām dalībvalstīm ir tiesības tikt pārstāvētām jautājuma izskatīšanā Komitejā un sniegt attiecīgus paskaidrojumus mutvārdos un/vai rakstveidā;

(h) Komiteja divpadsmit mēnešu laikā pēc paziņojuma saņemšanas saskaņā ar (b) apakšpunktu sniedz ziņojumu:

(i) ja jautājums izlemts (e) apakšpunkta noteikumu ietvaros, Komiteja savā ziņojumā vienīgi īsi izklāsta faktus un panākto lēmumu;

(ii) ja jautājums nav izlemts (e) apakšpunkta noteikumu ietvaros, Komiteja savā ziņojumā vienīgi īsi izklāsta faktus; ieinteresēto dalībvalstu rakstveida iesniegumi un mutvārdu paskaidrojumu pieraksti pievienojami ziņojumam.

Ikvienā jautājumā ziņojumu nosūta ieinteresētajām dalībvalstīm.

2. Šā panta noteikumi stājas spēkā, kad desmit šā pakta dalībvalstis izdarījušas paziņojumu saskaņā ar šā panta 1. punktu. Šos paziņojumus dalībvalstis deponē Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram, kurš nosūta to norakstus pārējām dalībvalstīm. Paziņojumu jebkurā laikā var paņemt atpakaļ, darot to zināmu ģenerālsekretāram. Šāda rīcība netraucē izskatīt jebkuru jautājumu, kas minēts ziņojumā, kurš jau nodots saskaņā ar šo pantu; nekādi vēlāki jebkuras dalībvalsts ziņojumi netiek pieņemti pēc tam, kad ģenerālsekretārs informēts par paziņojuma paņemšanu atpakaļ, ja ieinteresētā dalībvalsts nav izdarījusi jaunu paziņojumu.

42. pants

1. (a) Ja kāds jautājums, kas nodots Komitejai saskaņā ar 41. pantu, nav

izlemts, apmierinot ieinteresētās dalībvalstis, Komiteja ar ieinteresēto dalībvalstu iepriekšēju piekrišanu var iecelt speciālu Saskaņošanas komisiju (turpmāk tekstā - «Komisija»), Komisija sniedz labos pakalpojumus (good offices - angļu vai.) ieinteresētajām dalībvalstīm, lai labprātīgi izlemtu attiecīgo jautājumu, ievērojot šā pakta noteikumus;

(b) Komisijas sastāvā ir piecas ieinteresētajām dalībvalstīm pieņemamas personas. Ja ieinteresētās dalībvalstis triju mēnešu laikā nevienosies par visu Komisijas sastāvu vai tā daļu, tad tos Komisijas locekļus, par kuru iecelšanu vienošanās nav panākta, ievēlē, aizklāti balsojot, ar divu trešdaļu Komitejas balsu vairākumu no tās locekļu vidus.

2. Komisijas locekļi veic pienākumus personiski. Viņi nedrīkst būt ieinteresēto dalībvalstu vai valsts, kas nav šā pakta dalībniece, pilsoņi vai tās dalībvalsts pilsoņi, kas nav izdarījuši paziņojumu saskaņā ar 41. pantu.

3. Komisija ievēlē savu priekšsēdētāju un nosaka savus procedūras noteikumus.

4. Komisijas sēdes parasti notiek Apvienoto Nāciju Organizācijas centrālajās iestādēs vai Apvienoto Nāciju Organizācijas mītnē Ženēvā. Taču sēdes var rīkot citās piemērotās vietās, ko noteiks Komisija, konsultējoties ar Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāru un attiecīgajām dalībvalstīm.

5. Saskaņā ar 36. pantu izveidotais sekretariāts arī apkalpo Komisiju, ko ieceļ, pamatojoties uz šo pantu.

6. Komitejas saņemtā un izpētītā informācija tiek nodota Komisijas rīcībā, un Komisija var griezties pie ieinteresētajām dalībvalstīm ar lūgumu sniegt jebkuru nepieciešamo informāciju.

7. Kad Komisija pilnīgi izskatījusi jautājumu, taču jebkurā gadījumā ne vēlāk kā 12 mēnešus pēc attiecīgā jautājuma nodošanas Komisijai, tā sniedz Komitejas priekšsēdētājam ziņojumu nosūtīšanai ieinteresētajām dalībvalstīm:

(a) ja Komisija nevar pabeigt attiecīgā jautājuma izskatīšanu divpadsmit mēnešos, tā savā ziņojumā vienīgi īsi raksturo stāvokli minētā jautājuma izskatīšanā;

(b) ja attiecīgais jautājums labprātīgi izlemts, ievērojot šajā paktā atzītās cilvēktiesības, Komisija savā ziņojumā vienīgi īsi izklāsta faktus par panākto lēmumu;

(c) ja (b) apakšpunktā minētais lēmums nav panākts, Komisijas ziņojums ietver tās atzinumus visos faktiska rakstura jautājumos, kas saistīti ar strīdu starp ieinteresētajām dalībvalstīm un tās apsvērumus par šā jautājuma labprātīgas noregulēšanas iespējām. Šis paziņojums ietver arī ieinteresēto dalībvalstu rakstveida iesniegumus un mutvārdu paskaidrojumu pierakstus;

(d) ja Komisija sniedz ziņojumu saskaņā ar (c) apakšpunkta noteikumiem, ieinteresētās dalībvalstis triju mēnešu laikā pēc šāda ziņojuma saņemšanas informē Komitejas priekšsēdētāju par to, vai tās piekrīt Komisijas ziņojuma saturam.

8. Šā panta noteikumi neierobežo 41. pantā paredzētos Komitejas pienākumus.

9. Ieinteresētās dalībvalstis līdzīgās daļās sedz visus Komisijas locekļu izdevumus saskaņā ar Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāra iesniegto tāmi.

10. Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram ir tiesības apmaksāt, ja nepieciešams, Komisijas locekļu izdevumus, pirms tos atlīdzinājušas ieinteresētās dalībvalstis saskaņā ar šā panta 9. punktu.

43. pants

Komitejas un speciālo saskaņošanas komisiju locekļiem, kurus var iecelt atbilstoši 42. pantam, ir tiesības uz atvieglojumiem, privilēģijām un imunitāti, kādi ir ekspertiem, ko sūta komandējumos Apvienoto Nāciju Organizācija, kā tas paredzēts attiecīgajās Konvencijas par Apvienoto Nāciju Organizācijas privilēģijām un imunitāti sadaļās.

44. pants

Šā pakta īstenošanas noteikumus piemēro, ievērojot procedūras cilvēktiesību jautājumos, kas paredzētas Apvienoto Nāciju Organizācijas un specializēto iestāžu dibināšanas aktos un konvencijās vai saskaņā ar tiem, un minētie noteikumi netraucē šā pakta dalībvalstīm izmantot citas procedūras strīda izšķiršanā, pamatojoties uz spēkā esošajiem šo valstu vispārīgajiem un speciālajiem starptautiskajiem līgumiem.

Nevienu šā pakta noteikumu nedrīkst interpretēt tādējādi, lai mazinātu Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu un specializēto iestāžu statūtu noteikumu nozīmi, kuros paredzēti attiecīgi dažādu Apvienoto Nāciju Organizācijas orgānu un specializēto iestāžu pienākumi šajā paktā minētajos jautājumos.

47. pants

Nevienu šā pakta noteikumu nedrīkst interpretēt tādējādi, lai mazinātu visu tautu neatņemamās tiesības būt pilntiesīgām savu dabas bagātību un resursu īpašniecēm un brīvi tos izmantot.

VI da|u

48. pants

1. Šo paktu var parakstīt ikviena valsts, kas ir Apvienoto Nāciju Organizācijas locekle vai jebkuras tās specializētās iestādes locekle, ikviena Starptautiskās tiesas Statūta dalībvalsts un ikviena cita valsts, ko Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā Asambleja uzaicinājusi piedalīties šajā paktā.

2. Šis pakts jāratificē. Ratifikācijas raksti deponējami Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram.

3. Šim paktam var pievienoties jebkura šā panta 1. punktā minētā valsts.

4. Valsts pievienojas paktam, deponējot pievienošanās dokumentu Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram.

5. Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs paziņo visām valstīm, kas parakstījušas šo paktu vai pievienojušās tam, par katra ratifikācijas raksta vai pievienošanās dokumenta deponēšanu.

49. pants

1. Šis pakts stājas spēkā trīs mēnešus pēc dienas, kad Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram deponēts trīsdesmit piektais ratifikācijas raksts vai pievienošanās dokuments.

2. Katrai valstij, kas ratificē šo paktu vai pievienojas tam pēc trīsdesmit piektā ratifikācijas raksta vai pievienošanās dokumenta deponēšanas, šis pakts stājas spēkā trīs mēnešus pēc dienas, kad tā deponējusi savu ratifikācijas rakstu vai pievienošanās dokumentu.

50. pants

Šā pakta noteikumi attiecas uz visām federatīvo valstu daļām bez jebkādiem ierobežojumiem vai izņēmumiem.

51. pants

1. Ikviena šā pakta dalībvalsts var ierosināt labojumus un iesniegt tos Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram. Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs pēc tam nosūta jebkurus ierosinātus labojumus šā pakta dalībvalstīm ar lūgumu paziņot viņam, vai tās vēlas sasaukt dalībvalstu konferenci, lai izskatītu šos ierosinājumus un sarīkotu balsošanu. Ja vismaz trešdaļa dalībvalstu ir par šādas konferences sasaukšanu, ģenerālsekretārs sasauc minēto konferenci Apvienoto Nāciju Organizācijas virsvadībā. Jebkurš labojums, ko pieņēmis vairākums dalībvalstu, kas piedalās šajā konferencē un balsošanā, iesniedzams apstiprināt Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālajai Asamblejai.

2. Labojumi stājas spēkā pēc tam, kad tos apstiprinājusi Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā Asambleja un pieņēmušas vismaz divas trešdaļas pakta dalībvalstu saskaņā ar to konstitucionālajām procedūrām.

3. Pēc labojumu stāšanās spēkā tic ir obligāti visām dalībvalstīm, kas tos pieņēmušas, bet pārējām dalībvalstīm ir obligāti šā pakta noteikumi un visi iepriekšējie to pieņemtie labojumi.

52. pants

Neatkarīgi no 48. panta 5. punktā paredzētajiem paziņojumiem Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs informē visas šā panta 1. punktā minētās valstis par:

(a) parakstīšanu, ratifikāciju un pievienošanos saskaņā ar 48. pantu;

(b) šā pakta spēkā stāšanās dienu saskaņā ar 49. pantu un jebkura labojuma spēkā stāšanās dienu saskaņā ar 51. pantu.

53. pants

1. Šis pakts, kura angļu, spāņu, ķīniešu, krievu un franču teksti ir vienlīdz autentiski, nododams glabāšanā Apvienoto Nāciju Organizācijas arhīvā.

2. Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs nosūta šā pakta apliecinātus norakstus visām 48. pantā minētajām valstīm.

Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām fakultatīvais protokols

Šā Protokola dalībvalstis, ievērodamas, ka Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām (turpmāk tekstā - Pakts) mērķu sasniegšanas un tā noteikumu īstenošanas nolūkā būtu lietderīgi Cilvēktiesību komitejai (turpmāk tekstā - Komiteja), kas nodibināta saskaņā ar Pakta IV daļu, dot iespēju pieņemt un izskatīt Protokolā paredzētajā kārtībā atsevišķu personu iesniegumus par to, ka tās kļuvušas par upuriem šajā Paktā minēto tiesību pārkāpumiem, vienojās:

1. pants

Pakta dalībvalsts, kas kļūst par šā Protokola dalībvalsti, atzīst Komitejas kompetenci pieņemt un izskatīt iesniegumus no šīs valsts jurisdikcijā esošajām personām, kuras apgalvo, ka kļuvušas par upuri kādas Paktā noteiktās tiesības pārkāpumam, ko veikusi dalībvalsts. Komiteja nepieņem nevienu iesniegumu, ja tas attiecas uz Pakta dalībvalsti, kura nav šā Protokola dalībvalsts.

2. pants

Personas, kuras apgalvo, ka ir pārkāptas kādas no Paktā nosauktajām viņu tiesībām, un kuras izsmēlušas visas tām savā valstī pieejamās tiesību aizsardzības sistēmas, var iesniegt Komitejai izskatīšanai rakstveida iesniegumu saskaņā ar 1. panta noteikumiem.

3. pants

Ikvienu saskaņā ar šo Protokolu iesniegto iesniegumu Komiteja var atzīt par nepieņemamu, ja tas ir anonīms vai ja Komiteja uzskata, ka tiek ļaunprātīgi izmantotas tiesības iesniegt šādu iesniegumu, vai ja iesniegums nav saskaņā ar Pakta noteikumiem.

4. pants

1. Komiteja, ievērojot 3. panta noteikumus, par ikvienu atbilstoši Protokolam iesniegto iesniegumu ziņo šā Protokola dalībvalstij, kura tiek apsūdzēta kādā Pakta noteikuma pārkāpumā.

2. Valsts, kas saņēmusi šādu paziņojumu, sešu mēnešu laikā iesniedz Komitejai rakstveida paskaidrojumu vai paziņojumu, kurā izskaidrots attiecīgais jautājums un norādīti iespējamie pasākumi, kurus šī valsts varētu veikt.

J. pants

1. Saskaņā ar šo Protokolu saņemtos iesniegumus Komiteja izskata, ņemot vērā visu rakstveida informāciju, kuru tai iesniegusi konkrētā persona un attiecīgā dalībvalsts.

2. Komiteja neizskata nevienas personas iesniegumu, pirms tā nav pārliecinājusies par to, ka

(a) šis pats jautājums netiek izskatīts saskaņā ar citu starptautiskās izmeklēšanas vai noregulēšanas kārtību;

(b) konkrētā persona ir izsmēlusi visas tai savā valstī pieejamās tiesību aizsardzības sistēmas. Šis noteikums nav spēkā gadījumos, kad šādu iespēju izmantošana tiek nepamatoti atlikta.

3. Šajā Protokolā paredzētajā kārtībā iesniegtos iesniegumus Komiteja izskata slēgtās sēdēs.

4. Savus apsvērumus Komiteja paziņo attiecīgajai dalībvalstij un konkrētajai personai.

6. pants

Komiteja Pakta 45. pantā paredzētajā ikgadējā pārskata ziņojumā sniedz īsu pārskatu par savu darbību saskaņā ar šo Protokolu.

7. pants

Iekams nav sasniegti mērķi, kas izvirzīti Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālās Asamblejas 1960. gada 14. decembrī pieņemtajā 1514. (XV) rezolūcijā attiecībā uz deklarāciju Par neatkarības piešķiršanu koloniālajām zemēm un tautām, šā Protokola noteikumi nekādā ziņā neierobežo sūdzības iesniegšanas tiesības, kādas šīm tautām garantētas Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtos un Apvienoto Nāciju Organizācijas un tās specializēto institūciju starptautiskajās konvencijās un dokumentos.

8. pants

1. Šo Protokolu var parakstīt ikviena valsts, kas parakstījusi Paktu.

2. Šis Protokols jāratificē ikvienai valstij, kas ratificējusi Paktu vai pievienojusies tam. Ratifikācijas raksti jānodod glabāšanā Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram.

3. Šim Protokolam var pievienoties ikviena valsts, kas ratificējusi Paktu vai pievienojusies tam.

4. Pievienošanās stājas spēkā pēc tam, kad pievienošanās dokuments nodots Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram glabāšanā.

5. Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs par katra ratifikācijas raksta vai pievienošanās dokumenta nodošanu glabāšanā informē visas valstis, kas parakstījušas šo Protokolu vai pievienojušās tam.

9. pants

1. Saskaņā ar kārtību, kādā stājas spēkā Pakts, šis Protokols stājas spēkā trīs mēnešus pēc dienas, kad Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram nodots glabāšanā desmitais ratifikācijas raksts vai pievienošanās dokuments.

2. Katrā valstī, kas ratificē šo Protokolu vai pievienojas tam pēc desmitā ratifikācijas raksta vai pievienošanās dokumenta nodošanas glabāšanā, šis Protokols stājas spēkā trīs mēnešus pēc dienas, kad šī valsts nodevusi glabāšanā savu ratifikācijas rakstu vai pievienošanās dokumentu.

10. pants

Šā Protokola noteikumi attiecas uz visām federatīvo valstu daļām bez jebkādiem ierobežojumiem vai izņēmumiem.

11. pants

1. Ikviena šā Protokola dalībvalsts var ierosināt grozījumus un iesniegt tos Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram. Ģenerālsekretārs savukārt nosūta ierosinātos grozījumus šā Protokola dalībvalstīm un lūdz paziņot, vai tās vēlas sasaukt dalībvalstu konferenci, lai izskatītu šos grozījumus un balsotu par tiem. Ja vismaz trešdaļa dalībvalstu izsakās par šādas konferences sasaukšanu, ģenerālsekretārs sasauc minēto konferenci Apvienoto Nāciju Organizācijas vadībā. Jebkurš grozījums, kuru pieņem vairākums dalībvalstu, kas piedalās šajā konferencē un balsošanā, jāiesniedz Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālajai Asamblejai apstiprināšanai.

2. Grozījumi stājas spēkā pēc tam, kad tos apstiprinājusi Apvienoto Nāciju Organizācijas Ģenerālā Asambleja un pieņēmušas vismaz divas trešdaļas šā Protokola dalībvalstu saskaņā ar to konstitucionālajām prasībām.

3. Pēc grozījumu stāšanās spēkā tie ir obligāti dalībvalstīm, kas tos pieņēmušas. Pārējām dalībvalstīm ir obligāti šā Protokola noteikumi un visi iepriekšējie grozījumi, ko tās pieņēmušas.

12. pants

1. Ikviena dalībvalsts var jebkurā laikā šo Protokolu denonsēt, rakstveidā paziņojot par to Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram. Denonsācija stājas spēkā pēc trim mēnešiem no dienas, kad šo paziņojumu saņēmis ģenerālsekretārs.

2. Denonsācija neietekmē šā Protokola noteikumu turpmāku piemērošanu jebkuram iesniegumam, kas līdz denonsācijas spēkā stāšanās dienai iesniegts saskaņā ar 2. pantu.

13. pants

Neatkarīgi no paziņojumiem, kas iesniegti saskaņā ar šā Protokola 8. panta 5. punktu, Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs informē visas Pakta 48. panta 1. punktā minētās valstis par:

(a) šā Protokola parakstīšanu, ratifikāciju un pievienošanos tam saskaņā ar 8. pantu;

(b) šā Protokola spēkā stāšanās datumu saskaņā ar 9. pantu un jebkura grozījuma spēkā stāšanās datumu saskaņā ar 11. pantu;

(c) šā Protokola denonsāciju saskaņā ar 12. pantu.

14. pants

1. Šis Protokols, kura teksti angļu, spāņu, ķīniešu, krievu un franču valodā ir vienlīdz autentiski, nododams glabāšanā Apvienoto Nāciju Organizācijas arhīvā.

2. Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretārs nosūta apliecinātas šā Protokola kopijas visām Pakta 48. pantā minētajām valstīm.

Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām otrais fakultatīvais protokols, kas vērsts uz nāvessoda atcelšanu

Pieņemts un pasludināts ar Ģenerālās Asamblejas 1989. gada 15. decembra rezolūciju 44/128.

Šā Protokola dalībvalstis,

ticot, ka nāvessoda aizliegšana dod ieguldījumu cilvēka cieņas un cilvēktiesību progresīvas attīstības veicināšanā,

atceroties Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas, kas pieņemta 1948. gada

10. decembrī, 3. pantu un Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, kas pieņemts 1966. gada 16. decembrī, 6. pantu, ievērojot, ka Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 6. pants skar nāvessoda atcelšanu, tādā formulējumā, kas stingri liek priekšā, ka nāvessoda atcelšana ir vēlama,

pārliecinātas, ka visi nāvessoda atcelšanas pasākumi ir jāuztver kā progress tiesību uz dzīvību baudīšanā,

vēloties uzņemties starptautiskās saistības, lai atceltu nāvessodu, ir vienojušās par sekojošo:

1. pants

1. Neviens, kas pakļauts šā Protokola dalībvalsts juridikcijai, netiks sodīts ar nāvi.

2. Katra dalībvalsts veiks visus nepieciešamos pasākumus, lai atceltu nāvessodu tās jurisdikcijā.

2. pants

1. Atrunu veikšana attiecībā uz šo Protokolu nav pieļaujama, izņemot atrunu, kas veikta ratifikācijas vai pievienošanās Protokolam laikā, kas atļauj nāvessoda piemērošanu kara laikā pēc notiesāšanas par vissmagākajiem militāras dabas noziegumiem, kas izdarīti kara laikā.

2. Dalībvalstij, kas veic šādu atrunu ratifikācijas vai pievienošanās Protokolam laikā, jāpaziņo Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram nacionālās likumdošanas attiecīgie noteikumi, kas piemērojami kara laikā.

3. Dalībvalstij, kas veikusi šādu atrunu, jāpaziņo Apvienoto Nāciju ģenerālsekretāram par jebkura karastāvokļa, kas noteikts tās teritorijā, sākumu vai beigām.

3. pants

Šā Protokola dalībvalstīm savos ziņojumos, kurus tās iesniedz Cilvēktiesību komitejai saskaņā ar šā Pakta 40. pantu jāietver informācija par pasākumiem, kurus tās veikušas šā Protokola īstenošanai.

4. pants

Attiecībā uz Pakta dalībvalstīm, kas iesniegušas deklarāciju saskaņā ar

41. pantu, Cilvēktiesību komitejas kompetence iesniegumu saņemšanai un izvērtēšanai, kad dalībvalsts apgalvo, ka cita dalībvalsts nepilda tās saistības, izplatās uz šā Protokola noteikumiem, izņemot gadījumus, kad attiecīgā dalībvalsts ratificēšanas vai pievienošanās brīdī ir sniegusi pretējas dabas paziņojumu.

5. pants

Attiecībā uz Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām pirmā fakultatīvā protokola, kas pieņemts 1966. gada 16. decembrī, dalībvalstīm Cilvēktiesību komitejas kompetence saņemt un izvērtēt iesniegumus no to jurisdikcijai pakļautajām fiziskajām personām attieksies uz šā Protokola noteikumiem, izņemot gadījumus, kad attiecīgā dalībvalsts ratificēšanas vai pievienošanās brīdī ir sniegusi pretēja rakstura paziņojumu.

6. pants

1. Šā Protokola nosacījumi jāpiemēro kā Pakta papildus noteikumi.

2. Neierobežojot atrunu veikšanas iespējas saskaņā ar šā Protokola 2. pantu, tiesības, kas garantētas šā Protokola 1. panta 1. daļā, nebūs pakļautas nekādām atkāpēm, saskaņā ar šā Pakta 4. pantu.

7. pants

1. Šo Protokolu var parakstīt jebkura valsts, kas ir parakstījusi Paktu.

2. Šo Protokolu var ratificēt jebkura valsts, kas ir ratificējusi Paktu vai pievienojusies tam. Ratificēšanas dokumenti jādeponē pie Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāra.

3. Šim Protokolam var pievienoties jebkura valsts, kas ir ratificējusi Paktu vai pievienojusies tam.

4. Pievienošanās īstenojama, deponējot pievienošanās dokumentu pie Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāra.

5. Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram jāinformē visas valstis, kas ir parakstījušas šo Protokolu vai pievienojušās tam, par katra pievienošanās vai ratificēšanas dokumenta deponēšanu.

8. pants

1. Šis Protokols stāsies spēkā trīs mēnešus pēc datuma, kad desmitais ratificēšanas vai pievienošanās dokuments tiks deponēts Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram.

2. Katrai valstij, kura ratificē šo Protokolu vai pievienojas tam pēc desmitā ratificēšanas vai pievienošanās dokumenta deponēšanas, šis Protokols stāsies spēkā trīs mēnešus pēc datuma, kad tā deponējusi pati savu ratificēšanas vai pievienošanās dokumentu.

9. pants

Šā Protokola noteikumi būs saistoši visām federālo valstu daļām bez jebkādiem ierobežojumiem un izņēmumiem.

10. pants

Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram jāinformē visas Pakta

48. panta 1. daļā minētās valstis par sekojošiem faktiem:

(a) atrunām, iesniegumiem un paziņojumiem saskaņā ar šā Protokola

2. pantu;

(b) paziņojumiem, kas izdarīti saskaņā ar šā Protokola 4. vai 5. pantu;

(c) parakstīšanu, ratificēšanu un pievienošanos saskaņā ar šā Protokola

7. pantu;

(d) šā Protokola spēkā stāšanās datumu saskaņā ar 8. pantu.

11. pants

1. Šis Protokols, kura teksti angļu, arābu, franču, krievu, ķīniešu un spāņu valodā ir vienlīdz autentiski, jānodod glabāšanai Apvienoto Nāciju Organizācijas arhīvā.

2. Apvienoto Nāciju Organizācijas ģenerālsekretāram jānosūta šā Protokola apstiprinātas kopijas visām valstīm, kas minētas Pakta 48. pantā.

Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija^654

Šo konvenciju parakstījušās Eiropas Padomes dalībvalstu valdības, ievērodamas Vispārējo cilvēktiesību deklarāciju, ko ANO Ģenerālā asambleja pieņēmusi 1948. gada 10. decembrī;

ievērodamas, ka šī deklarācija paredz nodrošināt vispārēju un efektīvu tajā deklarēto tiesību atzīšanu un ievērošanu;

ievērodamas, ka Eiropas Padomes mērķis ir panākt lielāku vienotību tās dalībvalstu starpā un ka viens no līdzekļiem, kā šo mērķi sasniegt, ir cilvēktiesību un pamatbrīvību ievērošana un turpmāka īstenošana;

no jauna apliecinādamas savu patiesu pārliecību, ka šīs pamatbrīvības ir taisnīguma un miera pamats visā pasaulē un ka tās vislabāk var nodrošināt ar efektīvas politiskas demokrātijas palīdzību no vienas puses un ar cilvēktiesību, uz ko tās balstās, vispārēju sapratni un ievērošanu no otras puses;

ņemot vērā līdzīgos uzskatus un līdzīgu politisko tradīciju, ideālu, brīvības un likuma varas mantojumu Eiropas valstīs, to valdības nolemj spert pirmos soļus, lai kopīgi īstenotu zināmas Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā minētās tiesības; vienojās par sekojošo:

1. pants - Pienākums ievērot cilvēktiesības

Augstās līgumslēdzējas puses nodrošinās ikvienam, kas atrodas to jurisdikcijā, šīs konvencijas I sadaļā minētās tiesības un brīvības.

1 sadaļa. Tiesības un brīvības

2. pants - Tiesības uz dzīvību

1. Ikviena tiesības uz dzīvību aizsargā likums. Nevienam nedrīkst ar nodomu atņemt dzīvību, izņemot ja tiek izpildīts tiesas spriedums pēc apsūdzības noziegumā, par kuru likums paredz šādu sodu.

2. Dzīvības atņemšana netiek uzskatīta par šī panta nosacījumu pārkāpumu, ja tā notiek spēka pielietošanas rezultātā, nepārsniedzot galējas nepieciešamības robežas:

a. lai aizstāvētu jebkuru personu pret nelikumīgu vardarbību;

b. lai veiktu likumīgu aizturēšanu vai aizkavētu likumīgi aizturētas personas bēgšanu;

c. lai veiktu likumīgas darbības ar nolūku savaldīt dumpi vai apvērsumu.

3. pants - Spīdzināšanas aizliegums

Nevienu cilvēku nedrīkst spīdzināt vai cietsirdīgi vai pazemojoši ar viņu apieties vai sodīt.

4. pants - Verdzības un piespiedu darba aizliegums

1. Nevienu cilvēku nedrīkst turēt verdzībā vai nebrīvē.

2. Nevienam cilvēkam nedrīkst likt veikt piespiedu vai obligātu darbu.

3. Šajā pantā termins «piespiedu vai obligāts darbs» neietver:

a. jebkuru darbu, ko parasti liek veikt ieslodzījuma laikā, kas piespriests saskaņā ar šīs konvencijas 5. panta nosacījumiem vai nosacītas atbrīvošanas no ieslodzījuma laikā;

b. jebkuru militāra rakstura dienestu vai, ja notiek atteikšanās dienēt pārliecības dēļ tajās valstīs, kur to atzīst, dienestu, kas jāveic obligātā militārā dienesta vietā;

c. jebkuru dienestu izņēmuma stāvokļa vai stihiskas nelaimes gadījumā, kas apdraud sabiedrības dzīvi vai labklājību;

d. jebkuru darbu vai dienestu, kas ietilpst parastajos pilsoniskajos pienākumos.

5. pants - Tiesības uz brīvību un drošību

1. Ikvienam ir tiesības uz brīvību un drošību. Nevienam nedrīkst atņemt brīvību, izņemot sekojošos gadījumos un likumā noteiktā kārtībā:

a. ja kāda persona tiek likumīgi ieslodzīta uz kompetentas tiesas sprieduma pamata;

b. ja kāda persona tiek likumīgi aizturēta vai apcietināta par nepakļaušanos likumīgam tiesas nolēmumam vai lai nodrošinātu jebkuru likumā paredzētu pienākumu izpildi;

c. ja kāda persona tiek likumīgi aizturēta vai apcietināta ar nolūku nodot viņu kompetentām tiesībaizsardzības iestādēm, balstoties uz pamatotām aizdomām, ka šī persona ir pārkāpusi likumu, vai ja ir pamatots iemesls uzskatīt par nepieciešamu aizkavēt viņu izdarīt likumpārkāpumu vai nepieļaut viņas bēgšanu pēc likumpārkāpuma izdarīšanas;

d. ja likumīgi tiek aizturēts nepilngadīgais vai nu pāraudzināšanas nolūkā, vai lai nodotu viņu kompetentām tiesībaizsardzības iestādēm;

e. ja likumīgi tiek aizturētas personas ar nolūku aizkavēt infekcijas slimību izplatīšanos vai garīgi slimas personas, alkoholiķi vai narkomāni, vai klaidoņi;

f. ja likumīgi tiek aizturēta vai apcietināta kāda persona ar nolūku neļaut šai personai nelikumīgi ieceļot valstī vai ja pret kādu personu tiek veiktas darbības ar nolūku šo personu deportēt vai izraidīt no valsts.

2. Ikviena aizturēta persona nekavējoties jāinformē viņai saprotamā valodā par aizturēšanas iemesliem un par jebkuru viņai izvirzīto apsūdzību.

3. Jebkura persona, kas aizturēta vai apcietināta saskaņā ar šī panta 1. c. apakšpunktu, ir nekavējoties nododama tiesnesim vai citai amatpersonai, kura saskaņā ar likumu ir pilnvarota realizēt tiesu varu, un ir pakļaujama tiesas procesam saprātīgās laika robežās vai līdz tiesas procesam atbrīvojama. Atbrīvot var ar nosacījumu, kas nodrošina personas ierašanos tiesā.

4. Jebkura persona, kurai aizturot vai apcietinot atņemta brīvība, var griezties tiesā, kas nekavējoties lemj par viņas aizturēšanas likumīgumu un nolemj viņu atbrīvot, ja aizturēšana nav bijusi likumīga.

5. Ikvienai personai, kas aizturēta vai apcietināta pretēji šā panta nosacījumiem, ir jābūt nodrošinātām tiesībām uz kompensāciju.

6. pants - Tiesības uz lietas taisnīgu izskatīšanu

1. Ikvienam ir tiesības, nosakot civilo tiesību un pienākumu vai viņam izvirzītās apsūdzības krimināllietā pamatotību, uz taisnīgu un atklātu lietas savlaicīgu izskatīšanu neatkarīgā un objektīvā ar likumu noteiktā tiesā. Tiesas spriedums jādara publiski zināms, taču preses un publikas klātbūtne procesā var tikt pilnībā vai daļēji aizliegta tikumisku apsvērumu, sabiedriskās kārtības vai valsts drošības interesēs tādā demokrātiskā sabiedrībā, kur to prasa nepilngadīgo intereses vai procesa dalībnieku privātās dzīves aizsardzība, vai arī tādā apmērā, kādu tiesa uzskata par absolūti nepieciešamu īpašos apstākļos, kad atklātība apdraudētu taisnīguma intereses.

2. Ikviens, kas tiek apsūdzēts noziegumā, tiek uzskatīts par nevainīgu, kamēr viņa vaina netiek pierādīta saskaņā ar likumu.

3. Ikvienam, kas tiek apsūdzēts noziegumā, ir sekojošs tiesību minimums:

a. tikt nekavējoties informētam viņam saprotamā valodā un detalizēti par viņam izvirzītās apsūdzības raksturu un iemeslu;

b. uz attiecīgu laiku un līdzekļiem, lai sagatavotu savu aizstāvību;

c. aizstāvēt sevi pašam vai saņemt paša izvēlētu juridisku palīdzību, vai, ja trūkst līdzekļu, lai segtu izdevumus par šo juridisko palīdzību, saņemt to par velti, ja tas nepieciešams taisnīguma interesēs;

d. uz apsūdzības liecinieku nopratināšanu vai nopratināt tos pašam un pieprasīt aizstāvības liecinieku klātbūtni un nopratināšanu tādos pašos apstākļos kā apsūdzības lieciniekus;

e. uz bezmaksas tulka pakalpojumiem, ja viņš nesaprot tiesā lietoto valodu vai nerunā tajā.

7. pants - Sodīšanas bez tiesas nepieļaujamība

1. Nevienu nedrīkst atzīt par vainīgu noziegumā tādas darbības vai bezdarbības dēļ, kas saskaņā ar izdarīšanas brīdī spēkā esošajiem valsts iekšējiem tiesību aktiem vai starptautiskajām tiesībām nebija noziegums. Tāpat nedrīkst piespriest smagāku sodu nekā tas, kas bija jāpiemēro nozieguma izdarīšanas brīdī.

2. Šis pants neaizliedz nodot tiesai un sodīt jebkuru personu par jebkuru darbību vai bezdarbību, kas izdarīšanas brīdī tika uzskatīta par noziegumu saskaņā ar vispārējiem civilizēto nāciju atzītajiem tiesību principiem.

8. pants - Tiesības uz privāto un ģimenes dzīvi

1. Ikvienam ir tiesības uz savu privāto un ģimenes dzīvi, korespondences noslēpumu un dzīvokļa neaizskaramību.

2. Valsts institūcijas nedrīkst traucēt nevienam baudīt šīs tiesības, izņemot gadījumus, kas paredzēti likumā un ir nepieciešami demokrātiskā sabiedrībā, lai aizstāvētu valsts un sabiedriskās drošības vai valsts ekonomiskās labklājības intereses, lai nepieļautu nekārtības vai noziegumus, lai aizsargātu veselību vai tikumību vai lai aizstāvētu citu tiesības un brīvības.

9. pants - Domu, apziņas un reliģijas brīvība

1. Ikvienam cilvēkam ir tiesības uz domu, apziņas un reliģijas brīvību; šīs tiesības ietver arī brīvību mainīt savu reliģisko pārliecību vai ticību un nodoties savai reliģijai vai ticībai kā vienatnē tā kopā ar citiem, publiski vai privāti, piekopjot kultu, izpildot reliģiskas vai rituālas ceremonijas un sludinot mācību.

2. Brīvību nodoties savai reliģijai vai ticībai var ierobežot tikai likumā paredzētajā kārtībā tajā apmērā, kas ir nepieciešams demokrātiskā sabiedrībā, lai nodrošinātu sabiedrisko drošību, aizsargātu sabiedrisko kārtību, veselību vai tikumību vai aizsargātu citu cilvēku tiesības un brfvības.

10. pants - Vārda brīvība

1. Ikvienam ir tiesības brīvi paust savus uzskatus. Šīs tiesības ietver uzskatu brīvību un tiesības saņemt un izplatīt informāciju un idejas bez valsts institūciju iejaukšanās un neatkarīgi no valstu robežām. Šis pants neierobežo valstu tiesības pieprasīt radioraidījumu, televīzijas raidījumu un kino demonstrēšanas licencēšanu.

2. Tā kā šo brīvību īstenošana ir saistīta ar pienākumiem un atbildību, tā var tikt pakļauta tādām prasībām, nosacījumiem, ierobežojumiem vai sodiem, kas paredzēti likumā un nepieciešami demokrātiskā sabiedrībā, lai aizsargātu valsts drošības, teritoriālās vienotības vai sabiedriskās drošības intereses, nepieļautu nekārtības vai noziegumus, aizsargātu veselību vai tikumību, aizsargātu citu cilvēku cieņu vai tiesības, nepieļautu konfidenciālas informācijas izpaušanu vai lai nodrošinātu tiesas varu un objektivitāti.

11. pants - Pulcēšanās un biedrošanās brīvība

1. Jebkuram cilvēkam ir tiesības uz miermīlīgu pulcēšanās un biedrošanās brīvību, ieskaitot tiesības veidot arodbiedrības un iestāties tajās, lai aizstāvētu savas intereses.

2. Šo tiesību izmantošanu nedrīkst pakļaut nekādiem ierobežojumiem, izņemot tos, kas noteikti ar likumu un ir nepieciešami demokrātiskā sabiedrībā, lai aizstāvētu valsts vai sabiedrības drošības intereses, nepieļautu nekārtības vai noziegumus, aizsargātu veselību vai tikumību, vai citu cilvēku tiesības un brīvības. Šis pants nekavē noteikt likumīgus ierobežojumus šo tiesību izmantošanā personām, kas ir bruņoto spēku, policijas vai valsts pārvaldes sastāvā.

12. pants - Tiesības stāties laulībā

Likumā noteikto vecumu sasniegušiem vīriešiem un sievietēm ir tiesības stāties laulībā un dibināt ģimeni saskaņā ar valsts iekšējiem tiesību aktiem, kas nosaka šo tiesību izmantošanas kārtību.

13. pants - Tiesības uz efektīvu aizsardzības nodrošinājumu Ikvienam, kura tiesības un brīvības, kas noteiktas šajā konvencijā, tiek pārkāptas, ir nodrošināta efektīva aizsardzība valsts institūcijās, neskatoties uz to, ka pārkāpumu ir izdarījušas personas, pildot dienesta pienākumus.

14. pants - Diskriminācijas aizliegums

Šajā konvencijā minēto tiesību un brīvību īstenošana tiek nodrošināta bez jebkādas diskriminācijas - neatkarīgi no dzimuma, rases, ādas krāsas, valodas, reliģijas, politiskajiem vai citiem uzskatiem, nacionālās vai sociālās izcelsmes, piederības kādai mazākumtautībai, mantiskā stāvokļa, kārtas vai cita stāvokļa.

15. pants - Atkāpes izņēmuma stāvokļa laikā

1. Kara vai kāda cita izņēmuma stāvokļa gadījumā, kas apdraud valsts dzīvi, jebkura augstā līgumslēdzēja puse var veikt pasākumus, kas atkāpjas no saistībām, ko tā uzņēmusies šīs konvencijas ietvaros, tai apjomā, ko neizbēgami prasa situācijas izņēmuma raksturs, ar noteikumu, ka šie pasākumi nav pretrunā ar citām tās saistībām, ko nosaka starptautiskās tiesības.

2. Šī nosacījuma ietvaros nedrīkst būt atkāpju no konvencijas 2. panta nosacījumiem, izņemot attiecībā uz nāves gadījumiem likumīgas kara darbības rezultātā, vai 3., 4. (1. punkta) un 7. panta nosacījumiem.

3. Jebkura augstā līgumslēdzēja puse, kas piešķir sev šīs atkāpšanās tiesības, pilnībā informēs Eiropas Padomes ģenerālsekretāru par veiktajiem pasākumiem un iemesliem to veikšanai. Tās arī informēs Eiropas Padomes ģenerālsekretāru par šo pasākumu izbeigšanu un atgriešanos pie šīs konvencijas nosacījumu pilnīgas ievērošanas.

16. pants - Ārvalstnieku politiskās darbības ierobežojumi

Nekas no 10., 11. un 14. pantā minētā nevar tikt uzskatīts par kavēkli augstajām līgumslēdzējām pusēm, lai noteiktu ierobežojumus ārvalstnieku politiskajām aktivitātēm.

/ 7. pants - Tiesību ļaunprātīgas izmantošanas aizliegums Nekas no šajā konvencijā minētā nevar tikt iztulkots kā jebkādas valsts, grupas vai personas jebkādas tiesības iesaistīties jebkurā darbībā vai veikt jebkuru darbību, kuras mērķis ir likvidēt jebkuras no šeit minētajām tiesībām un brīvībām vai ierobežot tās lielākā mērā, nekā tas noteikts šajā konvencijā.

18. pants - Tiesību ierobežošanas pielietojuma robežas Ierobežojumi, kurus šī konvencija pieļauj attiecībā uz minētajām tiesībām un brīvībām, netiks pielietoti citiem mērķiem kā vien tiem, kam tie ir paredzēti.

II sadaļa - Eiropas Cilvēktiesību tiesa

19. pants - Tiesas nodibināšana

Lai nodrošinātu saistību, ko ar konvenciju un tās protokoliem uzņēmušās augstās līgumslēdzējas puses, ievērošanu, tiek izveidota Eiropas Cilvēktiesību tiesa, turpmāk saukta «Tiesa». Tā darbojas pastāvīgi.

20. pants - Tiesnešu skaits

Tiesa sastāv no tiesnešiem, kuru skaits atbilst Eiropas Padomes dalībvalstu skaitam.

21. pants - Amata kritēriji

1. Tiesnešiem jābūt augsti tikumiskiem un jābūt vai nu attiecīgi kvalificētiem, lai ieņemtu augstu amatu tiesu institūcijās, vai arī autoritatīviem juristiem.

2. Tiesneši piedalās Tiesas sēdēs, pārstāvot paši sevi.

3. Savu pilnvaru termiņa laikā tie nevar ieņemt tādu amatu, kas nav savienojams ar viņu neatkarību un objektivitāti vai prasībām, ko izvirza šis pilnas darba slodzes amats; visus jautājumus, kas izriet no šī punkta piemērošanas, lemj Tiesa.

22. pants - Tiesnešu ievēlēšana

1. Tiesnešus ievēl Parlamentārā asambleja attiecībā uz katru augsto līgumslēdzēju pusi ar balsu vairākumu no trīs kandidātu saraksta, kurus izvirzījusi augstā līgumslēdzēja puse.

2. Šo pašu procedūru ievēro, papildinot Tiesas sastāvu jaunu augsto līgumslēdzēju pušu pievienošanās gadījumā, kā arī aizpildot radušās vakances.

23. pants - Pilnvaru termiņš

1. Tiesnešus ievēl uz sešiem gadiem. Viņi var tikt ievēlēti atkārtoti. Taču pusei no pirmajās vēlēšanās ievēlētajiem tiesnešiem termiņš beidzas pēc trim gadiem.

2. Tos tiesnešus, kuru pilnvaru termiņš beidzas sākotnējā trīs gadu perioda beigās, Eiropas Padomes ģenerālsekretārs nosaka ar izlozes palīdzību tūlīt pēc viņu ievēlēšanas.

3. Lai iespēju robežās nodrošinātu to, ka pusei no tiesnešiem pilnvaru termiņš tiek atjaunots ik pēc trim gadiem, pirms nākošo vēlēšanu sarīkošanas Parlamentu asambleja var nolemt, ka viena vai vairāku jaunievēlamo tiesnešu pilnvaru termiņš būs cits nekā seši gadi, taču ne lielāks par deviņiem un ne mazāks par trim gadiem.

4. Gadījumos, kas attiecas uz vairāk nekā vienu pilnvaru termiņu un kur Parlamentu asambleja piemēro iepriekšējā punkta nosacījumus, Eiropas Padomes ģenerālsekretārs nosaka pilnvaru termiņus ar izlozes palīdzību tūlīt pēc vēlēšanu beigām.

5. Tiesnesis, kas ievēlēts, lai aizvietotu kādu citu tiesnesi, kura pilnvaru termiņš vēl nav beidzies, saglabā pilnvaras līdz sava priekšgājēja termiņa beigām.

6. Tiesnešu pilnvaru termiņš beidzas, tiem sasniedzot 70 gadu vecumu.

7. Tiesneši ieņem savu amatu līdz tam laikam, kamēr tie tiek aizstāti ar citiem tiesnešiem. Taču tie turpina izskatīt lietas, kuras tiem jau bija iesniegtas izskatīšanai.

24. pants — Atlaišana

Nevienu tiesnesi nevar atlaist no amata, izņemot, ja pārējie tiesneši ar divu trešdaļu balsu vairākumu nolemj, ka attiecīgais tiesnesis vairs neatbilst nepieciešamajiem amata nosacījumiem.

25. pants - Reģistrs un Tiesas sekretāri

Tiesai ir savs reģistrs, kura funkcijas un darba kārtība tiek noteikta Tiesas noteikumos. Tiesas darbā palīdz Tiesas sekretāri.

26. pants - Tiesas plenārsēde

Tiesa plenārsēdē:

a. ievēl Tiesas prezidentu un vienu vai divus viceprezidentus uz trīs gadu periodu; viņi var tikt ievēlēti atkārtoti;

b. izveido palātas uz noteiktu laika periodu;

c. ievēl Tiesas palātu prezidentus, viņi var tikt ievēlēti atkārtoti;

d. pieņem Tiesas noteikumus; un

e. ievēl reģistrētāju un vienu vai vairākus reģistrētāja vietniekus.

27. pants - Komitejas, palātas un Lielā palāta

1. Izskatot iesniegtās lietas, Tiesas sēdes notiek komitejās, kas sastāv no trim tiesnešiem, palātās, kas sastāv no septiņiem tiesnešiem, un Lielajā palātā, kas sastāv no septiņpadsmit tiesnešiem. Tiesas palātas izveido komitejas uz noteiktu laika periodu.

2. Tajā kā ex officio palātas un Lielās palātas loceklis piedalās tiesnesis, kurš ir ievēlēts no dalībvalsts, kas ir saistīta ar šo lietu, vai, ja tāda nav vai viņš nevar piedalīties Tiesas sēdēs, attiecīgā valsts izvēlas personu, kura piedalās sēdēs ar tiesneša pilnvarām.

3. Lielās palātas sastāvā ietilpst arī Tiesas prezidents, viceprezidenti, palātu priekšsēdētāji un citi tiesneši, kas tiek izvēlēti saskaņā ar Tiesas noteikumiem. Ja lieta tiek nodota izskatīšanai Lielajā palātā saskaņā ar

43. panta nosacījumiem, neviens no palātas tiesnešiem, kas ir taisījis spriedumu, nevar piedalīties Lielās palātas sēdē, izņemot Tiesas prezidentu un tiesnesi, kurš pārstāvēja attiecīgo dalībvalsti.

28. pants - Iesnieguma noraidīšana komitejās

Komiteja ar vienbalsīgu balsojumu var atzīt par noraidāmu vai svītrot no izskatāmo lietu saraksta saskaņā ar 34. pantu iesniegtu individuālu iesniegumu, ja šāds lēmums var tikt pieņemts bez tālākas lietas izskatīšanas. Šis lēmums ir galīgs.

29. pants - Palātu lēmumi par lietu pieņemšanu izskatīšanai un izskatīšana pēc būtības

1. Ja saskaņā ar 28. pantu lēmums netiek pieņemts, palāta lemj par to, vai saskaņā ar 34. pantu iesniegtie iesniegumi ir pieņemami izskatīšanai, un izskata lietu pēc būtības.

2. Palāta lemj par to, vai saskaņā ar 33. pantu iesniegtie starpvalstu iesniegumi ir pieņemami izskatīšanai, un izskata lietu pēc būtības.

3. Lēmums par iesnieguma pieņemšanu izskatīšanai tiek pieņemts atsevišķi, ja vien Tiesa izņēmuma gadījumos nenolemj citādi.

30. pants - Lietas nodošana izskatīšanai Lielajā palātā

Ja kāda palātā izskatāmā lieta skar nopietnus jautājumus, kas attiecas uz konvencijas vai tās protokolu interpretāciju, vai ja kāda tai iesniegta jautājuma izskatīšana var novest pie rezultāta, kas nesaskan ar Tiesas iepriekš taisīto spriedumu, palāta jebkurā laikā pirms sava sprieduma pasludināšanas var nodot lietu izskatīšanai Lielajā palātā, ja vien kāda no šajā lietā iesaistītajām pusēm tam neiebilst.

31. pants - Lielās palātas pilnvaras Lielā palāta:

a. izskata iesniegumus, kas iesniegti saskaņā ar 33. vai 34. pantu, ja palāta ir nodevusi lietu izskatīšanai saskaņā ar 30. panta

nosacījumiem vai ja lieta tai ir nodota saskaņā ar 43. panta nosacījumiem; un

b. izskata lūgumus sniegt konsultatīvu atzinumu, kas iesniegti saskaņā ar 47. panta nosacījumiem.

32. pants - Tiesas jurisdikcija

1. Tiesas jurisdikcijā ietilpst visas lietas, kas saistītas ar konvencijas un tās protokolu interpretāciju un piemērošanu un iesniegtas tai saskaņā ar 33., 34. un 47. panta nosacījumiem.

2. Strīds par to, vai lieta ir Tiesas jurisdikcijā, tiek atrisināts ar Tiesas lēmumu.

33. pants - Starpvalstu lietas

Ikviena augstā līgumslēdzēja puse var iesniegt Tiesai iesniegumu par konvencijas un tās protokolu nosacījumu jebkuru pārkāpumu, ko izdarījusi kāda cita augstā līgumslēdzēja puse.

34. pants - Individuālie iesniegumi

Tiesa var saņemt iesniegumus no jebkuras fiziskas personas, nevalstiskas organizācijas vai indivīdu grupas, kas norāda uz to, ka kāda no augstajām līgumslēdzējām pusēm ir pārkāpusi viņu tiesības, kas noteiktas konvencijā vai tās protokolos. Augstās līgumslēdzējas puses apņemas nekādā veidā nekavēt efektīvu šo tiesību izmantošanu.

35. pants - Lietu pieņemšanas izskatīšanai kritēriji

1. Tiesa var izskatīt lietu vienīgi tad, ja ir izsmeltas visas iekšējās jautājuma atrisināšanas iespējas saskaņā ar vispāratzītajām starptautisko tiesību normām un sešu mēnešu laikā, skaitot no dienas, kad ir ticis pieņemts pēdējais lēmums minētajā lietā.

2. Tiesa neizskata nevienu individuālu iesniegumu, kas iesniegts saskaņā ar 34. panta nosacījumiem, ja tas ir

a. anonīms; vai

b. pamatā tas pats, kā lieta, kas jau ir Tiesā izskatīta vai-jau ir iesniegta kādai citai starptautiskai izskatīšanas vai risināšanas procedūrai un nesatur nekādu būtisku jaunu informāciju.

3. Tiesa atzīst par noraidāmu jebkuru individuālu iesniegumu, kas iesniegts saskaņā ar 34. panta nosacījumiem, kuru tā uzskata par neatbilstošu konvencijas vai tās protokolu nosacījumiem, par acīmredzami nepamatotu vai par tādu, kur ļaunprātīgi izmantotas iesnieguma iesniegšanas tiesības.

4. Tiesa noraida jebkuru iesniegumu, kuru tā uzskata par noraidāmu saskaņā ar šī panta nosacījumiem. Tā var šādi rīkoties jebkurā tiesas procesa stadijā.

36. pants - Trešās puses iesaistīšanās

1. Visās lietās, kuras izskata palāta vai Lielā palāta, tai augstajai līgumslēdzējai pusei, kuras pilsonis ir iesniedzējs, ir tiesības iesniegt rakstiskus paskaidrojumus un piedalīties tiesas sēdēs.

2. Taisnīgas tiesas spriešanas interesēs Tiesas prezidents var uzaicināt jebkuru augsto līgumslēdzēju pusi, kas nav kāda no pusēm attiecīgajā lietā, vai jebkuru ar lietu saistītu personu, kas nav iesniedzēja, iesniegt rakstiskus paskaidrojumus vai piedalīties tiesas sēdēs.

37. pants - Iesniegumu izslēgšana no izskatāmo lietu saraksta

1. Jebkurā tiesas procesa stadijā Tiesa var nolemt izslēgt kādu no iesniegumiem no izskatāmo lietu saraksta, ja apstākļi vedina secināt, ka

a. iesniedzējam nav nolūka uzturēt spēkā savu iesniegumu; vai

b. lieta ir atrisināta; vai

c. jebkura Tiesas konstatēta iemesla dēļ vairs nav attaisnojama iesnieguma turpmāka izskatīšana.

Taču Tiesa turpina iesnieguma izskatīšanu, ja to prasa konvencijā un tās protokolos noteikto cilvēktiesību ievērošana.

2. Tiesa var nolemt atjaunot kādu iesniegumu savā izskatāmo lietu sarakstā, ja tā uzskata, ka apstākļi attaisno šādu rīcību.

38. pants - Lietas izskatīšana un mierizlīgums

1. Ja Tiesa paziņo, ka iesniegums ir pieņemams izskatīšanai, tā:

a. uzsāk šīs lietas izskatīšanu kopā ar pušu pārstāvjiem un, ja tas ir nepieciešams, uzsāk izmeklēšanu, kuras sekmīgai norisei attiecīgajām dalībvalstīm ir jānodrošina visi nepieciešamie apstākļi;

b. nodod sevi lietā iesaistīto pušu rīcībā, lai panāktu mierizlīgumu, balstoties uz konvencijā un tās protokolos noteikto cilvēktiesību ievērošanu.

2. Tiesas process, kas noris saskaņā ar 1. b apakšpunkta nosacījumiem, ir konfidenciāls.

39. pants - Mierizlīguma panākšana

Ja tiek panākts mierizlīgums, Tiesa izsvītro attiecīgo lietu no saviem sarakstiem, pieņemot lēmumu, kas satur īsu faktu izklāstu attiecīgajā lietā un panāktā risinājuma aprakstu.

40. pants - Atklātās tiesas sēdes un dokumentu pieejamība

1. Tiesas sēdes ir atklātas, ja vien Tiesa izņēmuma gadījumos nenolemj citādi.

2. Dokumenti, kas tiek nodoti glabāšanā reģistrētājam, ir publiski pieejami, ja vien Tiesas prezidents nenolemj citādi.

41. pants - Taisnīga kompensācija

Ja Tiesa konstatē, ka ir noticis konvencijas vai tās protokolu pārkāpums, un ja attiecīgās augstās līgumslēdzējas puses iekšējie tiesību akti paredz tikai daļēju šā pārkāpuma seku atlīdzināšanu, Tiesa, ja nepieciešams, cietušajai pusei piešķir taisnīgu kompensāciju.

42. pants - Palātu spriedumi

Palātu spriedumi kļūst galīgi saskaņā ar 44. panta 2. punkta nosacījumiem.

43. pants - Lietu nodošana Lielajai palātai

1. Trīs mēnešu laikā no dienas, kad palāta ir taisījusi spriedumu attiecīgajā lietā, jebkura no šajā lietā iesaistītajām pusēm izņēmuma gadījumos var lūgt nodot šo lietu izskatīšanai Lielajā palātā.

2. Tiesnešu kolēģija piecu Lielās palātas tiesnešu sastāvā šo lūgumu pieņem, ja attiecīgā lieta skar nopietnus jautājumus, kas attiecas uz konvencijas vai tās protokolu interpretāciju vai piemērošanu, vai tā skar svarīgu jautājumu, kam ir vispārēja nozīme.

3. Ja minētā tiesnešu kolēģija lūgumu pieņem, Lielā palāta izlemj šo lietu, taisot spriedumu.

44. pants - Galīgie spriedumi

1. Lielās palātas spriedums ir galīgs.

2. Palātas spriedums kļūst galīgs,

a. kad puses paziņo, ka tās nelūgs attiecīgās lietas nodošanu izskatīšanai Lielajā palātā; vai

b. trīs mēnešus pēc tam, kad ir ticis taisīts spriedums, ja nav lūgta lietas nodošana izskatīšanai Lielajā palātā; vai

c. kad Lielās palātas tiesnešu kolēģija noraida lūgumu nodot lietu izskatīšanai Lielajā palātā, kas iesniegts saskaņā ar 43. panta nosacījumiem.

3. Galīgais spriedums tiek publicēts.

45. pants - Sprieduma un lēmuma pamatojums

1. Kā spriedumos, tā lēmumos, ar kuriem iesniegumi tiek atzīti par pieņemamiem izskatīšanai vai par noraidāmiem, tiek sniegts pamatojums.

2. Ja spriedums daļēji vai pilnībā neatspoguļo vienbalsīgu tiesnešu viedokli, jebkurš tiesnesis ir tiesīgs sniegt savu atsevišķo viedokli.

46. pants - Spriedumu saistošais spēks un to izpilde

1. Augstās līgumslēdzējas puses apņemas ievērot galīgo Tiesas spriedumu ikvienā lietā, kurā tās ir puses.

2. Galīgais Tiesas spriedums tiek nodots Ministru komitejai, kura uzrauga tā izpildi.

47. pants - Konsultatīvais atzinums

1. Pēc Ministru komitejas lūguma Tiesa var sniegt konsultatīvu atzinumu par juridiska rakstura jautājumiem, kas attiecas uz konvencijas un tās protokolu interpretāciju.

2. Šie atzinumi nevar skart nevienu jautājumu, kas saistīts ar konvencijas I sadaļā un tās protokolos noteikto tiesību un brīvību saturu vai apjomu, vai jebkuru citu jautājumu, kuru Tiesai vai Ministru komitejai varētu nākties izskatīt saskaņā ar jebkuru procedūru, ko varētu uzsākt saskaņā ar konvenciju.

3. Ministru komitejas lēmumiem par konsultatīvā atzinuma lūgšanu Tiesai nepieciešams to pārstāvju balsu vairākums, kam ir tiesības piedalīties komitejas sēdēs.

48. pants - Tiesas kā padomdevēja jurisdikcija

Tiesa lemj, vai Ministru komitejas lūgums sniegt konsultatīvu atzinumu ietilpst tās kompetencē, kā noteikts 47. pantā.

49. pants - Konsultatīvā atzinuma pamatojums

1. Tiesas konsultatīvajam atzinumam tiek sniegts pamatojums.

2. Ja konsultatīvais atzinums daļēji vai pilnībā neatspoguļo vienbalsīgu tiesnešu viedokli, ikvienam tiesnesim ir tiesības sniegt savu atsevišķu viedokli.

50. pants - Tiesas izdevumi

Tiesas izdevumus sedz Eiropas Padome.

51. pants - Tiesnešu privilēģijas un imunitāte

Savu pienākumu pildīšanas laikā tiesneši bauda privilēģijas un imunitāti, kas ir noteiktas Eiropas Padomes Statūtu 40. pantā un līgumos, kas noslēgti saskaņā ar to.

III sadaļa. Dažādi nosacījumi

52. pants - Ģenerālsekretāra pieprasījumi

Saņemot pieprasījumu no Eiropas Padomes ģenerālsekretāra, jebkura augstā līgumslēdzēja puse sniedz paskaidrojumus par veidu, kādā tās iekšējie tiesību akti nodrošina efektīvu jebkura šīs konvencijas nosacījuma īstenošanu.

53. pants - Pastāvošo cilvēktiesību nodrošinājums

Neko šajā konvencijā nedrīkst iztulkot kā ierobežojumu vai atkāpšanos no jebkurām cilvēktiesībām un pamatbrīvībām, ko var nodrošināt saskaņā ar jebkuras augstās līgumslēdzējas puses likumiem vai jebkuru citu līgumu, kas tai ir saistošs.

54. pants - Ministru komitejas pilnvaras

Nekas šajā konvencijā neierobežo Ministru komitejas pilnvaras, ko tai piešķir Eiropas Padomes Statūti.

55. pants - Citu strīdu risināšanas līdzekļu nepieļaujamība

Augstās līgumslēdzējas puses vienojas, ka, izņemot atsevišķi par to vienojoties, tās neizmantos līgumus, konvencijas vai deklarācijas, kuras ir spēkā to starpā, lai prasības veidā iesniegtu izskatīšanai strīdu, kas radies, interpretējot vai pielietojot šo konvenciju, citām konfliktu risināšanas instancēm, nekā tām, kas ir paredzētas šajā konvencijā.

56. pants - Teritoriālā piemērošana

1. Ikviena valsts vai nu šīs konvencijas ratificēšanas laikā vai pēc tās ratificēšanas var paziņot, saskaņā ar šī panta 4. punktu nosūtot rakstveida paziņojumu Eiropas Padomes ģenerālsekretāram, ka šī konvencija attieksies uz visām vai jebkuru no tās teritorijām, par kuru starptautiskajām attiecībām tā ir atbildīga.

2. Konvencija attieksies uz teritoriju vai teritorijām, kas minētas paziņojumā, sākot ar trīsdesmito dienu pēc tās dienas,, kad Eiropas Padomes ģenerālsekretārs saņems šo paziņojumu.

3. Taču minētajās teritorijās šīs konvencijas nosacījumi tiek pielietoti, ņemot vērā vietējās prasības.

4. Ikviena valsts, kas ir nosūtījusi paziņojumu saskaņā ar šā panta l. punktu, jebkurā laikā pēc tam var izdarīt paziņojumu par vienu vai vairākām teritorijām, uz kurām attiecas paziņojums, ka tā atzīst Tiesas kompetenci

saņemt iesniegumus no indivīdiem, nevalstiskajām organizācijām vai indivīdu grupām, kā noteikts konvencijas 34. pantā.

57. pants -Atrunas

1. Parakstot šo konvenciju vai nosūtot tās ratifikācijas rakstu, ikvienai valstij ir tiesības izdarīt atrunu attiecībā uz jebkuru atsevišķu konvencijas nosacījumu tiktāl, cik kāds no tās teritorijā spēkā esošajiem likumiem neatbilst šim nosacījumam. Šis pants nosaka, ka vispārēja rakstura atrunas nav pieļaujamas.

2. Jebkurai saskaņā ar šo pantu izdarītai atrunai ir jāsatur īss attiecīgā likuma izklāsts.

58. pants - Denonsēšana

1. Augstā līgumslēdzēja puse var denonsēt šo konvenciju tikai pēc pieciem gadiem kopš dienas, kad tā kļuva par konvencijas dalībvalsti, paziņojot par to sešus mēnešus iepriekš rakstiskā paziņojumā, kas adresēts Eiropas Padomes ģenerālsekretāram, kurš par to informēs pārējās augstās līgumslēdzējas puses.

2. Šāda denonsēšana neatbrīvo attiecīgo augsto līgumslēdzēju pusi no tās saistībām šīs konvencijas ietvaros attiecībā uz jebkuru rīcību, kas varētu tikt uzskatīta par šo saistību pārkāpumu, ko tā varētu būt izdarījusi pirms denonsēšanas spēkā stāšanās brīža.

3. Ikviena augstā līgumslēdzēja puse, kas pārtrauc būt Eiropas Padomes locekle, zaudē savu dalībvalsts statusu attiecībā uz šo konvenciju saskaņā ar tiem pašiem nosacījumiem.

4. Konvencija var tikt denonsēta saskaņā ar iepriekšējo punktu nosacījumiem attiecībā uz jebkuru teritoriju, par kuru saskaņā ar 56. panta nosacījumiem tika paziņots, ka šī konvencija to aptver.

59. pants - Parakstīšana un ratifikācija

1. Šo konvenciju var parakstīt Eiropas Padomes dalībvalstis. Tā jāratificē. Ratifikācijas raksti tiek nodoti glabāšanā Eiropas Padomes ģenerālsekretāram.

2. Šī konvencija stāsies spēkā pēc tam, kad glabāšanā būs nodoti desmit ratifikācijas raksti.

3. Attiecībā uz ikvienu šai konvencijai pievienojušos valsti, kas to ratificē vēlāk, konvencija stājas spēkā ar to dienu, kad šīs valsts ratifikācijas raksts tiek nodots glabāšanā.

4. Eiropas Padomes ģenerālsekretārs paziņo visām Eiropas Padomes dalībvalstīm par konvencijas stāšanos spēkā, augsto līgumslēdzēju pušu vārdus, kas ir to ratificējušas, un par visiem ratifikācijas rakstiem, kas tiek nodoti glabāšanā vēlāk,

Parakstīta 1950. gada 4. novembrī Romā, ang|u un franču valodā, kur abi teksti ir vienādi autentiski, vienā eksemplārā, kas glabājas Eiropas Padomes arhīvā. Ģenerālsekretārs izsūtīs apstiprinātas kopijas ikvienai šo konvenciju parakstījušai valstij.

Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 1. protokols^655

Šo protokolu parakstījušās Eiropas Padomes dalībvalstu valdības, apņemoties veikt pasākumus, lai nodrošinātu kopīgu noteiktu to tiesību un brīvību īstenošanu, kas nav vēl iekļautas 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk saukta «Konvencija») I sadaļā, vienojās par sekojošo:

1. pants - Īpašumtiesību aizsardzība

Jebkurai fiziskai vai juridiskai personai ir tiesības uz īpašumu. Nevienam nedrīkst atņemt viņa īpašumu, izņemot, ja tas notiek sabiedrības interesēs un apstākļos, kas noteikti ar likumu un atbilst vispārējiem starptautisko tiesību principiem.

Minētie nosacījumi nekādā veidā nedrīkst ierobežot valsts tiesības izdot tādus likumus, kādus tā uzskata par nepieciešamiem, lai kontrolētu īpašuma izmantošanu saskaņā ar vispārējām interesēm vai lai nodrošinātu nodokļu vai citu maksājumu vai sodu samaksu.

2. pants - Tiesības uz izglītību

Nevienam cilvēkam nedrīkst liegt tiesības uz izglītību. Veicot jebkuras funkcijas, kuras tā uzņemas attiecībā uz izglītību un mācībām, valsts ievēro vecāku tiesības nodrošināt saviem bērniem tādu izglītību un mācības, kas atbilst viņu reliģiskajai pārliecībai un filozofiskajiem uzskatiem.

3. pants - Tiesības uz brīvām vēlēšanām

Augstās līgumslēdzējas puses apņemas ik pēc zināma laika perioda rīkot brīvas un aizklātas vēlēšanas apstākļos, kas veicina tautas viedokļa brīvu izpausmi, izvēloties likumdevēju varu.

4. pants - Teritoriālā piemērošana

Ikviena augstā līgumslēdzēja puse Konvencijas parakstīšanas vai ratifikācijas laikā, vai jebkurā laikā pēc tam var nosūtīt Eiropas Padomes ģenerālsekretāram paziņojumu, kurā norādīts, cik lielā mērā tā apņemas attiecināt šī protokola nosacījumus uz tām paziņojumā nosauktajām teritorijām, par kuru starptautiskajām attiecībām tā ir atbildīga.

Ikviena augstā līgumslēdzēja puse, kas ir nosūtījusi iepriekšminēto paziņojumu, var jebkurā laikā nosūtīt turpmākos paziņojumus par izmaiņām iepriekšējo paziņojumu nosacījumos vai par to, ka tiek izbeigta šī protokola nosacījumu attiecināšana uz kādu no tās teritorijām.

Saskaņā ar šo pantu izdarītais paziņojums tiks uzskatīts par izdarītu saskaņā ar Konvencijas 56. panta 1. punktu.

5. pants - Saistība ar Konvenciju

Augsto līgumslēdzēju pušu starpā šī protokola 1., 2., 3. un 4. panta nosacījumi tiks uzskatīti par Konvencijas papildus pantiem, visiem Konvencijas nosacījumiem attiecīgi esot spēkā.

6. pants - Parakstīšana un ratifikācija

Šo protokolu var parakstīt Eiropas Padomes dalībvalstis, kuras ir parakstījušas Konvenciju; tas jāratificē reizē ar Konvenciju vai pēc tās ratificēšanas. Tas stāsies spēkā pēc tam, kad tiks iesniegti desmit ratifikācijas raksti. Attiecībā uz jebkuru pievienojušos valsti, kas to ratificēs vēlāk, protokols stāsies spēkā tai dienā, kad tiks iesniegts šīs valsts ratifikācijas raksts.

Ratifikācijas raksti tiek iesniegti glabāšanā Eiropas Padomes ģenerālsekretāram, kurš visām dalībvalstīm paziņos ratificējušo valstu nosaukumus.

Parakstīts Parīzē, 1952. gada 20. martā, angļu un franču valodā, kur abi teksti ir vienādi autentiski, vienā eksemplārā, kas glabājas Eiropas Padomes arhīvā. Ģenerālsekretārs izsūtīs apstiprinātas kopijas ikvienai šo protokolu parakstījušai valstij.

Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 4. protokols, kas nodrošina noteiktas tiesības un brīvības, kuras nav iekļautas konvencijā un tās

1. protokolā^656

Šo protokolu parakstījušās Eiropas Padomes dalībvalstu valdības, apņemoties veikt pasākumus, lai nodrošinātu kopīgu noteiktu to tiesību un brīvību īstenošanu, kas nav vēl iekļautas 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk saukta «Konvencija») I sadaļā un šīs Konvencijas 1952. gada 20. martā Parīzē parakstītā pirmā protokola 1.-3. pantā, vienojās par sekojošo:

1. pants - Aizliegums ieslodzīt parādu dēļ

Nevienam cilvēkam nedrīkst atņemt brīvību tikai par viņa nespēju pildīt līgumsaistības.

2. pants - Pārvietošanās brīvība

1. Ikvienam cilvēkam, kurš likumīgi atrodas kādas valsts teritorijā, ir tiesības brīvi pārvietoties un tiesības brīvi izvēlēties dzīvesvietu šajā teritorijā.

2. Ikvienam cilvēkam ir tiesības brīvi atstāt jebkuru valsti, ieskaitot savu valsti.

3. Šo tiesību izmantošanai nedrīkst noteikt nekādus ierobežojumus, izņemot tos, ko nosaka likums un kas demokrātiskā sabiedrībā ir nepieciešami valsts un sabiedriskās drošības interesēs, lai uzturētu sabiedrisko kārtību, nepieļautu noziegumus, aizsargātu veselību un tikumību vai lai aizsargātu citu cilvēku tiesības un brīvības.

4. Tiesības, kas noteiktas 1. punktā, zināmās jomās var tikt pakļautas ierobežojumiem, kurus nosaka likums un kuri ir noteikti sabiedrības interesēs demokrātiskā sabiedrībā.

3. pants - Pilsoņu izraidīšanas aizliegums

1. Nevienu cilvēku nedrīkst izraidīt nedz individuāli, nedz kolektīvi no tās valsts teritorijas, kuras pilsonis viņš ir.

2. Nevienam cilvēkam nedrīkst liegt tiesības ieceļot tās valsts teritorijā, kuras pilsonis viņš ir.

4. pants - Ārvalstnieku koloktīvas izraidīšanas aizliegums Kolektīva ārvalstnieku izraidīšana ir aizliegta.

5. pants - Teritoriālā piemērošana

1. Parakstot vai ratificējot šo protokolu, vai jebkurā laikā pēc tam ikviena augstā līgumslēdzēja puse var nosūtīt Eiropas Padomes ģenerālsekretāram paziņojumu, kurā norāda, cik lielā mērā šī protokola nosacījumi attiecas uz tām paziņojumā nosauktajām teritorijām, par kuru starptautiskajām attiecībām puse ir atbildīga.

2. Ikviena augstā līgumslēdzēja puse, kas ir nosūtījusi iepriekšējā punktā minēto paziņojumu, var jebkurā laikā nosūtīt nākamos paziņojumus par izmaiņām iepriekšējo paziņojumu nosacījumos vai par to, ka tiek izbeigta šī protokola nosacījumu attiecināšana uz kādu no tās teritorijām.

3. Saskaņā ar šo pantu izdarītais paziņojums tiks uzskatīts par izdarītu saskaņā ar Konvencijas 56. panta 1. punktu.

4. Jebkuras valsts teritorija, uz kuru šis protokols attiecas saskaņā ar tā ratifikāciju vai akceptēšanu, un ikviena teritorija, uz kuru šis protokols attiecas saskaņā ar attiecīgās valsts paziņojumu, kas izdarīts saskaņā ar šo pantu, ir uzskatāmas par atsevišķām teritorijām 2. un 3. pantā minētā valsts teritorijas jēdziena sakarā.

5. Ikviena valsts, kas ir nosūtījusi paziņojumu saskaņā ar šī panta 1. vai 2. punktu, jebkurā laikā pēc tam var izdarīt paziņojumu par vienu vai vairākām teritorijām, uz kurām attiecas paziņojums, ka tā atzīst Tiesas kompetenci saņemt iesniegumus no indivīdiem, nevalstiskajām organizācijām vai indivīdu grupām saskaņā ar Konvencijas 34. panta nosacījumiem attiecībā uz visiem vai jebkuru no šī protokola 1. līdz 4. pantam.

6. pants - Saistība ar Konvenciju

1. Augsto līgumslēdzēju pušu starpā šī protokola 1.-5. panta nosacījumi tiks uzskatīti par Konvencijas papildu pantiem, visiem Konvencijas nosacījumiem attiecīgi esot spēkā.

7. pants - Parakstīšana un ratifikācija

1. Šo protokolu var parakstīt Eiropas Padomes dalībvalstis, kuras ir parakstījušas Konvenciju; tas tiks ratificēts reizē ar Konvenciju vai pēc tās ratificēšanas. Tas stāsies spēkā pēc tam, kad tiks iesniegti desmit ratifikācijas raksti. Attiecībā uz jebkuru pievienojušos valsti, kas to ratificēs vēlāk, protokols stāsies spēkā tai dienā, kad tiks iesniegts šīs valsts ratifikācijas raksts.

2. Ratifikācijas raksti tiek nodoti glabāšanā Eiropas Padomes ģenerālsekretāram, kurš visām dalībvalstīm paziņos ratificējušo valstu nosaukumus.

To apliecinot, apakšā parakstījušies, attiecīgi pilnvaroti, parakstīja šo protokolu.

Parakstīts Strasbūrā, 1963. gada 16. septembrī, angļu un franču valodā, kur abi teksti ir vienādi autentiski, vienā eksemplārā, kas glabājas Eiropas Padomes arhīvā. Ģenerālsekretārs izsūtīs apstiprinātas kopijas ikvienai šo protokolu parakstījušai valstij.

Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 6. protokols, kas attiecas uz nāvessoda atcelšanu^657

Eiropas Padomes dalībvalstis, kuras ir parakstījušas šo 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk saukta «Konvencija») protokolu,

ņemot vērā, ka notikumu attīstība vairākās Eiropas Padomes dalībvalstīs atspoguļo vispārēju tendenci atcelt nāvessodu, vienojās par sekojošo:

/. pants - Nāvessoda atcelšana

Nāvessods tiks atcelts. Nevienam cilvēkam nedrīkst piespriest šo sodu vai to izpildīt.

2. pants - Nāvessods kara laikā

Valstis var paredzēt savos likumos nāvessodu par noziegumiem, kas izdarīti kara laikā vai kara draudu apstākļos; šis sods tiek piemērots vienīgi likumā paredzētajos gadījumos un saskaņā ar tā nosacījumiem. Valstis informēs Eiropas Padomes ģenerālsekretāru par attiecīgajiem šī likuma nosacījumiem.

3. pants - Aizliegums izdarīt atkāpes

Nekādas atkāpes no šī protokola nosacījumiem saskaņā ar Konvencijas

15. pantu nav pieļaujamas.

4. pants - Aizliegums izdarīt atrunas

Nekādas atrunas saskaņā ar Konvencijas 57. pantu attiecībā uz šī protokola nosacījumiem nav pieļaujamas.

5. pants - Teritoriālā piemērošana

1. Parakstot vai iesniedzot ratifikācijas rakstu, akceptēšanas vai apstiprināšanas dokumentu, ikviena valsts var norādīt teritoriju vai teritorijas, uz kurām attiecas šis protokols.

2. Pēc tam ikviena valsts, nosūtot Eiropas Padomes ģenerālsekretāram adresētu paziņojumu, var paplašināt šī protokola darbību uz jebkuru citu teritoriju, kas norādīta minētajā paziņojumā. Attiecībā uz šo teritoriju protokols stājas spēkā pirmajā tā mēneša dienā, kas seko datumam, kurā ģenerālsekretārs ir saņēmis minēto paziņojumu.

3. Jebkuru paziņojumu, kas iesniegts saskaņā ar diviem iepriekšējiem punktiem, var atsaukt attiecībā uz jebkuru teritoriju, kas norādīta šajā paziņojumā, nosūtot ģenerālsekretāram adresētu paziņojumu. Atsaukums stājas spēkā pirmajā tā mēneša dienā, kas seko datumam, kurā ģenerālsekretārs ir saņēmis minēto paziņojumu.

6. pants - Teritoriālā piemērošana

Augsto līgumslēdzēju pušu starpā šī protokola 1.-5. panta nosacījumi tiks uzskatīti par Konvencijas papildu pantiem, visiem Konvencijas nosacījumiem attiecīgi esot spēkā.

7. pants - Parakstīšana un ratifikācija

Šo protokolu var parakstīt Eiropas Padomes dalībvalstis, kuras ir parakstījušas Konvenciju. Protokols ir pakļauts ratificēšanai, akceptēšanai vai apstiprināšanai. Eiropas Padomes dalībvalsts nevar ratificēt, akceptēt vai apstiprināt šo protokolu, ja tā nav vienlaicīgi vai agrāk ratificējusi Konvenciju. Ratifikācijas raksti, akceptēšanas vai apstiprināšanas dokumenti tiek nodoti glabāšanā Eiropas Padomes ģenerālsekretāram.

8. pants - Stāšanās spēkā

1. Šis protokols stāsies spēkā tā mēneša pirmajā dienā, kurš seko datumam, kurā piecas Eiropas Padomes dalībvalstis ir atzinušas šo protokolu par saistošu saskaņā ar 7. panta nosacījumiem.

2. Atliccībā uz jebkuru dalībvalsti, kura vēlāk atzīst šo protokolu par saistošu, tas stājas spēkā pirmajā tā mēneša dienā, kurš seko datumam, kurā tika nodots glabāšanā ratifikācijas raksts, akceptēšanas vai apstiprināšanas dokuments.

9. pants - Depozitārija funkcijas

Eiropas Padomes ģenerālsekretārs paziņos Padomes dalībvalstīm par:

a. jebkuru parakstu;

b. ikviena ratifikācijas raksta, akceptēšanas vai apstiprināšanas dokumenta nodošanu glabāšanā;

c. ikvienu datumu, ar kuru šis protokols stājas spēkā saskaņā ar 5. un 8. pantu;

d. jebkuru citu dokumentu, paziņojumu vai informāciju, kas attiecas uz šo protokolu.

To apliecinot, apakšā parakstījušies, attiecīgi pilnvaroti, parakstīja šo protokolu.

Parakstīts Strasbūrā, 1983. gada 28. aprīlī, angļu un franču valodā, kur abi teksti ir vienādi autentiski, vienā eksemplārā, kas glabājas Eiropas Padomes arhīvā. Ģenerālsekretārs izsūtīs apstiprinātas kopijas katrai Eiropas Padomes dalībvalstij.

Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. protokols^658

Eiropas Padomes dalībvalstis, kuras ir parakstījušas šo protokolu, apņemoties veikt turpmākus pasākumus, lai nodrošinātu noteiktu tiesību un brīvību kopīgu īstenošanu ar 1950. gada 4. novembrī Romā parakstītās Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas (turpmāk saukta «Konvencija») palīdzību, vienojās par sekojošo:

1. pants - Procesuālās garantijas ārvalstnieku izraidīšanas gadījumā

1. Ārvalstnieku, kurš likumīgi uzturas kādas valsts teritorijā, nedrīkst izraidīt no šīs valsts, izņemot gadījumus, kad tiek īstenots lēmums, kurš pieņemts saskaņā ar likumu, un viņam ir atļauts:

a. uzrādīt iemeslus, kādēļ viņu nedrīkst izraidīt;

b. pieprasīt savas lietas pārskatīšanu un

e. būt pārstāvētam šajā nolūkā kompetentā valsts iestādē vai pie attiecīgi pilnvarotas amatpersonas vai amatpersonām.

2. Ārvalstnieku var izraidīt, pirms viņš izmanto savas tiesības, kas noteiktas šī panta 1. punkta a., b. un c. apakšpunktos, ja izraidīšana ir nepieciešama sabiedriskās kārtības nodrošināšanai vai tā notiek valsts drošības interesēs.

2. pants - Apelācijas tiesības krimināllietās

1. Ikvienam, kuru tiesa ir atzinusi par vainīgu noziegumā, ir tiesības uz vainas pierādījuma vai soda apmēra pārskatīšanu augstākā instancē. Šo tiesību izmantošanu, ieskaitot pamatu, nosaka likums.

2. Izņēmumi šo tiesību īstenošanā ir pieļaujami attiecībā uz viegla rakstura pārkāpumiem, kas noteikti likumā, vai attiecībā uz gadījumiem, kad attiecīgo personu pirmajā instancē ir notiesājusi augstākā tiesas instance vai šī persona ir notiesāta pēc attaisnojoša sprieduma pārsūdzēšanas.

3. pants - Kompensācija par nepamatotu notiesāšanu

Ja kāda persona ar galīgu spriedumu notiesāta par noziegumu un viņa pēc tam tiek attaisnota vai apžēlota, pamatojoties uz to, ka jauni pierādījumi vai jaunatklāti apstākļi neapstrīdami liecina par tiesas kļūdu, tad personai, kura šādas notiesāšanas dēļ ir saņēmusi sodu, pienākas kompensācija atbilstoši attiecīgās valsts likumam vai praksei, ja vien netiek pierādīts, ka minētais nezināmais apstāklis nebija agrāk atklāts vienīgi vai daļēji šīs personas vainas dēļ.

4. pants - Tiesības netikt divreiz tiesātam vai sodītam

1. Nevienu nedrīkst no jauna tiesāt vai sodīt krimināllietā tajā pašā valstī par noziegumu, par kuru viņš jau ir ticis attaisnots vai notiesāts ar galīgu spriedumu saskaņā ar šīs valsts likumu un soda izciešanas noteikumiem.

2. Iepriekšējā punkta nosacījumi nekavē atkārtotu lietas izskatīšanu saskaņā ar attiecīgās valsts likumu un soda izciešanas noteikumiem, ja ir jauni pierādījumi vai jaunatklāti apstākļi, vai ja iepriekšējā procesā ir izdarītas būtiskas kļūdas, kas varēja ietekmēt lietas iznākumu.

3. Nevar būt atkāpes no šī panta saskaņā ar Konvencijas 15. pantu.

5. pants - Laulāto vienlīdzība

Laulātie ir vienlīdzīgi privāta rakstura tiesībās un pienākumos attiecībā uz laulību, tās laikā un pēc tās šķiršanas, gan savā starpā, gan attiecībās ar bērniem. Šis pants neattur valstis no tādu pasākumu veikšanas, kas nepieciešami, lai aizstāvētu bērnu intereses.

6. pants - Teritoriālā piemērošana

1. Ikviena valsts šī protokola parakstīšanas laikā vai iesniedzot glabāšanā tā ratifikācijas rakstu, akceptēšanas vai apstiprināšanas dokumentu var norādīt, uz kuru tās teritoriju vai teritorijām šis protokols attiecas, un noteikt, cik lielā mērā tā atzīst šī protokola piemērošanu šai teritorijai vai teritorijām.

2. Jebkurā laikā pēc tam ikviena valsts var Eiropas Padomes ģenerālsekretāram adresētā paziņojumā paplašināt šī protokola darbības sfēru uz jebkuru citu teritoriju, kas norādīta šajā paziņojumā. Attiecībā uz šo teritoriju protokols stājas spēkā tā mēneša pirmajā dienā, kurš seko divu mēnešu termiņam, skaitot no dienas, kad ģenerālsekretārs saņēma šo paziņojumu.

3. Jebkurš paziņojums, kas izdarīts saskaņā ar diviem iepriekšējiem punktiem, var tikt atsaukts vai grozīts attiecībā uz jebkuru teritoriju, kas norādīta šajā paziņojumā, nosūtot ģenerālsekretāram adresētu paziņojumu. Atsaukums vai izmaiņas stājas spēkā pirmajā tā mēneša dienā, kurš seko divu mēnešu termiņam, skaitot no dienas, kad ģenerālsekretārs saņēma šo paziņojumu.

4. Saskaņā ar šo pantu izdarītais paziņojums tiks uzskatīts par izdarītu saskaņā ar Konvencijas 56. panta 1. punktu.

5. Jebkuras valsts teritorija, uz kuru šis protokols attiecas saskaņā ar tā ratifikāciju, akceptēšanu vai apstiprināšanu, un ikviena teritorija, uz kuru šis protokols attiecas saskaņā ar šī panta sakarā izdarīto attiecīgās valsts paziņojumu, var tikt uzskatītas par atsevišķām teritorijām 1. pantā minētā valsts teritorijas jēdziena sakarā.

6. Ikviena valsts, kas ir izdarījusi paziņojumu saskaņā ar šī panta 1. vai 2. punktu, jebkurā laikā pēc tam var izdarīt paziņojumu par vienu vai vairākām teritorijām, uz kurām attiecas paziņojums, ka tā atzīst Tiesas kompetenci saņemt iesniegumus no indivīdiem, nevalstiskajām organizācijām vai indivīdu grupām saskaņā ar Konvencijas 34. panta nosacījumiem attiecībā uz šī protokola 1. līdz 5. pantiem.

7. pants - Saistība ar Konvenciju

1. Dalībvalstu starpā šī protokola 1 -6. panta nosacījumi tiks uzskatīti par Konvencijas papildu pantiem, visiem Konvencijas nosacījumiem attiecīgi esot spēkā.

8. pants - Parakstīšana un ratifikācija

Šo protokolu var parakstīt Eiropas Padomes dalībvalstis, kuras ir parakstījušas Konvenciju. Protokols ir pakļauts ratificēšanai, akceptēšanai vai apstiprināšanai. Eiropas Padomes dalībvalsts nevar ratificēt, akceptēt vai apstiprināt šo protokolu, ja tā nav vienlaicīgi vai agrāk ratificējusi Konvenciju. Ratifikācijas raksti, akceptēšanas vai apstiprināšanas dokumenti tiek nodoti glabāšanā Eiropas Padomes ģenerālsekretāram.

9. pants - Spēkā stāšanās

1. Šis protokols stāsies spēkā tā mēneša pirmajā dienā, kurš seko divu mēnešu periodam, skaitot no datuma, kurā septiņas Eiropas Padomes dalībvalstis ir atzinušas šo protokolu par saistošu saskaņā ar 8. panta nosacījumiem.

2. Attiecībā uz jebkuru dalībvalsti, kura vēlāk atzīst šo protokolu par saistošu, tas stājas spēkā pirmajā tā mēneša dienā, kurš seko divu mēnešu periodam, skaitot no datuma, kurā tika nodots glabāšanā ratifikācijas raksts, akceptēšanas vai apstiprināšanas dokuments.

Latvijas Republikas Satversme^659

1. nodaļa

Vispārējie noteikumi

1. Latvija ir neatkarīga demokrātiska republika.

2. Latvijas valsts suverenā vara pieder Latvijas tautai.

3. Latvijas valsts teritoriju starptautiskos līgumos noteiktās robežās sastāda Vidzeme, Latgale, Kurzeme un Zemgale.

4. Valsts valoda Latvijas Republikā ir latviešu valoda. Latvijas karogs ir sarkans ar baltu svītru.[660]

2. nodaļa

Saeima

5. Saeima sastāv no simts tautas priekšstāvjiem.

6. Saeimu ievēlē vispārīgās, vienlīdzīgās, tiešās, aizklātās un proporcionālās vēlēšanās.

7. Sadalot Latviju atsevišķos vēlēšanu apgabalos, Saeimas deputātu skaits, kurš ievēlams katrā vēlēšanu apgabalā, noteicams proporcionāli katra apgabala vēlētāju skaitam.

8. Tiesības vēlēt ir pilntiesīgiem Latvijas pilsoņiem, kuri vēlēšanu dienā ir sasnieguši astoņpadsmit gadu vecumu.[661]

9. Saeimā var ievēlēt katru pilntiesīgu Latvijas pilsoni, kurš vēlēšanu pirmā dienā ir vecāks par divdesmit vienu gadu.

10. Saeimu ievēlē uz četriem gadiem.[662]

11. Saeimas vēlēšanas izdarāmas oktobra mēneša pirmajā sestdienā."

12. Jaunievēlētā Saeima sanāk uz pirmo sēdi novembra mēneša pirmajā otrdienā, kad arī izbeidzas iepriekšējās Saeimas pilnvaras.

13. Ja Saeimas vēlēšanas Saeimas atlaišanas gadījumos notiek citā gada laikā, tad šāda Saeima sanāk ne vēlāk kā vienu mēnesi pēc tās ievēlēšanas un tās pilnvaras izbeidzas pēc trīs gadiem nākošā novembra mēneša pirmā otrdienā ar jaunievēlētās Saeimas sanākšanu.12

14. Vēlētāji nevar atsaukt atsevišķus Saeimas locekļus.

15. Saeima savas sēdes notur Rīgā, un tikai ārkārtīgu apstākļu dēļ tā var sanākt citā vietā.

16. Saeima ievēlē savu prezidiju, kurš sastāv no priekšsēdētāja, viņa diviem biedriem un sekretāriem. Saeimas prezidijs darbojas nepārtraukti pa visu Saeimas pilnvaru laiku.

17. Jaunievēlētās Saeimas pirmo sēdi atklāj iepriekšējās Saeimas priekšsēdētājs vai prezidija uzdevumā cits prezidija loceklis.

18. Saeima pati pārbauda savu locekļu pilnvaras.

19. Saeimas prezidijs sasauc Saeimas sesijas un nosaka kārtējas vai ārkārtējas sēdes.

20. Saeimas prezidijam ir jāsasauc Saeimas sēde, ja to prasa Valsts Prezidents, ministru prezidents vai ne mazāk kā viena trešā daļa Saeimas locekļu.

21. Iekšējas darbības un kārtības noteikšanai Saeima izstrādā sev kārtības rulli.

22. Saeimas sēdes ir atklātas. Desmit Saeimas locekļiem, Valsts Prezidentam, ministru prezidentam vai ministram pieprasot, Saeima ar ne mazāk kā divu trešdaļu klātesošo deputātu balsu vairākumu var nolemt noturēt aizklātu sēdi.

23. Saeimas sēdes var notikt, ja tanīs piedalās vismaz puse Saeimas locekļu.

24. Saeima, izņemot Satversmē sevišķi paredzētos gadījumus, taisa savus lēmumus ar klātesošo deputātu absolūto balsu vairākumu.

25. Saeima izvēlē komisijas, noteicot to locekļu skaitu un uzdevumus. Komisijām ir tiesība pieprasīt savai darbībai vajadzīgās ziņas un paskaidrojumus no atsevišķiem ministriem un pašvaldības iestādēm, kā arī uzaicināt savās sēdēs dot paskaidrojumus attiecīgo ministriju un pašvaldības iestāžu atbildīgos priekšstāvjus. Komisijas var darboties arī starp sesijām.

26. Saeimai jāieceļ noteiktiem gadījumiem parlamentāriskas izmeklēšanas komisijas, ja to pieprasa ne mazāk kā viena trešā daļa Saeimas locekļu.

27. Saeimai ir tiesība iesniegt ministru prezidentam vai atsevišķam ministram pieprasījumus un jautājumus, uz kuriem ir jāatbild viņiem vai viņu pilnvarotai atbildīgai valsts amata personai. Ministru prezidentam vai ministram uz Saeimas vai tās komisiju pieprasījumu jāceļ tām priekšā attiecīgi dokumenti un aktis.

28. Saeimas locekli ne par balsošanu, ne par amatu izpildot izteiktām domām nevar saukt pie atbildības ne tiesas, ne administratīvā, ne disciplinārā ceļā. Saeimas locekli var saukt pie tiesas atbildības, ja viņš, kaut arī amatu izpildot, izplata:

1) godu aizskarošas ziņas, zinādams, ka tās nepatiesas, vai

2) godu aizskarošas ziņas par privātu vai ģimenes dzīvi.

29. Saeimas locekli nevar apcietināt, izdarīt pie viņa kratīšanas, ne citādi aprobežot viņa personas brīvību, ja tam nepiekrīt Saeima. Saeimas locekli var apcietināt, ja to notver pie paša nozieguma pastrādāšanas. Par katru Saeimas locekļa apcietināšanu divdesmit četru stundu laikā jāpaziņo Saeimas prezidijam, kurš to ceļ priekšā nākošā Saeimas sēdē izlemšanai par Saeimas locekļa paturēšanu apcietinājumā vai par viņa atsvabināšanu. Laikā starp sesijām, līdz sesijas atklāšanai, par Saeimas locekļa paturēšanu apcietinājumā lemj Saeimas prezidijs.

30. Pret Saeimas locekli nevar uzsākt kriminālvajāšanu vai uzlikt viņam administratīvu sodu bez Saeimas piekrišanas.13

31. Saeimas loceklim ir tiesības atteikties no liecības došanas:

1) par personām, kuras viņam kā tautas priekšstāvim uzticējušas kādus faktus vai ziņas;

2)par personām, kurām viņš, izpildot savus tautas priekšstāvja pienākumus, uzticējis kādus faktus vai ziņas;

3)par pašiem šiem faktiem un ziņām.

32. Saeimas loceklis nevar pats, ne arī uz citas personas vārdu saņemt no valsts pasūtījumus un koncesijas. Šī panta nosacījumi attiecas uz ministriem, ja arī viņi nav Saeimas locekļi.

33. Saeimas locekļi saņem atalgojumu no valsts līdzekļiem.

34. Par Saeimas un komisiju sēžu atreferējumiem, ja tie saskan ar patiesību, nevienu nevar saukt pie atbildības. Par Saeimas un komisiju slēgtām sēdēm var sniegt ziņas tikai ar Saeimas vai komisijas prezidija atļauju.

3. nodaļa

Valsts Prezidents

35. Valsts Prezidentu ievēlē Saeima uz četriem gadiem.14

36. Valsts Prezidentu ievēlē, aizklāti balsojot, ar ne mazāk kā 51 Saeimas locekļu balsu vairākumu.

37. Par Valsts Prezidentu var ievēlēt pilntiesīgu Latvijas pilsoni, kurš sasniedzis četrdesmit gadu vecumu. Par Valsts Prezidentu nevar ievēlēt pilsoni ar dubultpilsonību.15

38. Valsts Prezidenta amats nav savienojams ar citu amatu. Ja par Valsts Prezidentu ievēlētā persona ir Saeimas loceklis, tad viņam jānoliek Saeimas locekļa pilnvaras.

39. Viena un tā pati persona nevar būt par Valsts Prezidentu ilgāk kā astoņus gadus no vietas.16

40. Tuvākā Saeimas sēdē pēc ievēlēšanas Valsts Prezidents, uzņemoties amata pienākumus, dod šādu svinīgu solījumu: «Es zvēru, ka viss mans darbs būs veltīts Latvijas tautas labumam. Es darīšu visu, kas stāvēs manos spēkos, lai sekmētu Latvijas valsts un tās iedzīvotāju labklājību. Es turēšu svētus un ievērošu Latvijas Satversmi un valsts likumus. Pret visiem es izturēšos taisni un savus pienākumus izpildīšu pēc labākās apziņas.»

41. Valsts Prezidents reprezentē valsti starptautiski, ieceļ Latvijas, kā arī pieņem citu valstu diplomātiskos priekšstāvjus. Viņš izpilda Saeimas lēmumus par starptautisku līgumu ratificēšanu.

42. Valsts Prezidents ir valsts bruņotā spēka augstākais vadonis. Kara laikam viņš ieceļ virspavēlnieku.

43. Valsts Prezidents uz Saeimas lēmuma pamata pasludina karu.

44. Valsts Prezidentam ir tiesība spert nepieciešamos militārās aizsardzības soļus, ja kāda cita valsts Latvijai pieteikusi karu vai ienaidnieks uzbrūk Latvijas robežām. Līdz ar to Valsts Prezidents nekavējoties sasauc Saeimu, kura lemj par kara pasludināšanu un uzsākšanu.

14 1997. gada 4. decembra likuma redakcijā, kas stājas spēkā no 31.12.1997. -Latvijas Vēstnesis, Nr. 331/332, 17.12.1997.

15 1997. gada 4. decembra likuma redakcijā, kas stājas spēkā no 31.12.1997. - Latvijas Vēstnesis, Nr. 331/332, 17.12.1997.

45. Valsts Prezidentam ir tiesība apžēlot noziedzniekus, par kuriem tiesas spriedums stājies likumīgā spēkā. Šo tiesību izmantošanas apjomu un kārtību nosaka īpašs likums. Amnestiju dod Saeima.17

46. Valsts Prezidentam ir tiesība sasaukt un vadīt ārkārtējas ministru kabineta sēdes, noteicot tām dienas kārtību.

47. Valsts Prezidentam ir likuma ierosināšanas tiesība.

48. Valsts Prezidentam ir tiesība ierosināt Saeimas atlaišanu. Pēc tam izdarāma tautas nobalsošana. Ja tautas nobalsošanā vairāk nekā puse balsotāju izsakās par Saeimas atlaišanu, tad Saeima uzskatāma par atlaistu un izsludināmas jaunas vēlēšanas, kurām jānotiek ne vēlāk kā divus mēnešus pēc Saeimas atlaišanas.

49. Ja Saeima ir atlaista, tad Saeimas locekļu pilnvaras tomēr paliek spēkā līdz jaunievēlējamās Saeimas sanākšanai, bet līdzšinējā Saeima var sanākt uz sēdēm tikai tad, ja Valsts Prezidents to sasauc. Šādām Saeimas sēdēm dienas kārtību noteic Valsts Prezidents.

50. Ja tautas nobalsošanā vairāk nekā puse no nodotām balsīm izsakās pret Saeimas atlaišanu, tad Valsts Prezidents uzskatāms par atlaistu un Saeima ievēl jaunu Valsts Prezidentu uz atlaistā Prezidenta atlikušo pilnvaru laiku.

51. Uz ne mazāk kā puses visu Saeimas locekļu priekšlikumu, Saeima slēgtā sēdē ar ne mazāk kā divu trešdaļu visu Saeimas locekļu balsu vairākumu, var nolemt atlaist Valsts Prezidentu. Pēc šāda lēmuma Saeima nekavējoši ievēl jaunu Valsts Prezidentu.

52. Ja Valsts Prezidents atsakās no amata, nomirst vai tiek atsaukts, pirms viņa amata laiks izbeidzies, Valsts Prezidenta vietu izpilda Saeimas priekšsēdētājs, kamēr Saeima izvēl jaunu Valsts Prezidentu. Tāpat Saeimas priekšsēdētājs izpilda Valsts Prezidenta vietu, ja pēdējais atrodas ārpus valsts robežas vai citādi aizkavēts izpildīt savu amatu.

53. Valsts Prezidents par savu darbību politisku atbildību nenes. Visiem Valsts Prezidenta rīkojumiem jābūt līdzparakstītiem no ministru prezidenta vai attiecīgā ministra, kuri līdz ar to uzņemas visu atbildību par šiem rīkojumiem, izņemot četrdesmit astotā un piecdesmit sestā pantā paredzētos gadījumus.

54. Valsts Prezidentu var saukt pie kriminālās atbildības, ja tam piekrīt Saeima ar ne mazāk kā divu trešdaļu balsu vairākumu.

4. nodaļa

Ministru kabinets

55. Ministru kabinets sastāv no ministru prezidenta un viņa aicinātiem ministriem.

56. Ministru kabinetu sastāda persona, kuru uz to aicina Valsts Prezidents.

57. Ministriju skaitu un to darbības apjomu, kā arī valsts iestāžu savstarpīgās attiecības nosaka likums.

58. Ministru kabinetam ir padotas valsts pārvaldes iestādes.

59. Ministru prezidentam un ministriem viņu amata izpildīšanai ir nepieciešama Saeimas uzticība, un viņi par savu darbību ir atbildīgi Saeimas priekšā. Ja Saeima izteic neuzticību ministru prezidentam, tad jāatkāpjas visam kabinetam. Ja neuzticība izteikta atsevišķam ministram, tad tam jāatkāpjas un viņa vietā ministru prezidentam jāaicina cita persona.

60. Ministru kabineta sēdes vada ministru prezidents un viņa prombūšanas laikā tas ministrs, kuru viņš uz to ir pilnvarojis.

61. Ministru kabinets apspriež visus atsevišķus ministriju izstrādātos likumprojektus un jautājumus, kuri attiecas uz vairāku ministriju darbību, kā arī atsevišķu kabineta locekļu ierosinātus valsts politikas jautājumus.

62. Ja valsti apdraud ārējais ienaidnieks, vai ja valstī vai tās daļā ir izcēlies vai draud izcelties iekšējs nemiers, kurš apdraud pastāvošo valsts iekārtu, tad ministru kabinetam ir tiesība izsludināt izņēmumu stāvokli, par to divdesmit četru stundu laikā paziņojot Saeimas prezidijam, kuram šāds ministru kabineta lēmums nekavējoši jāceļ priekšā Saeimai.

63. Ministriem, ja arī viņi nav Saeimas locekļi, un ministru pilnvarotām atbildīgām valsts amata personām ir tiesība piedalīties Saeimas un tās komisiju sēdēs un iesniegt papildinājumus un pārlabojumus pie likumprojektiem.

5. nodaļa

Likumdošana

64. Likumdošanas tiesības pieder Saeimai, kā arī tautai šinī Satversmē paredzētā kartībā un apmēros.

65. Likumprojektus var iesniegt Saeimai Valsts Prezidents, ministru kabinets, Saeimas komisijas, ne mazāk kā pieci deputāti, kā arī šinī Satversmē paredzētos gadījumos un kārtībā viena desmitā daļa vēlētāju.

66. Saeima ik gadus pirms saimnieciskā gada sākšanās lemj par valsts ienākumu un izdevumu budžetu, kura projektu tai iesniedz ministru kabinets.

Ja Saeima pieņem lēmumu, kurš saistīts ar budžetā neparedzētiem izdevumiem, tad lēmumā jāparedz arī līdzekļi, ar kuriem segt šos izdevumus.

Pēc budžeta gada notecēšanas ministru kabinetam jāiesniedz Saeimai apstiprināšanai norēķini par budžeta izpildīšanu.

67. Saeima lemj par valsts bruņotā spēka lielumu miera laikā.

68. Visiem starptautiskiem līgumiem, kuri nokārto likumdošanas ceļā izšķiramus jautājumus, nepieciešama Saeimas apstiprināšana.

69. Valsts Prezidents izsludina Saeimā pieņemtos likumus ne agrāk kā septītā dienā un ne vēlāk kā divdesmit pirmā dienā pēc to pieņemšanas. Likums stājas spēkā četrpadsmit dienas pēc izsludināšanas, ja likumā nav noteikts cits termiņš.

70. Valsts Prezidents izsludina pieņemtos likumus šādā kārtā: «Saeima (resp. tauta) ir pieņēmusi un Valsts Prezidents izsludina šādu likumu: (likuma teksts)».

71. Septiņu dienu laikā, skaitot no likuma pieņemšanas Saeimā, Valsts Prezidents motivētā rakstā Saeimas priekšsēdētājam var prasīt likuma otrreizēju caurlūkošanu. Ja Saeima likumu negroza, tad Valsts Prezidents otrreiz ierunas nevar celt.

72. Valsts Prezidentam ir tiesība apturēt likuma publicēšanu uz diviem mēnešiem. Viņam likuma publicēšana ir jāaptur, ja to pieprasa ne mazāk kā viena trešā daļa Saeimas locekļu. Šīs tiesības Valsts Prezidents vai viena trešā daļa Saeimas locekļu var izlietot septiņu dienu laikā, skaitot no likuma pieņemšanas Saeimā. Šādā kārtā apturētais likums nododams tautas nobalsošanai, ja to pieprasa ne mazāk kā viena desmitā daļa vēlētāju. Ja augšminēto divu mēnešu laikā šāds pieprasījums neienāk, tad pēc šī laika notecēšanas likums ir publicējams. Tautas nobalsošana tomēr nenotiek, ja Saeima vēlreiz balso par šo likumu un ja par tā pieņemšanu izsakās ne mazāk kā trīs ceturtdaļas no visiem deputātiem.

73. Tautas nobalsošanai nevar nodot budžetu un likumus par aizņēmumiem, nodokļiem, muitām, dzelzceļu tarifiem, kara klausību, kara pasludināšanu un uzsākšanu, miera noslēgšanu, izņēmuma stāvokļa izsludināšanu un tā izbeigšanu, mobilizāciju un demobilizāciju, kā arī līgumus ar ārvalstīm.

74. Saeimā pieņemtais un septiņdesmit otrā panta kārtībā apturētais likums ir atcelts tautas nobalsošanā, ja balsotāju skaits ir vismaz puse no pēdējās Saeimas vēlēšanās piedalījušos vēlētāju skaita un ja vairākums ir balsojis par likuma atcelšanu.[663]

75. Ja Saeima ar ne mazāk kā divu trešdaļu balsu vairākumu pieņem likuma steidzamību, tad Valsts Prezidents nevar prasīt šāda likuma otrreizēju caurlūkošanu, to nevar nodot tautas nobalsošanai un tas ir izsludināms ne vēlāk kā trešā dienā pēc tam, kad Prezidents pieņemto likumu saņēmis.

76. Satversmi Saeima var grozīt sēdēs, kurās piedalās vismaz divas trešdaļas Saeimas locekļu. Pārgrozījumus pieņem trijos lasījumos ar ne mazāk kā divu trešdaļu klātesošo deputātu balsu vairākumu.

77. Ja Saeima grozījusi Satversmes pirmo, otro, trešo, ceturto, sesto vai septiņdesmit septīto pantu, tad šādi pārgrozījumi, lai tie iegūtu likuma spēku, ir apstiprināmi tautas nobalsošanā.[664]

78. Ne mazāk kā vienai desmitai daļai vēlētāju ir tiesība iesniegt Valsts Prezidentam pilnīgi izstrādātu Satversmes grozījumu projektu vai likuma projektu, kuru Prezidents nodod Saeimai. Ja Saeima to nepieņem bez pārgrozījumiem pēc satura, tad tas ir nododams tautas nobalsošanai.

79. Tautas nobalsošanai nodotais Satversmes pārgrozījums ir pieņemts, ja tam piekrīt vismaz puse no visiem balsstiesīgiem.

Tautas nobalsošanai nodotais likuma projekts ir pieņemts, ja balsotāju skaits ir vismaz puse no pēdējās Saeimas vēlēšanās piedalījušos vēlētāju skaita un ja vairākums ir balsojis par likuma projekta pieņemšanu.[665]

80. Tautas nobalsošanā var piedalīties visi Latvijas pilsoņi, kuriem ir balsstiesība Saeimas vēlēšanās.

81. Laikā starp Saeimas sesijām ministru kabinetam ir tiesība, ja neatliekama vajadzība to prasa, izdot noteikumus, kuriem ir likuma spēks. Šādi noteikumi nevar grozīt Saeimas vēlēšanu likumu, tiesu iekārtas un procesa likumus, budžetu un budžeta tiesības, kā arī pastāvošās Saeimas laikā pieņemtos likumus, tie nevar attiekties uz amnestiju, valsts nodokļiem, muitām un aizņēmumiem, un tie zaudē spēku, ja nav vēlākais trīs dienas pēc Saeimas nākamās sesijas atklāšanas iesniegti Saeimai.[666]

6. nodaļa

Tiesa

82. Tiesu Latvijā spriež rajona (pilsētas) tiesas, apgabaltiesas un Augstākā tiesa, bet kara vai izņēmuma stāvokļa gadījumā - arī kara tiesas.[667]

83. Tiesneši ir neatkarīgi un vienīgi likumam padoti.

84. Tiesnešus apstiprina Saeima, un viņi ir neatceļami. Tiesnesi pret viņa gribu atcelt no amata var Saeima vienīgi likumā paredzētos gadījumos, pamatojoties uz tiesnešu disciplinārkolēģijas lēmumu vai tiesas spriedumu krimināllietā. Ar likumu var noteikt vecumu, ar kura sasniegšanu tiesneši atstāj savu amatu.[668]

85. Latvijā pastāv Satversmes tiesa, kas likumā noteiktās kompetences ietvaros izskata lietas par likumu atbilstību Satversmei, kā arī citas ar likumu tās kompetencē nodotās lietas. Satversmes tiesa ir tiesīga atzīt par spēkā neesošiem likumus un citus aktus vai to daļas. Satversmes tiesas tiesnešus uz likumā noteikto laiku apstiprina Saeima, aizklāti balsojot, ar ne mazāk kā 51 Saeimas locekļa balsu vairākumu.[669]

86. Tiesu var spriest tikai tie orgāni, kuriem šīs tiesības piešķir likums, un tikai likumā paredzētā kārtībā. Kara tiesas darbojas uz sevišķa likuma pamata.

7. noda|a

Valsts kontrole

87. Valsts kontrole ir neatkarīga koleģiāla iestāde.

88. Valsts kontrolierus ieceļ un apstiprina amatā tādā pat kārtībā, kā tiesnešus, bet tikai uz noteiktu laiku, kurā viņus var atcelt no amata vienīgi uz tiesas sprieduma pamata. Valsts kontroles iekārtu un kompetences nosaka sevišķs likums.

8. nodaļa

Cilvēka pamattiesības^25

89. Valsts atzīst un aizsargā cilvēka pamattiesības saskaņā ar šo Satversmi, likumiem un Latvijai saistošiem starptautiskajiem līgumiem.

90. Ikvienam ir tiesības zināt savas tiesības.

91. Visi cilvēki Latvijā ir vienlīdzīgi likuma un tiesas priekšā. Cilvēka tiesības tiek īstenotas bez jebkādas diskriminācijas.

92. Ikviens var aizstāvēt savas tiesības un likumiskās intereses taisnīgā tiesā. Ikviens uzskatāms par nevainīgu, iekams viņa vaina nav atzīta saskaņā ar likumu. Nepamatota tiesību aizskāruma gadījumā ikvienam ir tiesības uz atbilstīgu atlīdzinājumu. Ikvienam ir tiesības uz advokāta palīdzību.

93. Ikviena tiesības uz dzīvību aizsargā likums.

94. Ikvienam ir tiesības uz brīvību un personas neaizskaramību. Nevienam nedrīkst atņemt vai ierobežot brīvību citādi kā tikai saskaņā ar likumu.

95. Valsts aizsargā cilvēka godu un cieņu. Spīdzināšana, citāda cietsirdīga vai cieņu pazemojoša izturēšanās pret cilvēku ir aizliegta. Nevienu nedrīkst pakļaut nežēlīgam vai cilvēka cieņu pazemojošam sodam.

96. Ikvienam ir tiesības uz privātās dzīves, mājokļa un korespondences neaizskaramību.

97. Ikvienam, kas likumīgi uzturas Latvijas teritorijā, ir tiesības brīvi pārvietoties un izvēlēties dzīvesvietu.

98. Ikvienam ir tiesības brīvi izbraukt no Latvijas. Ikviens, kam ir Latvijas pase, ārpus Latvijas atrodas valsts aizsardzībā, un viņam ir tiesības brīvi atgriezties Latvijā. Latvijas pilsoni nevar izdot ārvalstīm.

99. Ikvienam ir tiesības uz domas, apziņas un reliģiskās pārliecības brīvību.

Baznīca ir atdalīta no valsts.

100. Ikvienam ir tiesības uz vārda brīvību, kas ietver tiesības brīvi iegūt, paturēt un izplatīt informāciju, paust savus uzskatus. Cenzūra ir aizliegta.

101. Ikvienam Latvijas pilsonim ir tiesības likumā paredzētajā veidā piedalīties valsts un pašvaldību darbībā, kā arī pildīt valsts dienestu.

102. Ikvienam ir tiesības apvienoties biedrībās, politiskās partijās un citās sabiedriskās organizācijās.

103. Valsts aizsargā iepriekš pieteiktu miermīlīgu sapulču un gājienu, kā arī piketu brīvību.

104. Ikvienam ir tiesības vērsties valsts vai pašvaldību iestādēs ar iesniegumiem un saņemt atbildi pēc būtības.

105. Ikvienam ir tiesības uz īpašumu. īpašumu nedrīkst izmantot pretēji sabiedrības interesēm. īpašuma tiesības var ierobežot vienīgi saskaņā ar likumu. īpašuma piespiedu atsavināšana sabiedrības vajadzībām pieļaujama tikai izņēmuma gadījumos uz atsevišķa likuma pamata pret taisnīgu atlīdzību.

106. Ikvienam ir tiesības brīvi izvēlēties nodarbošanos un darbavietu atbilstoši savām spējām un kvalifikācijai. Piespiedu darbs ir aizliegts. Par piespiedu darbu netiek uzskatīta iesaistīšana katastrofu un to seku likvidēšanā un nodarbināšana saskaņā ar tiesas nolēmumu.

107. Ikvienam darbiniekam ir tiesības saņemt veiktajam darbam atbilstošu samaksu, kas nav mazāka par valsts noteikto minimumu, kā arī tiesības uz iknedēļas brīvdienām un ikgadēju apmaksātu atvaļinājumu.

108. Strādājošajiem ir tiesības uz koplīgumu, kā arī tiesības streikot. Valsts aizsargā arodbiedrību brīvību.

109. Ikvienam ir tiesības uz sociālo nodrošinājumu vecuma, darbnespējas, bezdarba un citos likumā noteiktajos gadījumos.

110. Valsts aizsargā un atbalsta laulību, ģimeni, vecāku un bērna tiesības. Valsts īpaši palīdz bērniem invalīdiem, bērniem, kas palikuši bez vecāku gādības vai cietuši no varmācības.

111. Valsts aizsargā cilvēku veselību un garantē ikvienam medicīniskās palīdzības minimumu.

112. Ikvienam ir tiesības uz izglītību. Valsts nodrošina iespēju bez maksas iegūt pamatizglītību un vidējo izglītību. Pamatizglītība ir obligāta.

113. Valsts atzīst zinātniskās, mākslinieciskās un citādas jaunrades brīvību, kā arī aizsargā autortiesības un patenttiesības.

114. Personām, kuras pieder pie mazākumtautībām, ir tiesības saglabāt un attīstīt savu valodu, etnisko un kultūras savdabību.

115. Valsts aizsargā ikviena tiesības dzīvot labvēlīgā vidē, sniedzot ziņas par vides stāvokli un rūpējoties par tās saglabāšanu un uzlabošanu.

116. Personas tiesības, kas noteiktas Satversmes deviņdesmit sestajā, deviņdesmit septītajā, deviņdesmit astotajā, simtajā, simt otrajā, simt trešajā, simt sestajā un simt astotajā pantā, var ierobežot likumā paredzētajos gadījumos, lai aizsargātu citu cilvēku tiesības, demokrātisko valsts iekārtu, sabiedrības drošību, labklājību un tikumību. Uz šajā pantā minēto nosacījumu pamata var ierobežot arī reliģiskās pārliecības paušanu.

Satversmes Sapulces prezidents J. Čakste Satversmes Sapulces sekretārs R. Ivanovs

1

Dabiskā likuma ideja nāk no Romas stoiķiem, kuri savukārt atsaucās uz Aristoteļa idejām par dabu, vēlāk to attīstīja kristiešu sholastiķi un it īpaši Sv. Akvīnas Toms. Savukārt jaunajos laikos dabisko tiesību ideju attīstīja arī Hugo Grocijs un Semjuels Pufendorfs.

* Kenneth Minogue. The History of the Idea of Human Rights [Cilvēktiesību idejas vēsture] // The Human Rights Reader [Cilvēktiesību hrestomātija] / W. Laquer & B. Rubin eds. - A Meridian Book, 1990. - P. 7-8.

2

Kenneth Minogue. The History of the Idea of Human Rights [Cilvēktiesību idejas vēsture] // The Human Rights Reader [Cilvēktiesību hrestomātija] / W. Laqueur & B. Rubin eds. - A Meridian Book. 1990. - R 3-17.

3

Suverēns Hobsam ir Leviatāns - mirstīgais Dievs - mītisks nezvērs, kas Vecajā derībā attēlots kā čūska. Leviatānam ir galva - valdība, rokas un kājas - darba darītāji, nervi un asinsvadi - nauda, ceļi, tirdzniecība. Cilvēkiem, pēc Hobsa viedokļa, ir jādzīvo mierā un saticībā, jo dumpji ir kā drudzis Leviatāna ķermenī. Revolūciju laikā Leviatāns mirst, cilvēki zaudē prātu un visi atkal sāk cīņu pret visiem.

4

Томасс Гоббс. «Левиатан» [Leviatāns] // Сочинения [Kopotie raksti], - Москва, 1991.-Т. 2. -С. 93-99, 129-143.

5

Markss šīs pamattiesības kritizēja darbā «Par ebreju jautājumu» (1843), norādīdams, ka tiesības uz dzīvību, brīvību un īpašumu ir saistītas ar negatīvu brīvības izpratni, mēģinot pielietot vienādu standartu atšķirīgiem indivīdiem. Šo Marksa ideju vēlāk pārņēma dažādi feminisma virzieni, lai pamatotu ideju par nevienādām sākuma pozīcijām.

6

* Starptautiskajās tiesībās viens no uzskatiem ir, ka Hugo Grocija darbs De jure belli et pactis (1625) faktiski lika pamatus starptautiskajām tiesībām. - Red.

7

Samuel von Pufendorf. Internet Encyclopedia of Philosophy [rntemeta filozofijas enciklopēdija], 1997, http://www.utm.edU/reseach/iep/p/pufendor.htm

8

John Rawls. Justicc as Fairness [Taisnīgums kā godīgums] II Philosophy, Politics and Society [Filozofija, politika un sabiedrība]. - Oxford, 1969. - R 132-157.

Piemēram, Šveicē atsevišķos kantonos vēl 1961. gadā, kad to uzņēma Eiropas Padomē, sievietēm nebija vispārējo vēlēšanu tiesību. - Red.

9

Attiecībā uz ārzemnieku tiesībām valstīm bija jāievēro noteikti minimālie standarti, kuru neievērošanas gadījumā tiesību pārkāpējai valstij bija pienākums kompensēt pāridarījumu tai valstij, kuras pilsonis ir ārzemnieks.

10

1919. gada Versaļas līgums, piemēram, uzlika pienākumus Polijai ievērot zināmas vācu mazākumgrupas tiesības Polijā. Līdzīgas normas var atrast 1919. gada līgumā ar Austriju (St. German Treaty) un 1920. gada līgumā ar Ungāriju (Treanon Treaty) u. c.

11

Diemžēl Tautu Savienība nesasniedza savu mērķi, jo ASV atteicās tajā iestāties, un organizācija cieta neveiksmi, mēģinot aizkavēt Japānas iebrukumu Mandžūrijā 1931. gadā un Itālijas uzbrukumu Etiopijai 1935. gadā. Tautu Savienība nespēja novērst Otro pasaules karu.

12

Formāli vergu tirdzniecība tika aizliegta jau 1815. gadā ar Vīnes līgumu (Treaty of Vienna), kā arī vēlāk atsevišķās Eiropas valstīs, piemēram, 1848. gadā Francijā.

13

Skat. šī jēdziena skaidrojumu pielikumā «Terminu skaidrojošā vārdnīca».

14

'* Ženēvas konvencija «Par ievainoto karavīru stāvokļa uzlabošanu kaujas laukā».

15

” Sīkāk par starptautiskajām humanitārajām tiesībām skat.: Ilona Dreģe. Starptautiskās humanitārās tiesības. - Rīga : Zvaigzne ABC, 1998. - 80. lpp.

16

Par situāciju Latvijā skat. grāmatas 6. nodaļu.

17

ANO Statūtu I. panta trešā da|a nosaka:

«Apvienoto Nāciju mērķis ir īstenot starptautisko sadarbību starptautisko ekonomisko, sociālo, kultūras un humanitāro problēmu risināšanā un cilvēka tiesību un pamatbrīvību cieņas veicināšanā un attīstībā visiem bez rases, dzimuma, valodas vai reliģijas atšķirības.»

ANO Statūtu 55. pantā ir noteikts:

«Ar mērķi radīt nosacījumus stabilitātei un labklājībai, kas nepieciešama mierīgām un draudzīgām attiecībām starp nācijām un kas balstītos uz tautu līdztiesības un pašnoteikšanās principu cienīšanu, Apvienoto Nāciju Organizācija veicina:

a) dzīves līmeņa, pilnas iedzīvotāju nodarbinātības, ekonomiskā un sociālā progresa palielināšanu un attīstību;

b) starptautisko ekonomisko, sociālo, veselības aizsardzības un tamlīdzīgu problēmu risināšanu, starptautisko sadarbību kultūras un izglītības jomā;

c) cilvēka tiesību un pamatbrīvību vispārēju cienīšanu un ievērošanu bez rases, dzimuma, valodas un ticības atšķirībām.»

18

Ashild Samnly. Origins of the Universal Declaration [Vispārējās deklarācijas pirmsākumi] G. Alfredsson, A. Eide eds. // The Universal Declaration of Human Rights: A Cotnmon Standard ofAchievement [Vispārējā Cilvēktiesību deklarācija: kopīgs sasniegumu standarts]. - The Haguc : Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1999. - P. 12.

19

Teorētiķi gan nereti diskutē par kultūrrelatīvismu, jautādami, vai cilvēktiesības vajadzētu uzspiest kultūrai, kura tās nepazīst. Praksē kultūrrelatīvisms bieži vien nozīmē sieviešu tiesību un grupu tiesību pārkāpumus, kā arī reliģijas brīvības noliegumu, piemēram, islāma valstīs. Lai identificētu tos cilvēktiesību pārkāpumus, kuru iemesls ir attiecīgajai kultūrai piemītošās tradīcijas, socioloģe Hovarda (Rhoda E. Howard) iesaka 3 kritērijus: 1) notikušajam cilvēktiesību pārkāpumam ir spēcīgs sabiedrības atbalsts, kas sakņojas reliģijā vai paražās; 2) valdība šo pārkāpumu nekad nav veicinājusi; 3) valdība ir mēģinājusi šo tradīciju ar likumu atcelt, bet tas nav iespējams, jo tradīcijai ir pārāk spēcīgs sabiedrības atbalsts. Kā piemērus šeit var minēt bērnu saderināšanās tradīciju, kas vēl arvien ir pazīstama Āfrikā un tiek praktizēta Indijā, vai arī t. s. «atraitņu mantošanu», kad dažās kultūrās radinieks mantojumā saņem mirušā vīra atraitni. -1. L.

Tomēr uzmanīgi pārdomājot katru tiesību, kuru nosaka deklarācija, bieži ir jāuzdod jautājums, kāpēc lai šīs tiesības neattiektos uz tādiem pašiem cilvēkiem citos kontinentos? Neapšaubāmi, ka deklarācija nosaka minimālo standartu. - Red.

20

Skat. grāmatas 2.4.1. nodaļu.

21

Skat. grāmatas 2.4.2. nodaļu.

22

Skat. grāmatas 2.3.1. nodaļu.

23

ia Par cilvēktiesību funkcijām modernā, demokrātiska valstī skat. infra 1.7. nodaļu.

24

11 Réparations for Injuries Suffered in the Service of the United Nations, Advisory Opinion // 1CJ Reports. - 1949. - P. 174.

25

Mavrommatis Palestine Concessions Case, P. C. I. J. 19. - Sériés A. - No. 2. - P. 12.

26

1920. gadā Tautu Savienība uzticēja juristu komisijai sagatavot Pastāvīgās starptautiskās tiesas statūtu projektu. Statūtu projekta pamatā tika likta visa 20. gs. pirmajos gados iegūtā pieredze starptautiskās arbitrāžas kontekstā. Savienības Asambleja un Padome tomēr nespēja vienoties par tiesas obligāto raksturu. Līdz ar

27

to jau arbitrāžu procesos novērotā problēma netika atrisināta. Pastāvīgā starptautiskā tiesa sāka darboties 1922. gadā. Praktiski tā beidza savu darbu ar Otrā pasaules kara sākumu.

28

14 Pēc Otrā pasaules kara, 1945. gada 8. augustā, ASV, Francija, Lielbritānija un PSRS parakstīja līgumu Par kara noziedznieku tiesāšanu un sodīšanu. Šim līgumam tika pievienota Starptautiskā kara tribunāla harta, kuru sauc arī par Nirnbergas tribunāla hartu, jo līguma īstenošana - kara noziedznieku tiesāšana - notika N imbergā, Vācijā.

15 Ian Brownlie. The Individual before Tribunals Exercising International Jurisdiction [Indivīdi starptautisko jurisdikciju īstenojošu tribunālu priekšā], - 1962.— Internaitonal Comparative Law Quarterly. - P. 707.

29

Skat. jēdziena definīciju pielikumā «Terminu skaidrojošā vārdnīca».

30

Ibid.

31

Vēsturiskai uzziņai par to, kā ir attīstījusies diskusija par indivīda statusu starptautiskajās tiesībās, skat. Antonio Cassesc. Individuals II International Law: Achievements and Prospects [Starptautiskās tiesības. Sasniegumi un perspektīvas] / M. Bcdjaoui ed. - 1991. - P. 114. H. Lauterpahts (Lauterpacht) uzskatīja, ka jau Pastāvīgā starptautiskā tiesa savā konsultatīvajā viedoklī Jurisdiction of the Courts of Darning lietā noteica, ka pēc būtības nav nekā tāda starptautiskajās tiesībās, kas neļautu uzskatīt indivīdu par starptautisko tiesību subjektu, ja vien valstis to vēlētos. Hersch Lauterpacht. International Law and Human Rights [Starptautiskās tiesības un cilvēktiesības]. - 1950. - P. 29.

32

Oppenheim 's International Law [Oppenheima Starptautiskās tiesības] / Sir R. Jennings and Sir A. Watts cd., 9"' ed. - 1996. - P. 505-508; Malcolm Shaw. International Law [Starptautiskās tiesības]. - 1997. - P. 184-190.

33

2. pants nosaka:

«1. Noziegums pret mieru un cilvēces drošību ietver individuālu atbildību.»

Skat. International Law Commission, Draft Code of Crimes against the Peace and Security of Mankind [Noziegumu pret mieru un cilvēces drošību kodeksa projekts], UN Doc. A/CN. 4/L. 522, 31. 05. 1996.

34

Atbilstoši tribunāla statūtiem šādi pārkāpumi ir Ženēvas konvenciju smagi pārkāpumi, kara vešanas noteikumu vai paražu pārkāpumi, genocīds, noziegumi pret cilvēci. Lieta Nr. IT - 94-1 - AR72, 2. 10. 1995. International Legal Materials. - 1996. -No. 35. - P. 70. Skat. infra 351. ats.

35

Ian Brownlie. The Individual before Tribunals Exercising International Jurisdiction [Indivīdi starptautisko jurisdikciju īstenojošu tribunālu priekšā], - 1962. — International Comparative Law Quarterly. - P. 707.

36

4' Dienvidslāvijas tribunāls noteica, ka ir tādi iekšējo konfliktu aspekti, kuri šodien tiek regulēti atbilstoši starptautisko tiesību principiem. International Legal Materials, 1996. - P. 68-69, para 126-127; Malcolm. Shaw International Law [Starptautiskās tiesības]. - 1997. - P. 188-189; Dapha Shraga and Ralph Zaklin. The International Criminal Tribunal for the Former Yugoslavia [Starptautiskais krimināltribunāls bijušajai Dienvidslāvijai] // European Journal of International Law. - 1994. - No. 5.

37

Genocīda definīcijai skat. pielikumu «Terminu skaidrojošā vārdnīca».

38

Noziegumu pret mieru un cilvēces drošību kodeksa projekta 18. pants paredz atbildību par nodošanu verdzībā, bet 17. pants attiecas uz genocīdu. Skat. Report of the ILC on the work of its forty-eight session 6 May - 26 July 1996 [Starptautisko tiesību komisijas Ziņojums par tās darbu 48. sesijā], GA Official Records, 51" Session, Suppl. No. 10 (A/51/10). - 1996. - P. 83, 93. 1948. Genocīda konvencija 4. pantā paredz indivīdu atbildību.

39

Jedziena skaidrojumam skat. pielikumu «Terminu skaidrojošā vārdnīcā».

40

Ibid.

41

4S Skat. 1969. gada Vīnes konvencijas par starptautiskajām līgumtiesībām 19.-23. pantu.

42

'1') Jēdziena skaidrojumam skat. pielikumu «Terminu skaidrojošā vārdnīca».

43

Vispārējais komentārs Nr. 24, paragrāfs 8.

44

Komiteja sniedz šādu attiecīgo tiesību sarakstu: verdzības, spīdzināšanas, necilvēciskas un cilvēka cieņu pazemojošas apiešanās aizliegums, patvaļīgas cilvēka dzīvības atņemšanas aizliegums, patvaļīga aresta vai patvaļīgas turēšanas apcietinājumā aizliegums, apziņas un reliģijas brīvības liegums, nevainīguma prezumpcijas pārkāpums, nāves soda piemērošana sievietei stāvoklī vai bērnam, nacionālā, rasu un reliģiskā naida kurināšanas pieļaušana, aizliegums minoritātēm īstenot savas tiesības uz kultūru, reliģiju, valodu, taisnīgu tiesu.

45

32 Skat. II daļu.

46

Skat. 4. noda|u.

47

Turpat.

48

Turpat, 54. lpp. Šis pants tomēr vēl nav nonācis Cilvēktiesību komitejas redzes lokā tādā veidā, lai radītu nepieciešamību pieņemt vispārēju komentāru par šā panta būtību un piemērošanu.

49

Donna Gomien, David Harris, Leo Zwaak, Law and practice of the European Convention on Human Rights and the European Social Charter [Eiropas Cilvēktiesību konvencijas un Eiropas Sociālās hartas tiesības un prakse]. 1996. - P. 222. Piemēram, lietā par Vācijas Komunistu partijas aizliegšanu komisija atzina, ka partijas mēģinājums ar varu pārņemt varu Vācijā var traucēt vairākām cilvēka tiesībām un brīvībām, kuras ir noteiktas konvencijā. Skat. Lieta Nr. 250/57, Yearbook of the European Convention of Human Rights [Eiropas Cilvēktiesību konvencijas gada grāmata]. - Vol. 1. - P. 222.

50

Skat. grāmatas 7. noda|u.

51

Skat. īpaši grāmatas 4. nodaļu.

52

Skat. tālāk - arī par izņēmumiem no šī pamatprincipa - 7.3. nodaļu.

53

Daiga Iljanova. Dabiskās tiesības un to evolūcija // Vispārīgās tiesību teorijas un valsts zinātnes atziņas : Zinātniski metodiski raksti. - Rīga , 1997. - 41.-57. lpp.

54

1,2 Starptautisko cilvēktiesību analīzi skat. 3.1. nodaļā.

55

Skat. grāmatas 7. nodaļu.

56

Par tiesā aizstāvamām (justiciable) sauc tādas tiesības, kuras ir iespējams īstenot ar tiesas palīdzību. Savukārt subjektīvās tiesības ir tiesības, kas pienākas privātpersonai (fiziskai personai un privāto tiesību juridiskai personai). Tās var būt vērstas gan pret valsti, gan pret citu privātpersonu. Objektīvās tiesības turpretim ir tādas tiesības, kas ir saistošas valsts institūcijām, bet kuru subjekts nav privātpersona, t. i., privātpersona nevar prasīt to izpildi no valsts.

Piemēram, Ministru kabineta iekārtas likums satur objektīvas tiesības, kas ir saistošas, piemēram, ministram vai Ministru kabinetam kā publisko tiesību subjektiem. Taču privātpersona nevar prasīt no valsts šajā likumā noteikto tiesību ievērošanu, jo tā nav šo tiesību subjekts. Tādējādi objektīvās tiesības parasti nav tiesā aizstāvamas. To īstenošanu nodrošina izpildvaras paškontroles, parlamenta kontroles, valdības politiskās atbildības, konstitucionālās kontroles u. c. mehānismi.

Turpretim subjektīvās tiesības tiesiskā valstī gandrīz vienmēr ir tiesā aizstāvamas. Tikai valstīs ar zemu tiesiskuma līmeni ir iedomājamas subjektīvas, t. i., privātpersonai pienākošas tiesības, kuras privātpersona nevarētu īstenot ar tiesas palīdzību.

57

Skat. 3.2. nodaļu.

58

61 Skat. grāmatas 4. nodaļu, īpaši par Eiropas Sociālās hartas īstenošanas mehānismu.

59

Skat. tuvāk par šo jautājumu: Mareks Butāns. Valsts atbildība par tiesību aizskārumiem

II Likums un Tiesības. - 1. sējums. - Nr. 4. 1999. - 108. 114. lpp. Mareks Butāns. Valsts atbildības izpratne (Satversmes 92. pants) // Likums un Tiesības. - 2. sējums. Nr. 1 (5). - 2000. - 14.-20. lpp.

60

Skat., piemēram, 3.2. nodaļu.

61

10 Skat. tālāk 7.8.3. nodalu.

62

11 Par atšķirībām starp publiskajām un privātajām tiesībām skat. tuvāk: Jautrīte Briede. Publiskās un privātās tiesības II Mūsdienu tiesību teorijas atziņas / Edgars Meļķisis, red. - Rīga, 1999. - 41.-58. lpp.

63

Skat. arī tālāk 7.7. nodaļu, kā arī it sevišķi 7.7.2. nodaļas b punktu par tiesībkonformo inteipretāciju.

64

Par to skat. tālāk grāmatas 7.6. nodalu.

65

Demokrātiskā valstī politiskās partijas un biedrības ir privāto tiesību subjekti, jo to izveide un darbība ir nevis valsts, bet gan indivīdu gribas izpausmes rezultāts. Tādēļ Latvijā dažkārt pārstāvētais viedoklis, ka politiskās partijas vismaz «pretendējot» uz publisko tiesību subjekta lomu, nav savienojams ar demokrātiskai iekārtai būtisko principu par institūciju un darbības iedalījumu privāto un publisko tiesību sfērās.

66

Mūsdienu starptautiskās un tirdzniecības tiesības. Starptautiskais civilprocess / Jānis Griģeļonis, rcd. - Rīga : AGB, 1998. - 1.-23. lpp.

67

Ibid. 24.-35. lpp.

68

Ir jānošķir gadījumi, kad valsts ar speciālu deklarāciju atzīst Starptautiskās Tiesas jurisdikciju konkrētā jautājumā, un gadījumi, kad valsts kādā starptautiskā daudzpusējā līgumā ir devusi piekrišanu izskatīšanai Starptautiskajā Tiesā strīdus, kas rodas par attiecīgo līgumu.

69

Jēdziena definīcijai skat. pielikumu «Terminu skaidrojošā vārdnīca».

70

Ian Brownlie. Principles of Public International Law [Starptautisko publisko tiesību principi]. - 4'h ed. - Oxford : Clarendon Press, 1996. - P. 3.

71

Izņēmums ir ius cogens normas. Definīciju skat. 1969. gada Vīnes konvencijas par starptautiskajām līgumtiesībām 53. pantā.

72

Valstu gribai ir jābūt skaidrai un pietiekami masveidīgai, lai varētu uzskatīt, ka paražu tiesība ir zaudējusi savu spēku. Nikaragvas lietā Starptautiskā Tiesa secināja, ka gadījumā, ja vienlaicīgi ar paražu tiesību normu stājas spēkā līguma norma, tad nav pamata uzskatīt, ka paražu tiesību norma tādē] zaudē spēku. ICJ Reports [Starptautiskās Tiesas Ziņotājs]. - 1986. - 95. par.

73

8,1 Kaut arī visizplatītākais starptautisko paražu veids ir vispārējās paražas, tomēr pastāv arī vietējās paražas, kuras var pastāvēt tikai starp divām, trijām vai vairākām valstīm.

74

Brownlie, op. cit., 79. ats., 5. lpp.

75

Ziemeļjūras kontinentālā šelfa lieta [North Sea Continental Shelf Cases] // ICJ Reports [Starptautiskās Tiesas ziņotājs]. - 1969. - 77. par.

76

Neoficiāla rakstura dokumentā «Atkārtotais paziņojums», kurā formulēti ASV ārpolitikas pamatprincipi attiecīgajā jautājumā, ir uzskaitītas septiņas starptautisko cilvēktiesību paražu tiesību normas: genocīda aizliegums, verdzības vai vergu tirdzniecības aizliegums, slepkavības vai indivīdu piespiedu pazušanas aizliegums, spīdzināšanas aizliegums, ilgstošas patvaļīgas aizturēšanas aizliegums, sistemātiskas rasu diskriminācijas aizliegums, starptautiski atzīto cilvēktiesību pastāvīgas un masveida pārkāpšanas aizliegums. David Harris. Cases and Materials on International Law [Lietas un materiāli ANO starptautiskajās tiesībās]. - 5th ed. - London : Sweet&Maxwell, 1991.-P. 725; Skat. Cilvēktiesību komitejas sniegto uzskaitījumu, I nodaļas 51. atsauce.

77

Brownlie, op. cit., 79. ats., 16. lpp.

78

Malcolm Show. International Law [Starptautiskās tiesības], - 4th ed., Cambridge : University Press, 1997. - P. 78.

79

1970. gada Deklarācija par starptautisko tiesību principiem, kas attiecas uz draudzīgām attiecībām un sadarbību starp valstīm atbilstoši Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtiem. Griģejonis, op. cit., 75. ats., 101.-107. lpp.

80

Griģeļonis, np. cit., 75. ats., 77. 112. lpp. Jāņem vērā, ka minētajā krājumā pēdējie definīcijas vārdi «whatever its particular designation» kļūdaini iztulkoti kā «neatkarīgi no tās nolūka».

81

n Piemēram, 1986. gada Vīnes konvencija par starptautiskajām līgumtiesībām starp valstīm un starptautiskajām organizācijām regulē kopējos principus, kas attiecas uz līgumiem, kuru puses ir valstis un starptautiskās organizācijas.

82

Nevienu personu nedrīkst sūtīt atpakaļ uz valsti, kur tai draud vajāšana viņas rases, nacionalitātes, piederības pie kādas sociālas grupas, politisko vai reliģisko uzskatu dēļ. Šī paražu tiesību norma ir atspoguļota arī Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 14. pantā.

83

Brownlie, op. cit., 79. ats., 12.-14. lpp.

84

Par dažādiem starptautisko līgumu klasificēšanas veidiem sīkāk skat.: Juris Bojārs. Starptautiskās tiesības. - Rīga : Zvaigzne ABC, 1996. - 280.-293. lpp.

85

Starptautiskajās Iīgumtiesībās jautājums par parakstu statusu ir ilgstoši diskutēts. Piemēram, Latvija parakstīja 1994. gada Vispārējo mazākumtautību aizsardzības konvenciju 1995. gadā. Konvencija 2000. gadā vēl nav ratificēta. Tiek uzskatīts, ka attiecīgā ministra paraksts nozīmētu politisku apņemšanos konvenciju ratificēt. Pretējā gadījumā valdība sevi diskreditē.

86

Ne visiem starptautiskajiem līgumiem ir nepieciešama ratifikācija, taču cilvēktiesību līgumiem parasti ir. Par starptautisko līgumu slēgšanu un to darbību Latvijas kontekstā sīkāk skat.: Ineta Ziemele. Komentārs likumam «Par Latvijas Republikas starptautiskajiem līgumiem» // Juristu Žurnāls. - 1994. - Nr. 1. - 3.-14. lpp.

87

Brownlie, op. cit., 79. ats., 25. lpp.

88

ICJ Reports [Starptautiskās Tiesas Ziņotājs], - 1996. - 70. par.

89

Skat. 2.2.1. nodaļas a punktu.

90

1(12 Skat. grāmatas 2.1.2. nodaļu.

91

105 Arie Bloed. Starptautiskās normas mazākumtautību tiesību jomā II Juristu Žurnāls Nr. 5 / Cilvēktiesību Žurnāls Nr, 6. - 1997. - 29. lpp.

92

Show, op. cit., 89. ats., 89. lpp.

93

Šis pienākums izriet no ANO Statūtu 55. un 56. panta. Neskaitot 55. pantu, cilvēktiesības ANO Statūtos ir minētas Preambulā un vēl piecos pantos - 2., 13., 62., 68., 76. Skat. grāmatas I daļu, 21. ats.

94

G. Johnson, J. Symonides. The Universal Declaration of Human Rights: A History of Its Creation and Implementation [Vispārējā cilvēktiesību deklarācija: tās radīšanas vēsture un īstenošanaj. - Paris : UNESCO Publishing, 1998. - P. 34.

95

'mIbid, 42.-48. lpp.

96

Ashild Samnoy. The Origins of the Universal Declaration of Human Rights [Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas pirmavoti] The Universial Declaration of Human Rights: A Common Standard of Achievement [Vispārējā cilvēktiesību deklarācija: kopīgs sasniegumu standarts] / Gudmundur Alfredsson, Asbjom Eide eds. - The Hague : Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1999. P. 14-20.

97

Asbjom Eide, Gudmundur Alfredsson. Introduction [Ievads] II The Universal Declaration of Human Rights: A Common Standard of Achievement [Vispārējā cilvēktiesību deklarācija: kopīgs sasniegumu standarts], - The Hague : Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1999. - P. 31-32.

98

Definīciju skat. pielikumā «Terminu skaidrojošā vārdnīca».

99

Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām un Starptautiskais pakts par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām Latvijai k|uva saistošs no starptautisko tiesību viedokļa ar 1992. gada 14. jūliju, bet Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām fakultatīvais protokols - 1994. gada 28. aprīlī.

100

Definīciju skat. pielikumā «Terminu skaidrojošā vārdnīca».

101

Definīciju skat. pielikumā «Terminu skaidrojošā vārdnīca».

102

1,6 Pakts pieņemts ar ANOĢA rezolūciju Nr. 2200 A (XXI); stājies spēkā 1976. gada 3. janvārī; Louis Sohn. Guide to Interpretation of the Internationa! Covenant on Economic, Social and Cultural Rights [Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām interpretācijas pamati], - New York : Transnational Publishers, 1993.

103

117 Līdz 1999. gadam Starptautiskajam paktam par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām bija pievienojušās 138 valstis, savukārt Starptautiskajam paktam par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām - 140 valstis.

104

"* Šaja gadījumā termins «kodificēt» lietots kā «darbība, kuras rezultātā starptautiskas paražu tiesības tiek sagatavotas rakstveida formā».

105

Iedzīvotāju grupa, kas ir dzīvojusi attiecīgajā teritorijā, pirms vēl citas tautas tajā apmetās uz dzīvi. Parasti šī grupa ir mazāka par valstī dzīvojošo vairākumu. Skat. SDO konvenciju Nr. 169 Par pamatiedzīvotājiem un ciltīm neatkarīgajās valstīs. -Red.

106

Cilvēktiesību Žurnāls. - 1996. - Nr. 3. - 52.-53. lpp.

107

Skat. 4. noda|u.

108

Parasti saukta par Eiropas Cilvēktiesību konvenciju, dažkārt ir sastopams arī apzīmējums Romas konvencija.

109

Sīkāk par Eiropas Padomi skat.: Ineta Ziemele. Eiropas Padome - Latvijas partneris Eiropas norisēs. - Rīga : Latvijas ārpolitikas institūts, 1996.

110

Tās bija: Bc|ģija, Dānija, Francija, Vācija, Islande, Īrija, Itālija, Lukscmburga, Norvēģija, Zviedrija, Turcija, Lielbritānija.

111

Eiropas Padomes mājas lapa, http://conventions.coe.int/traety/EN/STELIST.asp?CM=8 Latvija ratificēja Eiropas Cilvēktiesību konvenciju un visus protokolus, izņemot 6. un 9. protokolu, 1997. gada 27. jūnijā, un tie kļuva Latvijai saistoši tajā pašā dienā. 6. protokolu Latvija ratificēja 1999. gada 7. maijā, un tas kļuva saistošs 1999. gada

1. jūnijā.

112

Skat. 2.4. noda|u.

113

Skat. 2.5. nodaļu.

114

I2,> Izņēmums ir 14. pants, jo prasību Eiropas Cilvēktiesību tiesā nevar iesniegt, pamatojoties vienīgi uz šo pantu. Lai pierādītu diskriminācijas faktu Eiropas Cilvēktiesību konvencijas izpratnē, ir jāpierāda, ka diskriminācijas rezultātā ir pārkāpta kāda no šīs konvencijas aizsargātajām tiesībām. Stāvoklis mainīsies pēc tam, kad dalībvalsts būs pievienojusies 12. protokolam. Tad diskriminācijas gadījumā indivīdi varēs tieši atsaukties uz šā protokola 1. pantu.

115

'•’"Taču ir jāņem vērā vairāki nosacījumi, lai Eiropas Cilvēktiesību tiesa iesniegumu pieņemtu. Skat. 4. nodaļu.

116

Tiesību, no kurām nedrīkst atkāpties ārkārtas situācijā, Starptautiskajā paktā par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām ir vairāk - papildus Eiropas Cilvēktiesību konvencijā uzskaitītajām pakts pievieno brīvību no ieslodzīšanas parādu dēļ (11. pants), tiesības tikt atzītam par personu likuma priekšā (16. pants) un reliģijas brīvību (18. pants).

117

Skat. supra 113. ats.

118

1,3 Handisaids pret Lielbritāniju (Handyside case), 1976. gada 7. decembris II EHRR. -Series A. - No 24. - 49. par.

119

154 Par to, kā proporcionalitātes princips tiek piemērots Eiropas Cilvēktiesību tiesas praksē, sīkāk skat.: Dāvid Harris supra 87. ats., 11.-12. lpp.

120

Lopez Ostra pret Spāniju (Lopez Ostra case), 1994. gada 9. decembris, // EHRR. -Series A. - No. 303.

121

Jaspers L. Betten. European Social Charter [Eiropas Sociālā harta]. - 1988. Eiropas Sociālā harta tiek dēvēta par tādu pašu sarežģītu «Eiropas konstrukciju» kā Eiropas Cilvēktiesību konvencija.

122

Stājās spēkā 1965. gada 26. februārī, kad to bija ratificējušas piecas valstis.

123

Terry Davis & Gunnar Jansson. Honouring of obligations and commitments by Latvia: Information report [Latvijas pienākumu un apņemšanos respektēšana. Informatīvais ziņojums]. Council of Europe PA Doc. 8426, 1999. - 24. maijs. - 7.-8. lpp. (http:// stars.coe.fr/doc/99)

124

Hartas 20. panta 1. punkta c apakšpunkts.

125

European Social Charter: Collected Texts [Eiropas Sociālā harta. Teksti], - Council of Europe Publishing, 1997. - P. 44.

126

Skat. sīkāk par Latvijā esošajām iespējām 8. nodalu.

127

Thomas Burgcnthal. International Human Rights in a Nutshell [Starptautiskās cilvēktiesības īsumā], - 2l,d edition. - 1995. - P. 174-227.

128

Franču valodā - «darba gaita; sagatavošanas gaita». Šis termins bieži tiek izmantots juridiskajā literatūrā gadījumos, ja tiek pētītas kāda dokumenta (piemēram, starptautiska līguma projekta) autoru sākotnējās ieceres par risinājumiem un tas, kā šīs ieceres attīstījušās projekta sagatavošanas un apspriešanas laikā. Skat. arī pielikumu «Terminu skaidrojošā vārdnīca».

129

Forsythe D. Human Rights, the US and the OAS [Cilvēktiesības, ASV un AVO] // Human Rights Quarterly, 66. - 1991.

130

155 Eileen McCarthy-Amolds. Africa, Human Rights and the Global System [Āfrika, cilvēktiesības un globālā sistēma], -New York : Greenwood Press. - P. 272; International Commission of Jurists. How to Address a Communication to the African Commission on Human and People's Rights [Kā griezties ar iesniegumu Āfrikas cilvēka un tautu tiesību komisijā], - Geneva : International Commission of Jurists, 1992. - P. 16.

131

,5'1 Par tā sauktajām solidaritātes tiesībām skat. infra 3.3. nodaļu.

132

Documents of the Organization of African Unity [Āfrikas Vienības organizācijas dokumenti] / Gino J. Naidi ed. - London, New York: Mansell, 1992; The International Law of Human Rights in Africa: Basic Documents and Annotated Bibliography [Starptautiskās cilvēktiesības Āfrikā. Pamatdokumenti un bibliogrāfija ar komentāriem] / M. Hamalengwa ed. - Dordrecht, Boston : Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1988.

133

Cees Flinterman, Evelyn Ankumah. The African Charter on Human and People's Rights // Guide to International Human Rights Practiee [Starptautisko cilvēktiesību prakses rokasgrāmata] / Hurst Hannum ed. - 1992. - P. 159-169.

134

Skat. sīkāk 4. nodaļu. 1999. gadā tika atvērts parakstīšanai hartas protokols, kas paredz tiesas institūcijas izveidošanu hartā noteikto tiesību īstenošanas kontrolei. - Red.

135

ANO Cilvēktiesību komitejas lēmumi un viedokļi Āfrikas valstu gadījumos, skat.: Mājas lapa un tajā pieejamās saiknes: http://www.unhchr.ch. Attiecībā uz Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām fakultatīvo protokolu kopš 1991. gada skatītas 12 lietas - vairumā gadījumu pret Zairu un Zambiju.

136

7. pants nosaka:

«I. Every individual shall have the right to have this cause heard. This comprises: a) The right to an appeal to competent national organs against acts of violation his fundamental rights as recognised and guaranteed by conventions, laws, regulations and customs in force; b) the right to be presumed innocent until proved guilty by a competent court or tribunal; c) the right to defence, including the right to be defended by counsel of this choice; d) the right to be tried within the reasonable time by an impartial court or tribunal.

2. No one may be condemned for an act or omission that did not constitute a legally punishable offence at the time it was committed. No penalty may be inflicted for an offence for which no provision was made at the time it was committed. Punishment is personal and can be imposed only on the offender.»

137

Šajā nodaļā tiek izmantots tiesību dalījums tris paaudzēs: pilsoniskās un politiskās tiesības; ekonomiskās, sociālās un kultūras tiesības; solidaritātes tiesības. Par šī dalījuma autoru tiek uzskatīts franču jurists Karels Vasaks, un dalījums palīdz izprast cilvēktiesību vēsturisko attīstību, taču tas nekādā gadījumā neveido cilvēktiesību hierarhiju. Salīdzinoši precīzam cilvēktiesību jēdziena izklāstam skat. «Cilvēktiesības»: tulkojums no Britu Enciklopēdijas // Juristu Žurnāls Nr. 5 / Cilvēktiesību Žurnāls Nr. 6. - 1997. - 122. lpp.

138

Ibid.

139

Skat. 4. noda|u.

140

Sigrun Skogly. Articlc 2. [2. pants] II The UniversaI Declaration of Human Rights: A Common Standard of Achievement [Vispārējā Cilvēktiesību deklarācija: kopīgs sasniegumu standarts] / G. Alfredsson, A. Eide eds. - The Hague : Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1999. - P. 75.

141

ANO Cilvēktiesību komitejas Vispārējais komentārs Nr. 6 // ANO dokuments A/37/ 40. - 1982. - 3.-5. par.

142

ANO Cilvēktiesību komitejas Vispārējais komentārs Nr. 20 // ANO dokuments A/ 47/40. - 1992. - 4.-5. par.

143

m 1999 gada 28. jūnija spriedums, Eiropas Cilvēktiesību tiesas mājas lapa www.dhcour.eoe.fr, 102.-105. par.

144

Skat. 1949. gada 12. augusta Ženēvas konvencijas, Starptautiskā Sarkanā Krusta komiteja/Tulkojums latviešu valodā. - Latvijas Sarkanais Krusts, 1997; kā arī 1949. gada 12. augusta Ženēvas konvenciju papildprotokoli, Starptautiskā Sarkanā Krusta komiteja / Tulkojums latviešu valodā. - Latvijas Sarkanais Krusts, 1997.

145

'“Skat. īpaši 3.4.3. noda|u.

146

Skat. arī 4. nodaļu.

147

Lars A. Rehof. Article 3 [3. pants] // The Universal Declaration of Human Rights: A Common Standard of Achievement [Vispārējā Cilvēktiesību deklarācija: kopīgs sasniegumu standarts] / G. Alfrcdsson, A. Eide eds. - The Hague : Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1999. - P. 89.

148

1,1 Skat. tuvāk 3.4.5. nodaļu.

149

Ringeisens pret Austriju (Ringeisen case), 1973. gada 23. jūnijs II EHRR. - Series

150

A. - No. 13. - 94. par.

151

[Eiropas Cilvēktiesību konvencijas skaidrojums praktiķim]. - London : Sweet and

152

Par 6. panta piemērošanu administratīvajās lietās sīkāk skat. Andrew Grotrian. Article 6 of the European Convention on Human Rights: The Right to Fair Trial [Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. pants: tiesības uz taisnīgu tiesu]. - Strasbourg : Council of Europe Press, 1994. - P. 9-20.

153

174 David J. Harris. Law of the European Convention on Human Rights [Eiropas Cilvēktiesību konvencijas tiesības]. - London : Butterworths, 1995. - P. 307 312.

154

K v. UK, Decisions and Reports of the European Commission on Human Rights [Eiropas Cilvēktiesību komisijas lēmumi un ziņojumi]. - 1986. - Nr. 50. - 207. par.

155

Piemēram, Rees lieta (Rees case), 1986. gada 17. oktobris // EHRR. - Series A. -No. 106. Tiesa ir atzinusi, ka šo jautājumu izlemšana sevī ietver katras konkrētās sabiedrības kultūras, vēstures, morāles un sociālo apstāk|u pārvērtēšanu, ko var izdarīt tikai konkrētā valsts un konkrētā sabiedrība.

156

1,9 Martin Scheinin. Article 18 [18. pants] // The Universal Declaration of Human Rights: A Common Standard of Achievement [Vispārējā Cilvēktiesību deklarācija: kopīgs sasniegumu standarts] / G. Alfredsson, A. Eide eds. - The Hague : Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1999. - P. 383.

157

'"“Skat. tuvāk par cilvēktiesību ierobežojumiem 7.8. noda|u.

158

Skat. 3.1.1. noda|u.

159

Skat. lietu apskatu Pieter van Dijk, Fried van Hoof. Theory and Practice of the European Convention on Human Rights [Eiropas Cilvēktiesību konvencijas teorija un prakse], - 3"1 ed. - The Hague : Kluwer Law International, 1998. - P. 558-563.

160

Handisaids pret Lielbritāniju (Handyside case) IIEHRR. - 1976. - Series A. - No. 24. - 49. par.

161

Harris, op. cit., 176. ats., 379.-380. 1pp. īpaši Leander lieta, bet vēlāk Gaskin lieta.

162

Angļu terminam «freedom of association» latviešu valodā tiek lietoti divi apzīmējumi: «biedrošanās brīvība» un «asociāciju brīvība».

163

Martin Scheinin. Articlc 20 [20. pants] // The Universal Declaration of Human Rights A Common Standard of Achievement [Vispārējā Cilvēktiesību deklarācija: kopīgs sasniegumu standarts] / G. Alfredsson, A. Eide eds. - The Hague : Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1999. - P. 420.; Van Dijk, op. cit., 182. ats., 596. lpp.

164

"* Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 1. protokola 1. pants, burtiski tulkojot, runā par «īpašuma netraucētu pārvaldīšanu» (peaceful enjoyment of his possesions). Taču lietā Marks pret Beļģiju Eiropas Cilvēktiesību tiesa secināja, ka šis pants būtībā aizsargā tiesības uz īpašumu. (Maivkx case), 1979. gada 13. jūnijs. // EHRR. Series A. -No. 31.- 1979.-P. 27.

165

Pudass pret Zviedriju (Pudas case), 1987. gada 27. oktobris. // EHRR. - Series A. -No. 125.-P. 234.

166

1.1 Nowak, op. cit., 174. ats., 220.-221. lpp.

1.2 Izraidīšanu, kas notiek pēc valsts pašas iniciatīvas, nedrīkst jaukt ar izdošanu, kas notiek pēc trešās valsts lūguma izdot personu, kura parasti ir saucama pie kriminālatbildības lūgumu izteikušajā valstī. Tas, vai valsts izdod savu pilsoni, ir atstāts katras valsts izlemšanai. Latvija, piemēram, Satversmes 98. pantā ir noteikusi, ka Latvijas pilsoni tā neizdod ārvalstīm. Taču valstīm ir jāizsver, vai, izdodot vai izraidot personu, tās nepārkāps kādu cilvēktiesību normu, piemēram, spīdzināšanas aizliegumu vai neizraidīšanas principu.

167

VCD 21. panta analīzei no demokrātijas jēdziena viedokja un attiecībā pret Baltijas

168

valstu praksi skat.: Ineta Ziemcle. Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 21. pants Baltijas valstu jauno demokrātiju kontekstā // Cilvēktiesību Žurnāls. - 1997. - Nr.

169

4. - 20.-37. lpp.

170

1,4 ANO Cilvēktiesību komitejas vispārējais komentārs Nr. 25 // ANO dokuments A/ 51/40.- 1996.-6.-7. par.

171

1,5 Lietā Metjū Mohins un Klerfo pret Beļģiju (Mathieu-Mohin and Cler/ayt v. Belgium) Eiropas Cilvēktiesību tiesa secināja, ka Eiropas Cilvēktiesību konvencija neuzliek par pienākumu dalībvalstij ieviest vienu specifisku vēlēšanu sistēmu - proporcionālo vai mažoritāro ar vienu vai divām vēlēšanu kārtām. 1987. gada 2. marts II EHRR. Series A. - No. 113. - P. 24.

172

Nowak, op. cit., 174. ats., 451. lpp.

173

Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 25. pants piešķir minētās tiesības «katram pilsonim». Turpretim Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 21. pants runā par «katra cilvēka» tiesībām piedalīties «savas valsts» pārvaldē. Ir izteikts viedoklis, ka demokrātiskās līdzdalības principa kontekstā, kas izriet no 21. panta būtības, subjektu loku, uz kuru attiecas 21. pants, varētu noteikt pēc uzturēšanās ilguma valstī, nevis pēc pilsonības kritērija. Alan Rosas. Article 21 [21. pants] II The Universal Declaration of Human Rights: A Common Standard of Achievement [Vispārējā Cilvēktiesību deklarācija: kopīgs sasniegumu standarts] / G. Alfredsson, A. Eide cds. - The Hague : Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1999. - P. 450-451.

174

ANO Cilvēktiesību komitejas komentārs Nr. 25 //ANO dokuments A/51/40. - 1996. -6.-7. par.

175

1,9 Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 16. pants ar savu ierobežojošo raksturu izce|as uz pārējo tiesību un brīvību fona, turklāt šis pants netiek piemērots - līdz šim Eiropas Cilvēktiesību tiesā ir izskatīta tikai viena lieta, kur 16. pants ir apsvērts. Par 16. panta kritiku skat. van Dijk, op. cit.. 182. ats., 747.-750. Ipp.

176

Uz mazākumgrupu (minoritāšu) līdzdalības piemēra pamata šajā sakarā var skatīt EDSO augstā komisāra vadībā izstrādātās 1999. gada Lundas rekomendācijas par mazākumtautību efektīvu līdzdalību valsts dzīvē.

177

Vispārējā cilvēktiesību deklarācijā lietots termins «nationality», kas var būt plašāks par terminu «pilsonība». Daudzās valstīs termins «nationals» ietver ne tikai personas, kuras ir šo valstu «citizens», bet arī tās, kurām ar šo valsti pastāv atzīta saikne, kas nav pilsonība. Piemēram, Lielbritānijas pilsonis «United Kingdom national» ir persona, kurai ir Lielbritānijas pilsonība «British citizenship», no Lielbritānijas atkarīgās teritorijas pilsonība «British Dependant Territory citizen», Lielbritānijas aizsardzībā esoša persona «British Protected person» u. c. personu kategorijas. Tādēļ ir jāpatur prātā, ka termins «pilsonība» latviešu valodā var tikt lietots gan plašākā, gan šaurākā nozīmē.

178

m International Commission of Jurists Reports [Starptautiskās Juristu Komisijas Ziņotājs]. - 1995. - P. 23.

179

Ineta Ziemele. State Continuity and Nationality in the Baltie States: International and Constitutional Law Issues (Ph. D. Dissertation) [Valstu turpināšanās un pilsonība Baltijas valstīs. Starptautisko un konstitucionālo tiesību jautājumi], - University of Cambridge, 1998. (Tiek pierādīts pilsonības turpināšanās princips un tā loma Baltijā.) - Red.

180

Par pilsonības regulējuma attīstību starptautiskās tiesībās skat. Ziemele & Schram, op. cit., 203. ats.

181

21,6 īsam ieskatam Latvijas sarežģītajā pieredzē pilsonības jautājumā skat. Cilvēktiesības Latvijā 1998. gadā. - Rīga : Latvijas Cilvēktiesību un etnisko studiju centrs, 1999. 109. lpp. 1999. gada konferences materiāli publicēti Eiropas Padomes dokumentā CJ-NA (99) 15 (Seminar on the European Convention on Nationality [Seminārs par Eiropas pilsonības konvenciju]), 24.05. 2000. Konferenci organizēja Eiropas Padome, Latvijas Republikas Naturalizācijas pārvalde un Latvijas Universitātes Cilvēktiesību institūts.

182

Tomēr arī šeit parādās pretruna, jo minētās tiesības vienlaicīgi rosina un atbalsta indivīda ekonomisko iniciatīvu. Faktiski valstij ir jārada tāda ekonomiskā vide, kas veicina iniciatīvu. Līdz ar to mēs atkal runājam par atsevišķu indivīdu. Protams, ka sociālo tiesību jeb garantiju shēmas neattiecas uz konkrētiem indivīdiem, bet domā par indivīdu kategorijām - pensionāri, invalīdi, bezdarbnieki utt.

2(is ]993 gaja 25. jūnijā Pasaules cilvēktiesību konferencē Vīnē tika pieņemta Vīnes deklarācija un rīcības programma [Vienna Declaration and Programme of Action]. Skat. tulkojumu latviešu valodā. Cilvēktiesību Žurnāls. - 1997. - Nr. 5. - 45.-83. lpp.

183

Eiropas Sociālā harta no tajā regulēto tiesību viedokļa ir ļoti progresīvs dokuments. Jāņem vērā, ka Eiropā ir ievērojamas tradīcijas, īpaši sociālo tiesību sfērā, kuras arī nopietni tiek regulētas Eiropas Savienības ietvaros. Par hartu skat. 2.3.2. nodaļu.

184

Skat. 1. nodaļu, 24. atsauci.

185

Daži autori (piemēram, Karels Vasaks) uzsver tādu abiem paktiem piemītošu juridiskās tehnikas īpatnību kā atšķirīgi nodēvētu tiesību subjektu, respektīvi - ekonomisko, sociālo un kultūras tiesību subjekts ir personas, savukārt pilsonisko un politisko tiesību subjekts ir indivīdi.

186

2,3 Tajā skaitā: Theodor Meron. Human Rights in International Law [Cilvēktiesības starptautiskajās tiesībās]. - Oxford, 1985.

187

Skat. 1993. gada Vīnes deklarāciju un rīcības programmu II Cilvēktiesību Žurnāls. 1997.-Nr. 5.-45.-83. lpp.

188

Henry J. Steiner, Philip Alston. International Human Rights in Context: Law, Politics, Morals [Starptautiskās cilvēktiesības kontekstā: tiesības, politika, morāle]. Oxford : Clarendon Press, 1996. - P. 1111.

189

Asbjom Eide. Article 28 [28. pants] // The Universal Declaration of Human Rights: A Common Standard of Achievement [Vispārējā Cilvēktiesību deklarācija: kopīgs sasniegumu standarts] / G. Alfredsson, A. Eide eds. - The Hague : Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1999. - P. 597.

190

Philip Alston. A Third Generation of Solidarity Rights: Progressive Development or Obfuscation of International Human Rights Law? [Solidaritātes tiesību trešā paaudze -progresīva attīstība vai starptautisko cilvēktiesību aizmiglošana?] U Netherlands International Law Rewiev [Nīderlandes starptautisko tiesību apskats]. - No. 32. -1982. - P. 307-322.

191

Vīnes deklarācija un rīcības programma II Cilvēktiesību Žurnāls. - 1997. - Nr. 5. -45.-83. Ipp.

192

Skat. lietu Lopezs Ostra pret Spāniju, op. cit., 135. ats.

193

ANO Cilvēktiesību komitejas vispārējais komentārs Nr. 14 // ANO dokuments A/40/40. - 1984. - 3.-6. par.

194

Geraldine Van Bueren. The International Law on the Rights of the Child [Starptautiskās bērnu tiesības], - Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1995. - xxi

195

(introduction)

196

122 Ibid., P. 1.

-2J Skat. tuvāk par indivīda kā tiesību subjekta problēmu 1.6. nodaļu.

197

Ibid.

198

Starptauatiskie un reģionālie dokumenti, kas attiecas uz bērnu tiesībām, ir atrodami Geraldine Van Bueren. International Documents on Children [Starptautiskie dokumenti par bērniem]. - Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1993.

199

Piemēram, Anglijā par bērnu uzskata personu, kas ir jaunāka par 18 gadiem.

200

ANO Ģenerālā asambleja pieņem jebkuru deklarāciju ar rezolūciju, kurai pievieno deklarācijas tekstu. - Red.

201

221 Piemēram, Latvijā ANO Bērna tiesību konvencija ir spēkā no 1992. gada 14. aprīļa, taču ziņojums ANO tika iesniegts tikai 1998. gadā. Skat. tuvāk 4. noda)u.

202

"“Geraldine Van Bueren. The International Law on the Rights of the Child [Starptautiskās bērnu tiesības]. - Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1995. - P. 16-17.

203

Paul Gordon Lauren. Visions and the Birth of Human Rights [Cilvēktiesību vīzijas un dzimšana] // The Evolution of International Human Rights [Starptautisko cilvēktiesību attīstība]. - Philadelphia : University of Pennsylvania Press, 1998. -P. 18.

204

Detalizētāk par sieviešu tiesību kustību vēsturi skat. Ieva Zaķe. Sieviešu tiesību kustības vakar un šodien. - Rīga : Latvijas Cilvēktiesību un etnisko studiju centrs, 1997.

205

Jēdziena definīcijai skat. pielikumu «Terminu skaidrojošā vārdnīca».

206

255 The United Nations and the Advancement of Women 1945-1996 [Apvienotās Nācijas un sieviešu attīstība 1945-1996]. - New York, 1996. - P. 12-13.

207

256 Skat. Vispārējo cilvēktiesību deklarāciju. Starptautisko paktu par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, Starptautisko paktu par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām, 1949. gada Konvenciju pārcilvēku tirdzniecības un prostitūcijas izskaušanu, 1951. gada Konvenciju par vienādu atalgojumu, 1952. gada Konvenciju par sieviešu politiskajām tiesībām, 1957. gada Konvenciju par precētas sievietes pilsonību, 1947. gada Konvenciju par sieviešu un bērnu aizsardzību bruņotu konfliktu gadījumā.

208

2,7 Skat. 2.2.1. noda|u.

209

Cilvēka tiesības. Starptautisko līgumu krājums, I sējums (Pirmā daļa). - Apvienotās

..—Nācijas, Ņujorka un Ženēva, 1994. - 150. Ipp.

210

Kbnvencijas par jebkuras sieviešu diskriminācijas izskaušanu 1. pants nosaka: «Šās Konvencijas nolūkos jēdziens «sieviešu diskriminācija» apzīmē jebkādu atšķirību, izņēmumu vai ierobežojumu pēc dzimuma pazīmes, kas samazina vai likvidē cilvēktiesību un pamatbrīvību atzīšanu, izmantošanu vai īstenošanu sievietēm politiskajā, ekonomiskajā, sociālajā, kultūras, pilsoņa tiesību vai jebkurā citā sfērā neatkarīgi no viņu ģimenes stāvokļa, pamatojoties uz vīriešu un sieviešu līdztiesību.»

211

Boutros Boutros-Ghali. Introduction [Ievads] II The United Nations and the Advancement of Women 1945-1996 [Apvienotās Nācijas un sieviešu attīstība 1945— 1996]. - New York : Department of Public Information United Nations, 1996. - P. 41-54.

212

ANO Vīnes deklarācija un rīcības programma, 3. Sieviešu vienlīdzīgais stāvoklis un cilvēktiesības (40. p.) // Cilvēktiesību Žurnāls. - 1997. - Nr. 5. - 70. lpp.

213

UN General Assembly Plenary - la - Press Release GA/9628 28th Meeting (PM) 6 October 1999.

214

Advancement of Women 1945-1996 [Apvienotās Nācijas un sieviešu attīstība 1945—

215

996].-New York: Department of Public Information United Nations, 1996.-P. 55-57.

216

Apvienoto Nāciju Organizācija un sieviete: ceļš līdz Ceturtajai pasaules konferencei par sievietēm. - Rīga : UNDP, 1996. - 8. lpp.

217

2,6 Sofija Pikē. Eiropas Padomes prioritātes un darbības Pekinas deklarācijas un Rīcības platformas skatījumā // Nevaldības organizāciju loma un funkcijas dzimumu līdztiesības sekmēšanā : LP1A un EP Semināra materiālu krājums, Jūrmala, 20.-21. 09. 1996.- 23.-24. Ipp.

218

Skat. 2.3.2. nodaju.

219

X un Y pret Nīderlandi (X and Y v. Netherlands). 1985. gada 26. marts // EHRR. -Series A. - No. 91.

220

25(1 Šulers-Zgragens pret Šveici (Schuler-Zgraggen v. Switzerland). 1993. gada 24. jūnijs // EHRR. - Series A.-No. 263.

221

25,

Krisztina Morvai. Gender Discrimination - related Cases Before the European Commission and Court of Human Rights [Dzimumdiskriminācija - attiecīgās lietas Eiropas Cilvēktiesību komisijas un tiesas priekšā] II Promoting Human Rights and Civil Society in Central and Eastern Europe, Newsletter of International Helsinki Federation for Human Rights [Veicinot cilvēktiesības un pilsonisku sabiedrību Centrālajā un Austrumeiropā, Starptautiskās Helsinku Cilvēktiesību federācijas apkārtraksts]. - 1994. - No. 3. - P. 10.

222

Vispārējās cilvēktiesību deklarācijas 8. pants; arī Starptautiskā pakta par ekonomiskajām, sociālajām un kultūras tiesībām 7. pants un Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību konvencijas 3. pants.

223

251 Eiropas Konvencijas par spīdzināšanas un necilvēcīgas vai pazemojošas apiešanās vai sodīšanas novēršanu kontekstā ar slēgta tipa iestādēm saprot tādas vietas, kur atrodas personas, kurām ar valsts iestāžu sankciju ir atņemta brīvība, piemēram, cietumi, policijas iecirkņi, psihonciroloģiskās slimnīcas, armijas da|as, patvēruma meklētāju un nelegālo imigrantu aizturēšanas centri, vietas, kur jauniem vai veciem cilvēkiem var būt atņemta brīvība ar tiesas vai administratīvu nolēmumu. Šīs sadajas kontekstā ar slēgta tipa iestādēm ir domāti cietumi, policijas izolatori, psihoneiroloģiskās slimnīcas.

224

Konvencija stājās spēkā 1987. gadā.

225

1979. gada Tiesiskās kārtības uzturēšanas amatpersonu uzvedības kodekss; 1989. gada ANO Medicīniskās ētikas principi par veselības aizsardzības personāla, sevišķi ārstu, lomu ieslodzīto un arestēto aizsardzībā pret spīdzināšanu un citādu cietsirdīgu, necilvēcisku vai cilvēka cieņu pazemojošu apiešanos vai sodīšanu; Pasaules medicīnas asociācijas 1975. gada Tokijas deklarācija; Starptautiskās Medmāsu padomes Singapūras rezolūcija.

226

Edgars Krūmiņš, Staņislavs Pokšāns. Brīvības atņemšanas soda izpilde, 1. daļa. -Rīga : Latvijas Policijas akadēmija. - 47.-80. lpp. Skat. arī 1. nodalu par cilvēktiesību idejas atīstību.

227

251 Vivicn Stem. Human Rights Trainingfor Public Officials: Special Volumefor Prison Ojficials. Manual [Cilvēktiesību izglītība valsts amatpersonām: Speciāls krājums cietumu darbiniekiem], - P. 24.

228

Cilvēktiesības: Starptautisko līgumu krājums. I sējums. - Ņujorka, Ženēva : ANO, 1994 (latviešu valodā). - 356. Ipp.

229

Turpat, 275. Ipp.

230

Turpat, 346. Ipp.

231

Cilvēktiesības: Starptautisko līgumu krājums. I sējums. - Ņujorka, Ženēva : ANO, 1994 (latviešu valodā). - 265. Ipp.

232

Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedums lietā Ribičspret Austriju (Ribitsch vAustria),

1995. gada 14. decembris // Cilvēktiesību Žurnāls. - 1996. - Nr. 3. - 85.-89. Ipp. Īrija pret Lielbritāniju (Ireland v. UK), 1978. gada 18. janvāris. - Series A. - No. 25. - P. 66. Skat. supra 3.1.4.

233

Šīs tiesības ir nostiprinātas arī Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 5. un 6. pantā. Tiesa ir attīstījusi ievērojamu praksi šo pantu kontekstā.

234

Šajā kontekstā termins «garīgi slimais» attiecināms uz visām personām, kas sava psihiskās veselības stāvok|a dēļ nav spējīgas normāli funkcionēt sabiedrībā.

235

20. gs. Eiropas vēsturē pazīstams ar diviem režīmiem, kas izmantoja psihiatriju kā politiskās cīņas līdzekli. Tā Padomju Savienībā un citās šī režīma valstīs ideoloģija tika nepamatoti saistīta ar slimību. Savukārt nacistiskā Vācija piespiedu kārtā sterilizēja un nogalināja tūkstošiem garīgi slimo pacientu. Psihiatrisko slimnīcu muzeji liecina, ka tas noticis arī Latvijā, piemēram, 1942. gadā tika nošauti vairāk nekā 200 Jelgavas psihoneiroloģiskās slimnīcas pacientu.

236

Deviants - novirze no normas.

237

Martin Roth. The Historical background: the past 25 years since the Mental Health Act of 1959 [Vēsturiskais fons: aizritējušie 25 gadi kopš 1959. gada Psihiskās veselības likuma] // Psychiatry, Human Rights and the Law [Psihiatrija, cilvēktiesības un likums]. - Cambridge University Press, 1985. - P. 2-3.

238

1967. gadā ASV notika pirmās paraugprāvas lietās, kur persona bijusi ievietota slimnīcā pret tās gribu.

239

Šis dokuments ietver visaptverošāko un detalizētāko garīgi slimo tiesību katalogu. Abi ANO dokumenti atrodami krājumā Cilvēka tiesības. Starptautisko līgumu krājums, I sējuma otrā daļa. - Ņujorka, Ženēva : ANO. - 515.-530. Ipp.

240

Judit Sandor. Judicial Monitoring of Psychiatric Confinement and Therapy [Psihiatriskās ierobežošanas un terapijas tiesiskā pārraudzība] II East European Constitutional Review [Austrumeiropas konstitucionālais apskats], - 1995. - No 4.

P. 90.

241

Council of Europe, 8lh General Report on the CPT’s activities covering the period 1 January to 31 December 1997, CPT/Inf (98) 12, Strasbourg, 31 August 1998.

242

Šie un citi tā laika dokumenti ir atrodami izdevumā The Human Rights Reader [Cilvēktiesību hrestomātija] / Walter Laqueur un Barry Rubin eds. - Papildināts izdevums. - New York : Penguin Books, 1990. - P. 128-140.

243

Skat., piemēram, Leo Dribins. Eiropas valstu minoritāšu tiesības: vēsturisks apskats.

244

Rīga : Eiropas Padomes informācijas un dokumentācijas centrs, 1998. - 23.-32. Ipp. m Analīzei par iemesliem skat. Asbjoms Eide (Asbjarn Eide). Mazākumtiesību vēsture un vieta starptautiskajās tiesībās II Mazākumgrupu (minoritāšu) integrācijas aspekti Latvijā / Ineta Ziemele, red. - Rīga : LU Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūts, 2000. - Red.

245

““Citēts: Patrick Thomberry. Minorities and Human Rights Law [Minoritātes un cilvēktiesības]. - London : Minority Rights Group, 1991. P. 12.

246

2,1 ANO ĢA rezolūcija 217C (III) Mazākumgrupu liktenis II Cilvēktiesību Žurnāls.

1998.-Nr. 7/8.-63. Ipp.

247

Definīciju skat. pielikumā «Terminu skaidrojošā vārdnīca».

248

Dokumentu tekstu skat. Cilvēka tiesības. Starptautisko līgumu krājums. I sējums, pirmā da|a. - Ņujorka. Ženēva : ANO, 1994. - 1 .—40. Ipp.

249

Gudmundurs Alfredssons. Mazākumtiesības: starptautiskie standarti un uzraudzības procedūras // Cilvēktiesību Žurnāls. - 1998. - Nr. 7/8.- 16.-23. Ipp. un Starpetnisko attiecību fonds «Semināra ziņojums: Mazākumtautību tiesības un mehānismi valdības - mazākumtautību dialoga veicināšanai» // Latvijas Cilvēktiesību un etnisko studiju centra apkārtraksts. - 1996. - Nr. 8/9. - augusts/oktobris. - 3.-4. Ipp.

250

Definīciju skat. pielikumā «Terminu skaidrojošā vārdnīca».

251

John Packer. On the Definition of Minorities [Par minoritāšu definīciju] II The Protection of Ethnic and Linguistic Minorities in Europe [Etnisko un lingvistisko minoritāšu aizsardzība Eiropā] / John Packer, Kristiān Myntti eds. - Abo: Institute for Human Rights, 1992. -P. 23. Skatīt par šīs aksiomas problēmām arī 1.6. noda|u.

252

Gudmundurs Alfredssons. Mazākumtiesības: starptautiskie standarti un uzraudzības

253

procedūras // Cilvēktiesību Žurnāls. - 1998. - Nr. 7/8. - 13.-16. Ipp. un John Packer.

254

On the Definition of Minorities [Par minoritāšu definīciju] // The Protection ofEthnic

255

and Linguistic Minorities in Europe [Etnisko un lingvistisko minoritāšu aizsardzība Eiropā] / John Packer un Kristiān Myntti eds. - Abo: Institute for Human Rights, 1992.-P. 23-65.

256

2,9 Izvilkumi no tiem starptautiskajiem dokumetiem, kas ietver arī normas un principus attiecībā uz mazākumtiesībām, ir apkopoti Cilvēktiesību Žurnālā Nr. 7/8, 1998.

2.0 Gudmundurs Alfredssons. Mazākumtiesības: standarti un uzraudzības procedūras It Cilvēktiesību Žurnāls. - 1998. - 7/8. - 11.-16. Ipp.

2.1 Skat. sīkāk 4. noda|u.

2.2 Skat. 4. nodaļu. Arī: Gudmundur Alfredsson and Goran Melandcr. Introduction [Ievads] H A Compilation of Minority Rights Standards [Mazākumtiesību standartu apkopojums]. - Lund : Raoul Wallenberg Institute, 1997. - R 13.

257

Šis ziņojums publicēts: Hanne - Matgret Birckenbach. Preventive Diplomacy through Fact-Finding: How international organisations review the conflict over citizenship in Estonia and Latvia [Preventīvā diplomātija ar faktu atklāšanu: kā starptautiskās organizācijas vērtē pilsonības konfliktu Igaunijā un Latvijā]. - Hamburg : Schleswig-Holstein Institute for Peace Research, 1996. - P. 299-306.

258

2,4 Katherine Birmingham. The OSCE and Minority Issues [EDSO un mazākumgrupu jautājumi]. - The Hague : Foundation on Inter-Ethnic Relations, 1995.

2.5 The Rote of the High Commissioner on National Minorities in OSCE Conflict Prevention [Augstā komisāra mazākumtautību jautājumos loma EDSO konfliktu novēršanā]. - The Hague : The Foundation on Inter-Ethnic Relations. - June 1997. īpaši 4. noda]a.

2.6 Par dažādu EDSO misiju mandātiem un aktivitātēm skat. OSCE Handbook [EDSO rokasgrāmata], 3. izdevums. - Vienna : Secretariat of the Organization for Security and Co-operation in Europe, 1999. - P. 45-85.

259

2.7 Christian Hillgruber and Matthias Jestaedt. The European Convention on Human Rights and the Protection of National Minorities [Eiropas Cilvēktiesību konvencija un mazākumtautību aizsardzība]. - Koln : Verlag Wissenschaft und Politik, 1994.

260

298 Izvilkumus no šiem dokumentiem skat. Cilvēktiesību Žurnāls. - 1998. - Nr. 7/8. -143., 167. Ipp.

261

Implementing the Framework Convention for the Protection of National Minorities, ECMI Report No. 3 [Kā īstenot Vispārējo konvenciju par mazākumtautību aizsardzību, ECMI Ziņojums Nr. 3]. - Flensburg : European Centre for Minority Issues, 1999.

262

The Origins of Asylum [Patvēruma izcelsme] II The State of the World s Refugees 1993: The Challenge of Protection [Pasaules bēgļu stāvoklis 1993: aizsardzības problēma], - UNHCR, Harmondsworth, Penguin, 1993.

263

Modernās patvēruma tradīcijas aizsākumus Eiropā iezīmēja 1685. gada Nantes edikta atcelšana, kas piespieda 250 tūkstošus franču protestantu (hugenotu) bēgt no savas valsts.

264

Гай С. Гудвин-Гилл. Статус беженца в международном праве [Bēgļa statuss starptautiskajās tiesībās]. - Москва: Юнити, 1997. - С. 248.

265

Daniele Joly, Lynette Kely, Clive Nettleton. Refugees in Europe: The Hostile New Agenda [Bēgļi Eiropā: naids dienas kārtībā], - Minority Rights Group, 1997. - P. 5.

266

Bēgļi pasaulē II Bēgli. Rokasgrāmata skolotājiem. 1. brošūra. - UNHCR, 1999. -11. Ipp.

267

Skat. konvencijas un protokola tekstu Cilvēka tiesības. Starptautisko līgumu krājums. I sējums, otrā daļa. - Ņujorka, Ženēva: ANO, 1994. - 638., 655. Ipp.

268

Konvencija par bēgļa statusu // Cilvēka tiesības. Starptautisko līgumu krājums. I sējums, otrā daļa. - Ņujorka, Ženēva : ANO 1994. - 638. Ipp.

269

Terminu un jēdzienu skaidrojums // Bēgļi. Rokasgrāmata skolotājiem. 1. brošūra. UNHCR, 1999.- 52. Ipp.

270

Turpat, 54. Ipp. Argumentācijai par to, ka šis princips var tikt uzskatīts par starptautisko paražu, kas ir saistoša visām valstīm neatkarīgi no viņu gribas, skat. 2.1.1. nodaļu. -Red.

271

Personas, kas pieprasa bēgļa statusu, līdz brīdim, kamēr tiek izskatīta viņu lieta, tiek uzskatītas par patvēruma meklētājiem.

272

Skat. 2.1.1. nodaļu.

273

Daniele Joly, Lynette Kely, Clive Nettleton. Refugees in Europe: The Hostile New Agenda [Bēgļi Eiropā: naids dienas kārtībā], - Minority Rights Group, 1997. - P. 8.

274

Terminu un jēdzienu skaidrojums // Bēgļi, Rokasgrāmata skolotājiem. 1. brošūra. -UNHCR, 1999.- 52.-55. Ipp.

275

Chronology, A history of Balkan events [Hronoloģija: Balkānu notikumu vēsture] // Refugees. - 1999. - No. 116.

276

Morten Kj^rum. Article 14 [ 14. pants] // The Universal Declaration of Human Rights: A Common Standard of Achievement [Vispārējā cilvēktiesību deklarācija: kopīgs sasniegumu standarts] / G. Alfredsson, A. Eide eds. - The Hague : Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1999. - P. 288.

277

ES Konvencija par valsts noteikšanu, kura atbild par patvēruma prasību izskatīšanu,

278

kas ir uzkrājušās vienā no dalībvalstīm.

"’Detalizētāk par Šengenas konvenciju skat.: Elspeth Guild. Consequences of the Schcngen Agreements on the Baltic States and East European Countries [Šengenas līgumu sekas Baltijas un Austrumeiropas valstīs] II Migration and Refugee Policy on the Eastern Border of the European Union [Migrācija un bēgļu politika uz Eiropas Savienības austrumrobežas], - University of Jyvaskyla, 1998. - P. 75-83.

’"Jēdziens «droša izcelsmes zeme» savukārt detalizētāk ir definēts t. s. 1992. gada Londonas rezolūcijā.

279

Morten KjQrum. Article 14 [14. pants] // The Universal Declaration of Human Rights: A Common Standard of Achievement [Vispārējā cilvēktiesību deklarācija: kopīgs sasniegumu standarts] / G. Alfredsson, A. Eide cds. - The Hague : Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1999. - P. 291-292.

280

520 Daniele Joly, Lynette Kely, Clive Nettleton. Refugees in Europe: The Hostile New Agenda [Bēgļi Eiropā: naids dienas kārtībā], - Minority Rights Group, 1997. - P. 25-26.

281

Council of Europe, A ctivities of the Council of Europe in the Migration field [Eiropas Padomes aktivitātes migrācijas jomā], - Strasbourg, 1998. - P. 67-68.

282

Turpat, 28.-29. Ipp.

283

European Cultural Foundation, Migration Policy Group // National Round Tables on Community Relations [Nacionālie apaļie galdi par Apvienības attiecībām], - 1997.

284

526 Berehaba pret Nīderlandi (Berehaba v. the Netherlands), 1998. gada 21. jūlijs // EHRR. - Series A. - No. 138.

285

,27 Skat. īpaši Anbdulazizs, Keibls un Balkandi pret Lielbritāniju (Abdulaziz. Čabies and Balkandi v. UK), 1985. gada 28. maijā // EHRR. - Series A. - No. 94.

286

3M Šo sarežģīto procesu analizē, par piemēru izvēloties starptautisko paražu tiesību veidošanos un darbību, Dr. Baierss. Michael Byers. Custom, Power and the Power of Rules. International Relations and Customary International Law [Paražas, un likumu vara. Starptautiskās attiecības un starptautiskās paražu tiesības]. - Cambridge : University Press, 1999.

287

Šajā ziņā ir atšķirības starp starptautisko cilvēktiesību nozari un cilvēktiesībām kā nacionālo publisko tiesību elementu vai pat nozari. Skat. grāmatas 7. nodaļu.

351 Gudmundurs Alfredssons. ANO Cilvēktiesību aktivitates II Cilvēktiesību Žurnāls. -

288

135 Skat. http://www.unhchr.ch.

289

136 Šajā sesijā Cilvēktiesību komisijas birojā tika ievēlēts Latvijas vēstnieks ANO Ženēvā Romāns Baumanis. Komisijas biroju veido priekšsēdētājs, ziņotājs un trīs biroja locekļi.

290

International Comission of Jurists, Communique de Presse, 5 May 1999. - P. 2.

291

3,9 Šo noteikumu neskata tik stingri 1503. procedūras ietvaros, jo tā nav tiesas procedūra. Ir svarīgi, lai viena sūdzība kopā ar citu pieejamo informāciju liktu domāt par konsekventu pārkāpumu praksi.

292

Cilvēktiesību komisijas rez. 1999/1, 1999. gada 6. aprīlī. Jāatceras, ka kopš 1998. gada ANO Drošības padome ir atkārtoti skatījusi šīs valsts situāciju. 1999. gada nogalē ASV pārstāvis ANO Ričards Holbruks (Richard Holbmuk) aicināja ievest miera uzturēšanas spēkus Sjerraleonē.

293

542 ANO doc. E/CN. 4/Sub. 2/1994/17, 1994. gada II. jūlijs.

294

Skat. pakta analīzi supra 2.2. nodaļā.

Skat. http://www.unhchr.ch. No Latvijas līdz 1999. gada vasarai bija saņemti pavisam trīs iesniegumi, viens bija izskatīts, un pakta pārkāpums netika konstatēts. Skat. tuvāk šajā nodaļā 4.9.

295

,46 Pilnīgu informāciju par šo ziņojumu ar Cilvēktiesību komitejas un vietējo ekspertu komentāriem skat. Cilvēktiesību Žurnāls. - 1996. - Nr. 2. - 8.-105. lpp.

Concluding observations of the Committee on ihe Elimination of Racial Discrimination: Latvia [Rasu diskriminācijas izskaušanas komitejas noslēguma komentāri: Latvija]. - ANO Doc. CERD/C/55/Misc. 39/Rev. 4, 1999. gada 24. augusts.

296

,<9 Divas sūdzības pret Austrāliju tika atzītas par piekritīgām, bet viena tika noraidīta. Abas sūdzības pret Dāniju un Zviedriju tika noraidītas. Dati apkopoti līdz 05.02.1999. Skat. http:/Avww.unhchr.ch/html/menu2/8/stat4.htm.

550 Spīdzināšanas definīcija ir dota konvencijas 1. pantā. Skat. arī supra 3.1.4. nodaļu un 3.4.3. nodaļu par spīdzināšanas aizliegumu specifiskā kontekstā.

297

352 Starptautiskais pakts par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām, 7. pants; Eiropas Cilvēktiesību konvencija, 3. pants.

298

“’Tradicionāli ir pieņemts, ka valsts aizsargā savus pilsoņus. Mūsdienās bieži rodas tādas situācijas, kad pastāvīgam valsts iemītniekam ir pietiekami noturīga saikne ar šo valsti un šī valsts var tikt principā uzskatīta par minētā indivīda valsti, kā arī nepieciešamības gadījumā var gaidīt, ka šī valsts indivīdu aizsargās. Latvija ir viens no šādiem piemēriem. Latvijas nostāja ir pietiekami oficiāli arī formulēta: tas ir - tā diplomātiski aizsargā savus nepilsoņus. Ineta Ziemcle. Latvijas lidotāju lieta Indijā -Latvijas nepilsoņu diplomātiskā aizsardzība II Diena. - 1998. - 29. dec.

299

Diplomātiskās aizsardzības jautājumi tradicionāli tika skatīti pilsonības kontekstā. Skat. pamatā H. F. van Panhuys. The Role of Nationality in International Law [Pilsonības loma starptautiskajās tiesībās], - Leiden : A W Sythoff, 1959. Mūsdienu interpretācijai skat. Ineta Ziemele & Gunnar G Schram. Article 15 [ 15. pants] // The Universal Declaration of Human Rights. A Common Standard of Achievement, [Vispārējā cilvēktiesību deklarācija. Kopīgs sasniegumu standarts] / G. Alfrcdsson, A. Eide eds. - The Hague, Boston, London : Mārtiņus NijhofTPublishers, 1999. - P. 297. Svarīgākā Starptautiskās tiesas prakse: Nottebohm Case (Second Phase) [Noteboma lieta] // ICJ Reports [ST Ziņotājs]. 1955,4 et seq\ Barcelona Traction Case (Second Phase) [Barsclonas lieta] // ICJ Reports [ST Ziņotājs], - 1970, 3 et seq.

“’Lielākais iesniegumu skaits ir bijis pret Franciju, Kanādu un Šveici. Grāmatas rakstīšanas laikā procesā ir pirmais iesniegums no Ungārijas. Skat. http:// www.unhchr.ch/html/menu2/8/stat3.htm.

300

Skat. Tpaši 3.4.2. nodalu.

Skat. īpaši 3.4.1. nodaļu.

301

Tas ir saistīts ar atšķirībām viedokļos par to, kuras cilvēktiesības var aizsargāt ar tiesas orgānu palīdzību jeb kuras cilvēka tiesības ir tiesā aizstāvamas (justiciablas). Skat. diskusiju supra 2.2.1. un 3.2. nodaļās, kā arī 1.7. nodaļu.

302

Koncentrētai informācijai par SDO skat. Latvija. Starptautiskās organizācijas. Starptautiskie līgumi. - Rīga: 5. Saeimas Ārlietu komisija un Kanceleja, 1997. - 37. !pp.

303

560 2000. gada pirmajā pusē pavisam nopietni dienas kārtībā ir nostādīts Armēnijas un Azerbaidžānas uzņemšanas jautājums. EP Parlamentu asambleja rekomendēja EP Ministru komitejai uzņemt abas valstis organizācijā tās 2000. gada jūnija sesijā. Ir plānots, ka Ministru komiteja, kuras kompetencē ir galīgā lēmuma pieņemšana par valstu uzņemšanu, šo jautājumu skatīs vai nu septembrī, vai vēlākais novembrī.

304

561 Ineta Zicmclc. Eimpas Padome - Latvijas partneris Eiropas norisēs. - Rīga : Latvijas Ārpolitikas institūts, 1996.

Konvencijas teksta tulkojums latviešu valodā lieto terminu «palātas». Ņemot vērā, ka Tiesa darbojas gan septiņu tiesnešu palātās, gan Lielajā palātā, tad Konvencijas termina «sections» tulkošana kā «palātas» latviešu valodā var radīt lielus pārpratumus. Tādējādi Konvencijas 27. panta tulkojums ir ļoti neskaidrs un neprecīzs. Skat. Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencija, 1998. gada 1. novembra redakcija. - Rīga : Eiropas Padomes informācijas un dokumentācijas centrs. Šajā grāmatā tiks lietots termins «nodaļas».

305

^ Skat., piemēram. Tiesas spriedumus lietās Douka Schools and Others v. Greece, 1999; Immobiliare Saffi v. Italy, 1999. Eiropas Cilvēktiesību tiesas mājas lapa www.dhcour.coe.fr; skat. diskusiju 7. noda|ā.

306

564 Definīciju skat. pielikuma «Terminu skaidrojošā vardnTca».

307

The European Court of Human Rights (http://www.dhcour.coe.fr).

308

Turpat (dati apkopoti uz 22.07.1999).

309

Par vēl vienu problemātisku dimensiju - EP un ES attiecības un attiecīgo tiesu un jurisprudences attiecības. - skat. infra 5.3. nodaļu.

310

Skat. kontekstā supra 2.3.2. nodaļu.

311

Konsultēt terminu skaidrojumu, pielikums «Terminu skaidrojošā vārdnīca».

312

’’“Complaint No. 1/1999. Skat. http://www.dhdirhr.fr/Social Charter/English/ Complaints.

313

Konvencijas 12. pants, piemēram, nosaka: «Ja nepieciešams, pusēm jāvcic pasākumi izglītības un pētniecības jomā, lai veicinātu mazākumtautību un vairākuma kultūras, vēstures, valodas un reliģijas zināšanu apguvi.»

Kas nosaka to, vai ir nepieciešams? - /. Z.

314

m Sīkāk par cilvēktiesību mehānismiem EP skat. Directorate of Human Rights, Human rights every day: The impact of the Council of Europe’s work in the field of human rights [Cilvēktiesības katru dienu. Eiropas Padomes darbības ietekme cilvēktiesību sfērā], - Doc. H/1NF (99) 3, 1999.

315

313 Skat. http://www.ecri.coe.int.

316

Kā piemērus var minēt Ukrainu, Moldovu, Albāniju. Dienvidu Austrumeiropas Stabilitātes pakta ietvaros komisāram ir svarīga loma Kosovas mazākumgrupu situācijas risināšanā.

317

Hāgas un Oslo rekomendācijas latviešu valodā ir publicētas Cilvēktiesību Žurnālā Nr. 7/8, 1998.

318

Plašāk par komisāra ikdienas aktivitātēm skat. viņa biroja publikāciju Mare Balticum.

1999. gada septembrī bija iznākuši 8 numuri.

319

385 Padomē ir 11 dalībvalstis. Tās ir: Norvēģija, Dānija, Vācija, Polija, Lietuva, Latvija, Igaunija, Krievija, Somija, Zviedrija un Islande.

320

The Mandate (http://www.cbss-commissioner.org).

321

1998. gada tika pabeigts pētījums Par nepilsoņu tiesībām veidot organizācijas, strādāt valsts pārvaldē un citos speciālos amatos (http://www.cbss-commissioner.org).

322

1,6 Dažādo Eiropas un starptautisko institūciju mandāti ir salīdzināti: Martin Isenbeckcr. Mandates of Human Rights Institutions with Competence in the CBSS Area - Risk of Duplication? [Baltijas jūras valstu teritorijā darbojošos cilvēktiesību institūciju mandāti - dublēšanās risks?] / Mare Balticum. - Nr. 8. 1999. gada septembris. -18.-20. lpp.

323

187 Skat. grāmatas 2.4. noda|u.

324

Pilnīgai informācijai ar tabulām un līdzīgiem datiem par Amerikas sistēmu skat. David J. Haaris & Stephen Livingstone. The Inter-American System of Human Rights [Amerikas cilvēktiesību sistēma], - Oxford : Clarendon Press, 1998.

325

David J. Haaris & Stephen Livingstone. The Inter-American System of Human Rights [Amerikas cilvēktiesību sistēma], - Oxford : Clarendon Press, 1998.

326

590 Skat. grāmatas 2.5. nodaļu.

327

m Skat. konkrētus piemērus, turpat.

,92U Oji Umozurike. The African Charter on Human and Peoples Rights [Āfrikas Cilvēka un tautu tiesību harta]. - The Hague, Boston, London : Mārtiņus Nijhoff Publishers, 1997.

328

J9) Skat., piemēram, LR Satversmes tiesas spriedumu lietā Nr. 09-02 (98), «Par nekustamā īpašuma piespiedu atsavināšanu valsts vai sabiedriskajām vajadzībām», kas publicēts Cilvēktiesību Žurnālā. - Nr. 9.-12. - 1999. - 233.-247. Ipp. Ineta Ziemelc. Sprieduma komentārs // Turpat. - 248.-254. Ipp.

329

5,4 ANO Doc. CCPR/C/62/D/650/1995, 1998. gada 7. maijā (http://www.unhchr.ch).

330

Tuvāk par Eiropas integrāciju ietekmējošiem faktoriem un priekšnoteikumiem tajā laikā skat. Andris Ozoliņš. Eiropas Kopiena: Latvijas vārti uz Eiropu. - Rīga : Latvijas

331

Eduards Bruno Deksnis. Eiropas apvienošanās... Integrācija un suverenitāte. - Rīga : Junda, 1998.-263.-265. Ipp.

332

3,9 Skat. gramatas 1.6. nodalu.

333

Van Gend & Loos II ECR. - No. 6. - 05.02.1963; Flaminio Costa / E. N. E. L // ECR. - No. 6,- 15.07.1964.

334

Eiropas Savienības līgums, 173. pants. Skat. infra 5.2.3.

335

Skat. īpaši grāmatas 7.3. nodaļu.

336

405 Eiropas tiesu prakses piemēri, kas pamato šo apgalvojumu, ir pieejami apkopojumā European Community Law and Human Rights Casebook [Eiropas Apvienības tiesību un cilvēktiesību lietu grāmata] / Robert M. MacLean ed. - London : HLT Publications, 1994.

337

401 D. Lasok. Law & Institutions of the European Union [Eiropas Savienības tiesības un institūcijas]. - London, Dublin, Edinburg : Butterworths, 1994.

4os j 999. gadā laikrakstā «Diena» parādījās informācija par a/s «Bolderāja» lēmumu griezties Eiropas Tiesā pret Padomes lēmumu, kas ietekmēja trešo valstu uzņēmumu iespējas tirgoties ES ietvaros ar savu kokmateriālu produkciju.

338

,,0<’Skat. īpaši 2.3.1. nodaju.

339

Skat. 5.2. nodalu.

340

Tiesnešu tiesības -judge-made law, Richterrechl - Rietumu tiesību lokā ir viena no tiesību izpausmes formām (tāpat kā rakstītās tiesības normatīvie akti). Anglosakšu tiesību telpā tās tradicionāli ir primārā tiesību forma, kamēr kontinentālās Eiropas tiesību telpā tā ir sekundāra tiesību forma. Starptautisko tiesu veidotās tiesnešu tiesības ir arī tiesību forma starptautiskajās tiesībās.

341

4M Sal. Albert Bleckmann. Europarecht. Das Recht der Europaeischen Union und der Europaeischen Gemeinschaften [Eiropas tiesības. Eiropas Savienības un Eiropas Apvienību tiesības] // 6., neuberarbeitete un erweiterte Auflage. - Koeln, Berlin, Bonn, Muenchen, 1997. - Rdnr. 101.

342

4,0 Šis, starp citu, ir spilgts piemērs, ka šauri pozitīvistiska tiesību izpratne, kāda padomju tiesību ietekmē joprojām dominē Latvijā, nav adekvāta kompleksai tiesību sistēmai, kāda tā ir jebkurā attīstītā, modemā sistēmā. Ja Eiropas Tiesa būtu līgumu interpretējusi šauri pozitīvistiski kā padomju tiesību telpā, tad Eiropas Savienības tiesību sistēmā cilvēktiesību aizsardzība nebūtu nodrošināta. Tādēļ vispārējie tiesību principi, kuru atrašana ir tiesību zinātnes un tiesu prakses uzdevums, ir jāatzīst kā modernas tiesību sistēmas integrāla sastāvdaļa un tiesību avots. Par vispārējiem tiesību principiem skat. tuvāk arī: Daiga Iļjanova. Vispārējie tiesību principi un to funkcionāla nozīme // Mūsdienu tiesību teorijas atziņas. / Edgars Meļķisis, red. - Rīga 1999. - 87.-107. Ipp.

343

4,2 Pirmais spriedums par administratīvā procesa principiem bija 12.07.1957. spriedums lietā Algera pret Kopējo Sapulci, kur runa bija par priekšnoteikumiem, kad var tikt atcelts personai labvēlīgs administratīvs akts. Latvijā šie principi ir normatīvi noteikti

1995. gada 13. jūnija Ministru kabineta noteikumu Nr. 154 Administratīvo aktu procesa noteikumi 84.-85. punktā.

344

Saskaņā ar 1957. gada EEA līguma 228. panta sesto daļu Eiropas Tiesa uz Padomes, Komisijas vai kādas dalībvalsts pieprasījuma sniedz konsultatīvus atzinumus par to, vai kāds plānots nolīgums ir saderīgs ar līgumu.

345

4” Skat. tuvāk: Lammy Betten, Nicholas Grief. EU Law and Human Rights [ES tiesības un cilvēktiesības], - London, New York, 1998. - P. 111 et seq.

346

1957. gada EEA līguma 235. pants skan šādi:

«Ja izrādās, ka vajadzīga rīcība, lai kopējā tirgus darbībā sasniegtu kādu Apvienības mērķi, bet šis līgums nav tai piešķīris vajadzīgās pilnvaras, Padome pēc Komisijas priekšlikuma, apspriedusies ar Eiropas Parlamentu, ar vienprātīgu lēmumu veic attiecīgus pasākumus.»

347

Skat. Konvenciju par bezvalstnieku skaita samazināšanu.

348

Latvijas tiesību sistēmas ietvaros nepilsoņi ir pielīdzināti savās tiesībās pilsoņiem ar atsevišķiem izņēmumiem, kas attiecas uz politiskajām tiesībām, partiju veidošanu, reliģijas organizāciju vadīšanu un atsevišķu amatu ieņemšanu.

349

Skat. Amsterdamas līguma tekstu visās ES oficiālajās valodas http://ue.eu.int/ Amsterdam/

350

Par to, ka tā ir diskriminācija, skat. The Union Divided: Race discrimination and third country nationals in the European Union [Eiropas Savienība: rasu diskriminācija un trešo valstu pilsoņi Eiropas Savienībā]. - London : Justice, 1997. - P. 20-23.

351

Ādolfs Šilde. Latvijas vēsture 1914-1940. - Stokholma : Daugava, 1976. - 255.— 288. lpp. un Pauls Kalniņš. Kā izauga Tautas padome II Latvijas Republika desmit pastāvēšanas gados. - Rīga : Golls un Jurjans, 1928. - 54.-60. lpp.

352

Politiskās platformas pilns teksts reproducēts Ādolfa Šildcs grāmatā Latvijas vēsture 1914-1940. - Stokholma: Daugava: 1976.- 259.-260. lpp. Sīku platformas analīzi no mūsdienu tiesiskās valsts izpratnes redzes punkta devis Valdis Blūzma. Skat. Tiesiskas valsts pirmsākumi Latvijā // Latvijas Vēsture. - 1998. - Nr.4. - 6.-7. lpp.

353

Ojārs Niedre. Antante meklē valdību // Pretstatu cīņā: Latvija 1917-1950. - Rīga : Avots, 1990. - 50. Ipp.

354

Gunārs Rauzāns. Latvijas Tautas padome // Latvijas arhīvi. - 1997. - Nr. 1. - 60. Ipp.

355

4,1 Elmārs Pelkaus. 1919. gads pretspēku cīņā // Pretstatu cīņā: Latvija 1917-1950. -

356

Rīga : Avots. 1990. - 73.-99. Ipp.

357

412 Ādolfs Šilde. Latvijas vēsture 1914-1940. - Stokholma : Daugava, 1976. - 293. Ipp.

358

435 Turpat, 343.-348. Ipp.

359

454 Turpat, 354.-358. lpp. Skat. Satversmes tekstu grāmatas pielikumā.

4,5 Pilns 2. daļas projekta teksts reproducēts turpat, 702.-704. lpp.

360

Valdis Blūzma. Tiesiskas valsts pirmsākumi Latvijā // Latvijas Vēsture. - 1999. -Nr. 1.-47. lpp.

361

457 Ādolfs Šilde. Latvijas vēsture 1914-1940. - Stokholma : Daugava, 1976. - 386. 396. Ipp. un Andrejs Plakans. The Latvians: A Short History [Latvieši: īss vēstures

362

ieskats], - Stanford : Hoover Institution Press, 1995. - 126.-130. Ipp.

363

4,8 Ādolfs Šilde. Latvijas vēsture 1914-1940. - Stokholma : Daugava, 1976. -389. Ipp. 4)9 Turpat, 432.-433. Ipp. Par 1927. gada referendumu skat. arī: Aivars Straume. Pavalstniecības jautājums Latvijā (1919-1940) // Latvijas Vēsture. - 1992. - Nr. 2. -72.-73. Ipp.

364

Latvia: Country and People [Latvija: valsts un tauta] / Jānis Rutkis, red. - Stockholm : Latvian National Foundation, 1967. - R 227.

365

Ādolfs Šildc. Latvijas vēsture 1914-1940. - Stokholma : Daugava, 1976. - 620.-621. lpp.

366

Aleksandrs Būmanis. Latvijas tiesas pirmie desmit gadi II Latvijas Republika desmit pastāvēšanas gados. - Rīga : Golts un Jurjans, 1928. - 503.-504. lpp.

367

441 Latvijas Republikas prese 1918-1940 / Rihards Treijs, red. - Rīga : Zvaigzne ABC, 1996.-78-80. lpp.

368

Turpat, 81. lpp.

369

Skat. turpat, 78.-349. Ipp., un Inta Brikše, Ainārs Dimants, Dace Dūze, Abrams K]ockins, Sergejs Kruks, Maiga Lejiete, Ilze Šulmane, Rihards Trcijs un Rems Trofimovs. Journalism in Independent Latvia during the 1920s and 1930s [Žurnālistika neatkarīgajā Latvijā 1920. un 1930. gados] // Towards a Civic Society: The Baltic Media's Long Road to Freedom [Veidojot pilsonisku sabiedrību: Baltijas mediju garais ceļš uz brīvību], - Tallinn : Baltie Association for Media Research, 1993. -P. 142-146; P. 333-334.

370

Ādolfs Šilde. Latvijas vēsture 1914-1940. - Stokholma : Daugava, 1976. - 544. Ipp.

371

Arnolds Aizsilnieks. Latvijas saimniecības vēsture 1914-1945. - Sunmbyberg, Zviedrija : Daugava, 1968. - 399. Ipp.

372

Turpat, 400. Ipp. un 572. Ipp.

373

Turpat, 573. Ipp.

374

Turpat, 400. lpp.

375

Aivars Stranga. LSDSP un 1934. gada 15. maija valsts apvērsums. Rīga : autora izdevums, 1998. - 139. lpp.

376

Tautas skaitīšanas dati apkopoti Nacionālās un etniskās grupas Latvijā / Leo Dribins, red. - Rīga : Preses nams, 1996. - 5. lpp.

377

Skat., piem., Latvija citu valstu saimē. - Rīga : Zinātne, 1990. - 22. lpp.

378

Asbjoms Eide (Asbjom Eide). Mazākumtiesību vēsture un vieta starptautiskajās tiesībās II Mazākumgrupu (minoritāšu) integrācijas aspekti Latvijā / Ineta Ziemele, red. - Rīga : LU Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūts, 2000. - 3. lpp. Skat. supra 3.4.4. noda|u.

379

Ādolfs Šilde. Latvijas Vēsture 1914-1940. - Stokholma : Daugava, 1976.- 333. lpp.

380

Aivars Straume. Pavalstniecības jautājums Latvijā (1919-1940) II Latvijas Vēsture. -1992. -Nr. 2.-71. lpp.

381

Turpat, 72.-73. lpp.

382

Turpat, 72. lpp.

383

Turpat.

384

Turpat, 73. lpp. Ādolfs Šilde. Latvijas vēsture 1914-1940. - Stokholma : Daugava,

1976. - 432.-433. lpp.

385

Valdis Blūzma. Ieskats nacionālajā jautājumā Latvijas Republikā 1920-1940II Latvijas likteņgadi IV. - Rīga : Avots, 1990. - 58.-63. Ipp. un Pēteris Zeilc. Nacionālo minoritāšu kultūra Latvijas Republikā (20.- 30. gadi). - Rīga : LR Izglītības, kultūras un zinātnes ministrija, 1994. - 13.-18. Ipp. un Aina Kalnciema. Nacionālo minoritāšu kultūras autonomijas parlamentārais risinājums Latvijas Republikā II Latvijas Vēstures Institūta Žurnāls. - 1992. - Nr. 3. - 120.-121. Ipp.

386

Ilga Apine. Baltkrievi Latvijā. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs, 1995. - 28. lpp.

387

Aina Kalnciema. Nacionālo minoritāšu kultūras autonomijas parlamentārais risinājums Latvijas Republikā //Latvijas Vēstures Institūta Žurnāls. - 1992. - Nr. 3. - 120. lpp.

388

Leo Dribins. Nacionālās un etniskās grupas Latvijā. - Rīga : Preses nams, 1996. -8.-9. lpp.

389

Valdības Vēstnesis. - 1921. - Nr. 269. - 28. nov.

390

Valdības Vēstnesis. - 1929. - Nr. 79. - 10. apr.

391

Valdības Vēstnesis. - 1934. - Nr. 132. - 16. jūn.

392

Leo Dribins. Nacionālās un etniskās grupas Latvijā. - Rīga : Preses nams, 1996. -6.-7. Ipp.

393

Juris Goldmanis. Minority Deputies in the Saeima (Parliament) of the Republic of Latvia (1922- 1934) [Minoritāšu deputāti Latvijas Republikas Saeimā 1922.-1934.] II Humanities and Social Sciences. - 1994. - Nr. 2,- 36. 1pp.

394

Zigurds L. Zīle. The Legal Framework of Minorities’ Policies in Latvia: Background, Constitution and the League of Nations [Minoritāšu politikas juridiskais rāmis Latvijā: vēsture. Satversme un Tautu Savienība] // Journal of Baltie Studies. - 1980. - Nr. XI/I. - P. 3-24 un Zigurds L. Zīle. Baltijas klātbūtne Tautu Savienībā // Baltijas valstis likteņgriežos /Tālavs Jundzis, red. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmija, 1998. -379. - 393. Ipp. un Edgars Andersons. Latvijas vēsture 1920-1940: Ārpolitika -Stokholma : Daugava, 1982. - 372.-375. Ipp.

395

Eide, op. cit., 454. ats.

396

Zigurds L. Zīle. Baltijas klātbūtne Tautu Savienībā // Baltijas valstis likteņgriežos / Tālavs Jundzis, red. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmija, 1998. - 382. lpp.

397

Turpat, 383. lpp.

398

Leo Dribins. Nacionālais jautājums Latvijā 1850-1940. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījuma centrs, 1997. - 175., 181. lpp. un Valdis Blūzma. Ieskats nacionālajā jautājumā Latvijas Republikā 1920-1940 II Latvijas likteņgadi IV. - Rīga : Avots, 1990. - 73. lpp.

399

Aivars Stranga. Ebreji un diktatūras Baltijā (1926.-1940. gads). - Rīga : autora izdevums, 1997.-46. lpp.

400

Leo Dribins. Nacionālais jautājums Latvijā 1850-1940. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs, 1997. - 175.-183. lpp. un Aivars Stranga. Ebreji un diktatūras Baltijā (1926.-1940. gads). - Rīga : autora izdevums, 1997. - 36.-60. lpp.

401

"’Ādolfs Šilde. Latvijas vēsture 1914-1940. - Stokholma : Daugava, 1976. - 675,-76. Ipp.

402

Turpat, 590.-591. Ipp., un Aivars Stranga. LSDSP un 1934. gada 15. maija valsts apvērsums. - Rīga : autora izdevums, 1998. - 158.-175. Ipp.

403

Turpat, 608.-614. lpp.

404

481 Turpat, 614. lpp.

405

Latvijas Republikas prese 1918-1940 / Rihards Treijs, red. - Rīga : Zvaigzne ABC, 1996.- 350. lpp.

406

Aivars Stranga. LSDSP un 1934. gada 15. maija valsts apvērsums. - Rīga : autora izdevums, 1998. - 224. lpp.

407

Valdības Vēstnesis. - 1938. - 14. febr.

408

Latvijas Republikas prese 1918-1940 /Rihards Treijs, red. - Rīga : Zvaigzne ABC, 1996.- 352.-353. Ipp.

409

Georg von Rauch. The Baltie States: The Years of Independence, Estonia, Latvia, Lithuania, 1917-1940 [Baltijas valstis: neatkarības gadi, Igaunija, Latvija, Lietuva, 1917-1940] / tulk. Gerald Onn. - Berkeley and Los Angeles: University of California Press, 1974.-P. 154-161.

410

Aivars Stranga. LSDSP un 1934. gada 15. maija valsts apvērsums. - Rīga : autora izdevums, 1998. - 203. Ipp.

411

4,0 Skat. turpat, 197. Ipp.

412

Skat. turpat, 204. Ipp.

413

Leo Dribins. Nacionālais jautājums Latvijā 1850-1940. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs, 1997. -199. lpp.

414

Skat., piemēram, Inesis Feldmanis. Baltie Germans in Latvia 1918-1939 [Vācbaltieši Latvijā 1918-1939] II Humanities and Social Sciences. - 1994. - No. 2. - P. 64-68.

415

Ēriks Jēkabsons. Po/i Latvijā. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs, 1996. - 26. lpp.

416

Aivars Straume. Starpnacionālās attiecības Latvijā (1920-1940) // Pretstatu cīņā. -Rīga : Avots, 1990. - 173. lpp.

417

Saulvedis Cimermanis. Lībieši // Mazākumtautību vēsture Latvijā. - Rīga : Zvaigzne

418

ABC, 1998. - 34,-35. lpp.

4.7 Valdis Blūzma. Ieskats nacionālajā jautājumā Latvijas Republikā 1920-1940 // Latvijas likteņgadi IV. - Rīga : Avots, 1990. - 60.-63. Ipp., Ilga Apine. Baltkrievi Latvijā. -Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs, 1995. - 21.-29. Ipp., Ēriks Jēkabsons. Poli Latvijā. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs, 1996. - 45.-49. Ipp., Leo Dribins. Ebreji Latvijā. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs, 1996. - 20.-22. Ipp., Aivars Straume. Starpnacionālās attiecības Latvijā (1920-1940) // Pretstatu cīņā. -Rīga : Avots, 1990. - 159.-175. Ipp.

4.8 Valdības Vēstnesis. - 1934. - Nr. 132. - 16. jūn.

419

4.9 Valdības Vēstnesis. - 1935. - Nr. 7. - 9. janv.

420

Pēteris Zeile. Nacionālo minoritāšu kultūra Latvijas Republikā (20,- 30. gadi). Rīga: LR Izglītības, kultūras un zinātnes ministrija, 1994. -11. Ipp. un Aivars Stranga. LSDSP un 1934. gada 15. maija valsts apvērsums. - Rīga : autora izdevums, 1998. -222. Ipp.

421

Latvijas Republikas prese 1918-1940/Rihards Treijs, red. - Rīga : Zvaigzne ABC,

1996,- 460. Ipp.

422

Turpat, 447. Ipp.

423

akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs, 1996. -

424

199. lpp.

425

Inesis Feldmanis. Baltie Germans in Latvia 1918-1939 [Vācbaltieši Latvijā 1918— 1939] // Humanities and Social Sciences. - 1994. - No. 2. - P. 60.-61. un Aivars Stranga. Ebreji un diktatūras Baltijā (1926.-1940. gads). - Rīga : autora izdevums,

1997. - 63.-73. lpp.

426

Aivars Stranga. Ebreji un diktatūras Baltijā (1926.-1940. gads). - Rīga : autora izdevums, 1997,- 111.-116. lpp.

427

5M Dītrihs Andrejs Lēbers. Latvijas valsts bojāeja 1940. gadā. Starptautiski tiesiskie aspekti II Latvijas valsts atjaunošana. 1986-1993. - Rīga : LU žurnāla «Latvijas Vēsture» fonds, 1998. -7.-41. Ipp.

428

Inesis Feldmanis, Antra Aleksandra Freimanis, Ainārs Lerhis, Ineta Ziemele. Latvijas valsts okupācijas gados // Dokumenti par Latvijas valsts starptautisko atzīšanu, neatkarības atjaunošanu un diplomātiskajiem sakariem. - Rīga : Nordik, 1999. -127.-174. Ipp.

429

Latvijas okupācija un aneksija: 1939-1940: Dokumenti un materiāli / Ilga Grava-Kreituse, Inesis Feldmanis, Juris Goldmanis, Aivars Stranga, sast. - Rīga, 1995. -436.-438. Ipp.

430

Turpat, 464., 465. Ipp.

431

Turpat, 517. Ipp.

432

Ilga Gorc un Aivars Stranga. Latvija: neatkarības mijkrēslis. Okupācija. 1939. gada septembris - 1940. gada jūnijs. - Rīga : Izglītība, 1992. - 194.—195. Ipp.

433

5,6 Okupācijas varu politika Latvijā 1939-1991: Dokumentu krājums / Elmārs Pelkaus, red. - Rīga : Nordik, 1999, - 118., 119. Ipp, Latvijas okupācija un aneksija: 1939-1940: Dokumenti un materiāli / Ilga Grava-Kreituse, Inesis Feldmanis, Juris Goldmanis, Aivars Stranga, sast. - Rīga, 1995. - 556. Ipp.

434

Okupācijas varu politika Latvijā 1939-1991: Dokumentu krājums / Elmārs Pelkaus, red. - Rīga : Nordik, 1999. - 115., 116. Ipp.

435

Turpat, 117. lpp.

436

Romuald Misiunas and Rein Taagepera. The Baltie States: Years of Dependence, 1940-1990 [Baltijas valstis: atkarības gadi, 1940-1990]. - 2nd expanded edition. -London : Hurst & Hannum, 1993. - P. 37.

437

Skat., piemēram, Okupācijas varu politika Latvijā 1939-1991: Dokumentu krājums / Elmārs Pelkaus, red. - Rīga : Nordik, 1999. - 126.-140. lpp.

438

Turpat, 122. lpp.

439

Turpat, 154. lpp.

440

Misiunas and Taagepera, op. cit., 519. ats., P. 42.

441

Okupācijas varu politika Latvijā 1939-1991: Dokumentu krājums I Elmārs Pelkaus, red. - Rīga : Nordik, 1999. - 101. lpp.

442

Par nacistu okupāciju kopumā skat.: Romuald Misiunas and Rein Taagepera. The Baltie States: Years of Dependence. /940-/990 [Baltijas valstis: atkarības gadi, 1940-1990]. - London : Hurst & Hannum, 1993. - P. 45-75 un Andrew Ezergailis. The Holocaust in Latvia, 1941-1944, The Missing Center [Holokausts Latvijā 1941-1944, iztrūkstošā centriskā nostāja], - Rīga: Latvijas Vēstures institūts, 1996. Diemžēl par homoseksuālistu un garīgi slimo slepkavībām Latvijā informācijas tikpat kā nav.

443

Dribins, op. cit., 492. ats., 26. Ipp.

444

Ezergailis, op. cit., 525. ats., 222. Ipp.

445

52li Turpat, 208., 209. Ipp.; Leo Dribins, Ebreji Latvijā. Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmijas Filoloģijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs, 1996. -28. Ipp.

446

Rīkojums par Rīgas geto ierīkošanu publicēts Okupācijas varu politika Latvijā 1939-

447

1991: Dokumentu krājums / Elmārs Pelkaus, red. - Rīga : Nordik, 1999. - 188. Ipp.

448

5,0 Salīdz. Ezergailis, op. cit., 525. ats., 248.-270. Ipp.; Leo Dribins, Ebreji Latvijā, 29.

449

Ipp.

450

5.1 Andrew Ezergailis. The Holocaust in Latvia, 1941-1944, The Missing Center [Holokausts Latvijā 1941-1944, iztrūkstošā centriskā nostāja], - Rīga : Latvijas Vēstures institūts, 1996. - xix. lpp.

5.2 Marģers Vestermanis. Čigānu genocīds vācu okupētajā Latvijā (1941 -1945) // Latvijas Vēsture. - 1993. - Nr. 4. - 37.-40. lpp.

513 Ieva Leimane. Krīze psihiatrijā un vizīte Jelgavas psihonciroloģiskajā slimnīcā II Latvijas Cilvēktiesību un etnisko studiju centra apkārtraksts. - Nr. 5, 1995. - augusts/ septembris. — 11. lpp.

451

Okupācijas varu politika Latvijā 1939-1991: Dokumentu krājums / Elmārs Pelkaus, red. -Rīga : Nordik, 1999. - 168. lpp.

452

Misiunas and Taagepera, op. cit., 519. ats., 56. lpp.

Okupācijas varu politika Latvijā 1939-1991: Dokumentu krājums / Elmārs Pelkaus, red. - Rīga : Nordik, 1999. -205.-207. Ipp.

453

Okupācijas varu politika Latvijā 1939-1991: Dokumentu krājums / Elmārs Pelkaus, red. - Rīga : Nordik, 1999. - 214.-215., 219.-226. lpp.

454

Turpat, 261. lpp., 275.-292. lpp.

455

Jānis Riekstiņš. Daži kolektivizācijas sagatavošanas un norises jautājumi Latvijas laukos (1944-1953) // Pretstatu cīņā: Latvija 1917-1950. - Rīga : Avots, 1990. -359. lpp.

456

Heinrihs Strods. Latvijas nacionālo partizānu karš 1944-1956. - Rīga : Preses nams, 560. lpp.

457

64. Ipp.

458

Rietumu literatūru par šo tēmu ir ļoti plaša. Skat., piem., Amy W. Knight. The Powers of the KGB [VDK pilnvaras] // The Soviet Polity in the Modern Era [Padomju politiskā sistēma modernajā laikmetā]. - New York : Aldine Publishing Company, 1984. - P. 311-330. vai izcilo pārskatu par Brežņeva laika Krieviju Hedrick Smith. The Russians [Krievi]. - London : Sphere Books Ltd., 1976. - īpaši nodaļu «Dissent: the Modem Technology of Repression» [Opozīcija: represiju modemā tehnoloģija], - P. 533 562.

459

Okupācijas varu politika Latvijā 1939-1991: Dokumentu krājums / Elmārs Pelkaus, red. - Rīga : Nordik, 1999. -451.-452. lpp.

460

Towards a Civic Society: The Baltic Media 's Long Road to Freedom [Ceļā uz pilsonisko sabiedrību: Baltijas mēdiju garais ceļš pretim brīvībai]. - P. 189-209.

461

Jerry Hough and Merle Fainsod. How the Soviet Union is Governed [Kā tick pārvaldīta Padomju Savienība]. - Cambridge : Harvard Univeristy Press, 1979. - P. 282.

462

Okupācijas varu politika Latvijā 1939-1991: Dokumentu krājums / Elmārs Pelkaus, red. - Rīga : Nordik, 1999. - 478. Ipp.

463

Victor Zaslavsky. The Neo-Stalinist State: Class, Ethnicity and Consensus in Soviet Society [Neosta]inistiskā valsts: šķira, tautība un konsensus padomju sabiedrībā]. -Armonk, New York : M. E. Sharpe, 1982. - P. 71-73, 140-144 un Roy A. Medvedev. On Socialist Democracy [Par sociālistisko demokrātiju] / trans. Ellen de Kadt. -London: W. W. Norton & Co., 1975. - P. 210-230.

464

Okupācijas varu politika Latvijā 1939-1991: Dokumentu krājums / Elmārs Pelkaus, red. - Rīga : Nordik, 1999. - 370. Ipp. un Egils Levits. Latvija padomju varā // Latvijas valsts atjaunošana 1986-1993. - Rīga : LU žurnāla «Latvijas Vēsture» fonds, 1998. - 52. Ipp.

465

Levits, turpat, 56. Ipp.

466

Padomju Latvijas Komunists. - 1989. - Nr. 6. - 29. Ipp.

467

Latvijas valsts statistikas gadagrāmata 1993. - Rīga : LR Valsts statistikas komiteja, 1994.- 55. Ipp.

468

Donald D. Barry and Harold J. Berman. The Jurists [Juristi] II Interesi Groups in Soviet Politics [Interešu grupas padomju politikā], - Princeton : Princeton University Press, 1971.-P. 331.

469

Harold Berman, citēts Robert Sharlet. The New Soviet Constitution of 1977 [Jaunā

1977. gada padomju konstitūcija] II The Soviet Polity in the Modern Era [Padomju politiskā sistēma modernajā laikmetā]. - New York : Aldine Publishing Company, 1984.-P. 259.

470

Hough and Fainsod. How the Soviet Union is Governed [Kā tiek pārvaldīta Padomju Savienība], - P. 297-314 un Smith, op. cit., 544. ats. - 334.-368. Ipp.

471

Egils Levits. Padomju cilvēka audzināšana // Sestdiena. - 1999. - 16. okt. -9.-10. Ipp.

472

san pjrmajs nopietnais zinātniskais raksts par Berklava lietu ir - Juris Dreifelds. Latvian National Demands and Group Consiousness Since 1959 [Latviešu nacionālās prasības un grupu apziņa kopš 1959. gada] // Nationalism in the USSR and Eastern Europe in the Era of Brezhnev and Kosygin [Nacionālisms PSRS un Austrumeiropā Brežņeva un Kosigina laikmetā]. - Detroit: University of Detroit Press, 1977. - P. 136-156.

473

Angļu valodas tulkojums publicēts. Samizdat: Voices of the Soviet Opposition [Samizdat: padomju opozīcijas balsis] / George Saunder ed. - New York : 1974. - P. 427-440.

474

Skat., piemēram, Ludmilla Alexeycva. Soviet Dissent: Contemporary Movements for National, Religious and Human Rights [Padomju pretestība: mūsdienu kustības par nacionālajām, reliģiskajām un cilvēktiesībām]. - Middletown : Wesleyan University Press. - 1985. - P. 97-105, Alexander R. Alexiev. Dissent and Nationalism in the Soviet Baltic [Pretestība un nacionālisms padomju Baltijā]. - Santa Monica : The Rand Corporation, 1983; un Ļubova Zīle. Pretestības kustība okupācijas režīma apstākļos II Latvijas valsts atjaunošana 1986-1993. - Rīga : LU žurnāla «Latvijas Vēsture» fonds, 1998. - 64.-86. lpp.

475

Nils R. Muižnieks. The Daugavpils Hydro Station and Glasnost' in Latvia [Daugavpils hidrostacija un atklātība Latvijā] II Journal of Baltic Studies [Baltijas studiju žurnāls].-18, Nr. 1 (Spring 1987). - P. 63-70.

476

Dzintra Bungs. The Latvian Demonstrations of 23 August 1987 [1987. gada 23. augusta demonstrācijas Latvijā] IIRadio Free Eumpe Research Report [Radio «Brīvā Eiropa» pētniecības ziņojums], - No. 7. - 28.10.1987. un Dzintra Bungs. A Survey of the Demonstrations on November 18 [Pārskats par 18. novembra demonstrācijām] II Radio Free Europe Research Report [Radio «Brīvā Eiropa» pētniecības ziņojums], - No. 9. - 18.12.1987.

477

Literatūra un Māksla. - 1988. - 10., 14. jūn., 1., 8. jūl.

478

Dibināšanas sapulces protokols, LNNK programmas paziņojums un citi dokumenti ir reproducēti izdevumā Tauta Zeme Valsts. Latvijas Nacionālās Neatkarības kustības dokumenti. - Rīga : Latvijas Valsts arhīvs, 1995.

479

5711 Sēdes protokols ir iespiests Latvijas Inteliģences apvienības izdotajā Latvijas Tautas fronte, 1988-1991. - Rīga : Jāņa sēta, 1998. - 16.-17. Ipp.

480

Padomju Jaunatne. - 1988. - 28. sept. un 5. okt.

481

Padomju Jaunatne. - 1988. - 24. nov.

482

Skat. Jāņa Petera ziņojumu kongresā, Latvijas Tautas fronte: Gads pirmais. - Rīga :

1989,- 11. Ipp.

574 Turpat, 207 - 224. Ipp.

575 Atmoda. - 1989. - 5. jūn.

483

Nils R. Muižnieks. The Committee of Latvia: An Alternative Parliament? [Latvijas komiteja: alternatīvs parlaments?] // Report on the USSR [Ziņojums par PSRS], 2. -No. 29. - 1990. - 20. jūlijs.

484

Dzintra Bungs. Balts Mark 50th Anniversary of Molotov Ribbentrop Pact [Baltieši atzīmē Molotova-Ribentropa pakta 50. gadadienu] // Radio Free Europe Research Report [Radio «Brīvā Eiropa» pētniecības ziņojums]. - No. 8. - 11.09.1989,

485

Par politiskiem un juridiskiem apsvērumiem Latvijas neatkarības atjaunošanas sakarā skat. Inesis Feldmanis, Astra A. Freimanis, Ainārs Lerhis, Ineta Zicmcle. Latvijas valsts okupācijas gados (1940-1991) // Dokumenti par Latvijas valsts starptautisko atzīšanu, neatkarības atjaunošanu un diplomātiskajiem sakariem. - Rīga : Nordik, 1999.- 166.-170. Ipp.

486

Par šo periodu skat. Tālavs Jundzis. Neatkarīgas valsts aparāta veidošana un tiesību reformas un konfrontācija ar Latvijas neatkarības pretiniekiem // Latvijas valsts atjaunošana, 1986-1993. - Rīga : LU žurnāla «Latvijas Vēsture» fonds, 1998. -239.-257. Ipp. un 278.-294. Ipp.

487

Tālavs Jundzis. Tiesību sistēmas reforma // Latvijas valsts atjaunošana 1986-1993. -Rīga : LU žurnāla «Latvijas Vēsture» fonds, 1998. - 317. Ipp.

488

Latvijas Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs. - 1990. - Nr. 21.

489

581 Turpat. - 1992. - Nr. 4.

490

5.4 Egils Levits. 1990. gada 4. maija deklarācija par neatkarības atjaunošanu // Latvijas valsts atjaunošana 1986-1993. - Rīga : LU Žurnāla «Latvijas Vēsture» fonds, 1998. -231. Ipp.

491

5.5 Tuvāk par pilsoņu kopuma nepārtrauktības principu Latvijas un citu Baltijas valstu valstiskās nepārtrauktības kontekstā skat. Ineta Ziemele. Valsts nepārtrauktības un cilvēktiesību loma pilsonības kontekstā Baltijas valstīs II Baltijas valstis likteņgriežos / Tālavs Jundzis, red. - Rīga : Latvijas Zinātņu Akadēmija, 1998.

492

5.6 Latvijas Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs. - 1991. - Nr. 43.

493

Skat., piemēram, Hanne-Margret Birckenbach. Preventive Diplomacy through Fact-

Finding: How international organisations review the conflict over citizenship in Estonia and Latvia [Preventīvā diplomātija ar faktu atklāšanu: kā starptautiskās organizācijas vērtē pilsonības konfliktu Igaunijā un Latvijā]. - Hamburg : Schleswig-Holstein Institute for Peace Research, 1996.

494

Par 5. Saeimas vēlēšanām skat. Ļubova Zīle. 5. Saeimas vēlēšanas un 1922. gada Satversmes atjaunošana // Latvijas valsts atjaunošana 1986-1993, 390. 409. Ipp. Par 6. Saeimas vēlēšanām skat. Andrejs Plakans. Democratization and political participation in postcommunist societies: the case of Latvia [Demokratizācija un politiskā līdzdalība postkomunistiskajās sabiedrībās: Latvijas piemērs] // The consolidation of democracy in East-Central Europe [Demokrātrjas nostiprināšanās Centrālaustrumu Eiropā] / Karen Dawisha and Bruce Parrot eds. - Cambridge : Cambridge University Press, 1997. - 245.-289.1pp. Par 7. Saeimas vēlēšanām skat. Nils R. Muižnieks. Oil, Food and Citizenship in Latvia’s Elections [Nafta, pārtika un pilsonība Latvijas vēlēšanās] // A CE: Analysis of Current Events [Aktuālo notikumu analīze]. - Association for the Study of Nationalities. - Vol. 10. - No 11-12. -Novcmber-December 1998. - P. 9, 11.

495

Sīku vēlēšanu organizāciju analīzi var atrast: SIA Kubits & Hamburg sadarbībā ar LR Centrālo vēlēšanu komisiju. Zinu. Uzticos. Balsoju. - Rīga : Saiknes «CVK -vēlctājs» projekts. - 1999. - maijs.

496

Ilze Ostrovska, Ābrams KJockins, Vita Tērauda, Artis Pabriks un Brigita Zepa. Līdzdalība un pilsoniskās sabiedrības nostiprināšanās II Latvija. Pārskats par tautas attīstību 1996. - Rīga : UNDP, 1996. - 83.-99. lpp.

497

5,1 Tālavs Jundzis. Tiesību sistēmas reforma//Latvijas valsts atjaunošana 1986-1993. -316. lpp.

498

Turpat, 321. lpp.

499

Latvijas Cilvēktiesību un etnisko studiju centrs // Cilvēktiesības Latvijā 1998. gadā. -Rīga : Latvijas Cilvēktiesību un etnisko studiju centrs, 1999. - 11. lpp.

500

5.4 Skat. Latvijas Universitātes Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūta izdevumu Cilvēktiesību Žurnāls. - 1996. - Nr. 2. Valdība 1999. gadā sagatavoja un aizstāvēja ziņojumu ANO Rasu diskriminācijas izskaušanas komisijai, bet tas nav plašākai sabiedrībai pieejams.

501

5.5 Šo dokumentu latviskie tulkojumi atrodami intemetā, Eiropas Integrācijas biroja mājas lapā www.eib.lv.

502

m Latvijas Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotāji. - 1991. - Nr. 21.

503

5,7 Latvijas Vēstnesis. - 1998. - Nr. 308. - 23. okt.

504

59! Concluding Observations of the Committee on the Elimination of Racial Discrimination: Latvia, 24/08/99 [Rasu diskriminācijas izskaušanas komitejas noslēguma komentāri: Latvija, 24/08/99], CERD/C/55/Misc. 39/Rev. 4.

505

Elmārs Vēbers. Latvijas valsts un etniskās minoritātes. - Rīga : Latvijas Zinātņu akadēmijas Filozofijas un socioloģijas institūta Etnisko pētījumu centrs, 1997. - 25. lpp. un Juris Bojārs. Starptautiskās tiesības. - Rīga : Zvaigzne ABC, 1996. - 263. lpp.

506

ANO Deklarācija par to personu tiesībām, kuras pieder pie nacionālām vai etniskām, reliģiskām un lingvistiskām mazākumgrupām, 1992.; ANO Cilvēktiesību komitejas «Vispārējais komentārs Nr. 23 Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām tiesībām 27. pantam», 1994, publicēts Cilvēktiesību Žurnāls. - 1998. -Nr. 7/8. -94.-97., 108.-112. lpp. īpaši Gudmundurs Alfredssons. Mazākumtiesības: starptautiskie standarti un uzraudzības procedūras, turpat, 13.-15. lpp.

507

6(M Birckenbach, op. cit., 588. ats., 32.-38. lpp.

508

Skat. 3.1.16. nodaļu par to, kādas cilvēktiesību normas regulē pilsonības piešķiršanu.

509

Skat. EDSO augstā komisāra mazākumtautību jautājumos Maksa van der Stūla 1997. gada 23. maija vēstuli LR Ārlietu ministram Valdim Birkavam, dok. Nr. 376/97/L.

510

International Helsinki Fcderation for Human Rights; Annual Report 1998 (1998 gada pārskats). - Vīne, 1999. - P. 136.

511

6IW Valsts cilvēktiesību biroja viedoklis par atšķirībām tiesībās starp pilsoņiem un personām bez Latvijas pilsonības. - Rīga : Valsts cilvēktiesību birojs, 1996.

512

Mazākumgrupu (minoritāšu) integrācijas aspekti Latvijā / Ineta Ziemele, red. - Rīga : LU Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūts, 2000.

513

6,2 LPSR Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs. - 1989. - Nr. 5.

514

Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs. - 1992. - Nr. 15.

515

615 Juristu Žurnāls Nr. 5 /Cilvēktiesību Žurnāls Nr. 6. - 1997. - 102.-116. Ipp.

516

“! Diena. - 1999. - 16. jūl.

517

Izglītības attīstības stratēģiskā programma 1998-2000 / Elmārs Vē'bers, red. Rīga : Izglītības un zinātnes ministrija, 1998. - 162.-180. lpp.

518

6.8 Latvijas Vēstnesis. - 1998. - Nr. 343. - 17. nov.

519

6.9 Sīkāk skat. Cilvēktiesības Latvijā 1998. gadā. - Rīga : Latvijas Cilvēktiesību un etnisko studiju centrs, 1999. - 19. lpp.

520

Cilvēktiesību Žurnāls. - 1998. - Nr. 7/8. - 175.-178. lpp.

521

Skat. arī: Reinhold Zippelius. Rechtsphilosophie [Tiesību filozofija]. 2. Aufl. Muenchen, 1989. - S. 18. ff.

522

Jēdziens «dogmatika» jurisprudencē nav saistīts ar negatīvo pieskaņu, kas tam bieži ir ikdienas lietojumā. Dogmatika jurisprudencē zināmā veidā ir salīdzināma ar likumību sistēmu dabaszinātnēs. Abos gadījumos tā ir pakļauta kritiskai pārbaudei. Varētu pat teikt, ka, tāpat kā dabaszinātņu galvenā «nodarbošanās» ir pastāvošo, līdz šim par pareizām uzskatīto likumību pārbaude, kritika un tālākattīstība, tāpat arī tiesību zinātnes galvenā «nodarbošanās» ir dogmatiskās sistēmas pastāvīga pārbaude un kritika - un tālākattīstība. Tiesību dogmatika nav sevī noslēgta sistēma, bet tā atrodas saistībā gan ar citām tiesību teorijas nozarēm (piemēram, ar tiesību filozofiju, tiesību socioloģiju u. c.), gan arī ar citām sabiedrisko zinātņu nozarēm (piemēram, politoloģiju, socioloģiju, ētiku u. c.).

523

Ir jāpatur prātā, ka starptautisko tiesību teorētiskās atziņas, to rašanās process un ietekme uz starptautisko tiesību procesu atšķiras no lomas un veida, kas teorijai un dogmatikai ir piešķirtas nacionālajās tiesībās. Tomēr nedrīkst noliegt vienmēr pastāvējušo mijiedarbību šo divu tiesību loku starpā.

524

Par principiem, kas nosaka starptautisko tiesību un nacionālo tiesību attiecības, skat.: Ineta Ziemele. Starptautisko tiesību vieta un nacionālo tiesību attiecības // Juristu Žurnāls Nr. 5 un Cilvēktiesību Žurnāls Nr. 6. - 1997. - 55.-64. lpp. Skat. pamatā šīs grāmatas 2. un 3. nodaļu.

525

Skat. 625. piezīmi.

526

Mutatis mutandis, spriedums lietā Selmouni pret Franciju, 28.07.1999, §101. Sal. arī: F. Matschcr. Methods of the Interpration of the Convention [Konvencijas interpretācijas metodes] // The European System for the Protection of Human Rights [Eiropas cilvēktiesību aizsardzības sistēma] / R. St. J. Macdonald, F. Matscher and

H. Petzold, eds. - Dordrecht, Boston, London, 1993. - P. 63.

527

Samērā izsmejošs zinātnisko publikāciju latviešu valodā par cilvēktiesību jautājumiem saraksts ir atrodams šīs grāmatas pielikumā «Latvijā pieejamās ieteicamās literatūras saraksts».

528

6,0 Piemēram, Satversmes tiesas 1998. gada 30. aprīļa spriedums par nekustamā īpašuma piespiedu atsavināšanu valsts vai sabiedrības vajadzībām, Satversmes tiesas 1999. gada 21. aprīļa spriedums par zemes īpašumiem lauku apvidos un kompensācijām par tiem. Abi spriedumi attiecas uz cilvēktiesībām uz īpašumu. Skat. arī komentāru par šiem spriedumiem: Arnis Buka. Par tiesībām uz īpašumu II Latvijas Vēstnesis. -1999.-Nr. 151/154.- 13. maijs. Ineta Ziemele. Sprieduma komentārs // Cilvēktiesību Žurnāls. - 1999. - Nr. 9.-12. - 248.-254. Ipp.

529

Pēteris Zilgalvis. Bioētikas konvencija un indivīda tiesiskā aizsardzība II Likums un Tiesības. - 2000. - 2. sējums. - Nr. 3(7). - 71.-73. lpp.

530

Skat. ANO 1990. gada Bērna tiesību konvencijas pieeju šim jautājumam.

531

Par rīcībspēju skat. tuvāk: Dainis Bergmanis. Fizisko personu rīcībspēja Latvijā un Krievijā // Latvijas Vēstnesis. - 1999. - Nr. 140 un Nr. 151-154. - 6. maijs un 13. maijs.

532

Skat. grāmatas 3.1.15. nodaju.

533

655 Eiropas Cilvēktiesību komisijas lēmumi Nr. 6538/74, Nr. 10983/84.

534

656 Saskaņā ar Civillikuma 383. pantu art mantojums ir juridiska persona.

535

Par privāto un publisko tiesību nošķiršanu skat. tuvāk: Jautrīte Briede. Publiskās un privātās tiesības II Mūsdienu tiesību teorijas atziņas. - Rīga, 1999. - 41.-58. lpp.

536

Latvijas Vēstnesis. - 1995.-Nr. 100.

537

Edgars Meļķisis. Publisko tiesību juridiskās personas - likums un inertā realitāte // Tiesību spogulis. I : Zinātnisku rakstu krājums. - Rīga, 1999. - 69. lpp.

538

Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedums lietā AGOSIpret Lielbritāniju, Publications de la Court Europēene des Droits de l’Homme: Sērie A: Arrets et decisions, Nr. 108. Tālākie šajā nodaļā citētie spriedumi bez īpašas norādes ir Eiropas Cilvēktiesību tiesas spriedumi.

539

Latvijā visas reliģiskās organizācijas, kas tiek reģistrētas saskaņā ar 1995. gada 7. septembra Reliģisko organizāciju likumu (Latvijas Vēstnesis. - 1995. — Nr. 146) ir uzskatāmas par privāto tiesību juridiskām organizācijām. Daudzās Eiropas valstīs -Vācijā, Lielbritānijā, Grieķijā u. c., kur tradicionāli pastāv valsts baznīcas, tās turpretim ir publisko tiesību juridiskās personas. Jāatzīmē, ka Zviedrijā evaņģēliski luteriskā baznīca savu tradicionālo statusu kā valsts baznīca ar 2000. gada 1. janvāri ir zaudējusi.

540

Eiropas Cilvēktiesību komisijas lēmums Nr. 7805/77 (Church of Scientology pret Zviedriju), Commission Europēene des Droits de l’Homme: Decisions et Reports. -Nr. 21. -P. 109.

541

Tieši uz Satversmes pamata ir izveidoti šādi valsts orgāni - Valsts prezidents. Saeima, Ministru kabinets, vispārējās jurisdikcijas tiesas, Satversmes tiesa un Valsts kontrole. Tā kā tie ir noteikti Satversmē, tad tos var apzīmēt par Latvijas Republikas (valsts) konstitucionālajiem orgāniem, kas rīkojas tieši sākotnējās juridiskās personas -Latvijas Republikas - vārdā. Pašvaldības turpretī ir no Latvijas Republikas atvasinātas publisko tiesību juridiskās personas, kas izveidotas uz viena tās konstitucionālā orgāna - Saeimas - pieņemtu likumu pamata.

542

Valstīs, kur tradicionāli pastāv valsts baznīca, tā parasti blakus valstij ir otra sākotnējā publisko tiesību juridiskā persona (tā nav atvasināta no valsts).

543

6<6 Eiropas Cilvēktiesību komisijas lēmums Nr. 15090/89 (Madrides pilsēta pret Spāniju).

544

Šīs sistēmas neizpratne noveda pie tā, ka 1995. gadā lietā par kāda valsts civildienesta darbinieka atlaišanu uz tiesu tika aicināts Ministru prezidents personīgi. Pareizajam atbildētājam vajadzēja būt Latvijas Republikai, kuru (uz Satversmes pamata) pārstāv Ministru kabinets, kuru savukārt (uz Ministru kabineta iekārtas likuma pamata) pārstāv attiecīgais ministrs, kuru tālāk uz vispārēja (ministrijas nolikumā paredzēta) jeb speciāla (ar īpašu ministra rīkojumu noteikta) pilnvarojuma pamata pārstāv šīs ministrijas struktūrvienības amatpersona - kas, norādot uz šīm vispārējām un speciālajām pilnvarām - konkrētajā tiesas procesā pārstāv Latvijas Republiku. Ja minētais gadījums būtu k|uvis par vispārēju praksi, tad valdība kļūtu rīcībnespējīga. Arī Eiropas Cilvēktiesību tiesā, kaur atbildētājs ir valsts, kā tās pārstāvis nekad netiek aicināts valsts vai valdības galva, bet gan attiecīgais ierēdnis pilnvarojuma ķēdes beigu galā, kurš, protams, uzstājas valsts vārdā. Tāpat konstitucionālajā tiesvedībā citās valstīs attiecīgos konstitucionālos orgānus (valdību, parlamentu) pārstāv attiecīgie ierēdņi, kuri uzstājas šo konstitucionālo orgānu vārdā. Tādai jābūt arī praksei Latvijā.

545

641 Šādas privātpersonas, ciktāl tās darbojas savu tām deleģētās publiskās varas pilnvaru ietvaros, tad arī ir uzskatāmas par publisko tiesību subjektiem.

546

Sal. Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 34. pantu.

547

Tas atkarībā no konkrētā līguma satura var būt vai nu darba līgums (Civillikuma 2178. pants), vai uzņēmuma līgums (Civillikuma 2213. pants).

548

Problemātisks ir gadījums, ja valstij pieder tikai daļa uzņēmuma. Tādā gadījumā šis uzņēmums ir pak|auts publisko tiesību ierobežojumiem tikai tad, ja valstij pieder uzņēmuma vairākums, akciju vai da|u kontrolpakete vai valsts citādā veidā ir nodrošinājusi faktisku kontroli pār uzņēmumu. Ja uzņēmums pieder vairākiem publisko tiesību subjektiem (piemēram, Latvijas Republikai un Rīgas pilsētai, bez tam privātpersonai N), tad publisko īpašnieku daļas vai faktiskās ietekmes iespējas ir jāskaita kopā.

549

Valsts Nekustamo īpašumu aģentūra saskaņā ar Ministru kabineta 1996. gada 10. aprīļa rīkojumu Nr. 120 ir valsts akciju sabiedrība.

550

655 Sal. Andrjs Sajo. Limiting Governments. An Inlroduction to Constitutionalism [Valdību ierobežošana. Ievads konstitucionālismā]. - Budapest, 1999. - P. 245.

551

Izņēmums ir tad, ja firma attiecīgajā tirgus segmentā ieņem monopolstāvokli vai monopolam līdzīgu stāvokli.

552

Šāds atteikums slēgt civiltiesisku līgumu, atkarībā no konkrētiem apstākļiem, var būt gan administratīvais akts, gan iestādes faktiskā rīcība; abos gadījumos tas ir pakļauts tiesas kontrolei, kurai jāpārbauda, vai tas nav pretrunā it sevišķi ar augšminētajām, Satversmē noteiktajām cilvēktiesībām un no tām izrietošajiem cilvēktiesību principiem. Sal. patlaban vēl spēkā esošo Latvijas civilprocesa kodeksa 239.' pantu, kas saskaņā ar jaunā Civilprocesa likuma pārējas noteikumiem paliek spēkā līdz jaunā Administratīvā procesa likuma spēkā stāšanās brīdim.

553

Ģenerālklauzulas ir tiesību normas, kas formulētas kā augstas abstrakcijas līmeņa «atklātie juridiskie jēdzieni» (skat. tālāk 7.7.1. noda|u), tātad ļoti vispārīgi, un kuras tiek konkretizētas praksē, it sevišķi tiesu praksē. Šis likumdošanas tehnikas paņēmiens ļauj likumam praksē vieglāk attīstīties tālāk un aptvert likumdošanas brīdī neparedzētus gadījumus. Ģencrālklauzulas, piemēram, ir jēdzieni «laba ticība» Civillikuma 1. pantā, «labie tikumi» 24. un 1415. pantā.

554

Šeit nav iespējams iztirzāt visu Satversmes 89. panta problemātiku, kas daļēji saistīts ar nepietiekoši pārdomāto panta redakciju. Loģiski interpretējot 89. pantu saistībā ar 1. pantu, valsts institūcijas, protams, ir saistītas arī ar cilvēktiesībām, kas pieder pie starptautiskajām ius cogens normām un starptautiskajām paražu tiesību normām neatkarīgi no tā, vai Latvija ir vai nav pievienojusies konvencijām, kas satur šīs normas, un vai tā tās ir vai nav atzinusi citādā veidā.

Satversmes 89. pants ietver sevī arī cilvēktiesību aspektus, kas atrodami vispārējos tiesību principos un kas piemērojami, interpretējot Satversmē un likumos ietvertās cilvēktiesības. Šiem principiem var būt konstitucionāls rangs (piemēram, jau minētajam samērīguma principam). Ineta Ziemele. Starptautiskās tiesības Latvijas tiesību sistēmā un tiesu administratīvajā praksē // Cilvēktiesību īstenošana Latvijā: tiesa un administratīvais process / Ineta Ziemele, red. - Rīga : LU Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūts, 1998.- 18. lpp.

555

Kā redzamas valsts gribas izpausmes savā darbībā orientēties uz cilvēktiesībām var atzīmēt, piemēram, cilvēktiesību valsts ministra amata izveidošanu 1994. gadā (vēlāk likvidēts), Valsts cilvēktiesību biroja izveidošanu 1995. gadā, Eiropas Cilvēktiesību konvencijas ratifikāciju un pakļaušanos Eiropas Cilvēktiesību tiesas jurisdikcijai 1997. gadā. Satversmes papildināšanu ar pamattiesību nodaļu 1998. gadā.

556

Bez tam saskaņā ar Satversmes 1. pantu materiālās cilvēktiesības var atrasties arī

, starptautiskajās ius cogens normās, starptautiskajās paražu tiesību normās un vispārējos tiesību principos. Tomēr Satversmes 1. un 89.-116. panta teksti, kā arī starptautiskie līgumi cilvēktiesībujautājumos veido pietiekami aptverošu un elastīgu cilvēktiesību normu sistēmu, un blakus tai būtu ļoti grūti atrast gadījumus, kad šīs normas un vispārējie cilvēktiesību principi būtu piemērojami tieši. Taču vispārējie tiesību principi ir centrālas normas, interpretējot normatīvos aktus, kas satur cilvēktiesības - Satversmes 1. un 89.-116. pantu un likumus.

557

““Piemēram, šāda «konkretizācijas atruna», norādot uz likumu, kas attiecīgo cilvēktiesību normas saturu var konkretizēt tuvāk, ir paredzēta Satversmes 101. pantā, kas paredz, ka ikviens Latvijas pilsonis «likumā paredzētajā veidā» var piedalīties valsts un pašvaldības darbībā. Šāds likums šīs tiesības nevienam nevar atņemt vai ierobežot, bet var tikai noteikt saprātīgus priekšnosacījumus ar mērķi panākt, ka pilsonis tās var visefektīvāk izmantot, kā arī lai dotu katram pilsonim vienlīdzīgu un taisnīgu pieeju šo tiesību efektīvai izmantošanai. Ar šo mērauklu ir jāpārbauda, piemēram, Saeimas vēlēšanu likuma vai Civildienesta likuma atbilstība 101. pantam.

558

Piemēram, Satversmes 97. pants paredz: «Ikvienam ir tiesības likumīgi uzturēties Latvijas teritorijā.» Pārbaudot šīs tiesības, ir jākonstatē, vai attiecīgā persona uzturas Latvijā saskaņā ar likumu un citām likumpak]autām normām, kas regulē uzturēšanos Latvijā.

559

Demokrātiskās valstīs amatpersonu atteikšanās piemērot konstitucionālas normas ir sodāma darbība. Arī Latvijā tas varētu būt viens no «nelikumīga sprieduma vai lēmuma taisīšanas» gadījumiem saskaņā ar jaunā Krimināllikuma 291. pantu.

560

Ārējie normatīvie akti ir vispārēja rakstura normatīvi akti, kuri darbojas attiecībās starp valsti no vienas puses un indivīdu no otras puses. Latvijas nacionālajā tiesību sistēmā pastāv četru veidu ārējie normatīvie akti - Satversme, likumi, Ministru kabineta noteikumi un pašvaldību saistošie noteikumi. Iekšējie normatīvie akti -instrukcijas - turpretim ir vispārēja rakstura tiesību akti, kas darbojas valsts «iekšienē». Tic domāti tikai iestāžu iekšējai lietošanai (sal. 1995. gada 13. jūnija Ministru kabineta notekumu Nr. 154 Administratīvo aktu procesa noteikumi 8. un 9. punktu). Administratīvais akts, kas uzliek pilsonim tiesisku pienākumu, drīkst tikt pamatots tikai ar ārēju normatīvu aktu un nekādā gadījumā - ar iekšējo normatīvo aktu (sal. Ministru kabineta iekārtas likuma 15. pantu). Skat. arī: Juris Jelāgins. Normatīvo tiesību aktu hierarhija 11 Tiesību spogulis. I. Zinātnisko rakstu krājums. - Rīga, 1999. - 61. Ipp.

561

Jāievēro, ka minētie četri ārējo normatīvo aktu veidi sastāda tikai tiesību normu hierarhijas kodolu. Tajā ietilpst vēl starptautiskās normas un vispārējie tiesību principi, kuriem var būt dažāds rangs. Piemēram, starptautiskajām ius cogens normām ir augstāks rangs nekā valsts konstitūcijai, tātad arī Satversmei; konstitucionāls rangs ir centrālajiem demokrātiskas un tiesiskas valsts principiem kā, piemēram, samērīguma un tiesiskās paļāvības principiem. Saeimas ratificētu starptautisku līgumu rangs atrodas starp likumu un Satversmi.

562

Skat. tuvāk: Egil Levits. Dic Verfassungsgerichtsbarkeit in Lettland [Konstitucionālā tiesvedība Latvijā]. // Osteumpa Recht. - 1997. - Nr. 4. - S. 305 ff.

563

“* No grieķu valodas hermeneus - pratējs, skaidrotājs, tulkotājs. Skat. tuvāk: Kļaus E. Roehl. Allgemeine Rechtslehre [Vispārējā tiesību mācība], - Kocln, Berlin, Bonn, Muenchen, 1994. - S. 106 ff.

564

Skat. arī: Edgars Mcļķisis. Tiesību normu abstraktums un tā sekas // Juristu Žurnāls. -1998. - Nr. 8. - 5. Ipp. et seq.

565

Edgars Me|ķisis. Juridisko jēdzienu un normu abstraktums kā tiesību sistēmu vienojošais elements // Mūsdienu tiesību teorijas atziņas t Edgars Mcļķisis, red. -Rīga, 1999,- 16.-17. Ipp.

566

Piemēram, var rasties jautājums, vai latvieši Daugavpilī ir «mazākumtautība» Satversmes 114. panta izpratnē.

567

472 Piemēram, pie Satversmes 108. panta jēdziena «streikot» kodola noteikti pieder neierašanās darbā. Taču pie šī jēdziena «apmales» pieder jautājums, piemēram, vai tiesības uz streiku aptver arī sliktu darba izpildi (piemēram, firmas sekretāres nolemj turpināt pildīt visus darba pienākumus, izņemot atbildēšanu uz telefona zvaniem; rūpnīcas strādnieki nolemj producēt brāķi)?

Sal. arī: Oscar M. Garibaldi. On the Ideological Content of Human Rights Instruments: The Clause «in a Democratic Society» [Par cilvēktiesību instrumentu ideoloģisko saturu: klauzula «demokrātiskā sabiedrībā» ] // Contemporary Issues of Internationa! Law. Essays in Honour of Louis B. Sohn / [Starptautisko tiesību mūsdienu jautājumi. Esejas, godinot Luisu B. Sonu] / T. Bucrgenthal ed. - Kehl, Strasbourg, Arlington, 1984.-P. 23.

568

Par interpretācijas metodoloģiju skat. tuvāk: Edgars Me|ķisis. Tiesību normu iztulkošana. - Rīga, 1999; Egils Levits. Tiesību normu interpretācija un Satversmes

1. panta «demokrātijas» jēdziens II Cilvēktiesību Žurnāls. - 1997. - Nr. 4. - 54. un turpm. lpp.

569

Skat. tuvāk: Edgars Meļķisis. Tiesību normu iztulkošana. - Rīga, 1999. - 21. Ipp.

570

Ibid., 36.-39. Ipp.

571

Skat. tuvāk: Egils Lcvits. Latvijas tiesiskā iekārta transformācijas procesā II Likums un Tiesības. - 1. sējums. - Nr. 1. - 1999. - sept. - 6.-12. Ipp.

Skat. tuvāk: Edgars Mcļķisis. Tiesību normu iztulkošana. - Rīga, 1999. - 27.-35. lpp.

Sal.: Albert Bleckmann. Staatsrecht II - Die Grundrechte [Valsts tiesības. II. Pamattiesības], 4. Aufl. - Koeln, Berlin, Bonn, Muenchen, 1997. - S. 82.

572

Arnis Buka, Kristīne Jarinovska. Tiesību normu tulkošana un tās pilnveidošanas iespējas // Latvijas Vēstnesis. - Nr. 355. - 1999. - 21. okt.

573

No grieķu valodas teleos - mērķis un logos - mācība, zinātne. Teleoloģija ir mācība par mērķtiecību, mērķa un līdzekļa cēloņsakarībām.

574

Par samērīguma principu skat. tuvāk: Juergen Schwarze. European Administrative Law [Eiropas administratīvās tiesības], - London, 1992. - P. 677-866.

575

«Tiesību tālākveidošana» to piemērošanas procesā (blakus un pakārtoti likumdošanai) ir atzīta tiesību sistēmas tālākattīstības metode. To veic galvenokārt tiesa. Anglosakšu tiesību lokā tai ir lielāka nozīme kā kontinentālās Eiropas tiesību lokā, taču arī tur bez tiesību tālākveidošanas nav iespējams iztikt. Tā balstās uz savu īpašo metodoloģiju - analoģiju, atgriezenisko slēdzienu, tcleoloģisko redukciju, vispārējo tiesību principu piemērošanu un tālākattīstību u. c. Sal.: Rolf Wank. Die Auslegung von Gesetzen [Likumu interpretācija]. - Koeln, Berlin, Bonn, Muenchen, 1997. - S. 95-106.

576

Lieta Airey pret Īriju, Publications de la Court Européenne des Droits de l’Homme, Série A: Arrêts et décisions. - Nr. 32.

577

6,7 Laura Ili-Vakkuri. Vispārējs pārskats par Eiropas Cilvēktiesību konvenciju un citiem Eiropas cilvēktiesību aizsardzības mehānismiem // Eiropas Cilvēktiesību konvencijas piemērošana praksē / Mārtiņš Mits, red. - Rīga : Valsts Cilvēktiesību birojs, 1996. -

11. Ipp.

578

Sākot ārlietu Tyrer pret Lielbritāniju, Publications de la Court Européenne des Droits de l’Homme, Série A: Arrêts et décisions, Nr. 26.

579

b‘m Skat. tuvāk: Egils Levits. Eiropas Cilvēktiesību konvencijas piemērošana Latvijas iestādēs un tiesās II Cilvēktiesību īstenošana Latvijā: tiesa un administratīvais process / Ineta Ziemele, red. - Rīga : LU Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūts, 1998. - 61. un turpm. Ipp. Par konvencijas lomu Eiropas Savienības ietvaros skat. šīs grāmatas 5. nodaļu.

580

6,1 Skat. tuvāk: Mārtiņš Mits. Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas statuss Latvijas tiesību sistēmā. Konvencijas piemērošana nacionālā līmenī // Eiropas Cilvēktiesību konvencijas piemērošana praksē / Mārtiņš Mits, red. - Rīga : Valsts Cilvēktiesību birojs, 1996. - 18. Ipp. et seq.

581

Skat. 2. un 3. nodaļu.

582

m Sal. arī: Arnis Buka. Par tiesībām uz īpašumu // Latvijas Vēstnesis. - 1999. - Nr. 151/154.- 13. maijs.

583

^Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 6. protokols, kas aizliedz nāvessodu, tomēr izņēmuma kārtā to pie|auj kara laikā. Par cilvēktiesību, no kurām nekādos apstākļos nedrīkst būt atkāpes, juridisko statusu skat. 2.2.1. nodaļas b punktu. ANO Cilvēktiesību komiteja tādas cilvēktiesības kvalificē par ius cogens normām. Skat. komitejas vispārējo komentāru Nr. 24. - 1994.

584

6,5 Ir vērts paturēt prātā, ka starptautisko cilvēktiesību teorijā cilvēktiesības dala absolūtajās un kvalificētajās atkarībā no tā, vai tiesības saturs ir skaidrs un vispārpiemērojams (attiecībā uz katru cilvēku). No šāda viedokļa tiesības uz dzīvību nav absolūtas, jo var atņemt dzīvību pašaizsardzības nolūkos. Nav arī skaidrs jautājums, piemēram, par abortiem, utt. Tiesības uz dzīvību tādēļ starptautisko tiesību izpratnē ir uzskatāmas par kvalificētām tiesībām. Taču arī kvalificētām tiesībām tiesību normu hierarhijā var būt ius cogens rangs. Tur, kur tiesības saturs ir skaidri noteikts, valstij nav nekādu iespēju atkāpties vai tiesību savādāk ierobežot, ja tas īpaši nav atrunāts.

585

‘96 Skat. 8. nodaļu.

6.7 Francis G. Jacobs, Robin C. A. White. The European Convention of Human Rights [Eiropas Cilvēktiesību konvencija]. 2nd ed. - Oxford, 1996. - R 223.

586

6.8 Sal.: Kay Windthorst. Verfassungsrechl 1. Grundlagen. [Konstitucionālās tiesības. I. Pamati). - Muenchen, 1994. - S. 176-185.

587

6,9 Satversmes 92. panta otrais teikums skan šādi: «Nepamatota tiesību aizskāruma gadījumā ikvienam ir tiesības uz atbilstīgu atlīdzinājumu.»

588

Skat. iepriekš 2.3.1. nodaļu.

589

Skat. iepriekš 664. piezīmi.

Iekšējie normatīvie akti nav saistoši personām, kas nav attiecīgajai iestādei padotas. Tas cilvēktiesību un demokrātiskās valsts iekārtas aizsardzības nolūkos pret varas uzurpāciju no pārvaldes iestāžu puses ir īpaši uzsvērts arī Ministru kabineta iekārtas likuma 1S. panta piektās daļas otrajā teikumā.

590

Lieta Silver pret Lielbritāniju, Publications de la Court Européenne des Droits de l’Homme, Série A: Arrêts et décisions, Nr. 61, p. 33, §86.

591

Lieta Malonepret Lielbritāniju, Publications de la Court Européenne des Droits de l’Homme, Série A: Arrêts et décisions, Nr. 82, p. 32, §67.

592

Lieta Sunday Times pret Lielbritāniju, Publications de la Court Européenne des Droits de l’Homme, Série B: Arrêts et décisions, Nr. 26, p. 37, §63.

593

m Par tiesiskas valsts standartiem iestādes rīcības brīvības izmantošanā skat. tuvāk: Administrative diseretion and problems ofaccountability. Proceedings. 25 th Colloquy on European Law [Pārvaldes rīcības brīvība un atbildības problēmas. Eiropas tiesību 25. kolokvija materiāli], - Oxford, 27-29 September, 1995. - Strasbourg, 1997.

594

Lieta Silver pret Lielbritāniju, Publications de la Court Européenne des Droits de l’Homme, Série A: Arrêts et décisions, Nr. 26, p. 37, §88.

595

Sal. arī Kriminālprocesa kodeksa 176.' pantu, kas paredz noklausīšanās iespējas, izmeklējot jebkuru kriminālnoziegumu. Skat. tuvāk: P. Palčejs. Telefonkomunikāciju noklausīšanās Latvijas likumdošanā II Latvijas Policijas akadēmijas raksti. - 1996. -Nr. 3. - 109.-122. lpp.

596

Lieta Kruslin, Huvigpret Franciju, Publications de la Court Européenne des Droits de l’Homme, Série A: Arrêts et décisions, Nr. 176.

597

Ar jēdzienu «cilvēks» šeit jāsaprot jebkura privātpersona - kā fiziska, tā juridiska persona, sal. iepriekš 7.3.1. noda|u.

598

Skat. tuvāk: Egils Levits. Tiesību normu interpretācija un Satversmes 1. panta «demokrātijas» jēdziens II Cilvēktiesību Žurnāls. - 1997. - Nr. 4. - 54. Ipp. et seq.

599

Skat. tuvāk: Gregor Paul Boventer. Grenzen politischer Freiheit im demokratischen Staat. Das Konzept der streitbaren Demokratie in einem internationalen Vergleich [Politiskās brīvības robežas demokrātiskā valstī. Pašaizsargājošās demokrātijas koncepts starptautiskā salīdzinājumā], - Berlin, 1985.

600

Hipotētisks piemērs: lai gan sabiedrībā pastāv vispāratzīta ētiska norma, kas aizliedz melošanu, likums, kas mēģinātu aizsargāt «sabiedrības tikumību» un paredzētu sankcijas par melošanu, būtu kvalificējams par totalitāru, jo iejaucas cilvēka personības «dzi|ākajā slānī», un līdz ar to nebūtu atzīstams par leģitīmu mērķi Satversmes 116. panta izpratnē.

601

Sal.: K. Rogge. Fact-Finding [Faktu konstatācija] // The European System for the Protection of Human Rights [Eiropas cilvēktiesību aizsardzības sistēma] / R. Macdonald, F. Matscher, H. Petzold. eds. - Dordrecht, 1993. - P. 677, 682.

602

Skat. tuvāk: Loukis L. Loucaides. Essays on the Developing Law on Human Rights [Esejas par topošajām cilvēktiesībām], - Dordrecht, Boston, London, 1995. - P. 189-195.

603

Skat. tuvāk: Oscar M. Garibaldi. On the Ideological Content of Human Rights Instruments: The Clause «in a Democratic Society» [Par cilvēktiesību instrumentu ideoloģisko saturu: klauzula «demokrātiskā sabiedrībā»] II Contemporary Issues of International Law. Essays in Honour of Louis B. Sohn [Starptautisko tiesību mūsdienu jautājumi. Esejas, godinot Luisu B. Sonu] / T. Buergenthal ed. - Kehl, Strasbourg, Arlington, 1984. - P. 23.

604

ANO jeb universālo cilvēktiesību standartu gaismā šāda situācija Irānā un citās valstīs, kas ir ANO dalībvalstis, tiek uzskatīta par vārda brīvības pārkāpumu. Tātad arī ANO (un citas starptautiskas organizācijas) kā mērauklu ir akceptējušas Rietumu demokrātijas modeli. Skat. arī 1.3. nodaļu, īpaši 23. atsauci.

605

Sal. arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas argumentāciju lietā Dudgeon pret Triju, Publications de la Court Européenne des Droits de l’Homme, Série A: Arrêts et décisions, Nr. 45.

606

Saeimas komisija, kas sagatavoja Satversmes 8. nodaļu, sākotnējā diskriminācijas aizlieguma panta variantā bija paredzējusi uzskaitīt aizliegtos diferencēšanas kritērijus, kā tas ir vairumā citu valstu konstitūciju noteikumos par vienlīdzību un diskriminācijas aizliegumu. To vidū bija paredzēts arī «vecums». Šis kritērijs Rietumu demokrātijās līdz šim nav ietverts cilvēktiesībās uz vienlīdzību un diskriminācijas aizliegumu. Latvijā tam varētu būt sevišķa nozīme sakarā ar iedzīvotāju paaugstinātu demogrāfisko novecošanos. Līdz ar to Latvijas risinājums šajā aspektā varētu būt pienesums klasisko tiesību uz vienlīdzību un diskriminācijas aizlieguma tālākattīstībā.

Tomēr beigās komisija izšķīrās par pilnīgi citu konceptu, attiecīgajā Satversmes noteikumā neminot nevienu kritēriju (sal. Satversmes 91. pantu). Taču tas vēl nenozīmē, ka līdz ar to «vecums» būtu svītrots no Satversmes 91. panta interpretācijas ceļā noskaidrojamo aizliegto kritēriju saraksta.

607

par vispārīgajiem tiesību principiem, pie kuriem pieder arī samērīguma princips, skat. tuvāk: Daiga Iļjanova. Vispārīgie tiesību principi un to funkcionālā nozīme // Mūsdienu tiesību teorijas atziņas / Edgars Mejķisis, red. - Rīga, 1999. - 87.-107. Ipp. Skat. arī: Jautrīte Briede. Par samērīgumu administratīvajā procesā // Latvijas Vēstnesis. - Nr. 142.-144. - 2000. - 20. apr.

608

Lieta Handyside pret Lielbritāniju, Publications de la Court Européenne des Droits de l’Homme, Série A: Arrêts et décisions, Nr. 24.

609

Lieta Barthold pret Vāciju, Publications de la Court Européenne des Droits de l’Homme, Série A: Arrêts et décisions, Nr. 90.

610

Jochen Abr. Frowein, Wolfgang Peukcrt. Europäische Menschenrechtskonvention. Kommentar [Eiropas Cilvēktiesību konvencija. Komentārs]. 2. Aufl. - Kehl, Strasbourg, Arlington, 1996. - S. 336.

611

Piemēram, Polijas 1997. gada 2. aprī|a konstitūcijas 31. panta trešās daļas funkcijas ir līdzīgas kā Satversmes 116. panta funkcijas - noteikt cilvēktiesību «robežu robežas» (skat. iepriekš 7.8. nodaļu). Taču Polijas konstitūcijas priekšraksts ir formulēts daudz rūpīgāk un precīzāk, ietverot tajā gan kritēriju «nepieciešamība demokrātiskā sabiedrībā», gan to, ka cilvēktiesību «kodols» nav ierobežojams nekādā gadījumā. Polijas konstitūcijas 31. panta trešā daļa skan šādi:

«Any limitation upon the exercise of constitutional freedoms'and rights may by imposed only by statute, and only when necessary in a democratic state for the protection of its security or public order, or to protect the natural environment, health or public morals, or the freedoms and rights of other persons. Such limitations shall not violate the essence of freedoms and rights.»

Šis noteikums satur visus nepieciešamos cilvēktiesību «robežu robežu» pamatelementus. Turpretim Latvijas konstitucionālajā sistēmā jāatceras, ka blakus Satversmes 116. panta nosacījumiem jāpārbauda arī no Satversmes 1. panta izrietošie nosacījumi - «nepieciešamība demokrātiskā sabiedrībā» un cilvēktiesību «kodola neaizskaramības» princips.

612

Par starptautisko normu un principu statusu Latvijas tiesību sistēmā skat. Cilvēktiesību īstenošana Latvijā: tiesa un administratīvais process / Ineta Ziemele, red. - Rīga : LU Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūts, 1998.

613

Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs. - 1996. - Nr. 14; Latvijas Vēstnesis. - 1996. - 14. jūn.

614

Skat., piemēram, Latvijas Republikas Satversmes tiesas spriedums «Par nekustamā īpašuma piespiedu atsavināšanu valsts vai sabiedriskajām vajadzībām» // Cilvēktiesību Žurnāls. - 1999. - Nr. 9.-12. - 233. Ipp. etseq. Skat. turpat: Ineta Ziemele, Sprieduma komentārs, 248. Ipp. et seq.

615

Piemēram, ANO 1966. gada Starptautiskā pakta par pilsoniskajām un politiskajām

616

tiesībām 4. panta otrajā daļā uzskaitītās tiesības, skat. Cilvēka tiesības. Starptautisko

617

līgumu krājums, I sējums (pirmā daļa). - Ņujorka un Ženēva, Apvienotās Nācijas :

618

1994.-22. Ipp.

619

7” Rezolūcijas preambula, ibid, 87. Ipp.

620

710 Latvijas Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs. - Nr. 21. - 1990. -24. maijs.

7,1 Ineta Ziemele. Starptautiskās tiesības Latvijas tiesību sistēmā un tiesu administratīvajā praksē // Cilvēktiesību īstenošana Latvijā: tiesa un administratīvais process / Ineta Ziemele, red. - Rīga : LU Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūts, 1998.

752 Jautrīte Briedē. Administratīvais process un cilvēktiesības II Cilvēktiesību īstenošana Latvijā: tiesa un administratīvais process /Ineta Ziemele, red. Rīga : LU Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūts, 1998. - 110., 119. Ipp.

7,5 Tos bieži dēvē arī par administratīvajām iestādēm.

621

Skat. 7.3. noda|u.

622

Skat., piemēram: Jautrīte Briede. Tiesiskās paļāvības aizsardzība - viens no administratīvā procesa principiem II Cilvēktiesību Žurnāls. - 1997. - Nr. 5. - 34.-41. Ipp.

623

Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs. 1995. - Nr. 14; Latvijas Vēstnesis. - 1995. - 4. jūl.

624

757 Skat. īpaši 7.4. nodalu.

625

Latvijas administratīvo pārkāpumu kodeksa 1995. gada 19. jūlija redakcija: 201.46 pants - iesniegumu, sūdzību un priekšlikumu izskatīšanas noteikumu pārkāpšana; 201. 47 pants - apmeklētāju pieņemšanas kārtības pārkāpšana; 201. 48 pants -iesniegumā, sūdzībā vai priekšlikumā minēto ziņu un faktu publicēšanas noteikumu pārkāpšana.

626

Jāsaka, ka prokurora loma administratīvajā procesā ir jāuzskata par padomju tiesību sistēmas elementu, kas vēl ir saglabājies Latvijā. Demokrātiskā valstī cilvēkam ir jābūt visām iespējām cīnīties pret valsts iestādēm neatkarīgā un objektīvā tiesā. Nav nepieciešams, ka cilvēka vārdā uzstājas prokuratūra, kas ir valsts iestāde. Latvijā prokuratūra tiek definēta kā tiesu varas elements, mēģinot daļēji risināt šo principiālo sistēmas problēmu. Jācer, ka ar tiesu varas un cilvēku tiesības nostiprināšanos šis jautājums atrisināsies. - Red.

627

Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs. - 1998. - Nr. 22.

628

745 īpaši problēmas rodas Eiropas Cilvēktiesību konvencijas 13. panta sakarā.

629

Latvijas Vēstnesis. - 1998. - Nr. 326/330; Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs. - 1998. - Nr. 23.

630

,4<’ Latvijas Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs. - 1993. - Nr. 1.

631

Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs. - 1998. - Nr. 23.; Latvijas Vēstnesis. - 1998. - Nr. 326/330.

632

Civilprocesa likuma 348. panta septītā daļa, 376. panta pirmā daļa, 394. panta otrā daļa.

633

Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs. - 1998. - Nr. 15; Latvijas Vēstnesis. - 1998. - Nr. 199/200.

634

1) 1995. gada 6. novembra likums Par bāriņtiesām un pagasttiesām. - Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs. - 1996. - Nr. I; 2) Latvijas Republikas Ministru kabineta 1996. gada 26. marta noteikumi Nr. 80 «Bāriņtiesu un pagasttiesu darbības noteikumi». -Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs. - 1996. - Nr. 9.

635

Skat. vienu šādu mēģinājumu: Lieta Nr. 2-860-3, 1995. gada 18. maijs, Bauskas rajona tiesas spriedums. Publicēts ang|u valodā Latvian Human Rights Quarterly. -1998. - No. 3/4. - P. 137 et seq.

636

Latvijas Republikas Augstākās padomes 1991. gada 4. septembra lēmums par pievienošanos Bērna tiesību konvencijai; Latvijas Republikas Augstākās Padomes un Valdības Ziņotājs. - 1991.-26. aug.

637

755 16. punkts - Latvijas Republikas Ministru kabineta 1996. gada 26. marta noteikumi Nr. 80 «Bāriņtiesu un pagasttiesu darbības noteikumi», Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs. - 1996. - Nr. 9.

638

Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs. - 1993. - Nr. 2.

639

Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs. -1998. - Nr. 24; Latvijas Vēstnesis. - 1998. - Nr. 334/335.

640

Latvijas Vēstnesis. - 1999. - Nr. 444.

641

Piemēram, Valsts cilvēktiesību birojs, Valsts darba inspekcija, arodbiedrības.

642

Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs. - 1997. - Nr. 1.

643

Likums pieņemts 27.10.1994; Latvijas Vēstnesis. - 1994. - 5. nov.; Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs. - 1994. - Nr. 23.

644

Latvijas Administratīvo pārkāpumu kodeksa 14. nodaļas 175.' pants «Necieņa pret izziņas, izmeklēšanas un prokuratūras iestādēm» ; 175.2 pants «Kontroles, uzraudzības vai izmeklēšanas funkcijas realizējošo valsts amatpersonu likumīgo prasību neizpildīšana».

645

742 Valsts cilvēktiesību biroja 1998. gada darbības pārskats, tabula 59. Ipp.

646

76! Latvijas Vēstnesis. - 1996. - 14. jūn.; Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs. - 1996. - Nr. 14.; grozījumi ar 11.09.97. likumu.

647

Leander v. Sweden [Leanders pret Zviedriju] // EHRR. - Series A: -, No 116. -1987.

648

Skat., piemēram, Handyside v. UK [Handisaids pret Lielbritāniju] // EHRR. - Series A., - No. 24.

649

Ineta Ziemele, Benita Šīrone, Arvīds Naglis. Kas jāzina valsts pārvaldes darbiniekiem tiesiskā valstī. - Rīga: Valsts administrācijas skola, Dānijas cilvēktiesību centrs, 2000.

650

Reģionālie nevalstisko organizāciju centri atrodas Alūksnē, Daugavpilī, Cēsīs, Talsos, Jelgavā, Jēkabpilī, Liepājā un Tukumā, un tajos darbojas vismaz viens cilvēktiesību atbalsta tīkla reģionālais koordinators, kas savā darbībā aptver vairākus apkārtējos rajonus. Koordinatori ar Valsts cilvēktiesību biroja un LU Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūta izstrādāto mācību programmu starpniecību ir informēti par cilvēktiesību pamatprincipiem, Latvijas un starptautiskajām organizācijām, kas nodarbojas ar cilvēktiesību jautājumiem, dažādām nevalstisko organizāciju iespējām saņemt nepieciešamo informāciju un palīdzību dažādos cilvēktiesību jautājumos.

651

Formulējums «spēkā no...» norāda, kad dokuments starptautiskajās tiesībās stājies spēkā attiecībā uz Latviju.

652

Pilns nosaukums - Deklarācija par Latvijas Republikas pievienošanos starptautisko tiesību dokumentiem cilvēktiesību jautājumos.

653

Grāmatā publicēto starptautisko līgumu tekstu tulkojumi latviešu valodā ir precizēti LU Juridiskās fakultātes Cilvēktiesību institūta speciālistu darba rezultātā. Šie teksti ir publicēti Cilvēktiesību Žurnālā. Publicējot tekstu tulkojumus no citiem avotiem, tiks sniegtas atsevišķas norādes. - Red.

654

Redakcija, kas saskaņā ar 11. protokolu stājās spēkā 1998. gada 1. novembrī. Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas publikāciju latviešu valodā, kuru apstiprināja Saeima ar likuma pieņemšanu par konvencijas ratifikāciju, skat. Latvijas Vēstnesis. - Nr. 143 - 13.06.1997.

655

Oficiālo Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 1. protokola publikāciju latviešu valodā skat. Latvijas Vēstnesis, Nr. 143, 13.06.1997.

656

Oficiālo Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 4. protokola publikāciju latviešu valodā skat. Latvijas Vēstnesis, Nr. 143, 13.06.1997.

657

Oficiālo Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas sestā protokola publikāciju latviešu valodā sk. Latvijas Vēstnesis, Nr. 136/137, 04.05.1999.

658

Oficiālo Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības konvencijas 7. protokola publikāciju latviešu valodā skat. Latvijas Vēstnesis, Nr. 143, 13.06.1997.

659

Latvijas Republikas Saeimas un Ministru Kabineta Ziņotājs, Nr. 6, 1994.

660

1998. gada 15. oktobra likuma redakcijā, kas stājas spēkā 06.11.1998. - Latvijas Vēstnesis, Nr. 308/312, 23.10.1998.

661

’ 1994. gada 27. janvāra likuma redakcijā, kas stājas spēkā no 26.02.1994. - Latvijas Vēstnesis, Nr. 19, 12.02.1994.

662

pants - Depozitārija funkcijas

Eiropas Padomes ģenerālsekretārs paziņos visām Eiropas Padomes dalībvalstīm par:

a. ikvienu parakstu;

b. ikviena ratifikācijas raksta, akceptēšanas vai apstiprināšanas dokumenta nodošanu glabāšanā;

c. ikvienu datumu, ar kuru šis protokols stājas spēkā saskaņā ar 6. un 9. pantu;

d. jebkuru citu dokumentu, paziņojumu vai informāciju, kas attiecas uz šo

protokolu.

To apliecinot, apakšā parakstījušies, attiecīgi pilnvaroti, parakstīja šo protokolu.

Parakstīts Strasbūrā, 1984. gada 22. novembrī, angļu un franču valodā, kur abi teksti ir vienādi autentiski, vienā eksemplārā, kas glabājas Eiropas Padomes arhīvā. Ģenerālsekretārs izsūtīs apstiprinātas kopijas katrai Eiropas Padomes dalībvalstij.

663

1933. gada 21. marta redakcijā. - Valdības Vēstnesis, Nr. 74, 31.03.1933.

664

1998. gada 15. oktobra likuma redakcijā, kas stājas spēkā no 06.11.1998. - Latvijas Vēstnesis, Nr. 308/312, 23.10.1998.

665

1 9 3 3. gada 21. marta redakcijā. - Valdības Vēstnesis, Nr. 74, 31.03.1933.

666

1997. gada 4. decembra likuma redakcijā, kas stājas spēkā no 31.12.1997. - Latvijas Vēstnesis, Nr. 331/332, 17.12.1997.

667

1998. gada 15. oktobra likuma redakcijā, kas stājas spēkā no 06.11.1998. -Latvijas Vēstnesis, Nr. 308/312, 23.10.1998.

668

1997. gada 4. decembra likuma redakcijā, kas stājas spēkā no 31.12.1997. -Latvijas Vēstnesis, Nr. 331/332, 17.12.1997.

669

1996. gada 5. jūnija likuma redakcijā, kas stājas spēkā no 26.06.1996. - Latvijas Vēstnesis, Nr. 100, 12.06.1996.

Content

Garsvāne Sandra, et al Cilvēktiesības pasaulē un Latvijā

Saturs

TEKSTA UN AVOTU NORĀDES LIETOTIE SAĪSINĀJUMI

LIETU RĀDĪTĀJS

IEVADS

CILVĒKTIESĪBU jēdziena VĒSTURISKĀ ATTĪSTĪBA

CILVĒKTIESĪBAS STARPTAUTISKAJĀ APRITĒ

3.TIESĪBU KATALOGS

CILVĒKTIESĪBAS LATVIJĀ

TERMINU SKAIDROJOŠĀ VĀRDNĪCA

LATVIJĀ PIEEJAMĀS IETEICAMĀS LITERATŪRAS SARAKSTS

ĪSI PAR AUTORIEM

ATSEVIŠĶU LATVIJAS INSTITŪCIJU UN ORGANIZĀCIJU ADRESES

PAMATDOKUMENTU TEKSTI

1