Aņikins Andrejs

Dzeltenais sātans.

Andrejs Aņikins

Dzeltenais sātans.

Zelts un kapitālisms

.

.

I. IEVADS: ZELTS CILVĒCES LIKTEŅGAITĀS

Ikviens cilvēks ir redzējis zeltu. Daudziem pieder kaut kādas zeltlietas: gredzeni, piespraudes, auskari, pulkstenis, zobu kronīši. Varbūt jūs esat redzējuši arī zelta monētas — Krievijas vai ārzemju.

Ikviens zina, ka zelts ir dārgs. Var teikt, ka nelielā svarā un nelielā apjomā tas ietver sevī lielu vērtību. Tādā pašā svarā sudrabs maksā desmit, varš — simt, bet dzelzs — tūkstošreiz mazāk. Zelts ir dārgmetāls.

Zelts, protams, ir skaists. Tam piemīt intensīva dzeltena krāsa, kurai var būt dažādas nokrāsas atkarībā no raudzes (tīra zelta satura sakausējumā) un piejaukuma rakstura. Pats vārds zelts slāvu un citās indoeiropiešu valodās cēlies no dzeltenās krāsas nosaukuma. Zelta izstrādājumi var būt sevišķi skaisti, ja tos darinājusi meistara roka vai ari tie izgatavoti pēc talantīga mākslinieka zīmējuma. Seno ēģiptiešu, skitu, tra-ķiešu zelts ir pasaules muzeju sevišķs dārgums.

Mēdz teikt, ka zelts spīd pat dubļos: tas nerūsē kā dzelzs, nepārklājas ar zilzaļu oksīdu kā varš, pat neapsūbē kā sudrabs. Zelta priekšmeti, kas nogulējuši zemē vai jūras dibenā simtiem gadu, izskatās tā, it kā tie vēl vakar būtu atradušies meistara rokās. Ne velti zeltu dēvē par cēlmetālu.

Sim metālam piemīt tādas fizikālās un ķīmiskās īpašības, kuru dēļ ir mērķtiecīgi, bet reizēm pat nepieciešami to lietot dažādās rūpniecības nozarēs, arī jaunākajās: elektronikā, kosmiskajā tehnoloģijā.

Taču, ja tas būtu viss, tad dzeltenais metāls izraisītu interesi tikai ģeologu, fiziķu, inženieru, mākslinieku, arheologu, bet ne ekonomistu un sociologu vidū. Un tad, iespējams, jautājums par zeltu būtu vienkāršāks.

Taču ikviens, bez šaubām, zina, ka zelts — tā ir nauda. Bet nauda ir ekonomiska un sociāla parādība. No sabiedriskās iekārtas atkarīgs, kāda loma valsti ir naudai. Zināmā mērā pareizs arī pretējais apgalvojums:

ja redzam, kā konkrētajā sabiedrībā funkcionē nauda, tad varam spriest ari par šis sabiedrības raksturu, par cilvēku savstarpējām mantiskajām un ekonomiskajām attiecībām.

Cilvēces attistības laikmeti, starp citu, atšķiras ari ar to, kāda nauda tiem raksturīga. Homēra Grieķija vēl nepazina metāla monētas, un par naudu tur kalpoja dzelzs un vara gabali vai vērši. Pagājušajā gadsimtā visa pasaulē izplatījās zelta vai sudraba monētas, kā arī banknotes (īpaša papīra nauda, ko laiž apgrozībā bankas), kuras parastos apstākļos apmainīja pret metālu pēc nomināla. Mūsdienu Amerikā nauda pirmām kārtām ir ieraksti banku rēķinos, ar kuriem var apmaksāt visu ko — nopirkt zemes gabalu vai uzņēmumu, vai arī, kā notiek visbiežāk, kāda uzņēmuma akciju (paju) paketi. Mūsu valstī naudas forma ir tāda pati — vai nu ieraksti Valsts bankas rēķinā un krājkasē, vai papīrnauda (bankas un kredītbiļetes), vai, beidzot, arī ne-dārgmetālu sakausējuma monētas. Taču naudas darbības sfēra tiek ierobežota un pakļauta sabiedrības interesēm; neviens par naudu nevar nopirkt ne zemi, ne daudzdzīvokļu namu vai uzņēmumu. Mūsdienu naudai gan kapitālisma, gan sociālisma valstīs vislabāk piestāv termins — kredīta un papīra nauda.

Kādā nozīmē zelts mūsu sabiedrībā ir nauda? Un vai tā ir nauda? Ikdienas praksē tas nebūt nav saskatāms. Uz veikalu ar zeltu neiesi un par dzīvokli ar to maksāt nesāksi. Nevienam nenāk ne prātā teikt, piemēram, ka automobilis vai televizors maksā tik un tik gramu zelta.

Visām precēm mūsu valstī cena izteikta padomju rubļos, un zelts šajā ziņā neatšķiras no citām precēm. Ja jums ir zelts un jums vajadzīga nauda — parastā, visiem pazīstamā papīra nauda —, tad zelts vispirms ir jāpārdod. Piemēram, uzpirkšanas punktā. Vai arī tas ja ieķīlā lombardā, ja jums dārgs kā piemiņa jūsu vectētiņa pulkstenis vai vecmāmiņas rokassprādze. Taču pārdot vai ieķīlāt var ari kažoku un tranzistoru, un sudraba karotes. Vai ir kāda starpība? Kaut kāda acīmredzot ir. Zelts atšķiras ar īpašu portatīvumu, viendabīgumu, mūžīgumu. Turklāt tam piemīt grūti uztverama, tomēr reāla īpašība: gadsimtu tradīcija, ieradums to izcelt bezgalīgajā preču klāstā. Ja kaut ar vārdiem grib uzsvērt kadas preces īpašu vērtību, tad mēdz teikt, piemēram, «baltais zelts» — kokvilna vai «melnais zelts»;— nafta.

Daudzi ekonomisti, kas pēti naudu sociālistiskajā sabiedrībā, uzskata, ka zelts mūsu valstī naudas funkcijas praktiski zaudējis. Valsts zelta krājumiem ir zināma nozīme, lai uzturētu mūsu kredīta un papīra naudas stabilumu; jo zelts ir ļoti vērtīga prece, kas viegli realizējama ārzemēs. Lielajā padomju enciklopēdijā lasām: «Sociālisma valstis centralizētais zelta krājums galvenokārt kalpo kā rezerve starptautiskajiem norēķiniem, kas-saistīti ar ārējām ekonomiskajām attiecībām.»1 Padomju rublim ir stingri noteikts, ar likumu fiksēts zelta saturs — 0,987412 grami tīra zelta. Tas kalpo par bāzi, lai noteiktu rubļa attiecību pret ārzemju valūtu (valūtas kursu), un pārsvarā tam ir nozīme starptautisko norēķinu sfērā.

Citi ekonomisti uzskata, ka mūsu kredīta un papīra nauda ar zeltu ir saistīta, turklāt ne vien pateicoties zelta kā pasaules naudas funkcijai, bet arī tīri iekšējos ekonomiskajos procesos. Šie ekonomisti domā, ka kredīta un papīra nauda iegūst pirktspēju attiecībā pret precēm vienīgi ka zelta pārstāve.

Lai kādas būtu šīs domstarpības, visi ir vienis prātis, ka zeltam piemīt liela loma ārējās ekonomikas sfērā, it īpaši PSRS attiecībās ar kapitālistiskajām valstīm. 1921. gadā V. I. Ļeņins spilgti raksturoja mūsu attiecības pret zeltu. Rakstā «Par zelta nozīmi tagad un pēc pilnīgas sociālisma uzvaras» viņš rakstīja, ka ar zeltu saistīti neskaitāmi kapitālisma noziegumi, arī pasaules karš. «Kad mēs būsim uzvarējuši pasaules mērogā, mēs — man šķiet — no zelta uzcelsim publiskas atejas vietas dažu pasaules vislielāko pilsētu ielās.» Taču, brīdināja Ļeņins, asinīm un netīrumiem klātā metāla izlietošana šādā veidā nekādā ziņā nav mērķtiecīga, kamēr sociālisms uz mūsu planētas eksistē blakus kapitālismam. «Bet tikmēr: vajag taupīt KSFP Republikā zeltu, pārdot to dārgāk, pirkt par to preces lētāk.»2

šis padoms skan augstākā mērā savlaicīgi. īpaši pēdējo gadu apstākļos, kad zelta cena pasaules tirgū krasi cēlusies un pastāvīgi svārstās; agrāk vairākus gadu desmitus tā bija mākslīgi nostiprināta zemā un gandrīz nemainīgā līmeni.

Protams, nākotnes sabiedrības cilvēki paši izlems, kā viņiem vislabāk rīkoties ar dzeltenā metāla krājumiem un kādā apjomā to ražot. Pēdējos gadu desmitos zelta rūpnieciskās lietošanas sfēra ievērojami paplašinājusies un joprojām paplašinās. Iespējams, ka reiz zeltam tiks nomazgāts sātana zīmogs un tas vairs nebūs alkatības, netaisnīgas bagātības un cilvēku ekspluatācijas simbols. Zelts ar savām derīgajām īpašībām var sekmīgi kalpot cilvēkiem, ja no viņu apziņas un rīcības pakāpeniski izzudis tādas maz simpātiskas īpašības kā iedzīvošanās kāre un krāšanas tieksme, lepošanās ar savu turību, ar savu sabiedrisko stāvokli. Tad šī cēlmetāla skaistums un estētiskas īpašības varēs kļūt par cilvēka dabisko un augsto prasību apmierināšanas līdzekli. Paraugu šādām jaunam attiecībām pret zeltu var saskatīt, pavērojot cilvēkus, kā viņi priecājas par Dimantu fonda muzejiskajiem dārgumiem un tīrradņiem.

Sociālisms saņem zeltu kā ekonomisku fenomenu mantojumā no kapitālisma. Tāpēc mēs maz sapratīsim, ko zelts dara un kas ar zeltu notiek sociālismā, ja negūsim skaidrību, ko tas nozīmējis un nozīmē kapitālisma pasaulē. Protams, tas ir svarīgi un interesanti pirmām kārtām, lai izprastu pašu kapitālismu. Lai kā mainītos zelta funkcijas, tas paliek kapitālisma ekonomikas faktors, buržuāziskās civilizācijas elements.

Zelta dēļ notikuši un notiek baismi noziegumi. «Zelta teļš ... viņa vara visu dara ...» — šī operas frāze trāpīgi raksturo zelta vēsturi. Zelta vara cilvēkus padara cietsirdīgus, viņus morāli samaitā. Protams, te nav vainojams pats metāls, kas ir vienkārši ķīmisks elements ar konkrētām īpašībām. Vainojama te sabiedriskā iekārta, kas zeltu padarījusi par naudu, par bagātības simbolu, par gandrīz vai reliģiskas pielūgsmes objektu.

Zelts kā nauda, kā koncentrēta ekonomiska vara, kā iekāres un alkatības objekts pastāvējis jau kopš seniem laikiem. Romas dzejniekam Vergilijam pieder formulējums auri saera fames — «nolādētā zeltkāre». Taču vienīgi kapitālisms šo formulējumu noved līdz pilnībai. Kāpēc? Tāpēc, ka šai sabiedrībā zelts ir ne vien nauda, bet arī kapitāls, tas ir, — nauda, ko laiž apgrozībā, lai tā vairotos un vairotos. Balzaka augļotājs un filozofs Gobseks saka: «Vai dzīve nelīdzinās aparātam, ko iedarbina nauda?.,. Zelts ir mūsdienu sabiedrības garīgais saturs.»3

Zelts kā metāls un derīga dabas dota izejviela cilvēkam pazīstams apmēram sešus tūkstošus gadu. Dažas naudas pazīmes tas senās pasaules vairāk attīstītajos novados ieguva apmēram pirms 4000—4500 gadiem. Ir pagājis 2500—2600 gadu kopš tā laika, kad parādījās pirmās zelta monētas.

Daudzus gadsimtus dzeltenā metāla sāncensis naudas lomā bija sudrabs. Tikai XIX gadsimtā zelts vienpersoniski ieņēma naudas metāla troni. Galvenajās valstīs tika ieviesta naudas sistēma, kas ieguva zelta standarta nosaukumu. Valsts kala un laida apgrozībā zelta monētas — angļu sovrinus, franču napoleonus, krievu imperiālus. Visas citas naudas formas nomainīja ar šīm monētām. Zelts kļuva par naudas sistēmas pamatu, tās kodolu. Papīrnaudas inflācija šādā ekonomikā nebija iespējama. Ja preču cenas paaugstinājās, tad tas nozīmēja, ka kaut kādu iemeslu dēļ preces kļuva dārgākas attiecībā pret zeltu.

Sī laikmeta kapitālisms kļuva par Marksa pētījumu objektu. Kaut gan dažās valstīs zelta standarts oficiāli nebija ieviests un pastāvēja sudraba vai nemaināma papīra nauda, viņš pilnīgi pamatoti varēja abstrahēties no tā un «Kapitālā» teikt: «Sājā darbā es vienkāršošanas labad visur pieņemu, ka naudas prece ir zelts.»4 Sie vārdi liek mums īpaši vērīgi izsekot zelta kā naudas preces tālākajam liktenim.

Zeltam bija liela nozīme k-apitālisma un tā saimniecības attīstībā.

Zelta (un sudraba) pieplūdums Rietumeiropā pēc XV—XVI gadsimta lielajiem ģeogrāfiskajiem atklājumiem bija nozīmīgs pamats kapitāla sākotnējam uzkrājumam, šis pieplūdums sagrāva noslēgto feodālo saimniecību, deva jaunu dzīvību tirdzniecībai un amatniecībai.

Zelta atklāšana Kalifornijā un Austrālijā XIX gadsimtā deva impulsu straujai rūpniecības attīstībai Rietumeiropā un Ziemeļamerikā. Zelts sekmēja valstu un teritoriju saimniecisku tuvināšanos, pasaules tirgus veidošanos. Zelta pieplūdums kļuva par pamatu zelta standarta ieviešanai un kredītsistēmas attīstībai.

XIX gadsimta beigās zelts tika atklāts Dienvidāf-rikā, un dzeltenā metāla daudzu gadsimtu ilgajā vēsturē iestājās mūsdienu fāze. Patlaban Dienvidāfrikas

Republikā iegūst apmēram trīs ceturtdaļas no kapitālistiskās pasaules zelta. 1977. gadā visās kapitālistiskajās valstīs tika iegūtas apmēram 950 tonnas ši metāla, to skaitā Dienvidāfrikas Republikā — 700 tonnu. Zelta nākotne daudzējādi atkarīga no tā, kāds liktenis veidosies šim rasisma un koloniālisma rezervātam, kas atrodas nemierīgajos Āfrikas dienvidos. No otras puses, situācija DĀR daudzējādi saistīta ar zelta ieguves rūpniecību, ar simtiem tūkstošu afrikāņu kalnraču darbu un cīņu.

Kādreiz zelts tieši un spēcīgi ietekmēja to rajonu ekonomisko attīstību, kur šo metālu ieguva. «Uz zelta» izaugušas miljonu pilsētas Sanfrancisko, Sidneja, Johan-nesburga. Zelta ieguve pirmsrevolūcijas laikā sekmēja Urālu, vairāku Sibīrijas rajonu un Tālo Austrumu saimniecisko apguvi. Ievērojama nozīme tai bija arī Urālu galvaspilsētas Jekaterinburgas (Sverdlovskas) attīstībā. Apšaušana pie Ļenas 1912. gadā, kad aizgāja bojā vairāki simti zeltraktuvju strādnieku, cēla cīņā masas revolucionārai kustībai Krievijā.

Zelta problēma padomju lasītājam interesanta arī tāpēc, ka Padomju Savienība ir valsts, kur iegūst daudz zelta. Sai rūpniecības nozarei nemitīgi tiek veltīta liela uzmanība. Jau 1921. gada 31. oktobra Tautas Komisāru Padomes dekrētā norādīts, ka zelta un platīna ieguvei ir īpaša valstiska nozīme. Tā kā trīsdesmitajos gados mēs kapitālistiskajās valstīs par zeltu pirkām industrializācijai vitāli nepieciešamās mašīnas, tad zelta ieguvei tika atvēlēti lieli kapitālieguldījumi. Nozares rekonstrukciju un attīstību tais gados vadīja uzticamais partijas dēls, ievērojamais valsts darbinieks un talantīgais inženieris Aleksandrs Serebrovskis.

Pēckara gados Padomju Savienībā atklātas un apgūtas jaunas zeltraktuves — gan pamatraktuves (rūdas atradnes), gan sagulu raktuves (kas izveidojušās rūdu izskalojumu rezultātā). Zeltraktuves saņēma varenu modernu tehniku, izveidojās speciālistu un kvalificētu strādnieku kadri, mainījās dārgmetāla ieguvēju sadzīve. Zelta ieguve ir nozīmīga sociālistiskās rūpniecības nozare, kuras produkcija valstij ļoti vajadzīga.

Vēl nesen lielākā daļa zelta, ko ieguva kapitālistiskajā pasaulē vai arī kas tur nonāca citā ceļā, pieņēma naudas formu. Līdz pirmajam pasaules karam tas notika, burtiski, šādi: no zelta izkala monētu, kas aizripoja pa apgrozības kanāliem; otra daļa iegula banku pagrabos kā kredīta un papīra naudas nodrošinājums. Tie bija zelta standarta laiki. Taču kopš 1914.—1918. gada kara laika lielākā daļa kapitālistisko valstu pārtrauca monētu kalšanu un ierobežoja papīra naudas apmaiņu pret zeltu. Šādas apmaiņas visas formas tika pilnīgi likvidētas 1929.—1933. gada pasaules ekonomiskās krīzes periodā. Zelts pārstāja būt par naudu kapitālistisko valstu iekšēja ekonomikā. Tas aizvien vairāk koncentrējās valsts fondos un centrālajās bankās un tika izņemts no turienes, vienīgi lai dzēstu starptautiskos parādus. Jauniegūtajam zeltam bija viens ceļš — no raktuvēm uz banku un valsts glabātuvju bruņu klātajiem pagrabiem.

Otrā pasaules kara rezultātā vairāk nekā divas trešdaļas kapitālistisko valstu centralizēto zelta krājumu bija sakoncentrējies Amerikas Savienotajās Valstīs. Pēckara valūtas sistēmā amerikāņu dolārs kļuva it kā par zelta dublikātu, jo ASV valdība citām valstīm garantēja šo valstu rīcībā esošo dolāru aktīva (valūtas uzkrājuma) apmaiņu pret zeltu pēc stingras attiecības. «Dolārs ir tikpat labs kā zelts» — šis teiciens Amerikas Savienotajās Valstīs bija populārs līdz pat XX gadsimta septiņdesmitajiem gadiem.

Tagad tas skan kā izsmiekls. 1968. gadā ASV bija spiestas atteikties no zelta cenas uzturēšanas dolāros brīvā tirgū, bet 1971. gadā — no ārzemēs uzkrāto dolāru apmaiņas pret zeltu. Līdz ar to bija pārrauta kapitālisma starptautiskās valūtas sistēmas pēdējā saikne ar zeltu. Dienas kārtībā izvirzījās zelta detnonetizā-cija — uzdevums juridiski noformulēt faktu, ka zelta pastāvēšana naudas formā sašaurinās un ierobežojas.

Sākot ar 1972. gadu, zelta brīvā tirgus cena saskrēja uz augšu un dolāros cēlās četras piecas reizes. Inflācija un valūtas krīze pastiprina tieksmi pēc zelta visās turīgo iedzīvotāju grupās, sākot ar finansu magnātiem un beidzot ar pilsētu vidējiem slāņiem un zemniecību. Kaut gan valstis — Starptautiskā valūtas fonda locekles pieņēma lēmumu atcelt valūtai cieši noteikto zelta paritāti, kā arī lēmumu pārtraukt operācijas ar zeltu uz šo paritāšu pamata, līdz reālai zelta izslēgšanai no valūtas sistēmas vēl ir tālu. Kapitālistiskās zemes saglabā

zelta krājumus kā visdrošāko starptautisko apmaksas līdzekļu rezervi, un reizēm laiž šos krājumus apgrozībā pārdodot vai ieguldot to aizņēmumu nodrošināšanai pēc tirgus cenām. Padzits no valūtas sistēmas pa parādes durvīm, zelts, ka mēdz teikt, atgriežas atpakaļ no sētas puses.

Par zeltu sarakstīts milzum daudz literatūras. Pirmām kārtām tie ir darbi ķīmijā, fizikā, ģeoloģijā, iegu-ves.telimka un zelta lietojumā. Taču laikam gan vēl plasaks ir literatūras klāsts par dzeltenā metāla sociāli ekonomiskajiem _un naudas aspektiem. Kā atgādina pagājušā gadsimta četrdesmitajos gados angļu politiķis Gledstons parlamenta debatēs izteicies, ka pat mīlestība neesot padarījusi par muļķiem lielāku skaitu cilvēku ka pratošana par naudas būtību^5. Zelta pro-)lēma ievērojamu vietu ieņem arī mūsdienu ekonomiskajā literatūra. Interese par zeltu neizzūd, un Rietumos iznāk aizvien jauni un jauni darbi par šī metāla pa-galni, tagadni un nākotni.

V'su tautu folklora un visu gadsimtu daiļliteratūra saglabājusi milzum daudz vērojumu un atziņu par dzeltena metālā lomu cilvēku dzīvē. Mēs sastopam gan zeltam veltītas himnas, gan lāstus, pielūgsmi un šausmas no ta varas, sapņus par pasauli bez šīs varas. Homērs ļļRp,° ,!s’ Cosers un Šekspīrs, Puškins Un Gorkijs ... Kalifornijas zelta drudzis par lielu rakstnieku padarīja Jnetu-Hārtu, Aļaskas — Džeku Londonu. Krievu zelt-rup nieku un zel traču pasauli spilgti atainojuši Mamins-Sibirjaks un Siškovs. Mihails Zoščenko stāstā «Melnais princis» vēstī par to, kā tiek meklēts Melnajā jūrā nogrimis angļu kuģis, kas vedis zelta kravu. Angļu rakstnieks Alariš Silitovs romāna «Ceļa sākums» raksta par zelt,! biznesu, kontrabandistu un viņu saimnieku pasauli. Un tā tālāk. Pat plaši pazīstamā Ufa un Petrova romāna nosaukums ironiski atgādina bībeles zelta teļu.

Ne mazāk populārā Alekseja Tolstoja fantastiskā romānā «Inženiera Gariņa hiperboloīds» varonis Pjotrs Gaiins apgūst metodi, kā iegūt zeltu no zemes garozas dzīlēm par pašizmaksu — divarpus dolāri kilogramā.

I ārdodams zeltu Savienoto Valstu tirgū par šādu cenu, viņš valsts ekonomisko sistēmu tā sagrauj, ka augstākā vara pati krīt tam rokās, kā nobriedis ābols ieveļas zem ābelcs paliktā grozā.

Lūk, ar kādu aicinājumu ASV valdība Tolstoja romānā griežas pie tautas sakara ar Gariņa līcību. «... jo ātrāk jāaizber šahta Zelta salā, jāiznīcina pati iespcja iegūt neizsmeļamus zelta krājumus. Kas notiks ar darba, laimes, dzīves ekvivalentu, ja zeltu sāks rakt ka mālus? Cilvēce nenovēršami atgriezīsies pie pirmatnējiem laikiem, pie maiņas tirdzniecības, pie mežonības un haosa. Aizies bojā visa ekonomiskā sistēma, iznīks rūpniecība un tirdzniecība.»6 Un tālāk tādā pašā gaia.

No ekonomista viedokļa interesants ir jautājums, ja Tolstoja fantāziju pārnestu uz mūsdienu pasauli, tad kadas sekas kapitālisma ekonomikā varētu gaidīt no pēkšņas zelta cenas pazemināšanās līdz vara vai alumīnija cenai? v_ .

Pēdējos gados zelta likteņgaitās un si metālā ekonomiskajā loma notikušas lielas parmaiņas. Zelts acīmredzot atrodas savas sociāli ekonomiskas dzīves krustceļos. Kā tas šajos krustceļos nonācis, kāda jēga ir notiekošajām pārmaiņām — tas ir šīs grāmatas galvenais temats. Dzeltenais sātans ir dzīvs, kaut gan ta varas formas kapitala pasaule mainās — tāda ir šis gratnatas galvenā atziņa. Lasītājs pats varēs spriest par faktiem, kas pie šādas atziņas noved. . .

Vienai no jaunākajām Rietumu grāmatām (hriks dancis. Zelts. Parīze, 1974) ir šāds apakšvirsraksts: «Ka to pirkt, glabāt, pārdot.»7 Protams, tādu uzdevumu sis grāmatas autors sev nav izvirzījis. Taču mana zinātniekā, literāta un pedagoga pieredze liecina, ka daudzi lasītāji grib vairāk zināt par zeltu, par tā piedzīvojumiem un noslēpumiem, par zelta tagadni un nākotni. Centos par to visu pastāstīt konkrēti, vienkārši un ieinteresējoši. Lai lasītājs spriež, kā tas izdevies.

Grāmata paredzēta lasītājiem, kurus interesē vēsture, ekonomika un politika. Ta pauž uzskatus, kas izteikti zinātniskajā presē un zinātnieku diskusijās. Strīdīgos un jaunos jautājumos autors izsaka savas personiskas domas. Mūsdienu lasītājs ir inteliģents un prasīgs, tāpēc grāmatā ievēroti zinātniskajās publikācijās pieņemtie standarti, uzrādot citu autoru izteikto domu un faktu avotus. īpaši svarīgi tas ir tiem lasītājiem, kas veļas paplašināt lasāmvielas un izziņas avotu jomu. Taču būtībā visa informācija sniegta pamattekstā un grāmatu var lasīt, nemaz nepievēršot uzmanību atsaucēm.

II. KA ZELTS KĻUVA PAR NAUDU

Tātad mūs interesē zelts kā nauda. Tieši tas zeltu padarīja, kā izteicies kāds autors, «par vispretrunīgāko metālu», par metālu ar neparastām un sarežģītām sabiedriskajām funkcijām. Lai izskaidrotu, kā un kāpēc zelts k|uva par naudu, jāielūkojas sirmā senatnē. Daudzos gadījumos par senatnes modeli kalpo tas tautas, kas agrākās primitīvās sabiedriskās iekārtas apstākļos izdzīvoja līdz jaunajiem laikiem.

NAUDAS RAŠANĀS

Pirmatnējā kopienā, kur cilvēki savāca zemes augļus vai medīja savvaļas dzīvniekus, guvumu vienkārši sadalīja starp kopienas locekļiem. Sīs primitīvās ražošanas rezultātā maiņa nenotika. Apmaiņa nepastāvēja arī starp kopienām, jo nebija tādas vajadzības, un tāpēc nevarēja būt arī vajadzība pēc naudas.

Un tad pienāca laiks, kad cilvēks sāka pieradināt dzīvniekus un apstrādāt zemi. Augļu savākšanu un medības nomaina lopkopība un zemkopība. Pakāpeniski ciltis sāk pārsvarā nodarboties ar vienu no šīm nozarēm. Sados apstākļos maiņa jau kļūst par nepieciešamu cilvēku dzīves, ražošanas un sabiedrības attīstības elementu. Maiņas nozīme palielinās vēl vairāk, kad izdāļās amatniecība kā īpaša cilvēku ražošanas darbības joma. Vienlaikus notiek arī pārmaiņas pašā pirmatnējās kopienas iekārtā, tās dzīlēs pakāpeniski attīstās nākamās vergturu iekārtas elementi. Preču kļūst arvien vairāk un vairāk, maiņa — regulārāka. Agrāk maiņai bija gadījuma raksturs un maināmo priekšmetu attiecība stipri nenoteikta, turpretī tagad katra prece cenšas izteikt savu vērtibu lielā daudzumā citu preču un reāli ar tām mainīties.

Iedomāsimies podnieku, kas atnesis uz tirgu savus podus, gribēdams tos apmainīt pret graudiem. Taču, kā par sodību, graudu īpašniekam visi podi sveiki un veseli un tāpēc tam nav vajadzības mainīt graudus pret podnieka preci. Ja tirgū atrastos tikai šie divi ražotāji, tad viņiem vajadzētu nest savu preci atpakaļ uz mājām. Par laimi, tirgū pārdod ari vilnu, olīveļļu, bronzas nažus uri diezin ko vēl. Turklāt jau labi zināms, ka pods tiek vērtēts, piemēram, tāpat kā pika vilnas, noteikta tilpuma krūka olīveļļas vai divi bronzas naži. Iespējams, ka podniekam vajadzēs izdarīt vairākkārtēju maiņu, līdz viņa rokās būs tā prece, kas noderēs graud* kopim, un viņš beidzot varēs iegūt nepieciešamos graudus.

Par to, ka visa šī saimnieciskā piņķerēšanās nav vienkārši izdoma, liecina, piemēram, kāds eiropiešu ceļotājs, kas apmeklējis Tropisko Āfriku XIX gadsimta vidū: «Tie bija tīrie joki, kā man Kavelas tirgu Tanganjikas krastā nācās samaksāt nomu par laivu. Saida aģents prasīja, lai maksāju ar ziloņkaulu, kura man nebija; tad es uzzināju, ka Muhamedam ibn Salibam ir ziloņkauls, bet viņš gribot iegūt tūku; no šīs vēsts man vēl diezkāda labuma nebija, iekams beidzot uzzināju, ka Muhamedam ibn Haribam ir tūks, ko tas vēlas mainīt pret stiepli. Sī manta man, par laimi, bija, un tādējādi es devu Muhamedam ibn Haribam pieprasīto daudzumu vara stieples, viņš atdeva Muhamedam ibn Salibam tūku, bet pēdējais iedeva Saida aģentam pieprasīto ziloņkaulu; tikai tad es ieguvu tiesības izmantot laivu.»1

Fakts, ka nebija vispārējā ekvivalenta — preces, kas izteiktu visu pārējo preču cenu un ko pret šīm precēm varētu vienmēr mainīt, — bija pirmās lielās grūtības, kas maiņu sarežģīja. Bet līdz ar to bija apgrūtināts sabiedriskās ražošanas progresa ceļš. Te sastopamies ar sabiedrības attīstibas pretrunām, kas meklē atrisinājumu un agri vai vēlu to atrod. Kur? Kāda veidā?

Apstākli, ka no visas daudzveidīgās preču pasaules tiek izdalīta īpaša prece, kas iegūst vispārējā ekvivalenta īpašības. Šāda prece parasti nerodas kādas ļaužu grupas vienošanās rezultātā vai pēc kāda pavēles. Tas ir stihisks ekonomisks process, kas noris neatkarīgi no cilvēku gribas.

Kad šāda izredzētā prece parādās, tad visas pārējās preces ar skatienu pavēršas pret to. Tā tagad šajā precē izsaka savu vērtību, un lidz ar to tās kļūst viegli sali-dzināmas savā starpā. Preces tagad tiecas mainīties pret šo izredzēto preci, lai pēc tam bez pūlēm varētu preču pasaulē izraudzīties jebkuru nepieciešamo objektu.

Mūsu podnieks tagad savus podus apmaina pret šo īpašo preci un tad par to var iegūt graudus, olīveļļu un jebkuru citu produktu. Būtībā tā jau ir pirkšana — pārdošana: podnieks pārdod podus, lai nopirktu graudus. Ja Āfrikas rajonā, par kuru raksta iepriekš citētais autors, kāda prece, pieņemsim, tas pats ziloņkauls, jau būtu ieguvusi vispārējā ekvivalenta statusu, tad šīs grūtības būtu atrisināmas daudz vieglāk: viņš vienkārši savu stiepli apmainītu pret ziloņkaulu un ar to samaksātu par laivu.

Mēs vēl neesam minējuši vārdu — nauda, taču viegli iedomāties, ka vispārējais ekvivalents, kas samēro visas vērtības un pastāvīgi kursē preču tirgū, būtībā ir nauda.

I.asot grāmatas par saimnieciskās dzīves vēsturi un naudas vēsturi, pārliecināmies, ka grūti iedomāties tādu preci, kas kaut kad kaut kur nebūtu pildījusi naudas funkcijas. Par naudu kalpojušas zvērādas un jūras gliemežnīcas, zivis un kakao pupiņas, lopi un sāls, dzintars un pat paši cilvēki (vergi).

Katrā atsevišķā gadījumā viena vai otra prece naudas funkcijas neieguva nejauši. Sī loma var piekrist kādai no svarīgākajām precēm, ko konkrētā ļaužu kopa saņem no ārpuses, no citām ciltīm vai tautām. Par šādas preces piemēru var ņemt gūstekņus, kas kļuvuši par vergiem. Vācu zinātnieks Snrcs (XIX gadsimta beigas) raksta: Rietumsudānā vergs ir vērtības vienība, turklāt izveidojušās noteiktas maiņas attiecības starp šo preci un citām precēm. Vienu vergu novērtē un maina pret 300 noteikta izmēra auduma gabaliem vai arī pret 6 vēršiem, vai pret 10 noteikta kaluma spāņu dolāriem. «Pie Āfrikas iezemiešiem,» stāsta kāds ceļotājs, «uz jautājumu, cik maksā šis zirgs, jūs nereti saņemsit atbildi: «Trīs gūstekņus», bet vērsis — «pusgūstekni». Protams, gūstekni uz pusēm neplēš, bet par pusgūstekni uzskata slimu un vārgu cilvēku. Vislielākā monēta te ir skaists, vesels jauneklis vai ziedoša, skaista meitene.»2

Taču vēl raksturīgāk notiek naudas funkciju nostiprināšanās kādai precei, ko pārsvarā ražo konkrētajā apvidū un kas ir nozīmīgs tirgus maiņas objekts. Senaja Islandē «cenu» rēķināja mencās un visas preces pārdeva un pirka par mencām. Lopkopju tautas bieži vien par naudu lietoja lopus. Lopi kā nauda vēsturē ir tik bieža parādība, ka tas izpaužas pat daudzu tautu valodā. Latiņu vārds pecunia (nauda) cēlies no pecuv (lopi). Senajā Krievzemē kroņa kasi sauca par «skot-ņicu», bet kasieri — par «skotņiku» (kr. ckot — lopi), kaut gan kasē glabājās nevis vērši vai govis, bet gan zvērādas un sudraba stieņi.

Neklājās cilvēkiem viegli tais laikos, kad par naudu kalpoja lopi vai zivis. Piemēra deļ atgriezīsimies pie mūsu podnieka. Pieņemsim, ka viņš savus podus iemainīja pret aitu baru, kurā bija ducis dzīvnieku. Taču laukkopis sola graudus piegādāt tikai pēc vairākām dienām. Kur lai liek šo blējošo «naudu», kas turklāt vēl prasa barību, apsargāšanu un kopšanu? Un ja nu aitas sāk nobeigties? Ko darīt, ja viņam jānopērk, piemēram, nazis, kas maksā trešdaļu avs? Un ta tālāk.

METĀLA NAUDA

Vairs nav grūti iedomāties, kādai jābūt precei, kas spēj labi pildīt naudas funkcijas. Pirmkārt, nepieciešamās īpašības ir viendabīgums un nemainīga kvalitāte. Nedrīkst viena naudas vienība atšķirties no citas, kā trekna aita atšķiras no liesas. Otrkārt, izturība un sa-glabājamība. Zivs, piemēram, lai cik labi iesālīta vai nožāvēta, samaitājas diezgan ātri. Treškārt, ekonomiska dalāmība. Ja, teiksim, par naudu būtu sabuļa āda, tad viena desmitā daļa ādas gabala nebūt nemaksātu desmito daļu veselas ādas. Ceturtkārt, kompaktums, svara vai skaita vienības liela vērtība. Kā izpētījuši etnogrāfi, dažās Klusā okeāna salās lietota akmens nauda, ko tikai ar lielām pūlēm varēja pārvietot no vienas vietas uz otru; tā, protams, bija ļoti neizdevīga nauda. Beidzot, piektkārt, vēlams, lai naudas precei būtu salīdzinoši pastāvīga vērtība, kas nebūtu pārāk atkarīga no laika apstākļiem un citām nejaušībām.

Ja pieminētajām «naudas» formām šīs īpašības iztrūkst pilnīgi vai daļēji, tad tas nozīmē, ka maiņas procesā rodas otrās lielās grūtības. Tās tiek atrisinātas, iz-

virzot naudas lomai metālus. Senajā Spartā lietoja dzelzs naudu. Varš naudas funkciju saglabāja vēl salīdzinoši nesenā pagātnē. Ir ziņas par svina un alvas naudu. Taču šie metāli kā nauda daudzējādi atpaliek no cēlmetāliem zelta un sudraba, kam piemīt vēl viena nebūt ne mazsvarīga īpašība: tie ir estētiski pievilcīgi.

Neviena prece nevar kļūt par naudu, ja tā nekam neder, ja tai nav lietošanas vērtības. Tais laikos, kad cilvēki vēl neprata apstrādāt dzelzi, zelts, tāpat kā varš, tika lietots, lai izgatavotu dažus vienkāršus, neliela apjoma un vieglus rīkus. Līdz ar pirmatnējās kopienas iekārtas sairumu zelts un sudrabs aizvien vairāk tiek izmantots dažādu rotaslietu un greznuma priekšmetu izgatavošanai. Izstrādājumi no šiem metāliem kļuva par cilšu vadoņu atšķirības zīmēm, un šie vadoņi pārvērtās par patriarhāliem vergturiem.

Tai pašā laikā nevar neredzēt kontrastu starp baismo varu, ko ieguvis zelts, un tā lietošanas vērtības ierobežotību. Zelts apmierina nevis cilvēka pamatvajadzības — vajadzību pēc barības, apģērba, mītnes un rīkiem, bet gan otrās pakāpes vajadzības, un šo vajadzību attīstību sabiedrībā rada tādas mazcienīgas cilvēku īpašības kā godkāre, skopums, varaskāre. Šis kontrasts redzams jau senajā leģendā par ķēniņu Midu, kas no dieviem bija izlūdzies kļūmīgu balvu: viss, kam vien viņš pieskārās, pārvērtās par zeltu. Kļūstot baismīgi bagāts, viņš tai pašā laikā zaudēja ēdienu un dzērienu, kā arī iespēju lietot citus vienkāršus patēriņa priekšmetus.

Zelts par naudu kļuva salīdzinoši «bagātā» sabiedrībā, kas bija tālu aizgājusi no mednieku un zemkopju pirmatnējām kopienām. Attīstītajās Ēģiptes, Divupes, Mazāzijas, Grieķijas (III—I gadu tūkstotis pirms mūsu ēras) vergturu civilizācijās zelts jau ir bagātības un varas simbols. Citreiz to izliek apskatei, vēl citreiz — glabā slēptuvēs un mantu kambaros. Gan vienā, gan otrā gadījumā izpaužas dzeltenā metāla ekonomisko un sociālo funkciju palielināšanās.

Turklāt šis funkcijas kļuva aizvien sarežģītākas un mainīja savu veidolu. Līdz ar sākotnējām vērtības mēra un apgrozības līdzekļa funkcijām svarīgu nozīmi iegūst dārgumu krājuma funkcija — vērtības kā cilvēka darba koncentrāta uzkrāšana un saglabāšana kompaktākā un sabiedriski nozīmīgākā formā. Attīstās ari maksāšanas līdzekļa funkcija, nauda kļūst par aizdošanas un parāda dzēšanas līdzekli. Un, beidzot, attīstoties tautu savstarpējiem sakariem, svarīgu nozīmi iegūst pasaules naudas funkcija, tas ir, starptautisko norēķinu līdzeklis, vērtības pārnešana no vienas valsts uz otru, bagātības vispārējā materializācija.

Līdz tam, kad cēlmetāli kļuva par noteicošo naudas formu, galvena naudas aprēķināšanas metode bija skaits: gabalos skaitīja lopus, zvērādas, kakao pupiņas utt. Skaidrs, ka tas nebija diezcik ērti; šādas naudas vienības nenovēršami atšķīrās cita no citas gan pēc izmēra, gan kvalitātes. Cēlmetāli ļauj pāriet uz svara tipa naudu. To atvieglina zelta dabiskās fizikālās īpašības — mīkstums, kaļarmba, spēja pieņemt jebkuru Formu. Svēršanai ērtas ir ari zelta smiltis. Džeka Londona varoņi, XIX gadsimta beigu zelta meklētāji, salūnos norēķinājās ar zelta smilšu uncēm, un tāpēc ikviens solīds cilvēks vienmēr nēsāja sev līdzi svariņus.

Svērta zelta un sudraba nauda bija liels progress, taču nebūt neatrisināja visas problēmas. Un patiesi, iedomājieties, ka mūsu podnieks par saviem podiem saņem pēc svara noteiktu daudzumu zelta gan gabalos, gan stieņos, stieplēs, smiltīs u. tml. Vai nu viņam pašam, vai ari pircējam jānēsā līdzi aptiekas svari, lai varētu vajadzīgo zelta daudzumu nosvērt. Ja viņi viens otram neuzticas, tad abiem jāgriežas pie starpnieka — svērāja. Turklāt podniekam jābūt arī dārgmetālu ekspertam, lai varētu pārbaudīt, kādas tīrības (raudzes) zeltu viņam dod. Dabā zeltu parasti sastop ar sudraba, vara un citu mazvērtīgāku metālu piemaisījumu. Noteikt raudzi ar aci vai liekot metālu uz zoba ir ļoti grūti, un podnieks riskē tikt apkrāpts. Lūk, ko stāsta kāds ceļotājs par to, kā sudrabs funkcionēja naudas vietā Birmā XIX gadsimta sešdesmitajos gados: «Kad Birmā dodas uz tirgu, tad ņem līdzi sudraba gabalu, āmuru, kaltu, svariņus un atsvarus. «Cik maksā jūsu podi?» — «Parādiet man savu naudu,» atbild tirgotājs un ar aci novērtē zināmu svara daudzumu šīs naudas. Tirgotājs dod jums nelielu laktiņu, un jūs nocērtat tik daudz sudraba, cik vajadzīgs. Tad jūs pats uz saviem svariņiem nosverat nocirsto sudraba gabalu, jo tirgotāja svariem uzticēties nevar, pieliekat sudrabu vēl klāt vai noņemat nost, līdz dabūjat prasīto svaru. Protams, ka šādā

svēršanas procedūrā tiek zaudēts daudz sudraba, un tāpēc parasti pērk nevis to daudzumu, kāds vajadzīgs, bet gan ekvivalentu uzreiz nocirstajam sudraba gabalam. Izdarot lielus pirkumus, par kuriem maksā ar visaugstākās raudzes sudrabu, šis process ir vēl sarežģītāks: jāpasauc speciālists, lai tas precīzi noteiktu sudraba raudzi, par ko, protams, jāmaksā.»3

Ar zeltu šādu grūtību ir vēl vairāk, jo te katra drum-sliņa maksā daudz dārgāk par sudrabu.

MONĒTA

Trešās lielās grūtības, kas rodas šādā maintirdznie-cība, ir tas, ka cilvēku rīcībā pirmsākumā cēlmetāli nebija sasvērti kādos noteiktos, autoritatīvi apliecinātos un garantētos daudzumos.

Sīs grūtības atrisina monētu kalšana. Monēta pēc būtības ir noteikts garantēts metāla daudzums. Kad cilvēks turēja roka Krievijas cara laiku monētu 5 rubju vērtībā, tad viņš zināja, ka te ir 87,12 daļas^1 (.3,871 grams) tīra zelta. Ja tas bija angļu sovrins (zelta sterliņu mārciņa), tad tajā bija 7,322 grami tīra zelta.

Monētas rašanās un attīstība patiesībā ilga daudzus gadsimtus. Iesākumā ieviesās prakse stieņus apzīmogot, kas jau nozīmēja zināmu svara tin raudzes garantiju. Ir ziņas, ka šādi sudraba stieņi pastāvējuši jau senajā Babilonijā III—II gadu tūkstotī pirms mūsu ēras.

Kas var noteikt metāla stieņa svaru un raudzi? Protams, ka uzticību bauda vienīgi kādas autoritatīvas personas vai iestādes garantija. Šādas garantijas deva tirgoņu korporācijās, pilsētas varas iestādes, tempļi. Taču jau agrīnā stadijā šo lietu ņem savās rokās valsts. Monētu kalšana kļūst par valsts privilēģiju, kas te gūst krietni lielu labumu.

Apzīmogotus metāla stieņus var uzskatīt par monētas dīgļformu. Turpretī formas ziņā mūsdienu paraugiem līdzīgas monētas rodas ievērojami vēlāk. Monētu — metālā disku vai citas formas plātņu kalšana, atveidojot dažādus attēlus un uzrakstus, prasīja salīdzinoši augstu tehniku un māku. Zinātne vēl nav izšķīrusi jautājumu, kur un kad parādījušās pirmās monētas. Taču mums nav pamata neuzticēties Hērodotam, kas par līdiešiem, tautu, kura dzīvoja Mazāzijas pussalas rietumu daļā, vēsta šādas interesantas detaļas: «Lidiešu tikumi un paražas ir tādas pašas kā helēņiem, izņemot to, ka lidieši atļauj jaunām meitenēm nodoties izvirtībai. Viņi pirmie no cilvēkiem, cik mums zināms, sāka nodarboties ar kalšanu un sāka lietot zelta un sudraba monētas, kā arī pirmie sāka nodarboties ar sīkpreču tirdzniecību. Indieši paši apgalvo, ka arī spēles, ko tagad rīko gan viņi, gan helēni, ir viņu izgudrojums.»4

Kā redzam, Hērodots savu vēstījumu par monētu kalšanu Līdijā piesardzīgi nodrošina ar atrunu («cik mums zināms»). Skaidri redzams, viņš netic līdiešiem, lm tie izgudrojuši Olimpiskās spēles, taču bez jebkādām šaubām pieņem versiju par meiteņu kulta izvirtību.

Kas attiecas uz datējumu, tad parasti monētu kalšanu Līdijā attiecina uz Vil gadsimtu pirms mūsu ēras. Nākamajā gadsimta ta acīmredzot izplatījās visa grieķu civilizācijas zonā Vidusjūras rajonā, ka arī Persijas valstī, kas tolaik jau bija izveidojusies.

Zelts jau bija tik cieši nostiprinājies seno ļaužu prātos kā bagātības simbols, ka Lidijas valdnieks Krezs (VI gs. pirms mūsu ēras) tika uzskatīts par visbagātāko valdnieku tieši tāpēc, ka viņa īpašuma bija milzum daudz zelta. Gatavodamies cīņai ar persiem, Krēzs ziedoja Apollona svētnīcai Delfos nedzirdēti daudz dārgumu, to starpā bija 117 dārgmetālu stieņi, 4 no tiem zelta 2,5 talantu^2 katrs, pārējie — zelta un sudraba sakausējums 2 talantu svarā katrs, ka arī lauvas statuju no tīra zelta 10 talantu smagu.5 Acīmredzot zelta vien tur bija vairākas tonnas. Taču šis bagātīgais upuris Krēzu un viņa valsti nepaglāba. Iespējams, ka tas pat paātrināja katastrofu: persieši, bez šaubam, zinaja par Krēza zelta ziedokli, un, iespējams, tas vēl vairāk iekvēlināja viņu alkatību. Krēzs taču visu savu zeltu dievam nebūs upurējis! Hērodots vēstī, ka, iekarojot Lidijas galvaspilsētu, persieši sagrābuši daudz zelta.

Laikā, kad Senajā Grieķijā un Romā veidojās nobriedusi vergturu civilizācija, zelts un sudrabs jau bija kļuvis par galveno naudas formu, varam bija palīgloma, un monētu kalšana atradās diezgan augstā tehniskā līmenī. Par to liecina liels daudzums dažādu antīko monētu, kas atrodas muzejos un numismātiskajās kolekcijās.

Romas impērijas krišana un tas, ka Rietumeiropu iekaroja tautas ar zemāku attīstības līmeni, izraisīja tirdzniecības un naudas apgrozības samazināšanos. Agrīnajā Rietumeiropas feodālismā vērojama savdabīga atgriešanās pie naturālās saimniecības. Zelta ieguve un apstrāde vairākus gadsimtus gandrīz tika pārtraukta. Taču saimniecības attīstība daudzos Rietumeiropas rajonos XIV—XVI gadsimtā prasīja palielināt zelta un sudraba krājumus. Kapitālisma attīstība nākamajos gadsimtos nozīmēja naudas attiecību iespiešanos visās sabiedrības porās. Nauda kļūst par galveno sabiedrisko sakaru līdzekli, par ražošanas un saimnieciskās darbības galveno mērķi. Feodāli un dzimtcilvēku saista personiskās atkarības attiecības, turpretī starp kapitālistu un algoto strādnieku ir tikai viena saite — nauda, ar ko pirmais apmaksā otra darbaspēku. Kapitāls pirmām kārtām ir noteikta naudas summa, kas spēj radīt jaunu naudu.

Agrīnajā kapitālismā zelts un sudrabs monētās ir galvenā naudas forma. Rūpniecības un tirdzniecības paplašināšanas prasa noturīgu naudas apgrozību, stabilu valūtu. Monētu kalšanas attīstību sekmē arī feodālās sadrumstalotības likvidēšana un spēcīgu centralizētu valstu izveidošanās Anglija, Francijā, Spānijā un dažās citās zemēs.

DIVI METĀLI

Visas rakstītās vēstures laikā zelts un sudrabs naudas lomā ir partneri un sāncenši. Zelts vienmēr bijis dārgāks par sudrabu: pamatu pamatos šis fakts izskaidrojams tādējādi, ka zināma daudzuma zelta ražošanai dabas apstākļu dēļ jāiegulda vairākkārt lielāks darbs nekā tāda paša daudzuma sudraba ieguvei. Abu metālu vērtības attiecība pastāvīgi mainās. Tas izskaidrojams

ar to, ka mainīga ir darbietilpība abu šo rnētālu ieguvē, mainīgas ir ražošanas izmaksas. 1 urklat iiela nozīme ir pieprasījuma intensitātei pēc zelta un sudraba.

Daudzus gadsimtus, līdz pat Grieķijas klasiskajam laikmetam, zelta un sudraba vērtības attiecība svārstījās robežās no 6 : 1 līdz 8:1. Hērodota laika Grieķijā tā bija apmēram 13:1. Romā republikas beigu posmā un pirmo imperatoru laikā zelta vērtība pārsniedza sudraba vērtību 11 —12 reizes. Zelta relatīva padārdzināšanās turpinās, un mūsu ēras V gadsimtā Rietumeiropā šo metālu vērtības attiecība sasniedz 18:1. Vēlāk, tuvojoties XV gadsimtam, tā samazinās līdz 10:1, bet XVIII—XIX gadsimtā stabilizējas attiecībās 14:1 vai 15 : 1. XIX gadsimta beigās sudrabs strauji kļūst lētāks, un šis apstāklis sekmē tā izstumšanu no naudas apgrozības sfēras. Sudrabs pakāpeniski pārstāj būt par naudu un pārvēršas par parastu preci. Var teikt, ka mūsdienās šis process noslēdzies.

XX gadsimtā zelta un sudraba cenu attiecība ir krasi svārstījusies, taču naudas sistēmā tam vairs nav bijis būtiskas nozīmes. 1975. gadā šī attiecība vidēji bija 38 : 1 (bāzējoties uz zelta un sudraba tirgus cenas dolāros) ,6

Taču divtūkstoš gadus monētas ir kaltas gan no zelta, gan sudraba. Tā rīkojoties, valstis bija spiestas formāli nostiprināt abu metālu vērtību attiecību. Līdz ar to tirgum, preču apgrozībai, saimniecībai tika uzspiests dubults vispārējais ekvivalents un dubults cenu mērogs. Tika pieņemts, ka zināms daudzums sudraba pēc vērtības ir vienkārši viena desmitā vai viena piecpadsmitā daļa tāda paša daudzuma zelta. Taču tas ir pretrunā vispārējā ekvivalenta dabai kā tādai.

Lai vai kādu attiecību valsts nosaka, tā agri yai vēlu kļūst nereāla un tirgus nosaka citu, reālo attiecību.

Kā teorija, tā arī vēsturiskā pieredze rāda, ka zelta un sudraba nauda nevar ilgāku laiku apgrozībā atrasties paralēli. Vai nu viena, vai otra nauda no apgrozības tiek izstumta. Tieši kura? Tiek izstumta «dārgākā nauda», kurai ar likumu noteikta pazemināta vērtība, zemāka par tirgus vērtību. Naudas vēsture uzskata, ka šo parādību pirmais atzīmējis XVI gadsimta angļu valsts darbinieks Tomass Grešems, un tāpēc to reizēm pārspīlēti dēvē par Grešeina likumu.

«Nenovērtētā» metāla izstumšanas mehānisms ir šāds. Pieņemsim, ka pēc likuma zelta un sudraba attiecība noteikta 15: 1, bet tirgū šī attiecība ir 20 : 1. Kā redzam, zeltu likums nav pietiekami novērtējis un tirgū tas maksā dārgāk. Šādā situācijā cilvēki cenšas apmainit ar valsti savu sudrabu pret zeltu un to noglabāt, par-kausēt, izvest uz ārzemēm, bet visus maksājumus izdarīt sudrabā. Kezultātā zelts aizplūdīs uzkrājumos. Ja oficiālā attiecība ir 15: 1, bet tirgus attiecība 10: 1, tad norisinās pretējais: uzkrājumos aizplūst sudrabs.

Taču šīs atsevišķās svārstības notiek uz ilgstošas gadsimtu tendences fona. Vērtīgākais .metāls izspiež mazvērtīgāko. Iesākumā naudas funkcijas izbeidza varš, tad sudrabs. XIX gadsimta otrajā pusē un XX gadsimta sākumā zelts vienpersoniski ieņēma naudas metāla «troni». Lielākajā dajā attīstīto kapitālistisko valstu bi-metālisma (divi metāli — zelts un sudrabs) naudas sistēmas vietā stājusies zelta monomelālisma jeb zelta standarta sistēma.

Gadsimtiem ilgi nauda par excellence^3 bijusi zelts. Pat bimetālisma laikos priekšstati par naudu un tai piemītošajām sociālajām parādībām vairāk saistījās ar zeltu nekā ar sudrabu. Turpmāk naudas identificēšana ar zeltu kļūst vēl jo ciešāka.

ZELTS UN TA AIZSTĀJĒJI

Pāreja uz zelta standartu notika diezgan ilgstošā periodā un galvenajās kapitālisma valstīs beidzās tikai XIX gadsimta nogalē.

Zelts sagrāba visas naudas funkcijas. Cenas tika izteiktas vienīgi zelta, jo katras valsts naudas vienība reprezentēja noteiktu, ar likumu fiksētu zelta daudzumu. Dzeltenais metāls faktiski atradās apgrozībā monētu veidā, un šo monētu apgrozība pēc sava absolūtā lieluma nemitīgi auga. Centrālās bankas, kurās uzkrājas nacionālās bagātības, kļuva par zelta krājumu glabātavām. Taču arī turīgo slāņu privātpersonu vidū stabili iesakņojās paradums uzkrāt mājās zeltu monētās vai vienkāršu izstrādājumu veidā. Zelts varēja dzēst jeb-

kuru parādu un kalpoja par galīgā maksājuma līdzekli. Zelta standarta sistēma beidzot aptvēra visas galvenās pasaules valstis un to kolonijas, kļūstot par pasaules sistēmu. Zelts šajā sistēmā nebija vienīgā naudas forma, taču tas bija visas naudas sistēmas ass, naudas galvenā forma, uz kuru reducējās visi pārējie veidi.

Taču jo vairāk zelts nostiprinājās naudas metāla lomā, jo drošāk veidojās apstākļi tā izstarošanai. Ar ko? Ar kādu citu metālu? Nē, naudas lomai piemērotāks metāls nav atradies. Runa ir par zelta izstumšanu ar kredīta un papīra naudu.

Viss sākās ar to, ka, pildot apgrozības līdzekļa funkciju, zeltam nebūt nevajadzēja reprezentēties pašam visā savā spožajā godībā. Ja podnieks pārdod podus vienīgi tāpēc, lai tūlīt pat nopirktu kviešus un eļļu, tad zelts kā tāds viņu neinteresē. Viņam svarīgi saņemt kaut kādu «apliecību», ko labprāt atzītu kviešu un eļļas īpašnieki. Un, ja tic savukārt savu preci pārdod tikai tāpēc, lai varētu nopirkt apģērbu, apavus vai, teiksim, vīnu, tad arī tiem monētas spožums un pilns svars nav tik nozīmīgs.

Sis svarīgais fakts iesākumā izpaužas apstāklī, ka apgrozībā blakus pilna svara monētām diezgan sekmīgi kursē apdilušas monētas, kas zaudējušas daļu svara. Nekavējoties atrodas izmanīgi cilvēki, kas šo ekonomisko likumsakarību sāk izmantot savtīgās interesēs. Viņi monētas apgraiza, kā rezultātā metāla svars tajā samazinās. Reizē ar naudas kalšanas meistaru profesijas rašanos rodas naudas viltotāju profesija. Sevišķi lielas iespējas iedzīvoties, izlaižot nepilna svara un nepilnvērtīgas monētas, ir valstij. Naudas apgrozības vēsture ir monētu «bojāšanas» vēsture, tas ir, — tiek izlaistas aizvien vieglākas monētas vai ari monētas ar paaugstinātu lētāka metāla saturu, saglabājot iepriekšējo nominālu. Viens no Francijas XIV gadsimta karaļiem, Filips IV, pat iegāja vēsturē ar iesauku Naudasviltotājs.

Naudas progresīvā attīstība no ādām un gliemežvākiem līdz zeltam dīvainā kārtā apvienojas ar pretēju tendenci — no zelta līdz lētiem surogātiem. Taču dīvaini tas šķiet tikai pirmajā acumirklī. Sie surogāti nav nauda vārda vecajā preces nozīmē; to vērtību nenosaka ar ražošanā ieguldītā darba patēriņu. Tagad tā ir nauda — zīme, naudas simbols.

Preču nauda varēja apgrozīties tāpēc, ka tai bija vērtība. Bet šī nauda, gluži otrādi, iegūst «vērtību» tāpēc, ka atrodas apgrozībā. Tas ir paradokss, turklāt ne pēdējais naudas teorijā un vēsturē.

Nauda — zīme var būt izgatavota no ādas vai auduma. Bet tādā gadījumā — kāpēc to neizgatavot no papīra, no materiāla, kas kaut kādā veidā pats kļuvis par jauno laiku civilizācijas simbolu? Papīra naudu var uzskatīt par kredītnaudas paveidu. Vārds kredīts cēlies no latīņu saknes un nozīmē uzticēšanos. Zeltam uzticēšanās nav vajadzīga, tas runā pats par sevi. Taču papīra nauda atrodas apgrozībā tāpēc, ka cilvēki uzticas iestādei vai varai, kas to izlaiž. Tāda iestāde, tāda vara visbiežāk ir valsts kase jeb centrālā banka. Cilvēki, kas tur kabatā vai seifā papīra naudu, līdz ar to piešķir kredītu iestādei, kas šo naudu laidusi apgrozībā. Citās naudas formās (tekošie rēķini bankās vai krājkasēs) to kredītdaba izpaužas vēl krasāk. Ekonomiskajā nozīmē kredītnauda ir nepilnvērtīgas monētas, kas izgatavotas no vara, niķeļa, alumīnija, pēdējā laikā pat sudraba: šīs monētas pieņem nevis metāla vērtības dēļ, bet gan tādēļ, ka valsts uz tām uzspiedusi savu zīmogu.

Visi šie naudas veidi, kam nav savas iekšējās preces vērtības, apzīmējami ar jēdzienu kredīta un papīra nauda. Reizēm šo naudu apzīmē ar svešvārdu fiduciārā nauda, tas ir, nauda, kuras pamatā ir uzticēšanās.

Kredīta un papīra nauda pirmsākumā reprezentējas kā zelta atvietotāja vai pārstāve. Ja šo naudu neizlaiž pārāk lielā daudzumā un ja tā izmaināma metālā pēc stingras attiecības, tad šāda nauda var sekmīgi atrasties apgrozībā un nest saimniecībai krietnu labumu. Līdz noteiktai stadijai zelta izstumšana ar tā aizvietotājiem nozīmē zelta standarta augšupejošu attīstību.

Kā aprēķinājis amerikāņu zinātnieks Roberts Trifins, naudas masas struktūra pēc vērtības trijās visattīstītākajās valstīs — ASV, Anglijā un Francijā — 1815. gadā bija šāda: zelta monētas — 33 procenti, sudraba monētas — 34 procenti, skaidra papīra nauda un maiņas monētas (vara) — 26 procenti, bet šāda nauda rēķinos bankās — 6 procenti. Kā redzam, tie vēl bija bimetā-lisma un vāji attīstītas kredītsistēmas laiki.

Simt gadu laikā, lidz 1913. gadam, naudas masas struktūrā notika svarīgas pārmaiņas. Zelta daļa sama*

zinājās līdz 10 procentiem, taču šis apstāklis netraucēja zeltam tai pašā laikā atrasties savas varenības kalngalos, būt par visas naudas sistēmas pamalu. Sudraba daļa samazinājās līdz 3 procentiem, un tam palika pakļautā loma. Skaidra nauda uz rokas, gan papīra, gan vara, bija 19 procentu apmērā, bet pārpalikumu — 08 procentus — veidoja nauda banku rēķinos. Kredītsistēma bija guvusi plašu attīstību.7

Ļoti agri (vismaz kopš XVII gadsimta) valstis sāka izlaist papīra naudu, kas nebija apmaināma pret zeltu un sudrabu. īpaši viegli to varēja darīt, ja spēja iedzīvotājus pārliecināt, ka tas nepieciešams kara finansēšanai. XIX—XX gadsimtā valsts šim pašam nolūkam izmanto kredītsistēmu, uzspiezdama bankām savas saistības (obligācijas) apmaiņai pret bezskaidru naudu, ierakstiem valsts kases rēķinos bankās. Šādu finansu operāciju rezultāts ir labi zināms: kredīta un papīra naudas vērtības krišanās attiecība pret metālu un vispārēja preču cenu paaugstināšanās, tas ir, inflācija.

Mūsdienu apstākļos kredīta un papīrnauda zaudējusi jebkādu sakaru ar zeltu. Sī nauda kļuvusi par vienīgo reāli funkcionējošo naudas formu. Par šīs naudas vērtības krišanas mēru kalpo preču cenu vispārējā līmeņa paaugstināšanās, ko aprēķina ar dažādu indeksu palīdzību. Vienlaikus šī nauda parasti zaudē savu vērtību arī attiecībā pret zeltu, kas izpaužas metāla cenas paaugstināšanā. Taču šī procesa ekonomiskā un sociāla nozīme mūsdienās ir salīdzinoši otršķirīga. Naftas cenu paaugstināšana ir daudz svarīgāks inflācijas elements nekā zelta cenas palielināšanās.

Ja zelts ir dzeltenais sātans, tad arī naudas papīriņi daudziem šķiet kā sātana izgudrojums, jo tie kalpo par ieroci trūcīgo un nekompetento cilvēku aplaupīšanai. «Fausta» otrajā daļā Gēte tieši tā arī attēlojis papīra naudu.

Tas, kas Gētes laika bija izņēmums, tagad kļuvis par vispārēju praksi. Jau vairākus gadu desmitus kapitālistiskajās valstīs zelta monētas apgrozībā neatrodas. Necik sen pilnīgi izzuda kredīta un papīra naudas apmaiņa pret zeltu. Inflācija kļuvusi par kapitālisma ekonomikas pastāvīgu elementu. Tā tik stipri nodarbina ekonomistu un politiķu prātus, ka cilvēki sākuši pētīt, kā cēlies pats šis termins, kas pēc savas latīņu saknes burtiski nozīmē

«uzpūšanu». Vairāk vai mazāk precīzi noskaidrots, ka angļu valodā to pirmo reizi 1864. gadā lietojis amerikānis Aleksandrs del Mars, kas sarakstījis interesantus darbus par zelta un naudas vēsturi.8 Tas bija ASV pilsoņu kara laikā, kad Vašingtonas valdība lielā daudzumā izlaida nemaināmu papīra naudu, tā sauktos grīnbekus («zaļās muguriņas»). Krievu pirmsrevolūcijas literatūrā vārds «inflācija» praktiski netika lietots un pirmo reizi krievu valodā parādījās 1923.—1924. gadā, īpaši sakarā ar gigantisko inflāciju Vācijā, kad rnarkas vērtība kritās miljardiem reižu.

Vai kredīta un papīra nauda, kas nav saistīta ar zeltu, spēj sekmīgi apkalpot saimniecību un saglabāt noturīgu pirktspēju? Spēj, bet tikai vispusīgi un efektīvi plānotā ekonomikā, kur naudas izlaišana un naudas ienākumi elastīgi saskaņojas ar preču ražošanu un realizāciju, un pakalpojumiem. Šādus apstākļus rada vienīgi sociālisms. Taču arī sociālistiskajā sabiedrībā šī iespēja realizējas nevis pati no sevis, bet gan pārvarot milzīgas grūtības.

Naudas sistēmas pilnveidošanai jānotiek, attīstoties kredīta un papīra naudai, kas nav saistīta ar zeltu. Sīs naudas pirktspējas noturība tiek nodrošināta, nepārtraukti palielinot sabiedrisko ražošanu un preču apgrozību, kā arī uzlabojot plānošanu. Svarīga nozīme ir bez-naudas norēķinu paplašināšanai un pilnveidošanai. Bez-naudas norēķinu daudzums bankā palielinās un palielināsies uz naudas papīru rēķina. Tuvākās desmitgades kļūs par banku norēķinu un tirdzniecības, kā arī grāmatvedības uzskaites un dokumentu apstrādes pastiprinātas automatizācijas periodu.

III. DZELTENĀ METĀLĀ IEGUVE

Asprātīgu aforismu un līdzību autors Fēlikss Krivins par mūsu aplūkojamo priekšmetu ir uzrakstījis šādas rindas:

«Skābeklis dzīvībai nepieciešams, taču arī bez Zelta dzīvot nav tik vienkārši. Kā tad ir īstenībā? Kad elpot ir viegli un ar Skābekli tā kā viss būtu kārtībā, tad jūti, ka pietrūkst Zelta. Bet, tiklīdz pieplūst Zelts, — kļūst grūti elpot, un tas nozīmē, ka nepietiek Skābekļa.

Pēc ķīmijas likumiem — vissenākajiem likumiem virs Zemes — Zelts un Skābeklis ir nesavienojami.»1

Par šajā prātojumā izteikto morāli der padomāt. Atcerēsimies kaut vai to, kādus pēdējos vārdus izteica Puš-kina Skopais bruņinieks, kam piederēja sešas lādes ar zeltu un kas kļuva par savas bagatības upuri:

AAan kājas neturas ... un mani ceļi

Jau gurst... trūkst elpas! Kur ir atslēgas?

Ai, manas atslēgas .. ?

Starp citu, šī morāle attiecas ne vien uz tik eksotisku un mūsu ikdienas dzīvei tālu dārgumu īpašniekiem, bet ari uz daudz prozaiskāku īpašuma veidu krājējiem... Zelts šeit, kā daudzos citos gadījumos, ir bagātības simbols, īpašuma simbols.

Ķīmijas fenomens, kas te izmantots kā metafora, šaubas neizraisa. Kā mēs jau zinām, faktam, ka dzeltenais metāls neoksidējas, bijusi un ir liela nozīme tā ekonomiskajās funkcijās.

Pirms runāt par šīm funkcijām sīkāk, kaut vai īsumā jāpastāsta, kādā veidā zelts eksistē dabā, kur meklējamas tā atradnes un kā šis metāls iegūst savu sociāli ekonomisko esamību.

ĶĪMIJA, FIZIKA, ĢEOLOĢIJA

Enciklopēdijā var izlasīt: zelts (latīn. Aurum), Ali, Mcndeļejeva periodiskās sistēmas pirmās grupas ķīmisks elements: atoma numurs 79, atommasa 196,9665;

smags metāls dzeltenā krāsā. Saslav no viena stabila izotopa.

Kopā ar varu un sudrabu zelts pirmajā elementu grupā veido īpašu otro apakšgrupu. Šiem elementiem, kam ir kopējas atoma uzbūves iezinies, piemīt ari daudzas līdzīgas ķīmiskas īpašības. So triādi saista ari ģeoloģiska radniecība: dabā zelts eksistē kopā ar sudrabu un daudzos gadījumos — ar varu. PSRS rūpnieciskajās zeltraktuvēs visbiežāk sudraba saturs zelta rūdā ir 10 procenti. Vara saturs parasti ir krietni vien zemāks.® No otras puses, zelts bieži sastopams vara un polime-tālu rūdās, un to no tam iegūst kā blakusproduktu.

Fakts, ka ķīmiski un ģeoloģiski zelts atrodas tuvos kaimiņos sudrabam un varam, neapšaubāmi ir arī šo metālu ekonomiskās radniecības pamatā: visi trīs metāli ir vēsturiski pildījuši naudas funkcijas. Zeltu un sudrabu bieži izmanto kopā juvelieru mākslā.

Zelta ķīmiskajam inertumam ir izņēmumi. Lielākajā daļa skābju zelts nešķist, taču «karaļūdens» — sālsskābes un slāpekļskābes maisījuma priekšā tas ir bezspēcīgs Zelta šķīdība nātrija cianīdā (NaCN) un kālija cianīdā (KCN) ir pamats cianēšanas procesam — tas mūsdienās ir galvenais paņēmiens, kā no rūdas atdalīt dārgmetālu. Cianēšanas ieviešana XIX gadsimta beigās izraisīja revolūciju Dienvidāfrikas zelta ieguves rūpniecībā, jo deva iespēju iegūt zeltu no rūdas ar salīdzinoši nelielu, bet neparasti noturīgu šī metāla saturu. Franču autors Šanels stāsta: kad atklājās, ka cianīdu šķīdumiem piemīt spēja izraisīt apdegumus, pavisam nopietni tika izlemts, ka nēģeru āda izturēs to, ko nespēj izturēt balto cilvēku maigā āda.4 Šādi tikumi pastāvēja Dien-vidāfrikā pirms 80—90 gadiem. Neko daudz tie nav mainījušies ari tagad.

Zelta ekonomiskajās funkcijās svarīga nozīme ir arī tā fizikālajām īpašībām. Zelts ir ļoti mīksts un plastisks metāls. Tā kaļamība ir turpat vai bezgalīga — var izkalt plānu, gandrīz caurspīdīgu plāksnīti, var izkalt pavedienu, kas smalkāks par cilvēka matu (1 grams šāda pavediena stiepsies 2 kilometru garumā). Zelts labi vada siltumu un elektrību, kūst 1064 grādu temperatūrā pēc Celsija. Tā blīvums (īpatnējais svars) — 19,3 grami kubikcentimetra, tikai platīna grupas metāli ir smagāki par zeltu.

Vienīgi monetārā (valūtas) zelta standartstiem sastāv no gandrīz ķīmiski tīra metāla (praktiski 99,5 99,9 procenti). Tehnikā, juvelierizstrādājumos un monētu kalšanā vienmēr lielo zelta sakausējumus, visbiežāk atkal ar vara vai sudraba piedevu. Sie piejaukumi, ko sauc par ligatūru, piešķir zeltam izturību un citas nepieciešamās īpašības, ka ari palētina izstrādājumu. Zelta saturu sakausējumā sauc par raudzi.

Padomju Savienībā, ka arī daudzās cilas valstīs raudze apzīmē zelta daļu daudzumu 1000 daļās sakausējuma. Iepriekš minēto zelta stieņu raudze ir 995 999. Līdz 1927. gadam mūsu zemē pastāvēja sena krievu raudze, kas apzīmēja, cik tīra zelta zolotņiku ir vienā mārciņā, ko sastādīja 96 zolotņiki. Un, beidzot, dažas Rietumvalstis, it īpaši Anglijā un ASV, līdz pat šim laikam lieto karātu raudzi, ko izsaka ar divdesmit četrām daļām (karātiem). Tā, piemēram, dažiem juvelierizstrādājumiem lieto augstas — 958. raudzes zeltu, kas atbilst 92. raudzei pēc zolotņiku sistēmas jeb 23 karātiem. Vispār izstrādājumiem lielo daudz zemākas raudzes zeltu.

Angļu sovrins (sterliņu mārciņa) kalts un vēl tagad to eksportam kaļ no 22 karātu zelta, kas atbilst i audzei 916,67. Monēta, kas satur 7,322 gramus tīra zelta, sver 7,988 gramus. Protams, ka tagad ta maksā nevis vienu papīra sterliņu mārciņu, bet gan daudz vairāk.

Amerikāņu zelta monēta, kuras nomināls ir 20 dolāru (tā sauktais «dubultērglis»), kalta no 900. raudzes zelta un svēra 33,44 gramus; zelta šajā monētā bija 30,093 grami. Vissmagākā no jaunlaiku monētām bija meksikāņu «sentenario» (50 peso), kas svēra 41,66 gramus un’saturēja 37,494 gramus zelta. Si giganta diametrs ir 37 milimetri un biezums — 2,8 milimetru^5

Zelts atrodams visur: ikviena augsne, ikvienā kalnu iezī, jūras ūdenī. Taču tā koncentrācija parasti ir nie-ciga. Vidēji 1 tonna zemes garozas pēc mūsdienu aprēķina satur apmēram 4 miligramus dzeltena metāla.6 Tas ir tūkstošiem reižu mazāk nekā vara, cinka, svina tai pašā zemes daudzumā. Interesanti, ka meteorīti parasti ir ar zeltu krietni vien bagātāki nekā zemes garoza, la kā valda uzskats, ka meteorītu sastāvs ir līdzīgs mūsu planētas centrālo daļu sastāvam, daži zinātnieki izsaka pieņēmumu, ka Zemes kodola kopā ar citiem smagajiem metāliem lielā daudzuma atrodas arī zelts. Šīs idejas variantu izmantojis Tolstojs savā «Inženiera Gariņa hi-perboloīda».

Metālus parasti iegūst no minerāliem, kas ir ķīmiski savienojumi un kuru sastāvā ietilpst attiecīgais metāls. Kaut gan zelts ir apmēram 20 dažādu minerālu sastāvā, rūpnieciskā nozīme ir gandrīz vienīgi zelta tīrradņiem — iežos ieslēgtiem kristāliskiem metāla graudiņiem, kuru lielums var būt visai dažāds — no puteklīšiem, kas ar neapbruņotu aci nav saskatāmi, līdz tīrradņiem, kas sver vairākus desmitus kilogramu. Kā raksta kāds ģeologs, «relatīvi liela izmēra zelta tīrradņi — «redzamais zelts» — sastopami reti, un atgadas, ka ģeologs, kas ilgus gadus nostrādājis bagātā zelta rūdas ieguves vietā, tīrradni nekad nav redzējis»7. Lieli tīrradņi ir brīnišķīgs dabas veidojums. Krievijā jau 1825. gadā tika izdots ukazs, saskaņā ar kuru visi atrastie tīrradņi bija jānodod valsts muzejā, tādējādi liekot pamatu mūsdienas slavenajai PSRS Dimantu fonda kolekcijai.

Sevišķi liela izmēra tīrradņu visā pasaulē nav vairāk par dažiem desmitiem, un katram no tiem ir savs vārds. Mūsu zemē vislielākais tīrradnis — «Lielais trijstūris» — sver apmēram 36 kilogramus. Tas atrasts 1842. gadā Uralos, un to var aplūkot Dimantu fondā. Daudzus lielus tīrradņus, kuri atrasti citās valstīs, diemžēl piemeklējis tas pats liktenis, kas nereti licis iet bojā no zelta izgatavotiem mākslas darbiem — tie pārkausēti metālā. Tāpēc ziņas par pašiem lielākajiem tīrradņiem nav precīzas. Pēc V. Soboļevska ziņām, par čempionu uzskatams 1869. gadā Austrālijā zemesceļa grambā atrastais «Ilgotais nepazīstamais», kura svars 70,9 kilogrami, bet tīrā zelta saturs — 69,6 kilogrami.8 Vācu zinātnieks Hcinrihs Kvīrings, kas sarakstījis vienu no viskapitālākajiem darbiem par zelta vēsturi, raksta, ka Brazīlijā XIX gadsimta vidū esot atrasts 193 kilogramus^9 smags tīrradnis. Vairāk ticamas ir ziņas, ka Austrālijā atrasta savdabīga zelta dzīslas atlūza ar nosaukumu «Iloldermaņa plāksne», kas kopā ar iezi sver 285 kilogramus, bet tīrā zelta svars ir 93 kilogrami.10

Taču lielāko daļu zelta, protams, neiegūst tīrradņos. Rūpnieciska nozīme ir diviem galvenajiem atradņu tipiem — pamatatradnēm (rūdas raktuvēm) un sekundāram atradnēm (zelta laukiem). Pirmā tipa atradnes izveidojušās seno ģeoloģisko procesu gaitā, kad norisa

zemes garozas veidošanās, un parasti tas sastopamas kalnu rajonos. Otra tipa atradnes veidojušās, vējam, ūdenim un citiem dabas spēkiem iedarbojoties uz zelta rūdām, un visbiežāk šis atradnes meklējamas esošo vai seno upju gultnēs. Rūdas atradnes nereti atrodas ievērojami liela dziļumā, un zelta ieguvei tur nepieciešams ierīkot salītas. Zelta lauki parasti izvietoti tuvāk zemes virskārtai vai pat paša virskārtā, taču reizēm tos klāj diezgan biezi tukšo iežu slāņi.

Pēdējā laikā zinātnieki vienojušies izdalīt arī trešo atradņu tipu, kurā zelts veidojies ģeoloģisko procesu atkārtotas darbības rezultātā agrāk sairušos iežos. Tādi ir slavenie Dienvidāfrikas Vitvatersrendas konglomerāti. Taču, ja salīdzina sagulumu un ieguves apstākļus, šīs atradnes daudzējādā ziņā atgādina rūdas raktuves, tāpēc bieži vien tas apvieno kopējā grupā.

Pats par sevi saprotams, ka cilvēki zeltu vispirms saka iegūt zelta laukos: tie ir pieejamāki, neprasa sa-, režģītas iekārtas un darbs nav tik grūts. Ar zelta laukiem pirmām kārtām bija saistīti Kalifornijas, Austrālijas un Aļaskas zelta drudži XIX gadsimtā, kā ari daudzi bagātīgi atklājumi Krievijā. Aprēķināts, ka pasaulē laika no 1848. iidz 1875. gadam 90 procentus zelta ieguva zelta laukos. Taču 1929. gada šā veida ieguve kapitālistiskajā pasaulē samazinājās līdz 8 procentiem, bet 1971. gada — līdz 2 procentiem." Gandrīz visu zeltu iegūst DĀR konglomerātos un īstās rūdas raktuvēs dažādās zemeslodes malās. Pēdējos gados ievērojami palielinās tā zelta daļa, ko iegūst kā blakusproduktu, izstrādājot sudraba, vara, urāna un citas rūdas.

1923. gadā pie Aldanas upes Jaķutija tika atklātas jaunas atradnes — zelta lauks, ko ekspluatē vēl mūsdienās. Padomju Savienībā šī dārgmetālā ieguve zelta laukos ar augstražīgu tehniku vēl aizvien ieņem ievērojamu vietu.

Jaunu zelta atradņu atklāšana vienmēr ir satraucošs un reizēm dramatisks vai pat traģisks notikums. Literatūrā daudzkārt aprakstīti gan patiesi, gan izdomāti gadījumi. Citēšu epizodi, ko aprakstījis liels meistars (Džeks Londons, stāsts «Zelta grava»). «Tas, ko viņš turēja rokās, tikai pa daļai bija kvarcs. Sajaucies ar kvarcu, mirdzēja tīrs zelts. Cilvēks to iemeta muldiņa un aplūkoja citu gabalu. Te tikai šur tur pavizēja dzel-

tenums, bet cilvēka stiprie pirksti drupināja irdeno kvarcu, līdz viņam abās plaukstas uzliesmoja zelts. Cilvēks attīrīja gabalu pēc gabala un meta tos muldiņā. Bedres dibena bija apslēpta bagātība. Kvarcs bija tik stipi i izburbis, ka tā bija mazāk nekā zelta. Pagadījās gabali, kuros nebija ne graudiņa citas rūdas -tīrs zelts, lur, kur kaplis cirtās pašā dzīslas serdē, uzvandītajā zemē mirdzēja veselas saujas dārgo, dzelteno vižņu, un, galvu pieliecis un to lēni grozīdams uz vienu un otru pusi, cilvēks tīksminājās par šo žilbinošo rotaļu.»12 Tālāk notikumi stāstā risinās šādi: zelta meklētājam uzbrūk laupītājs, taču ar viltu laimīgais zeltracis gūst virsroku, savu pretinieku viņš nogalina un, apkrāvies ar zeltu 40 tūkstošu dolāru vērtībā, dodas mājup, dieva dziesmu dziedādams.

Šādas situācijas ir zelta ādere kinematogrāfistiem, un tās daudzkārt apspēlētas dažādā gaumes un meistarības pakāpē. Ari tagad var paskatīties vesternu «Makennas zelts», kurā vecīgais skaistulis Gregorijs Peks atrod zeltu kaut kur Nevadā vai Kalifornijā un bezbailīgi par to cīnās.

Biīnumaini atradumi atgadās arī reālajā dzīvē, arī mušu dienās. Taču, protams, zelta ieguves likteņos tiem nav izšķirošas nozīmes. Zelta atradņu ģeoloģiskā izpēte tagad noris pēc visiem zinātnes likumiem, lietojot sarež-gitu un dārgu iekārtu. Panākumi atkarīgi no daudzu speciālistu saskaņota darba. Izpētes laikā tiek nospraustas atradnes robežas, aprēķināts metālā vidējais saturs iezī, noskaidroti iegulu apstāk|i, tiek izdariti ekonomiskie aprēķini, lai uzzinātu jaunatklāto atradņu izmantošanas rentabilitāti.

KA ZELTU IEG0ST

Timotijs Grīns, kas uzcītīgi apbraucis visu pasauli, lai ar savām acīm, ausīm un rokām, un varbūt pat ar degunu un mēli sajustu zeltu visa tā daudzveidībā un visas eksistences stadijas, apraksta mūsdienu Dienvid-āfrikas atradni šādi:

«Nolaišanās zelta raktuvēs atgādina izmēģinājuma ceļojumu Plutona valstībā. Jūs pat atstājat virszemē visu savu apģērbu, arī ve|u, un, ietērpts baltā līķautā, ieejat tērauda būrī, kas divas minūtes traucas lejup cauri klintij jūdzes biezumā. Tur, leja, trokšņaina, svelmaina un miklutna pilna pasaule, ko apgaismo lēkājošas uguntiņas pie zeltraču kaskam. Pietiek ar desmit minūšu ilgu pastaigu gar klintī izcirsto galeriju, kuras dabiskā temperatūra augstāka par 100 grādiem pēc Fārenheitā^4, un ikviens šahtas apmeklētājs jau bus caurcaurēm izmircis no sviedriem un mikluma pilnā gaisa. Un tad vēl kondicionētā gaisa ierīču nemitīgie kaucieni, pa tērauda sliedēm ripojošo vagonešu dārdoņā un cieto klinti drupinošo pneimatisko urbju radītais troksnis. Vienā tuneļa pusē skatienam paveras šaura sprauga, kas ved lejup zemes dzīlēs gandrīz 25 grādu slīpumā. Šī sprauga augstumā nepārsniedz 40 collas^5, un tas griestus balsta stutes. Ta ir šahta, kurā patlaban iegūst zeltu. Šķiet, ka klints dziļumā šahtu žņaudz no visām pusēm; sīkas drumslas knt no griestiem silta ūdens peļķēs, kurās cilvēki stāv uz ceļiem vai guļ. Cauri ūdens slānim, kam jānosedz putekļi, ar urbi, smailu ka adatu, klintī tiek izgrauzts caurums, kura aprises apvilktas ar sarkanu krāsu. Visā šahtas garumā nepārtraukta sarkana līnija apzīmē četras collas biezu dzīslu, ko pat nepieredzējusi acs prot saskatīt, jo tā stipri atšķiras no klints, kas atrodas gan augšpus, gan lejpus tās. Dzīsla ir cieši sablīvētu baltu zvirgzdu kūlis, un zeltraču lampiņu gaismas starā šajā kūlī šur un tur viegli iezaigo-jas zelta graudiņi. Dzīsla jeb rifs algadina gaļu starp maizes šķēlēm. Šīs raktuves, kas saucas «Free Stale Geduld» un atrodas Oranjes brīvvalsti^6, ir vienas no ļoti retajām, kur zeltu grants slāni var redzēt ar neapbruņotu aci, jo te izstrādā vienu no bagātīgākajiem rifiem, kāds jebkad Dienvidāfrikā atklāts.»I t

Tonna rūdas te vidēji satur 26,4 gramus zelta, un 1971. gadā «Free State Geduld» raktuvēs pārstrādāja apmēram 2 miljonus tonnu rūdas, no kuram ieguva 53 tonnas metālā. Šāds zelta saturs ir divas reizes augstāks nekā Dienvidāfrikas zelta raktuvēs vidēji. Visaugstākais rādītājs iegūts «West Drifontain» raktuvēs un sasniedz 31,4 gramus uz tonnu. Šīs raktuves devušas

89 tonnas zelta. Abās nosauktajās gigantiskajās raktuves bija viszemākās ražošanas izmaksas — attiecīgi 14,1 un 15,3 dolāri uz unci metāla pie toreizējās vidējās tirgus cenas apmēram 40 dolāri par unci.14 Lielražošana labvēlīgos dabas apstākļos dod ievērojamus rezultātus un augstu peļņu.

Mūsdienu raktuves ir liels, sarežģīts un ļoti dārgs uz-

QonliniS' 1)zi!‘irnā’ kas tagacl dažkārt sasniedz 3000— JoUU metrus, dzisinašana, ventilācija, ūdens aizvadīšana un pievadīšana, cīņa ar iegruvumiem, vertikālais un horizontālais transports kļūst par sarežģītu tehnisku problēmu. Neraugoties uz mehanizāciju, kalnraču darbs ir s!’lagf un tustams. Starp citu, zelta ieguves mehanizā-a'cv ,)ien}ddāfrikas Republika ievērojami atpaliek no * V. l!n, Kanādas. Iemesls tam vienkāršs: melnādaino strādnieku Ietais darbaspēks. Katrā no lielajam raktuvēm strādājošo skaits vidēji sasniedz 20 tūkstošus cilvēku, un 90 procenti no tiem ir afrikāņi. Apakšzemes darbos viņu ir vēl vairāk: apakšzemē baltie strādā vienīgi par tehniķiem, meistariem, spridzinātājiem. Lielākajā daļā raktuvju afrikāņus pie sprāgstvielām nepielaiž. 1

Kūdās ieguve apakšzemē un padeve uz augšu ir gan svarīgs tomēr tikai pirmais posms zelta ražošanas tehnoloģiskajā ķēdē. Rudas pārstrāde un metāla kausēšana notiek īpašas fabrikas ar nobeigtu ciklu. Kapitālieguldījumu struktūra Dienvidafrikas Republikā ir tāda, ka tipisku raktuvju izbūves izmaksas sastāda apmēram 15 procentus. Fabrikas nodarbināti apmēram 6 procenti no visa nozare strādājošo skaita. Rūdu vairākas reizes drupina, smalcina un šķiro. Zeltu no putrā pārvērstas rudas iegūst ar cianēšanu vai citām metodēm. DĀR raktuvju fabrikās lej zelta stieņus, kuru svars ir apmēram 1000 unces (aptuveni 31 kilograms) un kas satur 85— 00 procentus tīra zelta. Galīgā attīrīšana no piemaisījumiem (afināža) notiek ar elektrolītisko metodi centrālajā afināžas rūpnīca «Rand Rafinery», kas pieder Djeņ-vļdāfrikas Kalnu palātai. Sī ietekmīgā uzņēmēju apvienība, kas veic daudzas svarīgas ekonomiskas un politiskas funkcijas, nodarbojas arī ar darbaspēka vervēšanu raktuvēm un pārstāv zelta ieguves nozari attiecībās ar valdību.

Afināžas rūpnīca zeltu izlaiž standarta stieņu (brusu) izskatā. 5o brusu svars parasti ir 402 unces (apmēram 12,5 kilogrami), raudze — 996. Starptautiskie tradicionālie noteikumi pieļauj, ka stieņa svars (noapaļoti) var būt no 10,9 līdz 13,8 kilogramiem, bet raudze — ne zemāka par 995. Sie stieņi ir izejmateriāls visam tālākajam zelta izlietojumam.15

Zelta lauku galvenā priekšrocība ir tā, ka tur nav ne-pieciešamas dziļas šahtas un zelta ieguve visbiežāk notiek karjeros. Parasti nav vajadzīgi ari izdevumi rudas drupināšanai. Inženieru prātus jau sen nodarbina doma, kādā veidā zelta laukos varētu plašāk ieviest mehanizāciju un celt darba ražīgumu. Mūsdienās šajā nozarē lieto dragas (savdabīgas peldošas zelta fabrikas), Ind-romonitorus (ūdens lielgabalus zeltu saturošu smilšu skalošanai), zemessūcejus un pulpas vadus, ekskavatorus, buldozerus un citas mašīnas. Zeltu saturošās pulpas tālākā apstrāde un zelta atdalīšana praktiski neatšķiras no procesiem, kādi ir apstrādājot zelta rudu.

Mēs zinām, ka gandrīz līdz septiņdesmito gadu sakumam zelta cena starptautiskajā apgrozībā noturējās uz mākslīgi zema līmeņa. Valstu lielākajā daļā zelta ieguve ar atklāto metodi neizturēja Dicnvidāfrikas raktuvju konkurenci un pamazām panīka. Iespējams, ka pastāvot jaunajam cenu līmenim, dažos zelta laukos zelta ieguve var atsākties un vērsties plašumā, taču būtiskas parmai-

nas speciālisti negaida. , , , , .

Dicnvidāfrikas zeltam nopietnāks konkurents ir zelts, ko iegūst kā blakusproduktu. Kanādā 1972. gadā sada veidā ieguva 23 procentus no zelta kopapjoma, Savienotajās Valstīs — 38 procentus. Bugenvila salā, kas ietilpst jaunās valsts — Jaungvinejas Papua sastava, atrodas bagātīgi vara krājumi, kuru apguve sakas septiņdesmitajos gados. Zelta kā blakusprodukta ieguve te sniedzas līdz divdesmit tonnām gadā. Taču tas viss ir tīrais sīkums salīdzinājumā ar Dienvidāfnkas Republikas zelta ieguves rūpniecību, kura kapitālistiskajā pasaulē saglabā monopolpozīcijas.

CIK, KAD UN KUR

Statistika neapšaubāmi zina visu. Taču garantijas pakāpe mēdz būt dažāda — arī to nedrīkst aizmirst. Uk zelta pasaulē iegūts un cik to iegūst — šāds jautājums

cilvēkus nodarbinājis jau sen, bet tikai XIX gadsimtā tika izdarīti vajrak vai mazāk pareizi aprēķini par agrāko ieguvi un gadsimta beigās bija apmierinoši nokar« tota uzskaite.

Nepretendējot uz lielu precizitāti, varam lēst, ka visā dzeltenā metālā ieguves laika, kas aizsākas pirms 6 tūkstošiem gadu, cilvēcē no zemes izrakuši 90 lidz 100 tūkstoš tonnu zelta.

Daudz tas ir vai maz? Daudz, ja ņem vērā zelta ieguves milzīgo darbietilpību. Pat mūsu dienās ar zeltu bagātajā Dienvidāfrikas Republikā 400 tūkstoši kalnraču, kuri apbruņoti ar modernu tehniku, gadā «izceļ augšā» 700—900 tonnas tīra metāla, kas vidēji ir apmēram 2 kilogrami uz vienu nodarbināto. Cik grūti nācās katru zelta graudiņu iegut zelta meklētājam, kura rīcībā bija tikai lāpstā un skalojamā panna!

lāču, neraugoties uz tehnikas progresu, salīdzinājumā ar citiem metāliem, kurus cilvēks pazīst jau sen, tās nav daudz, savā ziņa — pavisam maz. Viss zelts, ko cilvēcē ieguvusi, varētu ietilpt kubā, kam katra mala apmēram 17 metru gara, vai ari, teiksim, vidēja lieluma kinozāle. Ik gadu iegūto zelta daudzumu varētu ievietot nelielā dzīvojamā istaba.

Un vēl daži vārdi par kopieguvumu un gada ieguvi. Nevienu īpaši neinteresē, cik kopš laika gala iegūts naftas vai izkausēts tērauda. Tas nav sevišķi svarīgi, arī runājot par varu vai pat sudrabu. Taču zeits ir kaut kas īpašs. Nafta patēriņa procesā izzūd. Dzelzs un tērauds tikai daļēji tiek pārkausēts kā lūžņi. Vara un it īpaši sudraba otrreizējā izmantošana notiek daudz lielākos apmēros. lāču vienīgi zelts ir «mūžīgs»: reiz iegūts, tas savu dabisko un sociālo īpašību dēļ vairs nepagaist, nepazūd ne zemē, ne gaisā, ne ūdenī. Nav izslēgts, ka jūsu laulības gredzens izgatavots no zelta, kas iegūts pirms trīstūkstoš gadiem Ēģiptē vai pirms trīssimt gadiem Brazīlijā. Varbūt šis zelts kopš tiem laikiem paguvis būt stieņa, monētas, piespraudes, portsigāra vai dievs vien zina, kādā vēl izskatā ...

Protams, piedēvēt zeltam «mūžīgumu» nozīmē mazliet pārspīlēt. Kaut kāda daļa tiek «patērēta» neatgūstami. Jebkura pārkausēšana un apstrāde saistīta ar zudumiem. Kad zelts vēl eksistēja monētās, tas sadila no tūkstošiem alkatīgu un pat vienaldzīgu roku pieskāriena. Kas zina, cik daudz šī dārgmetāla gājis boja jūras dzelmē, cik ierakts zemē un neviens nekad to vairs neatradīs? Un, beidzot, mūsdienās zelta izmantošanas veidi tehnikas jomā palaikam šo metālu iznīcina tai nozīmē, ka otrreizēja izmantošana nav iespējama vai ari nav ekonomiska (plānas plēves, šķīdumi, zāles u. tml.). Kāds amerikāņu autors četrdesmitajos gados aprēķināja, ka mūsu gadsimta zelts tādejādi neatgūstami zaudēts 7—8 miljardu dolāru vērtība. Sī summa toreiz bija atbilstoša apmēram 0—7 tūkstošiem tonnu (apmēram H) procentiem no kopējās ieguves).15

Pieņemsim šos 10 procentus. Un vienalga iznāk, ka gandrīz viss iegūtais zelts ir ekonomiski aktīvs, tas eksistē tādā veida, kas piemērots šā metālā talakai izmantošanai. Cilvēces uzkrāto dzeltenā metāla daudzumu ikgadējā ieguve palielina gluži niecīgi: pēdēja laikā par apmēram vienu procentu. Neviena cita prece šai ziņa nevar līdzināties zeltam.

Protams, apšaubāmākās ir aplēses par zelta ieguvi senajā pasaulē un viduslaikos. Kvīrings izdarījis sīkus jo sīkus aprēķinus, izmantodams gan seno autoru liecības, gan saglabājušos dokumentus, gan ģeoloģiskās ziņas un — iespējams, visvairāk — savu intuīciju. Viņš lēš, ka līdz Amerikas atklāšanai pasaulē bija iegūts apmēram 12 700 tonnu zelta.

Senajā pasaulē (līdz Romas krišanai V gadsimta) divi galvenie zelta ieguves rajoni bija Ēģipte (kopā ar mūsdienu Sudānu) un Pireneju pussala. No faraonu laiku Ēģiptes līdz mūsu dienam saglabājies daudz materiālās kultūras un rakstu pieminekļu, kas liecina par zelta lomu valsts ekonomikā, par tehnikas progresu zelta ieguvē un kausēšanā, par drausmīgajiem vergu darba apstākļiem raktuvēs. Visā pasaulē ir slavenas Tutanhamona (XIV gs. p. m. ē.) kapenes atrastas mākslās bagātības, to vidū brīnišķīgi zelta izstrādājumi.

No Ēģiptes zelts aizplūda uz kaimiņvalstīm Tuvējos Austrumos. Amarnas arhīvā atrastajā Ēģiptes Valdnieku diplomātiskajā sarakstē ar Babilonijas, Asīrijas un citu kaimiņzemju valdniekiem (XV—XIV gs. p. m. ē.) daudzkārt pieminēts zelts. Valdnieki nemitīgi lūdz faraonu dalīties ar viņiem šajā bagātībā, glaimīgi pārspīlē tas apmērus un pretī piedāvā savas dāvanas. Tada diplomātija, ārējā tirdzniecība un starptautiskie maksājumi! pastāvēja pirms 3500 gadiem.

Kā doma Kvīrings, vienā no Tutanhamona laika uzrakstiem rodams tā cilvēka vārds, ko varētu uzskatīt par vēsturē pirmo ģeologu un derīgo izrakteņu pētnieku. Kāds Renī ziņo, ka valdība viņu sūtījusi meklēt zelta rudu. Ļoti ticams, ka vissenākajā «universitātē», kas pastavēja Onā (Hēliopolē) pie dieva Pta tempļa, ir mācītas ari kalnu zinības.17

Zelta ieguve bija plaši izvērsta arī tagadējās Spānijas teritorijā. Romas impērijas laika šī zeme kļuva par galveno dzeltenā metālā avotu. Romieši zeltraktuvēs ierīkoja sarežģītas inženiertehniskas būves zeltu saturošo kalnu iežu sadrupināšanai un skalošanai. Līdzīgs apjoms šais darbos tika no jauna sasniegts tikai XIX gadsimtā. Pēc mūsu ēras I gadsimta zinātnieka un rakstnieka Plinija Vecāka ziņām — viņš bija arī Romas iecelts augsts ierēdnis Spānijā — šī novada raktuves gadā deva (pārrēķinot mūsdienu svara mēra vienībās) apmēram 6500 kilogramus zelta.18 Tas nav tik maz pat mūsdienu izpratnē: aptuveni tikpat daudz šī metāla pēdēja laika ražo tādas zelta ieguves valstis kā Meksika vāi Zaira.

Viduslaiki Eiropā bija zelta ieguves pagrimuma periods. Daudzi tehniskie paņēmieni, kas bija izplatīti Romas laikmeta, tika aizmirsti. Zelta ieguve no rūdas vispār izbeidzas. Vienīgi šur tur kādā upes gultnē vai strauta cilvēki ar primitīviem paņēmieniem «skaloja zeltu». Kristietība, sludinādama nabadzību par tikumu, sprediķoja pret zeltu. Apmēram no IX līdz XIII gadsimtam nekur Rietumeiropā nekala zelta monētas.

Vēlīnajos viduslaikos par galveno zelta ieguves rajonu kļuva Tropiskā Āfrika. Tirgoņi un citi uzņēmīgi cilvēki, īpaši portugāļi, dārgā metāla meklējumos gar Āfrikas rietumu piekrasti devās aizvien tālāk uz dienvidiem. Mūsdienu neatkarīgo Ganas valsti koloniālajos laikos sauca par Zelta Krastu: tā šo zemi bija nodēvē-jušj eiropieši XV gadsimtā. Uzņēmīgais Robinsons Krūzo, plaši pazīstamā Dāniela Defo romāna varonis, kaut kur Gvincjas līča krastos no iedzimtajiem pret dažādiem niekiem iemaina 5 mārciņas 9 unces zelta smilšu (apmēram 2,5 kilogrami).19

Gan mācīti vīri, gan citi izveicīgi cilvēki ar alķīmijas palīdzību pūlējās atrast metodi, kā iegūt zeltu no mazāk vērtīgiem metāliem. Polimetāliskās rūdas parasti satur arī zeltu, kas ar neapbruņotu aci nav ieraugāms. Rūdu kausējot, zelts atdalījas un varēja domāt, ka tas iegūstams no sudraba vai vara. Tā radās gan alošanās, gan ari nekaunīga krāpšana. No alķīmijas, kā zināms, vēlāk laika gaitā izveidojās ķīmijas zinātne. Alķīmija ļoti pušķo gan viduslaiku vēsturi, gan šī laikmeta literatūru, taču mums te ir darīšana ar statistiku un talab nevienu gramu no iegūtā zelta alķīmijas rēķinā ierakstīt nevaram.

Amerikas atklašana aizsaka jaunu nodaļu arī dārgmetālu vēsturē. Pirmām kārtām tas bija sudrabs. Pēc Ādolfa Zētbēra aprēķiniem, bet viņa apcerējumi pieder pie dārgmetālu rūpniecības statistikai veltītas literatūras klasikas, ikgadējā sudraba ieguve pasaulē vērtības ziņā pārsniedza zelta ieguvi līdz pat XIX gadsimta trīsdesmitajiem gadiem, turklāt baltais metāls galvenokārt atrasts Jaunajā Pasaulē.20 Sim faktam bija liela nozīme naudas sistēmas likteņos: tas pagarināja gan sudraba «naudas mūžu», gan ari divkāršās (bimetaiiskās) sistēmas pārsvaru līdz XIX gadsimta vidum un beigām.

Amerikas relatīvā atpalicība zelta ieguvē izskaidrojama ari ar to, ka ne spāniešiem, ne portugāļiem neizdevās uziet kaut cik nozīmīgas zeltrūdas atradnes, bet zelta lauku izmantošana nespēja nodrošināt stabilus un ilgstošus panākumus. Un tomēr līdz pat laikam, kad XIX gadsimta vidū zeltu atrada Kalifornijā un Austrālijā, Dienvidamerika un Centrālā Amerika palika pasaulē galvenais zelta ieguves rajons. Pēc Kvīringa ziņām, kam pamatā Zētbēra aprēķini, XVI gadsimtā Amerika deva vairāk nekā trešdaļu no pasaulē iegūtā zelta daudzuma, XVII gadsimta — vairāk nekā pusi, bet XVIII gadsimtā — divas trešdaļas.21 Divu pirmo gadsimtu gaitā visvairāk zeila ieguva mūsdienu Kolumbi-jas un Bolīvijas teritorijā, bet XVIII gadsimta — Brazīlijā, kas tajā laikā izvirzījās pirmajā vietā pasaulē. Portugāle, kas tolaik pārvaldīja Brazīliju, bija pirmā valsts, kura oficiāli ieveda zelta naudas sistēmu, atsakoties no sudraba.

XVIII gadsimta beigas un XIX gadsimta pirmā puse zelta ieguvē bija «tukšie» laiki. Vidēja gada ieguve no 1741. gada līdz 1760. gadam sasniedza 24,6 tonnas, bet pēc tam pastāvīgi samazinājās un laikā no 1811. gada līdz 1820. gadam sastādīja vairs tikai 11,4 tonnas, tad atkal saka lēnam pieaugt.22 Jāņem vērā, ka šai periodā Rietumeiropa un Ziemeļamerikā notika rūpniecības apvērsums, krasi palielinājās preču ražošana pārdošanai, bet sakarā ar to palielinājās arī vajadzība pēc naudas. Zelts šiem notikumiem nespēja tikt līdzi, un XIX gadsimta pirmajā pusē dzeltenā metāla — kā naudas sistēmu pamata — nākotne vairs nebija garantēta. īsu laika sprīdi starp Dienvidamerikas zelta lauku izsīkšanu un atklājumiem Kalifornija pirmajā vietā zelta ražotāju ligā izvirzījās Krievija. No 1831. gada līdz 1840. gadam ta deva vairāk nekā trešo daļu no pasaules ieguvuma un līdera lomu saglabāja līdz četrdesmito gadu beigām.

Arheoloģijas un vēstures ziņas liecina, ka Urālos un Alta ja zelts iegūts jau senatnē. Pats nosaukums «Al-tajs» celies no tjurku-mongoļu vārda aliem — zelts. Taču šīs ieguves vietas tika pamestas, un Krievijas zelta mūsdienu vēsture aizsākās XVIII gadsimta vidū, kad to no jauna atrada Urālos. Vēlāk zeltu uzgāja Sibīrija, ka ari Talajos Austrumos.

Sājos zeltam «drūmajos» laikos Rietumu uzmanību Krievijas atklājumiem pievērsa izcilais vācu zinātnieks Aleksandrs Uumbolts, kas visu savu mūžu interesējās par zelta problēmām. 1838. gadā viņš publicēja speciālu apcerējumu par tendencēm pasaules zelta ieguvē un mi-noja ziņas, kas raksturoja Krieviju. Tas bija iegūtas tieši no Krievijas finansu ministra J. Kankrina. Iespējams, ka šis ziņojums Rietumeiropas baņķierus un ekonomistus nedaudz uzmundrināja.

Jauna un augstākā mērā romantiska ēra zelta vēsturē iestājās 1848. gada janvārī. Kā, sekodams šādu notikumu tradicionālajai aprakstīšanas formai, vēstī T. Grīns, «namdaris, vārdā Džeirnss Maršals, ūdens straumē, kas plūda cauri Džona Satera ūdensdzirnavām, netālu no Amerikenas un Sakramento upju satekas, atrada graudiņus, kas viņam izskatījās pēc zelta ... Iesākumā Maršals un Saters mēģināja jauno vēsti neizplatīt, taču valodas par zeltu nav viegli apklusināt un drīz vien tās nonāca līdz Sanfrancisko, kas tolaik bija neliela osta ar 2000 iedzīvotājiem. Līdz pavasarim puse Kalifornijas atstāja savas fermas un mājas un metas uz zelta laukiem.,, Līdz 1848. gada rudenim pirmās ziņas par atradumiem jau nonāca līdz Ņujorkai. Katra diena nesa jaunas vēstis, un satraukums auga augumā. Tam, kas risinājās dažos turpmākajos mēnešos, vēsturē nav bijis nekāda precedenta. Tūkstošiem cilvēku pēkšņi pamanīja cerību dzirksti — iespēju dažās dienas iedzīvoties bagātībā... Jau pirms tam, kad 1848. gada decembrī prezidents Polks sava runā kongresa galīgi apstiprināja atklājuma mērogus, sākās plēšanas, kurā ikviens centās ātrāk nokļūt Rietumu Krastā .. .».24

Kalifornijas zelta pirmatklājēja vārdu Grīns sagrozījis angļu vīzē. Patiesībā šo cilvēku sauca par Johanu Zuteru un viņš bija nesen no Eiropas pārcēlies šveicietis. Sī vīra vētrainais mūžs (J. Zuters nomira trukuma) deva sižetu Stefana Cveiga brīnišķīgajai vēsturiskajai miniatūrai ciklā «Cilvēces zvaigžņu stundas». Rakstniekam ir pilnīga taisnība: Kalifornijas atklājumiem bija milzīga loma kapitālisma ekonomiskajā un sociāli politiskajā attīstībā XIX gadsimta otrajā pusē. Tic deva sti-mulu rūpniecības, trestu, gigantisku banku un pasaules tirdzniecības tālākai attīstībai. Zuters nebija nedz pirmais, nedz pēdējais īslaicīgas laimes izredzētais, ko zelts galu galā izputināja, iedzina postā un noveda kapā.25 Līdzīgi .piemēri labi zināmi gan no vēsturēs, gan no daiļliteratūras.

Kalifornijas zelta drudzis, ar to saistītas cilvēku ciešanas un vienkāršo ļaužu likteņi kļuvuši par amerikāņu tautas folkloras daļu, par neskaitāmu literāru darbu tēmu. Taču šobrīd mūs interese sausie skaitļi. Pateicoties Kalifornijas atklājumiem, Savienotas Valstis pasaules zelta ieguvē izgāja pirmajā vieta un saglabāja to gandrīz līdz pašām gadsimta beigām, tikai brīžam aizlaizdamas priekšā Austrāliju, kur 1851. gada aizsākās savs lielais zelta drudzis.

Sakarā ar to, ka zelts tika atrasts Kalifornija un Austrālijā, kā arī pieauga šī metāla ieguve Krievija un dažos cilos zemeslodes rajonos, dzeltenā metālā jomā krasi pārmainījās visa pasaules situācija. XIX gadsimta otrajā pusē tika iegūts 11 tūkstoši tonnu zelta 8 reizes vairāk nekā gadsimta pirmajā pusē un divreiz vairāk nekā visā laikā kopš Amerikas atklāšanas. _

Taču vajadzības pieauga vēl straujāk, jo šajā laika visās galvenajās valstīs bija ieviests zelta standarts un dzeltenais metāls bija kļuvis par naudas sistēmu pamatu tin pasaules naudu. Tāpēc septiņdesmito gadu sākumā, kad zelta laukos krējums bija jau nosmelts, bet jaunas lielas un viegli pieejamas rūdas atradnes atklātas nelika, speciālistu vidū parādījās pesimisms. 1877. gadā austrietis Edvards Ziss publicēja grāmatu ar nosaukumu «Zelta nākotne», kas tolaik skanēja īsti oriģināli, taču simts gadu laikā neskaitāmos atkārtojumos un variācijās (zelta liktenis, perspektīva, izredzes u. tml.) novazāts un kļuvis banāls. Ziss apgalvoja, ka, pirmkārt, zelta ieguve nākotnē visvairāk atkarīga no zelta laukiem; otrkārt, cilvēce ir jau ieguvusi vairāk nekā pusi no tai pieejamā zelta un turpmākās ieguves pcrspektivas nav labvēlīgas; treškārt, vispārējai zelta standarta ieviešanai šī metāla nekādā ziņā nepietiks.26

Izrādījās, ka visi šie pareģojumi bijuši kļūdaini, tāpat kā daudzi citi, — vēlīnākie. Zelta vēsture patiesi ir pārpilna aplamu pareģojumu un maldīgu prognožu. 1935. gadā angļu finansu eksperts Pols Eincigs grāmata, kas iznāca ar tieši tādu pašu nosaukumu «Zelta nākotne», piemēram, rakstīja: «bez šaubām, var apgalvot, ka visas valstis no zelta standarta neatkāpsies». Tāpat viņš domāja, ka, «bez šaubām, zelta demonetizā-cija izraisītu tā cenas krišanos līdz lielumam, kas būtu tikai daļa no pašreizējās»27. Ņemiet vērā, ka gan viens, gans otrs tika apgalvots bez šaubām. īstenībā tā dēvētā zelta bloka valstis ar Franciju priekšgalā, visilgāk saglabājot zelta standartu, no tā atteicās jau tad, kad Einciga grāmatas lappusēs vēl nebija nožuvusi tipogrāfijas krāsa. Zelta formālā demonetizācija, kas starptautiska mērogā tika īstenota XX gadsimta septiņdesmitajos gados, neizraisīja ne tā tirgus cenas krišanos, ne arī pirktspējas samazināšanos.

Turpretī pagājušā gadsimta septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados zelts paliesi atradās uz visspožākā savas karjeras uzplaukuma sliekšņa. Dragu izmantošana zelta ieguvē zelta laukos (smiltīs) pavēra jaunas perspektīvas. 1886. gadā Dienvidāfrikā tika atklātas Vitva-tersrandas raktuves — bagātākais zelta rūdas rajons pasaulē, kur zelta ieguve pirmo reizi tika organizēta uz rūpnieciskas bāzes, uz kapitālistiskās lielražošanas pamatiem. Driz vien tika ieviesti svarīgi tehniski jauninājumi, kas ļava zeltu saturošo rūdu iegūt nepieredzēti liela dziļumā un krasi paaugstināt no rūdas iegūstamā metāla procentu. Kopš XIX gadsimta beigām kapitālistiskās pasaules zelta ieguves rūpniecības likteņi nesaraujami saistīti ar Dienvidāfriku.

1886. gadā Dienvidāfrikā tika iegūts mazāk par tonnu zelta, turpretī 1898. gadā ieguva 117 tonnas. Pēc krasa kritiena, kas saistīts ar angļu-būru karu, zelta ieguve atkal strauji palielinājās. XX gadsimta pirmo desmit gadu laikā zelta ieguves ziņā Dienvidāfrikā ieņēma pirmo vietu pasaulē. 1913. gadā Dienvidafrikas Savienībā (šī valsts kā britu domīnija izveidojās 1910. gada) tika saražotas 274 tonnas jeb 42 procenti no pasaules kopējā zelta daudzuma. Otrajā vieta atradas ASV ar 134 tonnu ieguvi.28

XIX gadsimta beigās Ziemeļkanāda un Aļaskā izvērsās Klondaikas epopeja, ko iemūžinājusi Džeka Londona spalva un Cārlija Caplina kinematogrāfs. Tomēr tā maz ietekmēja zelta ražošanas galvenās tendences XX gadsimtā.

Līdz XX gadsimta sākumam zelta ieguve atšķīrās no citām kapitālistiskās rūpniecības nozarēm. Tā vairāk atgādināja azartspēli nekā normālu uzņēmumu ar labu grāmatvedību, ar izdevumu un rezultātu uzskaiti. Līkstošiem zelta meklētāju izputēja un aizgāja boja, daži kļuva pasakaini bagāti. Dienvidāfrikā viss norisēja citādi. Te akciju sabiedrības zina pilnīgi skaidri, kādi ir to izdevumi, rēķinot uz tonnu pārstrādātās rūdas un uz unci iegūtā zelta. Tās cenšas no zelta ieguves saņemt tādu peļņu, kas nebūtu zemāka kā citas nozares. Sīs sabiedrības var zināmā mērā manevrēt, mainīt pārstrādājamās rūdas un metāla ieguves apjomus atkarībā no ta, kā mainās izmaksas.

Notikusi vēl kāda būtiska pārmaiņa: līdz XX gadsimta trīsdesmitajiem gadiem zelta cena sterliņu mārciņās un dolāros divu gadsimtu laikā praktiski nebija mainījusies, jo tās pamatā bija šo valūtu stabilais zelta saturs.

Mārciņas devalvācija 1931. gadā un dolāra — 1934. gadā nozīmēja, ka šīm valūtām tika krasi samazināts zelta saturs un rezultātā paaugstinājās zelta cenas. Dolāros cena pieauga par 69 procentiem, bet mārciņās (pirms otrā pasaules kara sākuma) — vēl vairak. Tai pašā laikā pasaules ekonomiskās krīzes iespaidā citu preču cenas un tātad zelta ieguves rūpniecības izmaksas pazeminājās.

Izveidojās apbrīnojama situācija: laikā, kad lielākā daļa nozaru krīzes dēļ cieta un ražošanu sašaurināja, zelta ieguves sabiedrības iedzīvojās un ieguvi palielināja. 1940. gadā zelta ražošana kapitālisma pasaulē sasniedza augstāko virsotni — 1138 tonnas, tai skaitā ap-mēram 40 procentus ieguva Dienvidāfrikas Savienībā. Otrajā vietā zelta ieguvē šai laikā izvirzījās Kanāda, trešaja vietā atradās Amerikas Savienotās Valstis.

Nakamie trīs gadu desmiti kapitālistiskajām valstīm zelta ieguvē bija smagi. Rūpniecības mobilizēšana kara vajadzībām radīja strauju zelta ieguves samazināšanos Savienotajās Valstis, Kanādā un pat Dienvidāfrikā. Inflācijas iespaidā strauji palielinājās izmaksas, kamēr zelta oficiālā cena dolāros, kas bija noteikta 1934. gadā, palika nemainīga līdz 1971. gadam. Zelta ieguves rentabilitāte aizvien vairāk samazinājās, daudzas raktuves slēdza vai iekonservēja. Dienvidafrikas rūpniecība šo periodu pārlaida vieglāk: tika atklātas jaunas bagātas atradnes, tehnikas progress ļāva samazināt izmaksas, bet afrikāņu darbaspēks tāpat kā agrāk maksāja desmitkārt lētāk nekā balto strādnieku darbarokas.

1945. gadā_kapitālistiskās pasaules zelta ieguve nokritās līdz 654 tonnām, pie tam vairāk nekā puse te attiecināma uz Dienvidāfriku. 1962. gada sākumā šī metāla ražošana pārsniedza pirmskara rekordu, bet sešdesmito gadu otrajā pusē un septiņdesmito gadu sākuma nostabilizējās uz 1250—1300 tonnām gadā, turklāt Dienvidafrikas Republika (kā šo valsti sāka saukt 1961. gadā) stabili deva trīs ceturtdaļas no minētā daudzuma.

Jauna ēra iestājās 1968. gadā, kad zelta brivā tirgus cena guva iespēju novirzīties no cietās oficiālās cenas. Protams, novirze notiek tikai uz augšu. Līdz 1972. gadam atšķirības bija samērā nelielas, taču pēc tam inflācijas iespaidā, kā arī sakarā ar vispārējo cenu paaugstinājumu izejvielām un saasinājušos valūtas krīzi zelta brīvā cena strauji paaugstinājās.

Zelta ieguves sabiedrību peļņa strauji palielinājās, turpretī zelta ieguve kapa nevis uz augšu, bet gan slīdēja lejup. Sabiedrības rīkojās tā, kā monopolistiem piederas: lai noturētu augstas cenas, tās ierobežoja ražošanu. Tehniski tas notiek, pārejot uz nabadzīgākām rudam, kuras, pastāvot iepriekšējai cenai, nebija izdevīgi pārstrādāt. 1975. gadā zelta ieguve kapitālistiskajās valstīs pa ilgiem gadiem pirino reizi bija zemāka nekā 1000 tonnas un vēlāk nostabilizējās uz apmēram 950 tonnu līmeņa gada.

1976. gadā kapitālistiskajā pasaulē tika iegūtas 969 tonnas, tai skaitā 713 tonnas Dienvidāfrikas Republikā (74 procenti), 54 tonnas Kanadā, 32 tonnas Amen-kas Savienotajās Valstīs. Pārējo daudzumu sava starpā dala vairaki desmiti valstu, kuru vidū kaut cik nozīmīga vieta ir Austrālijai, Japānai, Ganai, Jaungvinejas Papua un Filipīnām. Atzīmēsim, ka Rietumeiropā rūpnieciskas zelta ieguves tikpat kā nav.

Paša pēdējā laikā parādījušās sensacionālas, taču pagaidām ne pārāk drošas ziņas par jauniem atklājumiem Brazīlijā. Dienvidāfrikas koncerna «Anglo-Americnn Corporation» ģeologi, kas jau vairākus gadus meklē zeltu Brazīlijā, it ka esot uzgājuši bagātas atradnes, kas pēc sava rakstura līdzīgas Vitvatersrandai. Runājot par metāla ģeoloģiskajiem krājumiem šajās atradnēs, liek minēts pat fantastiski liels skaitlis — 21 tūkstotis tonnu. Pagaidām par šiem datiem grūti ko sacīt. Vismaz nekāda reāla ietekme uz zelta tirgu šim ziņām nav bijusi. Pēc laikrakstiem spriežot, izpētes darbi Brazīlija turpinās.29

DARBS UN KAPITĀLS

Cilvēces attīstības laikmeti atšķiras ar to, kā un ar kādiem darba rīkiem ļaudis strādā. Pārmaiņas darba rīkos un ražošanas metodēs ir sabiedriskas iekārtas tālāk virzības, ka arī cilvēku savstarpējo ekonomisko attiecību attīstības pamats. Tas labi redzams arī zelta ieguvē. Senajā Ēģiptē zeltu ieguva ar akmens un bronzas cērtes palīdzību, un kaut cik apjomīga zelta ieguve te varēja pastāvēt, vienīgi izmantojot vergu darbu. XX gadsimtā zeltu iegūst ar sarežģītas tehnikas palīdzību; šai ražošanas formai atbilst lieli kapitālistiski uzņēmumi un algots darbaspēks.

Minēto likumsakarību nevajag saprast pārāk burtiski. Kaut gan Kalifornijas un Aļaskas zelta meklētāji XIX gadsimtā dzīvoja kapitālisma apstākļos, kad jau pastāvēja tvaika mašīnas un dzelzceļi, tehnika, ko viņi lietoja, maz atšķīrās no ēģiptiešu un romiešu ierīcēm, un seno laiku darbu apjomi viņiem nebija sasniedzami! vergturi varēja koncentrēt darbam lielu skaitu beztie. sigo cilvēku un pat ieviest zināmu darba dalīšanu starp dažādu specialitāšu strādniekiem.

Tūkstošiem gadu zelts iegūts galvenokārt ar vergu un dzimtcilvēku nebrīvo darbu. Senajās Austrumu despoti-jas, arī Ēģiptē, tie bija valsts vergi, bet zelta ieguve bija savdabīgs valsts monopols. Tāpat par vergu un zeltrak-tuvju īpašniekiem varēja būt tempļi un priesteru korporācijas. Arī Romas zelta raktuvēs Spānijā strādāja valsts vergi.

Sīs pārsvarā esošās sabiedriskās ražošanas formas, protams, nepastāvēja «tīrā» veidā. Kvīrings uzskata, ka jau II gadu tūkstoti pirms mūsu ēras zelta laukos Nū-bijā un Kušā (mūsdienu Sudānā) strādājuši brīvi zelt-rači, kuru pienākums bijis valstij (faraonam un priesteriem) nodot tikai zināmu daudzumu zelta meslu. Tāpat viņš min arī Strabona vēstījumu par «zelta drudzi» II gadsimtā pirms mūsu ēras, kad brīvi ļaudis bariem vien no visas Itālijas dzinušies uz tauriņu cilšu zemēm Austrumu Alpos (mūsdienu Austrija), kur bijusi atrasta zelta rūda. laurīniem tas nebijis pa prātam, un viņi iespējuši zeltkāros atnācējus padzīt. Turpmāk tamlīdzīgos gadījumos visbiežāk notika pretējais: atnācēji izkāva un padzina to zemju iedzīvotājus, kam bija tā laime vai nelaime savas zemes dzīlēs glabāt zeltu. Pli-nijs vēstī, ka aptuveni tai pašā laikā Romaš valsts privātpersonām izrentējusi zelta laukus, kas atradušies gar Ro upes krastiem, turklāt neviens rentnieks nav drīkstējis savā gabalā nodarbināt vairāk nekā 5 tūkstošus strādnieku. Jādomā, ka šie rentnieki bija vergu īpašnieki un zeltu skaloja viņu vergi.30

Antīkajā pasaulē visi iegūtie zelta krājumi bija koncentrēti valsts mantu kambaros un pārgāja no viena iekarotāja pie otra. Romas impērijai sabrūkot, šo zeltu izlaupīja, tas manāmi izzuda no viduslaiku saimnieciskas darbības aprites: aizplūda uz Austrumiem vai nemierīgajos karu un tautu pārvietošanās laikos to apslēpa zemē.

Eiropas feodālās zemes bija spiestas sākt zelta uzkrāšanu gandrīz «no nulles». Šim nolūkam tās izmantoja īpašumtiesības uz zemi un dzimtļaužu ārpusekonomisku piespiešanu. Zeltu saturošās zemes arvien plašāk sāka izrentēt brīvajiem arteļiem vai pusbrīvajiem zeltračiem, bet vēlāk — agrīnā kapitālisma uzņēmējiem.

Ar zelta ieguvi Silēzijā (mūsdienu Polijā) saistīta pilsētu un pilsētu buržuāzijas nostiprināšanās. Uzņēmējs varēja zemes īpašniekam samaksāt renti un tam vēl atlika gluži laba peļņa, jo darba alga bija ārkārtīgi zema. XVI gadsimta sākumā strādnieks dienā saņēma 16 feniņus; lai nopelnītu 1 zelta dukātu (3,42 grami tīra zelta), viņam vajadzēja strādāt 50 dienas! Tieši tāpēc bija iespējams izmantot ar zelta smiltīm nabagas atradnes Oderas augšējo pieteku rajonā.31

Dārgmetālu ieguves faktiskā pārtraukšana Eiropā XVI gadsimtā iezīmē kapitālistisko attiecību nostiprināšanās beigu posma iestāšanos šajā ražošanas sfērā. Amerikā, uz kurieni pārvietojās zelta un sudraba ieguves pasaules centri, šī rūpniecības nozare veidojās uz atklātas vai liekulīgi slēptas verdzības pamata. Spāņu un portugāļu iekarotāji un to pēcteči no karaļiem saņēma zemes gabalus kopā ar tur dzīvojošiem iezemiešiem, kas būtībā bija nolemti verdzībai. Indiāņu drausmīga ekspluatācija zelta laukos un sudraba raktuvēs kļuva par galveno cēloni, kāpēc Dienvidu un Centrālajā Amerikā izmira veselas tautas. Jau XVI gadsimtā sākās vergu imports no Āfrikas; daudzi no viņiem nokļuva raktuvēs. Pēc izveidojušās tradīcijas karaļu tiesa sastādīja vienu piektdaļu no visa iegūtā metāla daudzuma. Tas bija savdabīgs naturāls un naudas nodoklis: naturāls tāpēc, ka tika nomaksāts ar saražoto produktu, bet naudas tāpēc, ka šis produkts bija nauda. Tikai XVIII un it īpaši XIX gadsimtā dārgmetālu ieguves nozarēs Amerikā sāka veidoties kapitālistiskās attiecības.

Amerikas zelts lika pamatu daudzu slavenu Spānijas un Portugāles feodālo dzimtu bagātībai, taču tā lielākā daļa uzkrājās nevis Estremadūras muižnieku ligzdās, bet gan Londonas banku pagrabos: vadmalas manufaktūras un dzelzs apstrādāšanas fabrikas savus īpašniekus ar naudu apgādāja labāk nekā Amerikas raktuves. Tieši zelta ieplūde no Spānijas un Portugāles īpašumiem ļāva Lielbritānijai praktiski — jau XVIII gadsimtā pāriet uz zelta standartu.

Krievijā zelta ieguve līdz XIX gadsimtam bija valsts monopols. Saskaņā ar 1812. gada ukazu tika atļauts atradnes izmantot privātiem zeltračiem, taču līdz pat 1877. gadam viss iegūtais zelts bija obligāti jānodod kronim pēc cietas cenas. Algots darbs līdz pat XIX gad-simta vidum palika retums. Valsts zelta lauki un rudas raktuves bieži vien bija katorgas, soda un ieslodzījuma vieta. Privāti strādāja piereģistrēti amatnieki un zemnieki, nereti obroka zemnieki, tas ir, zemnieki, kas devušies muižai pelņā.

D. Mamina-Sibirjaka darbos spilgti atveidoti šīs militāri birokrātiskās un feodālās sistēmas salaušana Urālu zelta atradnēs un jaunās, kapitālistiskās sistēmas formēšanās, kurai, starp citu, caurcaurēm piemīt dzimtbūt-nieciskas paliekas. Romāns «Zelts» (1892. g.) sākas ar raksturīgu parunu: zeltu skalojam, gaidām, tomēr paši kaucam un vaidam. Vecos laikos «kroņa darbos» kauca no verdzības, no pārmērīga darba, no aukstuma un bada, jo «kad partija strādnieku devas kaut kur rakt zeltu, tai kopā ar dienišķā uztura pajūgiem līdzi veda veselu vezumu rīkšu, it ka tās nebūtu iespējams sagādāt tieši uz vietas».

Vēlāk (acīmredzot septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados) kronis piešķīra koncesiju uz raktuvēm privātam sabiedrībām, un strādnieki atradas to pilnīgā atkarībā, jo viņiem nebija citu eksistences līdzekļu: «Neviens no ārpuses tā kā kroņa laikos nespieda, tikai «brīvie» strādnieki neprata izmantot savu personas brīvestību un devās kalpot tai pašai kompānijai uz toreiz spēkā esošajiem gaužām neizdevīgajiem noteikumiem, kuri neļāva pieēst vēderu, bet neļāva arī nobeigties badā.»32

Mamins-Sibirjaks dziļi kompetenti stāsta par strādnieku darbu un sadzīvi. Ari par zagtā zelta uzpircējiem, kuru aktīvās darbības dēļ statistika par zelta ieguvi Krievijā nav diez cik skaidra. Pēc oficiālām ziņām kopš rūpnieciskās ieguves pirmsākumiem līdz carisma gāšanai Krievijā bija iegūtas 2754 tonnas zelta. G. Foss, kas sarakstījis speciālu grāmatu par zeltu, ne bez pamata apgalvo, ka skaitļi 3000—3100 ir tuvāki īstenībai.33

Sibīrijas, Altaja un Tālo Austrumu bezgalīgajos plašumos dzelteno metālu meklēja un reizēm arī atrada zeltraču grupas, kas bija pilnīgi atkarīgas no «laimīga» vai «nelaimīga» likteņa. So zeltraču ekonomiskais stāvoklis līdzinājās Kalifornijas, Austrālijas un Kjondaikas zelta meklētāju stāvoklim pirmajos zelta lauku apguša-nas gados. Politiskās ekonomijas terminiem runājot, to var raksturot kā šiko preču ražošanu, tas ir, kā tādu ražošanu, kurā nav kapitālista un algota atra-drifeka,

kurā cilvēks strādā ar saviem darba rikiem, uz labu laimi. Norādītajos rajonos tas bija iespējams arī tāpēc, ka neapdzīvotās un neapgūtās zemes parasti piederēja nevis privātpersonām, bet gan valstij.

Taču viņa nešķīstība kapitāls zel tračus piemeklēja metāla uzpircēju un tirgoņu izskatā. Pēdējie pārdeva gauži vienkāršus, taču nepieciešamus darba rīkus un visādas citādas preces, īpaši spirta dzērienus. Zeltu uzpirka lēti, preci pardeva par trīskāršu cenu. Un ari pati zelta ieguve pirmatklājēju rokās ilgi nepalika. Drīz vien tos zemes gabalus, kur bija atrodamas zelta āderes, uzpirka bagātie plēsoņas, kas sekoja zelta meklētājiem cieši pa pēdām un ieguvi sāka organizēt uz kapitālistiskiem pamatiem. Hrestomātisks piemērs ir notikums ar privilēģijām, kas uz zeltu saturošu zemes gabalu tika piešķirtas kādam Harisonam, ko uzskata par vienu no Vitvatersrandas bagātību pirmatklājējiem. Ta kā viņam nebija ne līdzekļu, ne iespēju dibināt uzņēmumu, viņš šo zemes gabalu 1886. gada pārdeva par 10 sterliņu mārciņām. Izgājis caur vairākām rokam, pēc desmit gadiem tas maksāja aptuveni 50 tūkstošus mārciņu.'14

Dienvidāfrikā zeltračiem ar lāpstu un skalojamo pannu nebija vietas jau pašā sākumā. Zeltu saturošo konglomerātu izstrāde prasīja kapitālu, tehniku, organizāciju. Sākumā akciju sabiedrības, kas šo darbu finansēšanai vāca naudu no vietējiem un ārzemju (īpaši angļu) ieguldītājiem, auga kā senes pēc lietus. 1889. gada, trīs gadus pēc zelta atklāšanas, pastāvēja 450 sabiedrības. Taču arī jau tolaik sīkuļu vidū kā klintis izcēlās lielkapitālistu dibinātie uzņēmumi. Vēlāk labvēlīgos apstākļos neatkarīgās sabiedrības dzima desmitiem un biržu krahu un neveiksmju triecienos un bagātākas zelta āderes meklējumos arī izputēja desmitiem. Turklāt pastāvīgi notika visdažādākā veida krāpšana: lielie naudas maisi pietūka uz sīko akcionāru rēķina, bet šīs piramīdas pašā apakšā vienmēr atradušies beztiesīgie afrikāņu kalnrači. XX gadsimta sakuma raktuvēs tika nogādāti pat vairaki desmiti tūkstoši ķīniešu.

Zeltrūpniecībā ritēja ražošanas un kapilāla koncentrācijas process: aizvien lielākā kļuva ta daļa, ko ieguva nedaudzie lielie uzņēmumi, aizvien -šaurāka finansu magnātu grupa kontrolēja šos uzņēmumus. Dienvidāfri-kas zeltrūpniecību pavisam kontrolē septiņas lielas sabiedrības. Šāda struktūra bez īpašām izmaiņām eksistē jau gadu desmitus: jaunākā «māsa» piedzima 1933. gadā.

Ikviena no šim sabiedrībām ir ļoti sarežģīta organizācija, un šādu lielkapitāla struktūras tipu mēs parasti saucam par koncernu. Paši sevi tie bieži vien dēvē par grupām. Katrs koncerns veidots pēc piramīdas principa: augstākstāvošais posms kontrolē dažus zemākstāvošos. Šī kontrole tiek īstenota ar akciju kontrolpaketi. Koncerns ir akciju sabiedrību sistēma ar stingru pakļautības kārtību, ar precīzi noteiktu varas un kontroles hierarhiju. Cita svarīga koncerna īpatnība ir daudznozaru struktūra: blakus zeltraktuvēm ikviens no tiem aptver arī citas rūpniecības, tirdzniecības un pakalpojumu sfēras nozares, ka arī finansu sabiedrības.

Visvarenākais Dienvidāfrikas koncerns ir «Anglo-American Corporation of South Africa Limited» («Dienvidāfrikas angļu un amerikāņu korporācija»). Šo koncernu 1917. gadā dibināja dimantu karalis Ernsts Open-heimers un tas vēl šobaltdien atrodas šīs ģimenes kontrolē. Mūsdienās «Anglo-American» būtība ir varens starptautisks monopols ar centru Johannesburgā, taču plašām interesēm daudzu kapitālistiskās pasaules valstu rūpniecībā.

Raktuves «Free State Geduld» ietilpst «Anglo-Ameri-can» grupā. Ko tas nozīmē?

Raktuves izmanto un pārvalda formāli patstāvīga akciju sabiedrība «Free State Geduld Minēs», bet tās akciju kontrolpakete pieder akciju sabiedrībai «Orange Free State Investment Trust Limited» («Oranjes brīvvalsts investīcijas trestam») Precīzi nav zināms, cik liela ir šī pakete. Taču DAR zeltrūpniecībā parasta prakse ir tāda, ka kontrolei pietiek ar 25—30 procentiem akciju, reizēm pat tik daudz nav vajadzīgs, diezgan ar 10 procentiem. Pārējās akcijas saskaldītas lielam skaitam akcionāru. Tie var būt dūži, piemēram, citi koncerni, un sīkie akcionāri no visām pasaules malām.35

Akciju sabiedrība ir tīri finansiāla organizācija. Tā neko neražo, tikai tur savā īpašuma akcijas un iekasē par tām dividendes. «Orange Free State» aktīvi gandrīz pilnībā ieguldīti Oranjes brīvvalsts teritorijā esošajās raktuvēs, taču sabiedrība ir meitas sabiedrība galvenajam koncernam «Anglo-American», kas pats būtībā nav nekas cits kā gigantiska akciju sabiedrība.

Bez kontrolpaketēm visa sistēma cementējas arī ar personālūniju — tas nozīmē, ka vienas un tās pašas personas apvieno vadošos administratīvos posteņus. Harijs Openheimers (impērijas dibinātāja dēls) ir vadošā koncerna direktoru padomes priekšsēdētājs, taču viņš ietilpst arī akciju sabiedrības «Orange Free State» direktoru padomes sastāvā. Un šo padomi vada cilvēks, kas ir «Anglo-American» direktoru padomes loceklis.

Katru atsevišķo raktuvju administrācija savu uzņēmumu pārvalda, taču tās pilnvaras ir ierobežotas. Jautājumi par jauniem kapitālieguldījumiem, finansēšanu, tehnisko politiku, darba spēka nodrošināšanu, produkcijas noietu tiek izlemti centrā — akciju kontrolpaketes turētājas sabiedrības un visa koncerna galvenajā mītnē.

Pēdējos gados grupas «Anglo-American» raktuves dod apmēram 40 procentus no visas DĀR zelta ieguves, un tālu atpaliek tās tuvākie konkurenti. Taču koncernam pašam zelts kā kapitālieguldījumu sfēra savu nozīmi pamazām samazina. Jaunas bagātas zelta atradnes DĀR šā gadsimta pēdējos divdesmit piecos gados nav atklātas un arī zeltraktuvju pe|ņa samazinājās līdz pat septiņdesmito gadu sākumam. Timotijs Grīns stāsta, ka 1967. gadā Harijs Openheimers kādā sarunā viņam teicis: «Nevar taču sēdēt uz savas naudas un gaidīt jaunas zeltraktuves atklāšanu».36 Lai dzīvotu, firmai jāaug. Un koncerns «Anglo-American» aug strauji. Koncerna meitu, mazmeitu un mazmazmeitu sabiedrības Dienvid-āfrikas Republikā un citās valstīs iegūst dimantus un varu, urānu un ogles, ražo tēraudu un papīru, ķīmiskas preces un alu, uzpērk un pārdod tālāk zemes gabalus, izsniedz bankas aizdevumus. Šādā pašā virzienā pēdējos gados darbojas ari pārējās lielās sabiedrības.

Uz zelta izaugušie kalnrūpniecības un finansu koncerni ir jaunā un agresīvā Dienvidāfrikas monopolistiska kapitāla centrālais balsts, ekonomiskais pamats valstij, kas rasu apspiešanu īsteno viskliedzošākajās formās. DAR attīstībā vienmēr liela loma bijusi ārzemju, īpaši angļu kapitālam. Taču ārzemju akcionāru daļa pakāpeniski samazinājās. Jau pēc 1964. gada datiem 84 procenti visu DAR kalnrūpniecības uzņēmumu akcionāru ka pīta la piederēja vietējiem magnātiem un tikai 16 procenti — ārzemniekiem.

,,No. vienas puses, ta tas ir. Bet no otras vai gan Harijs Openheimers un citi viņam līdzīgie ir tikai «vietējie magnati»? Izcelsme, sakari un intereses šos cilvēkus izved tālu aiz Dicnvidāfrikas Republikas robežām. I as ir kosmopolītisks kapitāls.

Han Dicnvidāfrikas Republikā, gan cilās valstis ar zcllrūpniecību tagad nodarbojas lieli koncerni. Tikai niecīga daļa ieguves attiecināma uz sīkajām firmām un vel mazak uz «brīvajiem zeltračiem».

IV. KUR PALIBK ZELTS

Jebkuras preces mūžā var saskatīt līdzīgas stadijas. Vispirms prece jāizgatavo, tad nepieciešams to realizēt (pārdot) līdz, beidzot, to var lietot. Zelts šai ziņā no citām precēm principiāli neatšķiras. Taču dzeltenā metāla īpašās sabiedriskās funkcijas visām šīm stadijām uzspiež savu zīmogu.

Kā tas izpaužas ražošanā, to mēs jau redzējām. Tagad aplūkosim, kā zelts tiek pārdots un «lietots». Sis vārds likts pēdiņās tāpēc, ka šajā stadijā dzeltenā metāla atšķirība no visām citām precēm izpaužas īpaši reljefi. Gadu desmitiem bijis tā, ka zelta mūžs atgādinājis tauriņa viendienīša mūžu. Tas pacēlās dienas gaismā Dienvidāfrikas raktuvēs, lai pēc tam nozustu valsts gla-bātuvju pagrabos. Zelta lietošana reducējās uz to, ka tas tur gulēja, masīvs un nekustīgs. Pirmsākumā uzskatīja, ka šis zelts kalpo kredītnaudas un papīrnaudas nodrošinājumam. Vēlāk zeltam palika valsts maksātspējas garanta loma ārējos sakaros. Tagad arī šo funkciju apšauba un noris strīdi par to, kālab galu galā zelts šais pagrabos guļ. Par šo jautājumu un daudz ko citu tai pašā sakarā stāstīts turpmākajās lappusēs.

KUR TAS ATRODAS

Ekonomikā un grāmatvedībā ir divi galvenie lieluma mērīšanas veidi: uz noteiktu datumu («rezerve») un par noteiktu laika posmu, visbiežāk par gadu («plūsma»). Pirmajā gadījumā mūsu rīcībā ir (uzņēmuma, sabiedrības, valsts u. tml.) tāds kā finansu stāvokļa momentuzņēmums, bet otrajā — līdzekļu virzības aina: no kurienes tie nākuši un kur palikuši.

So dubulto paņēmienu ērti lietot arī analizējot zelta kustību kapitālistiskajā pasaulē. Vispirms pamēģināsim atbildēt uz jautājumu, kur uzkrātais zelts (rezerve) atrodas.

Kā zinām, zelta naudas (reāli apgrozāmas monētas)1 mūsdienās apgrozībā nav. Vistuvāk zeltam, kuru varētu uzskatīt par naudu, ir centralizētie krājumi, kas pieder valdībām vai centrālajām bankām. Zinātniskajā literatūrā šo zeltu reizēm mēdz dēvēt par monetāro zeltu, tas ir, par naudas zeltu. Taču šis zelts nebūt nav tas pats, kas monētu zelts (monētās). Gluži otrādi, monetārais zelts mūsdienu apstākļos gandrīz vienmēr atrodas augstas raudzes standartstieņu izskata.

Taču vienmēr tā nav bijis. 1913. gadā gandrīz puse no visa monetārā zelta (5,9 tūkstoši tonnu no 13,2 tūkstošiem tonnu) atradās apgrozībā monētu izskatā. Vairāk nekā puse (7,3 tūkstoši tonnu) bija koncentrēta centralizētās rezervēs.1 Ir pamats domāt, ka ari ievērojamai daļai šo rezervju bija monētu forma. Jau pirmā pasaules kara laikā gan karojošās, gan pat nekarojošas valstis ar visiem pieejamiem līdzekļiem izņēma zelta monētas no apgrozības. Divdesmito gadu beigās vienīgi Amerikas Savienotajās Valstis apgrozībā bija saglabājies zināms daudzums zelta monētu.

Krievijas zelta rezerve, ko 1918. gadā baltgvardi izveda no Kazaņas uz Austrumiem un ko padomju vara atguva, pateicoties Sarkanas Armijas un Sibīrijas partizāņu varonībai, — sastāvēja gandrīz vienīgi no monētām. Padomju varas iestādes 1920. gada marta Irkutska pārņēma «zelta ešelonu», kura vagonos atradas 619 pudi (vairāk par 10 tonnām) stieņu un 20 823 pudi (341 tonna) dažāda kaluma monētu. To visu novērtēja 409,6 miljonu veco zelta rubļu vērtība. Bez tam divos ešelona klejojumu gados kolčakieši no tā bija izlaupījusi apmēram 242 miljonus rubļu un visticamāk, ka arī šis zelts bijis monētās, nevis stieņos.2

Bet tagad nesenas pagātnes notikums. 1963. gada Urugvajas Nacionālā banka deva uzdevumu divām ārzemju bankām, kas bija specializējušās koniercoperāci-jās ar zeltu, samainīt tās monētās esošas zelta rezerves pret stieņiem par summu 60—80 miljoni dolāru, kas tolaik svara ziņā bija 50—70 tonnas. Operācijas gaita noskaidrojās, ka daudzām monētām ir numismatiska \cītība. Sis fakts tāpēc arī pievērsa uzmanību, ka Urugvajas zelta rezervēm bija vecmodīga, neparasta forma.

Mūsdienās monetārā zelta centralizētās rezerves sastāda aptuveni 36 tūkstošus tonnu. Kapitālistiskajā pasaulē vislielākie zelta krājumi pieder Savienotajām Valstīm: 1977. gada beigās tie sastādīja vairāk nekā 8600 tonnas. Talak seko VFR (3700 tonnas), Francija (3200 tonnas), Itālijā un Šveice (pa 2600 tonnām). Ievērojami zelta krājumi ir arī Holandei, Beļģijai, Lielbritānijai, Kanādai, Japānai, Dienvidāfrikas Republikai. Tas ir labi pazīstamā «bagātnieku kluba» biedru saraksts. No brīvību atguvušajām valstīm solīdi zelta krājumi ir vienīgi dažām naftas ieguvējām zemēm (īpaši Venecuēlai). Desmitiem Āzijas, Āfrikas un Latīņameri-kas valstu pozīciju vislabāk var raksturot ar sakāmvārdu: kaut arī pliks, ka tik dzīvs. Zelts šīm valstīm ir nepieejama greznība.

Aptuveni 4100 tonnas zelta pieder Starptautiskajam valūtas fondam, taču šie krājumi samazinās: saskaņā ar tā dēvēto Kingstonas 1976. gada vienošanos (Kingštona ir Jamaikas galvaspilsēta) viena sestā daļa no šī fonda jāatdod valstīm, kas ir tās locekles, un vēl viena sest-daļa japārdod brīvā tirgū, bet pēc tam tiks risināts jautājums par pārējām divām trešdaļām. Pasaulē vislielākā dzeltena metāla glabātuve atrodas Ņujorkā, Menhetenas pazemes klintīs. Iur ierīkoti Ņujorkas Federālās rezcr-ves bankas pagrabi. Bez tam šaja gigantiskajā glabā-tuvē līdz ar daļu ASV zelta pilnībā vai daļēji atrodas vairak nekā 70 kapitālistiskas pasaules valstu zelta krājumi, kā ari Starptautiskā valūtas fonda zelts. 1972. gada augustā tur glabājās apmēram 13 tūkstoši tonnu zelta. Pēc mūsdienu tirgus cenām tas maksā apmēram 70— 80 miljardus dolāru. Lielākā daļa Rietumeiropas valstu (izņemot Franciju) Ņujorkā glabā ievērojamu daļu sava zelta.

Aiz hermētiski noslēgtām 90 tonnu smagām tērauda durvīm 85 pēdu (apmēram 30 metru) dziļumā atrodas šī bagātību glabātuve, kurai blakus nobāl gan visu laiku reāli eksistējošie, gan mītiskie zelta krājumi. Dārgme-tāls (c novietots 120 dažada lieluma tērauda seifos. Katrs seifs aizslēgts ar trim atslēgām, bet tās glabājas pie dažādām bankas amatpersonām. Zelta īpašniekam var būt viens vai vairāki seifi atkarībā no viņa bagāti-ma Vislielākajā seifa, kā raksta Grīns, atrodoties 110 tūkstoši standarta stieņu (aptuveni 1400 tonnas). Sargadami izdaudzināto bankas noslēpumu, kalpotāji atteikušies izpaust, kam šī seifa saturs pieder.5

Zelta pārdošana (un pirkšana) notiek ar parastajām kravas mašīnām un lentu transportieriem, stieņus pārvietojot no vienas valsts seifa otras valsts seifa, lur-pretī, ja pārdotā zelta daudzums vienlīdzīgs seifa saturam vai to pārsniedz, tad vienkārši nomaina seifa numuru, bet zelts pāriet jauna saimnieka īpašuma parastas papīru operācijas ceļā.

Ja zeltu pārdod Savienotas Valstis, bet ar bankas pagrabos esošo nelielo apgrozības fondu nepietiek, tad metālu ved no Proves palātas (U. S. Assay Office) gla-bātuvēm, kas atrodas citā Ņujorkas kvartālā. Sī glabā-tuve ir slavenās Fortnoksas (Kentuki štats) sava veida filiāle.

1974. gadā (tolaik par zeltu notika dzīvas debates sakarā ar valdības atcelto likumu, kas amerikāņiem aizliedza personisko īpašumu uz monetāro zeltu) ASV presē sāka izplatīties baumas, ka Fortnoksā vispār neesot tas zelta daudzums, ko valdība savos pārskatos uzrāda. Modrie kongresrneņi no valdibas pieprasīja paskaidrojumus. 1974. gada 23. septembrī desmit kongresa delegātu un vairāki desmiti žurnālistu pirmo reizi vēsturē tika ielaisti šajā noslēpumainajā «dzeltenā sātana namā», kur atrodas 4500 tonnas metāla.

Nākamajā diena visās lielākajās avīzēs žurnālisti tīK-smā sajūsmībā aprakstīja pelēko, zemo, arēji neuzkiī-tošo ēku, vairākas apsardzes joslas, dokumentu un kabatu pārbaudi un šifrētās atslēgas. Beidzot 22 tonnas smagās durvis atvērās un pieklusušie ekskursanti iegāja pirmajā no trīspadsmit kamerām, kuras glabājās zelts. Kameru durvis aizzīmogotas ar valsts kases atbildīgo ierēdņu personiskajiem zīmogiem. Viņiem parādīja vienu no šīm kamerām, kurā ietilpst aptuveni 500 tonnas metāla. Šajā kamera neviens nebija iegājis kopš 1908. gada. Stieņu grēdas blāvi mirgoja. Kongresmenis no Kalifor-nijaš Džons N. Ruselots (galēji labējais, reakcionāras Džona Berča biedrības biedrs), kas pārbaudi bija pieprasījis īpaši dedzīgi, pārlaida zeltam skatienu un teica. «Es domāju, ka tas te ir». Pārejie viņam piekrita, kaut ari neviens no valsts kases pat negrasījās viņiem pieradīt, ka visi 367 500 stieņi, kas Fortnoksā glabajas, atrodas uz vietas un tiem ir standarta svars un attiecīgā raudze. Tāda pārbaude tolaik bija paredzēta un tā prasītu vairākas nedēļas.

Fortnoksu atslēdz reti un vienīgi tālab, lai paņemtu vai noliktu kadas tūkstoš tonnas. Sada gadījumā no tu» rienes uz Ņujorku vai pretējā virzienā tiek izveidots īpašs bruņu automobiļu transports ar pastiprinātu apsardzi.6

Pēc pēdējām ziņām ASV teritorijā fiziski atrodas pavisam 20 tūkstoš tonnas monetārā zelta, kas sastāda 56 procentus no kapitālistiskās pasaules centralizētajiem krājumiem.

I,.oti ticams, ka trešā lielākā kapitālisma pasaules zelta glabātuve atrodas Parīzē, Francijas bankas pagrabos. Viens no ievērojamākajiem zelta vēstures un problēmu speciālistiem Renē Scdijo stāstā par bruņu klātam pazemes noliktavām un smagam durvīm, par šī zelta tempļa galveno, daudzām kolonnām rotāto zāli, kas autoram atgādinot Memfisas templi. «Vai jūs, parīzieši, zināt, ka jūsu zemē apakš smiltīm, merģeļa un akmeņiem stiepjas šī klints un ka tās klēpī Francija glabā savu zeltu? Bankas apakšzemes plašumi atrodas zem jaunajiem namiem Karaļpils tuvumā; uz virszemi ved tikai četras akas, uz kurām ceļu aizšķērso astoņi bruņu torņi. Zelts tādējādi paslēpts gan no cilvēku iekāres, gan kara vētrām.»7

No otrā pasaules kara negaisa francūži zeltu saprātīgi pasarga ja, aizvedot to uz aizokeāna kolonijām, un ta paglābjot no hitleriešu rokām. Francijas zelta krājumu likteņi atspoguļo trešās, ceturtās un piektās republikas vēsturi. Trīsdesmito gadu sākumā zelta daudzums sasniedza 5 tūkstošus tonnu, karam sākoties, tas ievērojami samazinājās, bet smagajos pēckara gados nokritās līdz dažiem simtiem tonnu. Taču de Golla valdības laika (1958—1969) Francija atkal uzkrāja lielu zelta rezervi.

Jāteic, ka pēdējos desmit gados visās šajās dzeltenā metāla citadelēs valda miers. 1968. gada kapitālisma galvenās valstis vienojās brīvā tirgū zeltu nedz pirkt, nedz pārdot, līdz ar to centralizēto krājumu kopējais daudzums tika iesaldēts. 1971. gada ASV aizvēra «zelta lodziņu», vienpusēji atteikdamās ārzemju centrālajām bankām piederošos dolārus apmainīt pret zeltu. Norēķini starp valstīm zelta faktiski izbeigušies, un ikkatras valsts zelta krājums ticis it kā iesaldēts. Nākamajās no»

dnļ.is pastāstīsim, kā «mirušais» zelts pamazītēm sāka atdzīvoties un ko tas viss liek domāt.

Parejais kapitālistiskās pasaules zelts atrodas privātā (lirmu, banku, privātpersonu) īpašumā. Saprotamu iemeslu de| sis ziņas ir ļoti aptuvenas. Lēš, ka privātajos uzkrājumos atrodas aptuveni 26 tūkstoši tonnu. Sis zelts ir īpaša naudas kapitāla un iekrājumu ieguldījuma forma. Inflācijā un sociāli politiskā nestabilitāte pēdējos gados un gadu desmitos pastiprinājusi dažādu buržuāzijas slāņu un citu iedzīvotāju grupu tieksmi pēc zelta.

Privātajos krājumos zelts atrodas dažādās formās. Sīko tezauratoru vidu īpaši populāras ir zelta monētas — tāpēc pēdējos gados novērojams arī «monētu bums». Liela apjoma investori tagad metālu nereti glabā (parasti bankas) standarta valūtas stieņos vai arī tiem ir tiesības tos izprasīt.

I astav uzskats, ka visvairāk zelta tezaurēts Francijā kur sis paradums plaši izplatīts sīkburžuāzijas un vidējas buržuāzijas aprindās, pilsētu Vidējos slānos un zein-rucku vide Speciālisti mēdz vienoties par’skaitli 5— 6 tukstosi tonnu. Apmēram tādu pašu skaitli nosauc In-,'Jf.V k.au/ Цап ,tas Pirmajā mirklī var likties dīvaini: Indija taču ir viena no visnabadzīgākajām valstīm pasaule. Гаси primitīvas zelta rotaslietas un monētas indiešu zemnieku ģimenes ir nabadzības pavadonis, sav-(a Mlp atspaids neražas gada vai citai nelaimei piemek-mejot. Vidēja buržuāzija un lielburžuāzija Indijā (un ne tikai tur) zeltu izliek apskatei, lai demonstrētu bagā-!11, sohdumu, stabilu stāvokli. Kā reiz atzīmēja Gunārs Mirdals (zviedru ekonomists, Nobeļa prēmijas laureāts), «tieši vienā no «trešās pasaules» nabadzīgākajām valstīm (konkrēti viņš domaja Latīņameriku) goda viesim var piedāvāt pusdienas no zelta šķīvja».8

iPilsoņiem līdz 1975. gadam bija ar likumu aizliegts turēt savā īpašuma zeltu (izņemot juvelierizstrādājumus un numismātiskas vērtības). Tomēr pēc dažiem vērtējumiem šī aizlieguma atcelšanas brīdī bagātie ame-rikaņg apejot likumu, glabāja (gandrīz tikai ārzemēs, it īpaši Šveices bankās) no 4 tūkstoš līdz 4500 tonnām zelta.9

Iiešā forma, kāda zelts pastav un ekonomiski funkcionē, ir juvelierizstrādājumi, zobu protēzes, dažādas

aparatūru detaļas u. tml. Ziņas par šā zelta daudzumu ir vel jo vairak aptuvenas; pastāv aplēse par 20—25 tūkstošiem tonnu.

Kopsavilkums: 82—87 tūkstoši tonnu korespondē reizē ar iepriekš minēto (36. Ipp.) zelta kopieguvumu.

KA ZELTU PĀRDOD UN KĀ TO PĒRK

Mēs dzīvojam strauji mainīgā pasaulē. Pirms piecpadsmit gadiem par zelta starptautisku deinonetizācijju. tas ir, par to, lai zeltam oficiāli anulētu naudas funkcijas, rakstīja vienīgi profesori teorētiķi, bet tagad šī prasība ierakstīta Starptautiskā valūtas fonda statūtos. Protams, juridiskais akts vēl ne tuvu neatrisina ekonomisko problēmu, taču tas atspoguļo svarīgas reālas pārmaiņas dzeltenā metāla stāvoklī. It īpaši šis pārmaiņas redzamas zelta tirgū, kas ievērojamā mērā zaudējis specifiskās valūtas metāla tirgus iezīmes un ieguvis izejvielu, preču tirgus iezīmes. Ar zeltu notiek tas pats, kas kādreiz notika ar sudrabu.

Agrāk valdības un valsts centrālās bankas uzpirka praktiski visu jauniegūto zeltu un kontrolēja šī metāla tālāko kustību. Tās pardeva zeltu cita citai, kad vajadzēja papildināt valūtas rezerves, pārdeva arī privātām firmām, kas to izlietoja rūpnieciskām vajadzībām. Kopš 1968. gada valdības un centrālās bankas no zelta tirgus ir aizgājušas. Ja tās vēl retumis tajā piedalās, tad tikai «uz kopējiem noteikumiem» — pērk vai pārdod nevis par cietu valūtas cenu, bet gan par tirgus «preces» cenu.

Var rasties nedaudz aplams jautājums. Mēs zinām, ka viena no mūsdienu kapitālisma svarīgākajām tendencēm ir valsts ekonomiskās lomas pastiprināšanās: ta aizvien vairāk ražo, pārdod un pērk, regulē, reglamentē ... Bet ar zeltu it kā notiek kaut kas pretējs. Patiesībā te nekādas pretrunas nav. Agrāk zelts bija naudas sistēmu un starptautiskās valūtas sistēmas pamats. Buržuāziskai valstij tās ir vitāli svarīgas sfēras. Taču līdz ar to, ka zeltam naudas funkcijas ierobežotas, samazinājusies arī nepieciešamība pēc valsts iejaukšanās. Šīs iejaukšanās smaguma centrs pārvietojas uz mūsdienās būtiskāku jomu — naudu un kredītu, maksājumu bilancēm, valūtas kursiem.

Protams, neviens nevar apgalvot, ka pasaules tirgfl zeltam kā naudai vairs nav nekādas perspektīvas, ka zelts kļuvis tikai par vēl vienu izejvielu metālapstrādei uu neko citu. Pie šī svarīgā jautājuma mēs vēl atgriezīsimies grāmatas pēdējās nodaļās, šeit tikai konstatēsim, ka dotajā etapā zelta tirgus atrodas privātā lielkapitāla rokas.

Pastāvot zelta standartam, zelts bija nauda. Taču pārdot nozīmē apmainīt preci pret naudu, bet preces cena ir tā vērtība naudā. Tāpēc jēdzieni pirkšana-pārdošana un zelta cena bija it kā nosacīti izteikumi, bija, kā sacīja Markss, iracionāli jēdzieni. Zelta cena — tā vienkārši bija citādi izteikts naudas vienības zelta saturs. Mēdza teikt: zelta cena Savienotajās Valstīs ir 20,67 dolāri par Trojas unci. Domāja ta: dolāra zelta saturs (to ar likumu noteica 1900. gadā) līdzinājās aptuveni 0,048 uncēm jeb — mums vairāk ierastās mērvienībās — 1,505 gramiem. Pārdodams zeltu, pārdevējs vienīgi apmainīja, piemēram, unci stieņu zelta pret 20 dolāriem 67 centiem zelta monētās vai banknotēs, ko vienmēr var atkal brīvi apmainīt pret zeltu. Tā bija, tā teikt, tikai formas maiņa.

Taču kad dolāru atkal par zeltu pārvērst vairs nevarēja, tad zeltu pārdot pēc jaunās oficiālās cenas (35 dolāri uncē) varēja, bet pirkt — nē. Zelta tirgonis, piemēram, amerikāņu zeltrūpnieks, tagad šo metālu nebūt vairs nepārvērta citā formā, bet apmainīja pret kaut ko principiāli jaunu — pret papīra dolāriem. Jau tas vien šai operācijai piešķīra reālas pārdošanas iezīmes.

Pēc otrā pasaules kara, kad visu preču cenas strauji pieauga, ari zeltu vairs nebija izdevīgi pārdot ASV valdībai par 35 dolāriem uncē, un tālab visi, kas vien varēja, sāka izvairīties to darīt, cenzdamies metālu iztirgot neoficiāli par daudz augstāku cenu. Izveidojās brīvais zelta tirgus ar savām cenām, kas pastāvīgi svārstījās, tāpat kā daudzu citu preču cenas kapitālistiskajā ekonomikā.

Sešdesmitajos gados ASV un tās sabiedroto valstu valdības vēl uzskatīja par vajadzīgu dažnedažādi atbalstīt oficiālās cietās zelta cenas fikciju, tas ir, dolāru zelta Satura stabilitāti, dolāra tin zelta šķietamo vienlīdzību. Sai nolūkā 1961. gadā tika izveidots tā sauktais Zellā pūls, kurā iegāja ASV un galvenās Rietumeiropas valstis. Pūls ir angļu vārds, kas nozīmē apvienību, kopēju rīcību. Pūla mērķis — zelta cenu brīvajā tirgū uzturēt oficiālās cenas līmenī. Sī mērķa sasniegšanas līdzeklis ir tirgus regulēšana, zeltu pērkot un pārdodot Londonas tirgū, kur bija koncentrētas dzeltenā metāla operācijas. Ja briva cena pazeminājās, tad pūla dalībnieces zelta pārpalikumus uzpirka un sadalīja savā starpā pēc noteiktas, iepriekš pieņemtas formulas. Ja cenas kāpa, tad zeltu pārdeva, izdevumus sadalot pēc tās pašas formulas. Amerikas Savienotajām Valstīm piekrita puse šo izdevumu, bet pēc tam, kad Francija no pūla izstājās, amerikāņu daļa vēl palielinājās.

Sī sistēma sagruva 1967.—1968. gadā. Savienotajās Valstīs un citās kapitālisma zemēs pastiprinājās inflācija, pasliktinājās ekonomiskais stāvoklis. 1967. gada novembrī Anglija, kas kapitālisma sistēmā bija kļuvusi par visvājāko posmu, izdarīja sterliņu mārciņas devalvāciju, tas ir, samazināja tā zelta saturu un attiecību pret dolāru un citam valūtām. Pēc tam sākās panika un spekulāciju drudzis: lielie kapitālisti un arī ne sevišķi lielie sāka masveidā uzpirkt zeltu, rēķinādamies ar to, ka šī metāla oficiālā cena dolāros tiks paaugstināta. Zelta pūls izmeta tirgu atkal un atkal simtiem tonnu dzeltenā metāla, taču pieprasījums nebija remdināms. Individuālie spekulanti gribēja, lai viņiem zelts būtu naturālā veida, nevis Ņujorkas bankas kvīšu izskatā. Tāpēc ASV valdībai nācās pat izmantot militārās lidmašīnas un amerikāņu kara bāzi (Londonas tuvumā), lai steigšus piegādātu dārgo kravu.

No 1967. gada novembra līdz 1968. gada martam Zelta pūla locekles iztērēja apmēram 3 tūkstošus tonnu zelta bezcerīgajā mēģinājumā uzturēt zelta-dolāra fikciju! Vienas dienas laikā, 1968. gada 13. martā, Londonā pārdeva 175 tonnas, bet nākamajā dienā — 225 tonnas.10 Spekulatīvais neprāts sasniedza paroksismu. ASV partneri sadusmojās, bez tam ari amerikāņu zelta krājumiem bija jūtami nolaistas asinis. Kā jau tas parasti mēdz notikt, šodien spēles dalībnieki, ievērodami noteikumus, — paziņo, ka tie aizstāvēs zelta oficiālo cenu līdz pēdējam stienim banku pagrabos, bet burtiski jau rīt pat nāk klajā ar paziņojumu par Zelta pūla atlaišanu un atteikšanos no centieniem tirgu regulēt. Izveidojās tā sauktais zelta «divpakāpju tirgus» un «divpakāpju cena». Oficiālā cena bija gandrīz zaudējusi jebkādu reālu nozīmi, brīvā cena izgāja haotisku svārstību periodā.

Mūsdienu apstākļos zelta cena kredīta un papīrnaudā ir ekonomiska realitāte, tā vairs nav iracionāla kategorija. Sī cena ir tikpat reāla, kā visu citu preču cenas, un tikai ar šīm cenām tiek noteikta zelta un attiecīgo preču cenu attiecība. Ja, teiksim, unce zelta maksā 100 dolāru un arī tonna kviešu 100 dolāru, tad vienīgi no šī fakta varam spriest par kviešu vērtību, izteiktu zeltā (1 tonna kviešu — 1 unce zelta).

Sos padomju zinātniskajā literatūrā jaunos uzskatus pirmoreiz grāmatā «Zelts kapitālisma ekonomiskajā sistēmā» (1968. g.) izteica S. Borisovs. Kopš tā laika šo domu attīstījuši tālāk daudzi autori. Nav šaubu, ka šādā ceļā mēs varam labāk izprast, kāda ir zelta ekonomiskā loma mūsdienās.

Kā tad kapitālisma pasaules tirgū mūsdienu apstākļos zelts tiek pārdots?

Tirgu ir divi galvenie zelta avoti — kārtējais ieguvums un uzkrājumi. Vēl nesenā pagātnē gandrīz visa prece nāca no pirmā avota, tikai pēdējos gados zināmu nozīmi guvusi zelta pārdošana, ko izdara Starptautiskais valūtas fonds un vēl dažas centrālās bankas. Augstās cenas izvilinājušas kādu daļu metāla arī no privātajiem tezauratoriem. Rietumu speciālisti lēš, ka tirgū ik gadu parasti nonāk 1300—1500 tonnas. Galvenais pārdevējs nemainīgi paliek Dienvidāfrikas Rezerves banka, kas monopolizē visu Dienvidāfrikas zelta noietu.

Minētais daudzums rāda, cik zelta nonāk tirgū. Taču viens un tas pats stienis, protams, var te atgriezties vairākkārt, līdz atrod savu «patērētāju». Tāpēc gada apgrozība var būt vairākas reizes lielāka par to zelta daudzumu, kas tirgū nonāk pirmo reizi.

Tikai ļoti niecīgs zelta daudzums dodas taisnā ceļā no rūpniekiem pie patērētājiem — rūpnieciskām firmām, kas to izmanto par izejvielu. Pēc tradīcijas gandrīz viss zelts vispirms nonāk vidutāju rokās, kurus pa rasti apzīmē ar angļu vārdu dīleri.

Zelta dīleri — tā ir finansu aristokrātija, komercpa-saules elite. Kādi tik uzvārdi te nav sastopami! Tie asociējas ar tādiem zelta biznesa ļoti nozīmīgiem jēdzie-

niem kā finansu varenība, solidums, slepenība. Tas ir tradicionāls klubs, kur jaunuļiein durvis aizvērtas. Dīleru firmu, kas nosaka tirgus klimatu, nav vairāk par divdesmit, un tās visas vai nu pašas ir lielas bankas, vai arī ar tām ir ļoti cieši saistītas. Lai izdarītu zelta operācijas, vajadzīga liela nauda.

Līdz otrajam pasaules karam pasaules zelta tirdzniecības centrs bija Londona, tās finansu kvartāls — Si-tija. Neraugoties uz zaudējumiem, Londonas nozīme vel tagad ir liela. Pēc pēdējiem novērtējumiem ar Londonas dīleru starpniecību tiek pārdota apmēram puse Dienvid-āfrikas zelta, otru pusi šī garda pīrāga pēdējos gados paņēmušas Šveices bankas — slavenie «Cīrilies rūķi». Kopš 1975. gada daļu Dienvidāfrikas zelta pārdod Savienotajās Valstīs ar amerikāņu firmu starpniecību.

Londonas dīleru sarakstu ievada 1804. gadā dibinātais Rotšildu baņķieru nams, kura oficiālā izkārtne skan šādi: «N M. Rothschild and Sand Limited». Par Rotšildu klanu un finansu impēriju sarakstīts ne mazums grāmatu. Rotšildu vārds apvīts leģendām; Rotšildi — tas nozīmē divi gadsimti drosmīgu un plašu finansu operāciju, fantastisku bagātību, lielu — skaidri redzamu un vēl lielāku slēptu varu. Sākot ar dinastijas dibinātāju, kas XVIII gadsimta otrajā pusē Vācijā piekopa naudas mijēja amatu, un līdz pat mūsu dienām Rotšildu vārds saistījās ar zeltu. Rotšildi ieguldījuši kapitālus Vitvatersrandes zeltraktuvēs un jau gandrīz simt gadus iegūst no tam dividendes.

Rotšildu bankas ēkā, senlaicīgi iekārtotā zālē, ko rotā Eiropas monarhu — Rotšildu klientu — portreti, katru dienu norit tradicionāla svētā «fiksinga» procedūra — orientējošās zelta cenas noteikšana, pēc kuras notiek faktiskie darījumi. Šo cenu pa teleksiem un telefoniem acumirklī paziņo uz Ņujorku, Cīrihi, Toronto, Singapūru un citiem dzeltenā metāla tirdzniecības centriem un tā kalpo par pamatu cenu noteikšanai visos tirgos.

Šveices banku «lielajam trijniekam» ir savas diezgan ievērojamas priekšrocības: Alpu republikas tradicionālā neitralitāte; no visas pasaules saplūstošā nauda; tikpat tradicionālais bankas noslēpums, kas attiecas uz jebkuru klientu, bēguļojošus diktatorus un kriminālnoziedzniekus ieskaitot. Šveicē nav nekādu īpašuma iero-bcžojūmu nc uz zeltu kā īpašumu, ne ari tā pirkšanai, pārdošanai, ievešanai un izvešanai; no šiem darījumiem nodokļus neiekasē. Pretstatā Londonai, kas ir galvenokārt vairumtirdzniecības centrs, respektablie Cīrilies ruki, nenoniecinādami sakarus ar kontrabandistiem un pērkamiem ierēdņiem, izveidojuši Francijā, Arābu Austrumu zemēs, Dienvidāzijā un Dienvidaustrumu Āzijā plāšu mazumtirdzniecības klientūru. Viņi zeltu tur nogādā safasētu nelielā daudzumā un monētās. Kādā amerikāņu žurnālā ievietotā krāsainā fotoattēla var redzet melnīgsnēju vīrieša plaukstu, uz kuras brīvi novietots desmits dzeltenu plāksnīšu, nelielu šokolādes tāfelīšu lielumā. Uz katras no tam zīmogs «Creddie Swiss» («Šveices kredīts» — viens no Lielā trijnieka) un uzraksts «10 tolu». Tas nozīmē, ka zelts paredzēts Indijas tezauratoriem, bet katra «šokolāde» sver apmēram 117 gramus. Paraksts zem fotogrāfijas skan: «Šīs zelta plāksnītes paredzētas kontrabandai Indijā. Tās atvestas no Vidējiem Austrumiem un izlietas Šveicē. Laivinieka (tas ir, jūras kontrabandista — A. A.) plaukstā tās simbolizē cilvēku dzimuma tieksmi pēc spīdīga metālā.»"

Tuvējos Austrumos lielākais zelta tirgus līdz Libānas pilsoņu karam funkcionēja Beirutā, bet tagad bizness pārvietojies uz Kuveitu un Dubaju. Talajos Austrumos tirdzniecības centri izsenis atrodas Honkongā un Ma-kao (Aominā). Pēdējos gados ievērojama apgrozība tūja Singapūras tirgum. Patiesu notikumu atstāsti par zelta biznesu Āzijā reizēm nav mazāk saistoši kā spiegu un kriminālromāni: te ir gan intrigas, uzpirkšana un kontrabanda, gan mīklainas slepkavības un konkurence, lietojot ieročus. Honkongā un Singapūra svarīga loma tirdzniecībā ar zeltu ir ķiniešu kapitālam, turklāt šī biznesa dūži ir ļoti respektabli un, kā redzams, maoistu Pekinai noderīgi cilvēki.

Amerikāņu monopoli nevarēja palikt nomaļus no zelta biznesa un to arī nedarīja. Vel nesenā pagātne viņu darbību nedaudz saistīja apstāklis, ka juridiski ASV pilsoņiem nebija tiesību turēt savā īpašumā zeltu. Šie ierobežojumi, kas tika ieviesti trīsdesmitajos gados, tagad atcelti. Ņujorkā un Čikāgā funkcionē zelta tirgi, kas draud izspiest Londonu un Cīrihi. ASV rūpniecība vienmēr bijusi pasaulē lielākā zelta patērētāja, bet pērn dējos gados amerikāņi pārspējuši francūžus gan kā privātie investori, gan kā tezauratori.

Ievērojamā dīleru firma «Philip Brothers» darbojas koncerna «Engelhard Minerāls and Chemicals» ietvaros. Engelhardu vārdam zelta biznesā diezin vai ir mazāka nozīme kā Openheimeru un Rotšildu vārdam. Koncerna otrs atzars pārvalda ASV lielākos zelta pārstrādes uzņēmumus. Tie ražo pusfabrikātus, ko uzpērk juvelieru, elektronikas un citas nozares, kur zelts atrod savu galīgo pielietojumu.

Kā sadalās kārtējais, ikgadējais zelta pieplūdums starp galvenajām galīgā pielietojuma (patēriņa) sfērām?

Kaut arī centrālās bankas un starptautiskās finansu organizācijas principā var zeltu iepirkt brīvā tirgū un laiku pa laikam to arī dara, visumā šī, sfēra, kā mēs to zinām, kopš 1967. gada ne vien metālu neabsorbē, bet laiku pa laikam pat «izspiež» no sevis zināmu daudzumu. Vieni spriež, ka tā ir zelta demonetizacijas izpausme un nedzīvo dārgumu sapratīga izlietošana, turpretī otri domā, ka tie ir muļķīgi un bīstami eksperimenti. Pie šī jautājuma mēs vēl atgriezīsimies, bet šeit aprobežosimies ar faktiem un skaitļiem.

Laikā no 1968. lidz 1976. gadam vidēji gadā tirgu nonāca 1321 tonna dzeltenā metāla. Šis daudzums aizplūda pa divām straumēm: uz rūpnieciskā pielietojuma sfēru un privātpersonu uzkrājumu sfēru. Rūpniecība absorbēja vidēji 1014 tonnas (77 procentus), šai skaitā juvelierizstrādājumu rūpniecība — 791 tonnu (60 procentus), elektronika — 93 tonnas (7 procentus), zobārstniecība un zobu protēžu izgatavošana — 67 tonnas (5 procentus). Šīs ir zelta rūpnieciskā pielietojuma trīs galvenās nozares. Vēl 5 procenti attiecināmi uz visām pārējām sfērām.

Privātpersonu uzkrājumi gadā vidēji palielinājās par 307 tonnām (23 procenti no visa zelta, kas nonāk tirgū). Sis daudzums gandrīz līdzīgi sadalījās uzkrājumos stieņos un uzkrājumos monētās.12 Var domāt, ka šie skaitļi nedaudz samazina to zelta daļu, kas nonāk privātpersonu uzkrājumos, jo ievērojama daļa zeltlietu, īpaši Indijā un citās Austrumu zemēs, nav vis īpašu patēriņa priekšmetu uzkrājums, bet gan iemiesotas vērtības,

GS

3 — 2377

tādas specifiskas preces uzkrājums, kura saglabājusi da-žas naudas iezīmes. Tuvējos Austrumos un Indijā populārās ir raupjas apdares rotaslietas no augstas raudzes zelta; šo izstrādājumu cenā metāls (izejviela) sastāda līdz 80 procentiem, bet juveliera darbs tikai apmēram 20 procentus. Ar samērā maziem zudumiem šis zeltlietas viegli atkal pārvērst par tīru metālu.

Acīmredzot ievērojama daļa juvelieru patērētā zelta patiesība ir viens no uzkrājumu (tezaurācijas) veidiem. Iepriekš minetie skaitļi ir tikai ekspertu vērtējumi un uz lielu precizitāti nepretendē.

KONTRABANDA

Zelta kontrabanda pēckara periodā kļuvusi par veselu komerciālās darbības nozari, kur ir savas metodes un savi noteikumi, savas organizācijas un savi bosi, sava peļņa un savs risks. Grīns, kas par zelta kontrabandu sarakstīja veselu grāmatu, lēš, ka apmēram puse visa zelta, kas nonāk tirgū, iziet cauri kontrabandistu rokam un pilda to kabatas. lurklat rokas pieder vieniem, bet kabatas — citiem: «rokas» — tie ir nolīgti zelta pārdevēji, kas saņem diezgan pieticīgu «algu» (šāda pārdevēja nolīgšana un viņa darbs aprakstīts A. Silitova romānā «Ceļa sākums»); turpretī kabatas pieder starptautisko kontrabandas sindikātu — kapitālistisku organizāciju saimniekiem; «ja šī apgrozība tiktu atklāta,» saka Grīns, «tad ta viņiem nodrošinātu vietu pasaules 500 lielāko akciju sabiedrību vidū».13 Tomēr šie cilvēki vairāku iemeslu dēļ uzskata par labāku palikt ēnā: viņu darbība saistīta ar daudzu valstu likumu pārkāpšanu, bet peļņa tiek slēpta no nodokļiem.

Kontrabanda rodas un uzplaukst tāpēc, ka daudzas valstis aizliedz zelta ievešanu un izvešanu, īpašuma tiesības uz zeltu, kā arī tā pirkšanu un pārdošanu. Pēc ziņām uz 1970. gadu kapitālistiskajā pasaulē bija tikai 10 valstis un teritorijas, kur visas šīs «brīvības» pastāvēja: VFR, Šveice, Nīderlande, Kanāda, Paragvaja, Libāna, Šauda Arābija, Kuveita, Dubaja un Makao (Aomina).14 Tiesa, turpmākajos gados šis saraksts paplašinājās. To lielvalstu vidū, kas aizliegumu atcēlušas, ir ASV un Japāna. Tomēr ļoti daudz valstu aizlie-gurnus un ierobežojumus saglabājušas. Kontrabandā maina virzienus un formas, taču nebūt neizzūd.

Tur, kur zelta operācijas aizliegtas vai ierobežotas, šī metāla cena ir augstāka nekā brīvajos starptautiskajos tirgos Londonā vai Cīrihē. Kad zelts Londona maksaja 35 dolārus uncē (šo cenu līdz 1968. gadam uzturēja mums zināmais Zelta pūls), Indijā tā cena bija 50 55 dolāri. Uz kilogramu metāla starpība sasniedza 500 dolāru un vairāk. Starp citu, kontrabanda skaitījās izdevīga jau pie 75—100 dolāru lielas starpības pai kilogramu^15.

Mēs jau zinām — fakts, ka iedzīvotāji pērk zeltu, bieži vien nav vis bagātības pazīme, bet, gluži otrādi, liecina par nabadzību un ekonomisko haosu. Pēdējā laikā šāds stāvoklis ir Ēģipte. Pēc Rietumu speciālistu vērtējuma 1976. gadā tur bija nopirkts (galvenokārt primitīvu juvelierizstrādājumu veidā) līdz 25 tonnām zelta. Cena bija par 20—30 dolāriem augstāka nekā starptautiskajos tirgos, kur zelts vidēji gada maksaja 125 dolārus uncē. Uzcenojums šeit salīdzinoši zemāks nekā Indijā, taču nevis tāpēc, ka sindikāti butu kļuvuši mazāk alkatīgi, bet drīzāk gan tāpēc, ka Ēģiptes valdība nespēj (vai negrib) efektīvi cīnīties pret kontrabandu^16. _ . ....

Kopīgā likumsakarība ir acīm redzama: jo vajaka kontrole, jo vieglāk notiek kontrabanda un tuvāka ir zelta iekšējā cena starptautiskajai cenai. Zelta imports Francijā formāli aizliegts, taču kontrabanda, it īpaši no Šveices, ir tik vienkārša, ka zelta cena Parīzē maz atšķiras no Londonas un Cīrihes cenas. v

Zelta kontrabandā pastāv daudz ceļu un metožu. Te pietiek vielas gan avantūru romanam, gan anekdošu krājumam, kaut arī tas ir nopietns bizness un sindikāti pat apgalvo, ka tie nodarbojoties ar sabiedriski derīgu darbu, savienojot dzeltenā metāla piedāvājumu ar pieprasījumu. .

Zelta upe plūst no Rietumeiropas uz Tuvējo Austrumu tirdzniecības centriem. Šaja posma parasti konti aban-das nav, jo daudzas šī reģiona valstis atļauj dārgmetālu ievest; no šejienes tas aizplūst uz kaimiņvalstīm (Turciju, Irānu, Ēģipti) vai arī pa platu un iebrauktu ceļu to izved uz Indiju un Pakistānu. Aplūkojamās zelta upes atteka ved uz Singapūru, no kurienes metāls kontrabandas ceļa nonāk Indonēzijā un citās kaimiņu zemēs.

Otrs kontrabandas centrs Dienvidaustrumu Āzijā ir Honkonga (Sjangana), angļu pārvaldīta teritorija ķiniešu zemē. No kaimiņos esošas platībā niecīgās portugāļu kolonijas Makao zelts kontrabandas ceļā (patiesība gandrīz alklati) tiek izvests uz Honkongu, bet no turienes tas izplūst uz kaimiņvalstīm. Četrdesmitajos gados, kamēr vēl pastāvēja čankaišistu režīms, zelts aizplūda uz Ķīnu: to pirka ierēdņi, militārpersonas, rūpnieki un tirgotāji, kas gatavojās bēgt uz ārzemēm vai ari cerēja «grūtos laikus» kaut kā pārlaist. Septiņdesmito gadu sākuma tas pats atkārtojās Vjetnamā: glābdami salaupītās un sazagtas vērtības un taisīdamies no tautas varas bēgt, valdības vīri un to dienderi uzpirka zeltu. Dažādos laikos Honkongas kontrabandas sindikātu nozīmīgi klienti bijuši Indija, Japāna, Filipīnas, Taivana, Dienvidkoreja.

Nepārtrauktā cīņā ar muitas iestādēm kontrabandisti un to saimnieki parada organizētības, veiklības un attapības brīnumus. Šī cīņa parasti beidzas kontrabandistu labā. No daudziem simtiem tonnu metāla, ko ik gadus nelegāli pārved par robežu, varas iestāžu rokās nonāk niecīgs daudzums — burtiski procenta daļas. 1947. gada franču varas iestādes uz robežas notvēra vienu tonnu zelta, kaut gan kontrabandas gada apgrozība tika lēsta uz 500 tonnām.17 Japāņu muitnieki ir vai nu acīgāki, vai godīgāki: īpaši veiksmīgajā 1907. gadā tie notvēra 3 tonnas kontrabandas zelta no 30—40 ik gadus nelegāli ievestajām tonnām. Ievērojama daļa metāla, kas nonāca varas iestāžu rokās, bija paslēpta naftas produktu mucās (starp dubultdibeniem), kuras uz Japānu sūta no Kanādas.18

Zelta kontrabandas vēsture un mūsdienu prakse Zina daudz paņēmienu. Ir parastas, regulāri lietotas metodes. Braucot ar reisu lidmašīnām, kurjeri zem uzvalka uzģērbj īpašu vesti ar uzšūtām kabatām, kurās var sabāzt apmēram 40 kilogramus zelta; protams, šādam uzdevumam noder vienīgi spēcīgi jauni cilvēki. Pēdējā laika pasažieru speciālā pārbaude šo biznesu iedragājusi. Uz Indiju kontrabandas zeltu visbiežāk ved ar motorlaivām no Persijas līča ostam, uz Indonēziju-— .nožēlojamas džonkās no Sing.apūras. Budistu muki savu oranžkrāsas tērpu krokās un indiešu sievietes raibajās sari nereti slēpj sīkus zelta lējumus vai monētas. Musulmaņu dievlūdzēji, atgriezdamies no Mekas dzimtenē, bieži pārvadā zeltu: Šauda Arābi jā to pārdod brīvi. Ir zināmi neparasti, eksotiski un pat anekdotiski paņēmieni un gadījumi. Uz Turciju zeltu no kaimiņvalstīm nogādā mājlopi, ko dzen pāri robežai (zeltu transportē dzīvnieku vēderā). Kāda Tuvo Austrumu zeme uz savu sūtniecību Indijā nosūtīja mēbeles, kas bija daļēji darinātas no zelta.19 .1. Fleminga romānā «Gold fingers», kā arī franču filmās figurē automobiļi, kuru korpusi izgatavoti no cēlmetāla.

Kontrabanda gluži vienkārši ir vēl viena kapitāla ieguldīšanas sfēra. Te gan pastāv nedaudz lielāks risks, toties ari peļņa ir augsta. Tālab nekādi likumi un policijas pasākumi nespēj zelta kontrabandu apturēt.

NOGLABĀTAIS ZELTS TEZAURACIJA

Franču XVIII gadsimta filozofs Monteskjē savā grāmatā «Par likumu garu» ievietojis nelielu pamfletu, kas vērsts pret verdzības aizstāvjiem. Monteskjē pakļauj apsmieklam verdzības aizstāvības argumentus, kuru vidū ir ari šāds: «Nēģeriem nepiemīt veselais saprāts. Šo atziņu pierāda tas, ka viņi priekšroku dod stikla krellītēm nevis zeltam, ko tik augstā goda tur izglītotās tautas.»20 Turpmākajos gadsimtos zelts palika liela godā pie «izglītotajām» tautam un reizē ar izglītību izplatīja savu varu mazāk civilizēto tautu vidu. Zelts kā dārgums ir glabāts jau sirmsenos laikos, taču mēs šeit runāsim par tezauracijas formām, motīviem un sekām kapitālisma apstākļos XX gadsimta otrajā pusē.

Kā jau teikts, kapitālistiskajās valstīs kopā noglabāts 26 tūkstoši tonnu zelta, ik gadu šim daudzumam pievienojas ne mazāk kā 300 (bet varbūt līdz 400) tonnu; vislielākie uzkrājumi atrodas Francija un Indijā. Aplūkosim šo jautājumu tuvāk.

Vārds tezaurācija cēlies no grieķu cilmes vārda Ihē-sauros un nozīmē «dārglietu krātuve», «krājumi»; šis jēdziens apzīmē skaidras naudas uzkrāšanu. lātad te-zaurēt var ari papīrnaudu. Taču pastāvīgas inflācijas apstākļos to nedarīs pat visai tuvredzīgs cilvēks.

Pēdējos gados vairākumā valstu naudas vērtība krītas tādos apmēros, ka pietiek banknoti bez kustības paturēt gadus piecus — septiņus un tā zaudēs pusi no savas pirktspējas. Tieši šis apstāklis mūsdienās ir viens no galvenajiem iemesliem, kāpēc tiek tezaurēts zelts, kas, kā rāda pieredze, papīrnaudā var tikai kļūt dārgāks.

Tezauracija nav viendabīga. Tā ir tik neviendabīga, ka pēdējos gados blakus tradicionālajai, «klasiskajai» tezauracijai, tā sacīt, indo-francūžu tipam, sāk izdalīties vēl divas citas formas: zelta uzkrāšana privātpersonu rokās naudas kapitāla investīcijas (ieguldījumu) formā un kā spekulācijas metode. Protams, visu trīs formu robežas ir plūstošas un svārstīgas, taču atšķirība tomēr ir būtiska.

Tradicionālais tezaurators zeltu pērk, lai saglabātu vērtību. Viņš netaisās metālu atkal pārdot un bez galējas nepieciešamības to arī nedara, pat ja viņš tādējādi zaudē iespeju gūt sev kādu labumu.

Investors un spekulants pērk zeltu, lai vērtību palielinātu. Šiem cilvēkiem zelta pirkšana nozīmē kapitāla ieguldīšanu, kas principā neatšķiras no citām formām: vērtspapīriem, zemesgabaliem, biržas precem, kādas, piemēram, ir graudi vai varš. Savā starpā šīs formas atšķiras vienīgi ar to, ka investors kapitālu iegulda uz salīdzinoši garāku termiņu, bet spekulants — uz īsu laiku, plānodams zeltu pārdot, kad metāla cena celsies. Taču principiālas atšķirības te nav, un statistika, ja tāda vispār pastāv, šīs divas formas parasti apvieno. Naudas kapitāla investīcija zeltā un spekulācija ar to sāka nopietni attīstīties tikai pēc 1968. gada, kad brīvā tirgus cena saka krasi svārstīties un drīz vien kāpa augšup. Līdz tam, kā zinām, zelta oficiālā cena (dolāros) nemainījās vairākus gadu desmitus, bet brīvā cena no tās gandrīz nenovirzījās.

Investors un spekulants nereti ir gluži cits sociālais tips nekā tradicionālais tezaurators. Bieži vien tie ir lielkapitālisti, kam pieejama gan fondu birža, gan nekustamo īpašumu tirgus, gan bankas aizdevums. Pilnīgi iespējams, ka tās pat nav fiziskas personas (tas ir, indivīdi ar vārdu un uzvārdu), bet gan juridiskas personas — firmas un bankas.

Mūsdienu amerikāņu autora Artura Heilija romānā «Naudas mijēji» darbība noris septiņdesmito gadu vidū

Amerikas banku un daudznacionālo korporāciju pasaulē. Viens no personāžiem, finansu biJetena izdevējs šauram bagātnieku lokam Luiss Dorsijs, konservators un zelta demonetizācijas jaunmodīgās teorijas pretinieks, dod saviem klientiem padomu lidz 40 procentiem kapitālu ieguldīt zeltā un zeltraktuvju sabiedrību akcijas (to kurss parasti ceļas reizē ar zelta cenas paaugstināšanos)21. Spriezdams pēc reālās dzīves novērojumiem, T. Grīns saka: «Ir ne mazums daudznacionālu sabiedrību, kas nebaltai dienai mēdz pietaupīt kādu zelta rezervi.»22 Mūsdienu tezauratoru vidū var sastapt nelielu Latīņamerikas valstu diktatorus un pēdējos gados bagātību guvušus «naftas šeihus», dažadu reliģiju līderus un biržas spekulantus, kinozvaigznes un organizētās noziedzības vadoņus. Kad grieķu kuģuīpašniekam miljonāram Onasim (viņš gan vairāk pazīstams ka Zak-linas Kenedijas otrais vīrs) uzradās «lieka nauda», viņš nopirka miljonu unces (31 tonnu) zelta un vēlāk «ar pieticīgu peļņu» to pārdeva.23

Pieprasījums rada piedāvājumu. Bankas, dīleri un biržas izstrādājušas visus iespējamos paņēmienus, ar kādiem bagātnieki var pirkt un glabāt zeltu. Šādi cilvēki zeltu mājās netur, arī seifos ne, bet glaba to bankās. Metāla pārdošana vienkārši nozīmē atteikšanos no tiesībām to izprasīt. Zelts var daudzkārt pariet no vienām rokām otrās, fiziski neizkustēdamies no savas vietas kādā Cīrihes, Londonas vai Parīzes bankas pagraba. Zelta pirkšana un pārdošana notiek acumirklī, lietojot vismodernākos sakarus un bankas norēķinu tehniku. Ja ir nauda, tad dažās minūtēs var nopirkt kaut vai 10 tonnas zelta. Šo metālu var pirkt un pārdot — kā akcijas vai ārzemju valūtu — uz noteiktu termiņu; ta jau ir tīra spekulācija. Ta, piemēram, unce zelta šodien maksā 150 dolārus. Spekulants to nopērk ar piegādi pēc 3 mēnešiem par 155 dolāriem. Ja darījuma nobeiguma dienā cena būs, teiksim, 152 dolāri, tad viņš uz unci zaudēs 3 dolārus, bet, ja 158 dolāri, tad 3 dolārus iegūs, lur-klāt reālu zeltu parasti neviens nevienam nepiegādā, zaudētājs laimētājam vienkārši izmaksā starpību.

Tradicionālais tezaurators parasti tik slīpēts nav, biržā viņš apgrozās reti, finansu biļetenus nelasa, termiņa darījumus neslēdz. Sīka un vidējā pilsētas buržuāzija, turīgā zemniecība, zināmi inteliģences slāņi, strādnieku aristokrātija — lūk, sociālā vide, kur pie« ņemts daļu iekrājumu glabāt zeltā. Kaut gan šo tezau* ratoru ir vesela armija, to lielum liela daļa zeķē, zern gultasmaisa vai vēl kādā citā slēptuvē glaba tikai dažas unces metālā sīkos lējumos, monētās vai raupjos izstrādājumos. Saskaņā ar kādu vērtējumu Indijā 90 procenti visa noglabātā zelta ir 3 procentiem iedzīvotāju.24 Se-dijo aprobežojas ar šādu literāri elegantu, bet mazsa-turīgu frāzi: «Kas tezaurē Francija? Vienkāršie un ina-zak izglītotie krājēji to dara vairāk nekā izsmalcinātie kapitālisti. Zemnieki vairāk nekā pilsētnieki, strādnieki vairāk nekā speciālisti. Sājā jautājumā aptaujām var piešķirt visai ierobežotu nozīmi: francūži ir pārāk noslēgti, lai aptaujātājiem atklātu savu patieso viedokli.»25

Lielākā daļa zelta īpašnieku cenšas to glabāt slepenībā. Daudzās valstīs šādi krājumi ir nelegāli vai ne gluži legāli. Tāpat ir saprotamas bailes no zagļiem, aplaupīšanas, šantāžas. Taču svarīga nozīme vēl vienam faktoram: zelts ir ideāls līdzeklis, kā izvairīties no nodokļiem. Tajā labi apslēpjami ienākumi, ko dažādu iemeslu dēļ nav vēlams atklāt. Zelts labāk nekā nekustamais īpašums vai senu meistaru gleznas pasargā no mantojuma nodokļa, kas pastāv lielākajā daļā valstu.

Sīktezauratora rīcībā, viņa attieksmē pret zeltu ne mazums iracionāla, neloģiska. Pazīstamais angļu ekonomists Džons M. Keins, kas daudz rakstījis par naudu un zeltu, balstās uz Zigmunda Freida autoritāti. Freids atzīst, ka tieksme pēc zelta slēpjas cilvēka zemapziņā. Cilvēku skopumu un taupīgumu, viņu tieksmi krāt naudu (zeltu) Freids saista ar īpašam zemapziņas bērnu seksualitātes formām — anālo erotismu. No Freida spriedumiem var secināt, ka par tezauratoru visdrīzāk var kļūt bērns, kam piemīt tieši šāds neapzināts erotisms. Bērnam augot un no šī erotisma atbrīvojoties, tā vietā viņš tā saucamās sublimācijas veidā iegūst kāpinātu tieksmi pēc naudas. Lai pamatotu šo, maigi izsakoties, oriģinālo uzskatu, Freids min faktu, ka «ikreiz, kad dominē vai turpina saglabāties arhaisks domāšanas veids — senajās civilizācijās, mītos, pasakās un māņticībā, neapzinīgās domās, sapņos un neirozēs — nauda nonāk ciešā sakarā ar eksperimentiem.26

Kaut gan vārds «zeltkalis» patiesi apvieno eksperimentu ar zeltu, kopumā šie Freida apgalvojumi, tāpat kā daudzas viņa idejas, šķiet stipri vienpusīgas, bez pierādījuma. Mūsuprāt, naudas krāšanas alkām pirmām kārtām piemīt sociāls raksturs un tās saistītas nevis ar cilvēku bioloģisko dabu, bet gan ar tādu sabiedrību, kur nauda pārvēršas par kapitālu, kļūst par visu lietu un arī paša cilvēka mērauklu. Sie sabiedriskie apstākļi pārvērš zeltu par fetišu, bet tur, kur runa ir par fetišu, racionālisms un loģika neeksistē. Pie jautājuma par zelta fetišismu mes atgriezīsimies VI nodaļā. Te parunāsim vienīgi par dažām tezaurācijas dīvainībām un paradoksiem.

Arābu Austrumos īpaši populāras ir angļu zelta monētas — sovrini. Turklāt monētas ar karaļa profilu maksā dārgāk nekā ar karalieņu Viktorijas vai Elizabetes II profilu: te izpaužas gadsimtiem seni aizspriedumi, kas liek sievieti uzskatīt par zemāku būtni. Francijā bagato tezauratoru vidu daudz tādu, kas atzīst kilogramu smagus stieņus. Tādu stieni maigi dēvē par savonetle (tualetes ziepes), jo pēc lieluma un formas tas atgādina tualetes ziepju gabaliņu. Pēdējos gados šādas «ziepītcs» maksā 25—30 tūkstošus franku, kas atbilst strādnieka viena — divu gadu algai.

Ne visai turīgs tezaurators dod priekšroku zelta monētām: tās ir ierastas, portatīvas, skaistas. Ar monētām ir mazāks risks iegūt viltojumu, vajadzības gadījumā tās vieglāk pārdot. Par to visu ir jamaksā, un zelts monētās maksā dārgāk nekā stieņos (tās pārdod ar prēmiju). Senu un īstu, zelta standarta laikos kaltu monētu krājums, dabiski, ir ierobežots. Tāpēc, lai no monētu paaugstinātās cenas varētu gūt kādu labumu, daudzu valstu naudas kaltuves izlaiž jaunas spožas ripiņas, kas ir vai nu precīza seno monētu kopija, vai ari atbilst tam pec metāla satura, taču attēls un izlaides gads ir cits. Šādas monētas sauc par oficiālām. Pēdējos gados, kad pieprasījums pēc zelta un tā cena krasi cēlusies, palielinājusies arī oficiālo monētu kalšana. Trīs gadu laikā (1974—197G) šim nolūkam izlietoja vairāk nekā 700 tonnas zelta. Atšķirībā no iepriekšējiem gadiem ļoti liels daudzums jauno monētu atrada noietu nevis Francijā vai Indijā, bet gan Savienotajās Valstīs un Lielbritānijā, kur tezaurācija tik tikko nāk modē.

Zelta monētu kalšanā pirmo vietu pasaulē ieņem DAR, kas pirms vairākiem gadiem pasaules tirgum nodeva jaunu monētu — krīgerrandu. Sis vārds veidots no angļu-būru karalaika Transvāles prezidenta Krīgera uzvārda un mūsdienu DAR naudas vienības randa, kas savukārt atvasināts no būru vārda «Vitvatersranda» (galvenais zeltraktuvju rajons). Krīgerrands satur tieši vienu Trojas unci tīra zelta, kas pirkšanai un pārdošanai dara to īpaši ērtu. Sai monētai vispār it kā nav nomināla, ir vienīgi svars. Unce zelta krīgerrandos tikai par dažiem procentiem pārsniedz tā cenu stieņos, taču milzīgajā skaitā šīs monētas Dienvidāfrikas Republikai dod gluži labu peļņu.

Liels daudzums oficiālo monētu tiek kalts Austrijas, Meksikas, Turcijas un Lielbritānijas naudas kaltuvēs. No izdevīgā biznesa nomaļus nav palicis ari privātkapi-tals. Daudzās valstīs (Itālijā, VFR, Japānā, bet pēdējos gados arī Kuveita un Šauda Arābijā) monētas kaļ privātās firmas, izgatavodamas seno monētu kopijas un saņemdamas pēc tām plašu pieprasījumu. Tās nav viltotas monētas: metāla saturs parasti atbilst likumā noteiktajam daudzumam. Starp citu, ir zināmi arī tādi fakti, ka apgrozībā parādas viltotas monētas — parasti ar pazeminātu tīra zelta saturu.

1976. gadā Kanādas Valsts naudas kaltuve no 10,5 tonnām zelta izgatavoja vienu miljonu īpašu olimpisko monētu (par godu Monreālas olimpiskajām spēlēm) ar nominālu 100 un 150 Kanādas dolāru. Starp citu, šim nominālam sevišķas nozīmes nav, jo monētas tiek pārdotas pec tirgus cenas, ko veido pasaulē pastāvošā stieņu zelta cena, kā arī prēmija par reto sastopamību un monētai piemītošo kolekcijas raksturu.27

Arī Padomju Savienība sāka olimpisko zelta monētu kalšanu 100 rubļu vērtībā katru (reizē ar piemiņas monētām, ko izgatavoja no vara un niķeļa, sudraba, platīna). Tās ir oficiālās monētas, kas uzsvērts īpašā klauzulā, un tām piemīt obligāta maksātspēja atbilstoši to nominālam.

R0PNIECIBA UN MĀKSLA

Vissenākie arheologiem zināmie zelta priekšmeti attiecas uz IV gadu tūkstoti pirms mūsu ēras (Ēģipte, Divupe). Pirms vairākiem gadiem Astrahaņas apgabalā tika atrasti zelta izstrādājumi, ko datē ar III gadu tūkstoti pirms mūsu ēras — Austrumeiropā tie pagaidām ir vissenākie zelta izstrādājumi. Visā pasaulē slaveni grieķu—skitu mākslas dārgumi, kas glabājas Ļeņin-gradā Ermitāžā. 1969. gadā tika atvērts Ukrainas PSR Vēsturisko dārgumu muzejs bijušajā Kijevas-Pečoru klosterī: tur atrodas vissenākais grieķu—skitu un agrāko slāvu lautu meistaru senais zelts, arī brīnišķie nesen Ukrainas teritorijā atrastie darinājumi. Visi pasaules muzeji kā lielu vērtību glabā antīko un viduslaiku juvelieru darbus. Arī jaunajos laikos ar zeltu palaikam strādājuši izcili talantīgi meistari. Tātad vispirms parādījās amatnieku, bet vēlāk arī fabrikā ražoti juvelierizstrādājumi; XIX—XX gadsimtā juvelierizstrādājumu ražošana pāriet uz kapitālisma pamatiem un sāk kalpot masu tirgum.

Līdz XX gadsimtam juvelierizstrādājumu nozare īstenībā bija vienīgā sfēra, kas izmantoja rūpniecisko, ne-monetāro zeltu. Pēc aptuvena aprēķina šī sfēra laika posmā no 1860. līdz 1913. gadam aprija 22 procentus visa iegūtā zelta.28

Zelta patērēšana juvelierizstrādājumiem ir samērā sarežģīta sociāli ekonomiska un psiholoģiska parādība. Dzeltenais metāls apmierina cilvēka estētiskās prasības, taču kopš neatminamiem laikiem tas skaidri pauž arī sabiedriskās atšķirības: augstdzimušiem un bagātiem cilvēkiem ir zelta rotaslietas, netitulētajiem un nabadzīgajiem to nav. Viduslaikos, kad kārtu ierobežojumi bija loti stingri un cilvēka dzīve cieši reglamentēta, nereti lika noteikts, cik zelta un kādā veidā attiecīgās kārtas ģimenei drīkstēja būt. Vēl pavisam nesen cilvēka bagātību un sabiedrisko statusu noteica tas, vai viņam ir zelta kabatas pulkstenis — sīpols, cik resna ir pulksteņ-ķēde, vai viņam ir ar dārgakmeni rotāta zelta kravates spraude un aproču pogas. Mūsdienu miljonārs, kas vada plašu korporāciju, vai ministrs var nenēsāt nevienu pat visniecīgāko zeltlietu. Sabiedriskajam statusam radušies citi materiālie rādītāji. Zelts ir «demokratizējies» atbilstoši laika garam: laulības gredzenus, piespraudes un auskarus ražo miljoniem.

Taču tas viss nebūt nav mainījis lietas būtību. Pirmkārt, noteiktās Rietumu sabiedriskajās aprindās zelts arī tagad ir prestiža un reprezentācijas vajadzību priekšmets. Laiku pa laikam parādās vēstis par zelta vannām un seniem rokturiem bagātnieku pilīs, par dāmu tualetēm, kuru vērtiba ir simtiem tūkstošu dolāru, par zeltā kaldinātām suņu kakla siksnām. Arī ierindas biznesmenis ar labpatiku un ne bez nodoma lietišķas sarunas laikā no kabatas izvilks zelta etviju vai šķiltavas. Zelta pulkstenis ir firmas standartdāvana kalpotājam par ceturtdaļgadsimta nevainojamu darbu. Otrkārt, bez Rietumiem ir ne mazums Austrumu un Dienvidu valstu, kur zeltu ļoti labprāt «patērē» jaunbagātnieki, bagātie zemes īpašnieki, veiksmīgi ierēdņi un advokāti. Kādreiz indiešu maharadžas bija Eiropas juvelieru labākie klienti. Tagad viņu vietu ieņem bagātie naftas šeihi.

Starp citu, zelta rotaslietas ne vienmēr izliek apskatei, I et, gluži otrādi, bieži vien tās glabā slepenībā. Kā jau teikts, nav striktas robežas, kas atdalītu juvelierizstrādājumus no lezauratoru uzkrājumiem. Indijas zemnieka ģimenē sievas vai meitas zelta piespraude ir kā apdrošināšanas polise neražas gadā vai slimības brīdī. 600 tūkstoši rotkaļu Indijā nodarbojas ar zelta un sudraba rotu izgatavošanu, pirkšanu un pārdošanu. Kas bagātāki, pie viena nodarbojas arī ar augļošanu — pret dārglietām dod aizdevumu. Zeltlietas Indijā pēc būtības ir sava veida tezaurācijas forma. Bet te, lūk, arī pretējs piemērs: Sanda Arābijā, kur milzīgs pieprasījums pēc zelta monētām, modē ķēdītē savērti sovrini; tezaurācijas zelts te pārvērties par sieviešu rotaslietām.

Zelta patēriņš juvelierizstrādājumiem strauji palielinājās piecdesmitajos un sešdesmitajos gados; to noteica divi galvenie faktori: pirmkārt, ekonomiskais uzplaukums un ienākumu palielināšanās; otrkārt, zelta cenas stabilurns vispārējo cenu celšanās apstākļos, kas zeltu padarīja par relatīvi lētu izejvielu. Pieckārtējā zelta cenas paaugstināšanās dolāros laikā no 1972. gada lidz I974: gadam pieprasījumu samazināja. Tai pašā virzienā darbojās 1974.—1975. gada ekonomiskā depresija.

Taču juvelierrūpniecība jaunajam cenu līmenim pielāgojās un pieprasījums atkal sāka palielināties. 1974. gadā visu kapitālistisko valstu juvelierrūpniecība patērēja tikai 229 tonnas zelta, turpretī 1976. gadā — jau 936 tonnas.29 Aptuveni piektā daļa no šī daudzuma attiecināma uz Itāliju, kur darbojas lielas firmas, kas strādā galvenokārt eksportam. Juvelierrūpniecība attīstīta arī Vācijas Federatīvajā Republikā, Spānijā, ASV, Japānā. Gandrīz trešdaļu no visas šīs nozares produkcijas ražoja Tuvējo Austrumu zemēs, ieskaitot Turciju. Pēdējos gados itāļu un rietumvācu firmas tur nodibinājušas savas filiāles un uzbūvējušas modernas fabrikas, lai stabili satvertu šo zelta izstrādājumu lielo noieta tirgu, kas uzplaucis no naftas naudas, kā arī lai izmantotu lētāku darbaspēku.

Arheologi apgalvo, ka pirmās zelta zobu protēzes gatavotas augstdzimušiem senās Ēģiptes un Sumeru valsts pilsoņiem. Šādu zelta pielietojumu pazina arī senie romieši. XVIII gadsimta franču mediķi šai jomā jau izdeva priekšrakstus. Kaut gan XX gadsimtā nerūsošais tērauds, plastmasas un citi materiāli zeltu nedaudz izspieduši, to tomēr ari vēl tagad zobārstniecībā un zobu protēžu izgatavošanā izmanto ievērojamā daudzumā. Uzskata, ka zelta zobi ir skaisti un rada prestižu. Pēc 1940. gada ziņām 7(3 procentiem pieaugušo Amerikas viriešu un 56 procentiem sieviešu mutē bijušas zelta plombas, kronīši, tilti utt.30 ASV arī tagad ieņem pirmo vietu zelta izmantošanā šai jomā (parasti apmēram 20 tonnas gadā), bet, rēķinot uz vienu iedzīvotāju (vai, precīzāk izsakoties, «uz iedzīvotāja žokli»), čempione ir Šveice, taču pēdējos gados izvirzījusies arī VFR un Japāna.

Pēckara ekonomiskās attīstības uzplūdos Japāna vispār kļuvusi par ievērojamu dzeltenā metālā patērētāju. Acīmredzot valstis ir tādas pašas ka cilvēki: jaunbagātniekiem vispār pēc zelta vērojama īpaša tieksme. Tāpat ka citās sfērās, supermodernais šajā valsti reizēm apvienojas ar viduslaikiem. Kādas Tokijas nomales viesnīcas administrācija īpašā telpā uzstādījusi zelta vannu ugunsputna izskatā. Sīs vannas izgatavošanai izlietoti 143 kilogrami metāla. Par divu minūšu peldi iekasē 1000 jenas (apmēram pusdienu cena), un no klientiem ne atkauties, jo peldi šādā vannā uzskata par dziedniecisku procedūru.31 No otras puses, 1976. gadā Japāna apsteidza Savienotās Valstis zelta izmantošanā elektronika un šai jomā ieņēma pirmo vietu ar skaitli 23 tonnas. Sis‘ daudzums ir gandrīz viena trešdaļa no visa zelta, koi kapitālistiskās valstis izmanto elektroniskajā rūpniecībā.- 1

Ibnrdījās, ka elektronikā ārkārtīgi liela nozīme ir dzeltenā metāla unikālajām fizikālajām īpašībām: elektrības vadāmībai, korozijizturībai, plastiskumam. Zeltu izmanto tur, kur nepieciešama izturība, ilgs kalpošanas mūžs un miniatūri izmēri: elektronu skaitļošanas mašīnās, kosmiskajā aparatūrā, zemūdens sakaru līnijās. Se-dijo asprātīgi atzīmē: «Nākotne pieder mašīnām ar zelta smadzenēm.»32 Tas mums vēlreiz atgādina, ka ikdienas valodā lietotais vārds «zelta» kopš laiku laikiem nozīmējis «teicams», «pirmklasīgs». Par smalku meistaru mēdz teikt: viņam ir zelta rokas; par gudru cilvēku: zelta galva.

Ir šādi dati par Savienotajām Valstīm 1974. gadā: no 44 tonnām zelta, kas izmantotas elektronikā, 21 tonna izlietota kontaktiem, 5 tonnas — iespiedshēmām, 7 tonnas — pusvadītājiem, pa 4 tonnām — elektronu caurulītēm un pārslēdzējiem. Nākamajos divos gados zelta patēriņš šai nozare vairāk nekā divas reizes samazinājās: savu ietekmi atstāja fakts, ka līdz ar zelta cenas celšanos tika izmantoti izstrādātie aizvietotāji, sava loma bija arī tam, ka pazeminājās ekonomiskā aktivitāte un samazinājās pieprasījums. Taču speciālistu prognozes liecina: patlaban zelta ekonomijas rezerves elektronikā pamatos ir izsmeltas, tālāka aizvietotāju ieviešana ļoti bieži iespējama vienīgi uz kvalitātes rēķina. Bez tam daudzām valstīm vēl tikai priekšā tās elektronu rūpniecības stadijas, kas ASV un Japānai jau aiz muguras. Uzņēmumi tā vai citādi pielāgojas paaugstinātajam cenu līmenim — kā kapitālistisko valstu saimniecība pielāgojas daudzkārt paaugstinātajam naftas cenu līmenim. Visu šo iemeslu dēļ nav apšaubāms, ka elektroniskā rūpniecība stabili patērēs apmēram 100 tonnas zelta gadā, bet varbūt arī vairāk.

Ir vēl arī daudzas citas sfēras, kur zeltu izmanto rūpniecības vai mākslas vajadzībām. Te ir gan tradicionālas, gadu tūkstošiem pazīstamas lietas, kā baznīcu zeltītie kupoli un smailes vai zeltšuvumi. Var minēt arī jaunāku, tehniski vienkāršu zelta lietojumu — zelta rakstāmspalvas, briļļu ietvarus. Parādās pavisam jaunas sfēras un lietošanas veidi, kas, tapat kā elektronika, saistīti ar zinātniski tehnisko revolūciju. Blakus korozij-izturībai un plastiskumam zeltam piemīt vēl kāda svarīga īpašība: augsta siltuma un gaismas atstarošanas spēja. Ar plānu zelta kārtiņu klātas firmas «Rolls

Royce» motoru izplūdes caurules, ko uzstāda virsskaņas «konkordiem»: zelts caurules pasargā no pārkāršanas. Amerikāņu orbitālās stacijas «Skylab» siltumsaglabā-šanai saules apspīdētajā korpusa pusē tika uzstādīts īpašs ekrāns, kas izgatavots no aluminizētas un apzeltītas plastmasas plēves.

Pavisam 1976. gadā dažādām rūpniecības un dekoratīvajām vajadzībām, neskaitot elektroniku, visās kapitālistiskajās valstīs kopā tika izmantotas vairāk nekā 60 tonnas zelta, no tām gandrīz puse — Amerikas Savienotajās Valstīs. Sis pieprasījums ir noturīgāks nekā juvelieru un elektronikas speciālistu pieprasījums, un, neraugoties uz zelta cenas svārstībām un komerciālo aktivitāti, gadu ritumā tas mainās maz. Ekonomikā šādu pieprasījumu sauc par mazelastīgu. Speciālisti spriež, ka šis pieprasījums palielināsies (lielos vilcienos) atbilstoši rūpnieciskās ražošanas paplašināšanai.

NAUDA UN NENAUDA

Nodaļas nobeigumā gribētos apspriest divus svarīgus jautājumus. Pirmais — kādas ir zelta izmantošanas un pieprasījuma perspektīvas pasaules tirgū. Otrais — kāda ir savstarpējā attiecība pieprasījumam pēc zelta kā pēc naudas un kā pec preces (neņaudas).

Pēdējo simts gadu laikā cilvēki, kas rakstījuši par zeltu, ne reizi vien apgalvojuši: ja zelts mitēsies būt par naudu, tad pieprasījums pēc tā samazināsies un tas savukārt izraisīs šī metāla cenas krasu krišanos papīrnaudā, kā arī zelta maiņas vērtību attiecībā pret citām precēm. Par vienu šādu pareģojumu (P. Eincigs) tika runāts iepriekš. Ja tagad zelts arī nav pārstājis būt par naudu (tas ir strīdīgs jautājums), tad vismaz pēdējos desmit gados naudas sfēra gandrīz nav to pieprasījusi. Turpretī zelta cena cēlusies vairākkārt un nav vērojama tendence uz samazināšanos, kaut arī brīžiem tā svārstās diezgan krasi.

Pastāvot cenu līmenim 150—200 dolāru par unci, rūpniecības un mākslas patēriņa sfēra ir spējīga aprit pasaulē kārtēja jauniegūtā metāla daudzumu. Tā spriež visi eksperti, kas pēdējos gados nodarbojas ar zelta problēmu. Turpretī tezaurācijai kārtējās ieguves nepietiek.

'las nozīmē: lai apmierinātu tezauratoru pieprasījumu, nepieciešams zeltu izņemt no centralizētajiem monētā« rājieni krājumiem. Tada izeja varētu būt, taču ļoti iero« bežotos apmēros. Cits risinājums varētu būt ieguves pa« lidināšana, taču šāda perspektīva kapitālisma pasaulei, pēc visu speciālistu domām, izpaliek. Šādos apstākļos pieprasījuma un piedāvājuma sabalansēšanas «nasta» gulstas uz cenas. Prognoze par zelta cenas tālāku paaugstināšanos izskatās pilnīgi reālistiska.

Tagad atgādināsim V. 1. Ļeņina vārdus, ko citējām iepriekš: zelts mums jāpārdod dārgāk, preces par to jāpērk lētāk. Protams, daudz te atkarīgs no to cilvēku komerciālās apķērības un profesionālās sagatavotības, kuri pārdod un pērk: rio padomju ārējas tirdzniecības un banku organizāciju darbiniekiem. Taču katram ir skaidrs: grūti pārdot preci dārgāk, ja tās pasaules cena samazinos; grūti nopirkt preci lētāk, ja pasaules tirdzniecībā ta kļūst dārgāka. Tāpēc piedāvājuma un pieprasījuma reālajām perspektīvām ir liela praktiska nozīme.

Zelts — nauda. Zelts — nenauda. Varētu domāt, ka šie spriedumi viens otru izslēdz. Taču tā tas nav. Patiesajā dzīvē parādības nav novērojamas tīra veidā, pretmeti sastopas, un viss pastāv vienīgi attīstībā un mainība. Šādu īstenības aplūkojumu prasa dialektiskā izziņas metode. Tāpēc abi galējie viedokļi ir vienlīdz vienpusīgi: gan tas, ka zelts paliek nauda tādā pašā mērā icā zelta standarta laikos, gan tas, ka zelts vispār vairs nav nauda.

Līdz tam, lai kļūtu par naudu, zelts bija parasta prece, nenauda. Kļuvis par naudu, zelts tai pašā laikā saglabāja arī tādas preces funkcijas, kas ir ar darbu radīts izejmateriāls un kam piemīt noteiktas derīgas īpašības. Šādu stāvokli Markss raksturojis sekojošiem vārdiem: «Naudas preces lietošanas vērtība divkāršojas. Blakus sevišķai lietošanas vērtībai, kas tai pieder kā precei, — piemēram, zeltu lieto zobu plombēšanai, tas ir izejmateriāls greznuma priekšmetiem utt., — tā iegūst formālu lietošanas vērtību, kas izriet no tās specifiski sabiedriskajām funkcijām.»33 J

Kā redzējām, šīs divas lietošanas vērtības, divas noderīguma formas, divas zelta funkcijas (preču un naudas) nepastāv atsevišķi, bet, gluži otrādi, atrodas ciešā vienotībā, pastāvīgā mijā un mijiedarbība. Starp citu, greznuma priekšmetu derīgumu lielā mēra nosaka tieši tas apstāklis, ka tie izgatavoti no metāla, kas ir naudas prece.

Katras preces lietošanas vērtība (derīgums) ir daudzveidīga un vēstures attīstības gaitā nepaliek nemainīga. Kādreiz nafta noderēja vienīgi degšanai primitīvā kurtuvē, ko bija ierīkojis nomads, ar saviem lopu bariem klejodams pa tām vietām, kur šī viela pati dabiski izplūda virszemē. XIX gadsimta beigās naftu jau transportēja ievērojami lielos attālumos, to pārstrādāja petrolejā un vēl dažos citos degvielu un smērvielu veidos, l'agad nafta ir izejviela tūkstošiem un tūkstošiem ļoti noderīgu preču ražošanai.

Nav palikusi nemainīga arī zelta lietošanas vērtība, tā sabiedriskais lietderīgums. Vārds lietderīgums te, protams, jāsaprot ekonomiskā, nevis ētiskā vai fizioloģiskā nozīmē. No šī viedokļa «lietderīgums» piemīt ari, teiksim, narkotikām, nemaz jau nerunājot par tabaku. Līdzīgi narkotikām, zelts var kļūt par morālas degradācijas un cilvēka un viņa ģimenes bojāejas iemeslu. Taču ja reiz priekšmets apmierina kādu vajadzību, patiesu vai šķietamu, dabisku vai pretdabisku, tad tam piemīt ekonomisks lietderīgums.

Visumā ir acīm redzams, ka zelta divu lietošanas vērtību kombinācijā noris virzība par labu nenaudai. Taču tas vēl nav viss. Ikviens šīs vērtības saturs un izpausmes forma ir mainījusies. Zelta naudas funkcija koncentrējusies galvenokārt pasaules tirgus, starptautisko finansu attiecību sfērā, taču arī tur šī funkcija ir sašaurinājusies un mainījusies, par ko tiks sīki pastāstīts turpmāk.

Tezaurācijas uzkrājumi agrāk bija naudas apgrozības, zelta monetārās izmantošanas rezerve. Tagad šie uzkrājumi drīzāk gan kļuvuši par pretmetu: zelts neiziet no tezaurācijas sfēras un neatgriežas no turienes naudas sfērā. Šajos uzkrājumos zelts, var teikt, guvis jaunu savdabīgu lietderīgumu — kā īpaša tezaurācijas prece, kā apdrošināšanas līdzeklis pret inflāciju un sociāli politiskiem satricinājumiem. Kādā mērā tezaurācijas uzkrājumi saglaba naudas raksturu — tas ir strīdīgs un sarežģīts jautājums. Daudz atkarīgs no tā, kā definēsim naudu, ko šajos uzkrājumos akcentēsim. No zināma viedokļa zelta uzkrāšana līdzinās dārgakmeņu, senu meistaru gleznu vai retu grāmatu pirkšanai. Diezin var šos priekšmetus mēs varam kaut kādā reālā nozīmē nosaukt par naudu. Taču zelts kā krāšanas objekts ir līdzīgs vērtspapīram vai rēķinam bankā, bet tas viss jau atrodas tuvu naudai.

Taču atzīmēsim ari sekojošo. Kā nenauda zelts jūtami atšķiras no visiem nosauktajiem priekšmetiem ar savu dalāmību, viendabīgo kvalitāti, augsto likviditāti (t. i., iespēju pārdot), bet galvenais — ar varenu gadsimtos nostiprinājušos tradīciju, kas to padarījusi par iecienītu vērtību, bagātības uzkrāšanas un saglabāšanas līdzekli. Citādi runājot, kā nenauda zelts tomēr atrodas tuvāk naudai. Bet, no otras puses, kā nauda tas arī atšķiras no pieminētajām papīra un kredītvērtībām ar savu spožo materialitāti, ko mūsdienu cilvēks jau atradinājies saistīt ar naudu.

Sie spriedumi var likties sarežģīti. Taču arī īstenība ir sarežģīta. Novienkāršojot to līdz principam «jā» — «nē», mēs riskējam pazaudēt pašu būtiskāko.

V. ZELTA GENOCĪDS

Zelta laikmets izraisa priekšstatu par laimīgiem, brīnišķiem laikiem. Kāds gudrs francūzis gandrīz pirms divsimts gadiem ir teicis: zelta laikmets bija laikmets, kad zelts nevaldīja.

Taču īstenībā šķiru sabiedrības vēsturē — un tikai tādu sabiedrību pazīst rakstītā vēsture — zelts un vardarbīga nāve atrodas blakus. Atsevišķu cilvēku nāve un masveida iznīcināšana, veselu tautu iznīdēšana ir tas, kas pēdējos gadu desmitos guvis nosaukumu genocīds.

Atņemt iegūto un sakrāto zeltu; ar varu cilvēkus piespiest strādāt zeltraktuvēs, nepanesami smagā darbā viņus novedot līdz bojāejai. Tādas ir divas galvenās vēsturei zināmās zelta genocīda formas. Protams, civilizētajā XIX un XX gadsimtā genocīda galējās formas tik bieži vairs nav sastopamas. Taču arī šajā laikmetā zelts cilvēkiem nes nāvi, nacionālos un rases spaidus, kultūras vērtību bojāeju.

Var izteikt šaubas: kāpēc vainojams tieši zelts? Visos gadsimtos iekarotāji pakļautajām tautām atņēmuši zemi, lopus, citu mantu. Cietsirdīgie vergturi piespieda cilvēkus mokoši strādāt cukura, tabakas un kofeīna plantācijās. Un tomēr zelts nav ne lopi, ne cukurs, ne tabaka. Zelts nozīmē bagātību pilnīgi absolūtā, vistiešākajā veidā. Zelta, nauda ieslēgtas visas pārējās preces, visas iespējas, visa vara pār lietām un cilvēkiem. Puš-kina aforistiskā četrrindē lasām:

«Viss ir mans,» — tā teica zelts.

«Viss ir mans,» — tā teica šķēps.

«Visu pirkšu,» — tā teica zelts.

«Visu ņemšu,» — tā teica šķēps.

Sājā strīdā dabiskais kompromiss ir šāds: paņemt zeltu ar šķēpa spēku, lai pec tam varētu visu nopirkt. Iekarotāji tā arī centās darīt.

Ne jau katram no viņiem pietika ar zemi, lopiem un pat vergiem. Lai no šiem resursiem varētu gūt ienaku-tnus, bija nepieciešams laiks, uzraudzība, pūliņi. Zelts kā kara guvums daudz ērtāks. Sagrābis portatīvo bagātību dārgmetālu, dārgakmeņu u. tml. veidā, seno un viduslaiku iekarotāji visu pārējo no vienas vietas atdeva ugunij un zobenam.

Ir zināmi gadījumi, kad badā mirstošs cilvēks nogalina otru maizes gabala dēļ. Ne tik viegli iedomāties slepkavību, ko izdara paēdis un apģērbies cilvēks cukura maisa vai pat simts maisu dēļ. Taču slepkavība zelta dēļ allaž uztverta kā kaut kas gluži dabisks.

SENATNE

Senatnē zelta lielvalsts bija Ēģipte. Faraonu un priesteru zelta dārgumi, kas tika sakrāti vergu paaudžu katorgas darbā un asiņainos karagājienos dziļā Āfrikā, bija varens pievilkšanas spēks visiem iekarotājiem III, II un I gadu tūkstotī pirms mūsu ēras. Dižais karotājs Akadas (Divupē) valdnieks Sargons (XXIV gadsimts pirms mūsu ēras), dzīdamies pēc zelta un vara, iekaroja Mezopotāmiju un Vidusjūras austrumu piekrastes zemes, taču Ēģipti pakļaut nespēja. Zelta uzkrāšana turpinājās līdz tam laikam, iekams Asīrijas valdnieks Asarr hadons VII gadsimta pirms mūsu ēras panīkušo Ēģipti nesagrāva un neizlaupīja.

Nepagāja ne gadsimts, kad Asarhadona dārgumus, kas glabājās Asīrijas galvaspilsētā Ninivē, sagrāba babiloniešu iekarotāji. Taču arī viņiem nebija lemts ilgi valdīt pār šiem dārgumiem. Jau VI gadsimta otrajā pusē pirms mūsu ēras Babiloniju ieņēma un izlaupīja persiešu valdnieks Kīrs. Viņa dēlam Kambīzam tas šķita par maz, un viņš, vēlreiz iztukšodams faraonu kasi«, nolēma pie viena iekarot arī ar zeltu bagātās zemes uz dienvidiem no Ēģiptes. Tur viņš arī aizgāja bojā kopā ar savu armiju.

Par persiešiem Babilonijā Herodots stāsta šādu anekdoti. Pašā dzīvākajā pilsētas vietā atradušās babiloniešu valdnieces kapenes. Akmenī bijis iekalts uzraksts; «Ja kādam no Babilonijas valdniekiem — maniem; pēctečiem — aptrūksies naudas, tad lai viņš atver šīs kapenes un paņem, cik vēlas. Taču bez vajadzības gan neva» jag tas vaļā vērt. Bet vislabāk — kapenes nemaz neot-vērt.» Sis aicinājums noveda kārdināšanā persiešu valdnieku Dariju, kas bija kļuvis ari par Babilonijas valdnieku. Taču, kad kapenes atvēra, viņš ieraudzīja nevis dārgumus, bet gan akmeni ar uzrakstu: «Ja tu nebūtu bijis tik alkatīgs, tad nebūtu izpostījis aizgājēju kapu.»2

IV gadsimtā pirms mūsu ēras «viss pasaules zelts» bija savākts Persijas valdnieku dārgumu krātuvēs. Jau senatnē radās leģendas par fantastiskajiem zelta un sudraba krājumiem, ko sagrābis Maķedonijas Aleksandrs, iekarodams Persiju. Sicīlijas Diodors vēsti, ka Persijas valsts trīs galvaspilsētās (Persepolē, Sūzās un Ekbatanā) ticis sagrābts 340 tūkstoš talantu zelta un sudraba, tas ir, apmēram 10 tūkstoš tonnu. Pēc Aleksandra pasaules impērijas sabrukuma neskaitāmu karu gaitā šīs bagātības aizplūda pa visu toreizējo civilizēto pasauli. Kāds no Baktrijas (valsts Vidusāzijā) hellēņu valdniekiem izkala vislielāko zināmo zelta monētu — divdesmitkārtīgu stateru, kas svēris 168 gramus un kā diametrs bijis 58 milimetri.3

Jauna «zelta dūre» tika izveidota Romā, it īpaši pēc tam, kad bija iekarota Spānija (II gadsimts pirms m. ē.), Gallija un Ēģipte (I gadsimts pirms m. ē.). Jūlijam Ce-zarain paveicās mazāk nekā Aleksandram, taču arī viņš no ikviena sava karagājiena sūtīja uz Romu zeltu. No Gallijas tika atvests tik daudz zelta, ka tas salīdzinājumā ar sudrabu pat kritās cenā par vienu ceturtdaļu. Svetonijs raksta, ka Gallijā Jūlijs Cēzars «izpostīja pagānu tempļus un dievnamus, kas bija pilni ar ziedojumiem, un pārvērta pilsētas postažā visbiežāk tāpēc, lai glītu laupījumu, nevis lai sodītu»4.

Vēsture liecina, ka dārgmetālu raktuves vienmēr bijušas piespiedu darba vieta, kur cilvēka dzīvībai nebija nekādas vērtības. Tāpat kā piramīdu būvniecība, arī plašas zeltrūdas raktuves Ēģipte bija iespējamas vienīgi uz vergu darba pamata. Romieši zelta ieguvi izvērsa Spānijā pēc tam, kad bija tur sadzinuši desmitiem tūkstošu vergu.

Verdzība mājas darbos, lauksaimniecībā un amatniecība nekad nav pazinusi tik baismu ekspluatāciju. Bet tur, kur notiek tieša naudas ražošana, alkatība un cietsirdība izpaužas savās absolūtajās formās, kas ir brīvas no jebkā cilvēciska. K. A4arkss saka: «Senatnē pārmērīgs darbs kļūst drausmīgs tajos gadījumos, kad tiek iegūta maiņas vērtība tās pastāvīgajā naudas formā —< zelta un sudraba ražošanā. Piespiedu darbs, kas nomoka strādātāju, šeit ir pārmērīga darba oficiālā forma. Pietiek, ja izlasa Sicīlijas Diodoru.»5

Diodors, grieķu autors I gadsimtā pirms mūsu ēras, veikls kompilators un pārstāstītājs, atstājis mums lieliskus detalizētus Ēģiptes raktuvju un zelta ražošanas tehnoloģisko procesu aprakstus hellēņu Ptolemaju dinastijas laikmetā. Viņš stāsta par gandrīz kailu cilvēku (vīriešu, sieviešu, bērnu) bariem, kas strādā zem uzraugu pātagas cirtieniem un kam nākotnē nav gaidāms nekas cits kā vienīgi drīza nāve no nespēka un slimībām.

Katorgas darbi zelta raktuvēs hellēņu un romiešu laikos bija parasts noziedznieku sodīšanas veids. Droši vien raktuvēs aizgājis bojā daudz vairāk agrīno kristiešu, nekā cirkos saplosīja plēsīgie zvēri, kaut gan rakstnieki un mākslinieki, dzīdamies pēc dramatisma, labprātāk pievērsās «cirka» sižetiem. Kristieši vēlāk tikpat cietsirdīgi zeltraktuvēs raidīja nāvē elku pielūdzējus.

Zelta ieguves paņēmienus, kādus lietoja Spānijā, aprakstījis Plīnijs Vecākais. Viņa vēstījums nav tik emocionāls kā Diodora, taču būtībā attēlo tikpat baismu ainu. Plīnijs, piemēram, raksta, ka cilvēki, kas strādā apakšzemes karjeros, dienas gaismu neredz mēnešiem ilgi. Viņš stāsta par nāves briesmām šajos darbos, par daudzu cilvēku bojāeju. Stāstīdams, kā kalnrači ar primitīviem rīkiem skalda cieto akmeni, viņš piebilst, ka cietāka par šo akmeni ir vienīgi zeltkāre. Protams, ka te runa nav par vergiem, bet gan par vergturiem, kas alkst zelta.0

BALTA CILVĒKA DIEVS

Kasiks (kaut kas vidējs starp cilts vadoni un feodālu valdnieku) Atavejs, kas bēga no spāniešu sagrābtās Espaņolas (Haiti) salas uz Kubu, vietējiem indiāņiem stāstījis, ka balto cilvēku dievs esot zelts. Viņš iedzimtos aicinājis visu zeltu, kas tiem bijis, samest upē, lai baltie savu dievību neatrastu un atstātu tos mierā.7

Tā vēstī spāņu priesteris Bartolomē de ias Kasass, viens no agrīnajiem humānistiem un indiāņu apgaismotājiem, autors, kas atstājis satriecošas piezīmes par kon-kistas (iekarošanas) pirmajiem gadu desmitiem, kad zelta dēļ tika nonāvēts miljoniem cilvēku.

Mums tagad grūti to saprast, bet zelts bija gandrīz vai galvenais motīvs, kas vadīja Kolumbu atklāt un apgūt jaunas zemes, kuras vēlāk pārpratuma dēļ nosauca par Ameriku. Zelts ir vadmotīvs pirmajai Kolumba vēstulei no tikko kā atklātās Espaņolas. Viņš ar sajūsmu ziņo, ka salas upes nes zeltu; acīmredzot ir arī rūdas iegulas kalnos. Iezemiešiem nav nekādas sajēgas par zelta vērtību, un viņi to atdod par dažādiem niekiem. Kolumbs raksta, ka pirmo spāniešu apmetni viņš dibinājis «zelta iegūšanai vislabākajā vietā»8.

1503. gadā, pēc desmit gadu jūras braucieniem un atklājumiem, vēstulē no Jamaikas karalim Ferdinandam un karalienei Izabellai lielais jūrasbraucējs spilgti raksturo jaunatklāto zemju bagātības (vēlāk noskaidrojās, ka tas bijis kontinents — Centrālamerikas zemes šaurums) un par galveno bagātību atkal pasludina zeltu, filozofēdams: «Zelts — tā ir pilnība. Zelts taisa bagātību, un tas, kam tā pieder, spēj izdarīt visu, ko vien vēlas, pat cilvēku dvēseles ielaist paradīzē.»9 I<ā redzam, šī atziņa neatrodas tālu no kasika Ataveja naivajiem priekšstatiem.

Starp citu, kā vēlāk izrādījās, Haiti un citas Antiļu salas un zemes pieminētajā zemes šaurumā nemaz nebija bagātas ar lielām zelta atradnēm, un tas bija par vienu no iemesliem, kāpēc Kolumbs drīz vien krita nežēlastībā. Pēc Zetbera vērtējuma, laika periodā no 1493. gada līdz 1520. gadam Vestindijā, galvenokārt Haiti, ieguva tikai apmēram 22 tonnas zelta. Par šo zeltu gandrīz pilnīgi tika iznīcināti Haiti pirmiedzīvotāji. Pēc dažādiem aprēķiniem iedzimto salā bijis no 1 līdz 3 miljoniem, bet 1514. gadā, pēc de 1as Kasasa ziņām, palikuši 13—14 tūkstoši. Ja ņemsim vērā, ka šai laikā ciešā sakarībā ar spāniešu dzīšanos pēc zelta aizgāja bojā ne mazums cilvēku arī citās Centrālās Amerikas daļās, tad nekļūdīsimies, teikdami, ka šīs nedaudz vairāk kā divdesmit tonnas maksāja 2 miljonu cilvēku dzīvību. Zelta «īpatnējā dzīvībietilpība» sastāda 100 tūkstoš cilvēku uz vienu tonnu, trīs dzīvības uz vienu unci. Iespējams, ka dzeltenā metāla asiņainajā vēsturē tas ir sava veida drūms rekords. Griiti bez trīsām lasīt de 1as Kasasa atstāto liecību (ko, starp citu, apstiprina arī daudzi aculiecinieki) par baismo iznīcināšanas mekā« nismu, par zvērisku cietsirdīgumu, ko piekopa spāņu konkistadori: par masveida slepkavībām un spīdzināšanām, par verdzību, par pārcilvēcisku darbu raktuvēs, par tūkstošiem cilvēku bada nāvi.

Par saviem tautiešiem de 1as Kasass teicis frāzi, kas tos pienaglojusi pie vēstures kauna staba: «Viņi gāja ar krustu rokā un neremdināmām alkām pēc zelta sirdī.»10

Baitā cilvēka dievs pazudinājis arī augsti attīstītās un savdabīgās senās Amerikas civilizācijas — acteku valsti mūsdienu Meksikas teritorijā un iriku valsti — tagadēja Peru. Visur notika viens un tas pats: vispirms spānieši sagrāba visu zeltu, uz kā varēja uzlikt savu ķepu, un tad par vergiem pārvērstos indiāņus piespieda strādāt katorgas darbu zelta un sudraba raktuvēs un atradnēs. Pie Meksikas un Peru indiāņiem zeltam naudas funkcijas gandrīz nebija un to vērtēja vienīgi kā metālu rituālu un laicīgās varas krāšņumam. Arī Meksikas iekarotājs Kortess un Peru iekarotājs Pizarro, tāpat kā Kolumbs, apzināti un neapzināti pārspīlēja šo valstu bagātību. Tas bija vajadzīgs, lai viņi varētu sekmīgāk savervēt savas vienības, nodrošinātu sev valdnieka labvēlību un no baņķieriem un tirgoņiem sadabūtu naudu jūras braucienu organizēšanai. īstenībā zeltlietu krājumi ne vienā, ne otra valsti nemaz nebija tik lieli, bet zelta ieguve no upju smiltīm bija pavisam nenozīmīga.

Pēc acteku galvaspilsētas Tenočtitlanas ieņemšanas (hronists vēstī, ka no 300 tūkstošiem iedzīvotāju bojā aizgājuši 240 tūkstoši cilvēku) uzvarētāji sagrāba tikai GOO kilogramus zelta.11 Zetbers lēš, ka nākamajos 24 gados Meksikā iegūts ne vairāk kā 5 tonnas šī dārgmetālā.12

Alkas pēc zelta, kas spāniešiem lika veikt gan brīnumainus varoņdarbus, gan baismas zvērības, iezemiešos izraisīja neizsakāmu izbrīnu. Kāds indiāņu nostāsts par Tenočtitlanas bojāeju vesti, ka spānieši meklējuši vienīgi zeltu, neievērodami cilas vērtības, pat tādas kā nefrīts un tirkīzs. Un vēl: «Zeltu viņi grāba gluži kā mērkaķi, tīksme grīļodamies, it kā tas viņus pārveidotu un spilgtu gaismu lietu viņu sirdis. Jo tā ir patiesība, ka šie cilvēki zeltu iekāro ar neizskaidrojamu negausību.

Viņiem veders uzpampis no zelta. Viņi to grābj kā izsalkuši. Taisni kā rijīgas cūkas tie metas uz zeltu.»13

Tas viss atkārtojās līdz ar citām pretīgām detaļām, kad Pizarro un viņa banda iekaroja inku valsti. Bēdīgi slavens ir izpirkums, ko par valdnieku Atavalpu paņēma spāniešu avantūrists, — 5,5 tonnas zelta un 11,8 tonnas sudraba (neskatoties uz visu, Atavalpa tika nonāvēts). Ieņēmuši inku galvaspilsētu Kusko, spānieši sagrāba 1,1 tonnu zelta un 15 tonnas sudraba. Inku valsts tika sagrauta un viņu kultūra iznīcināta.14

Tajā pašā laikā, kad pirmie konkistadori ar uguni un zobenu Amerikā ieviesa krusta un zelta reliģiju, Spānijā plosījās pret mauriem un ebrejiem vērsts genocīds. Uu zeltam te bija sava drūma loma. Padzenot no Spānijas svešticībniekus, viņiem aizliedza vest sev līdzi dārgmetālus. Viens otrs mēģināja zeltu aizvest savos kuņģos un zarnās, norijot pulverī sasmalcinātas monētas. To padzirdējuši, Fecas (tagad Marokas teritorija) mauri reizēm nogalināja turp aizbēgušos Spānijas ebrejus un uzšķērda tiem vēderu, cerēdami atrast zeltu.15

Versija par zelta apēšanu dažādu laikmetu un tautu vēsturē un folklorā daudzkārt atkārtojusies gan traģiskos, gan ari humoristiskos variantos, līdz pat Celiova anekdotei par bagātnieku, kas pirms nāves apēdis savu zeltu ar medu, lai sariebtu mantiniekiem.

PIRĀTI

1512. gadā spāniešu kuģiem, kas no Amerikas veda pāri okeānam zeltu un sudrabu, pirmo reizi uzbruka pirāti: tie bija franču kaperi. Pēc tam gandrīz trīs gadu-simtus Atlantijas plašumos naidīgi karakuģi un pirāti medīja kuģus ar dārgajām kravām, kā arī spāņu un portugāļu karakuģi medīja pirātu kuģus. Ja zelts jūras laupītāju rokas tomēr nonāca, tad vēlāk tas daudzas reizes gāja no vienām rokām otrās, un tad reti iztika bez asinsizliešanas. Nav iespējams saskaitīt, cik cilvēku gājis bojā šajās kaujās un kautiņos, par kuriem sarakstīts tik daudz labu un sliktu romānu.

Spāniešu vicekaraļi dziļā slepenībā turēja datumu, kad kuģim ar dārgo kravu bija paredzēts attauvoties no

krasta, taču angļu, franču un holandiešu spiegi visiem līdzekļiem centās to izdibināt. Anglijas karaliene Elizabete, saņēmusi slepenās ziņas, nosūtīja kapteini Fren-sisu Dreiku caur Magelāna jūras šaurumu uz Kluso okeānu, lai uzbruktu spāniešiem tur, kur tie uzskatīja sevi esam pilnīgā drošībā: ceļā no Peru uz Panamu. Dreiks uzdevumu izpildīja sekmīgi, atņēma spāniešiem vairākus desmitus tonnu zelta un sudraba, kā arī dārgakmeņu un 1580. gadā ar triumfu atgriezās Anglijā no Austrumiem, paveicis cilvēces vēsturē otro ceļojumu apkārt zemeslodei. Filips II, 1588. gadā rīkodams neveiksmīgo karagājienu pret Angliju (neuzvaramās armādas bojāeja), uzskatīja, ka viens no viņa galvenajiem mērķiem ir angļu pirātisma un kaperēšanas pilnīga iznīdēšana dārgmetālu pārvadāšanas ceļos.

Viena no visdramatiskākajām un asiņainākajām epizodēm cīniņā par zeltu norisinājās 1702. gadā, laikā, kad notika karš par Spānijas mantojumu; savienotā angļu-holandiešu eskadra uzglūnēja spāņu-franču zelta flotei, kas bija patvērusies Vigo līcī Spānijas ziemeļrietumu piekrastē. Kravas vērtību lēsa uz 60 miljoniem sterliņu mārciņu, kas tais laikos bija milzīga summa. Kaujās aizgāja bojā apmēram 3000 cilvēku un ... gandrīz visa krava, jo spānieši, redzēdami bezizejas stāvokli, kuģus uzspridzināja. Par nelaimi, kuģi nogrima samērā lielā dziļumā un spāniešu mēģinājumi savas bagātības izglābt beidzās neveiksmīgi.

«Vigo galjonu» meklēšanai XIX gadsimtā tika izveidotas akciju sabiedrības, kā arī par šo tematu sarakstītas grāmatas. XX gadsimtā meklējumi turpinājās. Taču atrast acīmredzot izdevies tikai niecīgu daļu nogrimušo dārgumu.16

Stīvensona slavenais romāns «Bagātību sala», kā zināms, beidzas ar to, ka brašais Dzims un viņa draugi atrod pirātu vadoņa kapteiņa Flinta paslēptos dārgumus: «...kādā attālā (alas. — Aut.) kaktā, ko vāji apgaismoja ugunskura atblāzma, ieraudzīja lielas monētu kaudzes un četrstūros sakrautus zelta stieņus ... Bet cik daudz dzīvību bija iznīcināts, šīs bagatības sakrājot, cik daudz asiņu un ciešanu tām bija ziedots!» Rakstnieks, iespējams, interesējies par numismātiku un tālāk stāsta, kādas monētas tur bijušas: ginejas un luidori, dubloni un dubultginejas, moidori un cehini .. .17

Daži vārdi par viduslaiku Rietumeiropas zelta monētām. Pieņemts uzskatīt, ka Jauno laiku zelta monētas dzimšanas gads ir 1252., kad Florencē uzsāka kalt flo-rinus, kas saturēja aptuveni 3,5 gramus zelta. Nosaukums cēlies no pilsētas nosaukuma. XIII gadsimtā monētas ar tādu pašu metāla saturu sāka kalt Dženovā un Venēcijā. Venēcijas monēta, ko sauca par cehīnu jeb dukātu, ieguva īpaši lielu popularitāti. Ar šādiem nosaukumiem zelta naudu izlaida daudzas valstis. Vācijā un Nīderlandē monēta ar tādu pašu vai tam tuvu zelta saturu tika saukta par guldeni. Sīs monētas pavada visu Rietumeiropas ekonomisko attīstību līdz pat XVII— XVIII gadsimtam. Zelta monētas, ko izlaida galvenokārt starptautiskai apgrozībai, bija daudz mazāk pakļautas bojāšanās iespējām un devalvācijai nekā sudraba nauda un dažkārt gadsimtiem ilgi saglabājās ar nemainīgu metāla saturu.

Pārējās Stīvensona nosauktās monētas galvenokārt tika kaltas XVII—XVIII gadsimtā. Luidors (tas ir, «zelta Ludviķis») radas 1640. gadā Luija XIII laikā un līdz XVIII gadsimta beigu revolūcijai (nākamo trīs Lniju laikā) vairākkārt mainīja savu metāla saturu un raudzi. Gineju (no valsts — Gvinejas nosaukuma) pirmo reizi izkala 1661. gadā pēc luidora parauga. Lui-dora un ginejas zelta saturs svārstījās 6,5—8 gramu robežās.

Dublons, ko pazīst arī ar nosaukumu «dubulteskudo» uri «pistole» XVI—XVII gadsimtā bija galvenā zelta monēta Spānijā un saturēja apmēram 6,2 gramus zelta.13 Sī monēta tika lietota arī Francijā, un acīmredzot daudzi to atceras pēc «Trim musketieriem». Tā, piemēram, d’Artanjans dodas uz Londonu, lai glābtu karalienes godu, un viņam somā ir trīssimt pistoles. Šāda soma varētu svērt apmēram 2 kilogramus un mūsdienu naudā maksāt (pēc zelta svara tirgus cenās) 50—60 tūkstošus franku.

ZELTA DRUDZI

Sis termins radies jau pagājušajā gadsimtā un pēdējā laikā ticis lietots nevietā. Kad 1968. gada sākumā spekulanti, juzdami zelta cenas celšanos, Londonas un citos tirgos to lielos daudzumos uzpirka, šo parādību saka dēvēt par zelta drudzi. Sava līdzība ar XIX gadsimta drudžiem te ir — dzīšanās pēc nejaušas un trakas peļņas. Taču spekulanti sliktākajā gadījumā riskēja ar savu naudu (pareizāk sakot, ar procentiem, jo bija skaidrs, ka zelta cenas krišanās nav iespējama), turpretī XIX gadsimta zelta drudži maksāja dzīvību desmitiem un varbūt simtiem tūkstošiem cilvēku.

Zelta atklāšana Kalifornijā, Austrālijā un Aļaskā un šo teritoriju apgūšana ar laupīšanas metodēm sekmēja pamatiedzīvotāju iznīcināšanu un izmiršanu. Ikvienā no šīm epopejām «brīvuzņemēju» darbība izpaudās visatbaidošākajās formās: ekspluatācijas un krāpšanas brīvība, neierobežota naudas vara, egoisms un cietsirdība, rasisms, vardarbības un noziedzību plosīšanās.

1849.—1850. gadā desmitiem tūkstošu cilvēku no ASV austrumu rajoniem un Eiropas traucās uz Kaliforniju. Nāve tos pļāva jau pa ceļam: rēķina, ka zemes ceļos vien, kas veda pāri toreiz vēl neapgūtiem plašumiem, 1849. gada vasarā aizgāja bojā ne mazāk kā 5 tūkstoši cilvēku. Dizentērija un cinga plosījās arī pašā Kalifornijā. Šaujamierocis zelta meklētājam bija tikpat nepieciešams kā cērte un skalojamā sile. Tajā laika iedzīvotāju skaits Kalifornijā bija daži simti tūkstošu cilvēku, taču laika posma no 1849. līdz 1854. gadam tur reģistrēts 4200 slepkavību. Linča tiesa, cilvēku nogalināšana pūlī bez tiesas un izmeklēšanas bija parasta parādība. Slimi, vārgi un bezpalīdzīgi cilvēki, arī sirmgalvji un bērni uz palīdzību nevarēja ceret. Kāds aculiecinieks rakstīja: «Vai jūs esat kaut ko dzirdējuši par to, ka dzīve ir cīņa, — te tā ir realitāte; pakritušo iemin dubļos un pamet zemes un debesu varai... Nauda, nauda — tā aprij visu.»19

Uzpircēji zelta meklētājiem nereti maksāja divas un trīs reizes mazāk par oficiālo cenu, kas bija noteikta atbilstoši dolāra zelta saturam. Zeltraci aptīrīja gan tirgoņi, gan visdažādāko izpriecu vietu īpašnieki. Berklija Kalifornijas universitātē glabājas 1849. gadā izdota reklāmas brošūriņa, kas aicina uz Kaliforniju pēc viegli dabūjama zelta; autors slēpjas aiz iniciāļiem D. L., taču kāda nelaimīga imigranta roka šos burtus atšifrējusi: Dainn Liar, tas ir, Nolādētais Melis.20

īpaši smagā stāvoklī nonāca un lielus upurus nesa krāsainie zelta drudža dalībnieki — indiāņi, meksikāņi, ķīnieši. Viņiem bija liegtas tiesības «pieteikt» savus zelta laukus, un viņi vai nu nolīga darbā pie baltajiem, vai arī strādāja raktuvju atmetumos, meklēdami zelta paliekas. Konstatēti daudzi rasisma uzliesmojumu gadījumi. Vietējās pašpārvaldes formas, kas radās anglosakšu iedzīvotāju vidū, bija izteikti buržuāziskas un vērstas pret nabadzīgajiem, kā arī krāsaino rasu un citu nāciju pārstāvjiem. Kāds angļu autors šai sakarībā uzdod jautājumu: «Vai tā bija, kā bieži apgalvojuši XIX gadsimta rakstnieki, demokrātijas augstākā izpausme vai, kā varētu teikt XX gadsimta kritiķi, fašisma iedīgļa forma?»21 Zelts, ko 1851. gada atklāja Jaundien-vidvelsā un Viktorijā, pārveidoja Austrāliju, kas līdz tam bija vienīgi Anglijas katorgas cietums un neaptverami lielas ganības. Pateicoties varas iestāžu uzraudzībai, šeit varbūt bija mazāk šaušanas un vairāk kārtības nekā Kalifornijā, taču visās galvenajās parādībās vēsture atkārtojās.

Ar zeltu saistīti Austrālijas strādnieku pirmie organizētie nemieri. Kaut gan tiešais iegansts bija neapmierinātība ar augstajiem nodokļiem, ko valdība izspieda no katra «pieteikuma», strādnieki izvirzīja arī politiskas prasības, kas bija tuvas čartistu prasībām Anglijā: vēlēšanu tiesību paplašināšanu, parlamenta demokratizāciju u. tml. 1854. gada rudenī zeltrūdu rajonā Balaratā (netālu no Melburnas) notikumi aizgāja līdz strādnieku un policijas bruņotai sadursmei, kurā krita vairāki desmiti cilvēku. Šis slaktiņš, kas pazīstams ar nosaukumu «Heirēka» (pēc viesnīcas nosaukuma, kurā notikumi sākās), uz ilgiem gadu desmitiem kļuva par Austrālijas strādnieku kustības lozungu, sava veida politisku tradīciju — par brīdinājuma saucienu valdošajām šķirām, ka dzīves pabērni ir cīņas spara pilni.

Pēdējais «klasiskais» zelta drudzis izraisījās gadsimta beigās, kad zeltu atklāja Ziemeļkanādā un Aļaskā.

. 1898. gada sezonā apmēram simttūkstoš cilvēku virzījās no piekrastes uz zelta ieguves vietām Kjondaikas Upē. Ceļš, kas veda pāri Cilkutas pārejai lejup, pa Jukonu, līdz zelta «galvaspilsētai» Dausonai, bija garš, grūts un bīstams. Uzskata, ka mērķi sasniedza ne vairākkā 30—40 tūkstoši cilvēku. Bagātību ieguva — kā allaž;šādās reizēs— daži simti. ' :,i:

Atšķirībā no Kaiifornijas un Austrālijas zelts šīm tā* lajam arktiskajām zemēm dzīvību nedeva. Izmantotās ieguves vietas tika pamestas. Dausonā (Jukonas centrā — Kanādas teritorijā) tagad pavisam dzīvo 750 cilvēku; drudža karstumā iedzīvotāju skaits te sasniedza 25 tūkstošus. Pilsēta pārtiek no tūrisma: no jauna iekārtoti bēdīgi slavenie salūni, tiek rīkoti dažādi festivāli, organizēta «zelta ieguve» ar iznomātiem toreizējo zelt-raču darba rīkiem.22

Laiku pa laikam arī tagad uzliesmo «minidrudži», kas saistās ar jaunām zelta atradnēm. Taču tiem vairs nav nekādas ekonomiskas nozīmes. Izpētītās zelta ģeoloģiskās rezerves atrodas stingrā koncernu kontrolē.

FAŠISMS UN ZELTS

Hitleriskās Vācijas politika attiecībā uz zeltu bija daļa no baismi liekulīgi slēptā genocīda, ko nacisti sarīkoja pret Eiropas tautām.

Gatavojoties karam, Vācija bija izlietojusi praktiski visus savus zelta krājumus. Vismaz oficiāli zelta rezerve kara priekšvakarā atradās gandrīz uz nulles; droši vien cik necik zelta glabājās slepenajos fondos.

1938.—1939. gadā Eiropas valstis savu zeltu pastiprināti izveda uz ASV, vai nu to pārdodot par dolāriem, vai arī deponējot iepriekš aprakstītajos Ņujorkas Federālās rezerves bankas pagrabos. Padomju zinātnieks F. Mihaļevskis, kas zelta ekonomiskajām problēmām veltījis vairāku gadu desmitu darba, asprātīgi atzīmē: «Vērodami zelta aizplūšanu no Eiropas, fašisti izjuta to, ko vajadzētu izjust laupītājiem, kas kārtējam uzbrukumam izraudzījuši dzīvokli un redz, ka no šī dzīvokļa nes laukā vērtīgas mantas.»23

Hitleriskā propaganda un oficiālā ekonomikas zinātne uzstājās pret zeltu, pret to, ka zeltam tiktu saglabātas svarīgas ekonomiskās funkcijas. Zelts un zelta nauda tika iztēlota kā caurcaurēm satrunējušā «liberālā kapitālisma» produkts un balsts. «Jaunajā ekonomiskajā kārtībā», ko hitlerieši centās ieviest Eiropā, lai pēc tam izplatītu to visā pasaulē, zeltam vieta nebija paredzēta: visi norēķinātos reihsmarkās, un visi neatmaksājami kreditētu Vāciju.

o-i

Taču propaganda un teorija ir viens, bet politika un prakse — otrs. īstenībā nacistu līderi centās uzlikt ķepu jebkurai zelta drupatai, kas nonāca viņu varas sfērā. Ikkatrā iekarotajā valstī viņi centās sagrābt centrālās bankas zelta krājumus, ja tic nebija savlaicīgi izvesti. Nacisti konfiscēja iedzīvotāju zeltu, izlaupīja baznīcas un muzejus. Galveno vācu kara noziedznieku Nirnber-gas prāvā un arī citās prāvās noskaidrojās, ka, nogalinot koncentrācijas nometnēs miljoniem cilvēku, šie izdzimteņi rūpīgi savāca visas noslepkavoto zeltlietas, mākslīgos zobus ieskaitot.

Zelta paglābšana no hitleriešiem bija patriotisks varoņdarbs, kas prasīja lielu vīrišķību. Savulaik pasaules presi pārstaigāja ziņa, kā Norvēģijas nacionālās bankas zeltu izglāba parasti pilsoņi un izveda to no okupētās zemes vāciešiem pašā degungalā. Borisa Pojevoja romāna «Zelts» sižets balstīts uz to, ka grupa padomju cilvēku varonīgi izglābj no ienaidnieka un Padomju valstij atdod valūtas vērtības.

Hitleriešu salaupītā zelta liktenis daudzējādā ziņā paliek nezināms. Acīmredzot pec Vācijas sakāves tika atrasta tikai neliela da|a. Droši vien kaut kāds zelta daudzums ir slepeni aizvests uz neitrālajām valstīm vai arī paslēpts Vācijā. Daudzu cilvēku iztēli satrauc hitleriešu patiesas vai šķietamas bagātību slēptuves nomājās vietās. Ir īpaši zemūdens slēptuvēm veltīts apcerējums, kura autors paziņo, ka dārglietas 160 miljonu zella mārku vērtībā nogremdētas Korsikas piekrastē netālu no Bastijas pilsētas. Vēl precīzāk tiek norādīts par bagātībām, kuras slēpj Alpu ezeri Rietumaustrijā. Korsi-kas slēptuvei uzglūn itāļu mafija, un ir jau notikušas vairākas mīklainas slepkavības. Klīst valodas, ka Alpu slēptuves apsarga slepena esesiešu organizācija, kas arī neizvairās no slepkavībām. Zelts turpina slepkavot, pat kļuvis neredzams, tikai ar savu vārdu.24

APARTEĪDS

Vārds aparteīds būru (holandiešu pārceļolāju pēcteči Dienvidāfrikā) valodā nozīmē nošķiršanu, nošķirtu dzīvošanu. Kopš piecdesmitajiem gadiem aparteīds kļuvis

par DĀR rasistiskā režrma oficiālu politiku. Taču šī sistēma izveidojusies daudz senāk.

Rietumos pieņemts uzskatīt, ka aparteīds ir būru nacionālistu izgudrojums un angļu izcelsmes pārceļotā-jiem ar to nav nekā kopīga. īstenībā aparteīds ir balto reakcionāru un rasistu kopēja pozīcija attiecībā pret visiem krāsainajiem, it īpaši pret afrikāņiem. Zelta ieguves rūpniecība izaugusi kā izteikta «angļu» nozare; buru kapitāls te sācis piedalīties tikai pēdējā laikā. Taču tieši šajā nozarē jau kopš XIX gadsimta beigām veidojušās daudzas riebīgas rasu segregācijas un diskriminācijas — aparteīda — iezīmes.

Dicnvidāfrikas zelta raktuvēs pastāvošajai darba organizācijai (tāpat kā urāna un ogļu šahtās) mūsdienu pasaulē analoģijas nav. Sabiedrības ne tikai necenšas izveidot pastāvīgus kvalificētu afrikāņu strādnieku kad-, rus, bet, gluži otrādi, visiem spēkiem to nepieļauj. Ir izveidota īstermiņa sistēma (ne ilgāk kā uz diviem gadiem) lēta un nekvalificēta darbaspēka vervēšanai I)AR attālajos rajonos un kaimiņzemju teritorijās, tagad ne-atkarīgās Āfrikas valstīs. Savervētos atved uz Jokam nesburgu un sadala pa raktuvēm. Sie cilvēki ir analfar bēti un angliski nerunā. Viņiem iepriekš nav pateikts, nedz kur būs jāstrādā, nedz arī — cik viņi par darbu saņems. «Apmācības» notiek trīs četras dienas, un pēc tam jaunos strādniekus nogādā apakšzemē, nereti 3 kilometru dziļumā. Afrikānis veic vienīgi smago fizisko darbu, viņam nav nekādu cerību izvirzīties už augšu un darba apstākļus uzlabot. Arodbiedrības un jebkuras citas organizācijas afrikāņu strādniekiem ir aizliegtas.

Afrikāņu kalnrači dzīvo raktuvju tuvumā kazarmās, 10—20 cilvēkiem paredzētās istabās ar divstāvu nārām. Pārvietošanās brīvība viņiem stingri ierobežota. Ģimene šiem strādniekiem nedrīkst būt. Kā visa aparteīda sistēma, afrikāņu kalnraču dzīves un darba reglamentācijai piemīt auksta civilizēta barbarisma raksturs. Cilvēka personības pazemošana te ir norma, izveidojies sRirp-rasu attiecību tips.

Zelta raktuves cilvēkus nogalina. Pēc dienvidafrikāņu zinātnieka Frensisa Vilsona aprēķiniem 30 gadu laika— no 1936. gada līdz 1966. gādarrt — nelaimes gadījumos

Seno meistaru zelta izstrādājumi ir nozīmīgi kultūras un mākslas pieminekļi. Tie glabājas pasaules muzejos kā lielas vērtības un pastāvīgi piesaista interesi. Šiem izstrādājumiem senajos laikos bieži vien tika piedēvētas maģiskas īpašības un tiem bija rituāla nozīme, tie pavadīja savu īpašnieku uz aizkapa pasauli. Tada droši vien ir arī šī zelta galvassega, kas atrasta senos apbedījumos tagadējās Rumānijas teritorija un attiecas uz V gadsimtu pirms mūsu ēras. Viena no pasaulē labākajām zelta kolekcijām atrodas Ļeņingradas Ermitāžā. Tur glabājas arī šis brīnišķīgais skitu briedis (apakšējais attēls).

Retas zelta monētas ir numismātisku kolekciju lepnums. Kaujas rati attēloti uz karaļa Filipa II — Maķedonijas Aleksandra tēva monētas. Blakus — reta Romas III gadsimta monēta, apakšā monēta ar Anglijas karaļa Kārļa I profilu. Si monēta izkalta neilgi pirms viņa sodīšanas ar nāvi.

Visizplatītākās zelta standarta laika monētas tika kaltas daudzos miljonos eksemplāru, un tām nav ipašas numismātiskas vērtības. To vērtību lielā mēra nosaka pats materiāls. Attēlos redzamas Francijas, Lielbritānijas (priekšpuse un mugurpuse), ASV un Meksikas monētas. Fotoattēlos tas redzamas palielinājumā.

Golgātas ce(u par Cilkutas pāreju pēc Klondaikas zelta daudzi nespēja izturēt. Desmitiem tūkstošu cilvēku bezprātīgajās alkās pēc zelta aizgāja bojā. Apakšējā attēlā redzams vislielākais zināmais tīrradnis «Ilgotais nepazīstamais», kas atrasts Austrālijā. Izmērs horizontāli — apmēram 60 centimetru.

Džeka Londona laiku Klondaikas zēla meklētājs rīkojās ar vienkāršu inventāru lāpstu un smilšu skalojamo pannu. Tūkstošiem šādu laimes meklētāju izputēja un aizgāja bojā, daži kļuva bagāti.

Sie attēli, kas atgādina vesternu kadrus, ataino Aļaskas zelta meklētāju sadzīvi. Nožēlojama būda kalpoja par hoteli. Svari zelta svēršanai bija ikvienas bodites vai salūna nepieciešams inventārs, jo zēla meklētāji norēķinājās ar zelta smiltim.

Zelts dabā atrodams visbrīnišķīgākajos veidolos. Attēla redzama zelta dzīslas atlūza, tā sauktā Holdermaņa plāksne, kas atrasta Austrālijā 1872. gadā un satur trešo daļu tīra zelta.

Zelta atklāšana Transvālē mazajai būru (holandiešu pārceļotāju) republikai Dienvidāfrikā piesaistīja visas pasaules uzmanību. Prezidenta Krīgera proklamācija paziņo zelta atklāšanu un norada kārtību, kādā zemes gabali izdalāmi metāla ieguvei. Mūsu dienās

zelta ieguves rūpniecība ir spēcīgāka nozare Dienvidāfrikas Republikas saimniecībā. Lielās sabiedrības vervē pilnīgi nekvalificētus afrikāņu strādniekus un nosūta viņus uz raktuvēm pēc dažu dienu apmācības. Attēlā redzams, kā šī apmācība notiek.

DAR zelta raktuves, kur iegūst trīs ceturtdaļas visa kapitālistiskas pasaules zelta, ir lieli moderni uzņēmumi. Taču darba apstākli, īpaši afrikāņu strādniekiem, ir ārkārtīgi smagi. Darbi notiek lielā dziļumā, augstas temperatūras un mitruma apstākļos.

Dažu procesu augsta mehanizācija te apvienojas ar roku darbu pie bagātās rūdas transportiera lentes. Otrajā attēlā zelta ieguves rūpniecības gatavais produkts — augstas raudzes standarta valūtas stieņi, kas sver aptuveni 12,5 kilogramus.

Bruņu seifi ar sarežģītām atslēgām un drošu apsardzibu — vieta, kur atrodas zelta rezerves. Uz standarta valūtas stieņa var redzēt numuru, raudzi un tās firmas zirni, kas šo zeltu ieguvusi un pārbaudījusi tā tīrību. Apmēram puse visa kapitālistiskās pasaules uzkrātā zelta atrodas valsts glabātuvēs, kur zelta stieņi nekustigi gaida savu likteni.

g

Zelta kontrabanda ir ļoti ienesigs bizness. Viens no kontrabandas galvenajiem ceļiem iet no Rietumeiropas caur Tuvajiem Austrumiem un Persijas jūras līča valstīm uz Indiju, Pakistānu, Bangla-dešu. Tezauratoru un kontrabandistu ērtībām Šveices bankas izgatavo portatīvus stienīšus šokolādes tāfelīšu lielumā 10 tolu (117 gramu) svarā. Plaukstā var saņemt kādus desmit tādus stienīšus. Ceļu, ka slepeni pārvest zeltu, netrūkst. Viens no tiem parādīts attēla pa labi: aģents sagatavo pavilkšanai zem apģērba īpašu vesti ar kabatām zelta stienīšiem. Spēcīgs jauns cilvēks var tādējādi pārnest līdz 40 kilogramiem metāla.

Pieckārtējā zelta cenas paaugstināšana, kas notika septiņdesmitajos gados, zelta ieguvē izraisīja ari amatieru rosību. Cilvēki iet pa Breta-Hārta un Džeka Londona pēdām un skalo zeltu kalnu upju krastos un pamestās raktuvēs. Veselībai noderīgs un varbūt pat ienesīgs pasākums.

Tikai nelielu daļu no ik gadus iegūta zelta izmanto elektronu un citas rūpniecibas nozarēs, kas saistitas ar tehnikas progresu. Daudz zelta patērē juvelierrūpniecība. Zelts ir bagātības mērs un simbols, tas apliecina sabiedrisko stāvokli un solīdumu. Nav izzudusi ari ticība zelta maģiskajām spējām. Viesnīcas ipašnieks Japanā uzsta-dijis zelta vannu un peldi tajā reklamē kā dziedniecisku procedūru. Maksa noteikta par katru minūti.

gājuši bojā 19 tūkstoši cilvēku, no tiem 95 procenti melno.25 Gada «norma» turpmākajā periodā sastada 500—600 upuru. Afrikāņu mirstība ir gandrīz divas reizes lielākā nekā balto kalnraču mirstība. Cēloņi zināmi: melnie strādā bīstamākajos iecirkņos, viņi ir sliktāk apmācīti. Uz vienu nāves gadījumu vidēji ir apmēram četrdesmit sakropļošanas gadījumu un smagu traumu. Kā teikts Starptautiskās darba organizācijas oficiālā dokumentā, «bez nelaimes gadījumiem, kas beigušies ar nāvi vai kroplumu, simtiem tūkstošiem reižu afrikāņu kalnrači darbā saslimst ar tādām plaušu slimībām ka pneimokonioze un silikoze».26 Jāpiebilst, ka it bieži kalnrači kļūst par tuberkulozes upuriem. Ja visu saskaitām kopā, tad iegūstam Dienvidāfrikas zelta «īpatnējās dzf-vībictilpības» drūmos skaitļus. Statistika ir daiļrunīgāka par jebkuriem vārdiem: 1972. gadā melnādainais kalnracis par dzīvību apdraudošo un smago darbu saņēma 24 rendus mēnesī, bet baltā strādnieka vidējā alga bija 391 rends, tas ir, 16 reizes vairāk. Nevienā citā nozarē starpība tik liela nebija. Šādas parādības, protams, nav arī nevienā citā pasaules valsti. Sabiedrības gan apgalvo, ka vairāk nekā 20 rendus mēnesī tās vidēji vēl tērējot par katra strādnieka mitekli, uzturu un medicīnisko apkalpošanu, taču lietas būtība no tā nemainās.27

īstenībā tā ir vergu darba koncepcija: tiek iztērēts tieši tik daudz, lai cilvēks varētu dzīvot un strādāt gadu vai pusotra gada, kamēr viņš sabiedrībai ir vajadzīgs. Izmaksas skaidrā naudā ar nolūku nav pietiekamas ģimenes uzturēšanai: tai jāpārtiek no savas nožēlojamās saimniecības kaut kur simtiem kilometru tālumā. Darbaspēka vervēšanas organizācijas vadītājs Timotijam Grīnam paskaidrojis, burtiski, sekojošo: «Viņš (afrikānis) ir atbraucis, lai nopelnītu naudu niekiem. Mēs nekad neesam teikuši, ka alga būs pietiekami liela, lai viņš pats un arī ģimene varētu no tas dzīvot, viņš taču brauc šurp, lai sapelnītu naudu šādām vai tādām greznumlietām.»28 Ir labi zināms, ka šīs «greznumlietas» praktiski ir tabaka un alkohols.

Marksistiskajā politekonomijā nozīmīga loma ir darbaspēka vērtībai. So vērtību nosaka izmaksas, kas nepieciešamas, lai strādnieks varētu «cilvēcīgi» dzīvot, uzturēt ģimeni, audzināt bērnus. Principā darba alga atrodas tuvu darbaspēka vērtībai; strādnieku pastāvīgā cīņa zemes muzejos tik maz senkrievu meistaru pirmsmon-goļu laikā darinātu juvelierizstrādājumu.

1520. gadā dižais vācu mākslinieks Albrehts Dīrcrs Nīderlandes spāņu vietvalžu pili Briselē redzējis no Amerikas atvestas acteku dārglietas. To vidū bija, piemēram, «saule no tīra zelta veselas ass platumā». Di-rers raksta: «Ari es visā savā mūžā nebiju redzējis neko citu, kas tik ļoti būtu priecējis manu sirdi kā šīs lietas. Jo to starpā es redzēju brīnumainas un smalkas lietas un galvu vien grozīju par tālās zemes ļaužu lielo apdāvinātību.»30 Sos dārgumus tika redzējis un cienīgi novērtējis arī vēl kāds cits lielisks meistars — Benvenuto Cel līni. Acteku mākslinieciskie darinājumi, ieskaitot sauli, par kuru rakstīja Dīrers, bez pēdām pazuduši. $o lietu īpašnieki nebija tik izsmalcināti pagānu mākslas sapratēji un nodeva tās pārkausēšanai. Tikai pēc aprakstiem mēs zinām par inku galvaspilsētas piļu zelta iekārtu.

Ko gan te runāt! No paša Cel līnī (bet šis slavenais juvelieris taču dzīvoja un strādāja XVI gadsimtā, Atdzimšanas laikmetā, kad, šķiet, jau prata mākslu novērtēt) darbiem līdz mūsu dienām nonākusi tikai viena zelta sālnīca — Francijas karaļa Franciska I īpašums — brīnumaina kārtā izglābjoties no kopējā likteņa. Sī sālnīcā ir sarežģīta skulpturāla kompozīcija ar dievu un mitoloģisku dzīvnieku figūrām. Materials, ar kuru strādāja Cel līni, dzina postā viņa darinājumus. Jau gluži apgaismotajā XIX gadsimtā pāvesta Roma parkausēja metālā mākslas darbus, lai Napoleonam Bonapartam samaksātu kontribūciju.

Zelta standarta laikos «estētiskie dārgumi» — zeltlietas — bija naudas apgrozības rezerves fonds. Kad ekonomiskie apstākļi izraisīja naudas apgrozības samazināšanos, dala zelta monētu lika pārkausētas vairāk vai mazāk rupjos izstrādājumos un šajā formā saglabājās. Mainoties apstākļiem, zelts atkal nonāca apgrozība, kālab trauki, vāzes vai statuetes tika pārvērstas stieņos un apmainītas pret monētām. Tas bija pilnīgi likumīgs ekonomisks mehānisms. Taču kas gan var galvot, ka kopā ar rupjajiem izstrādājumiem, kuru vērtībā juveliera darbs sastāda tikai nelielu daļu, metāla stieni reizēm nepārvērtās ari vērtīgi darinājumi?

Zelta articīds atgadās arī tagad. Materiāla augstās cenas dēļ zelta mākslinieciskie izstrādājumi ir portatīvi un lieliski piemēroti zagšanai, kontrabandai un nobēdzi-nāšanai. Ja zagļi, spekulanti vai «kolekcionāri» tos ne-pārkausē, saprazdami, ka mākslās darbu veidā tie ir ienesīgāki nekā pārkausēti metālā, tad šos izstrādājumus nereti slēpj seifos vai nedrošā brīdī ierok zemē. Arheoloģisku vērtību zagšana un kontrabanda mūsdienu Rietumos kļuvusi par plašu biznesu. Kad arheoloģija saistas ar zeltu, tad Šis bizness kļūst īpaši vērienīgs uti izdevīgs.

VI. ZELTA VARA

Nav iespējams citēt visu laiku un tautu autoru izteikumus par zelta varu: to ir bezgala daudz. Pārsteidz tas. kāda vara zeltam ir pār cilvēkiem; zelts ir gan nolādēts, gan arīdzan tā varenība apdziedāta, taču nevienu dzeltenais metāls nav atstājis vienaldzīgu.

Pienācis laiks ar skaidru prātu izskatīt jautājumu: kāda šai varai ir reāla nozīme, un kāda ir šīs varas daba, kāpēc gadsimtu gaitā tā kļuvusi par sabiedriskas apziņas elementu? No kurienes rodas šīs vētrainās emocijas? Dzelzs taču, piemēram, ir nesalīdzināmi noderīgāks metāls, taču cilvēku jūtās — ja ne prātos — tas ieņem nesalīdzināmi pieticīgāku vietu nekā zelts.

ZELTS, NAUDA, KAPITĀLS

Gorkija pamfletā «Dzeltenā sātana pilsēta» atrodam šādu līdzību: dzelzs — zelta vergs. Sājā sacerējumā rakstnieks atainojis iespaidus Ņujorka, kur viņš pirmo reizi ieradās 1906. gadā. Gorkijs šo daudzmiljonu pilsētu uztvēra kā kapitālistiskā barbarisma iemiesojumu, kā buržuāziskās civilizācijas radītu baismu augli.

Dzeltenais sātans neierobežoti valda baismajā, necilvēcīgajā pilsētā, būtībā — kapitālistiskajā pasaulē. Cilvēki ir pakļauti tā varai. Darba cilvēki ir dzeltenā sātana akli ieroči, turpretī bagātnieki — vergi. Reklāmu dzeltenās ugunis, šķiet, izstaro zelta mirdzumu. Pret nakti «dzelzs, ko pa ielām trenc Zelta alkatīgie grūdieni, nebeidz dārdēt... No namu sienām, no izkārtnēm, no restorānu logiem lejas izkausētā Zelta žilbinoša gaisma. Nekautra, kliedzoša — tā uzvaroši trīs visur, griež acīs, ar savu auksto spīdumu kropļo sejas».

Dzīšanās pēc zelta, zeltkāre un zelta vara caurstrāvo cilvēku dzīvi: «Liekas, ka kaut kur pilsētas centra, sald-kaisli kaukdama, šausminošā ātrumā veļas liela Zelta

pika, kas izputekšņo pa visām ielām smalkus puteklīšus, un visu dienu ļaudis kāri ķer, meklē, tvarsta tos. Bet, luk, pienāk vakars, Zelta pika sāk ripot pretējā virzienā, sagriezdama aukstu, ugunīgu viesuli, un ierauj tajā ļaudis, prasīdama, lai viņi atdod atpakaļ dienā saķertos puteklīšus. Viņi atdod vienmēr vairāk nekā saņēmuši, un otras dienas rīta Zelta pika palielinājusies apmēros, tās griešanas kļūst straujāka, skaļāk skan tās verga — dzelzs — uzvarošais kauciens un visu to spēku dārdoņa, kurus tā sev pakļāvusi.»'

Cik tālu tas viss no zobu protēžu un elektronu kontaktu materiāla! Zelts te ir simbols, kas sasniedzis apokalipses spēku, tas ir naudas, bet precīzāk — kapitāla simbols. Tieši kapitāls cilvēkus verdzina, padara tos par saviem ieročiem, vergiem un kalpiem. Ik dienas tuklāka kļūst «Zelta pika», kas, man šķiet, simbolizē, kā kapitāls ekspluatē darbu, simbolizē virsvērtības pastāvīgu uzkrāšanu un pārvēršanu atkal par kapitālu.

Vieni saka, ka Ņujorka esot visamerikāniskākā pilsēta Amerikas Savienotajās Valstīs, citi gluži pretēji — ka to nekādā ziņā nedrīkstot uzskatīt par Amerikas vizītkarti. Tas viss atkarīgs no redzes punkta. Taču Gorkijs šajā pilsētā ieraudzīja amerikāņu kapitālisma paraugu — kailu, cinisku, tā teikt — «kā no mātes nākušu», bez patriarhālās vīģes lapas, kas palaikam piesedza tā cietsirdību Eiropa.

Zelta tēls Gorkijam radās kā tā reālā ekonomiskā fakta atspulgs, ka zelts bija valdošā naudas forma, būtībā — naudas sinonīms. Bet nauda allaž parādās kā sākotnējā un vistaustāmākā kapitāla forma. Kapitālista rīcībā vispirms ir jābūt naudai, lai viņš varētu nopirkt mašīnas un izejvielas, nolīgt strādniekus un uzsākt ražošanu. Pārdevis produkciju, viņš saņem vairāk naudas nekā ir pasākumā ieguldījis.

Tagad nauda un kapitāls ar zeltu vairs nebūt tik tieši neasociējas, kaut kapitāla būtība ir palikusi iepriekšējā, bet tā uzkrāšanas mērogi palielinājušies daudzkārt. Ņujorkai — lielkapitāla, smaga darba un masu bezdarba pilsētai, rasu naida un noziedzību rekordu pilsētai — mūsdienu rakstnieks droši vien atrastu citu tēlu un citus vārdus. Taču Gorkija Dzeltenais sātans arī tagad tiek uztverts tieši ta, kā to gribējis rakstnieks: kā kapitālisma antihumānā rakstura simbols.

.Cilvēkiem, kam buržuāziskā civilizācija šķiet pasaules kronis, zelta vara izraisa pavisam citādas asociācijas. Viņiem zelts drīzāk ir dievība, un viņi tam dzied slavas dzicsipas. 1943. gadā Čikāgā iznāca grāmata ar nosaukumu, kas runā pats par sevi: «Zelts. īstenais pasaules valdnieks». Autoram šķitis, ka zelta standarta atcelšana Savienotajās Valstīs ir pagaidu nepatikšanas un pēc kara zelts atkal tiks celts savā troni. Autora vārds — Franklins Ilobss — lasītājiem neko nenozīmētu, ja vien grāmata nebūtu bijusi veltīta Tomasam Hobsam, «manam slavenajam un daudzreiz apmelotajam sencim, kas pasaulei devis Leviatānu». Iedomājieties, ka lasāt grāmatu,, ko autors veltījis savam sencim A. Radiščevam vai, teiksim, protopopam Avakumam. Domāju, ka tas jūsu interesi kāpinās.

No vienas puses, misters Ilobss, dižā XVII gadsimta filozofa pēctecis, ir patentēts dīvainis. Grāmatā daudz izteicienu un aforismu, kas salikti puscollīgām literām, piemēram: «Zelts ir tautu likteņa atslēgas», «Zelts tirdzniecībai ir tas pats, kas asinis miesai», «Kā proves akmens pārbauda zeltu, tā zelts pārbauda cilvēkus». Hobss pilnīgi burtiski saprot bībcli un acīmredzot nešaubās, ka pasaule patiesi radīta pirms vairākiem tūkstošiem gadu: «Uz pasaules vēstures paša sliekšņa tīilit pēc Radīšanas parādījās zelts, un tā vara sāka nostiprināties.» Viņš saka arī šādus vārdus: «Zelts bībeles valodā, kā tas saprasts gadsimtiem ilgi, nozīmējis varu; būtībā tā nozīme ir — dieva ierocis.»

Šī metāla pielīdzināšana dievībai, XX gadsimtā tas gan izskatās drusku dīvaini, tai pašā laikā apvienojas ar interesantiem vērojumiem un domām. Interesanta ir pat autora neizpratne. Citēsim šādu vietu: «Visvairāk apmelotais, visvairāk aplam saprastais un, var teikt, pasaulē visienīstākais nedzīvais priekšmets ir zelts. Patiesi ir grūti saprast, kāpēc gan rakstnieki un oratori, gan politiķi un baņķieri — visi uztraucas, kad runā par zeltu. Viņi plosās un ārdās, un lamājas nelabiem vārdiem, kad tiek pieminēts zelts ... Grūti saprast, kāpēc parasts metāls izraisa šādas naidīgas jūtas.»2

Zelts, protams, nav «parasts metāls». Zelts ir nauda un kapitāls, ar to saistītas cilvēku savstarpējās mantiskās attiecības, saistītas atsevišķu personu un sabiedrisku grupu privātās intereses. Runājot Marksa vārdiem, te

iejauktas privātinterešu fūrijas. Apspriežot šādu priekšmetu, būtu bijis naivi cerēt uz mieru un objektivitāti.

Dzeltenais metāls vēsturiski bijis ne vien kapitāla iemiesojums vispār, bet gan noteikta kapitāla tipa, buržuāzijas grupas ierocis un karogs. XIX gadsimta beigas jautājums par zeltu nokļuva ASV politiskās dzīves centrā. Republikāņu partija, kas pauda rūpnieciskā un banku kapitāla intereses, uzstājās par pilnīgu zelta standarta ieviešanu un sudraba demonetizāciju. Demokrātiskā partija, kas galvenokārt balstījās uz fermeriem, bija par sudrabu un bimetālismu. Šādas pozīcijas patiesais cēlonis bija tas, ka, masveidā kaļot sudrabu līdzvērtīgi zeltam, gaidīja cenu līmeņa celšanos valstī, bet tas būtu bijis izdevīgi liclfermeriem. Demokrātu līderis Viljams Dž. Braiens savus pretiniekus šaustīja: «...uz viņu prasībām pēc zelta standarta mēs atbildēsim šādiem vārdiem: jūs neliksit uz darbaļaužu pieres ērkšķu kroni, jūs nesitīsit cilvēku dzimumu zelta krustā.»3

Sājā sauklī slēpjas ne mazums demagoģijas: darbaļaužu patiesās intereses, protams, nebija saistītas nedz ar zeltu, nedz sudrabu, taču šīs intereses tais laikos nevarēja rast savu politisko izpausmi. 1896. gada prezidenta vēlēšanās Braiens cieta sakāvi. 1900. gadā tika pieņemts likums par zelta standartu un sudraba demo-nctizācija iegāja savā nobeiguma fāzē.

Jāteic, ka zelta asociācijai ar lielkapitālu, tā iztēlo-šanai par bagātnieku naudu ir sena vēsture. Palaikam zeltam ir pretstatīts sudrabs un varš, palaikam papīrnauda kā «vienkāršās tautas nauda». Uz to XVI1I gadsimta sākumā spekulēja Džons Lo, slavenais skots, naudas novators, sava veida izgudrotājs, — viņš bija tas, kurš izgudroja papīrnaudu, paziņodams, ka, zeltu apgrozībā nomainot ar papīriņiem, viņš tautai nodrošināšot naudas pārpilnību un līdz ar to ekonomisku uzplaukumu. Francijā šis eksperiments beidzās ar pirmo vēsturei zināmo lielo papīrnaudas inflāciju. Lo padarīja bagātu nevis tautu, bet gan saujiņu izdarīgu cilvēku, spekulantu, iedzīvošanās bruņinieku.4

Zelta varas idejai dažādos laikmetos bijusi ļoti dažāda jēga. Puškina «Skopā bruņinieka» baronam zelts nozīmē potenciālu varu pār cilvēkiem, pār viņu darbu, ko zelts var nopirkt. Arī tādu eksotisku personāžu kā sprigano nimfu un mūzu, brivā ģēnija (tas ir, dzejnieku, mūziķu, mākslinieku) un uzpirkto slepkavu («asiņainās ļaundarības») pakalpojumus. Zelta varu feodālis vēl neuztver kā kapitāla varu. Viņam grūti šķirties no sava zelta, pat lai to noguldītu uz augļu augļiem, uz procentiem. Būtībā tas ir pirmskapilālistna uzskats par zelta varu, tā ir tīra uzkrāšana, kas radnieciska mūsdienu primitīvajai tezaurācijai.

Feodālajā laikmetā zelts iemieso arī jaunās, vēl politiski beztiesiskās buržuāzijas bagātību un tieksmes. Sājā nozīmē zelts stāv pretī feodāļu zemei un zobenam, tas ir, zemturībai un militārajam spēkam. Buržujam zelts pirmām kārtām ir naudas kapitāls, ko vajag laist apgrozībā, lai palielinātu sākotnējo kapitālu. Puškina nepabeigtajā drāmā, ko publicē ar nosaukumu «Ainas no bruņinieku laikiem», mūks alķīmiķis Bertolds un bagātais buržujs Martins risina šādu dialogu: «Bertolds. Zelts man nav vajadzīgs, es meklēju vienīgi patiesību. Martins. Bet manis pēc velns rāvis īstenību, man vajadzīgs zelts.»5

Pusotra simta guldeņu, ko viņš pēc ilgas strīdēšanās Bertoldam aizdod, Martinām arī ir kapitāla ieguldījums: viņš tic, ka alķīmiķis atklās zelta iegūšanas noslēpumu un tad Martins par savu kapitālu saņems milzīgas dividendes.

Kapitālisms attīsta un pastiprina visus zelta varas aspektus. Zeltam piemīt spēja nopirkt jebkuru preci (vai pakalpojumu), nomaksāt jebkuru parādu. Katras valsts iekšējā dzīvē šādas spējas var piemist arī kredīta un papīrnaudai, it īpaši, ja tā maināma metālā. Turpretī pasaules tirgū nacionālajai naudai ir ļoti ierobežota apgrozība vai arī to nepieņem nemaz. Tur vispārējas pirkšanas un vispārējas maksāšanas spējas piemīt vienīgi zeltam. Līdz ar saimniecības un tirdzniecības attīstību kolosāli paplašinās to preču un pakalpojumu loks, ko var apmaksāt ar zeltu.

Kā mēs zinām, zelts tagad reālā apgrozībā neatrodas un kapitālistisko valstu iekšējā ekonomikā naudas funkcijas nepilda. Lai kļūtu par pirkšanas un pārdošanas līdzekli, zelts jā pārdod par kredīta un papīrnaudu. Sis apstāklis dara to radniecīgu citām precēm. Taču grūti atrast vēl citu preci, kam būtu tik nodrošināts noieta tirgus un ko varētu tikpat viegli pārdot kā zeltu. Pieaugošie tezaurācijas mērogi parāda, ka zelta kā vispārēja pirkšanas un maksāšanas līdzekļa loma nav mazinājusies, kaut gan ir mainījusies. Mūsdienu apstākļos mainījies ari zelta stāvoklis starptautiskajā valūtas sistēmā pasaules tirgū. Taču arī tagad zelta rezerve ir svarīgs rādītājs, kas raksturo valsts starptautiskās pozīcijas un parada potenciālās iespējas pasaules tirgū.

Zelts kapitālismā kļūst par absolūti sabiedrisku bagātības materializaciju — it kā par visefektīvāko, neapstrīdamāko un pilnīgāko bagātības formu. Jebkuru preci var uzskatīt par cilvēku sastingušu darbu tā abstraktajā formā, tādā formā, kur izzūd atšķirība starp darba konkrētajiem veidiem, kur svarīga vienīgi tā kvantitāte. Taču zeltā šī preces īpašība ir novesta līdz galējai robežai, jo nodod savu zaigojošo miesu naudas funkcijas izpildīšanai.

«Ar preču apgrozības paplašināšanos pieaug naudas — šās vienmēr kaujas gatavībā esošās absolūtās sabiedriskās bagatibas formas vara,»6 saka Markss. Bagātība zeltā un naudā — Marksa laikos tas praktiski bija viens un tas pats. Kad Markss runā par pastāvīgo «naudas kaujas gatavību», viņš zeltu stāda pretī citām precēm, kam šī absolūtās likviditātes īpašība nepiemīt. Mūsu dienās zelts šai nozīmē stāv pretī ne tikai citām precēm, bet ari kredīta un papīrnaudai. Sīs naudas darbības sfēru ierobežo nacionālās valsts robežas, un tai piemīt neizskaužama tendence inflācijā zaudēt vērtību. Nacionālās valūtas, kas pilda starptautisko maksājumu līdzekļa lomu, pirmām kārtām ASV dolāri, nespēj atbrīvoties no šīs iedzimtās kaites. Ja pieskaita ari dolāra «iegūtās kaites», kas īpaši izpaužas pēdējos gados, tad zelta kā pasaules naudas priekšrocības redzamas ļoti spilgti.

Pēdējo divdesmit gadu laikā Rietumos liela uzmanība pievērsta starptautiskās likviditātes problēmai. Citādi runājot, tā ir pietiekamas zelta rezerves un pieņemamu zelta atvietotāju problēma starptautiskajā apgrozībā, lai nodrošinātu relatīvi līdzsvarotu pasaules tirdzniecības un norēķinu funkcionēšanu. Valsts zelta un valūtas rezerves — tas viss ir tā nacionālās bagātības daļa, kas atrodas pasaules naudas formā, no starptautisko maksājumu viedokļa, absolūti likvīdā formā. Sīs rezerves var valsti glābt neražas gadā vai citas stihiskas nelaimes apstākļos, var palīdzēt pārvarēt pagaidu grūtības saimniecības eksporta nozarēs. Un daudzas valstis ne bez pamata uzskata, ka vienādos apstākļos dolāru rezerve ir laba lieta un arī tiesības uz kredītu Starptautiskajā valūtas fondā var noderēt, taču nav nekā drošāka par zelta rezervi. Tā likviditāte, tā kaujas gatavība ir augstāka nekā visām citām rezervēm. Katras valsts starptautiskajā likviditātē zelts paliek balsts un pamats un saglabā svarīgu lomu visā kapitālisma valūtas sistēmā.

Vispār zelta loma un vara jāskata saistībā ar rezervju ekonomisko kategoriju un problēmu un naudas rezerves kapitālu. Kauja citreiz var tikt uzvarēta ar asu triecienu, taču karu, kā zināms, uzvar tas, kam vairāk rezervju, kam tās ir mobilākas un efektīvākas. Tas attiecas arī uz kapitālistiskas firmas darbību un arī uz valsts ekonomisko stratēģiju. Lai nodrošinātu visa kapitāla sekmīgu apgrozību, zināma tā daļa jātur rezervē.

Valsts zelta krājums ir nacionālais rezerves naudas kapitāls. Protams, aplam būtu domāt, ka valsts varenību nosaka pēc tās zelta krājuma apmēriem. Sīs vareni-bas pamats ir ekonomika, ražošana, kvalificēts darbaspēks, zinātniski tehniskais potenciāls. Dabas resursiem un uzkrātajām galveno izejvielu un kurināmā rezervēm var būt nesalīdzināmi lielākā nozīme nekā dzeltenā metāla stiepu grodai bankas pagrabos. Taču vēsture zina situācijas, kad visa milzīgā valsts mehānisma darbs nonāk atkarībā no šiem stieņiem un to izmantošanas. Un šādu lomu zelts saglabājis līdz pat mūsu dienām. Kapitālistisko valstu ekonomikas un finanšu nestabilitāte to var palielināt.

FETIŠS

Ielūkojoties svešvārdu vārdnīcā, varam uzzināt, ka vārds «fetišs» cēlies no portugāļu valodas un nozīmē nedzīvu priekšmetu, kuram it kā piemīt pārdabiskas īpašības un kurš ir aklas pielūgsmes objekts.

Viss, ko mēs par zeltu jau zinām, apliecina: tas ir fetišs. Bet kāpēc un kā tas par fetišu kļuva?

Renē Sedijo dod sekojošu skaidrojumu. Zelta pielūgsme ir rada dabas spēku pielūgsmei. Tā nekādi nav sais-t:ta ar šī metāla sabiedriskajām funkcijām. «Kopš tās dienas, kad cilvēks sāka pazīt zeltu, viņš ir tā apmāts...

Jā domā, l<a tā skaistums ir ar burvības spēku, jo itin visur un kopš paša sākuma zelts cilvēku ir apbūris. Zelta vēstures alfa un omega ietverta tēzē: zelts ir maģisks materiāls... Tur, kur ģeologi gribēja redzēt vienīgi minerālu, bet ekonomisti — preci, sociologiem un vēsturniekiem jāredz ticība.»7

Sedijo min plašu materiālu par to, kāda loma zeltam bijusi dažādās reliģijās. Noskaidrojas, ka tā vai citādi šis metāls dievināts gandrīz vai katrā reliģijā, izņemot ķīniešu. Starp citu, arī Šis fakts saistīts ar māņticību: senie ķīnieši uzskatīja, ka zeltam ir sakarība ar jaunajiem pazemes gariem.

Bet vai šis ekskurss vēsturē izskaidro, kāpēc zelts dievināts? Manuprāt, ne: godājamais autors pats kjust par sava veida fetišisma upuri. «Maģiskās» īpašības, pēc viņa domām, zeltam piemītot no pašas dabas un līdz ar to būtībā neesot izskaidrojamas.

Iespējams, ka dzeltenā metāla salīdzinājumā ar primitīvajās reliģijās pielūgtajiem dabas spēkiem ir racionāls kodols. Zelts ar sauli asociējies jau ļoti sen, to liecina ēģiptiešu reliģija, un alķīmijā šī asociācija saglabājusies līdz pat mūsu ērai. Taču diezin vai šis fakts pats par sevi izskaidro zelta fetišizāciju. Ziedu laikus tā sasniedz nevis primitīvajās sabiedrībās, bet gan samēra augstā attīstības pakāpē, kad tīri reliģiskiem un vēl jo vairāk totēmiskiem priekšstatiem sabiedrības apziņa vairs nav tik liela loma. Amerikas iekarošanas periodā noskaidrojās, ka paliesi īstens fetišs zelts bijis nevis naivajiem indiāņiem, bet gan izglītotajiem kristiešiem eiropiešiem.

Zelta fetišizācijai galvenokārt ir sociāls raksturs, un to pirmām kārtām nosaka dzeltenā metāla sabiedriskās, nevis dabas funkcijas. Nenoliedzot iespējamo saiti starp zelta reliģisko pielūgsmi un dabas spēku pielūgsmi, galvenokārt šajā pielūgsmē vajag redzēt reliģiskajā apziņā atspoguļotu zelta īpašo sabiedrisko statusu.

Diezin vai var apšaubīt to, ka lielā loma, kāda zeltam ir vecajā derībā, jūdaisma un kristiānisma svētajā grāmatā, ir tikai, tā teikt, apvērsta projekcija mitoloģijā, leģendārajā un pusleģcridārajā vēsturē — reālo preču un naudas attiecību projekciju laikmetā, kad šī grāmata sastādīta, tas ir, aptuveni Uz II un I tūkstošgades'rObe-

žas pirms mūsu ēras. Sājā laikmetā zeltam Palestīnā neapšaubāmi bija nozīmīga sociāli ekonomiska loma.

Franklins Hobss, par kuru runāts iepriekš, ir saskaitījis, ka zelts vecaja derībā pieminēts 415 reižu. Jau pirmajā vietā, kur šis metāls pieminēts, zelta «maģijā» tiek ienesta zināma skaidrība. Vecas derības pirmās Mozus grāmatas otrajā nodaļā tiek aprakstīta paradīze (Ēdene), kurā dievs novietojis tikko radīto cilvēku. Ādams jau ir radīts, bet Ievas radīšana vēl priekšā! Turklāt teikts šādi: «Un tekošs ūdens iztecēja Ēdenes, to dārzu slapināt, un no turienes tas dalījās un palika par četrām upēm. Pirmai ir vārds Pīzone: tā iet ap visu Evilas zemi, kur zelts ir. Un tās zemes zelts ir labs.»8 Kādas ģeogrāfiskas reālijās te slēpjas, precīzi nav noskaidrots. Daži speciālisti uzskata, ka Evilas zeme atradusies Arābu pussalas centrālajā daļā pašreizējās Šauda Arābijas teritorijā, kur senatnē zelts patiesi iegūts.9 liesa, atbilstošas upes tur nav, taču vai gan no bībeles autora var prasīt ģeogrāfisku precizitāti? Un turklāt ne jau tas mums ir svarīgi. Svarīgi ir kas cits — zelts te figurē vienīgi kā derīgais izraktenis, turklāt nozīmīgs, saprotams, ne jau no kailā Ādama, bet gari autora viedokļa, kurš jau ļoti labi zināja tā vērtību.

Par Ābrama ciltstēva bagātību teikts: «Un Ābrams bija ļoti bagats ar lopiem, ar sudrabu un ar zeltu.»10 No maģijas te nav ne miņas, toties ir ļoti interesanta liecība par dārgmetālu kā īpašas bagātības formas nozīmi senebreju sabiedrībā. Zelts un sudrabs te vēl nav nauda vārda pilnā nozīmē, taču jau ir tai tuvu.

Nenogurdinot lasītāju ar pārējiem 413 citātiem, varam konstatēt: bībele fiksē nevis zelta dievišķu izcelsmi, bet gan ta sociālo statusu.

Daudzu reliģiju tempļu iekārtojumā, arī kristiešu dievnamos, zelts ieņem redzamu vietu. Pēc Sedijo loģikas tas izskaidrojams tādējādi, ka zelts pats par sevi daudzās no šīm reliģijām ir kulta elements. Taču reālistiskāka ir cita loģika: zelta spožā reputācija rodas ārpus reliģijas, sociāli ekonomiskajā īstenībā, «tirgū». Zelts ir vērtīgs nevis tāpēc, ka to apmirdz reliģija, bet, gluži otrādi, reliģija ņem to savā apbruņojumā tāpēc, ka tas ir vērtīgs.

lātad zelta fetiša daba ir sociāla. Tāpēc zelta feti-

šisms līdz ar civilizācijas un apgaismības attīstību nevis mazinās, bet gan pieaug un pieņem visizsmalcinātākās, rafinētākās formas. Dabas dotais dabiskais materiāls iegūst «pārdabiskas» īpašības — kļūst par naudu. Nauda ir tādas sabiedriskās iekārtas produkts, kurā cilvēki cits pret cilu izturas nevis kā pret personību, bet gan kā noteiktu preču ražotāji un īpašnieki.

Līdz ar kapitālisma attīstību šāds cilvēku savstarpējo attiecību raksturs pastiprinās. Produktu ražošana sev, personiskam patēriņam kļūst retums. Viss tiek ražots tikai apmaiņai, tirgum, naudas dēļ. Cilvēku atkarība citam no cita vienmēr bijusi raksturīga cilvēku sabiedrības iezīme. Taču tikai noteiktā sabiedrības attīstības stadijā šī atkarība iegūst tirgus un naudas formu. Kapitālisma agrīnajos posmos cilvēka eksistence pirmām kārtām ir atkarīga no tā, vai viņš spēj pārdot preci, ko pats ražo. Vēlāk aizvien lielākam skaitam cilvēku pats galvenais ir pārdot savu darbaspēku, spēju strādāt. Ārējā pasaule, pārējo cilvēku pasaule cilvēkam nostājās pretī kā preču masa un aizvien vairāk koncentrējas naudas, zelta izskatā, par ko preces tiek pārdotas.

Cilvēku apziņā zelts kļūst par visu preču abstrakciju, par to pilnvaroto pārstāvi, zināmā nozīmē par valdnieku. Zelts ir visuspēcīgs, jo var nopirkt visu. Cilvēkiem šķiet, ka tā ir bijis kopš pasaules radīšanas un tā tam jābūt, ka šāda kārtība nav vis noteikta sabiedrības attīstības līmeņa un formas rezultāts, bet gan dabas likums, lā-tad iznāk, ka zeltu jau pati daba radījusi kā naudu, ka tam pēc savas sūtības jābūt cilvēku likteņu valdniekam. Bet no šejienes līdz dievībai atliek pavisam maz. Markss šajā sakarībā saka: «Sīs lietas — zelts un sudrabs — tajā pašā veidā, kādā tās iznāk no zemes dzīlēm, lidz ar to ir jebkura cilvēka darba tiešs iemiesojums. No tā rodas naudas maģiskais raksturs.»11

Šāda fetišisma pāraudzinu atrodam mums zināmā Ilobsa (protams, nevis senča, bet gan pēcteča) darba: «Zelts vienmēr ir bijis nauda, las ir dabas likuma rezultāts, un to nenomainīs cilvēku radīts likums.»12 Si izteikuma priekšrocība ir tā tiešums, l'as izdevīgi atšķiras no ekonomistiem diezgan parastas sarežģītas un neskaidras izteikšanās manieres. Cilā vieta Ilobss min šādu aforismu: «Zelts ir metālu hercogs un preču karalis.»13

Kapitālisma apstākļos nauda noiet ceļu no zelta monētas līdz ierakstiem bankas grāmatās, bet tagad tās fiziskā forma bieži vien ir signāli elektronu skaitļojamo mašīnu atmiņā. Virzība ir tada, ka maksājumi aizvien vairāk tiks izdarīti, «nospiežot pogu», precīzāk sakot, sastādot dažādus kompjūteriem saprotamus kodus. Taču šis apstāklis nevar kapitālismā mainīt naudas sociāli ekonomisko dabu. Nauda principā pauž tās pašas sabiedriskās attiecības un pirmām kārtām attiecības starp kapitālu un algotu darbu. Nauda ne tikai paliek kapitālistiskās civilizācijas pīlārs, bet tās vara pār cilvēku dzīvi un ietekme nenovēršami pastiprinās, la perfokarte vai magnētiskā lente iemieso naudu un tās kustību, tad var būt par fetišu tikpat labi kā zelta monēta.

Taču, kā redzējām, mūsdienu kapitālisms nevar atbrīvoties arī no zelta fetiša šā vārda burtiskā nozīmē. Pat tad, kad zelts pārstāj funkcionēt kā nauda un, šķiet, atgriežas parastu preču pasaulē, tas saglabā tik specifiskas sabiedriskas ipašības, ka paliek aīkainas iekāres un pielūgsmes objekts.

Sociālismā salīdzinājumā ar kapitālismu naudas loma un funkcijas pašos pamatos mainās. Tās vara tiek ierobežota, bet funkcionēšana pakļaujas sabiedrības mērķiem. Taču cilvēku apziņa mainās daudz lēnāk. Nedrīkst aizvērt acis un neredzēt, ka vēl pastāv pretsabiedriska un amorāla rīcība, cik noziegumu vēl tiek izdarīts naudas dēļ. Nav noslēpums, ka arī mūsu sabiedrībā sastopami cilvēki, kam zelts ir fetišs, nevis derīgs dabas materiāls un patēriņa priekšmets, bet gan uzkrāšanas un kaislības objekts, kas cilvēku morāli kropļo. Apcero! zelta lomu kapitālismā, šo problēmu mēs nedrīkstam aizmirst. Šādu parādību pilnīgu izskaušanu cilvēku apziņā un rīcībā sekmē jaunatnes komunistiskā audzināšana.

HIMNAS UN LĀSTI

Kopš neatminamiem laikiem zelts cilvēku apziņā apvieno dievu un sātanu, diženumu un zemiskumu, pilnību un kroplumu, dižciltību un noziegumu. Sī morālā novērtējuma divpusība vēl aizvien pastāv Rietumu ekonomistu savstarpējos strīdos: vai zelts kā nauda ir labs, vai tam ir jābūt naudai vai nav?

Sedijo, kura grāmatā saprātīgai socioloģiskai analīzei spīd cauri netīša sajūsma par šo mīklaino, neizsmeļamo metālu, lasītājiem pavēstī: «Es zeltu nenēsāju ne savā sirdi, ne pirkstā, ne makā. Materiāli tas manā dzīvē nepastāv...»14 No otras puses, Pols Eincigs stāsta: «Es personiski pazinu vairākus cilvēkus, kas ar skaļu balsi uzstājas pret zelta kā naudas lomu, bet paši nēsāja zelta pulksteņus, portsigārus un citus priekšmetus, kaut gan nerūsošais tērauds vai citi metāli šiem praktiskajiem mērķiem varētu kalpot teicami.»15

Sie paradoksi norāda vienīgi to, ka cilvēka psiholoģija nemaz nav tik taisna. Bet vai gan lasītājs domā, ka cilvēkam, kas raksta grāmatu par zeltu, ikdienas dzīvē tas noteikti jādievina? Un vai cilvēkam, kas uzstājas pret zelta standartu, šis nedzīvais priekšmets katrā ziņa jaienīst?

Cilvēki par dzeltenā metāla skaistumu ir sajūsminājušies un sajūsminās. Taču dabā ir daudz skaistuma, un diezin vai zelta īpašības pašas par sevi ir pārākas par visu to, kas no zelta izgatavots. Ne jau par dabas dotajam zelta īpašībām domāja Kolumbs jau citētajā vēstulē, kad viņš zeltu nosauca par pilnību. Un ne jau «skaistu acu» dēļ to cildina Balzaka Gobseks. Dabas dotais mirdzums zeltam desmitkāršojas, kad cilvēki uz to skatās kā uz reālu vai potenciālu naudu. Zelts ar jūtamu spēku iemieso visas naudas puses un pirmām kārtām naudu kā kapitāla «kūniņu» — vērtību, kas spēj radīt jaunu vērtību.

«Tagadnes sabiedrība, kas jau savā bērnībā «izvilka Plutonu aiz matiem no zemes dzīlēm»,» saka Markss, «apsveic zeltu kā sava visintīmākā dzīves principa spožu iemiesojumu.» Kā mēs redzam no Marksa piezīmes, te viņš runā par sengrieķu autora Ateneja frāzi «Iekāre cerēja izvilkt aiz matiem no zemes dzīlēm pašu Plutonu».16

Zelta pielūgsmei, ar ko sastopamies daudzu tautu parašās un literatūrā, var būt dažādas nokrāsas. Zelta fetišs var pārvērsties jebkurā rakursā.

Ir motīvs par zelta visvarenību, par tā universālo spēju visu nopirkt — preces, pakalpojumus, pašus cilvēkus, to talantus, darbu, sirdsapziņu. Ir motīvs par zelta mīklainibu, noslēpumainību, izbrīna, ka lielai var piemist šāds spēks. Zelts vienādo visu slāņu un stāvokļu

cilvēkus un dala los tikai pēc vienas pazīmes: cik daudz zelta katram pieder. Zelts stimulē cilvēku darbu, enerģiju, uzņēmību, tas visam iedveš dzīvību, pasteidzina, dzen uz priekšu. Un, beidzot, ir sajūsmas motīvs par saimnieciskā mehānisma organizētību, kad zelts stihiski, bet reizēm arī ar cilvēku piekrišanu ieņem centrālo vietu, ir galvenā naudas forma. Si zelta fetišisma forma ir īpaši ilgmūžīga un ekonomistu vidū izplatīta.

Zelta standarta laikos, līdz pirmajam pasaules karam, zeltu kā naudas sistēmas pamatu parasti pieņēma bez debatēm, kā kaut ko acīm redzamu, kas paskaidrojumus neprasa. Laikam gan tieši zelta standarta krahs ekonomistus un sociologus piespieda uzmanīgāk pavērot veco paziņu un pacensties izprast tā lomu kapitālistiskajā saimniecībā un buržuāziskajā civilizācijā.

Nerunāsim vairs par zelta pielūgsmes primitīvajām, naivajām formām. Palūkosimies, kādas tēmas attīsta mācītie «zelta apdziedātāji», kas pretendē uz problēmas zinātnisku analīzi.

Viena no visiemīļotākajām tēmām ir —zelts un «brīvā iniciatīva». Vēsturiski zelta kā naudas sistēmas pamata kundzība asociējas ar kapitālisma laikmeta brīvo konkurenci, taču Rietumos nereti sastopama nostalģija par šo «kārtības un harmonijas» valsti. Lūk, Eincigs: «Būtība taisnīgi ir sacīt, ka zelta standarta periods lidz 1911. gadam bija (turklāt daudzējādā ziņā) cilvēces zelta laikmets.»17 Sai sakarībā laikam ir vietā citēt vēl vienu Fēliksa Krivina paradoksu: «Zelta laikmets. Visiem zināms dzelzs laikmets, kas varēja kļūt par zelta laikmetu, ja nebūtu bijusi pārliecīgā kaislība uz zeltu.»13

Mūsdienu apstākļos atgriešanos pie zelta parasti sludina privātas iniciatīvas piekritēji, tie, kas kritizē valsts «pārmērīgu» iejaukšanos saimnieciskajā dzīvē. Šāda cilvēku suga ir dzīvīga un sastopama daudzās sfērās, arī universitāšu katedrās.

Ar šo cieši saistīta vēl cita tēma — zelta un zelta naudas stabilitāte, tās pretinfIncijas daba. Kapitāla ieguldīšana zelta nozīmē tā noglabāšanu bangojošās inflācijas jūras «stabilitātes sala». Taču vēl lielāka nozīme ir kam citam: ja zelts kaut mazākā mērā ir nauda, tad saimniecība un arī pati valsts ir spiesta pakļauties «zelta disciplīnai», bet tā ir zināma garantija pret inflā-

ciju. Zelta pirktspēja veidojas stihiski, un tai ir tendence uz ilgstošu stabilitāti. Papīrnaudas pirktspēja ir atkarīga no tā, cik daudz valsts to izlaiž. Šāda jautājuma nostādne, protams, daudziem lika nosvērties par iabu zeltam kā naudai. Neviens cits kā Bernards Šovs ar savu neatkārtojamo smalko humoru rakstīja: «Jums jāizvēlas (kā vēlētājiem) starp zelta dabisko stabilitāti un prāta dabisko stabilitāti, un valdības locekļu godīgumu. Un ar visu pienācīgo cieņu pret šiem džentlmeņiem es jums dodu padomu — kamēr pastāv kapitālistiskā sistēma, balsot par zeltu.»13

Kopš seniem laikiem starp sudrabu un zeltu pastāvējusi savdabīga darba dalīšana. Sudrabs pārsvarā bijis vietēja nauda un pāri valsts robežām aizceļoja maz. Zelts kopš laiku laikiem bijis pasaules nauda un izmantots starptautiskos norēķinos. «Zelta apdziedātāji» cildina tā kosmopolītismu, zelta saistošo un apvienojošo lomu pasaules tirgū. Taču tas netraucē dažam labam no viņiem cildināt lielu valsts zelta rezervju uzkrāšanu, kas vienmēr kalpo par nacionālisma ieroci. Naivā tiešumā tas pats Ilobss runā par ASV zelta krājumiem otrā pasaules kara laikā: «Lieli monetārā zelta krājumi, kas šobrīd ir šīs valsts rīcībā, savā dzeltenajā masā slēpj valstu un visu pasaules tautu likteņus.»20 Nav nemaz ko runāt par to, ka šī ticība zelta dūres visspēcībai, kā vēlāk izrādījās, bija tukša, bet kaitīga ilūzija.

Tradīcija nopelt un nolādēt zeltu, šo nedzīvo lietu, ir tikpat sena kā tradīcija to cildināt. Antīkajā pasaulē zelts (būtībā nevis zelts kā tāds, bet gan preču un naudas attiecību attīstība) noveda pie sabrukuma patriarhālo dzīves veidu, padarīja nevērtīgus senos morāles principus, sekmēja «tikumu maitāšanos». Kā vēstī Plut-arhs, pusleģendārais senās Spartas likumdevējs Li-kurgs ar šo sērgu mēģināja cīnīties, aizliedzot dārgmetālu naudu. Protams, tur nekas neiznāca. Sofokls «Anti-gonē» saka — nauda ir cilvēku dzimuma lāsts, tā samaitā sirdis un māca cilvēkus darīt nekrietnības.

Dažādi vēstures avoti vēstī par «bailēm no zelta» senajā Ķīnā, Romas laikmeta ģermāņu ciltīs. Sīs bailes ir rada bažām, kas lika rīkoties Likurgam. Līdzīgus faktus sastopam ne tikai sirmā senatnē. Kad pagājušā gadsimta piecdesmitajos gados parādījās ziņas par metāla iegulām Dienvidāfrikā, Transvālas būru (neliela tauta

ar patriarhāliem tikumiem) parlaments izdeva speciālus likumus, kas aizliedza izlūkot derīgos izrakteņus un nodot atklātībai ziņas par valsts minerālajām bagātībām.21

Sakot ar Platonu, naudas iznīcināšanas ideju iemīļojuši utopisti, kas piedāvāja projektus sabiedrības pārkārtošanai. Būtībā viņi gribēja iznīcināt kapitālu un ar to nesaraujami saistīto cilvēka ekspluatāciju. Taču buržuāziskās sabiedrības utopiskie kritiķi kapitālu saredz zelta mirdzošajā izskatā tāpat kā tie, kas šim metālam dzied slavas dziesmas.

Kā uzskata pētnieki^22, «Utopijas» (sacerējums deva nosaukumu visam virzienam) autora Tomasa Mora ietekme Šekspīrs traģēdija «Atēnu Timons» radījis rindas:

Sis dzeltenīgais vergs

Ceļ ticības un grauj tās; nolādēto

Tas svēti, dara spitālību daiļu

Un zagļus godā ceļ, liek viņus cienīt

Ka senatorus .. .23

Šekspīrs zeltu nosauca par «rupju netikli»24.

Pjērs Buagilbērs, lieliskais franču XVII—XVIII gadsimta domātājs, viens no politekonomijas zinātnes pamatlicējiem, rakstīja, ka dārgmetāli kā nauda ieguvuši par cilvēkiem tirāna varu un kļuvuši par galveno iemeslu, kāpēc notiek ekonomiskas nelaimes. Tā kā nauda pati par sevi nav svarīgs patēriņa priekšmets, saprātīgā cilvēku sabiedrībā ta viņam šķiet kaut kas mākslīgs un nevajadzīgs. Viņš spēcīgiem izteicieniem nolād naudu: «Siržu samaitātība ... zeltu un sudrabu... pārvērtusi par elkiem. Tie pārvērsti par dievībām, kam upurēts un upurē vairāk labumu, vērtību un pat cilvēku nekā tumsonīgajā senatnē jelkad ir upurēts šim dievībām, kas kopš seniem laikiem pārvērtušās par lielākās ļaužu daļas vienīgo kultu un reliģiju.»25

Demokrāts un humānists A. Radišeevs, stāstīdams par I.omonosova dzīvi un viņa interesēm derīgo izrakteņu ieguves jomā, par dārgmetāliem kā naudu izsakās šādi: «Zelts un sudrabs kā visvērtīgākie metāli, kurus līdz šim izlietoja rotājumiem, tika pārkaiti monētās, ar kurām tika apzīmēta jebkura manta. Un tikai tad, īsti tad cilvēka sirdī iekvēlojās šī neremdināmā un riebīgā kāre pēc bagātības, kāre, kas kā visu .iznīcinoša liesma pieņemas, jo vairāk degvielu tā saņem. Tad, atmetis, savu pirmatnējo vienkāršību un savu tēvutēvu nodarbošanos— zemkopību, cilvēks uzticēja savu dzīvību negantajiem viļņiem vai, par spīti izsalkumam un tuksnešu svelmei, devās pāri tiem uz nepazīstamām zemēm, lai iegūtu mantu un bagātības. Tad, atteikdamies no saules gaismas, dzīvs iekāpa kapā, uzplēsis zemes dzīles, izraka sev alu ka kurmis, kas naktī meklē sev barību.»26

Ar šiem spēcīgajiem vārdiem Radiščevs izteicis lielisku domu. Viņš piemin dārgmetālu divējādo lomu cilvēces attīstībā: no vienas puses, tie pamudina cilvēku doties tālos ceļojumos, mudina izpētīt zemes dzīles un tādējādi sekmē progresu, no otras puses — no šiem metāliem sabiedrībā ceļas neģēlība, kad viss tiek pakļauts naudas alkām.

Ilūzija, ka viss ļaunums, visi kapitālisma netikumi ceļas no naudas, vēl vairāk, tieši no dārgmetālu lielās lomas, ir ļoti dzīvīga. Nav saskaitāmi projekti, ka kapitālismu atbrīvot no tā netikumiem, atceļot, naudu. Tā bija Pjēra Zozefa Prudona iemīļota ideja; Prudons bija viens no zinātniskā sociālisma priekštečiem, kura vārds ar pilnām tiesībām blakus citiem sociālisma pamatlicēju vārdiem iecirsts granīta obeliskā, kas atrodas Aleksandra dārzā pie Kremļa sienas. Prudons, kurš kapitālismu ienīda un to nikni atmaskoja, domāja: vajag tikai ieviest tiešu beznaudas preču apmaiņu pēc kaut kādā veidā noteiktas un apstiprinātas darba vērtības (tas ir, pēc darba ieguldījuma šīs preces ražošanā), un ekspluatācija, ne-taisnīgums, nabadzība izzudīs paši par sevi. Zeltam un sudrabam tādā gadījumā ir jāalgriežas pie sava «dabiskā» parastas preces statusa. Prudona un viņa sekotāju sociālisms bija sikburžuāzisks: viņi gribēja kapitālismu uzlabot, nevis to gāzt, viņi neizvirzīja uzdevumu likvidēt ražošanas līdzekļu privātīpašumu.

XX gadsimtā, īpaši tā otrajā pusē, zelta un kapitāla tieša identificēšana, tieša asociācija starp dzelteno metālu un kapitālisma netikumiem pamazam zaudē jēgu. Tas saistīts ar atkāpšanos no zelta standarta un zelta daļēju izspiešanu no naudas sfēras. Sīkburžuaziskā reformista naids tagad drīzāk vērsīsies pret gigantisko monopolistisko banku nekā pret cēlo metālu. XIX gadsimtā zelta kritika tomēr bija kapitālisma kritika, tur

pretī tagad vienkārši nav iespējams iedomāties jebkura novirziena sociālistu, kuram cīņa ar visuvareno zeltu būtu bijusi antikapitālistiskās programmas svarīga sastāvdaļa.

Zelta kritika tagad ir pilnīgi respektabla un noris no valsts monopolistiskā kapitālisma pozīcijām. Pret zeltu vērstie dedzīgie lāsti tiek nomainīti ar saprātīgu prātošanu par tēmu, ka zeltam ir «jāzina sava vieta», ka nevar tam atļaut ierobežot ekonomikas valstisku regulēšanu.

Zelta pretinieki un kritiķi zelta standartu un vispār dzeltenā metāla naudas funkcijas dēvē par «barbarisma paliekām». Sie Džona M. Keinsa vārdi viņa grāmatā «Traktāts par naudas reformu» (1924. g.) guva neparastu ievērību, tie kļuvuši par štarnpu, lozungu, buramvārdiem.27 Zeltu pirmām kārtām vaino par to, ka uz to balstītā naudas sistēma nav elastīga un valstij grūti to apzināti regulēt.

Zelta piekritēji turpretī apgalvo, ka vienīgi šis metāls spējot glābt kapitālismu no inflācijas, valūtas krīzēm un citiem satricinājumiem. Protams, gan vieni, gan otri kapitālismam grib labu, taču šajā nolūkā meklē dažādus ceļus.

Polemika reizēm pieņem gluži asu raksturu, atkal un atkal atgādinādama patiesību, ka zelts nevienu neatstāj vienaldzīgu. Abas puses pret oponentiem labprāt raida sarkasma bultas. Zelta pretinieki tā piekritējus attēlo kā bezcerīgus retrogrādus, novecojušu dogmu piekritējus. Arī oponenti parādā nepaliek un apgalvo, ka pret zeltu uzstājoties olgalvaini, no dzīves atrāvušies profesori, kas gatavi dzīties pēc jebkuras modē esošas teorijas, un — viņu nesenie studenti, valsts aparāta augstākā ranga godkārie un izšķērdīgie ierēdņi. Kāds autors atzīmē, ka nosvēršanās uz vienu vai otru pusi notiek pēc vecuma: veči ir par zeltu, jaunie — pret. Var būt, ka šajā secinājumā slēpjas arī sava patiesība, taču būtība nav oponenta vecumā: pret zeltu parasti uzstājas ekonomikas valstiskas regulēšanas aktīvi piekritēji, Keinsa sekotāji; par zeltu — tie, kas liek cerības uz tirgus mehānismu. Turklāt abām pozīcijām ir daudz nianšu. Vieni ir par zelta standarta atjaunošanu tā pilnīgā pirmatnējā veidā (tādu, starp citu, ir maz), otri — par daļēju un ierobežotu atjaunošanu, parasti tikai starptautiskajā sfērā. Galu galā, speciālista nozīmīgums un autoritāte prasa, lai tam būtu sava pozīcija, kas kaut nedaudz atšķirtos pat no domubiedru pozīcijas.

MAGNĀTI

Ļaudis par bagātnieku izsenis saka: zelta maiss. Taču īstenībā ievērojamu daļu savas bagātības zeltā glabā vienīgi dārglietu krājējs — drīzāk viduslaikiem nekā «apgaismotajam» kapitālismam raksturīgs tips. Gluži otrādi, līdz ar šis iekārtas attīstību pastiprinās tendence zeltā un vispār naudā (arī noguldījuma veidā bankā) glabāt iespējami mazu daļu kapitāla. Zelts kā kapitāls taču ir miris, tas ne vien nenes peļņu, bet prasa arī izdevumus glabāšanai, apdrošināšanai utt. Skaidra nauda arī neko nedod. Noguldījums bankā labākajā gadījumā ienes daudz mazāku procentu, nekā dod peļņa, ko var iegūt, ja kapitālu iegulda kādā uzņēmumā. Kapitāls pēc savas dabas mieru necieš. Ja tagad, kā redzējām, ir mode tezaurācija un kapitāla ieguldīšana zeltā, tad to var izskaidrot nevis ar dzeltenā metāla dabas doto cēlumu, bet gan ar traucējumiem ekonomikā un kapitālisma sociāli politiskajā sistēmā — ar inflāciju, nestabilitāti, krīzēm.

Taču no šejienes nekādi neizriet, ka kapitāla naudas formai nebūtu bijusi būtiska loma. Samobilizētais, rīcībai gatavais kapitāls ir noteikta naudas summa. Kapitāls sava riņķojuma gaitā daļēji vienmēr atrodas naudas formā, naudas rezerves forma. Naudas forma ir pārsvarā aizdevu kapitālistu — baņķieru kapitālam.

Bez tam svarīgs ir sekojošais. Bagātība parasti tiek uztverta kā tās taustāmais un regulārais rezultāts — ienākumi, bet ienākumi vienmēr tiek saņemti kā ikgadēja naudas summa.

Tādējādi, kad dzeltenais metāls ir nauda, tad bagātības asociācija ar zeltu nebūt nav tikai tradicionāls izteiciens. Sai saitei ir vēl cita jēga. Zelta standarta laiki (XIX gadsimta beigas, XX — sākums) bija klasisks bagātnieku laikmets, un nevis vienkārši bagātnieku, bet kapitāla magnātu, finansu un rūpniecības impēriju un gigantisku ģimenes īpašumu izveidotāju laikmets.

Nekas viņus netraucēja kļūt bagātiem un nodot bagātību mantiniekiem. Valstij nebija vajadzības iejaukties privātkapitāla lietās un tā arī to gandrīz nedarīja. Ienākumā un mantojuma nodokļi gandrīz neeksistēja. Nauda bija stabila, un šķita, ka nav pasaulē nekā drošāka par angļu konsolēm (valsts obligācijām, kas nesa noteiktus ienākumus). Zemeslode bija sadalīta starp imperiālistiskajām lielvalstīm, nacionālās atbrīvošanās kustības ārvalstu sabiedrības vel nopietni neapdraudēja. Valstu robežas netraucēja, un kapitālisma vēsturē pirmoreiz formējās starptautiskie monopoli. Tā bija pasaule, kur nevienlīdzība starp cilvēkiem, šķirām un nācijām buržuāzijas un buržuāziskās inteliģences aprindās tika uzskatīta kā dabiska parādība. Bagātību cienīja, un tā izraisīja apbrīnas pilnu skaudību.

Protams, jau pastāvēja arī spēcīga strādnieku kustība, daudzās Eiropas valstīs darbojās ietekmīgas sociāldemokrātiskās partijas. 1905.—1907. gada revolūcija Krievijā bija bargs brīdinājums ne vien patvaldībai, bet arī pasaules imperiālismam. Nemierīgi bija Ķīnā, Bal-kānos, citos zemeslodes rajonos. Taču tas viss galveno kapitālisma valstu buržuāziju vēl nopietni nebiedēja.

Zelta nauda Rietumos vienmēr asociējusies un arī tagad asociējas ar finansiālu un politisku konservatīvismu, ar cīņu pret jebkuru reformu. Kaut gan tas nebūt nav vispārējs noteikums, taču bieži vien «par zeltu» ir tie, kas uzstājas pret arodbiedrībām, pret augstu ienākumu aplikšanu ar nodokļiem, pret plašām vēlēšanu tiesībām u. tml. Ileilija romānā «Mijēji», par ko jau bija runa, radikāli noskaņota sieviete advokāte Margo Bre-kena strīdā ar finansu konservatoru Dorsiju, kas sapņo par zelta valūtu, saka sekojošus vārdus: «Pastāvot zelta standartam, pat mazāks skaits cilvēku nekā tagad turētu savā īpašumā lielāko daļu pasaules bagātību, bet pārējā cilvēce staigātu bez biksēm.»28

Jāteic, ka Dorsija pozīciju un valodu rakstnieks patapinājis no pilnīgi reāliem avotiem — Heilijs, kā zināms, izceļas ar ļoti precīzu savu romānu darbības vides izpēti. Par prototipu varēja būt, piemēram, finansu apskatu un rokasgrāmatu izdevējs Francs Piks. Viņš ar niknumu metās virsū profesoram, kas sludināja zelta demonetizāciju, «absolūti zaļiem banku prezidentiem», «vēl mazāk inteliģentiem valdības ierēdņiem», «ASV

Valsts kases informācijas nodaļas artistiem», visiem tiem, kas padodas ļauniem izdomājumiem par zelta standarta novecošanos un realize «antizclta» politiku^29. Gan izdomātais Dorsijs, gan reālais Francs Piks saraksta un izdod savus biļetenus ļoti bagātiem cilvēkiem un spēle uz bagātnieku saprotamajām skumjām pēc zelta standarta labajiem laikiem un kārtības.

Ar algotu skribentu un godprātīgu un aizrautīgu vēsturnieku pūliņiem ir radīta plaša literatūra par Dienvid-āfrikas zeltrūpniccības dibinātājiem. Viņu laiki tiek attēloti kā varonības un romantikas laikmets, bet viņi paši kā enerģijas, uzņēmības un lietišķas attapības iemiesojums.

Kā pirmais starp «zelta varoņiem» parasti tiek nosaukts Sesils Rodss (1853.—1902.). Angļu kolonizatora vārds devis nosaukumu Rodēzijai, kas, starp cilu, drīz vien var nozust no pasaules politiskās kartes, atdodot vietu senajam afrikāņu nosaukumam Zimbabve. Rodsa bagātībai pamatu lika dimanta raktuves, kas tika atklātas desmit gadus agrāk nekā zelta josla Vitvatersrandā. Rodss kopā ar kompanjonu 1887. gadā nodibināja sabiedrību «Gold Fields of South Africa», kas vēl tagad iegūst apmēram 20 procentus no visa Dienvidāfrikas zelta. Rodss savās rokās turēja dibināšanas akcijas un bija sabiedrības galvenā administratīvā persona, kas viņam gadā kopsummā deva 300 līdz 400 tūkstošus sterliņu mārciņu lielu ienākumu. Vēlāk, no īpašajam dibināšanas akcijām atteicies, viņš apmaiņā ieguva parastās akcijas 1 miljona 300 tūkstoš mārciņu vērtībā.30 Rodss bija angļu Kāpas kolonijas premjerministrs un daudz izdarīja, lai izprovocētu angļu-būru karu, kas izpostīja Dienvidāfriku.

Vēl dramatiskāka ir otra zelta karaļa — Bārnija Aizeksa — karjera. Viņš vēlāk pieņēma uzvārdu Bar-nato (1853.—1897.). Dzimis Londonas geto, bijis balagāna klauns un nabadzīgs dēkainis, viņš, līdzīgi Rod-sam, kļuva bagāts ar dimantiem. Kad zelta drudža laikā 1888. gadā viņš ieradās Johannesburgā, viņam pajautāja, ko viņš pirkšot. Atbilde skanēja: «Visu!»31 Pēc pusgada Barnalo jau bija plašu zelta bagātu zemju īpašnieks. Kopā ar brāli un kādu radinieku Barnato izveidoja «Johannesburg Consolidated Investment Company», kas zeļ un plaukst vēl šodien. Londonas birža alkatīgi ķtra

Barnato sabiedrības akcijas. Mazais Vaitčepelas klauns atgriezās Londonā kā finansu magnāts, un lordmērs /iņam par godu sarīkoja greznu banketu. Barnato vētrainais mūžs beidzās ar prāta aptumsumu un pašnāvību.

Ernsta Openheimera (1880,—-1957.) vārds ir jau pieminēts. Viņš lika pamatus amerikāņu kapitāla iesaistīšanai Dienvidāfrikas zeltieguves rūpniecībā. Sis fakts atspoguļojas pat viņa 1917. gadā dibinātā koncerna («Anglo-American Corporation») nosaukumā. Vitva-tersrandas dienvidafrikāņu vēsturnieks raksta: «Protams, viņu pavadīja veiksme. Taču viņam piemita drosme un iztēle, bez ka viņš nebūtu uzvarējis. Butibā iztēle, ko baņķieri dēvē par «spēju paredzēt», bija viņa galvenā īpašība. Viņam bija talants: paņēmis rokā tikai kaut kāda plāna detaļu, viņš spēja prāta acīm saskatīt visu struktūru, kāda tā būs pēc pieciem vai desmit gadiem»32

Sera Ernsta Harija Openheimera dēls arī tagad pārvalda ģimenes impēriju. Taču laiki mainās. Zelta ieguves rūpniecība jau sen vairs nepazīst sensacionālus atklājumus, jaunu sabiedrību drudžainu dibināšanu un koncernu veidošanu. Sabiedrības vadībā tagad lielāka ir speciālistu — administratoru, inženieru, finansu ekspertu loma. Sabiedrību saplūšana un vājāko aprīšana, jaunu firmu un personu izvirzīšanās drīzāk iespējama naftas vai mašīnbūves rūpniecībā.

Un tomēr zelts paliek īpaša prece. Nevar teikt, ka tas būtu svarīgāks par naftu: vienkārši, tas ekonomiski ir kas cits nekā nafta vai kāda cita zemes dzīlēs iegūstama izejviela. Pēc Ērika Sanela vārdiem, «zelts paliek augstākā naudas forma, kas nav pakļauta, kā vismaz šķiet, laika un cilvēku kaprīzēm. Visa pasaule apmulsumā pievēršas zeltam, kad nacionālā vai starptautiskā ekonomiskā un politiskā situācija pasliktinās. Lūk, kāpēc zeltam ir barometra jeb indikatora loma ekonomiskajās sistēmās, it īpaši Rietumu kapitālistiskajā sistēmā, kur tas ir viens no simboliem.»33

Tātad esam atgriezušies pie tēzes, ka zelts ir kapitālisma simbols. Taču tas nav simbols vien, bet arī svarīga ekonomiska kategorija. Nākamās nodaļas veltītas zelta ekonomiskajai lomai mūsdienu kapitālismā un tās evolūcijai.

VII. ZELTA STANDARTS UN TA AGONIJA

Politiskās ekonomijas klasiķis Ādams Smits, savā slavenajā grāmatā «Tautu bagātība» (1776. g.) sākdams aplūkot vērtības problēmu, lasītājiem atvainojas par to, ka materiāls ir tik smags. Viņš raksta, ka pacentīsies vērtības analīzi dot «iespējami pilnīgāk un skaidrāk, bet visā nopietnībā lasītājam jālūdz pacietība un uzmanība: pacietība — lai izskatītu sīkumus, kas reizēm var likties pārmērīgi nogurdinoši; uzmanība — lai apgūtu to, kas līdz zināmai pakāpei var likties neskaidrs pat pēc vispamatīgākās izskaidrošanas, kādu es spēju dot»1.

Pārejot pie jautājuma par zelta lomu kapitālisma sistēmā, gribas teikt kaut ko līdzīgu, jo vairāk tāpēc, ka tēma ir tuva Smita tēmai: zelts ka nauda — vispirmām kārtām tas ir vērtības mērs.

Varētu domāt, ka zelta standarts ir vienkāršāks par atoma kodolu. Taču mēs šeit pilnā mērā sastopamies ar grūtībām, kas vispār atšķir dabas zinātnes no sabiedriskajam zinātnēm. Sājā jomā nav iespējama pieredze un teorijas eksperimentāla apstiprināšana vai apgāšana. Sociālās parādības mainās laikā un tas, kas bija pareizs pirms vairākiem gadu desmitiem, var būt nepareizs tagad. Cēloņsakarību noskaidrošanu ārkārtīgi apgrūtina neticami daudzveidīgi darbojošies faktori, tendences un kontrtendences. Faktiskās un statistikas ziņas nav pietiekami drošas, turklāt bieži vien to vispār nav.

Tāpēc, neraugoties uz neaptveramo zinātnisko literatūru par zeltu ka naudu un par zelta standartu, daudz kas šai jomā paliek strīdīgs. Nav saskaņas pat jautājumā par zelta standarta būtību, par tā darbības pagaidu robežām un sabrukuma iemesliem, nemaz jau nerunājot par zelta statusu mūsdienās un nākotnē. Emocijas šai jomā bieži vien nomaina faktus, bet savstarpējas apsūdzības — argumentus.

Turklāt aizvien ir valdījis uzskats un arī tagad tiek uzskatīts, ka šādā jautājumā spēj kompetenti izteikties ikviens inteliģents cilvēks. Piemēram, tādi neapšaubāmi sava jomā kompetenti cilvēki kā Bernards Šovs vai Saris de Golls droši vien sargātos runāt par kodolfiziku, bet par zelta standartu viņi izteikušies ļoti kategoriski,

Ta.$, par ko būs runa nākamajās lappusēs, var kalpot vienīgi kā ļoti populārs un vienkāršots ievads kapitālisma naudas un starptautiskās valūtas sistēmas problēmās.

KA TAS BIJA

Zelta standarta laiki «izskaloti» no abiem galiem — gan sākums, gan beigas. Paplašināti skaidrojot, šā laikmeta sākumu attiecina uz XVIII gadsimtu, vismaz uz 1816.—1821. gadu, kad Lielbritānijā pēc Napoleona kariem tika atjaunota banknošu apmaiņa pret zeltu. Taču citās lielvalstīs blakus zeltam arī sudrabs vēl palika naudas sistēmas pamatā vai uzstājās pat vienpersonīgi (piemēram, Krievijā). Zelts vēl nebija kļuvis par absolūtā pārsvarā esošo pasaules naudas formu. Šādi apstākļi izveidojās vienīgi, tuvojoties sešdesmitajiem gadiem. Kā vēsti Gelbreits, zelts par vienīgo pasaules naudas formu juridiski tika atzīts kādā «diezgan maz zināmā konferencē» Parīzē 1867. gadā.2 Daudzi autori pilnīgā («klasiskā») starptautiskā zelta standarta sākumu datē tuvu šim laikam, kaut gan sudrabs arjergarda kaujās cīnījās līdz pat gadsimta beigām un vēl vēlāk, bet daudzu valstu iekšējā apgrozībā (it īpaši Āzijā) zelts vispār nav to izspiedis.

Nav tik vienkārši arī noteikt zelta standarta laikmeta beigas. Kā pilnīga un attīstīta sistēma tā pārstāja pastāvēt jau 1914. gadā, taču ASV zelta standartu saglabāja, bet Anglija, Francija un citas valstis pēc pirmā pasaules kara to ierobežotās formās atjaunoja. Savu «otro sagrāvi» tas cieta trīsdesmitajos gados, pasaules dzijās ekonomiskas krīzes periodā, kad itin visur tika atcelta banknošu apmaiņa pret zeltu. Taču arī pēc otrā pasaules kara izveidojusies starptautiskā valūtas sistēma (tā sauktā Bretonvudsas sistēma) zeltam atstāja lielu lomu. Zelta standarta «galīgās beigas» tagad parasti attiecina uz 1971. gadu, kad tika atcelta dolāra starptautiskā apmaiņa pret zeltu un līdz ar to pārrauts pēdējais pavediens, kas zeilu legāli saistīja ar kredīta un papīrnaudas sistēmu.

Tādējādi zelta standarta laikmets maksimāli aptver aptuveni divus gadsimtus, minimāli — pusgadsimtu Taču būtība ir tāda, ka tā bija naudas sistēma, kas atbilda noteiktai kapitālisma attīstības stadijai — rūpnieciskā (pirmsmonopolisliskā) kāpitālisma stadijai. Reizēm mēs šo stadiju saucam par brīvās konkurences kapitālismu. Aptuveni uz XIX—XX gadsimta robežas to nomainīja monopolistiska kapitālisma stadija. Zelta standarts it kā pēc inerces pastāvēja un XX gadsimta pirmajā desmitgadē pat paplašinājās. Taču viss turpmākais laikmets, kas aizsākās ar pirmo pasaules karu un sociālistisko revolūciju Krievijā, kapitālisma vispārējās krīzes laikmets, ir zelta standarta miršanas laiks. Zelta standarts vairs neatbilst mūsdienu kapitālistiskās saimniekošanas apstākļiem un vajadzībām.

Tagadējā gadsimta sākumā daudziem novērotājiem šķita, ka beidzot ir radīta ideāla naudas sistēma kā galveno valstu iekšējai apgrozībai, tā arī starptautiskai arēnai. Sīs sistēmas vienkāršība, organizētība, automātisms, neatkarība no ierēdņu patvaļas izraisīja sajūsmu ne tikai kapitāla algotņos. Tā šķita skaista kā matemātiska konstrukciju, kā labi strādājoša mašīna. Sis skaistums nebija bez trūkumiem, bet par to vēlāk. Kā tas parasti dzīvē mēdz būt, šis skaistums nebija mūžīgs. Zelta standarts kapitālisma vēsturē bija vienīgi epizode, kaut arī ļoti nozīmīga epizode. Pirms iet tālāk, atzīmēsim trīs faktus, kas ir īpaši nozīmīgi, lai šo epizodi izprastu pareizi.

Pirmkārt, zelta standarta īslaicīgums nebūt neizslēdz to, ka zelts faktiski bija nauda līdz standarta ieviešanai un mainītā veidā naudas funkciju saglabāja pēc tā likvidēšanas.

Otrkārt, šajā laikmetā zelts nebūt nebija vienīgā un pat daudzuma ziņā pārsvarā esošā naudas forma; tā aizsardzībā strauji attīstījās dažāda veida kredīta un papīrnauda.

Treškārt, zelta standarts pat sava uzplaukuma periodā pilnā mērā pastāvēja vienīgi grupā rūpnieciski attistīlo valstu; pārējām nācās gribot negribot pielāgoties kārtībai, kādu bija noteikuši šīs pasaules varenie.

Zelta standarta sistēma ietvēra vairākus galvenos elementus. Ne visās valstīs un ne visu laiku šie elementi bija pilnībā sastopami, taču pastāvēja neapšaubāma to paplašināšanās tendence.

Apgrozībā atradās zelta monētas. Tā bija galvenā naudas forma, attiecībā pret kuru kredīta un papīrnaudai, kā arī citu metālu naudai bija funkcionāli pakļauta loma. Pēc vērtēšanas ziņām, 1913. gadā trīs galvenās valstis (ASV, Anglija, Francija) apgrozīja 62 procentus no pasaulē esošā monētu daudzuma, turklāt šī daļa pieauga. Daudz zelta monētu bija ari Vācijai. Krievijā apgrozībā atradās salīdzinoši maz zelta naudas — pēc vērtības divas — trīs reizes mazāk nekā ikvienā no pieminētajām valstīm.

Papīrnauda un banknotes pret zeltu tika apmainīti pēc nomināla. Pirmo līniju šaja apmaiņā veidoja privātās komercbankas, kam vienmēr bijusi monētu rezerve. Gala rezultātā apmaiņu nodrošināja centrālās bankas, kur glabājās nacionālie zelta krājumi. Uz trim nosauktajām valstīm 1913. gadā attiecināms 51 procents pasaules centralizēto rezervju. Kā redzam, šī daļa ir zemāka, nekā to daļa monētu apgrozībā. Lietas būtība ir tāda, ka Anglija, kas bija starptautiskās valūtas sistēmas centrs, pēc tradīcijas iztika ar ļoti pieticīgu zelta rezervi. Vislielākā zelta rezerve (1,9 tūkstoši tonnu) jau tad piederēja Amerikas Savienotajām Valstīm, otrajā vielā bija Krievija (1,2 tūkstoši tonnu), trešajā — Francija (1 tūkstotis tonnu).

Centralizētās zelta rezerves kalpoja par starptautisko maksāšanas līdzekli — pasaules naudu. 1913. gadā visu pasaules valstu zelta rezerves tika vērtētas uz 6,8 miljardiem dolāru, bet ārzemju valūtas rezerves — tikai uz 0,8 miljardiem dolāru. Taču dolārs šeit izmantots tikai kā aprēķina vienība: reālas rezerves dolāros (tas ir, ārzemju noguldījumos ASV bankās un ASV valsts vērtspapīros ārzemēs) centrālajām bankām praktiski nebija, bet gandrīz visas rezerves atradās sterliņu mārciņās un glabājas angļu bankās.

Katras naudas vienības zelta saturu noteica ar likumu un uzturēja nemainīgu gadu desmitiem un pat gadu simteņiem ilgi. Sakarā ar to noturīgas bija arī attiecības starp naudas vienībām (valūtas paritātes). Mārciņas zelta saturs sastādīja noapaļoti 7,322 gramus tīra zelta, bet dolāra — 1,505 gramus, mārciņas paritāte dolāros ir pirmā lieluma dalījums ar otro lielumu — 4,87. Tikpat stingra attiecība mārciņu un dolāru saistīja ar Francijas franku, vācu mārku un citām vadošajam valūtām.

Pastāvēja brīva savstarpēja valūtu apmaiņa (brīva vienas valūtas apmaiņa pret otru valūtu). Apmaiņa notika pēc tirgus kursa, kas no paritātes novirzījās tikai ļoti šaurās robežās, parasti ne vairāk par 1 procentu uz augšu vai leju. Kurss nevarēja novirzīties vairāk, jo parādnieks, kam vajadzēja parādu dzēst ārzemju valūtā, vienmēr varēja izvēlēties: vai nu šo valūtu nopirkt par savu nacionālo naudu, vai arī nopirkt un pārsūtīt zeltu. Tā, piemēram, laika posmā no 1889. gada līdz 1908. gadam sterliņu mārciņas kurss Parīzē (vēl mēdza teikt «Londonas kurss») novirzījās no paritātes ne vairāk kīi par 0,67 procentiem. Dolāra kurss Parīzē («Ņujorkas kurss») novirzījās no paritātes vairāk — līdz 1,18 procentiem. Šī starpība izskaidrojama ar to, ka zelta pārsūtīšana starp Parīzi un Ņujorku maksāja dārgāk nekā starp Parīzi un Londonu.

Zeltu varēja brivi izvest un ievest un zelts pastāvīgi ceļoja no valsts uz valsti. Tas, protams, nenozīmē, ka jebkurš ārējās tirdzniecības vai cits starptautisks darījums beigtos ar maksājumu zeltā. Lielākā daļa norēķinu tika izdarīta ar valūtas pārvedumiem no vienas bankas uz otru. Zelts iestājās spēlē vienīgi izņēmuma gadījumos, kā pēdējais līdzeklis, lai dzēstu maksājumu bilances saldo, tas ir, visu valstu savstarpējo prasību un saistību atlikumu. Tā, piemēram, starptautiskā maksājumu apgrozība 1894. gadā tiek novērtēta uz 20 miljardiem dolāru, bet zelta pārvietošanās no valsts uz valsti sastādīja aptuveni 0,7 miljardus dolāru. Katrs dolārs zeltā «apgrozīja» 30 dolārus precēs vai pakalpojumos.3

Šīs sistēmas normāla darbība bija atkarīga no centrālo banku zelta rezervēm. Lai nodrošinātu banknošu nepārtrauktu apmaiņu, tika pieņemti likumi, kas centrālajām bankām uzlika pienākumu vienmēr turēt tādu zelta rezervi, kas nebūtu mazāka par noteiktu daļu no šo banku izlaisto banknošu summas. Lai noturētu zeltu un nevajadzētu atteikties no banknošu apmaiņas, izlietojot daudz metāla, bankām bija divi galvenie līdzekļi. Pirmkārt, varēja saņemt kredītu ārzemēs valūtā un nepieciešamības gadījumā apmainīt to pret zeltu. Otrkārt, bankas šajā gadījumā realizēja ierobežotu kredīta politiku un pirmām kārtām saviem aizdevumiem privātām komercbankām paaugstināja procentu likmi, lai samazinātu kredīta apjomu un banknošu apgrozību. Ja ir paaugstināta procentu likme, tad komercbankas no centrālās bankas ņem mazāku aizdevumu un pašas izsniedz mazākus aizdevumus rūpniekiem, tirgoņiem, iedzīvotajiem. Nauda kļūst «dārgāka», tās daudzums samazinās. Rezultātā var samazināties arī zelta izprasīšana no centrālajām bankām. Turklāt augstas procentu likmes piesaista valstij ārzemju kapitālu, bet tas uzlabo maksājumu bilanci un pamazina vajadzību pēc zelta ārējā saldo dzēšanai, maksājumiem ārzemēs.

Tāda ir zelta standarta ābece. Taču šeit runa ir vienīgi par šī standarta galvenajām iezīmēm, ārējām izpausmēm, tā teikt — par tehniku. Svarīgāks ir jautājums par zelta standarta ekonomisko mehānismu.

MEHĀNISMS

Teorijā, modelī šis mehānisms līdzinās savienotu trauku sistēmai. Ka šķidrums tādos traukos, tā zelts līdzsvara apstākļos sadaļas starp valstīm, aptuveni atbilstot katras šīs valsts saimnieciskajām vajadzībām. Ja sistēma no līdzsvara izvesta — vai nu metāla ieguves pieauguma rezultātā kādā no valstīm, vai arī tādēļ, ka notikušas krasas izmaiņas maksājumu bilancē, — tad stihiski rodas spēki, kas pēc kāda laika atkal atjauno normālu stāvokli.

Sis normālais stāvoklis jeb līdzsvars nozīmē, ka maksājumu bilances ir apmierinoši sabalansētas un turklāt preču cenu līmeņi dažādās valstīs ir aptuveni vienādi. Pēdējais apstāklis jāsaprot šādi: par sterliņu mārciņu, piemēram, var nopirkt aptuveni tikpat daudz preču, cik par 5 dolāriem Amerikas Savienotajās Valstīs (atcerēsimies, ka tāda bija šo valūtu noapaļotā paritāte), cik pēc atbilstošas paritātes par zināmu daudzumu mārku, franku utt.

Kāds mehānisms šo līdzsvaru atjauno un uztur? Iztirzāsim to ar piemēra palīdzību.

Pieņemsim, ka kaut kādu iemeslu dēļ Anglijas maksājumu bilance ar visu pārējo pasauli (nosacīti uzskatīsim to par vienu veselumu) pasliktinās. Sterliņu mārciņas kurss pazeminās, kļūst izdevīgi mārciņas apmainīt pret zeltu un nosūtīt to uz ārzemēm. Notiek zelta aizplūšana, samazinās Anglijas bankas zelta rezerve. Pārējā pasaulē, gluži otrādi, zelta kļūst vairāk.

Tas izraisa sekojošus simetriskus procesus. Zelts valstī ir bankas kredīta pamats. Kad tas no Anglijas aizplūst, banku rezerves samazinās un bankas samazina savus aizdevumus rūpniecībai un tirdzniecībai. Ja pārējie apstākļi ir vienādi, tad rezultātā samazinās pieprasījums pēc precēm un notiek cenu pazemināšanās. Turpretī pārējā pasaulē zelta pieplūdums kļūst par pamatu banku kredīta paplašināšanai, pieprasījuma palielināšanai un cenu paaugstināšanai.

Strīdīgāka ir cita cenu simetriskas maiņas hipotētiska mehānisma pastāvēšana; šis mehānisms saistīts ar naudas kvantitatīvo teoriju. Saskaņā ar šo uzskatu, kas nak jau no Dāvida Rikardo, zelta aizplūšana tieši un dabiski izraisa cenu pazemināšanos, jo valstī ir palicis mazāk naudas. Mazākam naudas daudzumam pretī stāv iepriek- i j.ii. precu daudzums, un katras preces vienības cenai ii ja .amazinās. Valstis, kurp zelts aizplūst, notiek pretējais. Atgādināsim, ka runa ir par zelta naudu vai zelta samaināmu naudu. Marksistiskā ekonomiskā teo-rija šo izskaidrojumu nepieņem un ar naudas kvantitatīvo teoriju nav vienis pratis. Kāpēc? Tāpēc, ka nav liesa, ka zelta vērtība it kā tiek noteikta apgrozībā neatkarīgi no preču un zelta ražošanas apstākļiem. Sī teorija pārāk vienpusīgi skaidro cenu pazemināšanās vai paaugstināšanās iemeslus, saistot gan vienu, gan otru parādību vienīgi ar naudas daudzumu.

Lai nu būtu kā būdams, valstī, no kurienes zelts aizplūst, rodas tendence uz cenu pazemināšanos, bet valsti, kur zelts ieplūst, — uz cenu paaugstināšanos. Veselais saprāts saka, ka precēm ir jātiecas no lēta tirgus uz dārgu. Tāpēc Anglijas eksports pieaug, bet imports samazinās. Uzlabojas tirdzniecības un maksājumu bilance, paaugstinās sterliņu mārciņas kurss, zelts sak atgriezties Anglijā.

Pretēji procesi risinās pārējā pasaulē: augstās cenas pievelk Anglijas preces un notur no izvešanas vietējā ražojuma preces. Pārejās pasaules eksports uz Angliju samazinās, imports palielinās, tirdznieciskās un maksu-jumu bilances pasliktinās, valūtu kursi attiecībā pret sterliņu mārciņu pazeminās, zelts no šim valstīm aizplūst uz Angliju.

Sī stihiskā mehānisma darbība nostiprinās ar iepriekš aprakstito centrālo banku politiku: Anglijā procentu likmes paaugstinājās un kredīts ierobežojās, pārējās valstis šie procesi pazeminājās un kredīts kļuva vairāk pieejams. Tas viss attiecīgi ietekmēja pieprasījumu un cenas. Ja turpinām salīdzinājumu ar savienotajiem traukiem, tad var, piemēram, teikt: šādā ceļā savienotājcau-rules nedaudz paplašinājās un šķidrumu līmeņu izlīdzināšanās process paātrinājās.

Kā mēdz sacīt, tas viss izklausās pārāk labi, lai būtu patiesība. Isteniba atradās tālu no ideālā modeļa, ko mēs aprakstījām. Un tur nekādu brīnumu nav. Zelta standarta modelis uzbūvēts uz vairākiem pieņēmumiem, kas maz atbilst īstenībai vai arī tai vispār neatbilst. Luk, galvenie no tiem.

Teorijā tiek pieņemts, ka visas ārējās ekonomikas operācijas ir jutīgas pret cenām vai procentu likmēm un šo apstākļu ietekmē attiecīgi mainās. Patiesībā tas ne tuvu nav tā. Visā zelta standarta laikmetā Anglija tika izvedusi uz ārzemēm ilgtermiņa kapitālu: par angļu naudu citās valstis tika celti uzņēmumi un dzelzceļi, valdības Londonas tirgū izvietoja aizņēmumus. Tikpat regulāri Anglijā no kapitālieguldījumiem ieplūda ienākumi. Sīs operācijas ritēja savu gaitu, nemaz nepievēršot uzmanību zelta kustībai un valūtu kursu maiņām.

Ne mazāk apšaubains ir pieņēmums, ka zelta ieplūdums valsti katrā ziņā izraisa naudas inasas palielināšanos un ka šī palielināšanās savukārt attiecīgi izraisa cenu celšanos (bet valstī, no kurienes zelts aizplūst, notiek pretējais). So tēzi asi kritizēja jau Markss. Ja valsts saimniecībai nav vajadzības pēc naudas, tad uzspiest tai naudas masas palielināšanos zelta standarta apstākļos nav iespējams. Valstī ievestais zelts var vai nu nonākt privātās tezaurācijas rezerves fondos, vai arī palikt par mirušu bagātību centrālās bankas pagrabos.

Tālāk. Pat ja naudas masa patiesi ir palielinājusies, tad tas nebūt nenozīmē, ka obligāti notiks cenu paaugstināšanās. Cenu līmenim svarīgākā nozīme ir ekonomiskā cikla fāzēm: parasti cenas paaugstinās rosības un pacēluma fāzes. Iespējams, ka naudas masas pieaugums varēja sekmēt cenu paaugstināšanas tikai tādā mērā un tajos gadījumos, kad tas sakrita ar pieminētajām cikla fāzēm.

Beidzot — un tas varbūt ir pats svarīgākais — reālajā dzīvē kaut kāda līdzsvara atjaunošana, izlīdzināšana norit nepavisam ne gludos pielāgošanās procesos, bet gan asās ekonomiskās un kredīta un naudas krīzēs, ar lieliem upuriem, kas jācieš saimniecībai un iedzīvotājiem.

Zelta aizplūšana no valsts parasti bijusi ekonomiskās krīzes simptoms un pavadonis. Savukārt šī aizplūšana krīzi padziļina vēl vairāk. Kad zelts aizplūda, bankas samazināja aizdevumus. Naudas tirgū iestājās «šaurība»: grūti bija rast skaidru naudu steidzamiem maksājumiem, bieži vien tādiem maksājumiem, no kuriem bija atkarīgs, vai firma bankrotēs vai ne. Vienu firmu bankrots izraisīja citu firmu bankrotu, aizdevumu ne-dzēšana izraisīja banku bankrotu. Kredīts tika pārtraukts, visi pieprasīja skaidru naudu: zeltu vai tā aizvietotājas banknotes un citu kredītnaudu. To sauca par finansu paniku. Centrālā banka, kas atbilstoši «spēles noteikumiem» šajos apstākļos savu uzskaites likmi paaugstināja un kredītu ierobežoja, būtībā situāciju vēl vairāk saasināja.

Kas šādos apstākļos notika saimniecībā? Kapitālistiskās firmas par smiekla naudu izpārdeva savu preču rezerves, samazināja vai pavisam pārtrauca ražošanu, izmeta aiz vārtiem daļu strādnieku, samazināja algu tiem, kas palika darbā. Pieauga bezdarbs, samazinājās nacionālais ienākums, pasliktinājās strādnieku stāvoklis.

Vienīgi par šādu cenu un šādā ceļā ekonomiskā krīze pamazām tika likvidēta un radās apstākļi kārtējai saimnieciskai rosmei. Valstī atgriezās arī zelts un atjaunojās centrālās bankas zelta rezerve. Lai pagrabos atkal atgrieztos zelts par vairākiem miljoniem vai desmitiem miljonu sterliņu mārciņu, vajadzēja iekustināt un iedarbināt visu milzīgo valsts ekonomiku, neievērojot tās attīstības normālo gaitu.

Sī procedūra, kā raksta kāds mūsdienu Rietumu ekonomists, «atgādina klaunu, kurš, ieraudzījis, ka krēsls atrodas tālu no klavierēm, bīda nevis krēslu, bet, zobus sakodis, stumj pie krēsla klavieres».4 \

Izlīdzināšanās un pielāgošanās notiek, taču notiek mokošā drudzi, ar smagiem upuriem, savstarpējā nesaudzīgā cīņā. Ja tas viss arī atgādina savienotos traukus, tad šie trauki nav piepildīti ar ūdeni, bet gan ar kādu staignu šķidrumu, kas šavienotājcaurules aizsprosto, laužas pa tām dziļiem grūdieniem, laiku pa laikam uzšļāc virspusē utt.

Var teikt tā: ir jābrīnās nevis par to, ka zelta standarts kapitālistiskajā pasaulē nepiedzīvoja garu mūžu, bet gan par to, ka tas tik ilgi noturējās. Naudas un valūtas relatīvā stabilitāte, ko tas nodrošināja, izskaidrojama nevis ar šī standarta pilnību, bet gan ar tiem konkrētajiem apstākļiem, kādos kapitālisms attīstījās XIX gadsimta otrajā pusē un XX gadsimta sākumā. So apstākļu vidū jāizceļ tā centrālā ekonomiskā un politiskā loma, kāda bija Anglijai, kura varēja pārējai pasaulei uzspiest zelta standarta «spēles noteikumus». Sī sistēma ievērojamā mērā balstījās uz Londonu kā uz iorcizējo pasaules tirdzniecības un finansu centru. Centrālās bankas ar Anglijas banku priekšgalā uzturēja un sargāja starptautisko zelta standartu — sistēmu, kas tām piešķīra neparastu spēku un ietekmi.

Līdz pirmajam pasaules karam neviens nopietns ekonomists pat domās nevarēja pieļaut šaubas par zelta standarta derīgumu. Šķita, ka tas ir civilizācijas kronis, augstākais ekonomiskais sasniegums, kārtības un buržuāziskās brīvības simbols. Tāpēc vēl jo brīnumaināki šajos jautājumos šķiet dziļie un asie Marksa spriedumi, kas izteikti galvenokārt «Kapitāla» trešā sējuma nepabeigtās piektās daļas dažās nodaļas.

«Centrālā banka ir kredīta sistēmas ass. Un metāla rezerve ir savukārt bankas ass.» Atzīmējis šo faktu, Markss runā par ««ass» rakstura drausmīgo izpausmi krīžu laikos». Dažādu skolu buržuāziskie ekonomisti «vienlīdz atzīst, ka nepieciešami vislielākie reālās bagātības upuri, lai kritiskā momentā noturētu metāla bāzi».5 Gan pagājušā gadsimta sešdesmitajos gados, kad Markss šīs domas pierakstīja, gan deviņdesmitajos gados, kad Engelss tās pirmo reizi publicēja, tās bija pilnīgi neparastas un milzīgi apsteidza savu laiku.

Marksa idejas par zeltu un zelta standartu ir cieši saistītas ar viņa mācību par kapitālistiskā ražošanas veida dabu un šīs ražošanas likteņiem, ar šīs mācības pamatiem. Zelta atplūdos, kredīta un naudas krīzē un

šo parādību ekonomiskajās sekās izpaužas pati kapitālisma kā sistēmas būtība, kad savā būtībā sabiedriska ražošana nav pakļauta sabiedriskai kontrolei.

Pretstatā buržuāziskajiem ekonomistiem Markss kapitālismā redzeja nevis dabisku un mūžīgu iekārtu, bet gan tikai likumsakarīgu posmu cilvēku sabiedrības attīstība. No šim pozīcijām viņš piegāja arī kapitālisma radītajai kredīta un naudas sistēmai. Lielās bankas un to radītā «sabiedriskās rēķinvedības un ražošanas līdzekļu sadalīšanas» forma pēc viņa domām ir «visveiksmīgākais un pilnīgākais veidojums, pie kāda vispār noved kapitālistiskais ražošanas veids»6. Markss uzskatīja, ka šo mehānismu piepildīs jauns saturs un to izmantos sociālisms. Grūti iedomāties, ka viņš to būtu varējis teikt par zelta naudu un zelta standarta mehānismu.

STARP PASAULES KARIEM

Vairāk nekā pusgadsimtu ekonomisti un politiķi Rietumos strīdas par to, kādas sekas bija zelta standarta atjaunošanai Anglijā 1925. gadā. Apstākļi ir tādi, ka pirmā pasaules kara laikā Anglijas valdība, tāpat kā gandrīz visu citu valstu valdības, faktiski zelta standartu bija atcēlusi un centās visu valstī esošo zeltu sakoncentrēt savās rokas. Ar zeltu neapmaināmā mārciņa attiecībā pret zeltu, precēm un stabilām ārzemju valūtām zaudēja vērtību. Sitijas finansu magnāti un konservatīvie politiķi ar to negribēja samierināties: zelta mārciņa simbolizēja Britu impēriju, pār kuras zemēm, saskaņā ar pazīstamo teicienu, nekad nenorietēja saule. Atradās arī piemērots cilvēks atjaunošanas operācijas izdarīšanai — finansu ministrs Vinstons Cērčils, nelokāms konservators un imperiālists, nākamais Lielbritānijas premjerministrs. Operācija bija sagaidāma mokoša — līdzīga tai, kas aprakstīta iepriekš. Vajadzēja panākt cenu līmeņa pazemināšanos valstī, sterliņu mārciņas kursa paaugstināšanos pasaules tirgū, maksājumu bilances uzlabošanos un zelta pieplūdumu. To panāca ar masu bezdarbu, darba algas samazināšanu un siksnu ciešāku savilkšanu, ar tādas politikas palīdzību, ko pēdējos gadu desmitos sauc par dejlāciju.

Zelta standarts tika atjaunots uz pirmskara mārciņas paritātes bāzes. Tas nozīmēja, ka atkal stājās spēkā arf aprakā mārciņas un dolāra attiecība. Taču tai pāžā laikā cenu līmenis Anglijā, neraugoties uz zināmiem pazeminājumiem, bija ievērojami augstāks nekā Anier.-kas Savienotajās Valstis. Tātad mārciņas kurss bija licis pārmērīgi paaugstināts. Valstij, kuras valūtas kurss ir pārmērīgi paaugstināts, grūti eksportēt preces.

Izskaidrosim to ar skaitlisku piemēru, jo jautājumam par valūtu kursiem un ārējiem tirgiem būs liela nozīme visā tālākajā izklāstā. Mārciņas paritāte sastādīja apmēram 5 dolārus. Taču patiesībā tā «maksāja» tikai 4 dolārus tai nozīmē, ka kaut kāds tipveida preču komplekts, kas Anglijā novērtēts par zināmu daudzumu sterliņu mārciņu, Amerikas Savienotajās Valstis izteikts ar dolāru summu, kas četras reizes pārsniedz mārciņu summu. Sī starpība parāda, cik liela ir mārciņas kursa pārmērīgās paaugstināšanas pakāpe. Pieņemsim, ka angļu firma pārdeva Savienotajām Valstīm preces par 1000 dolāriem. Apmainot šos dolārus savā nacionālajā valūtā, šī firma saņēma 200 sterliņu mārciņas (1000:5). Taču patiesībā šī prece varēja maksāt aptuveni 250 mārciņu (1000:4). Sados apstākļos angļu firmai nebija izdevīgi pārdot preci ārzemēs.

Kā vispārēju likumu varam secināt: pārmērīgi paaugstināts nacionālās valūtas kurss ierobežo valsts eksportu, stimulē importu un sekmē tirdzniecības un maksājumu bilances deficītu. Kursa pazemināšana noteiktos apstākļos var palielināt attiecīgās valsts preču konkurences spēju un palīdzēt bilanci izlīdzināt. Šādu samazināšanu sauc par devalvāciju.

Taču atgriezīsimies pie divdesmito gadu Anglijas. Ekonomistu paaudzes ir Cērčilam izteikušas pārmetumus par ignoranci un liktenīgu kļūdu. 1075. gadā Gel-breits rakstīja: «Atgriešanās pie zelta standarta 1925 gadā varbūt ir bijusi mūsu laikmetā viskaitīgākā rīcība naudas sfērā.»7

Daži pat apgalvo, ka «lielā depresija» — 1929.— 1933. gada pasaules ekonomiskā krīze — izriet no šīs kļūdas. Loģika šeit tāda: neraugoties uz novājinātajām pozīcijām, kadas Anglijai bija pēckara pasaules ekonor mikā, šī valsts tomēr ieņēma svarīgu vietu kā lielākā, izejvielu importētāja, finansu centrs utt.

Zelta standarta atjaunošana uz pirmskara paritātes bāzes un ar to saistītā smagā deflācija divdesmitajos gados padarīja Angliju par vāju posmu Rietumu ekonomikā. 1926. gadā rūpnieciskā ražošana bija par 30 procentiem zemākā līmenī nekā 1913. gadā, bet bezdarbnieku bija vairāk nekā 12 procenti no visiem darba spējīgajiem iedzīvotājiem. Anglija nespēja sekmīgi eksportēt savas rūpniecības preces un tapec samazināja izejvielu importu. Londonas vārgums atņēma stabilitāti visam pasaules naudas tirgum. 1929. gada rudenī tas viss palīdzēja Ņujorkas biržas krahu pārvērst par nepieredzēta apjoma pasaules krīzi. Ja ir vēlēšanās, šo ķēdi var izsekot tālāk. Tas, ka Vācijā varu sagrāba hitlerieši, cieši saistas ar ekonomisko krīzi. Rodas pārsteidzošs secinājums: pat otrais pasaules karš cēlonīgi saistits ar zelta standarta atjaunošanu Anglijā!

Šādas konstrukcijas, protams, ir grūti uzņemt nopietni. Pasaules ekonomisko krīzi izraisīja daudz dziļāku faktoru komplekss nekā Anglijas finansu politika, pat ja tā arī bija kļūdaina. Taču sekmēt krīzes padziļināšanos šis faktors varēja. Atcerēsimies Marksu, kurš vienmēr centās aizrakties līdz objektīvajai būtībai, kas piemīt no cilvēku rīcības neatkarīgajiem ekonomiskajiem procesiem; viņš, piemēram, uzskatīja, ka «muļķīga un nejēdzīgā banku likumdošana... var pastiprināt... naudas krīzi»8. Viņš te runā par Anglija spēkā esošiem likumiem, kas stingri ierobežoja banknošu emisiju tieši tajos periodos, kad saimniecība izjuta asu naudas trūkumu.

Ekonomisti teorētiķi un finansisti praktiķi divdesmitajos gados vienā balsī sauca: trūkst zelta! Bet zelta daudzums valsts krātuvēs tai laikā bija gandrīz divas reizes lielāks nekā 1913. gadā. Taču vajadzības pieauga vēl straujāk. Krasi pastiprinājās rezervju nevienmērīgā sadale: desmitgades beigās gandrīz divas trešdaļas visa kapitālistiskās pasaules zelta bija koncentrētas divas valstīs — Amerikas Savienotajās Valstīs un Francijā.9 Taču vēl svarīgāks ir kas cits: līdz ar pirmskara kapitālismu nogrima Lētā relatīvas stabilitātes, starptautiskas uzticības un pakāpenisku pārmaiņu laikmets. Teiksim, Anglijas zelta rezerves bija vairākas reizes lielākas nekā pirms kara, taču savas funkcijas tās pildīja daudz sliktāk.

Pēckara zelta standarts bija tikai pirmskara standarta nožēlojama ēna. Zelta monētu apgrozība nelielā apjomā saglabājās Amerikas Savienotajās Valstīs. Anglija un Francija šo apgrozību atjaunoja tā sauktā zelta stieņu standarta veidā: centrālās bankas apmainīja banknotes tikai pret standarta svara (apmēram 12,5 kilogrami) zelta stieņiem. Praktiski tas nozīmēja, ka zelta operācijās ar «sīkumiem» vairs nenodarbojās, reāli apmaiņas tiesības varēja izmantot vienīgi lielie kapitālisti, it īpaši privātās bankas. Tiesa, stāsta, ka Francijā, kur zelta standarts noturējās ilgāk nekā citur, līdz 1936. gada septembrim, sīkie tezauratori, šādu stieni kopīgi nopirkuši, to sadalīja pie tuvākā juveliera.10 Taču tā jau vairs nav sistēmas normāla funkcionēšana, bet gan, tā teikt, šīs sistēmas grimases un konvulsijas.

Metāla ekonomijas otra forma bija zelta devīzes standarts — sistēma, kurā daudzu valstu centrālās bankas savas banknotes apmainīja nevis pret zeltu, bet gan pret tādu ārzemju valūtu, kas skaitījās pret zeltu maināma. Lai šādu mainību atbalstītu, centrālās bankas turēja ievērojami lielas valūtas rezerves. Līdz karam praktiski vienīgā rezerves valūta bija sterliņu mārciņa, turpretī tagad to sāka spēcīgi konkurēt amerikāņu dolārs.

Zelta standarta daudzveidības būtība bija tā, ka dzeltenais metāls gandrīz pilnīgi tika izņemts no iekšējās apgrozības un koncentrējās valsts rokās kā pasaules nauda, kā vispārējs maksāšanas līdzeklis pasaules tirgū. Taču šī sistēma, kas lika izveidota ar tik lielām pūlēm un upuriem, pastāvēja tikai dažus gadus: kapitālistiskā pasaule stāvēja uz vēsturē dziļākās ekonomiskās krīzes sliekšņa.

Atteikšanās no zelta kapitālistiskajās valstīs notika dažādi. Anglijā zelta mārciņa krita 1931. gada septembrī no starptautiskās finansu krīzes triecieniem: citu valstu kapitālisti vairs neuzticējās mārciņai. Valdība paziņoja, ka veiktos pasākumus uzskata par īslaicīgiem, taču, kā atzīmēja angļu rakstnieks N'ortkots Parkinsons (slavenā «Parkinsona likuma» autors), nav nekā pastāvīgāka par kaut ko, kas ir īslaicīgs. Amerikas Savienotajās Valstīs dolāra apmaiņas pret zeltu atcelšana un zelta mobilizēšana valsts rokās bija viens no tā sauktā jaunā kursa pirmajiem prctkrīzes pasākumiem, pie kā ķērās prezidents Rūzvelts, kas pie savu pienākumu pildīšanas stājās 1933. gada sākumā asas krīzes apstākļos. Francija bija zelta standarta pēdējais mohikānis. Sī standarta atcelšana notika politiski asā situācijā, kad buržuāzija cīnījās pret tautas frontes kreiso valdību (tās priekšgalā atradās sociālists Leons Blūms) un masveidā izņēma kapitālus no savas valsts ekonomikas un pārveda tos uz ārzemēm. Vācijā fašisti zeltu un valūtu, kā arī visu valsts saimniecību pakļāva kara gatavošanai. Tika ieviesti stingri ierobežojumi jebkuriem maksājumiem ārzemēs, iesaldēti ārzemju rēķini markās. Jautājums par zelta standartu vienkārši tika noņemts no dienas kārtības.

Visu šo pārmaiņu svarīgākais ekonomiskais rezultāts bija tas, ka stingrā attiecība starp valūtām (paritāte) pārstāja pastāvēt. Valūtas «sāka peldēt» līdzīgi tam, kā tas notiek mūsu dienās pēc 1973. gada. Tiklīdz kāda valsts atteicās no zelta, tās valūtas kurss strauji pazeminājās. Nereti valsts panāca iespējami lielāku kursa pazemināšanos, jo tas deva priekšrocības konkurences cīņā par tirgiem. Stingri noteiktas zelta paritātes šajos apstākļos tikai traucētu. Zelts tagad tika izņemts no privātās naudas apgrozības un no iekšējās sfēras. Valsts pilnībā koncentrēja monetāro zeltu un to izmantoja starptautiskiem norēķiniem, kā maksājumu galīgo līdzekli. Mainījās metāla starptautiskās kustības mehānisms. Tagad tas varēja pāriet vienīgi no vienas centrālās bankas pagraba (vai īpaša valsts fonda) uz citas bankas pagrabu. Starp citu, pirms kara un pirmajos kara gados zeltam bija viens ceļš — pāri okeānam uz Savienotajām Valstīm.

Četrdesmitajos un piecdesmitajos gados galvenā amerikāņu zelta glabātava kļuva tik slavena, ka angļu rakstnieks Jans Flemings, kas sarakstījis romānus par izdaudzināto slepeno aģentu 007 Džeimsu Bondu, vienam no saviem romāniem («Goldfingcrs») sižetu veidojis par Fortnoksas aplaupīšanas mēģinājumu. Sis Goldfingers ir patoloģisks dzeltenā metāla dievinātājs un «amatu savienošanas kārtībā» — «Maskavas roka». Vienīgi Džeimsa Bonda neparastās rakstura īpašības un uzņēmība neļauj viņam realizēt šo sāta-nisko: plānu — ar gangsteru bandu atbalstu nozagt

Savienotajām Valstīm zeltu par 15 miljardu dolāru lielu summu (pēc toreizējām oficiālajām cenām 35 dolāri par unci). Kas attiecas uz zelta varu, tad Flemings liek Goldfingcram par to runāt gari un plaši un parāda šajā jomā gluži labas zināšanas.

Pasaules zelta krājumu koncentrācijai Savienotajās Valstīs bija svarīga nozīme ASV valdības ārpolitikā un arējā ekonomiskajā politikā kara laikā un pēckara gados.

BRETONVUDSA

1944. gada vasarā 44 valstu — nākamo NATO locekļu — delegāti sapulcējās kūrortpilsētiņā Breton-vudsa (ASV, Ņūhempšīras štats) starptautiskā finansu konferencē. Eiropa, Āzijā un okeānos vēl plosījās karš, taču uzvaras kontūras jau bija redzamas, jau izvirzījās jautājums par to, kāda būs pasaules politiskā un ekonomiska iekārta pēc kara.

Konferencē tika apspriests agrāk nedzirdēts jautājums — par vispasaules valūtas un finansu organizācijas izveidošanu un valūtas attiecību starptautisku regulēšanu. Tā bija jauna un sarežģīta lieta. Konference pieņēma lēmumu par šādas organizācijas — Starptautiskā valūtas fonda — izveidošanu un apstiprināja statūtus («vienošanās paragrāfus»), ko nodeva ratificēšanai valstu — dalībnieču likumdevējiem orgāniem. Teiksim uzreiz, ka Padomju Savienība šo dokumentu neratificēja un par Fonda locekli neiestājās. Ļoti drīz pēc kara beigām noskaidrojās, ka Fondu vada ASV valdošās aprindas, kuru pozīcija attiecībā pret PSRS kļuva aizvien naidīgāka.

Tagad Starptautiskā valūtas fonda locekles ir visas rūpnieciski attīstītās kapitālistiskās valstis, izņemot Sveici, visas brīvību atguvušās valstis, izņemot dažas mazas valstis, un dažas sociālismā zemes (Dienvidslāvija, Rumānija, Vjetnama, Laosa). Kopējais locekļu skaits 1978. gada sākumā bija 132.

Bretonvudsas sistēmas veidotāji labi atcerējās pasaules ekonomiskās krīzes smagos trīsdesmitos gadus. Uzskatīja, ka notikumi valūtas sfērā (zelta standarta krahs, valūtas konkurences vērtības krišanās, starptautiska kredīta panīkums, dažāda veida ierobežojumu ieviešana tirdzniecībā un maksājumos) ievērojamā mērā šo krīzi veicinājuši. Ekonomistu un politiķu vidū valdīja bailes, ka pēckara periods pasaules kapitālismam gatavo līdzīgus satricinājumus.

Fonda veidotāju pasākumi bija vērsti divos virzienos. Pirmkārt, tika ierosināts valūtas sfērā ieviest stingrus «uzvedības noteikumus»: neizdarīt devalvāciju bez Fonda piekrišanas, atcelt un neieviest no jauna ierobežojumus maksājumiem ārzemēs utt. Otrkārt, tika paredzēts izveidot jaunu starptautiskā kredīta sistēmu. Sos kredītus Fondam vajadzēja piešķirt valstīm, kas bija nonākušas valūtas grūtībās.

Rietumos pieņemts uzskatīt, ka pie Bretonvudsas sistēmas šūpuja stāvējuši divi cilvēki: anglis Džons M. Keinss un amerikānis Harijs D. Vaits. Katrs no viņiem izstrādāja savu nākamās organizācijas projektu, un abi projekti tika apspriesti konferencē. Keinss tai laikā bija atzīts ekonomikas zinātņu korifejs, saimniecības valstiskas regulēšanas teorijas autors, liela autoritāte ekonomiskās politikas un finansu jautājumos. Neilgi pirms tam Keinss bija kļuvis par lordu — tā teikt, politiskajā ekonomijā pirmais aristokrāts. Vaits bija praktiķis, ASV finansu ministra vietnieks. Tas bija «Rūzvelta cilvēks» — līdzgaitnieks un padomnieks prezidentam, kuram bija tik ievērojama loma ASV XX gadsimta vēsturē.

Jāpiebilst, ka ne vienam, ne otram vairs nebija atlicis ilgs mūžs. Keinss nomira 1946. gadā godāts un cienīts. Vaita liktenis bija sarežģītāks. Markartisma un «raganu medību» gados viņš, izrādījās, bijis pārāk kreiss, viņu apsūdzēja graujošā darbībā un 1948. gadā izsauca uz bēdīgi slaveno prētamerikāniskās darbības komiteju nopratināšanai. Pēc dažām dienām viņš nomira ar sirdslēkmi."

Keinss un Vaits tiecās pēc viena mērķa — nostiprināt valūtas un finansu sistēmu un līdz ar to padarīt spēcīgāku pasaules kapitālismu. Taču viņu projekti daudzējādi atšķīrās, tāpēc ka Keinss domāja par Lielbritānijas pozīciju atjaunošanu, bet Vaits — par ASV vadošās lomas nostiprināšanu pēckara ekonomiskajos apstākļos. Keinss ieteica Fonda kredītu piešķirt bagātīgi un brīvi, jo bija skaidrs, ka Lielbritānija būs viens no pirmajiem pretendentiem uz šo kredītu. Amerikas

Savienotajām Valstīm tas nebija pieņemams, jo tām nenovēršami vajadzēja kļūt par galveno kreditoru. Tāpēc Vaita projekts paredzēja daudz stingrākus kredīta piešķiršanas noteikumus. Spēki bija nevienlīdzīgi.

Konference goddevīgi uzklausīja Keinsu, taču par pamatu pieņēma projektu, kas tika iesniegts ASV valdības vārdā.

Jaunās kārtības galvenais mērķis bija zelta standarta priekšrocību saglabāšana valūtu sistēmā, atbrīvojoties no šī standarta trūkumiem. Priekšrocības bija šadas: valūtu attiecību stabilitāte, to savstarpēja ap-maināmība, preču un kapitāla brīva kustība. Svarīga nozīme tika piešķirta zelta standarta disciplīnai: ja valsts «dzīvoja pāri līdzekļiem», tā zaudēja zeltu un bija spiesta veikt ekonomiskus pasākumus un ierobežojumus, realizēt tā saukto deflācijas politiku. Trūkumi šeit bija tādi, ka sistēmai trūka elastības, bet piemita stihlskums, tā valstīm uzspieda deflāciju pārāk agri un pārak bieži. Un deflācija nozīmēja bezdarbu un ekonomiskās attīstības palēnināšanos. Tā kā Breton-vudsas sistēmas radītāji jau tā baidījās no šādām parādībām pēckara pasaulē, tad šīs vainas, pēc viņu domām, bija zelta standarta galvenais trūkums.

Tomēr zeltam jaunajā sistēmā bija atvēlēta svarīga loma. Tas bija saistīts gan ar tradīciju spēku, gan ar ticību zelta labvēlīgajai lomai, gan ar to, ka Amerikas Savienotajām Valstīm bija milzīga zelta rezerve. Taču, kā Keinss teica jau 1924. gadā, zeltam tagad gribēja atņemt patvaldnieka varu un atstāt to konstitucionāla monarha stāvoklī. Tiesa, tas tika darīts amerikāņu, nevis angļu labā.

Zeltu atjaunoja kā naudas vienību starptautiskās vērtības mēru: katra valsts apņēmās nostiprināt savas naudas vienības (valūtas) zelta saturu un to uzturēt. Tāpat zeltu pasludināja par starptautisko rezervju galveno formu, par galīgo līdzekli, ar ko var segt maksājumu bilances deficītu.

Tas viss nemaz neskāra zelta iekšējās naudas funkcijas. Būtībā tika uzskatīts par acīm redzamu, ka banknošu apmaiņa pret zeltu netiks atjaunota, ka valsts iekšienē tam naudas lomas nebūs. Starp citu, pēc tradīcijas vairākumā valstu, arī Savienotajās Valstīs, turpināja darboties likumi, kas prasīja, lai banknotes un

HO cita veida kredītnauda bfitu zināmā mērā segta ar zeltu. Amerikas Savienotajās Valstīs šīs normas atcēla tikai sešdesmitajos gados, bet vienā otrā valstī tās pastāv vēl tagad.

Tādējādi tika ieviests sava veida starptautisks zelta standarts. Taču iznāca, ka tas bija ne tik daudz zelta, kā zelta un dolāra standarts.

Tāpat kā Romas pāvestu uzskata par starpnieku starp ticīgajiem un katoļu dievu, tā ari dolārs tagad ieņēma vidutāja stāvokli starp visām pārējām valūtām un zeltu. Būtībā valūtas tika piestiprinātas nevis zeltam, bet gan dolāram, ko uzskatīja it kā par cēlmetāla dublikātu, pilntiesīgu pārstāvi. Starptautiskā valūtas fonda statūtos teikts: «Katras valsts — Fonda locekles — valūtas paritātes vērtība tiks izteikta zeltā kā vispārējā mērā vai ASV dolāros pēc 1944. gada 1. jūlija svara un raudzes» (1 daļa, IV paragrāfs).

Dolāra zelta saturam jeb, kas ir viens un tas pats, oficiālajai zelta cenai dolāros ir reāla ekonomiska nozīme, jo pēc šīs cenas zelts tika izmantots maksājumu bilances deficīta dzēšanai — to pirka un pārdeva centrālās bankas. No 1934. gada līdz 1971. gadam šī cena bija nemainīga — 35 dolāri uncē. Tā bija sava veida pasaules ekonomikas dabiska konstante, tāpat kā fizikas pastāvīgie lielumi.

Katrai valstij svarīga nozīme bija valūtas dolāra paritātei, tās attiecībai pret dolāru. Par šī lieluma noteikšanu strīdējās, reizēm izvērsās pat asa cīņa. No dolāra paritātes bija atkarīgs preču eksporta un importa izdevīgums un citu ārējo ekonomisko operāciju rezultāti. Nosakot dolāra paritāti, ņēma aritmometrus un aprēķināja, ko tas nozīmēs zeltā. Starptautiskais valūtas fonds fiksēja gan vienu, gan otru lielumu kā ekvivalentu. Iesākumā sterliņu mārciņas paritāti noteica ar 4,03 dolāriem. 1949. gadā Anglija izdarīja devalvāciju un šo paritāti pazemināja līdz 2,80 dolāriem. Tā bija sava veida zemestrīce valūtas sfērā, pārgrozība, kas izraisīja svarīgas ekonomiskas un politiskas sekas. Daudz mazāka nozīme bija atbilstošajai mārciņas zelta satura samazināšanai.

Savākušas Fortnoksas un Mcnhetenas bruņās kaltajos pagrabos milzīgu daļu no pasaules metāla krājumiem, ASV varēja atļauties sev greznību dolārus brīvi

apmainīt pret ārzemju valdību un centrālo banku zeltu. Nedz amerikāņu, nedz ārzemju privātpersonām, firmām un bankām šādu tiesību nebija. Ārvalstīm gluži vienkārši tai laikā nebija dolāru, ko mainīt. Un šis apstāklis dolāru krasi izdalīja no visas kompānijas. Ja arī tas nebija no zelta, tad, tā sakot, apzeltīts gan.

Sī dolāra ierobežotā apmaiņa bija kā smalks pavediens, kas visu sistēmu saistija ar zeltu. Ja valstij bija valūta, ko varēja apmainīt pret dolāriem, tad šī valūta gala rezultātā zināmā mērā bija apmaināma pret zeltu. Pirmajos pēckara gados apmaiņa pret dolāriem nepastāvēja, bet vēlāk, ekonomikai atjaunojoties un nostiprinoties, Rietumeiropas valstis un Japāna šo apmaiņu ieviesa. Taču dolārs palika absolūts sistēmas centrs.

«Dolārs ir tikpat labs kā zelts,» šo finansiālo «patiesību» amerikāņi tolaik lietoja gandrīz kā sakāmvārdu. «Dolārs ir labāks par zeltu!» sauca entuziasti un minēja argumentus: dolāru turētāji (ASV banku rēķinos un amerikāņu vērtspapīros) par savu naudu saņem procentus, turpretī metāls ne tikai nenes ienākumus, bet pat prasa izdevumus. Tagad šie izteikumi var izraisīt tikai smaidu, bet četrdesmitajos un piecdesmitajos gados tiem bija sava jēga.

Centrālo banku operācijās zelts tika pirkts un pārdots galvenokārt par dolāriem, bet fiziski, kā redzējām iepriekš, reti atstāja ASV teritoriju. Taču zelts turpināja pildīt galīgā maksāšanas līdzekļa lomu, tas bija pēdējais līdzeklis, ar ko dzēst maksājumu bilances deficītu. Zeltā varēja apmainīt arī centrālo banku dolāru krājumus, piestādot dolārus ASV valsts kasei apmaiņai. Tāpēc metāla kustība starp valstu glabātavām norisa diezgan intensīvi.

Laikā no 1945. līdz 1949. gadam zelts tāpat kā pirmskara gados aizplūda uz ASV: karā izpostītajām un trūkumā nonākušajām valstīm tas bija vienīgais norēķinu līdzeklis par amerikāņu precēm. 1949. gada beigās ASV zelta krājumi sasniedza rckordskaitIi — 21,8 tūkstošus tonnu, kas sastādīja 70 procentus no pasaules kapitālistisko valstu rezervēm. Pēc tam zelta ieplūde Savienotajās Valstīs pierima, bet piecdesmitajos gados sāka pastiprināties pretējais process. 1960. gada beigās ASV rīcībā bija. 15,8 tūkstoši tonnu (44 procenti), bet 1972. gadā, kad ASV zelta lodziņu

aizvēra, pārtraucot dolāru apmaiņu pret zeltu, — vairs tikai 8,6 tūkstoši tonnu (21 procents).12 Sājā pakāpē ASV zelta rezervju līmenis sastinga, tāpat kā citu valstu rezerves.

ASV zelta rezervju pārmaiņas atspoguļo vienīgi gala rezultātu (saldo), zelta kustību starp ASV un citām valstīm. Patiesībā ASV līdz sešdesmito gadu beigām no vienām valstīm zeltu pastāvīgi iepirka, bet citām to pārdeva. Laika posmā no 1951. gada līdz 1966. gadam tika pārdots 13,2 tūkstoši tonnu un nopirkts — 5,1 tūkstotis tonnu. Starpību sastādīja zelta aizplūdi no ASV.13

Pats Starptautiskais valūtas fonds saskaņā ar statūtiem prasīja, lai valstis — Fonda locekles ceturto daļu savas pajas (tā sauktās kvotas) iemaksātu zeltā. Ja valstij zelta bija maz, tad iemaksu summu noteica citādi: 10 procentus no šīs valsts zelta un dolāru krājumiem.

Pēckara valūtas sistēmas veidošanā izpaudās valsts monopolistiskā kapitālisma pielāgošanās mainīgajiem apstāk]iem, kādi tolaik valdīja pasaulē. Līdz zināmai pakāpei šī sistēma bija atbilstoša ekonomikas attīstības situācijai un prasībām. Tā nodrošināja apstākļus pasaules tirdzniecības un citu nācijas tuvinošu saimniecisko formu ievērojamai paplašināšanai. No 1949. gada lidz 1970. gadam kapitālistisko valstu ārējās tirdzniecības fiziskais apjoms palielinājās četras reizes, turklāt pasaules tirdzniecības pieaugums apdzina ražošanas paplašināšanos. Tas nozīmē, ka palielinājās starptautiskā darba dalīšana un attīstījās ražošanas specializācija un kooperācija. Ārējo ekonomisko sakaru paplašināšanās sekmēja ekonomikas efektivitātes paaugstināšanos.

Sis relatīvās un pagaidu stabilitātes beigas iestājās sešdesmito gadu otrajā pusē.

REZERVES UN PARADI

Finansu pasaulē pastāv šāds paradokss: ja jūs kādam esat parādā piecus dolārus, bet jums nav ko atdot, tad jūs atrodaties kreditora rokās. Bet, ja jūs esat parādā 5 miljardus dolāru, tad kreditors atrodas jūsu rokās. Savienotās Valstis jau 1967. gada beigās pārējai pasaulei bija parādā apmēram 36 miljardus dolāru, uo tiem 18 miljardus — valdībām un centrālajām bankām. Mūsu dienās parādu summa tuvojas astronomiskam skaitlim — 150 miljardiem dolāru. Tie vienlaikus ir amerikāņu imperiālisma ekspansijas līdzekļi un valūtas sistēmas nestabilitātes avots.

Savienoto Valstu parādiem citām valstīm ir specifisks raksturs. Sie parādi vienlaikus ir ari citu valstu valūtas rezerves, uzkrātie starptautisko maksājumu līdzekļi. Tapat kā monētai vienmēr ir divas puses, tā arī jebkurš noguldījums bankā izskatās dažādi, atkarība no tā, vai uz to skatās no noguldītāja (kreditora) puses vai arī no bankas (parādnieka) puses. Abas šis puses veido nesaraujamu vienību, taču dotajā brīdī un uo dotā viedokļa lielāka nozīme var būt vienai no tām. Pirmajās divās pēckara desmitgadēs priekšplānā izvirzījās rezerves puse un kaut kā pavisam piemirsās, ka tai paša laikā tie taču ir amerikāņu parādi. Kad uzkrājumi jau sasniedza desmitiem miljardu, izrādījās, ka galvenā ir parāda puse, jo parādnieka maksātspēja kļuva šaubīga. Sī rezervju «pārvēršanās» parādos ir septiņdesmito gadu valūtas krīzes svarīgs faktors.

ASV zelta krājums bija līdzīgs rezervei, kādai jābūt katrā bankā, lai tā būtu spējīga jebkurā brīdī skaidra naudā izmaksāt savu klientu noguldījumus. Normālos apstākļos vieni noguldītāji savu naudu izņem, citi, turpretī, to nes uz banku un tā var iztikt ar diezgan pieticīgu rezervi. Taču, kad banka uzticību zaudējusi, kad noguldītāji sāk par savu naudu raizēties, tad sākas masveida paniska noguldījumu izņemšana. Ir trāpīgs angļu izteiciens run on the banh («uzbrukums bankai»).

Pirmajos pēckara gados Amerikas Savienotās Valstis varēja būt pilnīgi drošas par šādu notikumu pavērsienu. 1950. gadā to zelta krājumi gandrīz septiņas reizes pārsniedza ārzemju valdību dolāru aktīvu. Taču 1967. gadā ASV zelta krāj umi vairs sastādīja tikai 78 procentus no tiem aktīviem, pēc kuriem noguldītāji varēja jebkurā brīdī pieprasīt zeltu. 1971. gadā šis procents pazeminājās līdz 22. Tas nonāca līdz kritiskajai robežai un šaja posmā ASV valdība aizcirta kases lodziņu. Privātai bankai tas nozīmētu bankrotu un īpa-šfirņa izutrupēšanu. Bet kurš gan varēja kaut. ko tādu uzsākt pret pašu tēvoci Semu?

Pirms zelta un dolāra standarta bojāejas risinājās dramatiski notikumi, kuriem bija svarīgi politiski aspekti. Sājos notikumos piedalījās ievērojami Rietumu valstu darbinieki. Sai sakarā nevar dažus vārdus neminēt par Franciju un tās politiku.

Piecdesmito gadu beigās spēcīgas inflācijas periodu nomainīja relatīva naudas un cenu stabilitāte. Desmit gadu laikā rūpnieciskā ražošana gandrīz divkāršojās. Uzņēmumus modernizējot un ieviešot racionalizāciju, franču firmas izvērsa uzbrukumu ārējos noieta tirgos, izspiežot konkurentus, ievērojami uzlabojās maksājumu bilance, kas līdz šim bija hroniski deficīta. Francija sāka uzkrāt valūtas rezerves. 1957. gada beigās zelta un valūtas (praktiski dolāru) rezervju kopēja summa bija samazinājusies līdz kritiski zemam līmenim — 645 miljoniem dolāru. Pēc desmit gadiem la bija 11 reizes lielāka — gandrīz 7 miljardi dolāru.

Francija sāka realizēt daudz neatkarīgāku ārpolitiku. Tā izstājās no militārās NATO organizācijas, pārtrauca koloniālo karu Alžīrijā, uzlaboja attiecības ar sociālistiskajām valstīm. Francija atteicās paklausīgi iet ASV politikas pavadā.

Sīs pārmaiņas cieši saistītas ar izcilo valsts darbinieku Sarlu de Collu, kas vadīja valsti no 1958. gada līdz 1969. gadam. De Golls bija sarežģīta, savdabīga un spilgta personība. Audzināts «Francijas diženuma» ideju garā un būdams tām uzticīgs, de Golls bija gatavs Franciju asociēt ar «godīgu» zelta naudu. Zelta franku, kas Francijai uzticīgi kalpoja vairāk nekā simt gadus, bija izlaidis Napoleons I — ģenerālā de Golla iemīļotais varonis. Turpretī deficīti un inflācija tikpat stabili viņa smadzenēs asociējās ar sīkiem politikāņiem, kurus viņš neieredzēja.

Saviem intuitīvajiem uzskatiem, kas bija vairāk balstīti uz jūtām nekā uz prātu, de Golls atrada pamatojumu un atbalstu ietekmīgu franču ekonomistu teorijas; pirmām kārtām te jānosauc Saris Rists un Zaks Rjefs. Sī skola daudzējādi ir pretēja Kcinsa skolai, jo saskata kapitālisma glābiņu nevis valstiskas regulēšanas pastiprināšanā, bet gan, gluži pretēji, nostiprinot «brīvu privātuzņēmēju darbību», saglabājot tirgus stihiskos mehānismus. Zelta standarts, protams, šīm idejām ļoti piemērots.

Franču «metālistu» (metāla naudas piekritēju) uzskatos atspoguļojās ari mums jau zināmā franču tieksme pec zelta. Tā saistīta ar Francijas attīstības vēsturiskajam īpatnībām un sabiedrības sociālo struktūru. XIX gadsimta otrajā pusē un XX gadsimta sākumā Francija bija klasiska rantje valsts — naudas kapitālisti te dzīvoja no aizdevu kapitāla nestajiem ienākumiem. Kreditors, kas gaida parāda dzēšanu un procentu nomaksu, ieinteresēts, lai nauda būtu stabila. Un zelts taču ir visstabilākā nauda. Franču rantjē izputināja inflācijā, kas sakas 1914. gadā un mitējās tikai laika posmā no 1927. līdz 1936. gadam, kad Francijā valdīja zelta standarts. Sis apstāklis pastiprināja zelta tezaurācijas procesu un ilgas pēc drošas un noturīgas naudas.

Konkrētajos sešdesmito gadu apstākļos franču me-tālisms ieguva krasi izteiktu antiamerikānisku virzienu. Par to nešaubās arī paši franču ekonomisti. Padarījušas dolāru par rezerves valūtu, ASV salīdzinājumā ar citam valstīm ieguva priekšrocības: amerikāņiem daudzus gadus varēja pastāvēt maksājumu bilances deficīts un tie to varēja dzēst ar papīra dolāriem, ko citas valstis bija spiestas ņemt pretī un glabāt. Atdodot preces un uzkrājot dolārus, citas valstis pastiprina inflāciju savās mājas. Vajadzēja amerikāņiem šo iespēju atņemt un piespiest viņus nomaksāt rēķinus zeltā. Tad viņiem gribot negribot nāktos savā ekonomikā ieviest kārtību, apturēt cenu celšanos un likvidēt maksājumu bilances deficītu.

Rjefs un viņa domubiedri neiesaka atjaunot naudas maiņu pret zeltu iekšējā apgrozībā. Taču viņi uzskata, ka zelta lomas pastiprināšana starptautiskajā valūtas sistēmā varētu šo sistēmu uzlabot. Pēc šo ekonomistu domam, zeltam ir jfībūt galvenajai starptautisko rezervju formai un tam intensīvi jāapgrozās starp valstīm.

No šiem uzskatiem acīm redzami izrietēja praktisks slēdziens: pieprasīt, lai ASV valsts kase Francijā uzkratos dolārus apmaina pret zeltu. Pēc Rjefa ieteikuma Francijas valdība tā arī sāka rīkoties, tiklīdz tai bija uzkrata pietiekami bieza dolāru «tauku kārta». 1965. gada 4. februārī jautājumu iznesa lielās politikas sfērā. Prezidents de Golls nāca klajā ar paziņojumu, kas dolāram deva labi aprēķinātu un sāpīgu triecienu.

Iedomājieties, ka pie baņķiera, kam jau tā radušās grūtības ar skaidru naudu, griežas viens no viņa lielākajiem noguldītājiem un izņem lielu daļu sava noguldījuma. Turklāt šis klients paziņo, ka arī turpmāk ņems laukā tos līdzekjus, kas viņa rēķinā tiks ieskaitīti. Bet arī tas vēl nav viss! Sis klients savai rīcībai tīši pievērš kaimiņu, citu noguldītāju uzmanību: sak, steidzieties izņemt savu naudu, iekams nav par vēlu. Baņķieris taču labi zina — ja vairaki lielie noguldītāji šim padomam sekos, tad viņam atliks tikai viens maksājumus pārtraukt. Šāda veida notikumi pasaules ekonomikā norisa 1965. gada sākuma. Bagāta, bet ļoti nervozā baņķiera lomu spēlēja Savienoto Valstu valdība, piesardzīgā noguldītāja lomu —Francijas valdība, bet pārējās lomas — citas kapitālistiskas valstis, kas savas rezerves turēja dolāru noguldījumu veidā. De Golls asi kritizēja visu Rietumu valūtas sistēmu, savos izteikumos apvienodams Rjefa ekonomiskas analīzes garu ar viņa paša — ģenerāļa un prezidenta patētisko stilu: «Mēs uzskatām par nepieciešamu, lai starptautiskā apmaiņa tiktu nosacīta tāda, kāda tā pastāvēja līdz pasaules lielajām nelaimēm, uz neapstrīdama pamata, kur savas pēdas nebūtu atstājusi neviena valsts. Uz kāda pamata? Taisnību sakot, giuti iedomāties, ka varētu but vēl kāds cits standarts bez zelta. Jā, zelts savu dabu nemaina: tas var eksistēt stieņos, atlējumos, monētās; zeltam nav nacionalitātes un kopš seniem laikiem visa pasaule to uzskatījusi pai mūžīgu vērtību. Neapšaubāmi, ka arī šodien jebkuras valūtas vērtība tiek noteikta, pamatojoties uz tiešām vai netiešām, reālām vai pieņemtam saitēm ar zeltu. Starptautiskajā apmaiņā augstākais likums, zelta tiesības (te ir vietā to pasacīt), tiesības, kas jaatjauno, ir pienākums nodrošināt dažādu valūtu zonu maksājumu bilances līdzsvaru ar reālām iemaksām un izmaksām zeltā.»14 Ar «lielajām nelaimēm» de Golls, bez šaubām, domāja 1929.—1933. gada pasaules ekonomisko krīzi un otro pasaules karu. Tādējādi Francijas prezidents ierosināja atjaunot pirms abiem pasaules kariem pastāvējušo zelta standartu, kura galvenā jēga bija zelta izšķirošā loma starptautiskajos aprēķinos.

De Golls savu paziņojumu apstiprināja ar rīcību Francija turpināja zelta izņemšanu no Amerikas

Savienotajām Valstīm. Dolāru rezerves tika novestas līdz summai, kāda nepieciešama tikai kārtējām operācijām. Dažas valstis sekoja Francijas piemēram, kaut arī ne tik demonstratīvi. Triju gadu laikā ASV zaudēja vairāk nekā 3 tūkstošus tonnu zelta.

ASV centās citas valstis ietekmēt un uzstādīja prasību, lai tās atturētos no uzkrāto dolāru apmaiņas pret zeltu. No ietekmēšanas ASV pārgāja uz darbiem un draudiem. Šāda politika daļēji it kā palīdzēja: 1969. un 1970. gada ASV zelta krājumi nesamazinājās. Taču tas bija tikai īss klusuma periods. 1971. gadā pret dolāru izraisījās jauns neuzticības vilnis un vairākas Rietumeiropas valstis atkal sāka izņemt zeltu. Šoreiz tas bija salmiņš kas pārlauza muguru kamielim. 1971. gada augustā ASV atcēla dolāra apmaiņu pret zeltu.

I)e Golla pēcteči — Pompidū, Ziskārs d’Estēns un citi — viņa politiku turpināja, taču ne tik kategoriski, ar gatavību uz kompromisiem. «Antidolāra» akciju asums Francijā dažādu faktoru ietekmē vairākkārt mainījies, taču šīs valsts pozīcija galvenajos jautājumos, arī par zelta lomu, nemainīgi atšķīrusies no ASV pozīcijas un nereti bijusi tai gluži pretēja.

Septiņdesmitajos gados valūtas problēma pastāvīgi atradās visaugstākā līmeņa sarunu dienaskārtībā. Komentējot Francijas prezidenta uzstāšanos un pārfrāzējot pazīstamo izteicienu par karu un ģenerāļiem, kāda franču avīze rakstīja, ka finanses ir pārāk nopietna lieta, lai tās varētu uzticēt finansistiem. No otras puses, valsts darbiniekam tagad grūti iztikt bez speciālajam zināšanām ekonomikā un finansēs. Diezgan raksturīga kļūst parādība, ka ekonomikas profesors taisa politisku karjeru un stājas ministra vai cita valsts darbinieka amatā. Tāda bija angļu premjerministra Ha-rokla Vilsona, VFR kanclera Ludviga Erharda, Francijas premjerministra Raimona Bāra un abu pēdējo Francijas prezidentu — ievērojamu finansu speciālistu karjera.

Cik šāds stāvoklis palīdz valsts ekonomikā un kapitālistiskās pasaules saimniecībā vispār pārvarēt aizvien pieaugošās grūtības, tas ir cits jautājums. Jādomā, ka nekāds profesoru un praktiķu komplekts nebūtu spējis izvest kapitālismu no XX gadsimta septiņdesmito gadu krīžu un problēmu labirinta.

VIII. STARPTAUTISKA VALŪTAS SISTĒMA

Lai izprastu, kada vieta un loma zeltam starptautiskajā valūtas sistēmā, nepieciešams īsuma aplūkot šīs sistēmas galvenās iezīmes un tajā notiekošās pārmaiņas.

Var rasties iespaids, ka mūsu laikos zelta liktenis izšķiras apspriedēs un komitejās, ka to groza likumi un starptautiski nolīgumi. Vieni ir pret zeltu, citi — par, un galu galā tiek panākts kompromiss, kaut kāds saskaņots lēmums. Tāda ir notikumu ārējā izpausme. Vēl nekad tik daudz komiteju un padomju nav apspriedušas starptautisko valūtas sistēmu un zelta lomu tajā.

Protams, no komiteju lēmumiem un vel jo vairāk no valdību politikas atkarīgs daudz kas. Taču, notikumus pavērojot uzmanīgāk, redzam, ka šos lēmumus un pasākumus diktē pasaules ekonomikā notiekošie objektīvie procesi, kā arī valūtas un finansu situācija. Jaunais dzimst nevis aiz zaļa tūka klāta galda vai galda, ko sedz modernākais plastikāts, bet gan pašā ekonomikas realitātē. Pragmatiski un reālistiski domājošiem Rietumu finansu sistēmas darbiniekiem tas ir skaidrs. Vācijas Federatīvās Republikas Centrālās bankas prezidents, piemēram, izteicās, ka pašreizējas mainīgas (floating) valūtas kursu sistēmas saglabāšanu «pasaules ekonomikai uzspiedīs nevis rakstītas formulas, bet gan skarbie ekonomiskie fakti».1

Galvenie pagrieziena punkti zelta likteņos (lēmums, ar kuru tika atcelta dolāra pārvēršana zeltā, šī metāla brīvās cenas daudzkārtēja paaugstināšana, zelta operāciju pārtraukšana pēc oficiālās cenas, ka arī fakts, ka zelta paritātes zaudē jebkādu realitāti) notiek krīzes apstākļos. Tas attiecas ari uz citām pārmaiņām sistēmā, it īpaši uz mainīgu kursu ieviešanu stabilu valūtas paritāšu vietā. Pēc bezgalīgam debatēm 1976. gadā vienojās par reformu, kas galvenokārt tikai fiksēja reāli izveidojušos situāciju. Septiņdesmito un astoņdesmito gadu mijā izraisījās jaunas asas problēmas, kas komiteju drudzim neļauj atslābt. Akadēmisko ekspertu un finanšu praktiķu smadzeņu trenēšanas rezultātā rodas aizvien jauni projekti un shēmas. Priekšlikumus, kas atspoguļo realitāti un atbilst tai, vairak vai mazāk ievieš praksē.

KAPITAL1SA1S GADSIMTA PĒDĒJA CETURKSNI

XX gadsimta pēdējā ceturksnī pasaules kapitālisms iegājis grūta ekonomiskajā un sociāli politiskajā situācija. 1974.—1975. gada ekonomiskā krīze kļuva par vissmagāko visa pēckara periodā. Kaut gan tā pakāpeniski tika parvarēta, tomēr palika smags mantojums, kas neļāva krīzei sekojošajam uzplaukumam būt pilnīgam un ilgstošam. Ekonomiskā pieauguma tempi vairākumā valstu krasi samazinājās jau 1979. gadā, bet 1980. gadā ASV un vairāku cilu valstu ekonomika icgaja jauna depresijas joslā. Visumā septiņdesmitajos gados pieauguma tempi attīstītajās kapitālisma zemēs bija gandrīz divas reizes zemāki nekā iepriekšējā desmitgade.

Tas viss nebūt nenozīmē, kā partijas XXVI kongresā noradīja L. Brežņevs, ka kapitālisms būtu «sastindzis savā attīstība». Kapitālismam ir vēl ne mazums rezervju, un tam piemīt mūžīgas spējas pielāgoties jauniem apstākļiem. Daudzās nozarēs šajā desmitgadē turpinājās intensīvs zinātnes un tehnikas progress. Taču septiņdesmito gadu notikumi kopumā norāda uz kapitālisma pozīciju vājināšanos mūsdienu pasaulē. Marksisti to sauc par kapitālisma vispārējās krīzes padziļināšanos, ar vispārējo krīzi saprazdami stāvokli, kad kapitālisms pasaulē vairs nav absolūta valdoša sociāla sistēma un spiests sacensties ar sociālismu.

Septiņdesmito gadu asākā ekonomiskā problēma, ko mantojusi arī šī desmitgade, ir bezdarba un relatīvi zemu pieauguma tempu savienojums ar spēcīgu inflāciju. Inflāciju var mērot ar dzīves dārdzības pieau guma tempiem. Gandrīz visās kapitālistiskajās un brīvību atguvušajās zemēs cenas ir cēlušās aizvien straujāk un nauda aizvien straujāk zaudējusi savu vērtību. Kaut gan sešdesmitajos gados par inflāciju runāja daudz, tomēr izrādījās, ka tas ir bijis svētīts stabilitātes laiks: lielākajā daļā valstu cenas palielinājās tie vairāk kā par 3—4 procentiem gadā. Pēdējos gados daudzās valstīs inflācija, ka mēdz teikt, kļuvusi izsakāma ar divzīmju skaitli: cenas pieaug par vairāk nekā 10 procentiem gadā. Tagad šo inflācijas robežu pārkāpušās Amerikas Savienotās Valstis. L. Brežņcva ziņojumā PSKP XXVI kongresam minēti skaitļi, saskaņa ar kuriem attīstītajās kapitālisma valstīs cenas kopš 1970. gada vidēji palielinājušās 2,3 reizes, bet kopš 1975. gada — pusotras reizes. Lai gan inflācijai piemīt vispasaules raksturs, starp valstīm šai ziņa tomēr pastāv liela atšķirība. Šīm mūsdienu inflācijas īpatnībām ir liela nozīme starptautiskajā-,valutas sistēmā.

Raksturīgi, ka 1974. gads kļuva gan par robežu ekonomiskās konjunktūras laušanai recesijas virzienā, gan ari lēcienam inflācijas tempos. 1973. gada beigas rušinājās svarīgs notikums, kas ietekmēja visu turpmāko attīstību: Naftas eksportētāju valstu organizācijas

(Organization of Petroleum Exporting Countries, OPEC) locekļi, izmantodami ekonomiskā un politiska ziņā labvēlīgu momentu, aptuveni 4 reizes paaugstināja cenu naftai, ko tie piegādāja pasaules tirgum. No pudeles izlauzās jauns džins — enerģētikas krīze. Šis arābu salīdzinājums jo vairāk vietā tapec, ka Itivējo Austrumu un Ziemeļāfrikas arābu valstis veido OPEC locekļu vairākumu. Rietumos daudzi, pat šķietami kompetenti cilvēki ir gatavi vilkt taisnu cēloņsakarību līniju starp OPEC akcijām un pēdējo gadu ekonomiskajām nelaimēm. Tā nav pareiza pieeja un sapratīgi domājoši cilvēki šim viedoklim nepiekrīt. Pazīstamais amerikāņu ekonomists un sociologs Roberts Ileilbro-nērs grāmatā par pasaules kapitālisma likteņiem sakarā ar septiņdesmito gadu ekonomiskajiem satricinājumiem salīdzina 1973. gada naftas šoka nozīmi ar 1929. gada rudenī Volstritā notikuša biržas kraha radītā šoka nozīmi pasaules ekonomiskas krizes izraisīšanā trīsdesmito gadu sākumā. Abos gadījumos krīzes paliesie cēloņi bija dziļāk meklējami, bet norādītie notikumi izskaidroja sistēmas iekšējo vājumu un ierosināja krīzes attīstību.2

Pastāvot enerģētikas krīzei un pastiprinoties cīņai par tirgu, starptautiskajos maksājumos radušās gigantiskas disproporcijas. Lielbritānijai, Itālijai, Francijai vajadzīgs liels kredīts naftas ievedumu finansēšanai. Kaut gan ASV ir relatīvi mazāk atkarīgas no enerģētisko izejvielu importa, arī tās vairs nespēj to segt ar parasto eksportu. Pasaules finansu situācijā pašas sensacionālākās pārmaiņas ir daudzmiljardu ienākumu un uzkrājumu izveidošanās naftas ieguvējās zemēs. Naftas nauda straumēm sāka šļākties Šauda Arābijas, Irānas, Venecuēlas, Kuveitas un dažu citu nelielu valstu rēķinos. Sis valstis nebija spējīgas īsā laikā miljardus izmantot derīgu preču iepirkšanai, tāpēc naudas straumes sāka it kā plūst atpakaļvirzienā — uz aizdevu kapitāla pasaules tirgu. Liela naudas daļa nogulsnējās valūtas (galvenokārt dolāru) rezervju veidā. Naftas ieguves valstu zelta krājumi ir ļoti mazi un nekādā ziņa neatspoguļo šo valstu spēji uzkrāto valūtas bagātību. 1980. gada visas OPEC valstīs, kopā ņemot, bija mazāk zelta nekā vienai Beļģijai vai Holandei. Tas ir šo valstu agrākās nabadzības un atkarīgā stāvokļa sekas. Daudzu naftas ieguves valstu valūtas rezerves laika posmā no 1978. līdz 1980. gadam turpināja pieaugt. Pagaidām tikai neliela to daļa pārvēršas zeltā.

Milzīgie deficīti un pārpalikumi maksājumu bilancēs, kas radušies pec 1973. gada, neizraisīja gandrīz nekādu zelta starptautisku kustību. Sie deficīti un pārpalikumi tika finansēti ar dažādu kredīta formu starpniecību, galvenokārt pateicoties starptautiskā kapitālu tirgus un naudas tirgus funkcionēšanai. Zināma loma šajā procesā bija Starptautiskajam valūtas fondam un citam starptautiskām finansu organizācijām; tām vajadzēja sakopot savus pūliņus, lai nodrošinātu līdzekļus tam brīvību atguvušajām valstīm, kuras naftu neiegūst un bija nonākušas īpaši smagā stāvoklī.

Septiņdesmito gadu starptautiskā kredīta rezultāti, no vienas puses, norāda uz kredītsistēmas efektivitāti un lielajām iespējām. Taču, no otras puses, augošā parādu piramīda, kurā palielinās īstermiņa un apšaubāmi paradi, grauj pasaules kapitālistiskās saimniecības nesamērīgi uzpūsto kredīta virsbūvi uri slēpj sevī lielas briesmas.

1979.—1980. gadā maksājumu bilances problēma atkal saasinājās. Viens no iemesliem bija jauns naftas cenas paaugstinājums. Naftas ieguves valstu ienākumi atkal krasi paaugstinājās. Turklāt šo ienākumu izvie* (ošana starptautiskajā kapitālu tirgū finansiālu un politisku iemeslu dēļ aizvien vairāk sarežģījās. Sājā tirgū pārsvarā valda dolārs, bet centrālo lomu spēlē amerikāņu bankas un to Eiropas filiāles. Taču pēdējos gados dolārs krietni vien zaudējis savu vērtību, ta sagādājot zaudējumus valstīm, kas savus līdzekļus izvieto dolāros vai tā sauktajos eirodolāros (tas ir, Rietumeiropas valstu bankās dolāros izteiktos rēķinos). Kas attiecas uz politisko risku, tad autoritatīvais Londonas izdevums «Economist» paskaidro: «OPEC valstis, kurām ir valūtas pārpilnība, cenšas diversiTicēt savus aktīvus, atbrīvojoties no dolāriem; tās negrib visas olas glabāt vienā groziņā, it īpaši pēc amerikāņu reakcijas Irānas un Afganistānas jautājumā. Irānas aktīvu iesaldēšana ASV kontrolētajās bankās, daļējais embargo amerikāņu tirdzniecībai ar Irānu, labības un augstas tehnoloģijas preču eksportēšanas aizliegšana uz Padomju Savienību neizbēgami izvirza jautājumu, kur tas notiks nākamo reizi. Nav nepieciešama liela iztēle, lai varētu iedomāties jaunu arabu un izraēliešu konfliktu, kas var novest pie embargo ieviešanas un aktīvu iesaldēšanas. Pat ja šādas bažas nav reālas, tomēr izveidojusies situācija nav labvēlīga OPEC valstu fondu reciklēšanai.»

Līdz ar citiem variantiem un iespējām rodas arī jautājums par zeltu, par šo fondu daļēju noguldīšanu metālā. Izskatot šo jautājumu, «Economist» daudznozīmīgi secina: «Ja var izdarīt vēl vienu pareģojumu, tad jātcic, ka zelta monetārā loma nākamajos 10 gados būs lielāka nekā tā bija aizvadītajos 10 gados .. ,»3 Pie šīs problēmas galvenajiem aspektiem mēs vel atgriezīsimies, bet šeit nepieciešams īsuma aplūkot citu jautājumu, kas cieši saistīts ar zelta monetāro lomu, — par valūtas kursu sistēmu.

Septiņdesmitajos gados starptautiskās valūtas sistēmas attīstībā nozīmīgs faktors bija piespiedu pāriešana no cietām valūtas paritātēm uz «mainīgiem kursiem» — pastāvīgām un ievērojamām svārstībām, kas tirgu veidojās valūtu maiņas attiecībās.

Gadsimtiem ilgi ir uzskatīts, ka zelta un valūtu sfērā jāvalda stabilitātei. Tagad nenormalitāte kļuvusi par normu, nepastāvīgums — par vienīgo pastāvīgo parādību.

Pastāvot zelta standartam, kā mēs jau zinām, valūtu kursu svārstības bija nelielas un daudz neatkāpās no paritātēm, kuras noteica katras valūtas zelta saturs. Paritāšu stabilitāte un nenozīmīgās kursu svārstības bija svarīgākais Bretonvudsas sistēmas princips, kaut an stabilitāti te panāca ar citiem līdzekļiem. Tiesa, pastāvot šai sistēmai, nereti atgadījās, ka valsts paritāti vai nu nemaz nefiksēja, vai arī, to formāli noteicot un Starptautiskajā valūtas fondā reģistrējot, praksē šo paritāti neievēroja un tirgū neuzturēja. Ja šādā gadījumā kurss netika nostiprināts kādā citā (nevis tirgus) ceļā ar valūtas kontroles palīdzību, tad tas tirgū varēja svārstīties. Taču, pirmkārt, šādu režīmu uzskatīja par īslaicīgu, parejošu un stingras paritātes noteikšana palika kā mērķis, otrkārt, tas attiecās tieši uz konkrēto valutu, nevis uz visu sistēmu. Konkrētā valūta svārstījās attiecībā pret noteiktu stabilitātes asi, taču pati šī ass palika nekustīga. Par šādu asi kalpoja ar zeltu saistītais dolārs.

Mūsdienu sistēmā vispār nav nekādas stabilitātes ass. Zelts ka valūtas oficiālās vērtības mērs no sistēmas vispār izslēgts un neviena valūta netiek mainīta zeltā pēc stingras paritātes. Turpretī dolārs, kā saka, peld kopējā baseina tāpat kā visi pārējie, kaut gan tā masīvā figūra no kopējas masas izdalās.

Valūtas kurss ir divu naudas vienību vērtību savstarpēja attiecība un tas saista divas valūtas. Ja vienai no šīm valūtām kurss pazeminās, tad otrai attiecīgi paaugstinās. Taču līdz 1971.—1973. gadam konkrētas valūtas kursu un dolāru vienmēr aplūkoja no vienas puses — kāda ir šīs valūtas attiecība pret dolāru. Atkal dolārs bija ass, visas sistēmas atskaites pamats. Tagad ir_ pavisam citādi. 1977,—1978. gadā dolāra kurss ievērojami kritās. Tieši šis apstāklis atradās uzmanības centrā, kaut gan tikpat pamatoti varēja runāt par citu valutu, it īpaši nrarkas, jēnas, Šveices franka kursa celšanos.

Valūtas kursa nestabilitāte cieši saistīta ar zelta izspiešanu no starptautiskās valūtas sistēmas. Tāds ir kārtējais paradokss: septiņdesmito gadu krīze bija rezerves valutu krīze, praktiski dolāra krīze. Taču par

«upuri» krita dzeltenais metāls: vismaz oficiāli tas lika izspiests sistēmas sētaspusē. Neuzticība pret dolāru pieauga tādā pakāpē, ka privātas bankas, firmas, individuālie kapitālisti masveidā centās tikt vaļā no amerikāņu valūtas un apmainīja to pret stabilāku valūtu. Dolāra kurss nokritās līdz zemākajai robežai, pie kuras centrālās bankas, respektējot starptautiskās vienošanās, bija spiestas to uzturēt. Tas nozīmēja, ka tirgu bija jāuzpērk aizvien jauni miljardi dolāru, tādējādi palielinot jau tā lielās rezerves.

Pēc spēles noteikumiem vajadzēja izdarīt dolāra devalvāciju, lai naudas pārvešana no dolāriem uz citu valūtu kļūtu dārgāka. Taču ASV to nevarēja izdarīt, nesamazinot savas valūtas zelta saturu, kas bija nemainīgs kopš 1934. gada un kļuvis par sava veida politisku fetišu. Otra izeja bija tāda, ka citas valstis paaugstinātu savas valūtas paritāti attiecība pret dolāru. Taču tās to nevēlējās darīt: ka mēs jau redzējām, valūtas kursa paaugstināšana novājina attiecīgas valsts preču konkurences spēju, apgrūtina eksportu. Tas laiks bija pagājis, kad Savienotās Valstis varēja partneriem uzspiest šādas lietas. Vēl vairāk — partneri sāka zaudēt pacietību un nepārprotami lika manīt, ka tie apmaiņai pret saviem dolāru uzkrājumiem pieprasīs zeltu.

Prezidenta Niksona padomnieki ieteica aizvērt zelta lodziņu (atcelt dolāru apmaiņu pret zeltu), ieviest īpašu muitu citzemju precēm, ko ieved Amerikas Savienotajās Valstīs, kā arī izdarīt dažus pret inflāciju vērstus iekšējus pasākumus. 1971. gada 15 augusta, svētdienas vakarā, Niksons 18 minušu ilga runa pasludināja šo savu «jauno ekonomisko politiku», kas ASV partneriem bija smags trieciens. Ka stāsta amerikāņu nedēļas izdevums, šīs jaunas vēstis piecela angļu premjerministru Hītu no gultas viņa ārpilsētas rezidencē, bet «pirmdienas rītā ministri, apstulbuši un saulē iedeguši, lidoja uz savām galvaspilsētām, pārtraukdami atvaļinājumus Francijas dienvidos un Skotijas medību apgabalos»4.

Taču ministri maz ko varēja darīt, vismaz ne steidzamā kārtā. Uzpirkt tirgū un uzkrāt «jaunus» — pret zeltu neapmaināmus — dolārus nebija nekādās jēgas, centrālās bankas to mitējas darīt un dolāra kursu vairs neuzturēja. Dažu nedēļu laikā lielākas daļas rūpniecisko valstu valūtas kurss attiecībā pret dolāru paaugstinājās. Stingro paritāšu sistēma bija sagrauta, valūtas saka mainīties, turklāt kursu svārstības bija ievērojami lielas. Izveidojās trauksmaina situācija, kas varēja izraisīt lielākus sarežģījumus. Haosa draudi lika meklēt kompromisu. Amerikāņi šīs sarunas veda ar devīzi: mēs visi sēžam vienā laivā, tāpēc nedrīkst to šūpot pārāk stipri. Eiropieši atbildēja, ka tieši Niksons ir ta sasvēris laivu, ka ta jau pamatīgi piesmēlusies ar ūdeni. Tādas nebūt ne mazas valsts kā VFR pārstāvis reiz izteicās, ka sēdēt ar ASV vienā «valūtas laivā» ir tas pats, kas atrasties tur kopā ar ziloni.

Bretonvudsas sistēma ira visās šuvēs, valūtas saites ar zeltu bija pazaudētas. Taču ierastās formas vēl valdīja par domāšanu. Tāpēc kompromisu meklēja jaunās zelta paritātes un nosakot vairāk vai mazāk ciešu attiecību starp valūtām. Politiķu prāti vēl nebija sagatavoti vispārējai «peldēšanai», kaut gan daudzi ekonomisti jau sen to sludināja. It īpaši par to iestājās tā sauktā monetāristu skola, kuras pamatideju interpretē D. Srnislovs: «Tādējādi iznāk, ka zelta standarta laikos starptautisko maksājumu apgrozības automātisks regulators bija zelta brīva kustība, turpretī tagad šis uzdevums jāpilda kapitālistisko valūtu mainīgajiem kursiem.»5 Taču līdz septiņdesmito gadu sākumam, kad objektīvie apstākli pasaulē mainījās, šīs idejas galvenokārt palika akadēmisko zinātņu piederums. Tagad notikumu attīstība ņēmusi tādu virzienu, ka Rietumvalstu politikas vadītājiem cits ceļš nav palicis, kā pieņemt mainīgo kursu sistēmu. Starp citu, lai šo lēmumu pieņemtu, vēl vajadzēja paiet diviem krīžu un drudžu gadiem. 1971. gada beigās gribēja tikt cauri ar sīkiem Bretonvudsas sistēmas labojumiem.

Vispirms kompromiss tika panākts divpusējās ASV un Francijas prezidentu sarunās, kurās Pompidū zināmā mēra uzstājās visas Rietumeiropas vārdā. Niksons un Pompidū «pēc ilgām partikulārām sarunām par valūtas jautājumiem (šis sarunu priekšmets Pom-pidu sajūsminājis, bet Niksonam, stāsta, acis apmiglojušas) ... vienojas, ka dolārs tiks devalvēts, paceļot zelta cenn no 35 līdz 38 dolāriem uncē».6 1971. gada decembri šis kompromiss tika nostiprināts ar daudzpusīgu vienošanos Vašingtonā,

Nekāda reāla ekonomiska nozīme šai cenai nebija un nevarēja būt. Brīvajā tirgū 1971. gada beigās zelts maksāja apmēram 44 dolārus uncē, bet 1972. gada — 65 dolārus. Visas operācijas notika pēc šīm cenām, bet par 38 dolāriem neviens zeltu nepārdeva. Būtība slēpās citur. Politiski dolāra devalvācija bija ASV valdības kapitulācija. Neskaitāmas reizes Amerikas prezidenti, finansu ministri un citi augstākie ierēdņi paziņojuši, ka dolāra zelta paritāte ir neaizskarama, ka dolārs nekad netiks devalvēts. Ar to tika pateikts, ka dolārs nav pielīdzināms nevienai citai valūtai. Tagad francūžiem bija radies zināms pamats ļaunpriecīgai līksmībai: izrādījās, ka dolāram piemīt tādas pašas kaites kā visām pārējām valūtām.

Taču Savienotās Valstis bija pietiekami spēcīgas un ietekmīgas, lai no savas piekāpšanās izspiestu maksimālu labumu. Anglija un Francija saglabāja savu iepriekšējo formālo valūtas zelta saturu, Japāna un VFR nedaudz to paaugstināja. Rezultāta visu šo un vēl daudzu citu valūtu paritātes attiecībā pret dolāru tika paaugstinātas dažādā pakāpē. Sasniegts bija tieši tas, pēc kā tiecās ASV: ar lētāku kļuvušo dolāru tām bija vieglāk konkurēt pasaules tirgos.

Niksons pasteidzās paziņot, ka šie lēmumi ir vissvarīgākās vienošanās, kas pasaules vēsturē pieņemtas par valūtas problēmu. Patiesībā izrādījās, ka Amerikas prezidenta paziņojums ir viens no vistuvredzīgākajiem «pasaules vēsturē». 1971. gada decembri noteiktā kartība pastāvēja tikai 14 mēnešus. ASV maksājumu bilance neuzlabojās, neuzticība pret dolāru nemazinājās. Katrs iesākums grūts: «nevainību» zaudējušais dolārs 1973. gada februāri bez īpašiem sirdēstiem devalvējās otrreiz. Zelta cena tika paaugstināta līdz 42,22 dolāriem. Starp citu, brīvā tirgu cena 1973. gada beigas sasniedza 112 dolārus, bet 1974. gada beigās — 187 dolārus. Kādubrīd kotācija nonāca pat līdz skaitlim 200.

Tas bija laikmeta gals, kā teiktu komentētāji, kas iecienījuši augstu stilu. Neviens vairs pat nemēģināja noteikt stingru paritāti. Iestājās mainīgas valūtas laikmets.

Mūsdienu apstākļos valsts valūtas kurss un tā kustība ir nozīmīgs rādītājs, kas apliecina valsts ekonomisko un finansiālo stāvokli, var teikt, raksturo tas ekonomisko veselibu. Taču pastāvīgās krasās kursu svārstībās nes sev līdzi vēl vienu nozīmīgu kapitālistiskas pasaules ekonomikas nestabilitātes elementu. Noskaidrojās, ka kapitālistiskās valstis nevar šai jomā pieļaut pilnīgu stihiskumu un spiestas regulēt kursu kustību ar dažadām metodēm. liek lietota tradicionāla forma — valūtas intervencija, kad centrālās bankas tirgū iepērk vai pārdod valūtu ar nolūku iedarboties uz tās kursu. Cita, taču ar šo metodi saistita forma, ir kursu zināma stabilizācija, piestiprinot valūtu līderva-lūtai un mainoties kopā ar to. Pēc Starptautiskā valūtas fonda ziņām, 1979. gada vidū no 137 valstīm — Fonda loceklēm tikai 41 valsts savai valūtai uzturēja brīvās mainības režīmu vai arī vispār nenoteica izraudzīto režīmu. 56 valstu valūtas bija piestiprinātas lider-valtītam, no tām 36 — dolāram. Tās gandrīz visas bija brīvibu atguvušās valstis. 35 valstu valutas kursu noteica uz norēķina valūtas vienību bāzes, it īpaši uz SDR (Special Drawing Rights) bāzes. Un, visbeidzot, 8 Rietumeiropas kopējā tirgus valstis iegaja Eiropas valūtas sistēmā un atbalstīja stingru attiecību starp savām valūtām, tādējādi istenojot kopigu peldēšanu vētrainajā valūtas jūrā.7 Tas viss veido diezgan sarežģītu mozaīku un neizvirzīsim sev uzdevumu to iztirzāt sīkāk. Pievērsīsimies vēl tikai jautājumam, kam ir vistiešākais sakars ar zelta tematu.

Jautājumu aplūkojot abstrakti, ekonomisti nonāca pie secinājuma, ka mainīgās valūtas krasi samazina vajadzību pēc zelta un valūtas rezervēm, bet, pastāvot «tīrai mainībai», tas ir — bez jebkādas valdību un centrālo banku iejaukšanās, šo vajadzību it kā novērš pavisam, le domāts sekojošais: pasliktinoties maksājumu bilancei, valūtas kurss nokrīt tik zemu, ka rodas faktori, kas stihiski atgriež bilanci līdzsvarā, un nekādi rezerves izdevumi nav vajadzīgi. Taču praksē izrādījās, ka ne pati valsts, ne tas partneri nevar pieļaut šādu kursa pazemināšanos. Lai regulētu maksājumu bilanci un kursu noturētu ar tirgus metodēm, nepieciešamas rezerves. Maksājumu bilances svārstības septiņdesmitajos gados sasniedza milzīgus apmērus. Tāpēc rezervju problēma — kā pēc daudzuma, ta pēc struktūras — nebūt nav mazinājusies. Kā redzēsim vēlāk, šī problēma var dot «otro elpu» zeltam — visdrošākajai rezervju formai.

Pēdējos gados pasaules finansu un valūtas sistēmā parādījies ne mazums jaunumu, neierastu un pirmajā acu uzmetienā dīvainu lietu. Svarīgākais no šiem jaunumiem laikam gan ir «papīra zelts» — starptautiska kreditnauda.

Eincigs saka: ja zelta nebūtu, tad to vajadzētu izdomāt — tāda nozīme tam ir pasaules ekonomikā.8 Likteņa ironija ir tāda, ka šāds «mākslīgais» zelts tika radīts tieši tālab, lai atstumtu un gala rezultāta starpvalstu apgrozībā aizstātu dzelteno metālu, kura aizstāvis bija Eincigs. Runa, protams, nav par sintētisku materiālu ar zelta īpašībām, bet gan par īpašu kredītnau-das formu, kas balstas uz daudzu valstu valdību kolektīvu kredītu.

Starptautiska kreditnauda pirmo reizi tika izveidota 1969. gada ilgu un smagu sarunu rezultātā. Sai naudai tika dots nosaukums Special Drawing Rights (Speciālās aizņēmuma tiesības), parasti apzīmējot ar SDR.

Jautājumi, kas saistīti ar SDR un šis naudas lomu starptautiskajā valutas sistēmā, nav no vienkāršākajiem. Amerikāņu eksperts, kurš daudzus gadus piedalījies starptautiskās sarunās par šis sistēmas reformu, raksta, ka tehniskie aspekti ir tik sarežģīti, ka nav ko gaidīt sapratni no finansu ministriem, kas sarunas oficiāli pārstāv savas valstis.9

Par ministriem nezinu, taču plašai publikai un pat profesionāliem ekonomistiem, kas ar valūtas problēmu speciāli nenodarbojas, SDR vēl tagad ir mīkla. Starptautiskais valūtas fonds ik mēnesi izdod apjomīgu grāmatu — biļetenu «Starptautiskā finansu statistika». Agrāk tas sākās ar samērā vienkāršu tabulu, kurā bija atspoguļota valūtu paritāte zeltā un dolāros, lagad no ievadtabulas uzzinām kaut ko mazsaprotamu un grtiti sagremojamu: cik ASV dolāru maksā viena SDR vienība un cik tādu vienību maksā viens dolārs. Turklāt šīs vienības mainās katru dienu: piemēram, 1977. gada 1. martā dolāra kotējums bija 0,864165 SDR vienības, bet 31. marta — 0,862691 vienība. Meneša laikā dolārs bija nedaudz pazeminājies. Cita tabula rāda katras vadošās valūtas katras dienas kursu attiecībā pret dolāru.

Tālāk agrāk tika dota tabulu sērija, kas atspoguļoja katras valsts operācijas ar Fondu un šīs valsts valūtas rezerves. Visi šie lielumi bija izteikti dolāros un, ja bija velēšanās, tos varēja viegli pārrēķināt zeltā vai jebkura citā valūtā. Arī tas bija saprotami un pierasti. Turpretī tagad mēs uzzinām, ka, piemēram, 1976. gada beigas VFR kopējā rezervju summa sastādīja 29,9 miljardus SDR vienību, tai skaitā zelta — par 4,1 miljardu vienību, ārzemju valūtu — par 22,0 miljardiem, pašu SDR —par 1,7 miljardiem un rezervju pozīciju Fonda — рзг 2,1 miljardu.10 Visu sarežģī vēl tas, ka zelta novērtēšana SDR vienībās ir pilnīgi nosacīta: tā nebūt neatspoguļo zelta reālo tirgus cenu, bet gan atspoguļo faktu, ka kaut kad vienības zelta saturs uzskatīts par vienlīdzīgu «vecā» (pirms 1971. gada devalvācijas) dolāra zelta saturam un sastādījis 0,888671 gramu. Turpretī tagad SDR vienībai nav nekāda zelta satura un, protams, to pret zeltu nemaina. Kas attiecas uz zelta cenu dolāros, tad tā daudznozīmīgi tiek minēta preču cenu iedaļā, kur zelts (Golā) pēc angļu alfabēta likumiem nokļuvis starp zivju miltiem (ī'ishineal) un zemesriekstiem (Groundnut). Biļetena sastādītāji ar to grib parādīt, ka zelts ir demonetizēts un novests līdz parastas preces stāvoklim.

Kur radušās SDR, kādas funkcijas tās pilda? Kāpēc žurnālistu žargonā tās sauc par papīra zeltu?

Doma izveidot līdzīga tipa kredītnaudu pastāvēja jau sen. Runa bija par to, lai starpvalstu apgrozībā ieviestu tādu naudu, kuras rezerves varētu papildināt apzināti, atkarībā no vajadzības. Tādējādi šāda nauda būtu labāka par zeltu, kura ieplūšana centralizētajās rezervēs ir atkarīga no dažādām nejaušībām, tādām kā jaunu ieguves vietu atklāšana un pieprasījuma pec šī metāla neinonetārām vajadzībām. Šada nauda būtu bijusi arī labāka par nacionālajām valūtām (dolāriem), kuru izmantošana par starptautisko naudu noveda līdz krīzei. Tā tas izskatījās uz papīra — ekonomistu projektos.

Patiesībā aina bija pieticīgāka, taču SDR ieviešanas piekritēji rokas nenolaiž un cer, ka pašreizēja situācija ir tikai sākums. Kā valsts centrālā banka emitē (laiž apgrozībā) papīrnaudu, apmēram tapat Starptautiskais valūtas fonds «izveidoja» un 1970.—1972. gadā izvietoja 9,3 miljardus SDR vienību. Tais laikos vienība pēc zelta satura bija vienlīdzīga dolāram. So it kā no gaisa nokritušo naudu ikviena valsts ieskaitīja savās rezervēs. Kapitālistiskā pasaule, protams, tādējādi bagātāka nekļuva, tāpēc ka bagātība sastāv no reālām vērtībām, bet SDK ir papīra vērtība. Taču katrai valstij atsevišķi šie papildinājumi ir realitāte: tie palielina likviditāti, spēju apmaksāt starptautiskas saistības.

Ar ko SDR līdzinās zeltam? Pirmkārt, dzēšot ar SDR maksājumu bilances deficītu, valsts izdara galīgo norēķinu, it kā tā būtu maksājusi ar zeltu. Tas nav kredīts, kas vēlāk jādzēš. Otrkārt, SDR rezerves atšķirībā no dolāru rezervēm tai pašā laikā nav kāda cita parādi. SDR liktenis nav atkarīgs no parādnieka, piemēram, ASV banku stāvokļa. Treškārt, SDR, reiz nonākušas centrālo banku apgrozība, no šīs apgrozības vairs nevar nekur aiziet, bet tikai pārvietojas no vienas valsts uz otru vai arī kursē starp Starptautisko valūtas fondu un valstīm — šī Fonda loceklēm.

Taču, protams, SDR nav zelts. Tām nav iekšējās vērtības, un, tāpat kā jebkura kredīta un papīrnauda, SDR var atrasties apgrozībā, tikai ja uzticas tām un organizācijai, kas tās izlaidusi. SDR priekšrocība ir vienīgi tā, ka pamats ir kolektīvais kredīts. Teiksim, valsts centrālās bankas banknotes, kad tās XVIII—XIX gadsimtā sāka izlaist, bija drošākas par privātbanku banknotēm, taču tās joprojām bija un palika papīrs. SDR ir drošākas par nacionālajām banknotēm un citam kredīta un papīra naudas formām, taču to daba ir tāda pati. Jāteic, ka SDR pastāv tikai bezskaidras naudas formā, kā ieraksti valsts īpašos Fonda rēķinos, nevis banknošu formā.

Tādā veidā radītajām speciālajām aizņēmuma tiesībām bija diezgan pieticīga loma septiņdesmito gadu vētrainajā vidusposmā, kad sakarā ar naftas cenu paaugstināšanu un citiem iemesliem maksājumu bilances lika pakļautas milzīgām pārmaiņām. Sājos apstākļos SDR pieticīgās summas — kuru izmantošana valstīm ar deficītu pēc vienošanās turklāt vēl bija ierobežota — nevarēja būt kaut cik reāls faktors maksājumu sabalansēšanai. Un sešus gadus SDR emisija nenotika.

Taču 1979. gadā SDR emisija tika atjaunota, un laika posmā no 1979. gada līdz 1981. gadam Fonda loceklēm proporcionāli to kvotām tika izplatīts vel 12 miljardi vienību. Tāpat kā pirmajā sadalē, lielumlielo daļu jauno SDR saņēma rūpnieciski attīstītas valstis. Tika paplašinātas SDR naudas īpašības, tas ir, palielinātas to turētāju iespējas SDR izmantot valūtas pirkšanai, saistību dzēšanai utt. SDR piekritēji, kuru citadele, dabiski, ir Starptautiskais valūtas fonds, uzskata, ka tas ir solis uz priekšu, lai sasniegtu tagad jau Fonda statūtos ierakstīto mērķi — SDR pārvērstu par galveno starptautisko rezervju formu.

Jau sen tiek apspriests projekts, kura īstenošana novestu pie SDR masas ievērojamas palielināšanas starptautiskajā apgrozībā un arī to attiecīgas daļas starptautiskajās rezervēs. Sis projekts guvis nosaukumu — aizstāšanas rēķina (substilulion account) izveidošana. Būtībā tā ir tā pati ideja, ko sludināja Roberts Trifins, viens no speciālistiem, kurš jau sešdesmito gadu sākumā bija par pasaules banku un īstas starptautiskas kredītnaudas izveidošanu. Centrālās bankas, uzkrājušas lielu daudzumu dolāru, apmaina tos pret SDR, ko izlaiž Starptautiskais valūtas fonds. Tagad runa ir par to, ka Fonds šai nolūkā izlaidīs speciālas SDR obligācijas. Saņemtos dolārus Fonds ieguldīs ASV valsts vērtspapīros. Kad runas aizsākas par dolāru summām, kas varētu tikt šādai apmaiņai piestādītas, tad nosauc dažādus skaitļus — no 10 līdz 50 miljardiem SDR vienību (1980. gadā tas atbilda gandrīz 65 miljardieru dolāru). «Economist», minēdams šos skaitļus, atzīmē, ka «pat augstākais skaitlis izskatās kā mazā alus krūze salīdzinājumā ar problēmas mērogiem»11, tas ir, salīdzinājumā ar milzīgo summu dolāru, kas uzkrājušies ārpus ASV robežām. Sājā projektā atbilstoši laika garam tagad cenšas atrast vietu arī īstajam zeltam. Domā, ka Starptautiskā valūtas fonda zelta rezerve liks izmantota kā garantijas fonds, it īpaši, lai segtu zaudējumus, kādi Fondam varētu rasties gadījuma, ja dolāra kurss kristos.

Vai gala rezultātā Starptautiskais valūtas fonds var pārvērsties par pasaules centrālo banku līdzīgi ASV Federālajai rezerves sistēmai? Un vai var SDR kļūt par vienīgo, kaut vai galveno starptautisko maksājumu līdzekļu formu? Marksisti uz šādu jautājumu atbild šādi: kamēr kapitālisms paliek kapitālisms, tas nav iespējams. Šāda organizētība pasaules mērogā ir pretrunā kapitālisma dabai, nav ar to savienojama. Pasaules valūtu superregulēšanas idejas ir rada savā laikā modernajai ultraimperiālisma koncepcijai, ko kritizēja V. I. Ļeņins. Viņš rakstīja: «Nav apšaubāms, ka attīstība notiek virzienā uz vienu vienīgu vispasaules trestu, kas uzsūc sevī bez izņēmuma visus uzņēmumus un bez izņēmuma visas valstis. Bet attīstība virzās uz to tādos apstākļos, tādā tempā, pastāvot tādām pretrunām, konfliktiem un satricinājumiem, — nepavisam ne ekonomiskiem vien, bef arī politiskiem, nacionāliem u. t. jpr., — ka noteikti agrāk, nekā lieta noies līdz vienam vispasaules trestam, līdz nacionālo finanšu kapitālu «ultraimperiālistiskai» vispasaules apvienībai, imperiālismam būs nenovēršami jāsagrūst, kapitālisms pārvērtīsies savā pretstatā.»12

Tāpat kā kapitālisma apstākļos nevar nonākt līdz vienam pasaules trestam, kas regulētu visu ražošanu, visu tirdzniecību, visu patēriņu, tā nevar nonākt arī līdz pasaules superbankai, kas globālā mērogā regulētu naudu un kredītu.

Taču virzība uz to ir iespējama, vēl vairāk — tā ir likumsakarīga un pat neizbēgama. Tāpēc arī radās un attīstījās SDR.

Vairāk izpaužas SDR kā aprēķina vienības loma starptautiskajās valūtas attiecībās. Tas saprotams: kad valūtu zelta paritātes bija faktiski, bet vēlāk arī juridiski likvidētas un valūtas sāka «peldēt», asi izvirzījās jautājums — ka skaitīt naudas summas, ja tās izteiktas dažādās nacionālajās naudās? Kāds kopsaucējs ir iespējams?

Šādas funkcijas tad arī uzņēmās SDR vienība. Taču tas ir ļoti savdabīgs kopsaucējs, kas peld kopā ar valūtām. SDR vērtība nav stabila ne attiecībā pret zeltu, ne ari pret kaut kādu preču komplektu. Par cik inflācijas ietekmē kāda valūta zaudē vērtību, par tik līdz ar valūtu vērtību zaudē arī SDR. Kopš tā laika, kad SDR lika ieviestas, to reālā pirktspēja kritusies vairāk nekā trīs reizes. Vienīgais — SDR vērtības krišanās notiek vidējos lielumos, tā novērš galējos variantus.

SDR vienības vērtību (tās attiecību pret valūtu) nosaka uz valūtu savstarpējo kursu pamata — tā sauktā «standarta kurvja» pamata, ko veido vairākas galvenās valūtas. Bet, ja tas ir tā, tad kādā veidā valūtas mēra savu vērtību attiecībā pret SDR? Izveidojas apburtais loks. Lai no tā izietu, tika pieņemts zināms aprēķina punkts, noteikta SDR vienības sākotnējā vērtība dolāros un citās valūtās. SDR vienības sākotnējā vērtība sastādīja 1,20635 dolārus un to uzzināja, dalot SDR zelta saturu ar divreiz (1971. un 1973. g.) devalvētā dolāra zelta saturu. Kā redzam, bez zelta arī te nevarēja iztikt. SDR attiecību pret visām pārējām valūtām noteica, vadoties no šī lieluma un dotās valūtas kursa attiecības pret dolāru. Pēc visa tā SDR vienība būtībā izsaka nevis valūtas vērtību, bet gan katras valūtas kursa novirzi no šī sākotnējā līmeņa attiecībā pret visām pārējām valūtām.

Mērot SDR vienībās, svārstības tiek mīkstinātas, nogludinātas. Tā, piemēram, no 1977. gada augusta līdz decembrim dolāra kurss attiecībā pret VFR mārku kritās par 9 procentiem, pret japāņu jenu — par 10 procentiem, taču tā attiecība pret SDR samazinājās tikai par 4 procentiem.13

Valūtu kursu milzīgās svārstības kreditoriem, noguldītājiem un citiem nākamo maksājumu saņēmējiem lika meklēt kaut kādu garantiju pret zaudējumiem. Zināmā mērā SDR te noderīga: piemēram, izmaksājot aizdevumu sterliņu mārciņās, tiek atrunāts, ka atmaksājamai summai mārciņās ir jābūt ekvivalentai SDR nemainīgajam lielumam. Ja mārciņa krītas kaut vai par 20 procentiem, kreditors atpakaļ saņem iepriekšējo summu, kas izteikta SDR, tas ir, būtībā vidēji galvenajās valūtās. Taču, kā mēs redzējām, SDR negarantē no galvenajām briesmām — inflācijas.

Dabiski, Starptautiskais valūtas fonds visas naudas summas izskaitļo SDR vienībās. Taču pēdējos gados arī daudzas citas starptautiskas finansu organizācijas sākušas lietot SDR kā aprēķinu vienības. To vidū Āfrikas attīstības banka, Arābu valūtas fonds, Islama attīstības banka un citas. Starptautiskajā kapitālu tirgū tiek izlaistas obligācijas, kas izteiktas SDR vienībās, lielās komercbankas pieņem depozītus, izteiktus SDR vietu-bās.M Vēlreiz paskaidrosim, ka SDR kā tādās nekādi reāli norēķini nenotiek (to nepieļauj SDR statuss), šajās vienībās naudas summas vienīgi tiek izteiktas.

Pielietojot par aprēķina vienību SDR, tiek apmierinoši līdzsvarots valūtu kurss, šīs vienības kalpo par apdrošināšanas lidzekii pret kursa zaudējumiem. Lai saglabātu naudas summas reālo pirktspēju, jālieto indeksācija, tas ir, naudas summas pārrēķins atbilstoši cenu indeksa pārmaiņām. Šādu indeksāciju kapitālistiskajās valstis lieto aizvien biežāk. Tā, piemēram, kontrahenti norunā, ka preces cena pēc kontrakta ir 1000 dolāru, taču maksāšanas bridi tā tiks pārskatīta, ja vairumtirdzniecības cenu indekss tajā laikā būs mainījies vairāk nekā par 10 procentiem. .Ja indekss celsies par 10 procentiem, tad cena būs 1100 dolāru, ja par 20 procentiem — tad 1200 dolāri utt. Tai pašā laikā indeksācijai jeb indeksa atrunas lietošanai ir ari būtiski trūkumi, tā var būt tehniski sarežģīta.

Dabiski rodas jautājums: vai šim mērķim neder zelts? Kaut ari tas preču sarakstā nokļuvis starp zivju miltiem un zemesriekstiem, zelta cena tomēr ekonomiski, vēsturiski, politiski un psiholoģiski atšķiras no šo prozaisko preču cenas. Kaut gan zelta cena krasi svārstās, tendencē tā ļoti precīzi atspoguļo dolāra un citas papīrnaudas vērtības samazināšanos. Ir zelta atrunas atjaunošanas simptomi — līgumos paredzēti noteikumi, saskaņa ar kuriem naudas summas tiek pārskatītas atkarībā no zelta cenas.

Vispār zelts SDR sistēmai ir bargs konkurents. Lai vai kādas starptautiskas garantijas šīm aprēķina vie-nibām būtu, mirdzošais dārgmetāls ir vislabākā garantija. Pat tīri kvantitatīvā ziņā zelts pārmāc šo finansu alķīmiķu mākslīgo darinājumu — zelta kopējās rezerves, novērtētas tirgus cenās, vairākus desmitus reižu pārsniedz SDR rezerves.

SDR uzradies arī vēl cits konkurents — gan ne tik spožs kā zelts, bet pēc izcelšanās un būtības tam tuvu stāvošs: 1979. gadā valstis — Eiropas ekonomiskās apvienības locekles — izveidoja Eiropas valūtas savienību ar savu saliktu valūtas vienību, ko apzīmē ar angļu abreviatūru ECU (European Currency Unit). Tas atsauc atmiņā ekijus — franču viduslaiku zelta un sudraba monētas.

ECU arī ir sava veida papīra zelts, taču atšķirībā no globālajām SDR te mums ir darīšana ar reģionālu starptautisku kredītnaudu. To izmantošanas sfēra »— Eiropas ekonomiskās apvienības valstu savstarpējie norēķini šo valstu centrālo banku līmenī. Raksturīgi, ka

ECU ir ciešāk saistīti ar zeltu nekā SDR. Sistēmas centrālā organizācija — valūtu sadarbības Eiropas fonds — šo naudu piešķir katrai valstij apmaiņā pret 20 procentiem šīs valsts iemaksātajām dolāru un zelta rezervēm. Turklāt zeltu novērtē, pamatojoties uz tirgus cenām. Tāpēc ECU masa, ko izlaiž pret zeltu, ir ievērojami lielāka par summu, kas nodrošināta ar dolāriem. Tādējādi radusies valūta, kurai ir visai augsts zelta nodrošinājums. Kopējā tirgus robežās ECU ir galvenā norēķina vienība. Valūtas kursi valstīm jāuztur attiecībā pret ECU un novirzes no centrālā kursa (sava veida paritātes) nedrīkst pārsniegt relatīvi mazus lielumus.

Jateic, ka Eiropas valūtas sistēma vel atrodas formēšanās procesā. Tuvākajos gados tā precizēsies. Pagaidām acīm redzams ir tas, ka Rietumeiropā veidojas valūtas bloks, kas ievērojamā mēra slāv pretī dolāram, un, kā var spriest, zeltam šai blokā būs lielāka loma nekā Starptautiskā valūtas fonda globālajā sistēmā, kur ASV ieņem dominējošo pozīciju.

REFORMA UN PĒC REFORMAS

Bretonvudsas sistēma tik tikko bija pārvarējusi pirmo pēckara gadu grūtības, kad tai nācās izjust aizvien pieaugošo saspīlējumu, kas pirmām kārtam bija saistīts ar ASV pozīciju relatīvu pavājināšanos pasaules ekonomikā. Jau piecdesmito gadu beigās akadēmiskajās aprindās sākās sarunas par nepieciešamību Bretonvudsas sistēmu reformēt. Šādas reformas projekti saka parādīties kā sēnes pēc lietus. Sešdesmitajos gados par šo problēmu jau bija izveidojusies plaša literatūra. Bretonvudsas sistēmas izveidotāju Keinsa un Vaita lauri daudziem nedeva mieru. Desmitgades beigās4-adās iespaids, ka ikviens ekonomists un politiķis, kas sevi kaut cik ciena, uzskata par nepieciešamu kļūt par kāda «plāna» autoru vai sliktākajā gadījumā iesniegt papildinājumus vai labojumus kāda cita sastādītajam plānām.

Angļu un amerikāņu plānu pamatā bija zelta lomas samazināšanās un kaut kādas formas internacionālo rezervju ieviešana. Galējos variantos runa bija par pasaules superbankas izveidošanu un par to, ka starpvalstu norēķinu sfērā zelts un nacionālās valūtas jānomaina ar starptautisku naudu, ko plānveidīgi izlaistu šī superbanka. Tradīcijām uzticīgie francūži, gluži pretēji, ierosināja zelta lomu palielināt un sakarā ar to krasi pacelt tā oficiālo cenu, tas ir — devalvēt dolāru un pie viena ari citas valūtas.

Reizē ar to kļuva aizvien skaidrāks, ka zelta standarta atdzimšanu kavē ne tikai anglosakšu ietiepība, bet arī objektīvas grūtības, kapitālisma ekonomikas attīstības reālie apstākļi. Uzmanība aizvien vairāk tika koncentrēta uz jaunu rezerves līdzekļu radīšanu. No projektu un apspriešanas sfēras jautājums pārgāja sarunu un finansu diplomātijas sfērā, kā rezultātā radās mums jau zināmās SDR.

Taču SDR ieviešana sakrita ar virkni asu krīžu valūtas sistēmā; tās cita citai sekoja no 1971. līdz 1973. gadam un sagrāva Bretonvudsas sistēmu, kas bija pilnveidota ar speciālām aizgūšanas tiesībām. Par notikušu faktu kļuva peldošie valūtu kursi. Sājos apstākļos atkal saasinājās jautājums par starptautiskās valūtas sistēmas radikālu reformu.

Taču kalns dzemdēja peli. 1975. gadā pakāpeniski izstrādātie un formāli 1976. gada sākumā Kingstonas (Jamaikas galvaspilsēta) apspriedē pieņemtie punkti pastāvošajā sistēmā neko būtisku nemainīja. Starptautiskā valūtas fonda statūtiem tika pieņemti labojumi, un šī minireforma juridiski stājās spēkā’1978. gada aprīlī, kad jaunos statūtus bija ratificējis pietiekams skaits Fonda locekļu. Mēs šo jautājumu detalizēti neizskatīsim, jo reformas saturs un jēga izklāstīti daudzos darbos. Atsauksimies, piemēram, uz D. Smislova pamatīgo apcerējumu.15

Atzīmēsim vienīgi to, ka peldošie valūtu kursi saņēmuši oficiālu sankciju Starptautiskā valūtas fonda statūtos. Atgriešanās pie stabilām paritātēm paliek tikai humāna iespējamība. Kaut gan tas nav fiksēts nevienā statūtu paragrāfa, dolāra kā rezerves valūtas statuss faktiski palicis nemainīgs. Ja zelts vairs nevar kalpot par starptautisko rezervju un norēķinu galveno līdzekli, bet «papīra zelts» — SDR — šādu lomu vēl nespēj veikt (un nav arī zināms, vai jel kādreiz to varēs!), tad dolāram neizbēgami paliek centrālā pozīcija.

Dabiski, ka mūsu tēmas ietvaros īpašu interesi izraisa jautājums par zelta lomu reformētajā sistēma. Jamaikas lēmums, līdzīgi lēmumam par SDR, radas kompromisa rezultātā un tā būtība ir šāda:

1. Zelts tiek svītrots no sistēmas ka nacionālo valūtu, tāpat ari SDR vienības vērtības mēra pamats. Ja kāda valsts grib nostiprināt savas valūtas paritāti, tad ta to var izdarīt, piesaistot savu valūtu citai valūtai, SDR vienībai vai kādai citai vienībai, taču nekādā ziņa ne fiksējot savas valūtas zelta saturu.

2. Zelts tiek izņemts no Starptautiska valūtas fonda iekšējām operācijām. Tiek atcelta iepriekš noteiktā statūtu prasība, ka valstīm — Fonda loceklēm ceturtā daļa savas kvotas jānomaksā zeltā (tagad ceturto daļu kvotu pieauguma apmaksā SDR vienībās).

3. Starptautiskajam valūtas fondam jārealizē politika, kas virzīta uz to, lai brīvais zelta tirgus netiktu pakļauts valstiskai regulēšanai un lai tam netiktu noteikta fiksēta cena. Citiem vārdiem sakot, Fondam ir ja-sekrnē zelta pārvēršana parastā precē.

4. Starptautiskais valūtas fonds nekavējoties sāk likvidēt savas zelta rezerves, ko izveidojušas valstis — Fonda locekles. 1976. gadā jautājums tika izlemts par rezervju vienu trešdaļu. Puse šīs trešdaļas (tas ir, viena sestdaļa) bija jāatdod valstīm — Fonda dalībniecēm (kas zeltu bija ieguldījušas) apmaiņā pret šo valstu nacionālo valūtu pēc oficiālās attiecības 35 SDR vienības par unci. Otra puse bija jāpārdod brīvā tirgū. Ieņēmumi no šīs operācijas (starpība starp tirgus cenu un veco oficiālo cenu) jāizlieto trūcīgāko brīvību atguvušo valstu grupas interesēs. Fonda rezervju atlikušo divu trešdaļu liktenis bija jāizlemj vēlāk (sīkāk par to turpmāk).

Sie pasākumi nozīmē zelta formālu demonetizāciju, tā oficiālo naudas funkciju likvidāciju ar vienošanos nenoteiktajā starptautiskajā valūtas sistēma. Taču šie lēmumi tik tikko bija kļuvuši zināmi, kad jau izraisījās diskusija: vai zelta loma reāli pamazinās vai palielinās? Apstākļi ir tādi, ka oficiālās zelta cenas atcelšana pilnīgi legalizē brīvo cenu. Zelta rezervju reala pirktspēja un arī maksātspēja paaugstinās. Kopš 1978. gada centrālajām bankām paveras iespeja savā Jokā zeltu pārdot un pirkt pēc augstās tirgus cenas. Iznāk» ka zelta rezerves funkcija nevis samazinās, bet drīzāk pat palielinās. Tā ka ir skaidrs, ka šo zelta funkciju ne ar kādiem starptautiskiem nolīgumiem reglamentēt nav iespējams, tad Fonda statūti jautājumu noklusē: nekas nav teikts par zelta kā starptautisko rezervju lomu, bet nekas nav teikts arī par šīs lomas «atcelšanu»4.

Strīdā par zeltu ikviena no tradicionāli pretējām pusēm zelta jauno statusu varēja izskaidrot un arī izskaidroja kā savu principu un mērķu īstenojumu. Amerikāņu demonetizatori apgalvoja, ka realizējas ideja par valūtas sistēmu, kas nebūtu atkarīga no stihiskā zelta faktora un ko varētu elastīgi starptautiski regulēt. No vienas puses, franču «metālisti» izdarīja spiedienu uz to, lai tiktu legalizēta zelta augstā tirgus cena un palielinātos zelta reālās rezerves un norēķināšanās iespējas.

Situācija ir tāda, ka vieni runā par zelta izspiešanu, otri — par ta «uzvaru». Ietekmīgā franču avīze «La Monde» sakarā ar lēmumiem par zeltu publicēja rakstu, kura virsraksts kija: «Demonetizēsim zeltu, lai dzīvo zelts!» (variācija par slavenā teiciena «Karalis ir miris, lai dzīvo karalis!» tēmu).16

Zeltu izdzen pa durvīm (pa Starptautiskā valūtas fonda parades durvīm Vašingtonā), bet tas atgriežas pa brīvā tirgus logu. Dzeltenais sātans ir sīksts un ietiepīgs.

Zelta jaunā loma izpaužas reālās operācijās, kurās tas funkcionē uz brīvās tirgus cenas pamata kā starptautisks maksāšanas līdzeklis. Jau pirms Jamaikas apspriedes vispārēju uzmanību saistīja kredītoperācija starp Itālijas un VFR centrālajām bankām: Itālijas banka izmantoja daļu no sava ievērojami lielā zelta krājuma kā ķīlu, lai saņemtu prāvu starptautisku aizdevumu rietumvācu markās. Vel daudz nozīmīgāka ir zelta izmantošana ECU nodrošināšanai Eiropas valūtas sistēmas ietvaros.

I-idz ar oficiālo zelta paritēšu un līdz ar to oficiālās zelta cenas atcelšanu valdībām un centrālajām bankām izvirzījās praktisks jautājums, kā novērtēt savus zelta krājumus. Sis, kā varētu domāt, grāmatvedības jautājums ieguva politisku skanējumu. Francija pirmā jau 1975. gadā ieviesa zelta rezervju novērtēšanu pēc tirgus cenas (to noteica, aprēķinot vidējo cenu pēdējos trīs mēnešos pirms attiecīgā pusgada, kam nosaka cieto cenu). Rezultātā šis Francijas bankas bilances postenis dažādos pusgados bijis |oti atšķirīgs. Tūlīt pēc bran-cijas savas rezerves pārcenoja daudzas valstis, izmantodamas dažādas formulas, kas bāzējās uz zelta tirgus cenas. Savienotās Valstis šim piemēram pagaidām nav sekojušas un valsts kases zeltu aprēķina pēc mākslīgas (pēdējās oficiālās) cenas — 42,22 dolāri par unci, kaut gan Starptautiskajā valūtas fondā ar pašu Savienoto Valstu piekrišanu šī cena tika atcelta. ASV rīcība pasaulē tiek uzņemta kā anahronisms un ietiepība.

Tāpat kā pati reforma, turpmākas tendences zelta jomā pieļauj divējādu skaidrojumu. No vienas puses, zelts vairs nav starptautiskās valūtas sistēmas pamats un parādās kā prece, kuras cena tirgū maiņas līdzīgi citu preču cenai. No otras puses, zelta rezervju potenciālā un reālā ekonomiskā loma palielinājusies, pateicoties daudzkārtējai zelta cenas paaugstināšanai, bet starptautisko rezervju funkcijā zelts demonstrē savas priekšrocības salīdzinājuma ar inflācijai pakļautajām nacionālajām valūtām un starptautisko kreditnaudu. Sī divpusība zelta nākotnei ir svarīga.

ZELTS IZSOLĒ

Izsole ir labi zināma preču pārdošanas forma, kad prece nonāk pie tā pircēja, kurš maksā visaugstāko cenu. Izsolē parasti pārdod maksātnespējīga parādnieka mantu. Parastas ir izsoles, kur pārdod mākslas priekšmetus. Taču zelta pārdošana izsolē ir septiņdesmito gadu jaunums, kas saistīts ar pārmaiņām, kādas notikušas zelta funkcionēšanā kapitālisma ekonomiskajā sistēmā.

Kā teikts iepriekš, kapitālistisko valstu centrālo banku līdzdalība zelta starptautiskajā kustība tika iesaldēta sākumā ar vienošanos par Zelta pūla likvidēšanu (1968. g. marts), bet vēlāk — ar ASV vienpusīgo lēmumu atcelt ārvalstu centrālajām bankām dolārā apmaiņu pret zeltu (1971. g. augusts). Taču dažādu iemeslu dēļ galvenās kapitālisma valstis jau 1973. gadā nosvērās uz nepieciešamību mainīt šo stāvokli, kas iesaldēja centralizētās zelta rezerves un mazinaja šo

rezervju reālo ekonomisko nozīmi. Turklāt Savienotās Valstis vadījās no tā, ka, ejot uz zelta demonetizāciju, viņu interesēs ir stimulēt zelta pāreju no centralizētām rezervēm uz parciālu tirgus sfēru, kur gala rezultātā zelts tiek pārdots kā izejviela. No otras puses, Rietumeiropas valstis, it īpaši Francija, gribēja, lai tiktu izveidota legāla iespēja zelta līdzdalībai maksājumu bilanču noregulēšanā, bāzējoties uz tirgus cenas, kas šai laikā aptuveni 4 reizes pārsniedza veco oficiālo cenu 35 dolārus par unci. Rezultātā 1973. gada novembrī galveno kapitālistisko valstu centrālo banku vadītāji vienojās, ka viņi var, ja to vēlas, zeltu pārdot no savām rezervēm brīvā tirgū.

Izrādot iniciatīvu un, iespējams, cenšoties parādīt piemēru citām valstīm, ASV valdība 1975. gada sākumā noorganizēja divas zelta izsoles, pārdodot apmēram 39 tonnas metāla. Pirka zeltu vienīgi lielās dīleru firmas. Taču neviena cita valsts ASV piemēram nesekoja.

Zelta pārdošana izsolē lielu ekonomisko nozīmi ieguva tad, kad Starptautiskais valūtas fonds sāka praktiski realizēt 1976. gada vasarā Jamaikas salā pieņemtos lēmumus. Četru gadu laikā vajadzēja pārdot 25 miljonus unču (777,75 tonnas) zelta, ko valstis — Fonda locekles bija agrākajos laikos iemaksājušas. Tika nolemts pārdošanai organizēt izsoles, un 1976. gada 2. jūnijā Fonds sarīkoja pirmo izsoli, pārdodot 780 tūkstošus unču (24,3 tonnas) pēc vidējās cenas 126 dolāri par unci. Pircēju, kas piedāvāja pietiekami augstu cenu, bija divdesmit.

Starptautiskā valūtas fonda izsoles piesaistīja plašu uzmanību kā sava veida valūtas izrādes. īpašas vajadzības pēc šīm izrādēm nebija. Ar tādiem pašiem panākumiem zeltu varētu pārdot tirgū, kā to, piemēram, darīja Zelta pūla laikos (1961.—1968. g.). Izsoles metode tika izraudzīta tāpēc, lai nodemonstrētu, ka zelts kļuvis par parastu preci. Tādējādi zelta pārdošana no centralizētajām rezervēm notika maksimāli publiski un atklāti. Zelta izsoļu mērķis bija šī metāla izspiešana no starptautiskās valūtas sistēmas.

Starptautiskā valūtas fonda Vašingtonas izsoles maz atgādina trokšņainās un drudžainās ūtrupes, kad skan pircēju izsaucieni un klaudz ūtrupnieka āmuriņš. Pircēji savus pieteikumus iesniedz aizzīmogotās aploksnēs, norādot zelta daudzumu, kādu tie gribētu iegādāties, uu piedāvājot cenu. Minimālais pieteikums — 1200 unces (apmēram 37,3 kilogrami). Jau no ta vien ir skaidrs, ka šis bizness nav domāts ierindas pilsoņiem. Patiesība atsevišķi pieteikumi ir daudz lielāki par minimālo daudzumu.

Saskaņā ar četrgadu programmu Starptautiskais valūtas fonds zeltu pārdeva par cenu, kas krasi svārstījās loti ciešā sakarībā ar pastāvošo tirgus cenu. Viszemākā tā bija 1976. gada izsolē (109,5 dolāri par unci), bet visaugstākā — 712,1 dolārs — 1980. gada februāra izsolē. Jau šī svārstību amplitūda norāda uz tirgus nestabilitāti, uz vētrainiem politiskiem un ekonomiskiem notikumiem, kas kalpoja par zelta pārdošanas programmas fonu.

Katrā izsolē potenciālo pircēju iesniegto kopējo pieprasījumu summa vairākkārt (4—5 reizes) pārsniedza pārdošanai noteikto zelta daudzumu. Tāpēc tika apmierināta tikai daļa pieprasījumu. Veiksmīgo pieprasītāju sarakstā nemainīgi atrodam finanšu pasaulē labi zināmus zelta dīlerus: Šveices banku «Lielo trijnieku», Londonas tirgus locekļus ar Rotšildu namu priekšgalā, rietumvācu lielākās bankas, kā arī ameri kāuu ietekmīgākās firmas, pirmām kārtam Engelhard.! sabiedrību. Līdz 1978. gadam centrālās bankas izsolēs formāli nevarēja piedalīties. Taču Francija, kas zelta jautājumā nemainīgi ieņēmusi īpašu pozīciju, zināmu daudzumu metāla iepirka ar vidutāja palīdzību; šo lomu uzņēmās Starptautiskā norēķinu banka — savdabīga iestāde ar rezidenci Bāzelē (Šveicē).

1978. gadā centrālās bankas pēc vienošanās saņēma formālas tiesības iepirkt zeltu jebkura tirgu par jebkurām cenām. Taču izsoles tas neietekmēja: tāpat kā agrāk, tajās figurēja gandrīz vienīgi privātās dīleru firmas.

Pēc ekspertu domam, 1979. gada izsoles šīs firmas zeltu lielā mērā iepirka «naftas šeihu» uzdevumā. Londonas <rBconomist» rakstīja: «Šveices (un Rietumvāci-jas) slepenība maskē Starptautiskā valūtas fonda un ASV valsts kases regulāro izsoļu īstos pircējus. Taču, kad viena vienīga vācu banka aprij visu piedāvāto zeltu, tad nav sevišķi ilgi jānododas minējumiem, lai saprastu, ka Tuvējo Austrumu klienti acīmredzot ir vienīgie cilvēki pasaulē, kam ir pietiekami skaidras naudas, lai šadas instrukcijas nostiprinātu.»17

Starptautiskā valūtas fonda izsoļu programma beidzās 1980. gada maijā. Jau ilgi pirms tam speciālisti un finanšu prese sāka apspriest jautājumu, vai šī programma tiks turpināta. Jau 1979. gadā izveidojās vienprātīga atziņa, ka zelta tālākā pārdošana no Starptautiska valūtas fonda vēl esošajām rezervēm (aptuveni 3200 tonnas) vismaz tuvākajos gados nenotiks. Pārdošanas programmas nobeiguma laikā tas kļuva pilnīgi skaidrs.

197G.—1979. gadā šķila, ka Fonds pakāpeniski izpārdod visu savu zeltu. Taču 4—5 gadu laikā stāvoklis mainījās. Zelts atkal pierādīja savu efektivitāti kā starptautiskas maksātspējas centralizēta rezerve. Tam ir manāma loma Eiropas valūtu sistēmā. Tiek apspriestas jaunas metodes, kādā veidā Starptautiskā valūtas fonda zelta rezerves izmantot kā garantijas fondu paredzētajam SDR papildizlaidumam apmaiņai pret valstu — šī fonda locekļu dolāru rezervēm. Lai varētu pieņemt lēmumu par Starptautiskā valūtas fonda izpārdošanas atjaunošanu, nepieciešams, ka par to Fonda vadošajos orgānos nobalso 85 procenti valstu — Fonda locekļu. Pat ja šāds priekšlikums tiktu izteikts, tagad tas vairs nesavāktu tik daudz balsu.

Savienotajās Valstīs jautājums par zelta pārdošanu no nacionālajam rezervēm ir pastāvīgu diskusiju un strīdu objekts. Ir ietekmīgas aprindas, kas iestājas par zelta pārdošanu. Pirmām kārtām tie ir demonetizācijas konsekventi piekritēji, kas prasa zelta galīgu izslēgšanu no naudas sistēmas.

Tai pašā laikā diezgan liela ietekme ir arī zelta rezervju «iztirgošanas» pretiniekiem. Tie norāda, ka ASV zelta krājums salīdzinājumā ar maksimālo līmeni jau tā samazinājies gandrīz trīs reizes. Apstākļos, kad citas valstis stingri turas pie sava zelta un izmanto to kā starptautiskās maksātspējas rezervi, arī Savienotajām Valstīm ar savu zelta rezervi derētu rīkoties taupīgi.

Labi zināms, ka pret zelta pārdošanu vienmēr iebildis Pentagons. Sis ļoti ietekmīgais resors un ar to saistītās politiskās aprindas Fortnoksas krājumus uzskata par militāri stratēģisku rezervi. Ģenerāļus demonetizācijas detaļas droši vien neinteresē, taču gadsimtu pieredze viņiem atgādina, ka kritiskā brīdī zelts vēl nevienam nav traucējis un nav bijis lieks.

Rezultātā ASV faktiskajai zelta politikai trūkst konsekvences un nav ilgstošas programmatiskas līnijas. Sakarā ar to, ka pasaules valūtas tirgos dolāra vērtība kritās, ASV valdība 1978. gada aprīlī pieņēma lēmumu par veselas sērijas izsoļu organizēšanu, lai katrā no tām pārdotu 300 tūkstošus unču (9,3 tonnas) zelta. Sis izsoles norisinās līdzīgi Starptautiskā valūtas fonda izsolēm. Oficiāli tika paziņots, ka šīm operācijām ir divi mērķi: pirmkārt, maksājumu bilances deficīta samazināšana un dolāra kursa uzturēšana! otrkārt, apliecināt Savienoto Valstu vēlēšanos turpināt zelta starptautisko naudas funkciju likvidācijas procesu.

Kā redzam, demonetizatori neietur savu līniju. Rietumeiropā reakcija uz amerikāņu rīcību nebija diez ko atzinīga, reizēm tā kļuva pat sarkastiska. Franču avīze «Le Figaro» publicēja sava finanšu komentētāja rakstu «Amerikāņu zelta pārdošanas blefs». Autors šīs izsoles nosauc par manevru, lai novērstu uzmanību no tā, ka ASV pārdod zeltu par vairākiem simtiem miljonu dolāru, bet tai pašā laikā citām valstīm uzspiež papīra dolārus (tie paši parādi — rezerves) par desmitiem miljardu lielu summu. Tā vietā, lai «nodarbotos ar savām pamatproblēmām», ASV sarīko kārtējo izradi.18

Ta kā izsoles dolāra stāvokli jūtami neietekmēja, tad tika ievērojami palielināti šo pasākumu apmēri: iesākumā līdz 750 tūkstošiem unču (23,3 tonnām), bet vēlāk pat līdz 1,5 miljoniem unču (46,7 tonnām) katra izsolē. Ar šādu apjomu amerikāņu izsoles uz laiku aizēnoja Starptautiskā valūtas fonda daudz pieticīgāka apjoma regulārās izsoles. Turpmākajā gaita izpārdošanas apmēri un taktika vairākkārt mainījās. Visa 1979. gada laikā ASV valdība šādā ceļā centās nosist uz leju neapturami augšup kāpjošo zelta cenas līkni.

Amerikāņu komersantu ietekmīgais laikraksts «Wall Street Journal» varas iestāžu rīcības motīvus un loģiku izskaidro šādi: «Zelta tirgoņi varētu brīnīties, kāpēc gan valdība ir tik ieinteresēta šajā viņu tirgū, ja ta patiesi tic, ka zelts nav nekas vairāk kā viena no precēm. Patiesībā valdība tam netic. Saite starp zeltu un dolāru ir vairāk vai mazāk sarauta. Amerikāņu valūta automā-

tīski nepazeminas, kad zelta cena kāpj. Taču pieaugoša cena, it īpaši, kad ta uzšaujas līdz mākoņiem, loti labi liecina, ka investori cenšas pāriet no papīra naudas uz kaut kādu taustamaku aktīvu... Cenas celšanās kā barometrs norada inflācijas gaidas, bet tas jau pats par sevi pastiprina inflāciju. Strauji kāpjošai cenai piemīt tendence modināt cilvēku prātos šaubas par papīra naudas vērtību (šī nauda ir vairākumam no mums) un norada uz lielas nedrošības sajūtu.»19

Tirgus apnja amerikāņu zeltu bez sāta. 1978. un

1070 ga(T l,ardcvusi apmēram 500 tonnas, ASV valdība 979. gada novembrī izsoli pārtrauca. Ir simptomi kas Поста par zināmām pārmaiņām ASV finanšu politikas vaditaju noskaņojumā; šīs pārmaiņas var nozīmēt ka pavajinas demonetizatoru pozīcijas uu gaidāma atteikšanas no nacionālā zelta krājuma tālākas izpārdošanas, vismaz uz kādu laiku.

Dažādu iemeslu deļ vairākas citas valstis, kas pašas zeltu neiegūst, pēdējos gados spiestas brīvā tirgū realizēt daļu savu rezervju. Tas, protams, tiek darīts nevis tapec, lai atbalstītu demonetizāciju. Zināmu daudzumu zelta pārdeva Portugāle, ko bija piemeklējušas ekonomiskas un finansiālas grūtības. Indijas valdība, cenzdamās ekonomiski iedragāt zelta ievešanu valstī kontrabandas ceļa, kas pēc pēdējiem aprēķiniem sasniegusi

60 tonnas ēada. Pārdod iekšējā tirgu zeltu no savām rezerve rn«

Tie ekonomisti, kas par zelta ekonomiskajām funkci-ļam un si metālā nākotni ir citos uzskatos, iepriekš aplūkotos faktus var skaidrot gluži citādi. Tie, kas par attīstības galveno tendenci uzskata zelta demonetizāciju apgalvo — zelta pardošana pēc krasi svārstīgām tirgus cenām norada, ka zelts pārvēršas parastā precē un tā naudas funkcija samazinās. Bet tie, kas demonetizāciju noliedz, zelta operāciju paplašinājumu un tā cenas pieaugumu papīrnaudā vērtē kā pierādījumu tam ka šī metālā naudas funkcija saglabajas un palielinās. Sis domstarpības norada vismaz uz to, ka zelta ekonoinis-kas lomas problēma izvirzījusies ļoti krasi un nav tik vienkāršā ka ari atspoguļo faktu, ka zelts kapitālisma ekonomiskajā sistēma saglaba svarīgas pozīcijas.

IX. DZELTENA METĀLA LIKTENIS

Savā daudzu gadsimtu ilgajā mūžā zelts patlaban pārdzīvo lūzuma periodu. Tas saistīts ar valsts monopolistiskās pakāpes attīstību, it īpaši ar naudas sistēmas un mūsdienu kapitālisma starptautisko ekonomisko attiecību evolūciju. Ka redzējām, dzeltenā metāla ekonomiskajā funkcionēšanā notiek sarežģīti un daudznozīmīgi procesi, kas pieļauj dažādu skaidrojumu. īpašu interesi izraisa divi jautājumi, kas daudzējādi noteiks an dzeltenā metāla nākotni: pirmkārt, kā veidosies zelta pirktspēja attiecība pret precem (acīmredzot pareizāk būtu teikt — attiecībā pret citām precem); otrkārt, kāda zeltam būs naudas un neņaudas funkciju attiecība ta ekonomiskajā dzīvē. Sic jautājumi savā starpa cieši saistīti.

vērtība, cena, pirktspēja

Vēsturiski šis jautājums ir naudas teorijas galvenais saturs, tās kodols. Līdz ar zelta izspiešanu no naudas sistēmas un kredītnaudas, ka arī papīrnaudas izolēšanu no zelta pamata šīs teorijas smaguma centrs ir pārvietojies. Galveno vietu šajā teorijā sāk ieņemt tādi jautājumi kā naudas un naudas sistēmas ietekme uz ekonomisko attīstību, to loma ekonomikas valstiska regulēšana, cīņā ar cikliskam krīzēm. Taču arī tagad zelta vērtības, pirktspējas un cenas nozīme un savstarpējā sakarība ir diezgan sarežģīta problēma.

Kādreiz metāla naudas esamība un tās apgrozība bija izšķirošais faktors politiskās ekonomijas kā zinātnes izveidē. Novērojumi šajā jomā daudzējādā ziņa bija izejmateriāls pirmajiem ekonomiskās analīzes mēģinājumiem. Zelta (un sudraba) vērtības un pirktspējas krasa pazemināšanās XVI un XVII gadsimtā — tā saukta cenu revolūcija deva daudz materiālu un kalpoja par pamatu, uz kā šī jaunā zinātne sāka veidoties. Kā atzīmē padomju pazīstamais naudas pētnieks I. Trahtenbergs «nebūt nav pārspīlēts apgalvojums, ka no jautājuma par naudu ir izaugusi ekonomikas zinātne». Līdzīgi uzskati izteikti arī jau agrāk.1

Marksistiskajā ekonomikas zinātnē pēdējos gadu desmitos īpaši aktīvi tiek apspriests jautājums par kredīta un papīrnaudas saitēm ar zeltu, par to, vai šo naudu, tāpat kā XIX gadsimtā, vajag uzskatīt tikai kā zelta pārstāvi, vai arī līdz ar kapitālisma attīstību XX gadsimta ši nauda atraujas no zelta un iegūst spēju tieši samērot preču maiņas vērtību. Kas mūsdienu inflācijā ir primārais — kredīta un papīrnaudas vērtības krišanās attiecībā pret zeltu vai arī šīs naudas vērtības krišanās attiecībā pret precēm? Sis jautājums dažādās interpretācijas un aspektos nodarbina ekonomistu prātus.

Naudas un zelta sarežģītās problēmas bijušas par pamatu daudziem asprātīgiem un ironiskiem izteikumiem. Rotšildu bankas nama un dinastijas dibinātājs, ka stāsta, reiz esot teicis, ka pasaulē pavisam ir tikai divi cilvēki, kas saprot zeltu. Viens no viņiem — neievērojams klerks Francijas bankā, otrs — viens no Anglijas bankas direktoriem. «Diemžēl,» piebildis Rotšiids, «viņi nav vienis pratis.»2

Taču pāriesim pie lietas būtības. Mūsu ekonomiskās domāšanas pamats ir darba vērtības teorija. To izveidoja buržuāziskās politekonomijas klasiķi XVII— XVIII gadsimtā, pārveidoja un tālāk attīstīja Markss.

Zeltam piemīt viena svarīga kopīga īpašība ar visām parējām precēm: to ražo ar cilvēku darbu. Zelta vērtību, ka jebkuras preces vērtību, rada darbs. Vērtības lielumu nosaka darba daudzums, kas parastos ražošanas apstākļos nepieciešams vienas preces vienības izlaidei, šai gadījumā I unces vai 1 grama zelta ieguvei. Darba ražīguma paaugstināšana darba daudzumu samazina (citiem vārdiem sakot, samazina darbalaiku, ko mēra cil-vēkstundās vai citās līdzīgās vienībās) un rezultātā pazemina vērtību.

Taču vērtība ir apslēpta kaut kur saimniecības dziļumos. Arēji ta var izpausties vienīgi maiņas vērtības formā. Maiņas vērtība ir savstarpējo attiecību sistēma, kura prece tiek mainīta pret citām precēm. So savstarpējo attiecību sistēmu sauc par zelta pirktspēju. Savos pamatos zelta pirktspēja (ka jebkuras preces maiņas vērtība) atkarīga no tā, kāds ir darba patēriņš vienas zelta vienības ieguvē attiecībā pret citu preču ražošanai izlietoto darba patēriņu. No šejienes skaidrs: ja darba patēriņš zelta ieguvē samazinās straujāk nekā citu preču ražošanā (citiem vārdiem sakot, darba ražīgums zelta ieguvē aug straujāk), tad zelta pirktspējai, pastāvot pārējiem vienādiem apstākļiem, jākrītas. Un otrādi, ja darba ražīgums citas nozarēs aug straujāk, tad zelta pirktspējai jābūt ar palielināšanās tendenci.

Visu ievērojami sarežģī apstāklis, ka zelta ieguves rūpniecība pieskaitāma tam nozarēm, kur darba ražīgumu daudzējādā ziņā nosaka dabas faktors — atradnes bagātība. Zeltu vienlaikus iegūst gan bagātās, gan mazāk bagātās atradnēs, un šo atradņu skaitu ierobežo metāla ģeoloģisko iegulu pieejamība.

Visas ekspluatējamās atradnes var novietot pa lejupejošu skalu, sākot ar visbagātāko iecirkni, kur visaugstākais darba ražīgums un vismazākā produkta individuāla vērtība, un beidzot ar iecirkni, kur raktuves visnabadzīgākās, rūda atrodas vissliktākajos ieguves apstākļos un darba ražīgums tāpēc viszemākais, bet individuālā vērtība — visaugstākā. Taču sabiedrībai vajadzīga visu iecirkņu produkcija, arī relatīvi sliktākā. Protams, zināmi ekonomiskie faktori nosaka, kur tieši ir robeža, kas atdala maržinālo, galējo (slikto, bet tomēr ekspluatējamo) iecirkni no submaržinālā iecirkņa, ko vairs neekspluatē. Sabiedrība, tā sakot, vairs nedod ekonomisku sankciju šāda zemas produktivitātes iecirkņa ekspluatēšanai. Taču darba patēriņš maržinālajā iecirknī kļūst par noteicošo visā nozarē, to ņem par pamatu, nosakot zelta vērtību. Teiktais nozīmē, ka šī iecirkņa īpašnieks var atgūt savus izdevumus un par ieguldīto kapitālu saņemt apmierinošu peļņu. Tie zeltraktuvju īpašnieki, kuru iecirkņi ir labāki par maržinālo, saņem ne vien apmierinošu peļņu, bet arī zināmu uzviju, kas no politekonomijas viedokļa tiek saukta par renti. Kapitālisma apstākļos privātīpašnieki tādējādi no relatīvi labākiem iecirkņiem saņem bagātākus augļus.

Raktuvju un zelta lauku rente principā neatšķiras no zemes (lauksaimniecības) rentes un ir pakļauta kopējām likumsakarībām. Tai pašā laikā zelta ieguvei raksturīgas būtiskas ekonomiskas iezīmes, kas to atšķir ne vien no lauksaimniecības, bet arī no citām kalnrūpnie-čības nozarēm. Tāpēc produkcijas vērtības formēšanas procesam piemīt savas specifiskas īpatnības. Nopietnāks mēģinājums zelta problēmai piemērot darba vērtības teoriju un rentes teoriju sastopams S. Borisova gra-mata. Taču arī tajā ir daudz, neskaidrību un apšaubāmu aspektu. Turklāt Borisova pūles lielā mērā virzītas uz to, lai izskaidrotu zelta vērtības formēšanās procesu un ar to saistītās parādibas specifiskajos fiksētās zelta cenas apstākļos, kas bija realitāte līdz sešdesmito gadu beigām. Tagad, kā mēs zinām, stāvoklis ir citāds un zelta cenu nosaka tieši tirgus.

Aprakstītā likumsakarība ir tikai abstrakta shēma, kas.rada, kā formējas zelta maiņas vērtība (pirktspēja). Rcālaja dzīvē ta veidojas ļoti sarežģīti un daudzu tādu faktoru iespaidā, kas darbojas gan tieši paša metāla ražošanas procesā, gan arī saimniecībā vispār.

Zelta pirktspēja ir tieši atkarīga no zelta cenas kredīta un papīrnaudā, kā arī no visu pārējo preču cenu līmeņa. Skaidrības labad to var salīdzināt ar jēdzienu par reālo darba algu, kura, no vienas puses, ir atkarīga no nominālas (naudas) algas, bet no otras puses — no cenas, kāda ir precēm, ko par šo algu pērk. Zelta cenu (tāpat kā algu) var izteikt naudas vienībās, piemēram, dolāros. Taču zelta cena ir jāsalīdzina ar bezgalīgi daudzām precēm. Tam ir jēga vienīgi dinamikā, un to dara ar indeksu palīdzību. Tā, piemēram, zelta cena attiecīgajā periodā bija 200 procenti pret kaut kādu bāzes periodu, bet citu preču cenu indekss (tas ir, visu cenu vidējais pieaugums) — 150 procenti. Dalot pirmo skaitli ar otro, uzzinām, ka zelta pirktspēja sastāda 133 procentus pret bāzes līmeni jeb palielinājusies par 33 procentiem. Citiem vārdiem runājot, attiecīgajā gadā par to pašu zelta daudzumu var nopirkt 33 procentus preču vairāk nekā bāzes gadā.

Zelta standarta laikos zelta cena bija stabila. Vienā ziņa ta gan nebija cena: cena taču ir vērtības izteiksme naudā. Taču, ja nauda ir zelts, tad iznāk, ka zelts izsaka savu vērtību pats sevi. Tāpēc zelta cena bija vienkārši mērogs, zināma svara daudzuma zelta monetārs nosaukums. Ta bija vienīgi apvērsts naudas vienības zelta saturs.

Zelta pirktspēja XIX gadsimta beigās sasniedza augstāko līmeni, kāds tam bijis trīs gadsimtu laikā. Turpmā-kājā periodā šis līmenis tika pārsniegts vienīgi trīsdesmitajos gados, kad lēcienveidīgi samazinājās mārciņas un dolāra zelta saturs un attiecīgi tika paaugstināta zelta cena, kā ari mūsu dienas — septiņdesmito gadu beigās un astoņdesmito gadu sākumā.

Pēc 1914. gada stāvoklis zelta jomā mainījās. Tā cena dažādu valstu kredīta un papīrnaudā mitējās būt reizi uz visiem laikiem apstiprināts lielums. Zelta pirktspēja nu bija atkarīga no diviem faktoriem: preču cenas kredīta un papīrnaudā un zelta cenas šaja naudā. Sī cena kļuva par valdību politikas ieroci, par valsts monopolistiskās regulēšanas ieroci. īpaši liela ekonomiska un politiska nozīme bija ASV valdības rīcībai.

1933. gada martā tikko pie varas nākusī Ruzvelta valdība atcēla zelta standartu un ieveda, runājot mūsdienu valodā, peldošo zelta cenu un peldošo dolāra kursu. Valsts ka zelta monopolpircējs cenu pakāpeniski paaugstināja. Kā stāsta, prezidents reizēm noteicis zelta cenu attiecīgajai dienai pie brokastu galda, tērzējot ar finanšu ministru Morgentavu un Rekonstruktīvās finanšu korporācijas priekšsēdētāju Džonsu. Reiz cenu paaugstināja par 21 centu uncē tikai tāpēc vien, ka Rūzvelts uzskatīja 7 par laimīgu skaitli, bet saprātīga mēroga dēļ to pareizināja ar 3.3 1934. gada janvāri cena bija pacēlusies līdz 35 dolāriem uncē un tādā līmenī tika nostabilizēta. Sis līmenis bija apmēram par 70 procentiem augstāks nekā agrākā cena.

Visa operācija tika izdarīta ar aprēķinu, ka zelta cena pavilks uz augšu preču cenas, rosinās pieprasījumu un palīdzēs izvilkt saimniecību no dziļās krīzes dūksnāja. Taču preču cenas uz zelta padārdzināšanos gandrīz nemaz nereaģēja. Tā kā zelta cena bija krasi augusi, bet preču cenas palikušas nemainīgas, notika zelta pirktspējas paaugstināšanās. Atšķirībā no XIX gadsimta beigu notikumiem tagad tas bija gribas izpausmes, politiska lēmuma rezultāts un ar zelta vērtības pārmaiņām tam nebija nekā kopīga.

Zelta pirktspējas paaugstināšanas rezultātā ievērojami paplašinājās ši metāla ražošana. 1as izskaidrojams tādējādi, ka konkrētajos trīsdesmito gadu apstākļos Dienvidāfrikas sabiedrības ne tikai pārgāja uz nabadzīgāku rūdu apstrādi nekā septiņdesmitajos gados, bet arī strauji cēla un sāka izmantot jaunas i aklie . i ’ i šo procesu varēja verot arī citās valstis.

No 1934. līdz 1971. gadam zelta oficiālo coim V.V valdība nemainīgi turēja vienā līmenī — 35 dolāri im Kaut gan atsevišķos periodos brīvā tirgus mm l. i augstāka, tai šajā laikā bija ierobežota nozīme, /cilu pūla darbības laika tirgus cena no oficiālas cenas vispār nenovirzījās. Turklāt kara laika un pēckara inflācijas ietekmē vairumtirdzniecības cenu indekss Savieno tajās Valstīs paaugstinājās apmēram trīs reizes. Zelta pirktspēja krasi kritās un 1970. gadā sasniedza zemāko līmeni ASV vēsturē, ja neņem vērā īso laika posmu no 1918. līdz 1920. gadam.

Zelta vērtības zaudēšanai nebija pietiekami reāla ekonomiska pamata, un var teikt, ka ļoti lielā mērā šo pa-rādību izraisīja valsts politikas ietekme ekonomiskajā sfērā.

Stūrgalvīgi uzturot nereāli zemu zelta cenu, ASV pirmām kārtām vadījās no politiskiem motīviem. Tika uzskatīts, ka zelta oficiālās cenas paaugstināšana (dolāra devalvācija) iedragās Savienoto Valstu prestižu. Valdošajās aprindās bija izplatīts uzskats, ka tā būtu «dāvana» Padomju Savienībai kā zelta ieguves valstij, kā ari valstīm, kas zeltu uzkrāja dolāru vietā, it īpaši Francijai.

Laikā no 1971. līdz 1973. gadam Savienotajām Valstīm no savas ietiepīgās pozīcijas nācās atteikties. Tas notika nevis uz bezkaislīgu statistisku aprēķinu bāzes un mierīgas apspriešanas rezultātā, bet gan’ asu krīžu atmosfērā, panikas un steigas apstākjos. 1973. gadā noteiktajai oficiālajai cenai — 42,22 dolāriem uncē — jau paša sākumā nebija reālas ekonomiskas nozīmes. Tirgus cena no 1971. gada beigām līdz 1974. gada beigām paaugstinājās četras reizes. Sis apstāklis ne vien likvidēja zelta pirktspējas pazeminājumu, bet pacēla to pat uz augšu. Pēc zināma pazeminājuma 1975.—1976. gadā zelta cena atkal sāka palielināties, bet 1979,—1980. gada ziema politisku un ekonomisku faktoru ietekmē sasniedza neredzēti augstu līmeni — 700 līdz 800 dolārus uncē. Cenas svārstība ir milzīga. Taču visumā zelta cenas paaugstināšanas tendence noveda pie tā, ka zelta pirktspēja sasniedza vēsturē visaugstāko līmeni. 1980. gadā vidēji tā bija 4,5 reizes augstāka nekā 1913. gadā, 2,8 reizes augstāka nekā 1934. gadā un 8 reizes augstāka nekā 1970. gadā.

Sī gadsimta otrajā pusē zelta pirktspējas maiņas notiek preču cenu vienpusīga elastīguma apstākļos. Atsevišķas preces var brīžiem kļūt lētākas, taču vispārējais cenu līmenis praktiski tikai aug. Nepārtrauktā cenu palielināšanās, kad mainās vienīgi temps ar kopējo tendenci paātrināties, tagad jau izskatās kā sava veida dabas likums. Zelta pirktspēja veidojas, pastāvīgi palielinoties zelta cenai un vispārējam cenu līmenim. Sic apstākļi zelta pirktspējas veidošanā ienes jaunas iezīmes.

PAliATNE UN NĀKOTNE

Zelta cenas paaugstināšana dolāros tieši atspoguļo ASV nacionālās valūtas inflācijas izraisīto vērtības mazināšanos. Bet, tā ka dolāru ārkārtīgi plaši izmanto pasaules tirdzniecībā, šī paaugstināšana kļūst par radītāju, kas apliecina dolāra vērtības krišanos globālā, vispasaules mērogā. So domu var paskaidrot, kā piemēru ņemot naftu: pēdējo 10 gadu laikā naftas cena dolāros pasaules tirgū paaugstinājusies 15—17 un pat vairāk reižu. Tas, protams, saistīts ar dolāra pirktspējas samazināšanos pašās Savienotajās Valstīs, bet izskaidrojams līdztekus arī ar specifiskiem faktoriem, kas ar ASV iekšējo inflāciju nav tieši saistīti. Kaut ko līdzīgu var teikt arī par zeltu.

Interesanti, ka cenu pieauguma apmēri un pat uzliesmojuma brīži naftai un zeltarn pēdējā desmitgadē gandrīz sakrīt. Diagrammā abas līknes iet blakus. Noteikta pat empīriska «likumsakarība», saskaņā ar kuru uncei zelta «jāmaksā» 17 bareli naftas (barels — parasts naftas mērs — līdzinās 159 litriem). 1971. gadā, pirms septiņdesmito gadu «cenu revolūcijas», unce zelta pasaules tirgū maksāja 35 dolārus, bet barels naftas — apmēram 2 dolārus. 1980. gadā attiecīgie skaitļi bija 500-000 dolāri par unci un 30—35 dolāri par barelu.

Šādu sakritību nevar uzskatīt par ilgstošas un stabilas likumsakarības izpausmi. Faktori, kas izraisījuši šo abu preču cenas paaugstināšanos, daudzējādā ziņa ir kopii.i, taču tiem ir arī būtiskas atšķirības. Turklāt, vērti jo! /cita perspektīvas, derīgi ņemt vērā septiņdesmito gmlu pieredzi.

Tā kā turpmākajās lappusēs rima būs par prognozēm, mums nāksies izmantot pazīstamu futurotogu un pro-gnozētāju materiālus. Vienu no visautoritatīvākajām ilgtermiņa prognozēm sagatavojusi ANO ekspertu grupa ar amerikāņu ekonomistu Nobela prēmijas laureātu Va-siliju Ļeontjevu priekšgalā. Prognozes autorus nav interesējušas zelta cenas perspektīvas, jo šī metāla ekonomiskā loma rūpniecības izejvielu jomā ir niecīga. Taču attiecībā par naftas cenu autoru grupa nākusi pie slēdziena, ka naftas relatīvā cena (tas ir, naftas cenas indeksa dalījums ar vispārējo cenu indeksu, bū-libā — naftas pirktspēja) 1990. gadā salīdzinājumā ar 1980. gadu palielināsies 2,2 reizes, bet 2000. gadā — 2,5 reizes.4

Inflācija ir mūsdienu kapitālistiskās ekonomikas sastāvdaļa. Jebkura kapitālistiskās ekonomikas attīstības prognoze izriet no tā, ka vidējā cenu līmeņa paaugstināšanās tuvākajā nākotnē turpināsies. Jautājums ir šāds: vai zelta cenas pieaugums pārsniegs preču cenas vidējo līmeni dolāros vai nepārsniegs. Citiem vārdiem sakot, vai zelta pirktspēja turpinās celties, vai arī tā kritīsies?

Zelta cenas un pirktspējas pamatu pamats ir šī metāla vērtība, darba patēriņa daudzums tā ieguvē salīdzinājumā ar citu preču ražošanai izlietotā darba patēriņu. Taču šī likumsakarība lauž sev ceļu caur tirgu, caur pieprasījuma un piedāvājuma attiecību. Tāpēc, lai prognozētu zelta pirktspēju, nepieciešams pētīt tā ražošanas un patēriņa konkrētos apstākļus.

Pēdējos gados Rietumos publicēto zeltam veltīto grāmatu vidū uzmanību saista amerikāņa Roja V. Džes-trema darbs «Zelta konstante. Anglijas un ASV pieredze 1560—1976». Sis ir akadēmiskā līmenī veikts darbietilpīgs un autoritatīvs pētījums par zelta pirktspējas kustību attiecībā pret precēm. Četrsimt gadu pieredzi nevar ignorēt, arī nosakot prognozi. Slēdzienus, pie kuriem nonāk autori, var grupēt šādi:

1. Zelta pirktspējas svārstības četrsimt gadu laikā bijušas relatīvi nelielas, un pēc novirzēm tā atkal ietiepīgi atgriezusies pie diezgan noturīgiem pastāvīgiem lielumiem. Iepriekš aprakstītās ievērojamās novirzes (XIX gadsimta septiņdesmitie—deviņdesmitie gadi un XX gadsimta trīsdesmitie gadi) relatīvi drīz kompensējušās ar pretējām novirzēm. Autors sniedz šādus interesantus datus, kas uz 1930. gada bāzes (šis gads pieņemts par 100) parāda zelta pirktspējas indeksu Anglijā ik pēc 50 gadu intervāla: 1600. gads — 125; 1650. — 97; 1700. — 120; 1750. — 111; 1800. — 76; 1850. — 111; 1900. — 143; 1950. — 103. Kā redzam, novirzes no 100 nav pārāk lielas, un rezultātā pēc 350 gadiem zelta pirktspēja atgriezusies 1600. gada līmenī.

2. No diviem faktoriem, kas nosaka zelta pirktspēju, preču cenu indekss bijis daudz elastīgāks nekā zeita cena. Tieši šī indeksa elastīgums vienmēr atgriezis zelta pirktspēju pastāvīgajā līmenī. Anglijā zelta cena praktiski palika nemainīga no XVII gadsimta līdz 1931. gadam (izņemot īsus periodus Napoleona kara un pirmā pasaules kara laikā). Vairumtirdzniecības cenu indekss šajos aptuveni 250 gados nokritās līdz zemākajam līmenim 63 (1896. gadā) un pacēlās līdz 259 (1920. gada). Amerikas Savienotajās Valstīs zelta cena bija gandrīz nemainīga no 1800. gada līdz 1933. gadam. Preču cenu indeksa zemākais punkts — 54, augstākais — 179. Interesanti, ka ekstrēmie gadi abām valstīm precīzi sakrīt. Pēc lēcienveidīgās zelta cenas paaugstināšanas Anglijā un Amerikas Savienotajās Valstīs trīsdesmito gadu sākumā tā atkal palika nemainīga vairākus gadu desmitus, kaut gan preču cenu līmenis krasi mainījās gandrīz vienīgi paaugstināšanās virzienā.

3. Inflāciju periodos (tā autors nosauc jebkuru cenu paaugstināšanās periodu) zelta cenas pieaugums atpalika no preču cenas indeksa pieauguma, kā rezultātā zelts kļuva nevērtīgāks. Autors ne bez pamata apgalvo, ka šis slēdziens ir visnegaidītākais viņa pētījumu rezultāts. Patiesi, ierasts ir priekšstats, ka naudas ieguldīšana zeltā ir labākais līdzeklis, kā pasargāties no inflācijas. Izrādās, līdz mūsu dienām, līdz 1970. gadiem, bijis citādi. Napoleona kara laikā zelta cena Anglijā pacēlās maksimāli par 41 procentu, bet preču cenu indekss — par 59 procentiem, pirmā pasaules kara laika un pēckara gados attiecīgi par 33 un 195 procentiem. Līdzīga situācija bijusi vērojama Savienotajās Valstīs Pilsoņu kara laikā (1861.-1865. g.) un pirmā pasaules kara laikā.

4. Zelta pirktspēja paaugstinājās deflācijas (preču cenu pazemināšanās) periodos. Turklāt zelta cena palika nemainīga, bet trīsdesmito gadu sākumā lēcienvei« dīgi paaugstinājās, kaut gan preču cenas tad pazeminājās. Sis slēdziens likumsakarīgi ir simetrisks iepriekšējam.5

Ja mēs papūlētos šo analīzi mehāniski pārnest uz nākotni, tad iegūtu šādu prognozi: zelta pirktspējai, kas 1980.—1981. gadā sasniegusi vēsturisku ciklu, tuvākajos gadu desmitos jāpazeminās, lai atgrieztos tradicionālajā līmenī; tam jānotiek, ne tik daudz mainot zelta cenu, kā mainot preču cenas; tā kā nav šaubu, ka turpmākie gadi būs inflācijas periods, zelta cenas paaugstināšana atpaliks no preču cenu pieauguma.

Šāds scenārijs šķiet diezgan apšaubāms, un šajā gadījumā vēsturiskā pieredze nevar būt noteicoša nākotnei. Džestrems pats netieši tam piekrīt, rakstīdams: «Tātad var paredzēt sekojošo — nākotnē zeltam būs brīvāks tirgus un ar to saistīta iespēja, ka zelts var kļūt par labāku līdzekli aizsardzībai pret inflāciju, nekā tas sevi parādījis pagājušajos gadsimtos.»5

Kopīgais zelta daudzums zemes garozā un okeāna ūdenī ir milzīgs, to lēš miljonos ionnu. Taču rūpnieciskas (pie attiecīgā tehnikas līmeņa ekonomiski pieejamās) rezerves ir daudz mazākas. Pēc ASV Kalnrūpniecības pārvaldes aprēķiniem, zelta rūpnieciskās rezerves kapitālistiskajā pasaulē sastāda aptuveni 35 tūkstošus tonnu, tai skaitā Dienvidāfrikas Republikā — 25 tūkstošus tonnu. Pastāvot pašreizējiem ieguves apjomiem, šo resursu var pietikt 30—40 gadiem. Aprēķini izdarīti, vadoties no 1974. gada cenu līmeņa — apmēram 200 dolāriem par unci. Augstākas cenas apstākļos rezervju apjoms var palielināties, jo tādā gadījumā rentabla kļūtu arī nabadzīgāko rūdu izstrāde.

Taču zelta rezervju apmēri zemē vēl maz ko liecina par šī metāla ieguves perspektīvām. Izšķiroša nozīme ir jaunu bagātu atradņu atklāšanai, kas spēj dot ievērojamu ieguves pieaugumu. Vai šāda perspektīva pastāv? Pēc praktiski visu ekspertu domām, šādas perspektīvas nav. Pēdējie lielie atklājumi Dienvidāfrikā tika izdarīti piecdesmitajos gados, un krējums te jau sen nosmelts. Ģeologi sensācijas vairs nesola.

Protams, nedrīkst izslēgt iespēju, ka varētu tikt atklātas jaunas bagātas zelta atradnes. Apstāklis, ka šādas atradnes nav atklātas vismaz gadsimta ceturksni, nākotni pilnā mērā nenosaka, vēl jo vairāk tāpēc, ka zeltu cenas krasa paaugstināšana meklējumus stimulē. Taču bagātīgas atradnes ir ārkārtējs retums. Vismaz mūsdienās nav kaut cik ticamas informācijas par meklējumiem, kas būtu vainagojušies ar panākumiem.

Tādējādi, kā var spriest, nākamajā desmitgadē zelts pasaules tirgū paliks joti deficīta prece. Varbūt šī defi-cītuma visspilgtākais apliecinājums ir milzīgā disproporcija, kāda kapitālistiskajā pasaulē pastāv starp vispārējā ražošanas apjoma palielināšanos, arī pārējo metālu ieguvi un zelta ieguvi, kas tikai nedaudz pārsniedz 1913. gada līmeni, ievērojami atpaliek no 1940. gada līmeņa un turklāt turpina samazināties.

Bez tam zelta tirgu apēno naftas ieguves valstu milzīgie valūtas ienākumi. Pēc daudzu speciālistu domām, dažas no tām, it īpaši Persijas līča zonas mazās valstis, jau 1979.—1980. gadā izveidojušas ievērojamus slepenus zelta krājumus, ko šīs valstis oficiālajās, Starptautiskajam valūtas fondam iesniedzamajās ziņās neuzrāda. Sajās valstīs nav stingras robežas starp oficiālajiem (valsts) un privātajiem krājumiem, un privātiepir-kumu izskatā dažkārt ir papildināti valsts fondi.

Sie faktori var zelta tirgū radit principiāli jaunu situāciju, kas atšķirtos no sešdesmito un septiņdesmito gadu situācijas, kad zeltam pārsvarā bija tendence valsts rezerves atstāt. Tādā gadījumā zelta deficīts k|ūs vēl asāks.

Visgrūtāk prognozējams paliek tezaurācijas un investīcijas pieprasījums. 1978.—1980. gadā tas uzsita augstu vilni jaunas pasaules inflācijas pastiprināšanās un starptautiskā stāvokļa saasināšanās ietekmē. Saprotams, ka inflācijas un starptautiskā sasprindzinājuma relatīvs atslābums var turpmāk izraisīt šī pieprasījuma relatīvu samazināšanos. Statistika, ja tai šai jautājumā var ticēt, liecina, ka pagātnē bijuši pat tādi gadi, kad notikusi zelta detezaurācija, privātos krājumus zelts atstājis. Mūsdienās grūti šādu iespēju iedomāties pat tad, ja starptautiskais ekonomiskais un politiskais klimats kļūtu siltāks. «Inflācijas psiholoģija» ir pārāk spēcīga, un pārāk liela neuzticība radusies pret kredīta un papīrnaudu, pārāk iesakņojusies prakse daļu naudas aktīva ieguldīt zeltā. Rodas aizvien jauni sociāli slāņi, ka ari lezauratoru un investoru tipi, kas pērk zeltu. Lai šo tendenci lauztu, nepieciešama pārmaiņa, ko grūti iedomāties, paliekot sociāli ekonomiskā un politiskā realitātē. Mūsu laikos var konstatēt, ka šī tendence nekļūst vājāka, bet drīzāk gan nostiprinās. «Economist» par 1979.—1980. gada notikumiem rakstīja: «Aiz spekulatīvās cenas atradās fundamentālas pārmaiņas, kas bija notikušas cilvēku attieksmē pret zeltu. So metālu tagad uzskatīja nevis par eksotisku naudas ieguldīšanas līdzekli, bet gan par kaut ko tādu, kas spēj glabāt vērtības, kad papīra valūta nokļūst aizdomās.»7 Nav grūti iedomāties, ko zelta tirgum varētu nozīmēt šādas fundamentālas pārmaiņas.

Ikviens zelta pircējs — cik vien iespējams un noderīgi — ņem vērā galvenos, darījumam svarīgos komerciālos faktorus. Līdztekus metāla cenai svarīgākais no šiem faktoriem ir procentu likmes līmenis. Zelts taru savam īpašniekam ne tikai kā nenes ienākumus procentu veidā, bet parasti vēl prasa papildu izdevumus glabāšanai, apdrošināšanai utt. Pērkot zeltu, pircējs leš, ka guvums no cenas celšanās segs zaudētos procentus, ko viņš būtu varējis saņemt, naudu ieguldot vērtspapīros vai izdarot depozītu bankā. .Jo lielākas procentu likmes, jo zelta pirkšana mazāk izdevīga. Tagad šī sakarība kļuvusi vēl ciešāka nekā agrāk, jo zelta tirgū nepieredzējušam tezauratoram ir relatīvi mazāka loma, turpretī lielāka investoram un spekulantam, kas turklāt vēl zeltu nereti pērk par uz kredīta saņemtu naudu.

Reizē ar zelta cenu 1980. gadā vēsturisku maksimumu sasniedza starptautisko un daudzu nacionālo naudas tirgu procentu likmes. Kredīts dolāros maksāja 15 līdz 20 procentus gadā atkarībā no formas, termiņa un kredīta nodrošinājuma. Vienīgi traks spekulācijas gars spēja šajos apstākļos dzīt zelta cenu uz augšu: pastāvot šādai procentu likmei, aizdevu kapitāls taču 4 līdz 5 gados divkāršojas. Zelta cenas krišanās 1980. gada janvārī—februārī par 300 un vairāk dolāriem uncē to visu acīm redzami apliecināja. Tik augstas procentu likmes ierobežoja zelta cenas paaugstināšanos. Taču arī pašas procentu likmes nevar pastāvīgi atrasties šādā līmeni.

Pastāv svarīgs faktors, kas noteiktos apstākļos var izsaukt lielu pieprasījumu pēc zelta pat neatkarīgi no procentu likmes līmeņa. Runa ir par paša starptautisk i naudas tirgus stabilitāti; šo naudas tirgu veido savstarpēji saistītu starptautisko banku sistēma, kas savukārt ar kredīta zirnekļtīkliem saistīta ar rūpnieciskajiem kompleksiem un aizņēmējiem visās pasaules malās. Sājā sistēmā jau sen ne mazums vāju vietu, un vislielākā nozīme te ārkārtīgi lielajiem brīvību atguvušo valstu parādiem kredītbankās. Ja kāda no šīm lielajām valstīm vai pat vairākas valstis reizē pārtrauktu savus maksājumus, tad bankas nonāktu smagā stāvoklī. Un, ja uzticība lielajām bankām tiktu sagrauta, tad visa kredītu piramīda sagrīļotos. To iedomājoties vien, gan baņķieriem, gan politiķiem mati saslienas stāvus. Grūti visā pilnībā paredzēt, kas tādā gadījumā notiktu, taču nav šaubu, ka sāktos traka dzīšanas pēc zelta.

Visi šie apsvērumi, manuprāt, apstiprina jau izteikto domu, ka mūsdienu situācijai zelta vēsturē analoģijas nav. Neraugoties uz jau notikušo relatīvo zelta padārdzināšanos, tā pirktspēja nākotnē var vēl vairāk palielināties, laužot gadsimtiem pastāvējušo zelta tin cilu preču savstarpējo vērtības attiecību. Vismaz šāda notikumu gaita ir ļoti ticama.

Zelts allaž bijis mīklains tin paradoksāls priekšmets. Kā redzam, pašreizējai situācijai piemīt neapšaubāmi paradoksi. Pieprasījums pēc zelta un tā cena aug, bet ražošana, par spīti parastajām ekonomiskajām likumsakarībām un veselajam saprātam, samazinās. Zeltu de-monetizē, kas aizvien bijis galvenais tā pozīciju apdraudošais spēks, taču metāla pirktspēja aug.

Galvenais īstenības paradokss ir šāds: nmsdienu kapitālisms savu naudas sistēmu nevar bāzēt uz zeltu, taču tai pašā laikā tas nespēj bez zeita iztikt. Si pretruna atrisinās dažādu attīstības tendenču cīniņā un ir pastāvīgs saspringlības un asu kolīziju cēlonis. Sai pretrunai ir fundamentāla nozīme kapitālisma valūtas sistēmas evolūcijā.

DEMONETIZĀCIJA? ftEMONETIZĀCiJA?

Par zelta demonetizāciju sauc šī metāla naudas funkciju likvidāciju vai samazināšanu. Remonetizācija ir pretējs process — naudas funkciju atjaunošana zeltam vai šo funkciju pastiprināšana. Dabiski rodas jautājums: kura no tendencēm mūsdienu apstākļos ir pārsvarā? Par šo jautājumu strīdas, jo reālajā īstenībā ir.

fakti, kas liecina par abu tendenču pastāvēšanu. Tāpēc, iespējams, pareizāk būtu izvirzīt jautājumu: kādās konkrētās formās un ar kādām sekām noris šie abi procesi, kādas ir to savstarpējās attiecības?

Tendence samazināt zeltam naudas funkcijas nav apšaubāma. Nesen izdotā padomju mācību grāmatā teikts: «Mūsdienu kapitālisma apstākļos pastiprinājusies zelta demonetizācijas tendence, tas ir, zelts pakāpeniski zaudē naudas preces funkcijas ... Zelta nauda neatbilst valsts monopolistiskā kapitālisma ekonomiskajām prasībām. Tā pārvērtusies par savdabīgu «zelta ķēdi», kas attur monopolu ekspansiju un inflācijas izmantošanu kā ekonomikas regulēšanas metodi ... Zelta demonetizācijas process atspoguļo sasniegto ražošanas attīstības un sa-biedriskošanas līmeni, ka arī naudas sfēras piemērošanu valsts monopolistiskā kapitālisma prasībām.»8

Savā jaunakajā rakstā minētās mācību grāmatas redaktore L. Krasavina raksta: «Cīņa ap zeltu nav beigusies. Kaut arī objektīvi notiekošās demonetizācijas ietekmē, ko vēl vairāk paātrina ASV spiediens, zelts savu bijušo lomu ir zaudējis, pēdējā laikā manāma tendence šī metāla monetāro lomu pastiprināt.»9

Jautājums izvirzīts pilnīgi pareizi. Zeltam veltītās diskusijās, kas notiek Rietumos, bieži vien izskan doma: zeltu var demonetized bet var arī tam saglabāt naudas funkcijas. Vieni vēlas pirmo, citi — otro, taču demonetizācijas piekritēju pozīcijas ir stingrākas, tāpēc arī notiek demonetizācija. Patiesībā zelta izspiešana no naudas sistēmas ir objektīvs process, kas nav atkarīgs no kāda gribas, to kapitālismam uzspiež pati vēstures attīstības gaita. Tas, protams, neizslēdz faktu, ka šīs izspiešanas tempu un formu var noteikt pēc valstī vai starptautiskajā arēnā esošo ietekmīgo grupu savstarpējo spēku attiecības. Labi zināms, ka zelta formālajā starptautiskajā demonetizācija pēdējos gados svarīga loma ir ASV ekonomiskajam un politiskajam spēkam.

Zelta standarts atbilda vienkāršākajiem XIX gadsimta ekonomiskajiem apstākļiem. Zelta pieplūdums vai atpiū-dums varēja ietekmēt kredīta un naudas sfēru (kuras struktūra arī bija relatīvi vienkārša) un caur to ekonomiku visumā. Mūsdienu kredīta un naudas sistēma ir sarežģīta un sastāv no daudziem posmiem, tikpat sarežģīti ir tās sakari un ietekmes kanāli ražošanas sfēra.

Zelta standarts atbilda pirmsmonopolistiskā kapitālisma apstākļiem, kad ražošana bija sadrumstalota daudzos sīkos uzņēmumos un neviens no tiem nespēja nekādi ietekmēt savu preču cenas. Taču šis standarts ierobežo lielo uzņēmumu ekspansiju, to centienus noteikt augstas monopolcenas. Ja cenas konkrētajā valstī paaugstinājās, tad tas veda uz maksājumu bilances pasliktināšanos un zelta zaudēšanu. Pastāvot zelta standartam, šādu stāvokli varēja labot tikai vienā ceļā — ierobežojot bankas kredītu un kapitālieguldījumus, pazeminot cenas. Tagad lielkapitālam šāda prakse nav pieņemama.

Zelta standarts vēl mazāk savienojams ar valsts monopolistisko kapitālismu. Grūti iedomāties, kā kapitālistiskās valstis varētu atļauties milzīgos militāros izdevumus un pastiprināt inflāciju, ja valdības saistītu «zelta disciplīna». Ārkārtīgi apgrūtinātas būtu arī ekonomikas valstiskās regulēšanas formas, kurām mūsdienu kapitālismā ir tik ļoti liela nozīme. Zelta standarts ierobežotu ekonomikas paplašināšanas stratēģiju un pretkrīžu pasākumus, jo tas viss saistīts ar lieliem budžeta izdevumiem un kredīta palielināšanu. Neviena valdība mūsu dienās nevar atļauties upurēt ražošanu un nodarbinā-tību, lai saglabātu zelta rezerves un atbalstītu papīrnaudas apmaiņu pret zeltu.

Tas skaidrs pat tiem cilvēkiem, kas cenšas zeltam saglabāt kaut dažas ierobežotas naudas funkcijas. Viens no viskompetentākajiem šādiem cilvēkiem ir bijušais Francijas prezidents V. Ziskārs d’Estēns. Viņš reiz l%3. gadā Nacionālajā sapulcē teica: «Ir cilvēki, kuri tic — un turklāt no sirds —, ka atgriešanās pie naudas sistēmas, kas būtu pamatota uz zeltu, vienā paņēmienā atrisinātu visas mūsdienu ekonomiskās un sociālās problēmas. Galarezultātā neviens šādam apgalvojumam ne-\ar pievienoties, jo šī sistēma pastāvēja un izgāzās... Politiskajā, ekonomiskajā un sociālajā plāksnē nav režīma, kas būtu mazāk elastīgs par zelta standartu. Kad runā par kādas ekonomiskas situācijas izlabošanu, kad, piemēram, stihiska nelaime uzbrūk lauksaimniecības rajonam, — kāds vārds tad visiem ir uz mēles? Vārds «kredīts». Kad kāds uzņēmums pārdzīvo grūtības un tūlīt, tūlīt to slēgs, kādas zāles tad meklē? Kredītu. Kā gan var domāt, ka zelta standarta sistēma, tas ir, kredīta iznīcināšanas sistēma, neizpaudīsies kā visneelastīgākais, visrupjākais un necilvēcīgākais instruments attiecība pret nepieciešamajiem labojumiem?»10

Izrādījās, ka nav iespējams pat apcirptais un vienīgi ar starptautisko sfēru ierobežotais «Bretonvudsas tipa zelta standarts», kaut arī to apzināti centās padarīt elastīgāku un manevrējošāku. Ka noskaidrojās, tas spēja pastāvēt vienīgi divu pirmo pēckara desmitgadu specifiskajos apstākļos, kad ASV neapšaubāmi ieņēma centrālo vietu pasaules kapitālisma ekonomikā, bet dolārs bija apmierinošs zelta «aizvietotājs». Taču, kad dolārā maiņa zeltā (ārzemju bankām) un stingrā paritāte saka nopietni apgrūtināt ASV valdības ekonomisko politiku, tad šīs zelta standarta atliekas tika atceltas. Formālā zelta demonetizācija vienīgi fiksēja faktu, ka valūtas krīzes gaitā Bretonvudsas sistēma cietusi sagrāvi, vismaz zelta, rezerves valūtu un stingro paritēšu jomā.

Mūsdienu apstākļos vērojamas neapšaubāmas pazīmes, kas liecina, ka zelta loma starptautiskajā sfērā palielinās. Taču, manuprāt, šī loma kvalitatīvi ir gluži citāda nekā klasiskā zelta standarta laikos un pat Bretonvudsas sistēmas ietvaros. Zelts nevar būt par naudas sistēmas pamatu, ja tā attiecība ar papīra valūtām nav stingri noteikta uz garāku vai īsāku termiņu, ja zelts nav valūtas vērtības mērs. Bet tieši šāds stāvoklis valda pašlaik. Kredīta un papīra nauda arī turpmāk zaudēs vērtību un drošību un tādējādi «palīdzēs» zeltam un izvilks to valūtas drāmas avanscēnā. Taču atgriešanās pie zelta bijušās lomas kā pie visas starptautiskās sistēmas centra vairs nav iespējama.

Pat zeltam funkcionējot starptautiskajā valūtas sistēmā, strīdigs paliek jautājums, vai zelts šajā konkrētajā gadījumā ir nauda vai prece. Kad Itālija 1974. gadā saņēma no VFR aizdevumu pret daļu sava zelta krājuma kā pret ķīlu, tad demonetizācijas piekritēji varēja apgalvot, ka zelts šaja gadījumā monetārās funkcijas nepildīja, tas nebija nauda. īstā nauda bija Rietumvāci-jas markas, ko Itālija saņēma kredītā pret norādīto ķīlu. Loģika šeit acīm redzama: ja jūs nesat uz lombardu zelta gredzenu un pret šo ķīlu saņemat aizdevumu, tad jūs taču neuzskatāt gredzenu par naudu. Amerikānis Entonijs Solomons, 1980. gadā atstādams finanšu ministra vietnieka posteni valūtas jautājumos, paziņoja, ka pēc valdības un finanšu ierēdņu vienprātīga uzskata zelta remonetizācija nav iespējama. Kad runa sākās par zelta iespējamo lomu apspriežamo aizstāšanas rēķinu f unkcionēšanā Starptautiskā valūtas fonda ietvaros, viņš teica, ka zelts monetāro lomu ar to neatgūs.11

Acīmredzot monetāri elementi zelta ekonomiskajā esamībā parādīsies fragmentāri, daļēji, epizodiski, nevis sistēmā, nevis atjaunojot to kā starptautiskā valūtas režīma pamatu. Formāla starptautiska demonetizācija — tas ir vienīgi ekonomiskajā dzīvē un zelta funkcionēšanā nolikušo stihisko pārmaiņu vājš atspulgs. Tāpēc ir jāpalūkojas, kādā mērā naudas funkcijas zeltam izbeigušās, kādā — mainījušās.

Skaidrāks ir jautājums par apgrozības līdzekļu funkcijām. Zelts tas jau sen vairs nepilda. Protams, ari zelta standarta laikā apgrozībā tas atradās nebūt ne visur un ne jau lielā daudzumā. Taču potenciāli zelts vienmēr varēja stāties apgrozībā, tas stāvēja aiz kredīta un papīrnaudas, kas bija tikai tā pārstāves.

Zelts zaudējis arī maksājumu līdzekļa (atlikto maksājumu dzēšanas līdzekļa) funkcijas. Neviens tagad neuzskata, ka maksājums kredīta un papīrnaudā ir pagaidu maksājums, nepabeigts maksājums, un negaida, ka pie galīgā norēķina viņš saņems zeltu.

Vērtības un dārgumu glabātāja funkcija mainījusies līdz nepazīšanai. Centralizētie zelta krājumi vairs nav kredīta un papīrnaudas maiņas fonds. Sie krājumi zaudējuši jebkuru sakaru ar iekšējām naudas operācijām. Privātie zelta krājumi agrākajos laikos kalpoja par apgrozības rezerves fondu: zelts tajos iegāja, kad kļuva lieks apgrozībā, un tos atstāja, kad radās ekonomiska nepieciešamība apgrozību papildināt. Tagad tezaurāci-jas uzkrājumiem ir pavisam cits raksturs. Tie kalpo par pretinflācijas un politiska apdrošinājuma fondu un no naudas apgrozības izslēgti.

Naudas pamatfunkcija ir vērtības mēra funkcija. Rodas jautājums: kā preču vērtību var izmērīt un salīdzināt, ja uzskata, ka zelts šo funkciju vairs nepilda? Kad zelts bija nauda vārda pilnā nozīmē, tad viss bija skaidrs. Zelts izmērīja jebkuras preces vērtību un deva pamatu visu preču cenas noteikšanai. Ja kredīta un papīrnauda bija maināma pret metālu, tad arī šī nauda tieši tādā pašā veidā izmērīja preču vērtību. Ja maina* mības nebija, kredīta un papīrnauda attiecībā pret metālu varēja zaudēt vērtību. Preces tad ieguva divējas cenas — zelta (vai sudraba) un papīra. Taču papīra cenas nebija patstāvīgas, tas vienīgi izteica šīs naudas vērtības zuduma pakāpi.

Tagad ir cits stāvoklis. Metāla nauda vispār apgrozība neatrodas, cena tajā netiek izteikta, pašam zeltam ir pilnīgi reāla cena kredīta un papīrnaudā. Lielum lielo da|u no jaunražotā zelta izmanto rūpniecībā un ar naudas sfēru tam nav nekāda sakara. Vai var uzskatīt, ka zelta kā vērtības mora funkcija šajos apstākļos palikusi nemainīga? Acīmredzot ne.

Markss uzlūkoja naudu ka tās funkciju vienību. Viņš norādīja uz tiem apstākļiem, kādos zelts var pilnā mērā kalpot par preču pasaules vispārējo ekvivalentu: «...zelts funkcionē kā ideāls vērtības mērs tikai tāpēc, Ica tas jau apgrozās kā naudas prece maiņas procesā. Tādējādi ideāla vērtību mērā slēpjas skanoša nauda.»12 Taču tieši šo apstākļu kapitālistiskajā ekonomikā sen vairs nav. Ja skanīgā monēta cilvēku rokās ari nonāk, tad nevis kā nauda, bet gan kā specifiska tezaurācijas prece.

Vēstures attīstības nepārvaramie spēki izspiež zeltu no naudas sfēras. Taču preces nepieciešams kaut kā padarīt līdzīgas, ir jāsalīdzina to vērtība, kaut ka jāizsaka cena. Preces nevar šim nolūkam atrast neko citu kā vienīgi kredīta un papīrnaudu. Maz jēgas apspriest jautājumu, vai tas ir labi vai slikti. Vienkārši tas ir vienīgais iespējamais attīstības ceļš.

Jautājums par to, kā mūsdienu apstākļos naudai pildīt vērtības mēra funkcijas, pēdējos gados tiek intensīvi apspriests gan PSRS, gan citu sociālistisko valstu zinātniskajā literatūrā. Visinteresantākie darbi šai joma ir V. Usoskinam. Viņš raksta: «Kā formulēt zinātnisku koncepciju par naudu mūsdienu kapitālisma ekonomika, lai šī koncepcija būtu viengabalaina un bez pretrunām? Pirmais un laikam gan vissvarīgākais solis šādas koncepcijas izstrādāšanas virzienā, pēc mūsu domām, ir tāds, ka jāatmet neapšaubāmi novecojusī tēze, it ka vienīgi zelts mūsdienu apstākļos var pildīt naudas preces lomu un līdz ar to arī vispārējā ekvivalenta lomu kapitālistisko valstu iekšējā apgrozībā.»13 V. Usoskins piedāvā koncepciju par mūsdienu kredīta un papīrnaudu

I<a par īpašu monopolpreci, kura, lai gan tai nav savas iekšējas vērtības, iegūst vērtības iezīmes, pateicoties tam, ka naudas «ražošanu» un «piedāvājumu» regulē un kontrole valsts monopoli. Nauda ir «mākslīgā monopola» objekts, kālab tās piedāvājums vienmēr ir ierobežots, izveidojas retuma faktors. Autora loģiku saprast, manuprāt, var palīdzēt šāda analoģija. Ja ieeja uz teātra izradi butu brīva un zāle (stadions u. tml.) varētu uzņemt visus interesentus, tad biļetei uz šādu izrādi nebūtu nekādas vērtības. Taču īstenībā zāles ietilpība vien-mer ir ierobežota, un izrādes administrācija monopolizē biļešu pārdošanu. Līdz ar to biļetes iegūst vērtību. Ap-mēram tāpat ir ar naudu. Ja katrs varētu to brīvi «ražot», tad tai vairs nebūtu vērtības. Taču valsts (tāpat ari banku sistēma, piebilst autors, un jāpiebilst ari mums) naudas «ražošanu» monopolizē. Tā kā naudai piemit lietderīgums, konkrēti — spēja mainīties pret precēm, tad nauda iegūst pseidovertību. Ieinteresētajam lasītājam varam ieteikt norādīto rakstu un citus darbus par šo tematiku.

Neraugoties uz šīs loģikas lietderīgumu un pārliecinošo raksturu, rodas likumīgs jautājums: iespējams, ka kredīta un papīrnauda kā monopolizēta prece savdabīgā veida arī pilda vērtības mēra funkciju? Taču acīmredzot ta tas ir vienīgi gadījumā, ja naudas piedāvājums efektīvi ierobežots, tas ir, apstākļos, ja kredīta un papīrnaudas sistēma funkcionē puslīdz normāli, ja inflācijas temps kaut cik pieņemams. Vai nenotiek stihiska atgriešanas pie zelta kā pie naudas, ja sistēma tiek nopietni iedragāta, ja sak plosīties lēcienveidīga inflācija? Uz šo jautājumu grūti atbildēt vismaz divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, jau iesākumā jāvienojas, ko saprast ar vārdiem «atgriešanās pie zelta». Otrkārt, neviens nav pateicis, kada inflācija uzskatāma par vēl pieļaujamu, pieņemamu un kāda «nopietni iedragā» kredīta un naudas sistēmu.

Spēcīgas inflācijas apstākļos, kad kredīta un papīrnaudas sistēma iedragāta, zelta nozīme zināmā mērā, protams, palielinās. Taču, kā rāda pieredze, tā palielinās tezaurācijas preces nozīmē. Pat hiperinflāciju gadījumos, kad nauda dažkārt zaudē vērtību miljoniem reižu, diezin vai var teikt, ka notiek stihiska atgriešanās pie zelta kā pie vērtības mēra un salīdzināmības līdzekļa, tas ir, pie zelta kā pie naudas. Drīzāk gan uz laiku var rasties lokāli vērtības mēri, piemēram, sāls, cigaretes vai pārtikas taloni.

Un tomēr te vietā teikt lielu BF.T! Jau tika runāts, ka uz jautājumu par zeltu un naudu tieši attiecināms svarīgais dialektikas princips: parādība nekad nepastāv tīrā veidā, un apgalvojumi «jā» — «nē» pie patiesības nevar novest. Zelts naudas funkcijas zaudē ilgstošā procesā, un nedrīkst apgalvot, ka tas beidzies.

Salīdzinoši nesen, 1973. gadā, Francijā tika izlaists valsts aizņēmums, kas ieguva biržas iesauku «Zis-kārs» — pēc toreizējā finanšu ministra, vēlākā republikas prezidenta Valerī Ziskāra d’Estēna vārda. 5ī aizņēmuma obligācijas tiek dzēstas nevis pēc nomināla, bet gan pēc kursa, kas tiek noteikts, ņemot vērā pārmaiņas zelta tirgus cenā Parīzē. Savienotajās Valstīs atcelts 1934. gadā ieviestais zelta klauzulas aizliegums: juridiski drīkst sasaistīt nākamo maksājumu summu ar zelta cenu papīra dolāros. Var teikt, ka šādos un līdzīgos gadījumos zelts netieši uzstājas vērtības mēra lomā, precīzāk sakot, kredīta un papīrnaudas zaudētās vērtības mēra lomā. Tie, kas zelta demonetizāciju uzskata par pabeigtu, protams, iebildīs: ar tādiem pašiem panākumiem var aizņēmuma dzēšanas vai parāda suminu piesaistīt sudraba, cinka, naftas un vispār jebkuras preces vai preču komplekta cenai. Patiesi, preču komplekti šādai indeksācijai dažkārt tiek izmantoti. Iaču ka atsevišķa prece šādā funkcijā, cik zināms, tomēr tiek lietots vienīgi zelts. Bezgalīgajā preču jūrā tas arī tagad ieņem īpašu vietu. Lielā mērā tas atspoguļo lomu, kāda zeltam vel ir starptautiskajā ekonomiskajā sfērā. Galu galā, centrālās bankas neglabā vara, alvas vai pat sudraba krājumus, bet spītīgi turpina glabāt zelta rezerves. Zeltam kā naudai ir varenas gadsimtu tradīcijas, spoža pagātne. Būtu pārsteidzība šo faktoru no svaru kausiem

nomest. .

Pasaules nauda — tā ir funkcija, ko zelts saglaba visilgāk. Tas ir pilnīgi dabiski: zelta nomaiņa ar kredīta iiii papīrnaudu sfērā, kur nedarbojas nacionālās valsts jurisdikcija, ir |oti sarežģīta un mūsdienu apstākļos diez vai pilnībā iespējama.

Daži uzskata, ka bez zelta ka bez nacionālo naudas vienību vērtības mēra nevar iztikt. Tā tas nav. Valūta

zelta paritātes mūsdienās atceltas, un tas ekonomiku jūtami neietekmēja. Daudz svarīgāka ir zelta kā potenciāla un reālā starptautisko maksājumu līdzekļa loma. Jā ir vienīga rezerve, par kuru neviens nejautā, cik tā aroša un vispāratzīta. Jebkuras citas rezerves formas ekonomiskā ziņā nozīmē kreditu. Uzkrātie līdzekļi dola-ros tie ir ASV paradi citām valstīm ar visām no tā izrietošajām sekām: inflācijas rezultātā tie zaudē vērtību, noteiktos apstākļos ASV valdība tos var iesaldēt vai izmantot kā ietekmēšanas līdzekli. Kaut arī valstu rezerves Starptautiskajā valūtas fondā un speciālās aizņēmuma tiesības (SDR) balstās uz daudzu valstu kolektīva kredīta, ari šie līdzekļi droši ir vienīgi starptautiskas uzticības atmosfērā, normālos apstākļos. Neviens nevar garantēt, ka šie apstākļi paliks nemainīgi, ka valstij kaut kādā situācijā nebūs vajadzīgas rezerves, kuru vērtība un likviditāte nav atkarīga no ārējiem faktoriem, no svešas gribas. Sun prasībām atbilst zelts, un pagaidām nav redzams, ka kaut kas spētu to šajā funkcijā sekmīgi aizvietot.

Kas gaida zeltu nākotnē? Vēsture neatkārtojas. Nav ticams, ka zelta standarts atgrieztos kaut kādā tradicionālā forma. Taču iespējams un tā arī notiek, ka zeltam zināmā mērā atjaunojas naudas vai pseidonaudas funkcijas, it īpaši starptautiskajā sfēra. Šādas prognozes reizem var sastapt tur, kur to nemaz negaida. 197(1. gadā iznaca grāmata, kuras līdzautors ir Iludzonas institūta (ASV) direktors Hermanis Kāns, viens no vispazīstamākajiem futurologicm. Prognozējot Rietumu pasaules attīstību tuvākajos divdesmit gados, ekonomiskajā daļā autori paredz «indeksēto kontraktu un finansu dokumentu plašu attīstību un, iespējams, zelta lomas atjaunošanu starptautiskajā valūtas sistēmā (pēdējais galvenokārt ka vērtības saglabāšanas līdzeklis un varbūt ka norēķinu nauda). Arī SDR attīstīsies kā pasaules nauda, taču gandrīz droši var teikt, ka vispārēju atzinību tas neiegūs »14

Zināms pavērsiens uz to, lai atzītu zelta iespējas starptautiskajā valūtas sistēmā, Rietumos noticis pavisam nesen, laika no 1978. gada līdz 1981. gadam. Iepriekš tika minēti fakti un uzskati, kas šādu slēdzienu apstiprina. Dicnvidafrikas politiķu un franču «metālistu» tradicionālās un visiem lidz kaklam apnikušās prasības kaut kādā formā atjaunot zelta standartu arī turpmāk tiks uzņemtas skeptiski. Taču bez trokšņa un pompas, bez oficiālas atzīšanas zelts tomēr pildīs savu lomu starptautiskajā valūtas sistēmā kā īpašs un principiāli neatvietojams komponents rezerves aktīvos.

Zelta loma lielā mērā būs saistīta ar visas valūtas sistēmas evolūciju. Pēc Brctonvudsas vienošanās noslēgšanas izplatījās uzskats, ka ir izveidota kaut kāda stabila un ilgstoša starptautiska valūtas sistēma. Zināmā mērā tas apstiprinājās. Bet tagad nav nekā tamlīdzīga. Pastāvošā kārtība valūtas jautājumos tiek uzskatīta kā īslaicīga, pārejoša. Turklāt nav nekādas skaidrības, kas notiks tālāk, kad un kādos apstākļos var notikt kaut kādas pārmaiņas.

1967. gadā, kad dolārs vēl bija maināms pret zeltu un darbojās Bretonvudsas sistēma, amerikāņu profesors Kindlebergers publicēja interesantu darbu «Starptautiskās naudas un pasaules valodas problēma». Viņš zeltu kā pasaules naudu salīdzināja ar latīņu valodu un teica, ka nostalģiskie sapņi par zelta monetārās lomas atgriešanos ir tikpat utopiski ka projekti atjaunot latīņu valodu kā kosmopolītisku valodu. SDR viņš pielīdzināja esperanto valodai, atgādinādams nesekmīgos mēģinājumus ieviest to starptautiskajā praksē. Kas tad paliek? Kindlebergers izdara secinājumu: kā angļu valoda stihiski kļūst par galveno starptautisko valodu, tā amerikāņu dolārs praktiski ir labāka starptautiska nauda. Ja-piebiist, ka «akadēmisko ekonomistu» tolaik piedāvāto peldošo kursu sistēmu un daudzu valūtu vairāk vai mazāk līdzīgu piedalīšanos starptautiskajā apgrozībā viņš salīdzināja ar Bābeles torņa celšanu.15 Saskaņa ar bī-beli gigantiskā torņa būvēšana senajā Babilonijā izjuka tāpēc, ka celtniekiem nebija kopējas valodas.

Vispirms atzīmēsim, ka «Bābeles torņa celšana» valūtas sfērā kļuva par faktu. Kursi peld, un blakus dolāram kā starptautisko rezervi sāk plašāk izmantot arī cilas valūtas. Pašreizējais dolārs nebūt vairs nav tas, kuram profesors paredzēja dabiskas un mūžīgas starptautiskās naudas lomu. Un šis dolārs, kas cieš inflācijā, nav maināms pret zeltu, zaudējis vērtību, tomēr kalpo par starptautiskās naudas surogātu. Tas ir tas pats, ka kad angļu valoda būtu pasaules valoda, kaut gan tai nav, piemēram, nākotnes laika formas.

Pasaulē, kur ce] Bābeles torni un būvei turklāt ir tik ļodzīgi pamati, zeltam katra ziņā savas pozīcijas jāsaglabā.

ZELTS UN KAPITĀLISMS: NOBEIGUMA VIETA

Grāmatā visu laiku ir citētas zinātnieku un politiķu, rūpnieku un rakstnieku, baņķieru un filozofu izteiktas interesantas domas par zelta lomu un perspektīvām. Sniegsim vēl vienu šādu vērtējumu. Pirmspadomju perioda krievu enciklopēdijas sējumā «Jaunā enciklopēdiskā vārdnīca», kas iznāca īsi pirms pirmā pasaules kara, raksts par zeltu sākas šādi: «Zelta ekonomiskā nozīme ir milzīga. Nemaz jau nerunājot par tā tehnisko pielietojumu, uz zeltu balstās — un tagad vēl vairāk nekā jebkad agrāk — gandrīz visas pasaules naudas sistēmas. Ir pamats domāt, ka šī zelta funkcija, tāpat kā šī metāla ieguves apmēri, atrodas tuvu savam apogejam.» Autors tālāk atzīmē: «Mūsdienu naudas sistēmas uzrāda... pazīmes, kas liecina par pāreju uz citām maksāšanas līdzekļu formām, paplašinot apgrozībā papīra zīmes, kas balstās uz juridisku spēku un valsts ekonomiski regulējošo darbību.»16

Attiecībā uz zelta ieguves apmēriem prognoze pilnībā neapstiprinājās: laikā no 1913. līdz 1970. gadam kapitālistiskajā pasaulē zelta ieguve dubultojās. Kas attiecas uz dzeltenā metāla naudas funkcijām, tad tās patiesi apogeju sasniedza pirms pirmā pasaules kara. Visuma zelta ekonomiskā nozīme salīdzinājumā ar XX gadsimta sākumu ir samazinājusies. Tas, protams, izskaidrojams ar to, ka zelts vairs nav naudas sistēmas pamats. Zelta loma mainījusies ne tikai kvantitatīvi, bet arī kvalitatīvi.

Pacentīsimies šo tēzi pārbaudīt ar «hiperboloīda modeļa» palīdzību. Es te domāju jau pieminēto A. Tolstoja romānā «Inženiera Gariņa hiperboloīds» fantastisko sižetu. Pieļausim, ka A. Tolstoja fantāzija un pievilcīgā un noziedzīgā avantūrista Gariņa sapnis piepildās: ir atklāts paņēmiens, kā ražot zeltu ar izmaksām, kas nepārsniegtu, teiksim, vara ražošanas izmaksas. Kas šādā situācija notiktu ar kapitālisma ekonomisko sistēmu? Vai ir iedomājama ekonomiskā krīze un ASV pastāvošās iekārtas politisks krahs kā «Hiperboloīdā»?

Runāsim tieši: tādas sekas zelta kaut ari tukstoskār-tējas palētināšanās gadījumā iedomāties grūti. Varbūt varētu risināties kaut kādi vētraini notikumi: cilvēku pūļi pirmajā laikā apsēstu vietas, kur zeltu pārdotu par dažiem dolāriem kilogramā; organizētie zelta tirgi liktu slēgti; zelta ieguves sabiedrību akcijas kristos, tas varētu pat izraisīt vispārēju biržas paniku. Vērtību zaudētu centralizētie zelta krājumi, tezauratori zaudētu jo vairāk, jo lielāka viņu mantības daļa būtu ieguldīta zeltā. Iestātos pat ilgstoša pārkārtošanās: mainītos ju-velierrūpniecības ekonomika, elektronu rūpniecība un dažas citas nozares sāktu plašāk lietot zeltu ...

Taču tas viss atrodas tālu no ekonomiskas un sociāli politiskas katastrofas, no sistēmas bojā ejas. Kopējais (absolūtais) preču cenu un darba algas līmenis dolāros un citās naudas vienībās nemainītos, vismaz zelta palētināšanās netiešo un attālo efektu ietekmē pārmaiņas nebūtu necik nozīmīgas. Neizkustētos arī preču relatīva cena, ja neņem vērā daudzkārtējo zelta pirktspējas krišanos un, iespējams, kaut kādu ietekmi uz aizvietotāj-preču cenām. Kaut gan zelts_vairs nepildītu valūtas aktīva lomu, arī starptautiskajā valūtas sistēmā droši vien pēkšņas katastrofālas pārmaiņas nenotiktu. Tāpat diezin vai šī faktora ka tāda ietekmē krasi mainītos valutu savstarpējās attiecības, kam tagad ir izšķiroša loma.

Pienācis laiks no fantastikas jomas atgriezties reālajā pasaulē. Mūsu modelis ilustrē vienīgi labi zināmo faktu par zelta naudas funkcijas samazināšanos mūsdienu kapitālismā. Taču, kā lasītājs redzēja, jautājums par zelta ekonomisko būtību kopuma ir daudz sarežģītāks. Ir notikusi un notiek, var teikt, ne tik daudz zeita ekonomiskās lomas samazināšanās, cik tās pārveidošanas. _

Jau tika sacīts: jebkuras preces lietošanas vērtībai (ekonomiskajam lietderīgumam) piemīt vēsturisks raksturs. Varbūt uz zeltu tas attiecas vēl vairāk nekā uz citām precēm: tā lietderīgumu nosaka tīri sociāli faktori. Zelta izmantošanas jaunas formas reizumis nosaka ražošanas spēku attīstība — ražošanas veids, tehnika, jauni produkcijas veidi. Sai ziņā jo uzskatams piemērs ir elektronika. No otras puses, sava ietekme pastav sociāli ekonomiskajiem faktoriem — kapitālisma kā sabiedriskās iekārtas evolūcijai, pārmaiņām sabiedrības struktūrā, valsts lomai, sociālajai psiholoģijai. Sie faktori bija tie, kas noteica dzeltenā metāla naudas funkcijas samazināšanos. Taču tie rada ari zelta lietošanas jaunas sfēras, jaunas tā ekonomiskās esamības formas. Pirmās un otrās pakāpes faktori cieši savijas. Zelta paplašināts lietojums juvelicrrūpniecībā reizumis atspoguļo ražošanas spēku attīstību un patēriņa struktūrā notiekošās likumsakarīgās pārmaiņas. Tačii vēl lielākā mērā zelts saistīts ar buržuāziskās sabiedrības struktūras attīstību, ar buržuāziskā dzīvesveida specifiskajām iezīmēm. Zelts apmierina prestiža un reprezentācijas vajadzības, kalpo krāšanai, kā arī apslēpj ienākumus un bagātību no tiesas un fiska. Sīs iezīmes kapitālismam piemīt izsenis un līdz ar tā attīstību tikai pastiprinās. Ka mēs zinām, pašas no sevis tās neizzūd ari pēc kapitālisma likvidēšanas. Cilvēku psiholoģijā un uzvedībā iās ii pagātnes paliekas, ar kurām saskaramies ari sociālismā.

No faktoriem, kas nosaka zelta likteni, īpaša loma ir inflācijai un sociāli politiskajam saspīlējumam. Sie apstākļi stimulē tezaurācijas, investīcijas un spekulatīvo pieprasījumu pēc dzeltenā metāla, izveido tam īpašu un strauji augošu pielietošanas sfēru. Nav pamata domāt, ka so laktoru nozīme un spēks mazināsies.

Pretrunīgas un sarežģītas tendences attīstās zelta lietojumam starptautiskajā valūtas sistēmā. Zelts objektīvi nevar būt par mūsdienu valūtas sistēmas pamatu. Taču vai šī sistēma spēj apmierinoši eksistēt bez zelta — tas nebūt nav pierādīts. Diezin vai var šaubīties par to, ka turpmākā sistēmas evolūcija tā vai citādi būs saistīta ar zeltu.

Dzeltenais sātans var mainīt savu izskatu. Tas slēp-j'as a!z godprātīgās progresa, kredīta, tehnikas, mākslas fasādes. Taču, kamēr pastāv kapitālisms, dzīvs ir ari dzeltenais sātans. Cilvēku apziņā tas tāpat kā agrāk paliek buržuāziskas civilizācijas, naudas civilizācijas simbols. Turklāt pilnīgi pamatoti.

Zelts vēj cilvēcei sagādās pārsteigumus. Sī sociālā fenomena nākotne droši vien bus notikumiem un paradoksam tjkpat bagata ka pagātne. Ja manas grāmatas lasi-tajs šādu notikumu un paradoksu izpratnei tagad būs labāk sagatavots, tad uzskatu, ka savu uzdevumu kā autors esmu izpildījis.

PIEZĪMES

1. Ievads: Zelts cilvēces likteņgaitas

1 Большая Советская Энциклопедия, 3-е изд., т. 9. М., 1972, с. 567.

2 Ļeņins V. 1. Raksti, 33. sēj., 85. I pp.

3 Balzaks О. Gobseks. — Kopoti raksti. R., «Liesma», 1979, 1. sēj., 86. Ipp.

4 Markss K. Kapitāls. R., «Liesma», 1973, 1. sēj., 94. Ipp.

6 Markss K. Par politiskās ekonomijas kritiku. R., LVI, 51. Ipp.

6 Tolstojs A. Inženiera Garina hiperboloīds. Aelita. R., LVI, 1959, 236. Ipp.

7 Chanel E. L’or. Paris, Denoē), 1974.

II. Kā zelts kļuva par naudu

1 Зибер H. И. Очерки первобытной экономической культуры. Избранные экономические произведения, т. 2. М., Соцэкгиз, 1959, с. 360.

7 Трахтенберг И. А. Бумажные деньги. — В ки.: Денежное обращение и кредит при капитализме. М., Изд-во АН СССР, 1962, с. 83.

8 Менгер К. Основания политической экономии. Общая часть. Одесса, 1903, с. 273—274.

4 I, 94 (Геродот. История в девяти книгах. Л., «Наука», 1972, с. 42).

6 1, 50 (Геродот, с. 25).

6 Валюты стран мира. Справочник. Под ред. С. М. Борисова и др. М., «Финансы», 1976, с. 368.

7 Trijļin R. The Evolution of the International Monetary Systems Historical Reappraisal and Future Perspectives. Princeton Univ., 1964, p. 59.

8 Mussbauni A. A History of the Dollar. N. Y., 1957, p. 104.

III. Dželtenā metāla ieguve

1 Кривин Ф. Несерьезные Архимеды. М., «Молодая гвардия», 1971, с. 60.

2 Puškins А. Skopais bruņinieks. R., «Liesma», 1966, 100. 1pp.

3 Петровская Н. В. Самородное золото. Общая характеристика, типоморфизм, вопросы генезиса. М., «Наука», 1973, с. 95.

4 Chanel Е. L’or. Paris, Denoēl, 1974, р. 233.

6 Ibid., р. 38.

6 Петровская И. В. Указ, еог., т. 13.

7 Соболевский В. И. Благородные металлы. Золото, М., «Знание», 1970, с. 17.

8 Там же, с. 40.

0 Quiring Н. Geschichte des Goldes. Die goldenen Zeitalter in ihrer kulturellen und wirtschaftlichen Bedeutung. Stutlgart, F. Enke, 1948, S. 217.

10 Петровская И. В. Указ, cor., т. 237.

11 Алмазова О. Л., Боженко И. Ti., Доронин И. Г. Производство, потребление и рынки золота в капиталистических странах. —

«Бюллетень иностранной коммерческой информации», при лож 3, НИКИ МВТ СССР, 1974, с. 61.

12 Londons DL Zelta grava. Stästi. R„ LVI, 1918, 240. Ipp.

,s Green T. The World of Gold Today. L. a. o., Arrow Books Ltd., 1973, p. 53.

14 Алмазова О. Л. и др. Указ, сом., с. 114.

15 Chanel Е. Op. cit., р. 26.

16 Hobbs F. Gold. The Real Ruler of the World. Chicago, The Business Foundation Publishers, 1943, p. 125.

17 Quirine H. Op. cit., S. 44.

Ibid., S. 123.

,s Defo D. Robinsons Kruzo. R., «Liesma», 1966.

20 Soetbeer A. Edelmetallproduktion und Wertverhältniss zwischen Gold un Silber seit der Entdeckung Ainerika’s bis zur Gegenwart. Gotha, Justus Perthes, 1879, SS. 107—111.

21 Quiring //. Op. cit., SS. 286—287.

22 Soetbeer A. Op. cit., S. 110.

21 Ibid., S. 39.

21 Green T. Op. cit., pp. 30—31.

25 Цвейг С. Открытие Эльдорадо. Собр. соч. и 7-ми т., т. 3. М, «Правда», 1963, с. 91—99.

26 Suess Е. Die Zukunft des Goldes. Wien, W. Braumuiler, 1877.

27 Einzig P. The Future of Gold. N. Y., Macmillan, 1935, pp. 67,63.

2" Валюты стран мира, с. 362—363.

к «The Diamond News and South African Jeweller», Kimberley, November 1977, p. 33.

*' Quiring //. Op. cit., SS. 43, 112, 113.

31 Ibid., S. 156.

82 Mamins-Sibirjaks D. Zelts. Privalova miljoni. R., «Liesma», 1980, 69., 73. Ipp.

“ Фосс Г. В. Золото. Тины месторождений, история добычи, сырьевые базы. М„ Пхтеолтехнздат, 1963, с. 119—120.

84 Carlwright Л. Р. The Gold Miners. Cape Town and Johannesburg, Purnell and Sons, 1962, p. 85.

85 Green T. Op. cit., p. 67.

88 Ibid., p. 60.

IV. Kur paliek zelts

1 />'орисов С. M. Золото в экономике современного капитализма. М , «Финансы», 1968, с. 9.

2 Кладт А., Кондратьев В. Быль о «золотом эшелоне». М., Политиздат, 1966, с. 100.

8 Green Т. The World of Gold Today. L. a. o., Arrow Books Ltd., 1973, p. 127.

4 «International Financial Statistics» (Wash., International Monetary Fund), March 1978.

6 Green T. Op. cit., p. 173.

6 «New York Times», 24. IX. 1974; «New York Herald Tribune», 24. IX. 1974.

2 Sedillot R. Les secrets du marché de Рог. P. Recueil Sirey, 1948, pp. 36—37.

8 Мюрдаль Г. Мировая экономика. Проблемы н перспективы. М, ИЛ, 1958, с. 548.

9 * Banker», L., March 1975, р. 8.

10 Green Т. Op. cit.. p. 134.

" «Economic Impact», Wash., 1975, N 10, p. 46.

15 «Banker», Match 1975; Gold. Consolidated Gold Fields, L, 1977. 18 Green T. Op. cit., p. 250.

14 Scdillot R Histoire de l’or. P. Fayard, 1972, p. 351,

15 Green T. Op. cit., p. 250.

16 Gold. Consolidated Gold Fields. 1977, pp. 2, XIII.

Scilillot R. Les secrets du marché de l'or, p. 49.

18 Green T. Op. cit., p. 263.

18 Ibid.

20 Монтескье III. Избранные произведения. М., Госполитнядат, 1955, с. 365.

21 Hailey A. The Moneychangers. N. Y. а. о., Bantam Books, 1975, p. 323.

22 Green T. Op. cit., p. 192.

23 «За рубежом», 1975, Л» 50, c. 18.

24 Green T. Op. cit., 238.

28 Seilillot R. Histoire de l’or, p. 353.

2* Уэллс Г. Павлов и Фрейд. М„ ИЛ, 1959, с. 492

27 Gold. Consolidated Gold Fields, 1977, p. 22.

28 Норисов С. М. Указ, соч., с. 251.

29 Gold. Consolidated Gold Fields, 1977, p. 12.

80 Sedillol R. Histoire de l’or, p. 339.

81 Green T. Op cit., p. 24.

82 Sedillot R. Op. cit.. p. 337.

83 Marliss K. Kapitals, I. sèj., 91. Ipp.

V. /cita genocīds

1 Пушкин A. С. Собр. соч в 10-ти т., т. 2 М., «Художественная литература», 1974, с. 96.

2 1, 87 (Геродот. История в девяти книгах. Л., «Наука», 1972, г. 70).

8 Qiiiring II. Geschichte des Goldes. Stuttgart, F. Enke Verlag, 1948, S. 99.

4 Jul. 54. (Ган Светоний Транквилл. Жизнь двенадцати цезарей. М., «Наука», 1964, с. 22).

8 Markss К. Kapitals, 1. scj., 203. Ipp.

8 Quirin g H. Op. cit., S. 124.

I Де Лас Касас Б. История Индий, 21. Л., «Наука», 1968, с. 146—147.

8 Колумб X. Письмо Сантанхелю и Санчесу. Путешествия Христофора Колумба. Дневники. Письма. Документы. М., Иал-во географической литературы, 1961, с. 70.

9 Там же, с. 461.

10 Де Лас Касас Б. Кратчайшая история разрушения Индий. Цнт. по вступительной статье к изданию «Путешествия Христофора Колумба», с. 9.

II Quiring H. Op. cit., S. 206.

12 Soelbeer A. Edelmetallproduktion .,. Gotha, 1879, S. 107,

13 Гуляев В. И. По следам конкистадоров. М, «Наука», 1976, с. 86, 27.

и Qtiiring II. Op. cit.. SS. 219—220.

15 Льоренте X. А. Критическая история испанской инквизиции. Т. 1. М„ 1936, с. 190.

16 Roden Н. Treasure Seekers. Л Chronicle of Fortunes Lost and Hidden and the Efforts Made to Salvage Them. L. a. o., G. Наг-rap and Co. Ltd, 1966, Ch 6.

17 Slivensons R. Bagalibu saia. R., «Liesma», 1971, 182.—183. Ipp.

18 All the Monies of the World. A Chronicle of Currency Values. F. Pick, R. Scdillot, ed. Pick Publ. Co., N. Y., 1972.

19 Del Mar A. A History of the Precious Metals from the Earliest Times to the Present. L., G. Bell and Sons. 1880, p. 211.

20 Gold Rush Album. J. II. Jackson, ed N. Y., Ch. Scribner's Sons, 1949, p. 22.

21 Morrel W. P. The Gold Rushes. L., A. and Ch. Black, 1940. p. 190

22 «США — экономика, политика, идеология». М., 1977, № 8, с. 126-127.

23 Михалеаский Ф. И. Золото в период мировых войн. М., Политиздат, 1945, с. 184.

24 Roden //. Op. cit., Ch. 18, 19.

25 Wilson F. Labour in the South African Gold Mines. L. and Cambr., Cambridge Univ. Press, 1972, p. 21.

25 Международная конференция труда. 59-я сессия 1974, 10й специальный доклад об апартеиде. Женева, Международное бюро труда, 1974, с. 58.

27 Там же, с. 58—59.

28 Green Т. The World of Gold Today. L. a. o„ 1973, p. 78.

29 Blakemorc K. The Book of Gold. N. Y. Stein and Day, 1971, p. 50.

30 Дюрер А. Дневники. Письма. Трактаты. T. 1. Л.—М., «Искусство», 1957, с. 118.

VI. Zelta vara

1 Gorltijs А. Dzeltenā sātana pilsēta. R., «Liesma», 1965.

2 Hobbs F. Gold. The Real Ruler of the World. Chikago, The Business Foundation Publishers, 1943, pp. 96, 181 ct al.

8 Galbraith J. K. Money, 1975, p. 100.

4 Аникин А. В. Юность науки. Жизнь и идеи мыслителей-эконо-мистов до Маркса. М., Политиздат, 1975, гл. 5.

6 Пушкин А. С. Сиены из рыцарских времен. Собр. соч., в 10-ти т., т. 4. М., «Художественная литература», 1975, с. 353.

6 Marltss К. Kapitāls, 1. sēj., 122. Ipp.

7 Sedillot R. Histoire de l'or. P„ 1972, pp. 7, 10.

8 1. Mozus gr. II, 10.—12.

9 Qulring H. Geschichte des Goldes. Stuttgart, 1948, S. 26.

10 1. Mozus gr. XIII, 2.

11 Marltss K. Kapitals, 1. sēj., 93. Ipp.

12 Hobbs F. Op. cit., d. 211.

13 Ibid., p. 192.

11 Sedillot R. Op. cit.. p. 2.

15 Einzig P. The Destiny of Gold. L. а. о., 1972, р. 14.

,с Marltss К. Kapitals, 1. sēj., 123. Ipp.

17 Einzig P. Op. cit., p. 6.

18 Кривым. Ф. Несерьезные Архимеды. М., 1971, с. 149.

19 Shaw G. В. Tlie Intelligent Woman’s Guide to Socialism and Capitalism. L.. Constable and Co. Ltd., 1932, p. 263.

20 Hobbs F. Op. cit., p. 227.

21 Каценеленбаум 3. С. Южноафриканское золото и обострение англо-американских противоречий. М., Госфнниздат, 1954, с. 95.

22 Барг А1. А. Шекспир и история. М., «Наука», 1976, с. 162.

23 Šekspīrs V. Atēnu Timons, IV, 3. — Citēts pēc Markss К. Kapitāls, 1. sēj., 123. Ipp.

24 Turpat.

26 Economistes financiers du XVIII-c siècle, pub), par E. Daire. P., 1843. pp. 394—395.

26 Radiščevs A. Ceļojums no Pēterburgas uz Maskavu. R., «Liesma», 1978. 246.-247. ipp.

27 Keynes J. M. A Tract on Monetary Reform. L., Macmillan and Co. Ltd., 1924. p. 172.

28 Hailey A. The Moneychangers. N. Y. a. o„ 1975, p. 145.

29 Pick’s Currency Yearbook 1973. N. Y., Pick Publishing Company, 1973, p. 593.

30 Cartwright A. P. The Gold Miners. Cape Town and Johannesburg, 1962, p. 82.

81 Chanel E. L'or. Paris, 1974, p. 233.

82 Cartwright A. P. Op. cit., p. 194.

89 Chanel E. Op. cit., p. 15.

VIL Zelta standarts un tā agonija

1 1, IV (Smith A. An Inquiry into the Nature and Causes of the Wealth of Nations, vol. 1. Oxford, Clarendon Press, 1976, p. 46).

2 Galbraith J. K. Money. Whence it Came, Where it Went. Boston, Mufflin, 1975, p. 4L

8 Борисов С. M. Золото в экономике современного капитализма. М„ «Финансы», 1968, с. 9, 92, 107, 112;

Trijlin R. The Evolution of the International Monetary System... Princeton, 1964, p. 57.

4 Roepke W. Le rideau de fer monétaire. — «Revue économique et sociale». Paris, Janvier 1950, p. 32.

6 Markss K. Kapitāls, 3. sēj., 507. Ipp.

6 Turpat, 535. Ipp.

7 Galbraith J. К. Op. cit., p. 168.

8 Markss К. Kapitāls, 3. sēj., 439. Ipp.

9 Борисов С. M. Указ, соч., с. 22, 253.

10 Михалевский Ф. И. Золото в период мировых войн. М., Политиздат, 1945, с. 140.

11 Galbraith J. К. Ор. cit., р. 258.

12 Борисов С. М. Указ. соч. и статистика МВФ.

,3 Борисов С. М. Указ, соч., с. 184.

11 «За рубежом», 1965, № 7, с. 16.

VIII. Starptautiska. valutas sisteina 1 «Banker», July 1975, p. 793.

3 Heilbroner R. L. Beyond Boom and Crash. N. Y., W. W. Norton, 1978, p. 15.

* «Economist», 22.3.1980, p. 10.

4 «Newsweek», 30. VIII. 1971, p. 12.

5 Смыслов Д. В. Кризис современной валютной системы и буржуазная политическая экономия. М., «Паука». 1979, с. 353

0 Solomon R. The International Monetary System 1945—1970.

An Insider’s View. N. Y. a. o., Harper and Row, 1977, p. 205. 7 International Monetary Fund. Annual Report 1979. Wash , p. 41. " l'inzig P. The Destiny ol Gold. L. a. o., Macmillan, 1972, p 1.

9 Solomon R. Op. cit., p. 235.

10 «International Financial Statistics», May 1977.

" «Economist», 22. III. 1980, p. 28.

12 Ļeņins V. I. Raksti, 22. sēj., 93. Ipp.

13 «International Financial Statistics», March 1978.

14 International Monetary Fund. Annual Report 1979, p. 07.

15 См. Смыслов Д. В. Указ, соч., гл. 13, 14.

16 Solomon R. Op. cit., p. 315.

17 «Economist», 22. III. 1980, p. 81.

18 «Le Figaro», 21. IV. 1978.

19 «Wall Street Journal», 30. X. 1979.

IX. Dzeltenā metāla liktenis

1 Трахтенберг И. А. Денежное обращение и кредит при капитализме. М„ Изд-во АН СССР, 1962, с. 27.

1 «Economic Impact», Wash., 1975, No. 10, p. 51.

8 Galbraith J. К. Money. Boston, 1975, p. 21i.

4 Будущее мировой экономики. Доклад группы экспертов ООН во главе с В. Леонтьевым. М., «Международные отношения», 1979, с. 149.

6 leslram R. W. Op. cit.

* Ibid., p. 188.

I «Economist», 22. III. 1980, p. 81.

8 Денежное обращение и кредит капиталистических стран. Под ред. Л. Н. Красавиной. М., «Финансы», 1977, с. 20.

9 Красавина Л. II. Кризисные явления в валютной сфере Запада. — «Международная жизнь», 1980, .No 1, с. 42

10 Journal officiel de la Republique Française. Débats Parlementai-res. Ancamblée Nationale. Seance du 17 oct. 1963. Paris, 1963, p. 5219-5220.

II «Journal of Commerce», 24. I. 1980.

12 Markss K. Kapitals, 1. sēj., 101. Ipp.

13 Усоскин В. М. Деньги монополистического капитализма. — «Мировая экономика и международные отношения», 1979,

N° 3, с. 54.

" Kahn 11., Brown W., Martel L. The Next 200 Years. A Scenario tor America and the World. N. Y., W. Morrow, 1976, p. 191 — 192.

,s Kindleberger P. The Politics of International Money and World Language. Princeton Univ. Press, 1967, p. 10-11.

16 Новый энциклопедический словарь Ф. А. Брокгауз и И. А. Ефрон (изд.) т. 13, СПБ, 1914, с. 795.

saturs

I Ievads' Zelts cilvēces likteņgaitās......

II Ka zelts kļuva pai naudu . ......

Naudas rašanas (12). Metāla nauda (15). Monēta (18). Divi metāli (20). Zelts un ta aizstājēji (22).

III Dzeltenā metāla ieguve........

Ķīmija fizika, ģeoloģija (27). Kā zeltu iegūst (32). Cik, kad un kur (35). Darbs un kapitāls (45).

IV. Kur paliek zelts...........

Kur tas atrodas (53). Kā zeltu pārdod un kā to pērk (59) Kontrabanda (66). Noglabātais zelts tezaurācija (69). Rūpniecība un mākslā (74). Nauda un ncnauda (79).

V. Zelta genocīds...........

Senatne (84). Baltā cilvēka dievs (86). Pirāti (89). Zelta drudži (91). Fašisms un zelts (94). Apar-teīds (95). Mākslās bojāeja (98).

VI. Zelta vara............

Zelts, nauda, kapitāls (102). Fetišs (108). Himnas un lāsti (112). Magnāti (119).

Vil. Zelta standarts un tā agonija.......

Kā tas bija (124). Mehānisms (128). Starp pasaules kariem (133). Bretonvudsa (138). Rezerves un parādi (143).

VIII Starptautiskā valūtas sistēma.......

Kapitālisms gadsimta pēdējā ceturksnī (150). Mainīgas valūtas (154). Papīra zelts (159). Reforma un pec reformas (166). Zelts izsolē (170).

IX. Dzeltenā metāla liktenis.........

Vērtība, cena, pirktspēja (176). Pagātne un nākotne (182). Demonetizācija? Remonetizācija (188). Zelts un kapitālisms: nobeiguma vietā (198).

Piezīmes ............*

Андреи Владимирович Аникин ЖЕЛТЫЙ ДЬЯВОЛ. ЗОЛОТО И КАПИТАЛИЗМ Издательство «Молодая гвардия» Москва 1978 Издател1>ство «Авотс»

Рига 1982

На латышском языке Перевел с русского /С. Давидсон Художник В. /ринге

HB № 557 Andrejs Aņikins DZELTENAIS SAIANS

Redaktors L. Apinis. Mākslinieciskais re* daktors E. Garkcvits. Tehniskā redaktore D. Radziņa. Korektore I. Cerņcvska. Nodota salikšanai 21.12.81. Parakstīta iespiešanai 17.08.82. Formāts 84X103/32. Tipogrāfijas papīrs N« 1. Literatūras garnitūra. Augstspiedums. 11,70 uzsk. iespiedi.; 11,97 uzsk. kr. nov. 12.85 i/.devn. i. Metiens 25 000 cks. Pasūt. JSTa 2377-D. Cena 95 kau. Izdevniecība «Avots». 225047 Rīgā. Padomju l)tilv. 24. Izdevu. jV» 420.Mp.'l 19. Iespiesta Latvijas PSR Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lielu komitejas tipogrālija «Ciņa». 220011 Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Ielikums iespiests Rīgas Paraugtipogrāfijā, 220091 Rīgā, Vienības gatvē 11.

Aņikins A.

An 518 Dzeltenais sātans: Zelts un kapitālisms. — R.: Avots, 1982. — 207 lpp., il.

Profesors A. Aņikins ir vairāku populāri zinātnisku un zinātniskās daiļliteratūras grāmatu autors: «Ādams Smits» (1908). «Zinātnes jaunība. Pirmsmarksa domātāju ekonomistu dzīve un idejas» (1971, 1975), «Valūtas krīze Rietumos» (1975). Viņa Jaunā grāmata stāsta par naudas metāla vēsturi un mūsdienu problēmām. No tas uzzinām daudz interesanta par dzelteno metālu no faraonu laikiem līdz mūsdienām.

70302—426 AM 803(H)— 82

84.82.4702010200

33 М2! 65.8

1

daļa — krievu svara vienība, kas līdzinās 44 mg. (Tulk.)

2

Atikas talants līdzinājās 26,2 kilogramiem. Vienlaikus tas bija svara mērs un vislielākā naudas vienība Grieķijā un lai tuvējās valstīs.

3

Lielākoties, galvenokārt (fr.) — Red.

4

Augstākā |>ar 38 grādiem pēc Celsija.

5

Apmēram 1 metrs.

6

Viena no DĀR provincēm.

Content

Aņikins Andrejs Dzeltenais sātans.

I. IEVADS: ZELTS CILVĒCES LIKTEŅGAITĀS

II. KA ZELTS KĻUVA PAR NAUDU

III. DZELTENĀ METĀLĀ IEGUVE

IV. KUR PALIBK ZELTS

V. ZELTA GENOCĪDS

VI. ZELTA VARA

VII. ZELTA STANDARTS UN TA AGONIJA

VIII. STARPTAUTISKA VALŪTAS SISTĒMA

IX. DZELTENA METĀLA LIKTENIS

PIEZĪMES

saturs

1