Pērkinss Džons

Ekonomiskā slepkavas grēksūdze

Džons Pērkinss

Ekonomiskā slepkavas grēksūdze

Priekšvārds

Ekonomiskie slepkavas (ES) ir ārkārtīgi labi apmaksāti profesionāļi, kuri dažādām valstīm visā pasaulē izkrāpj triljoniem dolāru. Naudu, ko šīs valstis ir saņēmušas no Pasaules Bankas, ASV Starptautiskās attīstības aģentūras (USAID) un citām "palīdzību" sniedzošām ārvalstu organizācijām, viņi pārsūknē uz lielāko korporāciju seifiem un to dažu bagātāko valstu kabatām, kuru kontrolē atrodas pasaules dabas resursi. Viņi izmanto tādus līdzekļus kā krāpnieciskas manipulācijas ar finanšu atskaitēm, vēlēšanu rezultātu viltošanu, kukuļošanu, izspiešanu, seksu un slepkavības. Viņu spēle ir sena kā pasaule, un tagad, globalizācijas laikos, tās apmēri sāk kļūt draudoši.

Es zinu, par ko runāju. Es pats biju ES.

Šos vārdus es uzrakstīju 1982. gadā. Ar tiem sākās grāmata, kuras nosaukums bija "Ekonomiskā slepkavas sirdsapziņa". Grāmatā bija stāstīts par divu valstu prezidentiem, maniem klientiem, cilvēkiem, kurus es cienīju un uzskatīju par radniecīgām dvēselēm: Haime Roldosu, Ekvadoras prezidentu, un Omāru Torihosu, Panamas prezidentu. Neilgi pirms šīs grāmatas uzrakstīšanas abi gāja bojā šausmīgās avārijās. Viņu nāve nebija nejaušība. Abi tika novākti, jo stājās pretī korporāciju vadītāju, valdību un banku apvienībai, kuras mērķis bija globālas impērijas izveidošana. Mums, ES, neizdevās iesaistīt Roldosu un Torihosu šajā kompānijā, un uz skatuves parādījās cita veida slepkavas - CIP nosūtīti šakāļi, kuri allaž nodrošināja mūsu darbību.

Toreiz mani atrunāja no šīs grāmatas uzrakstīšanas. Turpmāko divdesmit gadu laikā es četras reizes no jauna ķēros pie darba. Ik reizi to darīt mani pamudināja kāds notikums pasaulē: ASV iebrukums Panamā 1989. gadā, pirmais Persi-jas līča karš, notikumi Somālijā, Osamas bin Ladena uzraša-nās. Taču ik reizi ar draudiem vai kukuļiem mani pierunāja likties mierā.

2003. gadā kādas lielas, ietekmīgai starptautiskai organizācijai piederošas izdevniecības prezidents izlasīja melnrakstu, kas vēlāk pārtapa par grāmatu "Ekonomiskā slepkavas grēksūdze". Pēc viņa vārdiem, tas bija "aizraujošs vēstījums, ko vajag pastāstīt". Pēc tam, skumji pasmaidījis un pašūpojis galvu, viņš man paziņoja, ka neuzdrošināsies šo grāmatu publicēt, jo viņa priekšniecībai starptautiskajā mītnē tas varētu nepatikt. Viņš man ieteica uzrakstīt literāru darbu, izmantojot par pamatu šo grāmatu. "Mēs varētu pārdot tavas grāmatas, ja tu pozicionētu sevi kā romānu rakstnieku - tāpat kā Džons Le Karē vai Greiems Grīns." Taču šī grāmata nav daiļliteratūras darbs. Tas ir reāls manas dzīves stāsts. Kāds daudz drosmīgāks izdevējs, kura izdevniecība nepieder starptautiskai korporācijai, bija ar mieru man palīdzēt to izstāstīt.

Šim stāstam noteikti ir jānonāk atklātībā. Mēs dzīvojam šaušalīgas krīzes - un neticamu iespēju laikos. Šī konkrētā ekonomiskā slepkavas stāsts ir par to, kā mēs nonācām tur, kur tagad atrodamies, un kāpēc esam sadūrušies ar krīzi, kura mums šķiet neuzveicama. Šim stāstam noteikti ir jānonāk atklātībā, jo tikai tad, ja spēsim aptvert pagātnē pieļautās kļūdas, mēs varēsim sev par labu izmantot iespējas, kas atklāsies nākotnē; tāpēc, ka ir piedzīvots 11. septembris, tāpēc, ka Irākā ir sācies vēl viens karš, tāpēc, ka bez tiem trim tūkstošiem, kuri gāja bojā no teroristu rokas 2001. gada 11. septembrī, vēl divdesmit četri tūkstoši ir nomiruši badā. Faktiski ik dienas no bada iet bojā divdesmit četri tūkstoši cilvēku, kuriem nav iespēju uzturēt savus dzīvības spēkus1 . Taču vissvarīgākais, ka šim stāstam ir jānonāk atklātībā, jo pirmo reizi visas vēstures laikā vienai valstij ir radušās iespējas, līdzekļi un vara, ar ko iespējams to visu mainīt. Tā ir valsts, kurā esmu dzimis un kurai esmu kalpojis kā ES: Amerikas Savienotās Valstis.

Un tomēr - kas man lika aizmirst par kukuļiem un draudiem?

īss atbildes variants skan šādi: mana vienīgā meita Dže-sika pēc koledžas beigšanas uzsāka pastāvīgu dzīvi. Kad es viņai nesen pastāstīju, ka grasos uzrakstīt šo grāmatu, un dalījos savās bažās, viņa atteica: "Neuztraucies, tēt. Ja tev kāds tiks klāt, es turpināšu no tās vietas, kur tu būsi apstājies. Mums tas ir jāpaveic to mazbērnu dēļ, kurus es tev kādreiz ceru dāvāt." Tāda ir īsā atbilde uz šo jautājumu.

Daudz plašāks atbildes variants ir saistīts ar uzticību valstij, kurā esmu uzaudzis; ar mīlestību pret ideāliem, ko formulējuši mūsu valsts dibinātāji un tēvi; ar manām saistībām pret Ameriku, kas šodien sola "dzīvi, brīvību un laimes iespēju" visiem cilvēkiem un visur; ar manu lēmumu pēc 11. septembra nesēdēt, turot rokas klēpī un noskatoties, kā ES pārvērš valsti par globālu impēriju. Tāds ir manas pilnīgās atbildes skelets, kura asinis un miesu lasītājs atradīs turpmākajās nodaļās.

Šis stāsts ir reāls. Esmu izdzīvojis katru tā minūti. Visi manis aprakstītie spriedumi, sarunas un izjūtas ir daļa no manas dzīves. Tas ir stāsts par mani, un tomēr tas pastāv to globālo notikumu kontekstā, kuri ir ietekmējuši mūsu vēsturi, noveduši mūs tur, kur šobrīd atrodamies, un kļuvuši par mūsu bērnu nākotnes pamatiem. Spriežot par vēsturiskiem notikumiem vai atstāstot dialogus, esmu izmantojis vairākus avotus: iepriekš publicētus dokumentus, savas piezīmes, savas un citu šo notikumu dalībnieku atmiņas; savu piecu iepriekšējo manuskriptu materiālus; citu autoru darbus, it īpaši nesen publicētus, kas satur agrāk slepenībā glabātu vai atsevišķu iemeslu dēļ nepieejamu informāciju. Atsauču sistēma lasītājiem palīdzēs daudz sīkāk izpētīt kādu no aprakstītajiem jautājumiem.

Mans izdevējs gribēja zināt, vai tiešām mēs viens otru saucām par ekonomiskiem slepkavām. Es apgalvoju, ka tā arī bija, kaut gan pārsvarā tika izmantots saīsinājums ES. 1971. gadā, kad sāku strādāt kopā ar savu pasniedzēju Klodīnu, viņa man paziņoja: "Mans uzdevums ir padarīt jūs par ekonomiskajiem slepkavām. Par jūsu darbu nedrīkst zināt neviens, pat ne sieva." Pēc tam viņa kļuva nopietna: "Ja jūs izlemsiet ar to nodarboties, tad nodarbosieties ar to visu mūžu." Vēlāk viņa tikai retu reizi izmantoja vārdu savienojumu "ekonomiskais slepkava", mēs kļuvām vienkārši par ES.

Klodīnas loma ir lielisks piemērs manipulēšanai, kas atrodas pamatā biznesam, par kura daļiņu kļuvu arī es. Viņa bija skaista, gudra, allaž zināja, ko vēlas, un to arī panāca; viņa atrada manas vājās vietas un izmantoja tās, gūstot sev maksimālu labumu. Jau tikai viņas pienākumu raksturs un tas, kā viņa šos pienākumus veica, skaidri liecina par to, cik lietpratīgi cilvēki slēpās aiz šīs sistēmas.

Aprakstot to, ko man vajadzēs darīt, Klodīna īpaši neizmeklēja vārdus. Mana darba pamatā, viņa sacīja, būs "dažādu pasaules valstu līderu pamudināšana kļūt par daļu no Savienoto Valstu komerciālo interešu veicināšanas plašā tīkla. Beigu beigās šie līderi nonāk parādu slazdā, kas arī nodrošina viņu lojalitāti. Kad mums tas būs nepieciešams, mēs varēsim viņus izmantot savu politisko, ekonomisko un kara vajadzību apmierināšanai. Savukārt viņi nostiprinās savu politisko stāvokli, jo dāvās savai tautai tehnikas parkus, elektrostacijas, lidostas. Bet tikmēr ASV inženiertehnisko un būvniecības uzņēmumu īpašnieki kļūs pasakaini bagāti."

Šodien mēs redzam, ka šīs sistēmas rezultāti ir kļuvuši nekontrolējami. Mūsu viscienījamāko korporāciju vadītāji par niecīgu atalgojumu nolīgst cilvēkus darbam ražošanā necilvēcīgos apstākļos kaut kur Āzijā. Naftas kompānijas neapdomīgi nopludina indi cauri tropu mežiem plūstošās upēs, apzināti nogalinot cilvēkus, dzīvniekus un augus, īstenojot genocīdu pret vissenākajām kultūrām. Farmaceitiskie uzņēmumi miljoniem ar HIV inficētu afrikāņu liedz pieeju izdzīvošanai nepieciešamām zālēm. Mūsu pašu dzimtajās Amerikas Savienotajās Valstīs divpadsmit miljoni ģimeņu nezina, vai nākamajā dienā viņiem būs ko ēst2 . Enerģētikas rūpniecība ir radījusi Enron. Finanšu industrija mums ir devusi An-dersen. Rēķinot ienākumus uz vienu iedzīvotāju, piektās daļas ienākumu attiecība attīstītākajās valstīs pret iedzīvotāju piektās daļas ienākumu attiecību nabadzīgākajās valstīs no 30:1 1960. gadā ir pieaugusi līdz 74:1 1995. gadā3 . ASV par karu Irākā tērē vairāk nekā astoņdesmit septiņus miljardus dolāru, un tajā pašā laikā, saskaņā ar ANO aprēķiniem, pietiktu ar mazāk nekā pusi no šīs summas, lai ar tīru ūdeni, uzturu, medicīnisko palīdzību un pamatizglītību nodrošinātu pilnīgi visus šīs planētas iedzīvotājus4 .

Un pēc tā visa mēs vēl brīnāmies, kāpēc mums uzbrūk teroristi?

Kāds varētu apgalvot, ka šo problēmu iemesls ir rūpīgi izplānota sazvērestība. Ak, ja vien viss būtu tik vienkārši! Sazvērniekus varētu atklāt un nodot tiesai. Taču pašreizējā sistēma pamatojas uz lietām, kas ir daudz bīstamākas par sazvērestību. To pārvalda nevis neliela cilvēku bariņa nodomi, bet gan kā Svētie raksti neapstrīdama ticība tam, ka no ekonomiskas izaugsmes gūst labumu visa cilvēce, un, jo lielāka ir šāda izaugsme, jo visiem cilvēkiem no tās ir lielāks labums. No šāda kredo izriet sekojošais: tas, kurš izšķiļ ekonomiskās izaugsmes svētīto dzirksteli, ir jāpaaugstina un jāatalgo; tas, kurš palicis malā, ir jāpakļauj ekspluatācijai.

Protams, ka šāds priekšstats ir aplams. Mēs zinām, ka daudzās valstīs no ekonomiskās izaugsmes labumu gūst tikai neliela iedzīvotāju daļa, turklāt bieži nostādot vairākumu ārkārtīgi grūtā stāvoklī. Šādu situāciju vēl pastiprina no tās izrietošais vispārpieņemtais uzskats, ka šo sistēmu pārvaldošajiem rūpniecības magnātiem ir jāpiešķir īpašs statuss. Šis uzskats ir daudzu mūsu pašreizējo nelaimju pamatā, un iespējams, ka tieši tas ir kļuvis par vienu no tik plašas sazvērestību teorijas izplatīšanās iemesliem. Ja cilvēkos tiek veicināta alkatība, tā kļūst par galveno sabrukšanas motivāciju. Kad mēs attaisnojam neapdomīgu planētas resursu izšķērdēšanu; kad mācām savus bērnus līdzināties cilvēkiem ar nelīdzsvarotu dzīvesveidu; kad uzskatām, ka lielas zemeslodes iedzīvotāju grupas ir pakļautas elitāram mazākumam - mēs paši uzprasāmies uz nepatikšanām. Un tās arī saņemam.

Tiecoties pēc globālas impērijas, korporācijas, bankas un valdības (kopumā dēvētas par korporatokrātiju) liek lietā savu finansiālo un politisko muskulatūru, lai mūsu skolas, uzņēmumi un plašsaziņas līdzekļi sludinātu šo pašu pārliecību ar visiem no tās izrietošajiem secinājumiem un loģiskiem turpinājumiem. Tās jau ir novedušas mūs līdz brīdim, kurā visa mūsu pasaules kultūra ir pārvērtusies par šaušalīgu mašīnu, kas bez mitas rij aizvien vairāk degvielas un kam ir nepieciešama aizvien sarežģītāka apkalpošana. Beigu beigās tā iznīcinās visu, kas ap to atrodas, un, nerodot citu iespēju, sāks aprīt arī pati sevi.

Korporatokrātija - tā nav sazvērestība, tomēr abos gadījumos galvenās darbojošās personas sludina vienotas vērtības un ir saistītas ar kopīgiem mērķiem. Viena no korporatokrātijas vissvarīgākajām funkcijām ir pastāvīga sistēmas paplašināšana un nostiprināšana. To cilvēku dzīve, kuriem tā ir "izdevusies" (viņu rekvizīti - mājas, jahtas, privātās lidmašīnas) mums tiek rādīta kā atdarināšanas cienīgs paraugs, lai mūs visus iedvesmotu patērēt, patērēt un patērēt. Tiek izmantota jebkura iespēja, lai mums iegalvotu, ka pirkt lietas ir mūsu pilsoniskais pienākums, ka dabas bagātību izlaupīšana nāk par labu ekonomikai un tādējādi kalpo mūsu augstākajām interesēm. Tādi cilvēki kā es saņem nekrietni augstu algu par sistēmas pavēļu pildīšanu. Ja mēs pieļaujam kļūdas, savu darbu uzsāk mūsu baisie dubultnieki - "šakāļi". Bet, ja arī "šakālis" pieļauj kļūdu, pie darba ķeras militāristi.

Šī grāmata ir tāda cilvēka grēksūdze, kuram, pildot ES pienākumus, ir bijis salīdzinoši maz kolēģu. Tagad šādu cilvēku ir kļuvis vairāk. Viņu amatu nosaukumus ir patīkami dzirdēt. Viņi staigā pa Monsanto, General Electric, Nike, General Motors, Wal-Mart un daudzu citu pasaules lielāko korporāciju gaiteņiem. Patiesībā "Ekonomiskā slepkavas grēksūdze" ir grāmata ne vien par mani, bet arī par viņiem.

Šī grāmata ir arī par tevi, lasītāj, par tavu un manu pasauli, par pirmo patiešām globālo impēriju. Vēsture liecina, ka tad, ja mēs nemainīsim tās norises gaitu, viss beigsies ar traģēdiju. Impērijas nedzīvo mūžīgi. Visām impērijām ir bijušas traģiskas beigas. Tiecoties pēc savu īpašumu paplašināšanas, tās iznīcina daudzas kultūras un tad arī pašas piedzīvo sabrukumu. Neviena valsts vai vairāku valstu savienība nevar piedzīvot bezgalīgu uzplaukumu uz citu ekspluatācijas rēķina.

Šī grāmata tika uzrakstīta tāpēc, lai mēs sāktu domāt un mainītu savu dzīvi. Esmu pārliecināts, ka tad, kad pietiekami liels cilvēku skaits sapratīs, kā mūs ekspluatē ekonomiskais mehānisms, kurš veicina neapvaldāmu vajadzību pēc dabas resursiem un beigu beigās rada sistēmas, kas noved pie verdzības, mēs to vairs nevarēsim paciest. Tad mēs pārskatīsim savu lomu šajā pasaulē, kur daži cilvēki slīgst greznībā, bet lielākā daļa smok nabadzībā, netīrībā un vardarbībā. Tad mēs veltīsim visus spēkus, lai atrastu ceļu uz līdzcietību, demokrātiju un vispārējo sociālo taisnīgumu.

Problēmas apjaušana ir pirmais solis uz tās atrisināšanu. Grēka atzīšana ir ceļš uz tā izpirkšanu. Un lai šī grāmata kļūst par sākumu ceļam, kas ved uz mūsu izglābšanos. Lai tā paceļ mūs jaunā apziņas pakāpē un palīdz īstenot sapņus par harmonisku un cieņas cienīgu sabiedrību.

Šī grāmata nebūtu tikusi uzrakstīta bez daudziem cilvēkiem, ar kuriem mani kopā savedusi dzīve un par kuriem es rakstīšu savā darbā. Esmu pateicīgs viņiem par pieredzi un man sniegtajām mācībām.

Esmu pateicīgs arī cilvēkiem, kuri mani pamudināja riskēt un nodot atklātībā šo stāstu: Stefanam Rehtštafenam, Bilam un Linnai Tvistiem, Ennai Kempai, Artam Rofijam, kā arī daudziem braucienu un semināru Dream Change dalībniekiem, it īpaši maniem palīgiem šī projekta īstenošanā īvam Brūsam, Linnai Robertsai-Herikai, Mērijai Tendelai un manai brīnišķīgajai, apbrīnojamai Vinifredai, sievai un kolēģei jau divdesmit piecu gadu garumā, un mūsu meitai Džesikai.

Esmu pateicīgs daudziem cilvēkiem, kuri sniedza man informāciju par daudznacionālām bankām, starptautiskām korporācijām un politiskām peripetijām dažādās pasaules valstīs, īpaša pateicība - Maiklam Ben-Eli, Sabrinai Boloņji, Huanam Gabrielam Karasko, Džemijam Grantam, Linnai Ro-bertsai, Polam Šou un dažiem citiem, kuri nevēlējās izpaust savus vārdus (viņi zina, par ko es runāju).

Kad manuskripts bija pabeigts, izdevniecības Berett-Koeh-ler vadītājs Stīvens Pjerzanti ne vien apliecināja savu drosmi, pieņemot šo grāmatu publicēšanai, bet arī, būdams izcils redaktors, nežēlojot laiku, palīdzēja man darbā ar to.

Es no visas sirds pateicos Stīvenam, arī Ričardam Pērlam, kurš mani ar viņu iepazīstināja, kā arī Novai Braunai, Ren-dijam Fiatam, Alēnam Džounsam, Krišam Lī, Dženiferai Li-sai, Lorijai Reločaudai un Dženijai Viljamsai par kritiskajām piezīmēm attiecībā uz šo manuskriptu; Deividam Kortenam, kurš ne vien visu izlasīja un izteica piezīmes, bet arī piespieda mani pacensties, lai grāmata atbilstu viņu noteiktajām augstajām prasībām; Polam Fedorko, manam aģentam; Valērijai Brūsterei, kura krietni noņēmās ar angļu izdevuma dizainu; Todam Mancam, manam redaktoram, vārda lietpratējam un izcilam filozofam.

īpaša pateicība - Dživanam Sivasubramanjanam, Berett-Koehler galvenajam redaktoram, Kenam Lupofam, Rikām Vil-sonam, Marijai Zezušai Agilo, Patam Andersonam, Marinai Kūkai, Maiklam Kroulijam, Robiņam Donovanam, Kristenam Francam, Tifānijai Lī, Ketrinai Lengronnai, Diānai Platnerei -visiem BK darbiniekiem, kuri saprata, ka ir pienācis laiks modināt apziņu, un kuri nenogurstoši strādā, lai padarītu šo pasauli labāku. Es pateicos visiem, kuri kopā ar mani strādāja MAIN, neapzinādamies, ka palīdz ES veidot globālu impēriju, īpaša pateicība maniem padotajiem, kā arī kolēģiem, ar kuriem mēs, kopā apbraukājot tālas zemes, piedzīvojām tik daudz brīnišķīgu mirkļu.

Es pateicos izdevējam Jehūdam Sperlingam un viņa kolēģiem no Inner Traditions Internationals, kuri ir publicējuši manas līdzšinējās grāmatas par vietējām kultūrām un šama-nismu, un labiem draugiem, kuri man palīdzēja kļūt par rakstnieku.

Esmu pateicīgs cilvēkiem, kuri mani uzaicināja uz savām mājvietām džungļos, tuksnešos, kalnos, uz kartona mājām gar Džakartas kanāliem, uz graustiem daudzās pasaules pilsētās, kuri dalījās ar mani savā uzturā un dzīvē un kļuva man par visdižāko iedvesmas avotu.

Džons Pērkinss Palmbīčgffrdensā 2004. gada augustā

Prologs

Kito, Ekvadoras galvaspilsēta, plešas Andu kalnos, vulkāniskas izcelsmes ielejā, deviņtūkstoš pēdu augstumā. Iedzīvotājus šajā pilsētā, kas dibināta labu laiku pirms tam, kad Kolumbs atklāja Ameriku, nepārsteidz sniega cepures uz apkārtējo kalnu virsotnēm, kaut arī viņi dzīvo tikai dažas jūdzes uz dienvidiem no ekvatora.

Sellas pilsētiņa, robežpunkts un kara bāze, kas uzcelta Amazones džungļos tās naftas kompānijas apkalpošanai, kuras vārdā pati ir tikusi nosaukta, atrodas gandrīz astoņtūkstoš pēdas zemāk par Kito. Smacīga pilsēta, kurā pārsvarā dzīvo karavīri, naftas ieguves strādnieki, kā arī vietējie šu-aru un kečua cilšu iedzīvotāji, kuri nodarbojas ar prostitūciju un veic nekvalificētus darbus.

Ceļš, kas savieno abas pilsētas, ir vienlīdz aizraujošs un mokošs. Vietējie iedzīvotāji jums pastāstīs, ka brauciena laikā jūs vienā dienā varat piedzīvot visus gadalaikus.

Daudzkārt braucot pa šo ceļu, es nespēju vien beigt apbrīnot skaisto apkārtni. Vienā ceļa pusē slejas stāvas kraujas, ko caurauž ūdenskritumu kaskādes un rotā košas bromēlijas - ananasu radinieces. Otrā pusē zeme burtiski iegāžas aizā, pa kuru tek Pastasas upe. Tā sākas Kotopaksi ledājos pie viena no pašiem augstākajiem aktīvajiem vulkāniem pasaulē, kuru senie inki uzskatīja par dievību, un pēc trim tūkstošiem jūdžu ietek Atlantijas okeānā.

2003. gadā es ar savu Subaru izbraucu no Kito uz Sellu ar tādu uzdevumu, kādu vēl līdz šim nekad nebiju saņēmis. Es cerēju izbeigt karu, ko pats kādreiz biju palīdzējis izraisīt. Mēs, ES, esam atbildīgi par ļoti daudziem notikumiem, it īpaši par vietējas nozīmes kariem, par kuriem ārpus pašām karā iesaistītajām valstīm nezina neviens. Man vajadzēja satikties ar šuariem, kečua, viņu kaimiņiem ačuāriem, sapāro un šiviari - ciltīm, kas bija nolēmušas neielaist naftas kompānijas savās zemēs, neļaut tām izpostīt viņu mājas un ģimenes, kaut arī tāpēc viņiem nāktos iet bojā. Viņiem tas bija karš par bērnu dzīvību un kultūras nākotni, toties mēs karojām par varu, naudu un dabas resursiem. Mums tā bija cīņa par pasaules varu un neliela alkatīgu cilvēku bariņa sapni - globālas impērijas radīšanu.

Mums, ES, tas padodas vislabāk - globāla impērija. Mēs esam elitāra vīriešu un sieviešu grupa, kuri izmanto vispasaules finanšu organizācijas, lai radītu tādus apstākļus, kuru dēļ citas tautas ir spiestas pakļauties korporatokrātijai, kas pārvalda mūsu lielākos uzņēmumus, mūsu valdības un bankas. Tāpat kā mafijas grupējumu locekļi, arī ES "sniedz palīdzīgu roku". Šāda palīdzība izpaužas kā aizdevumi infrastruktūras attīstībai: elektroenerģētikas uzņēmumiem, ātrgaitas maģistrālēm, ostām, lidostām, tehnikas parkiem. Aizdevuma saņemšanas nosacījumi paredz, ka visus darbus šajos projektos jāveic tikai mūsu valsts celtniecības un inženieru uzņēmumiem. Faktiski lielākā daļa līdzekļu tā arī ne-izkļūst ārpus ASV robežām: nauda gluži vienkārši tiek pārskaitīta no banku organizācijām Vašingtonā uz celtniecības organizācijām Ņujorkā, Hjūstonā vai Sanfrancisko.

Neskatoties uz to, ka šī nauda praktiski nekavējoties atgriežas korporācijās - korporatokrātijas biedru rokās (tas ir, pie kreditoriem), aizdevumu saņēmušās valsts pienākums ir to atmaksāt kopā ar procentiem. Ja ES ir priekšzīmīgi veicis savu uzdevumu, aizdevumi būs tik lieli, ka aizņēmējs jau pēc dažiem gadiem vairs nespēs atmaksāt šo parādu un pildīt savas saistības. Un tad, gluži kā mafija, mēs pieprasām sev Šeiloka "mārciņu dzīvas miesas". Parasti tā ir viena vai vairākas pozīcijas: valstij pēc mūsu norādēm jābalso ANO, jāļauj izvietot mūsu karabāzes un jāsniedz pieeja dārgiem dabas resursiem, piemēram, naftai vai Panamas kanālam. Protams, parādnieks tik un tā paliek parādā - un vēl viena valsts ir pievienota mūsu globālajai impērijai.

Tajā saulainajā 2003. gada dienā, braucot no Kito uz Šellu, es kavējos atmiņās par dienu pirms trīsdesmit pieciem gadiem, kad pirmo reizi ierados šajā pasaules daļā. Biju lasījis - lai gan Ekvadora pēc izmēra ir pielīdzināma Nevadās štatam, tajā ir vairāk nekā trīsdesmit aktīvu vulkānu, apmēram 15% visu zinātniekiem pazīstamo putnu sugu, tūkstoš augu, kas vēl nav atraduši savu vietu botāniskajā augu klasifikācijā. Turklāt šajā valstī pastāv neskaitāmas kultūras, un spāniski tur runā tikpat daudz cilvēku, cik ir seno vietējo valodu piepratēju. Šī eksotika mani apbūra, taču prātā nāca pavisam citi vārdi: "tīra", "neskarta", "šķīsta".

Trīsdesmit piecu gadu laikā daudz kas bija mainījies. Mana pirmā brauciena laikā 1968. gadā Texaco tikai nupat bija atradusi naftu ekvatoriālās Amazones ielejā. Šodien nafta veido gandrīz pusi valsts eksporta. Caur naftas vadu, kas sniedzas pāri Andu kalniem un ir uzbūvēts neilgi pēc mana pirmā apmeklējuma, tropu mežu trauslajā ekosistēmā jau ir iztecējis vairāk nekā pusmiljons barelu naftas - tas ir divreiz vairāk, nekā nopludināja Exxon Valdez6 . Šodien ES būvē jaunu naftas vadu trīssimt jūdžu garumā, kura izmaksas ir 1,3 miljardi dolāru7 . Šim nolūkam noorganizētais konsorcijs sola padarīt Ekvadoru par vienu no desmit pasaules naftas piegādātājiem uz ASV. Milzīgās teritorijās ir iznīcināti tropu meži, izzuduši papagaiļi un jaguāri, trīs Ekvadoras kultūras atrodas uz iznīcības robežas, vistīrākās upes ir pārvērtušās par liesmojošām kanalizācijas notekām.

Apmēram tajā pašā laikā vietējās ciltis sāka izrādīt pretestību. Piemēram, 2003. gada 7. maijā amerikāņu advokātu grupa, kas pārstāvēja vairāk nekā trīsdesmit tūkstošus iedzimto ekvadoriešu, iesniedza tiesā prasību miljarda dolāru apmērā pret ChevronTexaco Corp. Prasībā ir teikts, ka laikā no 1971. līdz 1992. gadam šis naftas gigants ik dienu ir izlējis zemē un upēs apmēram četrus miljonus galonu toksisku ražošanas ūdeņu, kas satur naftu, smagos metālus un kan-cerogēnas vielas. Turklāt šis uzņēmums ir atstājis nenoslēgtas atkritumu glabātavas, kas turpina nogalināt cilvēkus un dzīvniekus8 .

No sava Subaru loga es redzu milzīgus miglas vālus, kas ceļas no mežiem augšup Pastasas kanjoniem. Mans krekls ir izmircis sviedros, kuņģis ir sažņaudzies, bet ne jau tikai no tropiskā karstuma un līkumainā kalnu ceļa. Tā bija maksa par manu lomu šīs valsts izputināšanā. Pateicoties manam kolēģim ES un man pašam, tagad Ekvadorai klājās daudz sliktāk nekā pirms iepazīšanās ar mūsdienu ekonomikas, banku un tehnikas brīnumiem. Kopš 1970. gada par "naftas bumu" dēvētajā laika posmā oficiālais nabadzības līmenis bija pieaudzis no 50% līdz 70%, bezdarba līmenis - no 15% līdz 70%, bet valsts parāds - no divsimt četrdesmit miljoniem līdz sešpadsmit miljardiem dolāru. Tajā pašā laikā trūcīgāko iedzīvotāju slānim atvēlētā dabas resursu daļa bija sarukusi no 20% līdz 6%9 .

Diemžēl Ekvadora nav nekāds izņēmums. Gandrīz visas valstis, kuras, pateicoties ES pūliņiem, ir tikušas ievilktas zem globālās impērijas lietussarga, piedzīvojušas līdzīgu likteni10 . Trešās pasaules valstu parāds ir sasniedzis vairāk nekā

2,5 triljonus dolāru, saskaņā ar 2004. gada datiem tā apkalpošanas izmaksas ir līdz 375 miljardiem dolāru. Tas ir vairāk, nekā visas trešās pasaules valstis kopā tērē par veselības aizsardzību un izglītību, un divdesmit reizes vairāk par to, ko attīstības valstis ik gadu saņem kā ekonomisko palīdzību. Gandrīz puse pasaules iedzīvotāju iztiek no mazāk nekā diviem dolāriem dienā; apmēram tikpat daudz viņi saņēma 70. gadu sākumā. Tajā pašā laikā no 70% līdz 90% pri-vātkapitāla un nekustamā īpašuma trešās pasaules valstīs pieder vienam procentam šo valstu ģimeņu; precīzāki dati ir atkarīgi no konkrētās valsts11 .

Samazinājis ātrumu, Subaru brauca pa skaistās kūrortpil-sētas Banjosas ieliņām. Šī pilsēta ir slavena ar saviem karstajiem avotiem, ko veido pazemes vulkāniskās upes, kas tek no aktīvā vulkāna Monte-Tunguraua. Līdzās automašīnai skrēja bērni, cenzdamies mums pārdot košļājamo gumiju un cepumus. Tad Banjosa palika aiz muguras. Skaistās ainas pēkšņi beidzās: izbraucis no paradīzes, Subaru nonāca Dan-tes elles mūsdienu variantā.

No upes pacēlās gigantisks monstrs - milzīga, pelēka siena. Šis slapjais betons, pār kuru ritēja ūdens lāses, izskatījās pilnīgi pretdabiski un nekādi nesaderējās ar apkārtni. Protams, ieraugot šo sienu, man nevajadzēja justies izbrīnītam. Es allaž biju zinājis, ka tā kuru katru mirkli izlēks no savas slēptuves. Biju to redzējis neskaitāmas reizes arī agrāk un slavinājis kā ES sasniegumu simbolu. Un tomēr man pār muguru pārskrēja tirpas.

Šī šausmīgā siena bija aizsprosts, kas aizšķērso Pastasas ūdeņus, novirzot tos cauri milzīgiem, kalnā izcirstiem tuneļiem un pārvēršot upes enerģiju par elektrību. Tā ir 156 megavatu Agojas hidroelektrostacija. No tās pārtiek rūpniecība, pateicoties kurai zeļ un plaukst neliela saujiņa Ekvadoras ģimeņu, un vienlaikus tā ir mēmu ciešanu avots zemniekiem un vietējiem iedzīvotājiem, kuri mājo upes krastos. Šī hidroelektrostacija ir viens no daudzajiem projektiem, kas veikti, pateicoties ES, tai skaitā arī manām pūlēm. Tieši šādi projekti ari noveda pie Ekvadoras iekļaušanas globālajā impērijā. Tieši šo projektu dēļ šuaru un kečua ciltis pieteica karu mūsu naftas kompānijām.

ES projektu dēļ Ekvadora ir iestigusi ārvalstu parādos un ir spiesta tērēt to atmaksai milzīgu daļu sava budžeta, tā vietā, lai izmantotu šo naudu palīdzības sniegšanai miljoniem savu pilsoņu, kuri oficiāli atrodas zem nabadzības robežas. Vienīgā iespēja, kā Ekvadora var samazināt starptautisko parādu, ir tropu mežu pārdošana naftas kompānijām. Protams, pirmais iemesls, kura dēļ ES pievērsās Ekvadorai, bija naftas jūra zem Amazones ielejas, kuras apjoms it kā ir pielīdzināms Tuvo Austrumu naftas krājumiem.12 Globālā impērija pieprasa savu "mārciņu dzīvas miesas" naftas koncesiju veidā.

Šī vajadzība īpaši saasinājās pēc 2001. gada 11. septembra notikumiem, kad Vašingtona sāka baiļoties, ka Tuvo Austrumu naftas plūsma varētu izsīkt. Turklāt Venecuēlā, trešajā lielākajā naftas piegādes valstī, uzvaru prezidenta vēlēšanās ieguva populists Ugo Čavess. Viņš nekavējoties nostājās pret to, ko sauca par "ASV imperiālismu", draudēdams pārtraukt naftas pārdošanu Savienotajām Valstīm. ES izgāzās Irākā un Venecuēlā, toties guva panākumus Ekvadorā; tagad mēs to slauksim līdz pēdējai lāsītei.

Ekvadora ir tipisks tādas valsts piemērs, kuru ES iedzinuši politiski ekonomiskos slazdos. No katriem simt dolāriem, kas naftas veidā tiek iegūti no Ekvadoras tropu mežiem, naftas kompānijas sev paņem septiņdesmit piecus dolārus. Trīs ceturtdaļas no atlikušajiem divdesmit pieciem dolāriem tiek novirzītas ārējā parāda atmaksai. No tā, kas paliek pāri, lielākā daļa tiek tērēta armijas un valdības vajadzībām. Veselības aizsardzībai, apmācībai un vistrūcīgāko iedzīvotāju atbalsta programmai tiek atvēlēti tikai apmēram divarpus dolāri.13 Tādējādi no katriem simt dolāriem, kas naftas veidā tiek iegūti Amazones ielejā, tikai mazāk nekā trīs dolāri nonāk pie cilvēkiem, kuriem vairāk par citiem ir vajadzīga nauda, pie tiem, kuru dzīvi izpostījuši aizsprosti, urbumi, naftas pārvadi, pie tiem, kuri mirst no pārtikas un dzeramā ūdens trūkuma.

Visi šie cilvēki, bet Ekvadora viņu ir miljoniem, un visā pasaulē - miljardiem, ir potenciāli teroristi. Ne jau tāpēc, ka viņi ticētu komunismam, anarhijai vai būtu ļaunuma iemiesojums, bet gluži vienkārši tādēļ, ka viņus ir pārņēmis izmisums. Skatīdamies uz šo aizsprostu, es nodomāju - un tā ar mani bieži mēdza notikt daudzās citās pasaules vietās: kad gan šie cilvēki sāks rīkoties tā, kā amerikāņi 17. gadsimta beigās stājās pretī angļiem, vai Latīņamerikas iedzīvotāji 18. gadsimta sākumā stājās pretī Spānijai?

Šī mūsdienu globālās impērijas izdoma būtu atstājusi kaunā Romas centūrijus, Spānijas konkistadorus, Eiropas 18.-19. gadsimta kolonizatorus. Mēs, ES, rīkojamies prasmīgi; mēs esam apguvuši vēstures mācību. Šodien mūsu rokās vairs nav zobenu. Mēs nenēsājam bruņas vai apģērbu, kas liek mums izcelties starp pārējiem. Tādās valstīs kā Ekvadora, Nigērija un Indonēzija mēs ģērbjamies kā vietējie skolotāji vai veikalu īpašnieki. Vašingtonā vai Parīzē mēs līdzināmies valsts ierēdņiem vai baņķieriem. Mēs izskatāmies kā parasti cilvēki. Mūs var ieraudzīt būvlaukumos un nabadzības pārņemtos ciemos. Mēs runājam par altruismu, vietējās avīzēs stāstām par to, cik brīnišķīgus humanitārus projektus īstenojam. Uz valdību komiteju apspriežu telpu garajiem galdiem mēs izliekam savas tabulas ar secinājumiem un finanšu aprēķiniem, mēs lasām lekcijas Hārvarda biznesa skolā par makroekonomikas brīnumiem. Mēs esam atklāti, mēs nododam atskaites. Vai arī uzskatām sevi par tādiem un kā tādi arī tiekam pieņemti. Tāda ir šī sistēma. Mēs reti izmantojam nelikumīgus līdzekļus, jo pati šī sistēma ir radīta uz viltības pamatiem, bet sistēma pēc definīcijas ir likumīga.

Tomēr - un tas ir ļoti būtisks brīdinājums - ja mēs netiekam galā ar savu uzdevumu, pie darba ķeras daudz nejaukākas sugas ļaudis, kurus mēs, ES, saucam par "šakāļiem". Tie ir cilvēki, kuru izcelsmei var izsekot tieši no agrīnajām impērijām. "Šakāļi" allaž atrodas savā vietā, kaut arī ēnās viņus nevar saskatīt. Taču, tiklīdz viņi atstāj savu slēptuvi, valstu vadītāji tiek gāzti vai arī pēkšņi iet bojā šausmīgās "autokatastrofās".14 Bet, ja gadās tā, ka arī "šakāļi" nespēj izpildīt savu uzdevumu, kā tas notika Irākā un Afganistānā, lietā tiek liktas senās metodes. Turp, kur "šakāļi" cietuši neveiksmi, tiek sūtīta amerikāņu jaunatne - lai nogalinātu un mirtu.

Braucot garām šim monstram, gigantiskai pelēka betona sienai, kas slējās ārā no ūdens, es sajutu, kā sviedros izmirka manas drēbes, kā saspringa nervi. Mans ceļš veda uz džungļiem, uz tikšanos ar vietējiem iedzīvotājiem, kuri bija gatavi cīnīties līdz pēdējai asins lāsei, lai apturētu tās impērijas uzbrukumu, kuru es biju palīdzējis radīt. Mani smacēja vainas apziņa. Kā gan, es sev vaicāju, jauks puisēns no Ņūhempšīras laukiem bija pamanījies iekulties tik netīrā biznesā?

PIRMĀ DAĻA

1963-1971

1. NODAĻA

Ekonomiskā slepkavas dzimšana

Viss sākās gluži nevainīgi.

Esmu dzimis 1945. gadā. Vienīgais bērns ģimenē, kas pieder pie vidusslāņa apakšējās daļas. Mani vecāki bija cēlušies no ģimenēm, kuru priekšteči pirms trim gadsimtiem apmetās Jaunanglijā. Abu vecāku stingrajos morāles uzskatos par sevi lika manīt vairākas senču - puritāņu - paaudzes. Viņi abi pirmie savās ģimenēs ieguva koledžas izglītību - par valsts stipendijām. Mana māte kļuva par latīņu valodas pasniedzēju vecākajās klasēs. Tēvs piedalījās Otrajā pasaules karā. Būdams kara flotes leitnants, viņš Atlantijas okeānā komandēja tirdzniecības flotes tankkuģa lielgabala apkalpi. Kad Hanoverā, Ņūhempšīrā, nācu pasaulē es, mans tēvs ārstēja lauztu gūžu Teksasas hospitālī. Es viņu ieraudzīju tikai tad, kad man jau bija viens gads.

Tēvs sāka mācīt valodas Tiltonas zēnu internātskolā Ņū-hempšīras lauku apvidū. Internātskolas ēka atradās kalnā un lepni - daži apgalvoja, ka "augstprātīgi" — slējās pāri tādā pašā vārdā nosauktajai pilsētai. Šajā privileģētajā mācību iestādē bija atvēlēta vieta tikai piecdesmit skolēniem katrā klasē, no devītās līdz divpadsmitajai. Skolēni pārsvarā nāca no turīgām Buenosairesas, Karakasas, Bostonas un Ņujorkas ģimenēm.

Mūsu ģimenei trūka naudas, taču mēs nekādā ziņā neuzskatījām sevi par nabagiem. Kaut arī skolotāju alga bija visai pieticīga, daudz kas mums pienācās par velti: uzturs, dzīvesvieta, apkure, ūdens, mauriņu pļāvēju un sniega novācēju pakalpojumi. Sākot ar ceturto skolas gadu, es ieturēju maltītes vidusskolas ēdnīcā, piespēlēju bumbu futbola komandā, kurā tēvs strādāja par treneri, un ģērbtuvē izsniedzu dvieļus.

Būtu bijis pārāk pieticīgi apgalvot, ka skolotāji un viņu sievas jutās pārāki par vietējiem iedzīvotājiem. Man daudzreiz nācās dzirdēt, kā mani vecāki jokodami apgalvoja, ka viņi ir lordi muižas īpašumā, ko vada zemnieki - ar to domājot pilsētiņas iedzīvotājus. Es zināju, ka tas nav tikai joks.

Kad mācījos sākumskolā un pamatskolā, mani draugi bija bērni no ļoti trūcīgām zemnieku ģimenēm. Viņu vecāki bija lauku saimniecību un dzirnavu melnstrādnieki, meža cirtēji. Viņi ar nicinājumu izturējās pret "smalkajiem ļaudīm no kalna".

Arī mani vecāki neatbalstīja tikšanos ar pilsētas meitenēm, saukdami viņas par padauzām un ielasmeitām. Es jau no pirmās klases draudzējos ar šīm meitenēm, mēs mainījāmies ar grāmatām un krāsainajiem krītiņiem; laika gaitā es iemīlējos trijās no viņām: Ennā, Priscillā un Džūdijā. Man bija ļoti grūti pieņemt savu vecāku uzskatus, tomēr es viņiem paklausīju.

Ik gadu mēs pavadījām tēva trīs mēnešus ilgo vasaras atvaļinājumu mājiņā pie ezera. To 1921. gadā bija uzcēlis mans vectēvs. Māja atradās mežā, tāpēc naktīs mēs varējām dzirdēt pūces kliedzienus un kalnu lauvu rūkšanu. Mums nebija neviena kaimiņa. Es biju vienīgais bērns visā apkaimē. Es iztēlojos, ka apkārtējie koki ir Apaļā galda bruņinieki un skaistas dāmas, kurām es dažādos gados devu Ennas, Priscillas un Džūdijas vārdus. Manas jūtas neapšaubāmi itin nemaz neatpalika no Lānselota kaisles pret Džineveru, un tās bija pat vēl slepenākas.

Četrpadsmit gadu vecumā man radās iespēja bez maksas mācīties Tiltonas skolā. Vecāku ietekmēts, es pārrāvu visas savas saites ar pilsētiņu un vairs nekad nesatiku nevienu no saviem senajiem draugiem. Kad mani jaunie klasesbiedri brīvlaikā devās prom uz savām savrupmājām un augšstāvu luksusa apartamentiem, es skolā paliku viens. Viņu draudzenes bija debitantes - dižciltīgu ģimeņu meitas. Man nebija nevienas draudzenes. Visas manas paziņas bija no "padauzām". Es pārstāju ar viņām tikties, un viņas aizmirsa par mani. Es paliku viens, un mani tas ļoti apbēdināja.

Mani vecāki bija prasmīgi manipulatori. Viņi man iegalvoja, ka iespēja mācīties šajā skolā ir liels gods; ar laiku es to sapratīšot un būšot par to viņiem pateicīgs. Es atradīšot skaistu sievu, kas atbildīšot mūsu ģimenes augstajiem morāles standartiem. Klusībā es burtiski vārījos. Es alku pēc pretējā dzimuma sabiedrības - seksa, un doma par kādu "padauzu" likās ārkārtīgi kārdinoša.

Tomēr es nevis sacēlos, bet gan apspiedu savu sašutumu. Mana neapmierinātība rada izpausmi vēlmē kļūt labākajam visās jomās. Es biju teicamnieks, divu skolas komandu kapteinis, skolas avīzes redaktors. Es biju no visas sirds apņēmies izcelties savu bagāto klasesbiedru vidū un uz visiem laikiem pamest Tiltonas skolu. Izlaiduma klasē man piedāvāja pilna apmēra sportista stipendiju izglītības saņemšanai Braunā, kā arī mācību stipendiju studijām Midlberi. Es izvēlējos Braunu, vispirms jau tāpēc, ka man patika nodarboties ar sportu, kā arī tādēļ, ka šī skola atradās pilsētā. Mana māte bija beigusi Midlberi, tēvs tur bija ieguvis maģistra grādu, un tāpēc, kaut ari Brauna koledža piederēja pie "Efeju līgas", vecāki deva priekšroku Midlberi.

- Un ja tu salauzīsi kāju? - tēvs pavaicāja. - Mācību stipendija ir labāka.

Es piekāpos.

Pēc maniem ieskatiem, Midlberi bija Tiltonas palielināta kopija, kaut arī tā atradās Vermontas, nevis Ņūhempšīras laukos. Jā, tur mācījās gan zēni, gan meitenes. Taču es biju trūcīgs, bet pārējie studenti - bagāti. Četrus gadus biju mācījies zēnu skolā, kur nebija nevienas meitenes. Man trūka pašpārliecības, es jutos nožēlojams un atstumts. Lūdzos, lai tēvs ļauj man aiziet no koledžas vai vismaz uz gadu paņemt akadēmisko atvaļinājumu. Man gribējās aizbraukt uz Bostonu, kur es varētu uzzināt kaut ko vairāk par dzīvi un sievietēm. Viņš par to negribēja ne dzirdēt.

- Kā es varēšu gatavot skolēnus koledžai, ja manis paša dēls negrib tur mācīties? - tēvs man iebilda.

Es pamazām sāku saprast, ka dzīve ir nejauši savirknējušos apstākļu rinda. Tas, kā mēs uz šiem apstākļiem reaģējam, kā izrādām savu tā dēvēto brīvo gribu - tāda arī ir mūsu būtība. Mūsu izvēle likteņa pavērsienu brīdī nosaka mūsu esību. Midlberi es nejauši iepazinos ar diviem cilvēkiem, kuri izrādījās izšķiroši manā liktenī. Viens no tiem bija irānis, ģenerāļa dēls, šaha personīgais padomnieks. Otra - skaista, jauna sieviete, vārdā Enna.

Irānis, kuru es saukšu par Farhadu, agrāk bija profesionāls futbola spēlētājs Romā. Daba bija viņu apveltījusi ar atlētisku augumu, melniem, cirtainiem matiem, brūnām acīm un maigu skatienu. Tas viss kopā ar viņa pagātni un īpašu pievilcību padarīja viņu neatvairāmu sieviešu acīs. Daudzējādā ziņā viņš bija man pilnīgs pretstats. Man nācās krietni pacensties, lai izpelnītos viņa draudzību. Viņš iemācīja man daudzas lietas, kuras man vēlāk lieti noderēja. Turklāt es iepazinos arī ar Ennu. Un, kaut arī viņai bija draugs no citas koledžas, viņa ņēma mani savā aizgādībā. Mūsu platoniskās attiecības kļuva par manu pirmo īsto mīlestību.

Tiekoties ar Farhadu, es sāku dzert, staigāt pa ballītēm, pārstāju klausīt vecākus. Apzināti pārstāju mācīties, nolēmis salauzt savu "akadēmisko kāju", lai atriebtos tēvam. Manas atzīmes kļuva sliktākas, es zaudēju stipendiju. Pēc pusotra gada mācību es nolēmu pamest koledžu. Tēvs piedraudēja no manis atteikties, Farhads mani kūdīja. Es iebrāžos dekāna kabinetā un pieprasīju, lai mani atskaita. Tas bija manas dzīves pavērsiena punkts.

Mēs ar Farhadu atzīmējām manu pēdējo dienu vietējā bārā. Piedzēries fermeris, milzīgs vīrs, nosprieda, ka es flirtēju ar viņa sievu, un iegrūda mani sienā. Farhads metās mums pa vidu, izrāva nazi un iešņāpa fermerim vaigā. Pēc tam, izvilcis mani cauri bāram, viņš izgrūda mani ārā pa logu, uz karnīzes, kas slējās augstu pār Ūdru līci. Mēs abi nolēcām zemē un gar upes krastu atgriezāmies kopmītnē. Nākamajā rītā, kad mani nopratināja policists, es sameloju un pateicu, ka neko nezinu par notikušo. Tomēr Farhadu izslēdza no koledžas. Mēs abi pārcēlāmies uz Bostonu, kur kopā noīrējām dzīvokli. Es dabūju galvenā redaktora personīgā asistenta vietu izdevumā Record American/Sunday Advertiser.

Tajā pašā 1965. gadā vairākus manus paziņas no šī laikraksta iesauca armijā. Lai izvairītos no iesaukuma, es iestājos Bostonas universitātes lietišķās vadības koledžā. Tobrīd Enna jau bija izbeiguši attiecības ar savu puisi un tagad bieži brauca pie manis ciemos no Midlberi. Viņas uzmanības apliecinājumi man sagādāja prieku. 1967. gadā viņa pabeidza koledžu, man vēl bija atlicis viens mācību gads. Enna kategoriski atteicās pārcelties pie manis, pirms nebūsim apprecējušies. Kaut arī es jokodams apgalvoju, ka tieku šantažēts, un patiešām jutos aizskarts par to, ko uzskatīju par manu vecāku arhaisko un svētulīgo morāles principu turpinājumu, man tomēr patika būt kopā ar viņu un gribējās kaut ko vairāk. Mēs apprecējāmies.

Ennas tēvs, lielisks inženieris, savulaik bija izgudrojis nozīmīgai raķešu klasei domātu navigācijas sistēmu un par to saņēmis augstu amatu Kara flotes departamentā. Viņa labākais draugs, kuru Enna sauca par tēvoci Frenku (šis vārds ir izdomāts), ieņēma vadošu amatu Nacionālās drošības pārvaldes (NDP) augstākajos ešelonos. Tā bija vismazāk pazīstamā, bet, pēc mana vērtējuma, vislielākā spiegošanas organizācija visā valstī.

Drīz vien pēc mūsu kāzām mani kā iesaukuma vecuma personu izsauca uz medicīnisko apskati. Es tiku atzīts par derīgu karadienestam. Pēc universitātes beigšanas mani gaidīja Vjetnama. Jau doma vien par karošanu Dienvidaustrum-āzijā šķita briesmīga, kaut arī karš man allaž bija licies saistošs. Biju uzaudzis, klausīdamies stāstus par saviem priekštečiem - kolonizatoriem, starp kuriem bijis arī Tomass Peins un ītens Alens. Jaunanglijā un Ņujorkas štata ziemeļu daļā biju izstaigājis visu karu - gan ar indiāņiem, gan neatkarības kauju vietas. Biju izlasījis visus vēsturiskos romānus, kādus vien biju varējis atrast. Kad Amerikas armijas īpašās apakšvienības pirmo reizi iegāja Dienvidaustrumāzijā, es sapņoju par iesaukumu. Taču, kad plašsaziņas līdzekļi sāka ziņot par Amerikas politikas rupjajām kļūdām un nekonsekvenci, mana attieksme sāka mainīties. Es vaicāju sev: kurā pusē būtu nostājies Peins? Biju pārliecināts, ka viņš būtu pievienojies mūsu ienaidniekiem no Vjetkongas.

Man palīgā nāca tēvocis Frenks. Viņš man paziņoja, ka, strādājot NDP, ir iespējams atlikt iesaukšanu armijā, un noorganizēja man vairākas pārrunas savā pārvaldē, starp kurām bija arī veselu dienu ilgas nogurdinošas pārbaudes ar melu detektoru. Man paziņoja, ka visas šīs pārrunas un pārbaudes palīdzēs noskaidrot, vai es vispār esmu derīgs darbam NDP, un, ja esmu, tad ar to palīdzību varēs noskaidrot manas stiprās un vājās puses, lai izvēlētos man vispiemērotāko darbu. Paturot prātā manu attieksmi pret Vjetnamas karu, es biju pārliecināts, ka šajās pārbaudēs izgāzīšos.

Pārrunu laikā es paziņoju, ka, būdams lojāls Savienoto Valstu pilsonis, esmu pret karu, un ārkārtīgi izbrīnījos, kad mani eksaminatori nesāka iedziļināties šajā tematā. Tā vietā viņi veltīja visu uzmanību manai audzināšanai, attiecībām ar vecākiem, tāda nabaga puritāņa izjūtam, kurš uzaudzis starp nodrošinātiem klasesbiedriem, kuri varējuši baudīt visus dzīves priekus. Viņi mani sīki jo sīki izprašņāja par maniem pārdzīvojumiem, ko izraisījis seksuālu attiecību un naudas trūkums, kā arī par fantāzijām, ko tie bija radījuši. Mani satrieca lielā uzmanība, ko viņi veltīja manām attiecībām ar Farhadu, un interese par to, ka biju samelojis policistiem, lai viņu nenodotu. Sākumā man šķita, ka tas viss, kas, pēc maniem ieskatiem, liecināja par maniem trūkumiem, neļaus mani pieņemt NDP. Tomēr pārrunas turpinājās, un tas lika noprast pretējo. Tikai pēc vairākiem gadiem es sapratu, ka no NDP viedokļa šie trūkumi drīzāk bija priekšrocības. Viņu vērtējuma pamatā bija nevis mana uzticība valstij, bet gan tā neapmierinātība, ko manī izsauca dažādi manas dzīves apstākļi. Dusmas uz vecākiem, apsēstība ar sievietēm, manas ambīcijas attiecībā uz labu dzīvi viņiem bija kā āķis, uz kura mani varēja noķert. Mani centieni kļūt pirmajam mācībās un sportā, sacelšanās pret tēvu, prasme saprasties ar ārzemniekiem, gatavība melot policijai - tieši tas viņiem arī bija vajadzīgs. Vēlāk es uzzināju, ka Farhada tēvs Irānā sadarbojies ar ASV izlūkdienestu; tādējādi mana draudzība ar viņu pilnīgi noteikti tika uzskatīta par plusu.

Dažas nedēļas pēc testēšanas NDP man piedāvāja uzsākt apgūt spiegošanas mākslu. Apmācībai vajadzēja sākties dažus mēnešus pēc tam, kad būšu ieguvis Bostonas universitātes diplomu. Taču pirms šī lēmuma oficiālas pieņemšanas es, iekšējas dziņas vadīts, apmeklēju semināru, ko universitātē rīkoja Miera korpusa vervētājs. Vispievilcīgākais bija tas, ka darbs Miera korpusā, tāpat kā NDP, deva tiesības atlikt dienestu armijā.

Lēmums apmeklēt šo semināru bija viena no šķietami nenozīmīgām nejaušībām, taču, kā izrādījās, tam bija svarīga loma manā liktenī. Vervētājs pastāstīja par vairākiem zemeslodes rajoniem, kur bija īpaši nepieciešama brīvprātīgo palīdzība. Viena no šādām vietām bija Amazones tropu meži, kur, pēc viņa vārdiem, iedzīvotāji dzīvoja tāpat kā Ziemeļamerikas indiāņi pirms eiropiešu ierašanās.

Es allaž biju sapņojis padzīvot tāpat kā abnaki, kuri bija mājojuši Ņūhempšīrā tolaik, kad tur pirmo reizi apmetās mani senči. Es zināju, ka manās dzīslās plūst arī abnaki cilts asinis. Man gribējās apgūt meža likumus, kurus tik labi bija pārzinājuši mani senči. Pēc vervētāja uzstāšanās es piegāju pie viņa un apvaicājos par iespēju saņemt nosūtījumu uz Amazoni. Viņš apgalvoja, ka šajā reģionā pastāv būtiska vajadzība pēc brīvprātīgajiem, un tāpēc man ir liela iespēja tur nokļūt. Es piezvanīju tēvocim Frenkam.

Man par izbrīnu, tēvocis Frenks manu ideju par Miera korpusu uztvēra atzinīgi. Viņš man atzinās, ka pēc Hanojas krišanas - un tolaik cilvēkiem, kuri strādāja tādā amatā kā viņš, nebija nekādu šaubu, ka Hanoja tiks ieņemta, - Amazone kļūs par iekārojamu vietu.

- Tur ir pilns ar naftu, - viņš paskaidroja. - Mums tur būs vajadzīgi labi aģenti - cilvēki, kuri prot kontaktēties ar vietējiem.

Viņš man iegalvoja, ka Miera korpuss kļūs man par lielisku skolu, un uzstājīgi mudināja labi apgūt spāņu valodu, kā arī vietējos dialektus.

- Iespējams, - viņš iesmējās, - tu beigu beigās nonāksi privātā uzņēmumā, nevis valsts dienestā.

Tolaik es nesapratu, ko viņš ar to domā. Mani no spiegu kategorijas bija pārcēluši uz ES, kaut arī tolaik es šo apzīmējumu nebiju dzirdējis un par to uzzināju tikai pēc vairākiem gadiem. Man nebija ne jausmas, ka simtiem cilvēku, vīriešu un sieviešu, visā pasaulē strādā konsultāciju kompāniju, uzņēmumu un citu privātu organizāciju labā. Šie cilvēki nekad nesaņēma ne grasi valdības atalgojuma un tomēr kalpoja impērijas interesēm. Man pat prātā nebija ienācis, ka to cilvēku skaits, kuri ieņem amatus ar vēl daiļskanīgākiem nosaukumiem, 21. gadsimta sākumā būs mērāms tūkstošos, un ka man būs būtiska loma šīs aizvien pieaugošās armijas veidošanā.

Mēs ar Ennu uzrakstījām iesniegumus par iestāšanos darbā Miera korpusā un palūdzām nosūtīt mūs uz Amazones baseinu. Kad saņēmām paziņojumus par pieņemšanu darbā, mūs gaidīja neiedomājama vilšanās. Vēstulē bija teikts, ka mums būs jāstrādā Ekvadorā.

Nu nē, es nodomāju. Es taču biju gribējis nokļūt Amazonē, nevis Ekvadorā. Sāku meklēt Ekvadoru atlantā. Man par izbrīnu, Āfrikas kontinentā tās nebija. Tad es uzšķīru satura rādītāju un atklāju, ka Ekvadorā patiešām atrodas Latīņamerikā. Kartē varēja redzēt, ka upju sistēmas, kuras iztek no Andu ledājiem Ekvadoras teritorijā, saplūstot veido diženo Amazoni. Pēc tam es noskaidroju, ka Ekvadoras džungļi ir visplašākie un visgrūtāk caurstaigājamie pasaulē un ka vietējie iedzīvotāji dzīvo tieši tāpat, kā to darījuši viņu senči pirms daudziem tūkstošiem gadu. Mēs piekritām pieņemt nosūtījumu.

Pabeiguši Miera korpusa kursus Dienvidkalifornijā, 1968. gada septembrī mēs devāmies uz Ekvadoru un nonācām starp cilvēkiem, kuru dzīvesveids patiešām atgādināja Ziemeļamerikas pamatiedzīvotāju dzīvesveidu pirms kolonizācijas. Andos mēs strādājām ar inku pēctečiem. Man pat prātā nebija ienācis, ka šādas vietas vēl ir saglabājušās. Līdz šim vienīgie latīņamerikāņi, ar kuriem man bija nācies tikties, bija turīgi skolnieki tajā skolā, kur strādāja mans tēvs.

Man iepatikās šie iezemieši, kuri ieguva sev iztiku ar medībām un zemkopību. Es izjutu savādu radniecību ar viņiem. Nez kāpēc šie cilvēki man atgādināja trūcīgos draugus no manas bērnības pilsētiņas.

Reiz mūsu kopienas lidlaukā uzradās kāds cilvēks lietišķā uzvalkā - Einars Grēve. Viņš bija starptautiskās konsultāciju firmas Chas. T. Main, Inc. (MAĪN) viceprezidents. Šī organizācija, kurai labāk patika palikt ēnā, veica pētījumus, kuru nolūks bija noteikt, cik lietderīgi Pasaules Bankai būtu izsniegt Ekvadorai un tās kaimiņvalstij miljardu lielu kredītu hidroelektrostaciju un citu infrastruktūras objektu būvei. Einars turklāt bija arī ASV armijas rezerves pulkvedis.

Viņš uzsāka ar mani pārrunas par priekšrocībām, kādas būtu darbam tādā organizācijā kā MAĪN. Kad ieminējos, ka pirms iestāšanās Miera korpusā esmu pieņemts NDP un tāpēc grasos atgriezties pie viņiem, Einars paziņoja, ka dažkārt uzstājas kā viņu starpnieks. Viņš skatījās uz mani tā, it kā vērtētu manas iespējas. Tagad es saprotu: viņš nodarbojās ar mana dosjē atjaunošanu; visvairāk viņu interesēja, vai spēju izdzīvot apstākļos, kurus lielākā daļa Ziemeļamerikas iedzīvotāju būtu uzskatījuši par naidīgiem.

Dažas dienas mēs kopā pavadījām Ekvadorā, bet pēc tam uzturējām sakarus pa pastu. Viņš lūdza gatavot viņam atskaites ar Ekvadoras ekonomisko perspektīvu novērtējumu. Man līdzi bija portatīvā rakstāmmašīna, man patika rakstīt, un tāpēc es ar prieku izpildīju viņa lūgumu. Gada laikā es viņam nosūtīju vismaz piecpadsmit garas vēstules, kurās dalījos pārdomās par Ekvadoras politisko un ekonomisko nākotni, izvērtēju aizvien pieaugošo neapmierinātību iezemiešu kopienās, to mēģinājumus stāties pretī naftas kompānijām, starptautiskajām attīstības aģentūrām un citām organizācijām, kuras centās pievērst iezemiešus civilizācijai.

Kad mans brauciens Miera korpusa ietvaros bija galā, Einars mani uzaicināja uz pārrunām MAIN galvenajā mītnē Bostonā. Sarunas laikā viņš uzsvēra, ka MAIN galvenais bizness bija inženierzinātne, taču Pasaules Banka, MAIN lielākais klients, nesen bija pieprasījusi, lai viņi pieņemtu par štata darbiniekiem ekonomistus, lai tie varētu veidot ekonomiskas prognozes, kuru nolūks būtu noteikt inženiertehnisku projektu īstenošanas iespējas un nozīmi. Einars pažēlojās, ka bija nolīdzis trīs ļoti augstas kvalifikācijas ekonomistus ar nevainojamiem diplomiem: divus ar maģistra grādu un vienu zinātņu doktoru. Viņi visi bija piedzīvojuši nožēlojamu neveiksmi.

- Neviens no viņiem, - Einars sacīja, - nespēj izveidot ekonomisko prognozi attiecībā uz valstīm, kurās nepastāv uzticama statistika.

Viņš man pastāstīja, ka bez tā visa šie ekonomisti nebija uzskatījuši par iespējamu izpildīt līguma nosacījumus, saskaņā ar kuriem viņu pienākums bija doties izbraukumos uz tālām valstīm, tādām kā Ekvadora, Indonēzija, Irāna un Ēģipte, intervēt vietējos līderus, sniegt šo reģionu ekonomiskās attīstības personīgu novērtējumu. Viens no viņiem nomaļā Panamas ciemā bija piedzīvojis nervu sabrukumu; Panamas policisti bija nogādājuši viņu uz lidostu un nosūtījuši atpakaļ uz Savienotajām Valstīm.

- Tavas vēstules liecina par to, ka tu esi spējīgs strādāt pat tad, ja nav pieejami pārbaudīti dati. Bet, paturot prātā, kādos apstākļos tev nācās uzturēties Ekvadorā, esmu pārliecināts, ka tu varēsi izdzīvot praktiski jebkur.

Viņš paziņoja, ka ir jau atlaidis no darba vienu no ekonomistiem un ir gatavs to pašu izdarīt arī ar pārējiem, ja vien es piekritīšu uzņemties šo darbu.

Tā nu 1971. gada janvārī man tika piedāvāta ekonomista vieta MAIN. Man bija divdesmit seši gadi - brīnišķīgs vecums, kurā par vīrieti pārstāj interesēties iesaukšanas komisija. Es apspriedos ar Ennas ģimeni. Viņi atbalstīja manu izvēli darba jautājumā. Manuprāt, sava loma te bija arī tēvoča Frertka viedoklim. Es atcerējos, ka viņš bija ar mani runājis par manu iespējamo darbu privātā uzņēmumā. Par to nekad nebija runāts skaļi, taču man nav ne mazāko šaubu, ka pie mana darba MAIN bija noveduši tēvoča Frenka pirms trim gadiem veiktie pasākumi, kā ari mana darba pieredze Ekvadorā un mana vēlme rakstīt par ekonomisko un politisko situāciju šajā valstī.

Man vēl vairākas nedēļas reiba galva; es ļoti lepojos ar sevi. Man bija tikai Bostonas universitātes bakalaura diploms, kas nebūt negarantēja ekonomista vietu tik solīdā konsultāciju uzņēmumā. Es zināju, ka daudzi mani universitātes kursabiedri, kuri bija izvairījušies no armijas un atgriezušies universitātē, lai iegūtu maģistra grādu un turpinātu izglītību, no skaudības bezmaz dabūs galu. Es jau iztēlojos sevi kā brašu slepeno aģentu, kurš ir nosūtīts uz eksotiskām valstīm un ar martini glāzi rokā ir ērti iekārtojies guļamkrēslā pie viesnīcas baseina skaistu, bikini peldkostīmos ģērbtu sieviešu ielenkumā.

Kaut arī tās bija tikai fantāzijas, es drīz vien sapratu, ka tajās slēpās arī zināma daļa patiesības. Einars bija mani nolīdzis par ekonomistu, taču ļoti drīz man nācās uzzināt, ka mani īstie darba pienākumi krietni vien pārsniedza šī amata robežas, un patiesībā tie daudz vairāk, nekā spēju iedomāties, līdzinājās tam, ar ko nodarbojās Džeimss Bonds.

2. NODAĻA

Uz visu mūžu

Runājot juridiskā valodā, MAIN bija slēgta akciju sabiedrība; šī kompānija piederēja apmēram pieciem procentiem no diviem tūkstošiem darbinieku. Viņus sauca par partneriem vai kompanjoniem, un daudzi būtu vēlējušies ieņemt viņu vietu. Partneri ne vien atradās uz hierarhijas kāpņu augšējā pakāpiena, bet arī pelnīja krietnu naudu. Viņi izcēlās ar savu prasmi klusēt. Viņi satikās ar valstu vadītājiem un korporāciju ģenerāldirektoriem, tas ir, ar cilvēkiem, kuri no saviem konsultantiem, piemēram, no advokātiem un psihoterapeitiem, sagaida visstingrāko konfidencialitāti. Jebkura veida kontakti ar presi ir aizliegti. Tie vispār netiek pieļauti. Tāpēc skaidrs, ka par mums gandrīz neko nezināja neviens, izņemot pašus MAIN darbiniekus, kaut arī mūsu konkurentu vārdi bija zināmi visiem: Arthur D.Lьtle, Stone & Webster, Brown & Root, Haliburton un Bechtel.

Vārdu "konkurenti" es lietoju nosacīti, jo MAIN savā jomā ir unikāla. Lielākā daļa mūsu darbinieku bija inženieri, kaut ari firmai nepiederēja nekāds aprīkojums, un tā nebija uzcēlusi pat nevienu noliktavas baraku. Daudzi bija pārnākuši pie mums no bruņotajiem spēkiem, un tomēr mēs nekad nebijām slēguši līgumus ne ar Aizsardzības ministriju, ne ar citām militārām iestādēm. Tas, ko mēs pārdevām, bija tik savdabīgs, ka dažus pirmos mēnešus es nespēju saprast, ar ko mēs vispār nodarbojamies. Zināju vienīgi to, ka mans pirmais uzdevums būs saistīts ar Indonēziju, un es došos turp vienpadsmit cilvēku grupas sastāvā, lai izstrādātu enerģētikas attīstības ģenerālplānu Javas salā.

Es ievēroju, kā Einars un citi darbinieki, kuri ar mani apsprieda manu darbu, centās man iegalvot, ka Javas ekonomika piedzīvos uzplaukumu, bet, ja es vēlos kļūt par labu prognozētāju (un attiecīgi virzīties augšup pa karjeras kāpnēm), tad man savos perspektīvajos vērtējumos ir jāizdara attiecīgi secinājumi.

- Uzlidos tā, ka grafikā vietas nepietiks! - Einaram patika apgalvot. Viņš strauji atvēza roku virs galvas, it kā atdarinātu lidmašīnas pacelšanos. - Ekonomika, kas pacelsies kā putns!

Einars bieži devās neilgos komandējumos uz divām vai trim dienām. Par tiem netika runāts; šķiet, neviens nezināja, uz kurieni viņš brauca. Būdams darbā, viņš bieži uzaicināja mani uz savu kabinetu iedzert kafiju. Izvaicāja par En-nu, par mūsu jauno dzīvokli, par kaķi, ko bijām atveduši no Ekvadoras. Aizvien vairāk satuvinoties ar viņu, es kļuvu drošāks un mēģināju uzzināt kaut ko vairāk gan par viņu, gan par savu jauno darbu. Tomēr nekad nesaņēmu apmierinošas atbildes. Viņš allaž meistarīgi izvairījās. Reiz vienas tādas sarunas laikā viņš veltīja man īpašu skatienu.

- Tev nevajag uztraukties, - viņš sacīja. - Mēs no tevis sagaidām daudz. Es nesen biju Vašingtonā… - viņš pieklusināja balsi un nez kāpēc pasmaidīja. - Nav svarīgi. Tu zini, mums šobrīd ir liels projekts Kuveitā. Līdz braucienam uz Indonēziju tev vēl ir laiks. Manuprāt, ir jēga to veltīt šādas tādas literatūras izlasīšanai par Kuveitu. Ļoti daudz materiālu var atrast Bostonas Publiskajā bibliotēkā (BPB), turklāt mēs varam sagādāt tev arī Masačūsetsas Tehnoloģijas institūta un Hārvarda universitātes bibliotēku caurlaides.

Šīs sarunas rezultātā es sāku daudz stundu pavadīt minētajās bibliotēkās, it īpaši Bostonas Publiskajā bibliotēkā, kas atradās dažu kvartālu attālumā no biroja un līdzās mūsu mājai Bekbejā. Es daudz uzzināju par Kuveitu, izlasīju neskaitāmas ANO, Starptautiskā Valūtas fonda (SVF) un Pasaules Bankas izdotas grāmatas par ekonomisko statistiku. Es zināju, ka mans uzdevums būs izstrādāt Indonēzijas un Javas ekonometriskos modeļus, un nospriedu, ka vispirms vajadzētu pamēģināt izstrādāt šādu modeli arī Kuveitai.

Taču tam ar manu uzņēmumu vadības bakalaura kvalifikāciju bija par maz, un man nācās veltīt daudz laika zināšanu robu aizpildīšanai. Es pat pierakstījos uz vairākiem ekonometrijas kursiem. Mācību laikā atklāju, ka, manipulējot ar statistikas datiem, ir iespējams pierādīt ļoti daudzus apgalvojumus, tai skaitā tos, kuri ir izdevīgi pašam analītiķim.

MAIN bija vīriešu kompānija. 1971. gadā firmas pamatsastāvā strādāja tikai četras sievietes. Vēl apmēram divsimt izpildīja sekretāru pienākumus. Katram no viceprezidentiem un departamentu vadītājiem bija sava privātsekretāre; pārējos apkalpoja stenogrāfistu grupa. Es jau biju pieradis pie šāda nevienlīdzīga dzimumu sadalījuma, un tāpēc tas, kas notika BPB izziņu nodaļā, mani ļoti pārsteidza.

Man pretī pie galda apsēdās pievilcīga, ļoti eleganta brunete lietišķā, tumši zaļā kostīmā. Cik varēja spriest no ārienes, viņa bija dažus gadus vecāka par mani. Es centos neskatīties uz viņu, veltīdams visu uzmanību savam darbam. Pēc dažām minūtēm, nebilzdama ne vārda, viņa pastūma uz manu pusi grāmatu, kas bija atšķirta vietā, kur atradās tieši tā informācija par Kuveitu, ko biju meklējis. Grāmatā bija ielikta vizītkarte, uz kuras bija rakstīts: "Klodīna Mārtiņa, īpašā konsultante, Chas. T. Mairi, Inc."

Es ielūkojos viņas maigajās, zaļajās acīs, un viņa pastiepa man roku.

- Mani palūdza palīdzēt jums mācībās, - viņa paziņoja. Bija grūti noticēt, ka tas notiek ar mani. Jau no nākamās dienas mēs sākām satikties viņas Bīkonstrītas dzīvoklī, kas atradās dažu kvartālu attālumā no Prudential Center ēku kompleksa. Jau pašas pirmās tikšanās laikā viņa paskaidroja, ka mans amats ir neparasts un mūsu sarunas ir absolūti konfidenciālas. Viņa paziņoja, ka man par jauno darbu neko nav paskaidrojuši tāpēc, ka neviens nav bijis pilnvarots to darīt - neviens, izņemot viņu. Pēc tam viņa paziņoja, ka viņas uzdevums ir padarīt mani par ekonomisko slepkavu.

Šis vārdu savienojums lika man atcerēties bērnības sapņus par piedzīvojumu pilnu dzīvi. Man paspruka mulsuma pilni smiekli un tūdaļ kļuva neērti. Klodīna pasmaidīja un aizrādīja, ka tieši humors ir kļuvis par vienu no šī termina izmantošanas iemesliem.

- Nu un kurš tad to uztvers nopietni? - viņa sacīja.

Es atzinos, ka itin neko nezinu par ekonomiskā slepkavas pienākumiem.

- Ne jau jūs vienīgais, - viņa iesmējās. - Mēs esam reta suga un strādājam netīrā biznesā. Neviens nedrīkst zināt par jūsu darbu, pat sieva ne. - Viņa kļuva nopietna. - Runāšu ar jums pilnīgi atklāti. Vairāku nedēļu laikā es jums iemācīšu visu, ko spēšu. Pēc tam jums vajadzēs izdarīt izvēli. Tā būs galīga. Ja jūs izlemsiet ar to nodarboties, tad jūs ar to nodarbosieties visu dzīvi.

Vēlāk viņa tikai retu reizi izmantoja vārdu savienojumu "ekonomiskais slepkava", mēs kļuvām vienkārši par ES.

Tagad es zinu to, ko toreiz nezināju. Klodīna baudīja priekšrocības, ko viņai sniedza no mana NDP dosjē pasmeltās zināšanas par manām vājībām. Nezinu, kurš viņai šo informāciju bija pagādājis - Einars, NDP vai MAIN kadru daļa, taču viņa to izmantoja meistarīgi. Viņas pieeja - fiziskā valdzinājuma un vārdiskas manipulēšanas apvienojums - bija izstrādāta īpaši man, un tajā pašā laikā šī pieeja pilnīgi atbilda tām darba standarta metodēm, kuras, kā man vēlāk daudzkārt nācās novērot, izmanto firmas, kad uz spēles ir liktas augstas likmes un ir nepieciešams steidzīgi pabeigt izdevīgu darījumu. Viņa jau pašā sākumā zināja, ka es neapdraudēšu savu ģimenes dzīvi, atklājot mūsu slepeno darbību. Un, aprakstot mana paredzamā darba ēnas puses, viņa runāja nežēlīgi atklāti.

Es nezinu, kas viņai maksāja algu, kaut arī man nav nekāda pamata apgalvot, ka tā nebija MAIN, par ko patiesībā liecināja viņas vizītkarte. Tolaik es biju pārāk naivs, iebiedēts un apžilbināts, lai uzdotu jautājumus, kas šodien man šķiet pašsaprotami.

Klodīna pastāstīja, ka man tiek doti divi galvenie uzdevumi. Pirmkārt, man vajadzēs pamatot milzīgus ārvalstu aizdevumus, ar kuru palīdzību nauda nonāks atpakaļ MAIN un citās ASV kompānijās (tādās kā Bechtel, Haliburton, Stone & Webster un Brown & Roof) ar liela apjoma inženiertehnisku un būvniecības projektu starpniecību.

Otrkārt, manas darbības mērķis būs iedzīt bankrotā aizdevumu saņēmušās valstis (protams, pēc tam, kad tās būs norēķinājušās ar MAIN un citiem amerikāņu būvuzņēmējiem), lai tās uz visiem laikiem padarītu atkarīgas no saviem kreditoriem. Tas palīdzēs vajadzības gadījumā bez pūlēm panākt attiecīgu piekāpšanos, piemēram, ja runa būs par kara bāzu izvietošanu, vajadzīgo balsojumu ANO, pieeju naftai un citiem dabas resursiem.

Mans pienākums, viņa sacīja, būs prognožu sastādīšana par vairāku miljardu dolāru investīciju sekām attiecīgajā valstī. Konkrēti runājot, man vajadzēs veikt aprēķinus, kuri uzrāda ekonomisko izaugsmi divdesmit līdz divdesmit piecu gadu tuvā nākotnē un izvērtē vairāku projektu ietekmi. Piemēram, ja tiek pieņemts lēmums izsniegt aizdevumu viena miljarda dolāru apmērā, lai pārliecinātu valsts vadību nerīkoties saskaņā ar Padomju Savienības nosprausto kursu, mans uzdevums ir salīdzināt labumu, kas tiks gūts, investējot šos līdzekļus enerģētikas uzņēmumos, ar labumu, kas tiks gūts, investējot dzelzceļa transporta vai telekomunikāciju sistēmas attīstībā. Vai ari man tiks pateikts, ka kādai valstij ir piedāvāts izveidot mūsdienīgu elektroapgādes sistēmu, un, lai pamatotu šāda aizdevuma nepieciešamību, man vajadzēs nodemonstrēt, kādu iespaidu šāda energosistēma atstās uz valsts ekonomisko izaugsmi. Jebkurā gadījumā vissvarīgākais rādītājs ir valsts nacionālais kopprodukts (NKP). Uzvar tas projekts, kurš vairāk par citiem ietekmē NKP izaugsmi. Ja tiks izskatīts tikai viens projekts, man vajadzēs pierādīt, ka šī projekta izstrāde atstās uz NKP izaugsmi vispozitīvāko iespaidu.

Tika noklusēts tas, ka ikvienam no šiem projektiem vajadzēja nodrošināt milzīgu peļņu uzņēmējiem un aplaimot dažas turīgas un ietekmīgas ģimenes attiecīgajās valstīs, kamēr tajā pašā laikā aizdevumu saņēmušo valstu valdības nonāca ilgtermiņa finansiālā atkarībā, kas patiesībā arī bija viņu politiskās paklausības ķīla. Jo lielāks būs šis aizdevums, jo labāk. Tas fakts, ka valsts parādu nasta uz vairākām desmitgadēm atstāj tās visnabadzīgākos iedzīvotājus bez veselības aizsardzības, izglītības un citiem sociāliem pakalpojumiem, netiek ņemts vērā.

Mēs ar Klodīnu atklāti apspriedām to, cik mānīgs ir tāds rādītājs kā NKP. Piemēram, NKP pieaug arī tad, ja peļņu saņem tikai viens cilvēks, piemēram, elektrostacijas īpašnieks, un tajā pašā laikā lielākā daļa iedzīvotāju ir apgrūtināta ar parādu. Bagātie kļūst bagātāki, nabagie kļūst nabagāki. Bet no statistikas viedokļa tiek reģistrēta ekonomikas attīstība.

Tāpat kā ievērojama ASV pilsoņu daļa, vairākums MAIN darbinieku uzskatīja, ka mēs rīkojamies labi, jo būvējam enerģētikas uzņēmumus, ceļu maģistrāles, ostas. Mūsu skola un plašsaziņas līdzekļi mums ir iemācījuši uztvert visas savas darbības kā altruistiskas. Daudzu gadu garumā es pastāvīgi dzirdu šādus apgalvojumus: "Ja reiz viņi dedzina ASV karogu un rīko demonstrācijas pie mūsu vēstniecības, kāpēc gan lai mēs neaizvāktos no viņu nolādētās zemes, un lai viņi tur kuļas pa saviem mēsliem."

Bieži vien tā runā cilvēki, kuriem ir augstākās izglītības diploms. Tomēr viņiem nav ne jausmas, ka galvenais mērķis, ar kuru mēs izvietojam savas vēstniecības visā pasaulē, ir mūsu personīgo interešu apkalpošana, un 20. gadsimta pēdējās puses laikā šīs intereses paredz Amerikas Savienoto Valstu pārvēršanu par globālu impēriju. Par spīti saviem diplomiem, šie cilvēki ir tikpat neizglītoti kā tie 17. gadsimta kolonizatori, kuri uzskatīja, ka indiāņi, kas cīnās par savu zemi, ir sātana kalpi.

Pēc dažiem mēnešiem man bija jādodas ceļā uz Javas salu Indonēzijā, kura tolaik tika uzskatīta par visblīvāk apdzīvoto uz visas planētas. Turklāt Indonēzija bija ar naftu bagāta musulmaņu valsts un potenciāls komunistiskās ekspansijas objekts.

- Tas ir nākamais domino kauliņš pēc Vjetnamas, - tieši tā izteicās Klodīna. - Mums jāpārtver indonēzieši. Ja viņi pievienosies komunistu blokam, tad… - Viņa pārvilka ar pirkstu pār rīkli un saldi pasmaidīja. - Sacīsim tā: tev ir jāsastāda ārkārtīgi optimistiska ekonomikas attīstības prognoze, jānodemonstrē, kā valsts izrausies priekšgalā pēc tam, kad sāks darboties visi enerģētikas uzņēmumi un elektropārva-des maģistrālās līnijas. Tas palīdzēs ASV Starptautiskās attīstības aģentūrai (USAID) un starptautiskajām bankām pamatot aizdevumus. Protams, tu saņemsi labu atlīdzību un varēsi ķerties pie citiem projektiem eksotiskās vietās. Tavs iepirkumu groziņš būs visa pasaule.

Viņa brīdināja, ka mans uzdevums nebūs viegls.

- Pēc tevis pie darba ķersies banku eksperti. Viņu uzdevums ir nokritizēt tavas prognozes - par to viņi saņem naudu. Padarot tevi par slikto, viņi sevi padara par labajiem.

Reiz es atgādināju Klodīnai, ka MAIN bez manis uz Javu sūta vēl desmit cilvēkus, un apvaicājos, vai arī viņi ir saņēmuši tādu pašu apmācību kā es. Viņa apgalvoja, ka ne.

- Viņi ir inženieri, - Klodīna paskaidroja. - Viņi projektē elektrostacijas, pārraides līnijas un elektromaģistrāles, jūras ostas un ceļus degvielas importēšanai. Tu esi vienīgais, kurš pareģo nākotni. Tavas prognozes nosaka viņu izstrādāto sistēmu apjomu un aizdevumu apmēru. Tātad tu esi galvenā persona.

Ik reizi, izejot no Klodīnas dzīvokļa, es lauzīju galvu, vai nodarbojos ar pareizām lietām. Dziļi sevī man bija aizdomas, ka tomēr ne. Mani nemitīgi vajāja pagātnes vilšanās. Varētu likties, ka MAIN man piedāvāja visu, kā trūka manā dzīvē, un tomēr es turpināju sev vaicāt: vai Toms Peins to būtu vērtējis atzinīgi? Beigu beigās es sev iegalvoju, ka vēlāk, uzzinājis vairāk un to izmēģinājis praksē, es varēšu visu labāk atmaskot - senais aizbildinājums pēc principa "strādāju iekšienē".

Kad es dalījos ar Klodīnu savās domās, viņa neizpratnē palūkojās uz mani.

- Nerunā blēņas. Ja reiz tu esi iegājis iekšā, tu vairs nekad nevarēsi iziet ārā. Tev viss ir jāizlemj tūlīt, kamēr tu vēl neatrodies pavisam dziļi.

Es viņu sapratu, un viņas vārdi mani izbiedēja. Aizgājis no viņas, es pastaigāju pa Komonvelsas avēniju, iegriezos Dārtmutstrītā - un iegalvoju sev, ka kļūšu par izņēmumu. Pēc vairākiem mēnešiem mēs ar Klodīnu sēdējām uz dīvāna un pa logu noraudzījāmies, kā uz Bīkonstrītas krīt sniegs.

- Mēs esam mazs, ekskluzīvs klubs, - viņa sacīja. - Mums maksā, un labi maksā par to, lai mēs ar viltus palīdzību izvilinātu no dažādām pasaules valstīm miljardus dolāru. Ievērojama tava darba daļa ir pamudināt dažādu pasaules valstu vadītājus kļūt par Savienoto Valstu komerciālo interešu veicināšanas plašā tīkla daļu. Beigu beigās šie valstu vadītāji nonāks parādu bedrē, kas arī nodrošinās viņu lojalitāti. Mēs varam viņus izmantot, kad tas būs nepieciešams, lai apmierinātu savas politiskās, ekonomiskās vai militārās vajadzības. Savukārt viņi nostiprinās savu politisko ietekmi, jo nodrošinās savai tautai tehnikas parkus, elektrostacijas, lidostas. Toties ASV inženiertehnisko un būvniecības uzņēmumu īpašnieki kļūs ļoti bagāti.

Todien, Klodīnas dzīvokļa idilliskajā iekārtojumā, laiski priecādamies par virpuļojošajām sniegpārslām, es iepazinos ar tās profesijas vēsturi, kurai grasījos nodoties. Klodīna pastāstīja, ka gadsimtu gaitā impērijas bija tikušas dibinātas ar militāra spēka vai tā pielietošanas draudu palīdzību. Taču pēc Otrā pasaules kara beigām un Padomju Savienības parādīšanās politiskajā arēnā, pēc tam, kad pamazām sāka veidoties atomholokausta rēgs, risinājumi ar spēka izmantošanu kļuva pārāk riskanti.

Izšķirošais mirklis iestājās 1951. gadā, kad Irāna sacēlās pret britu naftas kompāniju, kura ekspluatēja gan Irānas dabas resursus, gan tās tautu. Šī kompānija bija British Petroleum, mūsdienu BP priekštece. Tolaik ļoti populārais, demokrātiski ievēlētais Irānas premjerministrs Mohameds Mosadiks (žurnāls Time nosauca viņu par 1951. gada cilvēku) nacionalizēja visu valsts naftas rūpniecību. Aizkaitinātie angļi griezās pēc palīdzības pie ASV, saviem sabiedrotajiem (Hrajā pasaules karā. Tomēr abas valstis baiļojās, ka militāras represijas varētu izprovocēt Padomju Savienību rīkoties Irānas vārdā.

Un tad jūras kājnieku vietā Vašingtona nosūtīja CIP aģentu Kermitu Rūzveltu (Teodora mazdēlu). Viņš lieliski veica savu uzdevumu, noskaņojot cilvēkus sev par labu - gan ar kukuļiem, gan ar draudiem. Pēc tam ar viņa palīdzību tika sarīkoti ielu grautiņi un demonstrācijas, kas radīja iespaidu, ka Mosadiks ir nepopulārs un nepiemērots valsts vadītājs. Beigu beigās Mosadiks tika uzvarēts. Atlikušo dzīvi viņš pavadīja mājas arestā. Proamerikāniski noskaņotais šahs Muhameds Reza kļuva par vienvaldīgu diktatoru. Kermits Rūz-velts bija iedibinājis jaunu profesiju, to pašu, kurai es grasījos veltīt visu savu mūžu.15

Rūzvelta izspēlētais gambīts mainīja Vidējo Austrumu vēsturi un tajā pašā laikā padarīja nelietojamas visas senās impēriju veidošanas stratēģijas. Tas sakrita arī ar uzsāktajiem eksperimentiem "ierobežotās neatomkara darbībās", kas galu galā noslēdzās ar ASV pazemojumiem Korejā un Vjetnamā. 1968. gadā, kad ar mani notika pārrunas par darbu NDP, kļuva skaidrs - lai īstenotu savu sapni par globālo impēriju (kādu to iztēlojās tādi cilvēki kā prezidenti Džon-sons un Niksons), ASV vajadzēs izmantot stratēģijas, kuru pamatā ir Rūzvelta pieredze Irānā. Tas bija vienīgais veids, kā uzvarēt Padomju Savienību bez atomkara draudiem.

Tomēr pastāvēja kāda problēma. Kermits Rūzvelts bija CIP darbinieks. Ja viņu notvertu, sekas izrādītos šausmīgas. Viņš bija organizējis pirmo ASV operāciju citas valsts valdības gāšanai; bija skaidrs, ka tai sekos arī turpmākās. Bija svarīgi atrast pieeju, pateicoties kurai Vašingtona netiktu iesaistīta tiešā veidā.

Par laimi, 60. gados norisinājās arī citas revolucionāras pārmaiņas; kļuva spēcīgākas daudznacionālās korporācijas un tādas starptautiskas organizācijas kā Pasaules Banka un Starptautiskais Valūtas fonds. Divus pēdējos finansēja pārsvarā Savienotās Valstis un mums draudzīgie impērijas cēlēji Eiropā. Starp valdībām, korporācijām un daudznacionālajām organizācijām izveidojās simbioze.

Laikā, kad es iestājos Bostonas universitātes Biznesa skolā, problēmas "Rūzvelts - CIP aģents" risinājums bija atrasts. Amerikāņu izlūkošanas organizācijas, tai skaitā arī NDP, nolīga potenciālus ES, kuri pēc tam kļuva par starptautisku korporāciju štata darbiniekiem. Viņus nekad nav algojusi valdība, un viņi savu naudu ir saņēmuši no privātā sektora. Tāpēc, ja viņi tiktu noķerti, viņu netīros darbus norakstītu uz korporatīvās alkatības, un nekādā ziņā ne uz valdības politikas rēķina. Turklāt, lai gan viņus nolīgušās korporācijas saņēma nodokļu maksātāju naudu no valdības organizācijām un to daudznacionālo banku partneriem, šīs korporācijas neskāra ne Kongresa kontroles ietekme, ne sabiedrības uzmanība. Tās aizstāv aizvien pieaugošais tiesisku iniciatīvu skaits, starp kurām ir arī likumdošana par preču zīmēm, starptautisko tirdzniecību un informācijas brīvību.16

- Nu, redzi, - Klodīna nobeidza, - mēs esam tikai kārtējā paaudze, daļa no lepnas tradīcijas, kas tikusi dibināta jau tad, kad tu vēl gāji pirmajā klasē.

3. NODAĻA

Indonēzija: mācība ekonomiskiem slepkavām

Es ne vien apguvu savu jauno specialitāti, bet arī pavadīju daudz laika, lasot grāmatas par Indonēziju.

- Jo vairāk tu uzzināsi par šo valsti pirms ierašanās tajā, jo vieglāk tev būs strādāt, - Klodīna deva padomu.

Es viņas vārdus uztvēru ļoti nopietni.

Kad Kolumbs 1492. gadā devās savā jūrasbraucienā, viņš cerēja sasniegt Indonēziju, ko tolaik dēvēja par Garšvielu salam. Kolonizācijas laikmetā Indonēzija tika uzskatīta par vēl lielāku dārgumu nekā Amerika. Java ar saviem audumiem, leģendārajām vircēm un plaukstošajām karalistēm bija vienlaikus gan kroņa pērle, gan niknu sadursmju iemesls starp spāņu, holandiešu, portugāļu un britu piedzīvojumu meklētājiem.

1750. gadā Nīderlande guva uzvaru. Kaut arī Java nonāca tās kontrolē, Nīderlandei tomēr bija vajadzīgi vēl vairāk nekā simt piecdesmit gadi, lai pakļautu apkārtējās salas.

Kad Otrā pasaules kara laikā Indonēzijā iebruka japāņi, holandieši viņiem neizrādīja praktiski nekādu pretestību. Rezultātā indonēzieši, it īpaši Javas iedzīvotāji, ļoti nopietni cieta. Pēc Japānas kapitulācijas harismātiskais līderis Sukarno pasludināja neatkarību. Pēc četriem cīņas gadiem, 1949. gada 27. decembrī, Holande nolaida savu karogu un atdeva suverenitāti tautai, kas trīs gadsimtu garumā nebija pazinusi neko citu, kā vien ārzemju pārvaldi un karus. Sukarno kļuva par pirmo jaunās republikas prezidentu.

Tomēr pārvaldīt Indonēziju izrādījās grūtāk, nekā uzveikt holandiešus. Arhipelāgs, kas sastāvēja no vairāk nekā 17 500 salām, bija kā cilšu savstarpējo karu, atšķirīgu kultūru, vairāku desmitu valodu un dialektu, gadsimtiem ilga naida plosītu etnisku grupu kūsājošs katls. Konflikti norisinājās bieži un bija nežēlīgi, un Sukarno saspieda valsti kā spīlēs. 1960. gadā viņš atlaida parlamentu, bet 1963. gadā uz visu mūžu ieņēma prezidenta amatu. Sukarno cieši sadarbojās ar dažādu valstu komunistiskajām valdībām, lai apmaiņā iegūtu kara tehniku un palīdzību kadru sagatavošanā. Viņš nosūtīja savu ar padomju ieročiem bruņoto armiju uz kaimiņu Malaiziju, lai veicinātu komunistisko ideju izplatīšanu visā Dienvidaustrumāzijā un izpelnītos sociālistisko valstu līderu atzinību.

Opozīcija aizvien vairāk pieņēmās spēkā, un 1965. gadā notika apvērsums. Sukarno netika iznīcināts, tikai pateicoties savas mīļākās attapībai. Daudziem no augstākās pakāpes militāristiem un viņa tuvākajiem atbalstītājiem gan tik ļoti nepaveicās. Notikumi līdzinājās tiem, kas 1953. gadā bija norisinājušies Irānā. Beigu beigās atbildība par to visu tika uzvelta komunistiskajai partijai, galvenokārt tam partijas flangam, kas bija orientēts uz Ķīnu. Pēc tam sekoja militāristu organizēts slaktiņš, pēc dažādiem datiem gāja bojā no 300 līdz 500 tūkstoši cilvēku. 1968. gadā militāristu vadonis ģenerālis Suharto kļuva par prezidentu.17

1971. gada sākumā nostiprinājās ASV vēlme mainīt Indonēzijas prokomunistisko orientāciju, jo Vjetnamas kara iznākums kļuva aizvien neparedzamāks. 1969. gada vasarā prezidents Niksons sāka izvest no Vjetnamas daļu karaspēka. ASV stratēģija tika pārveidota saskaņā ar globālo perspektīvu. Tagad stratēģiskais uzdevums bija nepieļaut domino efektu, kad viena valsts pēc otras sāktu pāriet komunistu pusē. Visa uzmanība tika veltīta vairākām valstīm, no kurām Indonēzijai tika atvēlēta galvenā loma. MAIN elektrifikāci-jas projekts bija daļa no visaptverošā plāna, kas paredzēja amerikāņu ietekmes iedibināšanu Dienvidaustrumāzijā.

Amerikāņu ārpolitikas darbinieki uzskatīja, ka Suharto ASV būs tāda pati loma kā Irākas šaham. Turklāt viņi cerēja, ka Indonēzija kļūs par piemēru citām reģiona valstīm. Vašingtonas stratēģijas pamatā daļēji bija pieņēmums, ka panākumi Indonēzijā pozitīvi ietekmēs visu islama pasauli, it īpaši sprādzienbīstamos Tuvos Austrumus. Turklāt, neskaitot visu pārējo, Indonēzijā atradās nafta. Nevienam nebija zināmi ne šo krājumu apjomi, ne arī to kvalitāte, taču naftas kompāniju eksperti izteica minējumus, ka tur pastāv ārkārtīgi milzīgas iespējas.

Kamēr es aizvien cītīgāk nodevos grāmatu lasīšanai Bostonas Publiskajā bibliotēkā, mans uzbudinājums pieauga. Es sāku iztēloties piedzīvojumus, kas mani sagaidīja. Darbs MAIN man ļāva nomainīt Miera korpusa dienesta laikā vadīto skarbo dzīvesveidu pret daudz patīkamāku un pat greznāku. Laiks, ko es pavadīju kopā ar Klodīnu, jau bija dažu manu fantāziju īstenošanās. Viss norisinājās pārāk labi. Mana tagadējā dzīve daļēji bija kā atalgojums par zēnu skolas ieslodzījumā pavadītajiem gadiem.

Manā dzīvē norisinājās vēl kaut kas: manas un Ennas attiecības sāka pasliktināties. Droši vien viņa nojauta, ka man uzradusies slepena dzīve. Es to izskaidroju vispirms ar aizvainojumu uz viņu par to, ka viņa ar varu ievilkusi mani ģimenes dzīvē. Nebija svarīgi, ka viņa bija ar mani auklējusies un atbalstījusi mūsu grūtā Ekvadoras darba laikā; es vēl aizvien uztvēru viņu kā iemiesojumu savai pakļautībai vecāku gribai. Protams, tagad, kad esmu nodzīvojis daudzus gadus, es saprotu, ka izšķirošais faktors tomēr bija manas attiecības ar Klodīnu. Es nevarēju Ennai par tām stāstīt, taču viņa visu nojauta. Mēs nolēmām šķirties.

Reiz, 1971. gadā, apmēram nedēļu pirms mana brauciena uz Indonēziju, es atnācu uz Klodīnas dzīvokli un ieraudzīju uzklātu galdu, uz kura bija dažādi sieri, maize un pudele vīna. Viņa pacēla glāzi.

- Tas ir paveikts. Tev izdevās! - Viņa pasmaidīja, taču šis smaids man nešķita īpaši patiess. - Tagad tu esi viens no mums.

Mēs mazliet parunājāmies. Pēc tam, kad vīns jau bija gandrīz izdzerts, viņa pievērsa man skatienu, kādu es vēl nekad nebiju redzējis.

- Nekad nestāsti nevienam par mūsu tikšanās reizēm, -viņa stingri pavēlēja. - Ja tu to izdarīsi, es tev nekad nepiedošu. Es vispār noliegšu, ka esmu tevi pazinusi. - Viņa caururbjoši palūkojās uz mani - un tā laikam bija vienīgā reize, kad es no viņas nobijos, - un tad salti iesmējās. - Runas par mums var apdraudēt tavu dzīvību.

Es apstulbu. Jutos šausmīgi. Jau vēlāk, atgriežoties no Klodīnas dzīvokļa, es sapratu, cik viltīgi bija izveidota šī shēma. Visas mūsu tikšanās bija norisinājušās viņas dzīvoklī. Nepastāvēja nekādi mūsu pazīšanās pierādījumi. Neviens no MAIN nekādā veidā nebija iesaistīts mūsu sarunās. Savā ziņā es jutos viņai pateicīgs par šādu atklātību; viņa nebija mani piemānījusi tā, kā to izdarīja mani vecāki, solīdami dzīvi paradīzē pēc mācībām Tiltonā un Midlberi.

4. NODAĻA

Valsts glābšana no komunisma

Man bija romantisks priekšstats par Indonēziju - valsti, kurā man vajadzēja pavadīt turpmākos trīs mēnešus. Dažās izlasītajās grāmatās biju redzējis fotogrāfijas ar skaistām sievietēm košās sarongās, eksotiskām dejotājām no Bali salas, uguni izelpojošiem šamaņiem, karavīriem, kuri vada garas, no koka izdobtas kanoe laivas pa smaragdzaļiem ūdeņiem kūpošu vulkānu pakājes. It īpaši iespaidīgi bija attēli ar skaistām galeonām ar melnām burām. Šie kuģi piederēja bēdīgi slavenajiem pirātiem, kas vēl aizvien mājoja arhipelāga ūdeņos un savulaik bija terorizējuši Eiropas jūrniekus tā, ka tie, atgriezušies mājās, ar šiem jūras laupītājiem biedēja savus bērnus: "Uzvedies kā pieklājas, citādi atnāks pirāts." Ak dievs, kā šie attēli bija iekairinājuši manu iztēli!

Šīs valsts vēsturē un leģendās ir daudz ievērojamu tēlu: dusmīgi dievi, Komodo pūķi, cilšu vadoņi. Senās teiksmas, radušās krietnu laiku pirms Kristus dzimšanas, bija veikušas

ceļojumu pār Āzijas kalniem, Persijas tuksnešiem un Vidusjūru un dziļi nostiprinājušās mūsu kolektīvajā apziņā. Jau tikai salu nosaukumi vien - Java, Sumatra, Borneo, Sulavesi - iekairina prātu. Tā bija mistikas, mītu, erotiska skaistuma zeme; nenotverams dārgums, ko meklēja, taču tā arī neatrada Ko-lumbs; princese, ko bija iekārojusi, bet ne ieguvusi Spānija, Holande, Portugāle, Japāna; fantāziju un sapņu zeme.

Es biju gaidījis pārāk daudz. Domāju, ka manas cerības bija pielīdzināmas tām, ar kurām šurp tiecās dižie pirmatklājēji. Tomēr, tāpat kā Kolumbam, man būtu vajadzējis apvaldīt savu iztēli. Iespējams, man jau vajadzēja zināt, ka ceļa zvaigzne rāda ceļu, kas ne vienmēr sakrīt ar to, ko mēs iztēlojamies. Indonēzijā atradās dārgumi, taču tā nebija no visām manām kaitēm ārstējoša mikstūra, kādu es to biju iedomājies. Patiesībā pirmās dienas, ko es 1971. gada augusta beigās pavadīju smacīgajā un mitrajā Indonēzijas galvaspilsētā Džakartā, bija šausmīgas.

Protams, bija skaisti. Efektīgas sievietes greznās sarongās. Plaukstoši dārzi, pārpilni ar tropu ziediem. Eksotiskas dejotājas no Bali salas. Velorikšas ar ērmīgiem, visās varavīksnes krāsās izkrāsotiem attēliem abās pusēs augstajiem sēdekļiem, kuros izgāzusies pasažieri, bet aiz viņu mugurām min pedāļus rikšas. Koloniālstilā būvēti holandiešu nami, mošejas ar tornīšiem. Taču pilsētai bija arī cita, ar savu neglītumu šausminoša seja. Lepras slimnieki, kas stiepj asiņojošus, slimības saēstus stumbeņus. Jauniņas meitenes, kas piedāvā sevi par dažiem grašiem. Kādreiz tik brīnišķīgie holandiešu kanāli, kas tagad pārvērtušies par notekām. Gar melno upju piemēslotajiem krastiem saceltas kartona būdas, kurās dzīvo veselas ģimenes. Automašīnu kaucošās signāltaures, smacējoši dūmi. Skaista un atbaidoša, izsmalcināta un vulgāra, garīga un kroplīga. Tāda bija Džakartā, kur neļķu un orhideju valdzinošais aromāts cīnījās ar vaļējo noteku smirdoņu.

Biju redzējis nabadzību arī agrāk. Daudzi no maniem aukstās papes būdās dzīvojošajiem Ņūhempšīras klasesbiedriem ziemā, kad temperatūra nokritās zem nulles, nāca uz skolu plānās jakās un nonēsātos sporta apavos. No viņu nemazgātajiem ķermeņiem nāca sviedru un mēslu smaka. Es dzīvoju māla būdās kopā ar Andu zemniekiem, kuri pārtika vienīgi no kaltētas kukurūzas un kartupeļiem, un dažkārt šķita, ka jaundzimušajam bija vienlīdz liela iespēja gan nomirt, gan nodzīvot līdz nākamajai dzimšanas dienai. Nabadzība man nebija sveša, taču es nebiju gatavs tam, ko ieraudzīju Džakartā.

Protams, mūsu komanda dzīvoja labākajā vietējā viesnīcā Intercontinental Indonesia, kas piederēja aviokompānijai Pan American Airways. Tāpat kā visas viesnīcas šajā tīklā, kas izkaisīts pa visu pasauli, tā apmierināja visu savu turīgo ārzemju viesu, it īpaši naftas kompāniju darbinieku un viņu ģimeņu prasības. Mūsu pirmajā vakarā Džakartā projekta vadītājs Čārlijs Ilingvorts sarīkoja mums vakariņas izsmalcinātā restorānā uz viesnīcas jumta.

Čārlijs bija kara vēstures speciālists; gandrīz visu savu brīvo laiku viņš pavadīja, lasīdams vēstures grāmatas un vēsturiskus romānus par dižiem karavadoņiem un kaujām. Viņš nebija tipisks pie braucamkrēsla piekalta invalīda - kaismīga Vjetnamas kara piekritēja tips. Tovakar, kā jau parasti, viņš bija uzvilcis haki krāsas bikses un tādas pašas krāsas sporta krekliņu ar uzplečiem, kas līdzinājās karavīra formai.

Sasveicinājies ar mums, viņš aizsmēķēja cigāru.

-    Par labu dzīvi, - viņš nopūtās un pacēla šampanieša glāzi.

-    Par labu dzīvi, - mēs pievienojāmies un saskandinājām glāzes.

Čārlijs, ietinies cigāra dūmos, pārlaida skatienu telpai.

- Mūs šeit uzņems lieliski, - viņš sacīja, atzinīgi pamādams ar galvu. - Indonēzieši par mums rūpēsies tikpat labi kā

Amerikas vēstniecības darbinieki. Tomēr neaizmirsīsim, ka esam šeit ieradušies, lai veiktu svarīgu uzdevumu. - Viņš paskatījās uz sev priekšā nolikto kartīšu kaudzīti. - Jā, mēs šeit atrodamies tāpēc, lai izstrādātu elektrifikācijas plānu Javā -vienā no pasaules visblīvāk apdzīvotajām vietām. Taču tā ir tikai aisberga virsotne.

Viņa seja kļuva nopietna; tagad viņš izskatījās pēc Džordža Skota ģenerāļa Patona lomā, viena no saviem iemīļotākajiem varoņiem.

- Nebūs pārspīlēts, ja teikšu, ka mūsu pienākums ir izglābt šo valsti no komunisma ķetnām. Kā jau jūs zināt, Indonēzijai ir ilga un traģiska vēsture. Tagad, gatavojoties iesoļot 21. gadsimtā, šī valsts atkal ir nostājusies uz pārbaudījumu ceļa. Mums jāizdara tā, lai šī valsts neaizietu pa savu ziemeļu kaimiņu - Vjetnamas, Kambodžas un Laosas -pēdām. Un šeit galvenā loma ir integrētai elektroapgādes sistēmai. Tieši tas vairāk par jebkuru citu faktoru (iespējams, izņemot naftu), nodrošinās kapitālisma un demokrātijas uzvaru. Starp citu, runājot par naftu. - Viņš atkal ievilka cigāra dūmu un apgrieza otrādi dažas no kartītēm sev priekšā. - Mēs visi zinām, cik ļoti mūsu valsts ir atkarīga no naftas. Šajā ziņā Indonēzija var kļūt par mūsu būtisku sabiedroto. Tāpēc, kad ķersieties pie ģenerālplāna izstrādes, lūdzu, dariet visu iespējamo, lai naftas rūpniecība un visa tās infrastruktūra - ostas, cauruļvadi, būvniecības kompānijas - šī divdesmit piecus gadus ilgā plāna realizācijas laikā varētu apmierināt savas elektroenerģijas vajadzības.

Atrāvis skatienu no kartītēm, viņš palūkojās tieši uz mani.

- Labāk pārvērtēt, nekā novērtēt par zemu. Jūs taču negribat aptraipīt rokas ar indonēziešu bērnu vai paši savām asinīm? Jūs taču negribat, lai viņi dzīvotu zem ķīniešu sarkanā karoga ar sirpi un āmuru?

Tonakt, gulēdams savā pieczvaigžņu viesnīcas greznā numura gultā, es atcerējos Klodīnu. Man nedeva mieru viņas prātojumi par ārvalstu parādu. Centos sevi mierināt, atcerēdamies makroekonomikas lekcijas Biznesa skolā. Galu galā, es sev sacīju, es atrodos šeit, lai palīdzētu Indonēzijai iziet no viduslaikiem un ieņemt savu vietu mūsdienu rūpnieciskajā pasaulē. Tomēr es zināju, ka no rīta, paskatījies ārā pa logu, aiz viesnīcas baseina un ziedošajiem dārziem es ieraudzīšu nabadzīgas būdas, kas izkaisītas daudzu jūdžu plašā apkaimē. Un zināšu, ka zīdaiņi mirst no bada un dzeramā ūdens trūkuma, ka bērni un pieaugušie cieš no šausmīgām slimībām un dzīvo biedējošos apstākļos.

Nemierīgi grozījos gultā. Bija neiespējami noliegt, ka Cārlijs un visi pārējie mūsu komandas locekļi bija ieradušies šeit, savtīgu iemeslu vadīti. Mēs veicinājām ASV ārpolitiku un aizstāvējām korporatīvās intereses. Mūs drīzāk vadīja alkatība, nevis vēlme uzlabot vietējo iedzīvotāju dzīvi. Prātā iešāvās vārds "korporatokrātija". Vai es to biju kaut kur dzirdējis vai arī izdomājis pats, taču šis vārds pavisam noteikti noderēja tās jaunās elites apzīmēšanai, kura bija iecerējusi nodibināt kundzību pār visu planētu.

Tā bija cieši saliedēta ļaužu brālība ar kopīgiem mērķiem. Šīs brālības biedri brīvi pārvietojās no darbiem korporāciju valdēs uz valdības amatiem. Man pēkšņi iešāvās prātā, ka par lielisku piemēru varēja minēt Robertu Maknamaru, kurš tolaik bija Pasaules Bankas prezidents. Senāk viņš bija ieņēmis Ford Motor Company prezidenta amatu, pēc tam prezidentu Kenedija un Džonsona valdīšanas laikā kļuvis par iekšlietu ministru un tagad vadīja visietekmīgāko finanšu organizāciju pasaulē.

Un vēl es ieraudzīju, ka koledžas profesori nebija sapratuši makroekonomikas patieso raksturu; daudzos gadījumos palīdzība ekonomikas attīstībā noved pie tā, ka bagāti kļūst daži cilvēki piramīdas augšgalā, toties tie, kuri atrodas piramīdas apakšdaļā, nolaižas vēl zemāk. Patiešām, kapitālisma attīstība bieži vien noved pie tādas sistēmas izveidošanās, kas atgādina viduslaiku feodālo sabiedrību. Ja arī kāds no maniem pasniedzējiem to saprata, tad viņš nemūžam nebūtu par to atzinies, iespējams, tāpēc, ka koledžas saņem lielu korporāciju un to vadības finansiālu atbalstu. Šāda atklātība novestu pie profesoru ieņemamo amatu zaudēšanas, tieši tāpat, kā mans atklājums varēja atstāt mani bez darba.

Šīs domas neļāva man gulēt visu laiku, kamēr dzīvoju Intercontinental Indonesia. Beigu beigās es atradu paņēmienu, kā pasargāt sevi no šādām domām. Šis paņēmiens kalpoja par attaisnojumu tieši man: es biju izrāvies no pilsētiņas Ņūhempšīrā, no vidusskolas, izvairījies no iesaukuma armijā. Pateicoties apstākļu sakritībai un cītīgam darbam, es biju iekarojis savu vietu labā dzīvē. Un vēl mani mierināja apziņa, ka pēc manas sabiedrības ieskatiem es rīkojos pareizi. Es kļuvu par veiksmīgu un cienījamu ekonomistu. Es darīju to, kam mani bija gatavojuši Biznesa skolā. Es palīdzēju īstenot attīstības modeli, ko bija atzinīgi novērtējuši pasaules dižākie prāti.

Un tomēr es naktīs bieži mierināju sevi ar domu, ka reiz tomēr atklāšu patiesību. Pēc tam es piespiedu sevi aizmigt, lasīdams Lūisa Lamora romānus par trāpīgo šāvēju kovboju piedzīvojumiem mežonīgajos Rietumos.

5. NODAĻA

Pārdodot dvēseli

Sešas dienas mēs pavadījām Džakartā; reģistrējāmies ASV vēstniecībā, satikāmies ar dažādiem ierēdņiem un atpūtā-mies pie baseina. Mani pārsteidza tas, cik daudz amerikāņu bija apmetušies Intercontinental. Es ar prieku vēroju skaistās, jaunās sievietes, amerikāņu naftas un būvniecības kompāniju augstu amatu ieņemošo darbinieku sievas, kas savas dienas pavadīja pie baseina, bet vakarus - dažos greznos restorānos netālu no viesnīcas.

Pēc tam Čārlijs pārveda mūs uz kalnu pilsētu Bandunu. Klimats tur bija maigāks, nabadzība nelikās tik uzkrītoša, turklāt tur bija daudz mazāk faktoru, kas varētu novērst uzmanību. Mēs apmetāmies Wisma - valstij piederošā pansijā. Tur bija īpašs apkalpojošais personāls, pārvaldnieks, pavārs, dārznieks. Holandiešu kolonizācijas laikā uzbūvētā Wisma bija īsta paradīze. No plašās verandas pavērās skats uz tējas plantācijām, kas klāja Javas vulkāniskās izcelsmes kalnu virsotnes un pakājes. Mūsu rīcībā tika nodoti vienpadsmit Toyota džipi ar šoferiem un tulkiem. Un visbeidzot mums tika sagādātas ekskluzīva Bandunas golfa kluba biedra kartes un birojs valsts elektrifikācijas kompānijas Perusahaan Umum Listrik Negara ( PLN ) galvenajā mītnē.

Pirmās Bandunā pavadītās dienas bija aizņemtas, tiekoties ar Čārliju un Hovārdu Pārķeru. Hovārdam bija vairāk nekā septiņdesmit gadu. Viņš bija aizgājis pensijā no "Jaun-anglijas enerģētisko sistēmu" galvenā nodarbinātības prognozētajā amata. Mūsu iepazīšanās brīdī viņš bija atbildīgs par tā enerģijas daudzuma un noslodzes daudzuma prognozēšanu, kāds Javas salai būs nepieciešams turpmāko divdesmit piecu gadu laikā, un par šī rādītāja sadalījumu pa pilsētām un rajoniem. Tā kā elektroenerģijas patēriņš lielā mērā ir saistīts ar ekonomisko izaugsmi, viņa prognozes bija atkarīgas no manām perspektīvajām ekonomikas prognozēm. Pārējo komandas biedru uzdevums bija izstrādāt ģenerālplānu, pamatojoties uz mūsu prognozēm, noteikt rūpnīcu, maģistrālo un sadales līniju, kā arī degvielas piegādes sistēmu izvietojumu un tipu, lai šis plāns maksimāli atbilstu mūsu novērtējumam. Mūsu tikšanos laikā Cārlijs pastāvīgi uzsvēra mana darba nozīmību un nedeva man mieru ar runām par to, ka man savu vērtējumu izstrādē jābūt maksimāli optimistiskam. Klodīnai bija taisnība: mans uzdevums bija būtisks visam projektam.

- Dažas pirmās nedēļas, - Cārlijs skaidroja, - ir jāpavada, šeit vācot informāciju.

Viņš, Hovārds un es sēdējām lielos rotanga krēslos viņa greznajā kabinetā. Sienas rotāja batikas ar senās Indijas episkā teksta "Ramajāna" ilustrācijām. Cārlijs kūpināja cigāru.

- Inženieri sastādīs pašreizējās energosistēmas, ostu, autoceļu un dzelzceļa caurlaides spējas sīku aprakstu. - Viņš ar cigāru norādīja uz manu pusi. - Tev jārīkojas ātri. Pirmā mēneša beigās Hovārdam ir jābūt pilnīgam priekšstatam par to ekonomikas brīnumu, kas tiks piedzīvots līdz ar jaunās ekonomiskās sistēmas darbības uzsākšanu. Otrā mēneša beigās viņam būs nepieciešams sadalījums pa reģioniem. Pēdējais mēnesis tiks veltīts trūkstošās informācijas sagādāšanai. Tas būs vissvarīgākais brīdis. Tad mums vajadzēs pastrādāt visiem kopā. Aizbraukšanas dienā mums ir jābūt pilnīgi pārliecinātiem, ka mums ir visa nepieciešamā informācija. Mana devīze: "Uz mājām pirms Pateicības dienas!" Un vairs nekādas atgriešanās!

Hovārds izskatījās pēc draudzīga cilvēka, lādzīga vectēva, taču patiesībā tas bija skarbs cilvēks, kurš uzskatīja, ka dzīve viņu ir pievīlusi. Viņš nebija spējis sasniegt karjeras virsotni "Jaunanglijas enerģētiskajās sistēmās", un tas viņu dziļi aizskāra.

- Mani atstūma malā, - viņš nebeidza man atkārtot, - jo es atteicos iegādāties kompānijai piederošu līniju.

Viņu ar varu bija aizdzinuši pensijā, un tad, nespēdams sēdēt mājās ar sievu, viņš bija sācis strādāt MAIN par konsultantu. Šis bija viņa otrais komandējums. Einars un Cārlijs mani brīdināja, lai es no viņa uzmanos. Viņi sauca Hovārdu par ietiepīgu, viduvēju un atriebīgu.

Sanāca tā, ka Hovārds kļuva par vienu no maniem visgudrākajiem padomdevējiem, kaut arī tolaik es viņu par tādu neuzskatīju. Viņš nebija guvis tādu apmācību, kādu es biju saņēmis no Klodīnas. Iespējams, viņš bija uzskatīts par pārāk vecu vai pārāk ietiepīgu. Bet varbūt bija nospriests, ka viņš šajā vietā uzkavēsies tik ilgi, kamēr tiks atrasts daudz elastīgāks darbinieks, tāds kā es. īsi sakot, pēc viņu ieskatiem, Hovārds bija problēma. Viņš pilnīgi skaidri apzinājās šo situāciju, saprata, kas no viņa tiek gaidīts, un ne-grasījās kļūt par bandinieku šajā spēlītē. Visi apzīmējumi, ar ko viņu apveltīja Einars un Cārlijs, atbilda patiesībai, tomēr savā ziņā Hovārda ietiepību varēja izskaidrot ar nevēlēšanos kļūt par viņu pakalpiņu. Šaubos, vai viņš kādreiz bija dzirdējis apzīmējumu "ekonomiskais slepkava", tomēr Hovārds apzinājās, ka abi gatavojas izmantot viņu tā imperiālisma paveida veicināšanai, kas viņam likās nepieņemams.

Pēc vienas no mūsu tikšanās ar Čārliju viņš paveda mani sāņus. Viņš izmantoja dzirdes aparātu un tagad taustījās ap mazo kārbiņu zem krekla, ar kuras palīdzību tika regulēts skaļums.

- Šai sarunai jāpaliek starp mums, - viņš čukstus sacīja. Mēs stāvējām pie mūsu kabineta loga, raudzīdamies uz stāvošo ūdeni kanālā, kas stiepās gar PLN ēku. Netīrajā ūdenī peldējās jauna sieviete, ietinusi kailo ķermeni sarongā, lai saglabātu kaut vai nelielu pieklājības iespaidu. - Viņi mēģinās tev iegalvot, ka ekonomika uzlidos gaisā kā raķete, - Ho-vārds turpināja. - Čārlijs ir nežēlīgs. Neļauj viņam tikt tev klāt.

Dzirdot šos vārdus, mani pārņēma pēkšņs vājums - un vienlaikus arī vēlme viņam iegalvot, ka Čārlijam bijusi taisnība; galu galā mana karjera bija atkarīga no manu priekšnieku labvēlības.

-    Skaidrs, ka ekonomika piedzīvos uzplaukumu, - es atteicu, nenolaizdams acis no sievietes kanālā. - Skaties, kas te notiek.

-    Skaidrs, - viņš nomurmināja, acīmredzot pat nemanīdams, kas norisinājās mūsu acu priekšā. - Tu jau esi nostājies viņu pusē, vai ne?

Manu uzmanību piesaistīja kustība kanāla augšgalā. Krastā iznāca padzīvojis cilvēks, novilka bikses un notupās, lai nokārtotu dabiskās vajadzības. Jaunā sieviete to redzēja, taču nemaz nekautrēdamās turpināja peldēties. Es novēršos no loga un paskatījos Hovārdam acīs.

- Man ir nācies šo to piedzīvot, - es sacīju. - Var jau būt, ka esmu jauns, taču es nupat atgriezos no trīs gadus ilga komandējuma Dienvidamerikā. Es redzēju, kas notiek, ja tiek atrasta nafta. Viss ātri mainās.

- Nu ko, arī es šo to esmu piedzīvojis, - viņš mani izmēdīja. - Daudzu gadu gaitā. Un es jums kaut ko pateikšu, jaunais cilvēk. Man ir nospļauties uz jūsu naftu un visu pārējo. Es visu savu mūžu esmu prognozējis noslogojumu; Lielās depresijas, Otrā pasaules kara, izaugsmes un krituma laikos. Es redzēju, ko ar Bostonu izdarīja 128. maģistrāle, tā dēvētais Masačūsetsas brīnums. Un lieliski zinu, ka noslodze nevienā no ilgstošākajiem laika posmiem nav pieaugusi vairāk par 7-9 procentiem gadā. Un tas notika labākajos laikos. Visticamākais skaitlis ir 6 procenti gadā.

Es uzmanīgi paskatījos uz viņu. Man bija aizdomas, ka savā ziņā viņam ir taisnība, tomēr es biju apņēmies palikt pie sava. Es zināju, ka man vajag viņu pārliecināt, jo arī mana sirdsapziņa pieprasīja kādu paskaidrojumu.

- Hovārd, te nav Bostona. Šī ir valsts, kurā līdz šim nav bijis elektrības. Šeit viss ir citādi.

Viņš pagriezās uz papēža un atvēzējās tā, it kā grasītos izmēzt mani no telpas.

- Aiziet, uz priekšu, - viņš norūca. - Pārdodies. Man ir nospļauties uz taviem rezultātiem. - Viņš izrāva zem galda pabīdīto krēslu un atkrita uz tā. - Es sastādīšu prognozi, balstoties uz saviem uzskatiem, nevis kaut kādiem no pirksta izzīstiem ekonomiskiem pētījumiem. - Paķēris zīmuli, viņš sāka kaut ko rakstīt bloknotā.

Tas bija izaicinājums, ko es nevarēju atstāt neievērotu. Piegāju viņam klāt un nostājos pie galda.

- Tu nonāksi muļķa lomā, ja es nākšu klajā ar visu gaidīto vērtējumu - strauju uzplaukumu, līdzīgu Kalifornijas zelta drudzim, bet tu prognozēsi elektrības patēriņa izaugsmi, kas pielīdzināma Bostonas patēriņam sešdesmitajos gados.

Viņš nometa zīmuli un ieurbās manī ar skatienu.

- Tas ir negodīgi! Lūk, kā to sauc. Jūs - jūs visi, - viņš pārlaida ar roku pāri kabinetam, - jūs visi esat pārdevuši dvēseli sātanam. Jūs to darāt tikai naudas dēļ. Nu labi, viņš izmocīja smaidu un iebāza roku aiz krekla pie kastītes, - es tagad atslēgšu skaņu un turpināšu strādāt.

Viņš mani satrieca līdz dvēseles dziļumiem. Izsteidzos no kabineta un devos pie Čārlija. Pusceļā apstājies, sāku prātot: bet ko es īsti grasos darīt? Pagriezies nokāpu lejā un izgāju uz ielas. Jaunā sieviete nāca ārā no kanāla. Slapjā saronga cieši ieskāva viņas augumu. Padzīvojušā vīrieša vairs nekur nebija. Pa kanālu šļakstinādamies un klaigādami draiskojās vairāki puišeļi. Padzīvojusi sieviete, stāvēdama līdz ceļgaliem ūdenī, tīrīja zobus; turpat kāda cita mazgāja veļu.

Man kaklā savilkās milzīgs kamols. Es apsēdos uz betona gabala, pūlēdamies neievērot no kanāla plūstošo aso smirdoņu. Pūlējos apvaldīt asaras: man vajadzēja saprast, kāpēc jūtos tik nelaimīgs. "Jūs to darāt tikai naudas dēļ." Hovārda vārdi atkal un atkal atbalsojās man prātā. Viņš bija trāpījis jūtīgā vietā.

Puikas turpināja šļakstināties. Viņu jautrās balsis izskanēja visapkārt. Es lauzīju galvu, ko lai iesāku tālāk. Kas bija vajadzīgs, lai kļūtu tikpat bezrūpīgs kā viņi? Šis jautājums nedeva man mieru, kamēr es sēdēju un vēroju, kā bērni izklaidējas savā svētlaimīgajā neziņā, acīmredzami pat nenojaušot, cik bīstami bija šie smirdīgie ūdeņi. Gar kanālu klibodams soļoja kuprains večuks ar saspaidītu skārdeni rokā. Viņš apstājās, sāka skatīties uz puikām un atplauka bezzobainā smaidā.

Varbūt man vajadzēja uzticēties Hovārdam; tad mēs kopā spēsim atrast kādu risinājumu. Un mani tūdaļ pārņēma atvieglojums. Pacēlis no zemes mazu akmentiņu, es to iemetu kanālā. Kad apļi ūdenī izgaisa, nozuda arī mana pacilātība. Es zināju, ka nespēšu to izdarīt. Hovārds bija vecs, vīlies dzīvē. Viņu vairs negaidīja nekādas karjeras perspektīvas. Skaidrs, ka tagad viņš nevēlējās pielāgoties. Es biju jauns, mana karjera bija tikai nupat sākusies, un es nekādā ziņā ne-grasījos to beigt tāpat kā viņš.

Cieši raudzīdamies kanāla pūstošajā ūdenī, es atkal atcerējos Ņūhempšīru, pakalnā uzcelto skolu, kurā es vientulīgi pavadīju brīvdienas, kamēr mani klasesbiedri izklaidējās debitanšu ballēs. Pamazām es aptvēru bēdīgu faktu. Man atkal nebija ar ko parunāt.

Tonakt, gulēdams gultā, es domāju par cilvēkiem, ko biju sastapis savā dzīvē: par Hovārdu, Čārliju, Klodīnu, Ennu, Einaru, tēvoci Frenku. Interesanti, kāda būtu bijusi mana dzīve, ja es nebūtu ar viņiem saticies? Kur es dzīvotu? Ne jau Indonēzijā, tas nu bija skaidrs. Es prātoju par savu nākotni, par to, kurp gan īsti dodos. Es apsvēru lēmumu, ko man vajadzēja pieņemt. Cārlijs bija skaidri un gaiši licis noprast, ka no mums ar Hovārdu sagaida vismaz septiņpadsmit procentus pieauguma gadā. Kādu prognozi tad man vajadzēja sastādīt?

Pēkšņi man prātā iešāvās doma, kas mani nedaudz nomierināja. Kāpēc man tas jau agrāk nebija ienācis prātā? Ne jau es biju tas, kuram vajadzēja izlemt. Hovārds bija sacījis, ka, neatkarīgi no maniem spriedumiem, izdarīs tā, kā uzskatīs par pareizu. Es varēju iepriecināt savus priekšniekus ar augstu ekonomiskās izaugsmes vērtējumu, taču viņš tik un tā rīkosies pēc sava prāta; mans vērtējums nekādā veidā netiks atspoguļots ģenerālplānā. Man visu laiku tika norādīts mana darba svarīgums, taču tas nemaz tā nebija. Man no pleciem novēlās liels smagums. Iegrimu dziļā miegā.

Pēc vairākām dienām Hovārdu nogāza no kājām ārkārtīgi smaga amēbu izraisīta hepatīta lēkme. Mēs viņu nekavējoties ievietojām katoliskās misijas slimnīcā. Pēc ārstēšanas noteikšanas ārsti uzstājīgi ieteica viņam atgriezties Savienotajās Valstīs. Hovārds mums apgalvoja, ka ir jau savācis visu viņam nepieciešamo informāciju un vienā mierā varēs pabeigt savu atskaiti arī Bostonā. Atvadoties viņš man atkārtoja to, par ko jau bija brīdinājis agrāk:

- Tev nav nekādas vajadzības blēdīties ar skaitļiem. Es šajā afērā nepiedalīšos, un man ir vienalga, ko tu tur sastāstīsi par ekonomiskās attīstības brīnumiem!

OTRĀ DAĻA

1971-1975

6. NODAĻA

Es inkvizītora lomā

Saskaņā ar mūsu līgumu ar Indonēzijas valdību, Āzijas Attīstības banku un USAID, kādam no mums vajadzēja apmeklēt visus visblīvāk apdzīvotos ģenerālplānā ietvertās teritorijas centrus. Šis uzdevums tika uzticēts man. Čārlijs to formulēja šādi: "Tu izdzīvoji Amazonē; tu zini, kā tikt galā ar kukaiņiem, čūskām un netīru ūdeni."

Kopā ar šoferi un tulku es apmeklēju daudz skaistu vietu un dzīvoju diezgan nožēlojamos mājokļos. Es satikos ar vietējiem darījumu cilvēkiem un politiskajiem līderiem un uzklausīju viņu viedokli par ekonomiskās attīstības perspektīvām. Tomēr es atklāju, ka lielākā daļa no viņiem nemaz negrasās dalīties ar mani informācijā. Šķita, ka mana klātbūtne viņus biedē. Visi kā viens apgalvoja, ka man vispirms ir jāsaņem tikšanās atļauja vai nu no vadības, vai kādā valsts iestādē, vai firmas galvenajā birojā Džakartā. Dažkārt man radās aizdomas, ka viņi visi ir apvienojušies slepenā sazvērestībā pret mani.

Parasti šie braucieni nebija ilgstoši, ne vairāk par divām trim dienām. Braucienu starplaikos es atgriezos Wisma pansijā Bandunā. Pansijas pārvaldniecei bija dēls, dažus gadus jaunāks par mani. Viņa vārds bija Rasmons, taču visi, izņemot māti, sauca viņu par Reisiju. Viņš studēja ekonomiku vietējā universitātē un tāpēc uzreiz ieinteresējās par manu darbu. Godīgi sakot, es gaidīju, kad viņš apvaicāsies, vai nevaru pieņemt viņu darbā. Turklāt viņš sāka man mācīt indonēziešu valodu.

Pēc neatkarības atkarošanas no holandiešiem prezidents Sukarno par prioritāti uzskatīja viegli apgūstamas valodas izveidošanu. Arhipelāga salās tiek runāts vairāk nekā trīssimt piecdesmit valodās un dialektos18 , un Sukarno saprata, ka valstij ir nepieciešama kopīga valoda, lai apvienotu cilvēkus, kuri dzīvo dažādās salās un pieder pie atšķirīgām kultūrām. Viņš uzaicināja valodnieku komandu no dažādām valstīm, un viņu ārkārtīgi sekmīgā darba rezultātā tika izveidota indonēziešu valoda. Tās pamatā ir malajiešu valoda. Tajā nav tik daudz laika formu, neregulāro darbības vārdu un citu sarežģītu lietu kā daudzās citās valodās. 70. gadu beigās šajā valodā jau runāja lielākā daļa indonēziešu, kaut arī savās kopienās cilvēki turpināja izmantot javanas un citus dialektus. Reisijs bija lielisks skolotājs ar izcilu humora izjūtu, un indonēziešu valoda salīdzinājumā ar šuaru vai pat spāņu valodu man šķita ārkārtīgi viegla.

Reisijam bija motocikls, un viņš apņēmās mani katrā ziņā iepazīstināt ar pilsētu un tās iedzīvotājiem.

- Es jums parādīšu tādu Indonēziju, kādu jūs vēl nekad neesat redzējis, - viņš reiz kādu vakaru apsolīja un piedāvāja uzsēsties uz motocikla viņam aiz muguras.

Mēs redzējām marionešu ēnu teātri, muzikantus, kas spēlēja tradicionālos nacionālos mūzikas instrumentus, burvju māksliniekus, kas pūta uguni, žonglierus, ielu tirgotājus, kuri pārdeva visu, sākot ar kontrabandas amerikāņu kasetēm un beidzot ar ārkārtīgi retiem vietējās kultūras priekšmetiem. Beigu beigās mēs nonācām mazītiņā kafejnīcā. Tās apmeklētāji, jaunas sievietes un vīrieši, sava apģērba un matu sakārtojuma dēļ līdzinājās grupas Beatles koncertu skatītājiem 60. gadu beigās, taču tie visi nepārprotami bija indonēzieši. Reisijs iepazīstināja mani ar bariņu jaunu cilvēku, kuri sēdēja pie galdiņa, un mēs viņiem pievienojāmies.

Viņi visi vairāk vai mazāk prata runāt angliski, taču novērtēja un labprāt atbalstīja manus mēģinājumus runāt indonēziešu valodā. Viņi man pavisam atklāti noprasīja, kāpēc amerikāņi nekad nemācās viņu valodu. Uz šo jautājumu es nespēju atbildēt. Nevarēju arī paskaidrot, kāpēc es esmu vienīgais amerikānis vai eiropietis, kurš nonācis šajā pilsētas daļā, kaut arī mūsu vienmēr ir daudz golfa klubā, greznos restorānos, kinoteātros un dārgos tirdzniecības centros.

Es visu mūžu atcerēšos šo vakaru. Reisijs un viņa draugi izturējās pret mani kā pret savējo. Man reiba galva no pacilātības par to, ka es kopā ar viņiem priecājos par šo pilsētu, ēdienu, mūziku, krustnagliņu cigarešu smaržu un citiem aromātiem, kas bija viņu dzīves sastāvdaļa, ka jokoju un smejos kopā ar viņiem. Bija tāda sajūta, it kā es atkal strādātu Miera korpusā. Interesanti, es prātoju, kāpēc man allaž bija licies, ka es vēlos ceļot biznesa klasē, norobežojoties no šiem cilvēkiem. Vakars turpinājās. Viņi ar aizvien lielāku interesi turpināja mani izvaicāt. Viņus interesēja mani iespaidi par viņu valsti, par Savienoto Valstu karu Vjetnamā. Viņus visus satrieca tas, ko viņi sauca par "nelikumīgu iebrukumu", un viņi jutās atviegloti, uzzinot, ka arī es domāju tāpat.

Mēs ar Reisiju atgriezāmies pansijā vēlu, gaisma jau bija izslēgta. Es dedzīgi pateicos viņam par šo ielūgumu viņa pasaulē; Reisijs pateicās par to, ka esmu bijis atklāts ar viņa draugiem. Mēs nolēmām, ka turpināsim satikties, apskāvāmies un devāmies katrs uz savu istabu.

Šis notikums ar Reisiju vēl vairāk pastiprināja manu vēlēšanos pavadīt iespējami mazāk laika kopā ar kolēģiem no MAIN. Nākamajā rītā, sarunājoties ar Čārliju, es paziņoju, ka mani neapmierina mani mēģinājumi iegūt informāciju no vietējiem iedzīvotājiem. Turklāt lielāko daļu man nepieciešamo statistikas datu varēja iegūt tikai no galvaspilsētā izvietotajām valdības iestādēm. Mēs vienojāmies, ka man pāris nedēļas vajadzēs pavadīt Džakartā.

Viņš līdzjūtīgi izteicās par to, ka man nāksies nomainīt Bandunu pret smacīgu lielpilsētu, bet es izlikos, ka šāda ideja man nemaz nesagādā prieku. Tomēr klusībā es gavilēju, jo man bija radusies iespēja palikt vienam, izpētīt Džakartu, padzīvot elegantajā Intercontinental Indonesia. Taču jau Džakartā es sapratu, ka raugos uz dzīvi no cita skatu punkta. Kopā ar Reisiju un viņa draugiem pavadītā nakts un mani ceļojumi pa valsti bija mani pārvērtuši. Es sapratu, ka sāku uzlūkot savus tautas brāļus amerikāņus ar citām acīm. Augsta līmeņa darbinieku jaunās sievas man vairs nelikās tik skaistas. Agrāk neievērotais žogs ap baseinu un tērauda režģi pie apakšējo stāvu logiem tagad likās uzkrītoši. Ēdiens viesnīcas greznajos restorānos šķita bezgaršīgs.

Un es ievēroju vēl kaut ko. Tiekoties ar politiskajiem līderiem un uzņēmumu vadītājiem, es sāku sajust pret sevi vērstu viltību. Agrāk es to nebiju pamanījis, taču tagad ievēroju, ka daudziem no viņiem mana klātbūtne likās nepatīkama. Piemēram, iepazīstinot mani ar citiem, viņi bieži izmantoja indonēziešu vārdu, kas, saskaņā ar manu vārdnīcu, nozīmēja "izprašņātājs" un "izmeklētājs". Es apzināti neizrādīju, ka protu viņu valodu, pat mans tulks bija pārliecināts, ka es zinu tikai dažas pieklājības frāzes. Es iegādājos labu indonēziešu-angļu valodas vārdnīcu un pēc tādām tikšanās reizēm bieži to pētīju.

Vai šie apzīmējumi bija nejauši? Varbūt vārdnīcā tie bija nepareizi iztulkoti? Es centos sev iegalvot, ka tā arī bija. Taču, jo vairāk laika es pavadīju starp šiem cilvēkiem, jo vairāk pārliecinājos, ka biju nelūgts viesis, ka pavēli man palīdzēt viņi bija saņēmuši no augšas un nevarēja tai nepakļauties.

Man nebija ne jausmas, kas viņiem varēja būt devis tādu pavēli: kāds valdības ierēdnis, baņķieris, ģenerālis vai ASV vēstniecība. Es zināju vienīgi to, ka viņi ieaicināja mani savos kabinetos, piedāvāja tēju, pieklājīgi atbildēja uz jautājumiem un visos iespējamos veidos centās izrādīt, cik ļoti patīkams viņiem šķiet mans apmeklējums, tajā pašā laikā slēpjot naidu un niknumu.

Tas man lika sākt šaubīties par viņu atbildēm uz maniem jautājumiem un viņu informācijas uzticamību. Piemēram, es nekad nevarēju ierasties birojā kopā ar tulku tāpat vien, iepriekš nevienojoties par tikšanos. Tas gan nebūtu bijis nekas īpašs, taču šāda tikšanās organizēšana aizņēma ārkārtīgi daudz laika. Tā kā telefoni darbojās reti, nācās braukt uz biroju pa transporta līdzekļiem pārpildītām ielām, kas bija tik ērmīgi līkumainas, ka dažkārt bija vajadzīga stunda, lai tiktu līdz dažu kvartālu attālumā izvietotai ēkai. Kad mēs ieradāmies birojā, mūs lūdza aizpildīt vairākas veidlapas. Beidzot parādījās sekretārs - parasti vīrietis. Pieklājīgi, ar javiešu izslavēto sirsnīgo smaidu viņš mani izvaicāja par to, kāda veida informācija mani interesē, un tad noteica tikšanās laiku.

Šie apmeklējumi vienmēr, bez izņēmuma, tika noteikti ne agrāk kā pēc nedēļas, un, kad tie beidzot notika, man tika izsniegta mape ar iepriekš sagatavotiem materiāliem. Rūpniecības uzņēmumu īpašnieki man izsniedza piecu un desmit gadu plānus, baņķieri deva tabulas un grafikus, valdības ierēdņi - sarakstus ar projektiem, kam kuru katru mirkli vajadzēja atstāt rasēšanas dēļus un kļūt par ekonomikas attīstības dzinējspēku. Visi materiāli, ko man nodeva šie vadošie darījumu cilvēki un augsti valdības ierēdņi, kā ari viņu teiktais mūsu sarunu laikā, liecināja par to, ka Javu gaida milzīgs ekonomikas uzplaukums, kādu vēl nav pieredzējusi neviena valsts visā pasaulē. Neviens no viņiem, neviens pats cilvēks ne reizi neapstrīdēja šo uzskatu un nesniedza nekāda veida negatīvu informāciju.

Pa ceļam uz Bandunu es prātoju par šīm tikšanās reizēm; mani nepameta nemiers. Man bija tāda sajūta, ka viss, ko es darīju Indonēzijā, vairāk līdzinājās spēlei, nevis realitātei. Šķita, ka mēs spēlējam pokeru. Kārtis netika atklātas. Mēs nevarējām uzticēties cits citam un paļauties uz informāciju, kurā dalījāmies. Tomēr tā bija nāvējoša spēle, kuras rezultātam vajadzēja atstāt iespaidu uz miljoniem dzīvju dažu tuvāko desmitgadu laikā.

7. NODAĻA

Civilizācija pāri tiesai

- Šovakar es jūs vedīšu uz dalango. - Reisijs plati smaidīja. - Nu, jūs jau zināt, uz slavenajām indonēziešu leļļu izrādēm. - Viņš ieskatījās man acīs. - Šodien ir ļoti svarīga izrāde. Man šķiet, ka jūs daudz uzzināsiet.

Viņš mani veda cauri tām Bandunas daļām, par kuru pastāvēšanu es nemaz nenojautu, cauri kvartāliem, kas bija aiz-būvēti ar tradicionālajām javiešu mājiņām kampong, kuras līdzinājās trūcīgiem ļaudīm celtām ar dakstiņiem apjumtu piļu kopijām. Aiz muguras palika cēlie, koloniālstilā celtie holandiešu nami un biroju ēkas. Cilvēki nepārprotami bija trūcīgi, taču izturējās ar ārkārtīgu pašcieņu. Viņi valkāja nonēsātas, taču tīras sarongas no batikota auduma, košus kreklus un salmu cepures ar platām malām.

Visur mūs sagaidīja ar smaidiem un smiekliem. Kad apstājāmies, pie mums pieskrēja bērni, lai pieskartos man vai pataustītu manu džinsu audumu. Maza meitenīte iesprauda man matos smaržīgu ziedu.

Atstājām motociklu netālu no ielas teātra. Tur jau bija sanākuši vairāki simti cilvēku. Daži stāvēja, citi sēdēja uz saliekārniem krēsliem. Nakts bija skaidra un skaista. Šajā senākajā Bandunas daļā nebija ielu apgaismojuma, un virs galvas spoži spīdēja zvaigznes. Gaiss smaržoja pēc koka dūmiem, zemesriekstiem un krustnagliņām.

Reisijs nozuda pūlī un drīz vien atgriezās kopā ar draugiem, ar kuriem biju iepazinies kafejnīcā. Viņi pacienāja mani ar karstu tēju, mazītiņām kūciņām un sate - maziem zemesriekstu eļļā gatavotiem gaļas gabaliņiem. Viņi acīmredzot nojauta, ka sate manī izraisīja aizdomas, jo viena no sievietēm norādīja uz nelielu ugunskuru un iesmējās:

- Ļoti svaiga gaļa, tikai nupat pagatavota.

Pēc tam sāka spēlēt mūzika; ieskanējās apburošais instruments, kura skaņa atgādināja baznīcas zvanus.

- Dalango visu mūziku izpilda pats, - Reisijs čukstus paskaidroja. - Viņš vada arī visas lelles un runā viņu balsīs vairākās valodās. Mēs jums pārtulkosim.

Tas bija brīnišķīgs priekšnesums, kurā bija apvienotas vietējās leģendas un mūsdienu notikumi. Vēlāk es uzzināju, ka dalango ir šamanis, kurš darbojas, atrazdamies transa stāvoklī. Viņam bija vairāk nekā simts lelles, un katra no tām runāja savā balsī. Es nekad neaizmirsīšu šo vakaru. Tas atstāja neizdzēšamu iespaidu uz visu manu turpmāko dzīvi. Pēc vairākām klasiskām ainām no senās "Ramajānas" dalango izvilka lelli, kas atainoja Robertu Niksonu, ar viņam raksturīgo garo degunu un nokarenajiem vaigiem. ASV prezidents bija ietērpts kā tēvocis Sems - cilindrā ar svītrām un zvaigznēm, un frakā. Viņam līdzās bija vēl kāds personāžs, ģērbts svītrainā trīsdaļīgā uzvalkā. Vienā rokā viņš turēja spaini, ko rotāja dolāru zīmītes, bet otrā - Amerikas karogu, ar kuru apvēdināja Niksonu kā kalps, kurš ar vēdekli apvēdina savu kungu. Aiz viņiem parādījās Tuvo un Tālo Austrumu karte. Katras valsts vietā bija āķītis, uz kura nokarājās valsts nosaukums. Niksons piegāja pie kartes, noņēma no āķīša Vjetnamu un iebāza mutē. Tad kaut ko nokliedza. Man pārtulkoja, ka tas nozīmē: "Rūgts! Mums kaut ko tādu vairs nevajag!" Viņš izmeta Vjetnamu spainī un sāka darīt to pašu arī ar citām valstīm.

Tomēr es jutos pārsteigts, ieraugot, ka nākamās bija nevis Dienvidaustrumāzijas, bet gan Tuvo Austrumu valstis: Palestina, Kuveita, Saūda Arābija, Irāka, Sīrija un Irāna. Pēc tam viņš piegāja pie Pakistānas un Afganistānas. Ik reizi, pirms izmest attiecīgo valsti spainī, Niksons izkliedza kādu apzīmējumu, un ik reizi tie bija aizvainojoši, pret islamu vērsti vārdi: "musulmaņu suņi", "Muhameda briesmoņi", "islama sātani".

Pūlis kļuva uzbudināts, līdz ar spaiņa piepildīšanos pieauga spriedze. Šķita, ka cilvēkus plosīja gan smiekli, gan satricinājums, gan niknums. Es jutu, ka dažbrīd leļļu vadītāja vārdi viņus aizskāra. Es arī nejutos īsti omulīgi: es izceļos šajā pūlī, biju garāks par citiem un tāpēc baidījos, ka viņi varētu vērst savas dusmas pret mani. Pēc tam Niksons pateica kaut ko tādu, pēc kā, noklausoties Reisija tulkojumu, mani mati uz galvas saslējās stāvus: "Bet to atdodiet Pasaules Bankai. Paskatīsimies, cik tā varēs mums nopelnīt Indonēzijā."

Noņēmis Indonēziju no kartes, viņš jau grasījās to iemest spainī, kad uz skatuves parādījās cita lelle. Tā attēloja indonēzieti, ģērbtu batikota auduma kreklā un haki krāsas biksēs, un pie tās krūtīm bija piestiprināta plāksnīte ar vārdu.

- Populārs Bandunas politiķis, - Reisijs paskaidroja. Lelle nostājās starp Niksonu un cilvēku ar spaini un pacēla roku.

- Mitējieties! - tā iesaucās. - Indonēzija ir suverēna! Pūlis sāka aplaudēt. Cilvēks ar spaini pacēla karogu un

kā ar šķēpu iedūra ar to indonēzietim. Tas sašūpojās un nokrita. Skatītāji sāka svilpt, klaigāt, vicināt dūres. Niksons un cilvēks ar spaini labu brīdi raudzījās uz skatītājiem. Tad paklanījās un atstāja skatuvi.

- Laikam būs labāk, ja došos prom, - es sacīju Reisijam.

Reisijs uzlika roku man uz pleca.

- Viss kārtībā, - viņš atteica. - Tas nav vērsts pret jums personīgi.

Tomēr es par to nebiju pārliecināts. Pēc tam mēs visi sapulcējāmies kafejnīcā. Reisijs un viņa draugi man apgalvoja, ka neko nav zinājuši par to, ka izrādē būs ainiņa par Nikso-nu un Pasaules Banku.

- Nekad jau nevar zināt, ko sagaidīt no tā leļļu meistara, -sacīja kāds no viņiem.

Es painteresējos, vai tas nebija izdarīts par godu manai klātbūtnei. Kāds iesmējās un aizrādīja, ka es esot pārāk iedomīgs.

-    Tipisks amerikānis, - viņš piebilda, draudzīgi papliķē-dams man pa muguru.

-    Indonēzieši ir ļoti jūtīgi politikas jautājumos, - paskaidroja man blakus sēdošais vīrietis. - Bet vai tad amerikāņi neskatās līdzīgas izrādes?

Pie galda man pretī sēdēja skaista sieviete, vietējās universitātes studente, kuras specializācija bija angļu valoda un literatūra.

- Bet jūs taču strādājat Pasaules Bankā, vai ne? - viņa noprasīja.

Es paskaidroju, ka patlaban strādāju Āzijas Attīstības bankas un USAID uzdevumā. - Bet vai tad tas nav viens un tas pats? - viņa pavaicāja un, nesagaidījusi atbildi, piemetināja: - Vai tad šīsdienas ludziņa neatbilst patiesībai? Vai tad jūsu valdība neuztver Indonēziju un citas valstis tikai kā ķekaru ar… - viņa aprāvās, meklēdama vajadzīgo vārdu.

- Ar vīnogām, - pateica priekšā kāds no viņas draugiem.

-    Tieši tā. Vīnogu ķekaru. To var noplūkt un izvēlēties: Angliju atstāsim, Ķīnu apēdīsim, Indonēziju izmetīsim.

-    Pēc tam, kad būsim pievākuši visu viņu naftu, - piebilda cita sieviete.

Sākumā es mēģināju aizstāvēties, taču izrādījās, ka to nespēju. Man gribējās justies lepnam par to, ka biju atbraucis uz šo pilsētas daļu, līdz galam noskatījies pret amerikāņiem vērsto izrādi, kuru varēju uztvert kā personīgu apvainojumu. Es vēlējos, lai viņi novērtē manu drosmi, lai zina, ka es esmu vienīgais no visas mūsu komandas, kurš bijis gatavs apgūt indonēziešu valodu un kaut vai mazliet interesējas par viņu kultūru, gribēju uzsvērt, ka esmu bijis vienīgais ārzemnieks, kurš noskatījies šo izrādi. Taču pēc tam iedomājos, ka būs prātīgāk, ja es neko tādu nepieminēšu. Nolēmu mainīt sarunas tematu un apvaicājos, kādēļ, pēc viņu ieskatiem, da-lango bija runājis tikai par musulmaņu pasaules valstīm, izņemot Vjetnamu.

Skaistā studente iesmējās.

- Tāpēc, ka tāda ir iecere.

-    Vjetnama ir tikai pirmais solis, - kāds iejaucās. - Kā Holande nacistiem. Izmēģinājumu lauciņš.

-    Galīgais mērķis, - turpināja sieviete, - ir musulmaņu pasaule.

Nu es vairs nespēju klusēt.

-    Vai tiešām jūs domājat, - es iebildu, - ka Savienotās Valstis ir noskaņotas pret musulmaņu pasauli?

-    Bet vai tad ne? - viņa atvaicāja. - Kopš kura laika? Palasiet jūsu vēsturnieku, piemēram, Toinbija darbus. Vēl 50. gados viņš pareģoja, ka galvenā cīņa nākamajā gadsimtā noritēs nevis starp kapitālistiem un komunistiem, bet gan starp kristiešiem un musulmaņiem.

- To ir teicis Arnolds Toinbijs? - es apstulbu.

-    Jā. Palasiet "Civilizācijas tiesu" un "Pasaule un Rietumi".

-    Bet kāpēc tad būtu jārodas šādām pretrunām starp kristiešiem un musulmaņiem?

Pie galda sēdošie saskatījās. Šķiet, viņiem bija grūti noticēt, ka es spēju uzdot tik muļķīgu jautājumu.

- Tāpēc, - viņa iesāka lēni, it kā runātu ar kurlu vai neapķērīgu cilvēku, - ka Rietumu valstis, it īpaši to līderis ASV, ir apņēmušās iegūt varu pār visu pasauli, kļūt par vislielāko impēriju cilvēces vēsturē. Un bridis, kad viņām tas izdosies, ir ļoti tuvu. Pagaidām viņu ceļā stāv Padomju Savienība, taču tā nav mūžīga. Toinbijs to saprata. Šīm valstīm nav ne reliģijas, ne ticības, to ideoloģijām nav pamatojuma. Vēsture liecina, ka ticība ir dvēsele, un ticībai augstākiem spēkiem ir ārkārtīgi liela nozīme. Mums, musulmaņiem, tāda ir. Mums tās ir vairāk nekā jebkuram citam visā pasaulē, pat kristiešiem. Tāpēc mēs nogaidām. Mēs krājam spēkus.

-    Mēs nogaidīsim, - iejaucās vēl kāds, - un tad uzbruksim kā čūska.

-    Cik šausmīga doma! - es ar pūlēm valdījos. - Un kas ir jādara, lai mainītu šo situāciju?

Sieviete paskatījās man tieši acīs.

- Ir jāpārstāj būt tik alkatīgiem, - viņa atbildēja, - un savtīgiem. Jāaptver, ka pasaulē bez jūsu lielajām mājām un smalkajiem veikaliem ir arī kaut kas cits. Cilvēki mirst badā, bet jūs uztraucaties tikai par benzīnu savām automašīnām. Bērni mirst no slāpēm, bet jūs pārskatāt modes žurnālus, meklējot jaunākos modeļus. Tādas valstis kā mūsējā grimst nabadzībā, bet jūs pat nedzirdat mūsu palīdzības saucienus. Jūs esat aizbāzuši ausis, lai līdz jums nenonāktu to cilvēku balsis, kuri jums pūlas par to pastāstīt. Jūs viņus saucat par radikāļiem vai komunistiem. Jums ir jāatver savas sirdis trūcīgajiem un nelaimē nonākušajiem, nevis vēl dziļāk jāiedzen viņus nabadzībā un verdzībā. Vairs nav atlicis daudz laika. Ja jūs nemainīsieties, tas būs jūsu gals.

Pēc vairākām dienām populārais Bandunas politiķis, kura lelle strīdējās ar Niksonu un kuru nogalināja cilvēks ar spaini, gāja bojā avārijā. Vainīgais autovadītājs aizbrauca no notikuma vietas.

8. NODAĻA

Jēzus no cita viedokļa

……………………………………………………………………………………………………………………………

9. NODAĻA

Vienīgā iespēja visā mūžā

……………………………………………………………………………………………………………………………

10. NODAĻA

Panamas prezidents un varonis

1972. gadā, vēlā aprīļa vakarā, tropu lietus laikā es nolaidos Panamas starptautiskajā Tokumenas lidostā. Kā jau tolaik bija pieņemts, mēs iesēdāmies vienā taksometrā ar vēl dažiem darbiniekiem un, tā kā es pratu runāt spāniski, mani nosēdināja priekšā, blakus šoferim. Es vienaldzīgi raudzījos ārā pa logu. Cauri lietus plūdiem varēja redzēt laternu apgaismotus portretus, kas atainoja izskatīgu vīrieti ar lielu pieri un mirdzošām acīm. Viena viņa cepures platā mala bija švītīgi uzlocīta uz augšu. Es pazinu toreizējo Panamas varoni Omāru Torihosu.

Kā jau ierasts, šim braucienam biju gatavojies Bostonas Publiskās bibliotēkas izziņu nodaļā. Es zināju, ka viens no Torihosa popularitātes iemesliem bija tas, ka viņš nelokāmi aizstāvēja, pirmkārt, Panamas tiesības uz pašnoteikšanos, un, otrkārt, Panamas pretenzijas uz Panamas kanāla īpašuma tiesībām. Viņš centās nepieļaut senāko valsts pagātnes pazemojošo kļūdu atkārtošanos.

Kad franču inženieris Ferdinands Lesepss, Suecas kanāla būvniecības vadītājs, nolēma uzbūvēt kanālu uz Centrālamerikas zemes šauruma, kas savienoja Atlantijas un Kluso okeānu, Panama bija Kolumbijas daļa. Sākot no 1881. gada, franči centās, cik vien spēja, taču katastrofa sekoja katastrofai. Beidzot 1889. gadā šis projekts beidzās ar finansiālu izgāšanos. Tomēr šī ideja iedvesmoja Teodoru Rūzveltu. 20. gadsimta sākumā Savienotās Valstis sāka uzstāt, lai Kolumbija paraksta vienošanos, saskaņā ar kuru šis zemes šaurums tiktu nodots Ziemeļamerikas konsorcijam. Kolumbija prasību noraidīja.

1903. gadā prezidents Rūzvelts nosūtīja turp kara kuģi Nashville. Amerikāņu armijas karavīri saņēma gūstā un nogalināja populāru vietējo nemiernieku komandieri un pasludināja Panamu par neatkarīgu valsti. Tika iecelta marionešu valdība, kura parakstīja pirmo vienošanos attiecībā uz kanālu. Ar to tika noteikta amerikāņu zona abās topošā kanāla pusēs, padarīts likumīgs amerikāņu armijas iebrukums un nodrošināta ASV kontrole pār izveidoto "neatkarīgo" valsti.

Interesanti, ka šo vienošanos parakstīja ASV valsts sekretārs Hejs un franču inženieris Filips Bino-Varilja, seni līdzgaitnieki šī projekta ietvaros, taču zem tās nav neviena panamieša paraksta. Būtībā Panama tika varmācīgi atdalīta no Kolumbijas, lai to varētu izmantot ASV interesēs darījumā, ko bija noslēdzis amerikānis un francūzis. Vai tad tā nebija nākotnes zīme19 ?

Vairāk nekā pusi gadsimta Panamu pārvaldīja dažas turīgas ģimenes, kurām bija ietekmīgi sakari ar Vašingtonu. Tie bija labējie diktatori, kas darīja visu iespējamo, kas, pēc viņu ieskatiem, bija vajadzīgs, lai viņu valsts varētu nodrošināt Amerikas intereses. Tāpat kā lielākā daļa Latīņamerikas diktatoru, kuri darbojās saskaņā ar Vašingtonas norādēm, arī Panamas pārvaldnieki izprata ASV intereses kā cīņu ar jebkuru tautas kustības izpausmi ar sociālisma pieskaņu. Turklāt viņi atbalstīja arī CIP un NDP to antikomunistiskajā darbībā Ziemeļu puslodē un palīdzēja tādām lielām Amerikas kompānijām kā Rokfellera Standard Oil un United Fruit Company (ko iegādājās Džordžs H.V Bušs).

Acīmredzot šīs valdības neapzinājās, ka ASV interesēm varētu kalpot to cilvēku dzīves uzlabošana, kuri dzīvoja ārkārtīgā trūcībā vai bija nonākuši korporāciju ekspluatācijas varā. Panamas valdošās ģimenes par savu atbalstu saņēma labu atalgojumu; laika posmā no Panamas neatkarības pasludināšanas līdz 1968. gadam ASV bruņotie spēki viņu vārda vairākkārt iebruka valstī. Tomēr togad, kad es Miera korpusa ietvaros strādāju Ekvadorā, Panamas vēstures gaita pēkšņi mainījās. Puča rezultātā tika gāzts Arnulfo Ariass, pēdējais Panamas diktators. Valsts priekšgalā nostājās Omārs Torihoss, kaut arī viņš nebija aktīvi piedalījies pučā.20

Torihosu visvairāk cienīja Panamas iedzīvotāju vidējie un zemākie slāņi. Viņš bija uzaudzis lauku pilsētiņā Santjago, viņa vecāki bija skolotāji. Viņš strauji kāpa pa Nacionālās gvardes, valsts galvenās militārās apakšvienības, karjeras kāpnēm. 60. gados Nacionālā gvarde guva aizvien lielāku atbalstu trūcīgo iedzīvotāju vidū. Torihoss kļuva populārs tāpēc, ka prata uzklausīt trūkumcietējus. Viņš nāca pie tiem uz graustiem, organizēja mītiņus vietās, kur citi politiķi neuzdrošinājās rādīties, palīdzēja bezdarbniekiem atrast darbu, bieži vien ziedoja savu naudu, kuras viņam nebija daudz, no slimības vai nelaimēm cietušām ģimenēm.21

Runas par viņa dzīves mīlestību un līdzcietību pret cilvēkiem izplatījās aiz Panamas robežām. Torihoss gribēja padarīt savu valsti par paradīzi vajātajiem, vietu, kur varētu rast patvērumu bēgļi no abām politiskās frontes pusēm, sākot ar galēji labējiem Pinočeta pretiniekiem Čīlē un beidzot ar labējiem Kastro oponentiem. Daudzi uzskatīja viņu par miera sūtni - šāds tēls padarīja viņu slavenu visā puslodē. Turklāt viņš iemantoja tāda līdera reputāciju, kurš veltījis visas savas pūles, lai atrisinātu pretrunas starp dažādiem grupējumiem, kuri plosīja daudzas Latīņamerikas valstis: Hondu-rasu, Gvatemalu, Salvadoru, Nikaragvu, Kubu, Kolumbiju, Peru, Argentīnu, Cīli, Paragvaju. Viņa nelielā valsts, kurā bija tikai divi miljoni iedzīvotāju, kļuva par sociālo reformu paraugu un iedvesmu visdažādāko valstu līderiem un novirzieniem - no poļu arodbiedrību aģitatoriem, kuri sapņoja par Padomju Savienības sabrukumu, līdz kareivīgiem islā-mistiem, tādiem kā Muammars Kadafi Lībijā22 .

Tajā pirmajā vakarā Panamā, gaidīdams zaļo gaismu krustojumā, es pētīju attēlu uz izkārtnes: mani satrauca šis cilvēks, kurš uzsmaidīja man no plakāta - izskatīgs, harismātisks, drosmīgs. No Bostonas bibliotēkā izlasītās literatūras biju uzzinājis, ka šis cilvēks prot aizstāvēt savu pārliecību. Pirmo reizi visas savas pastāvēšanas vēsturē Panama bija pārstājusi būt Vašingtonas vai kāda cita marionete. Torihoss nekad neļāvās Maskavas un Pekinas piesolītajiem kārdinājumiem; viņš ticēja, ka nepieciešams veikt sociālās reformas, palīdzēt nabadzīgajiem, tomēr nebija komunisma aizstāvis. Atšķirībā no Kastro, Torihoss bija apņēmies izkarot neatkarību no Savienotajām Valstīm, nenoslēdzot savienību ar to ienaidniekiem.

Kādā mazpazīstamā žurnālā, ko biju atradis Bostonas bibliotēkas plauktos, man pagadījās raksts, kurā Torihoss tika slavināts kā cilvēks, kurš īstenos pavērsienu abu Ameriku vēsturē, pieliekot punktu senajai ASV dominēšanas tendencei. Par atsauci raksta autors izmantoja Providences ieceri -doktrīnu par mesiju, kas bija īpaši populāra 19. gadsimta sākumā. Saskaņā ar to Ziemeļamerikas iekarošana bija dievišķīgi noteikta, un Dievs, nevis cilvēks, bija tas, kurš licis iznīcināt indiāņus, mežus, bifeļus, nosusināt purvus, aizšķērsot upes un attīstīt ekonomiku, kuras pamatā ir pastāvīga cilvēku ekspluatācija un dabas resursu tērēšana.

Šis raksts lika man pārdomāt manas valsts attieksmi pret pārējo pasauli. Monro doktrīna, ko sākotnēji izsludināja prezidents Džeimss Monro 1823. gadā, bija Providences ieceres ideju tālāks attīstījums. 18. gadsimta 50. un 60. gados tās tika izmantotas, lai pamatotu apgalvojumu, ka Savienotajām Valstīm ir īpašas tiesības visā Rietumu puslodē, tai skaitā arī tiesības iebrukt jebkurā Centrālās un Dienvidamerikas valstī, kura atteikusies atbalstīt ASV politiku. Tedijs Rūzvelts ar Monro doktrīnu pamatoja savu iebrukšanu Dominikas republikā un Venecuēlā, kā arī Panamas "atbrīvošanu" no Ko-lumbijas. Visi turpmākie ASV prezidenti, it īpaši Tafts, Vil-sons un Franklins Rūzvelts, atsaucās uz šo doktrīnu, paplašinot Vašingtonas panamerikāņu darbību līdz pat Otrā pasaules kara beigām. Un visbeidzot, visu 20. gadsimta otro pusi Savienotās Valstis izmantoja komunisma draudus, lai attaisnotu šīs doktrīnas nosacījumu izplatīšanu visā pasaulē, tai skaitā arī Vjetnamā un Indonēzijā23 .

Izskatījās, ka tagad Vašingtonai ceļā bija nostājies viens cilvēks. Es zināju, ka viņš nav pirmais; pirms viņa to bija darījuši Kastro un Aljende. Taču tikai Torihoss to darīja ārpus komunistiskās ideoloģijas ietvariem, nesaucot savu kustību par revolūciju. Viņš vienkārši sacīja, ka Panamai ir pašai savas tiesības: uz tautas suverenitāti, teritorijas suverenitāti un suverenitāti pār ūdensceļu, kas sadalīja viņa valsti divās daļās, un ka šīs tiesības ir tikpat patiesas un dievišķi noteiktas, kā Savienoto Valstu tiesības.

Vēl Torihoss iebilda pret to, lai Panamas kanāla zonā tiktu izvietotas divas iestādes: Divu Ameriku skola un ASV Dienvidu armijas komandēšanas centrs, kurā tika mācīts veikt karadarbību tropu joslā. Daudzu gadu garumā Savienotās Valstis aicināja Latīņamerikas diktatorus un prezidentus sūtīt savus dēlus un militāros vadoņus šurp, uz šiem vislielākajiem un vislabāk aprīkotajiem centriem ārpus Ziemeļamerikas robežām. Tur viņi apguva nopratināšanas taktiku, operatīvās darbības iemaņas, kā arī karadarbības taktiku, ar kuras palīdzību vērsties pret komunismu, kā arī aizsargāt savu, naftas kompāniju un citu privātu korporāciju īpašumu. Tur viņi sastapās arī ar ASV augstāko militāro vadību.

Latīņamerikāņi nevarēja ciest šos centrus - izņēmums bija tikai dažas turīgas ģimenes, kurām tie bija izdevīgi. Ir zināms, ka šajos centros tika apmācīti labējo nāves bataljoni un bendes, kuri daudzās valstīs uzspieda totalitāro režīmu. Torihoss skaidri lika saprast, ka necietīs apmācības centru uzturēšanu Panamas teritorijā un vēlas iekļaut Kanāla zonu Panamas robežās24 .

Raudzīdamies uz plakātu ar izskatīgo ģenerāli, lasot līdzās viņa sejai uzrakstu "Omāra ideāls ir brīvība; vēl nav izdomāta tāda raķete, kura varētu nogalināt ideju!", es sajutu, ka man pār muguru pārskrien saltas trīsas. Man radās nojauta, ka Panamas vēsture 20. gadsimtā vēl ne tuvu nav pabeigta, un Torihosu gaidīja grūti un, iespējams, traģiski brīži.

Tropu lietus gāzās pret vējstiklu, iedegās zaļā gaisma, un šoferis pasignalizēja priekšā braucošajai automašīnai. Es prātoju par savu stāvokli. Biju sūtīts uz Panamu, lai pabeigtu darījumu attiecībā uz to, kam vajadzēja kļūt par MA1N izstrādāto pirmo patiesi visaptverošo ģenerālo attīstības plānu. Šim plānam vajadzēja pamatot Pasaules Bankas, Amerikas Attīstības bankas un USAID daudzu miljardu vērtās investīcijas šīs mazītiņās un tik nozīmīgās valsts enerģētikā, transportā, sakaru rūpniecībā un lauksaimniecībā. Protams, tā bija viltība - padarīt šo valsti par mūžīgu parādnieci un tādējādi atkal padarīt to par marioneti.

Taksometrs sāka braukt, mani savilka vainas apziņas krampji, taču es apspiedu šo sajūtu. Un par ko gan man būtu jāuztraucas? Es jau biju tajā visā iesaistījies Javā, pārdevis savu dvēseli un tagad varēju īstenot dzīves vienīgo iespēju. Es varēju kļūt vienlaikus bagāts, slavens un ietekmīgs.

11. NODAĻA

Pirāti Panamas kanāla zonā

……………………………………………………………………………………………………………………………

12. NODAĻA

Karavīri un prostitūtas

……………………………………………………………………………………………………………………………

13. NODAĻA

Sarunas ar ģenerālī

Uzaicinājums bija pilnīgi negaidīts. Kādā 1972. gada rītā sava pirmā brauciena laikā es sēdēju savā kabinetā, ko man bija atvēlējusi Instituto de Recursos Hidrбulicos y Electrificaciуn, valsts elektroenerģētikas kompānija. Cītīgi noņēmos ar statistikas datu tabulu, kad pie kabineta atvērtajām durvīm klusi pieklauvēja kāds cilvēks. Uzaicināju viņu ienākt, nopriecājies par iespēju atrauties no skaitļiem. Viņš nosauca sevi par ģenerāļa šoferi un paziņoja, ka ir atbraucis, lai aizvestu mani uz vienu no ģenerāļa bъngalo.

Pēc stundas es sēdēju pie galda pretī ģenerālim Omāram Torihosam. Viņš bija ģērbts neoficiāli, tipiskā Panamas stilā: aizsargkrāsas bikses un aizpogāts gaiši zils krekls ar smalku, zaļu rakstu un īsām piedurknēm. Viņš bija gara auguma, stalts un izskatīgs. Paturot prātā viņa pienākumus, šis cilvēks likās pārsteidzoši mierīgs. Uz izliektās pieres krita tumšu matu šķipsna.

Viņš izvaicāja mani par maniem nesenajiem braucieniem uz Indonēziju, Gvatemalu un Irānu. Šīs valstis viņu ļoti interesēja, taču īpašu interesi izraisīja Irānas monarhs, šahs Mohameds Reza Pehlevi. Viņš bija nācis pie varas 1941. gadā, pēc tam, kad Lielbritānija un Padomju Savienība gāza viņa tēvu, apsūdzot viņu sadarbībā ar Hitleru25 .

- Vai varat iedomāties? - Torihoss vaicāja. - Piedalīties sazvērestībā, lai gāztu no troņa paša tēvu?

Panamas vadītājs par šīs tālās valsts vēsturi zināja daudz. Mēs runājām par to, kā 1951. gadā pret šahu bija ticis izmantots tāds pats ierocis, un kā viņa paša premjerministrs Mohameds Mosadiks bija aizsūtījis šahu trimdā. Torihoss, tāpat kā visa pasaule, zināja, ka CIP melīgi nodēvējusi premjerministru par komunistu un izdarījusi visu, lai šahs atgrieztos pie varas. Tomēr viņš vai nu nezināja, vai gluži vienkārši nepieminēja to, ko man bija stāstījusi Klodīna: par Kermita Rūzvelta spožo manevru un to, ka tas kļuva par jaunā imperiālisma laikmeta sākumu. Tas bija sērkociņš, no kura bija aizdedzies impēriju ugunsgrēks visā pasaulē.

- Pēc šaha varas atjaunošanas, - Torihoss turpināja, - viņš uzsāka vairākas revolucionāras programmas, kuru nolūks bija rūpniecības attīstība un Irānas ievešana modernajā laikmetā.

Es pavaicāju, kāpēc viņš tā interesējas par Irānu.

- Gribu pasvītrot, - viņš atbildēja, - ka neesmu pārāk augstās domās par šaha politiku, it īpaši par viņa gatavību gāzt tēvu un kļūt par ASV marioneti, taču izskatās, ka viņš savai valstij dara labu. Iespējams, ka es no viņa varu kaut ko mācīties. Ja vien viņš paliks dzīvs.

-    Jūsuprāt, viņš varētu iet bojā?

-    Viņam ir ietekmīgi ienaidnieki.

- Un arī pasaules labākie miesassargi. Torihoss sarkastiski paskatījās uz mani.

- Viņa slepenpolicijai CABAK ir nežēlīgu rīkļurāvēju slava. Ar tādu pie draugiem netikt. Viņš nenoturēsies ilgi. -Brīdi klusējis, viņš ar skatienu norādīja uz durvīm. - Miesassargi? Man arī tie ir. - Viņš pamāja uz durvju pusi. - Jums šķiet, ka viņi izglābs manu dzīvību, ja jūsu valsts vēlēsies tikt no manis vaļā?

Es painteresējos, vai tiešām viņš pieļauj tādu notikumu attīstības variantu.

Viņš neizpratnē pacēla uzacis, un es sapratu, cik muļķīgi no manas puses bija uzdot šādus jautājumus.

- Mums ir Kanāls. Šī jautājuma cena būs augstāka nekā Arbensa un United Fruit gadījumā.

Es biju nodarbojies ar Gvatemalu un tāpēc sapratu, ko viņš ar to domā. United Fruit Company Gvatemalai politiskā ziņā bija tieši tas pats, kas Kanāls Panamai. 18. gadsimtā dibinātais uzņēmums United Fruit drīz vien kļuva par vienu no ietekmīgākajiem spēkiem Centrālamerikā. 50. gadu sākumā reformatoriski noskaņotais kandidāts Hakobo Arbenss tika ievēlēts par Gvatemalas prezidentu vēlēšanās, ko visa Rietumu puslode slavināja kā "demokrātiskā procesa paraugu". Tolaik mazāk nekā trim procentiem gvatemaliešu piederēja 70% visas valsts zemes. Arbenss apsolīja palīdzēt trūcīgajiem izkļūt no bada bezdibeņa un pēc vēlēšanām ķērās pie plaša mēroga zemes reformas īstenošanas.

- Visas Latinamerikas trūcīgākie iedzīvotāju slāņi un vidusslānis aplaudēja Arbensam, - Torihoss stāstīja. - Es personīgi viņu uzskatīju par vienu no varoņiem. Tomēr mēs sekojām notikumiem, aizturējuši elpu. Mēs zinājām, ka United Fruit ir pret reformām, jo šī kompānija pati bija viena no vislielākajiem un nežēlīgākajiem zemes īpašniekiem Gvatemalā. Viņiem piederēja arī milzīgas plantācijas Kolumbijā, Kostarika, Kubā, Jamaikā, Nikaragvā, Santodomingo un šeit, Panamā. Viņi nedrīkstēja pieļaut, lai Arbenss mums rādītu piemēru.

Es zināju, ar ko tas bija beidzies: United Fruit uzsāka plašu reklāmas kampaņu ASV, lai pārliecinātu Amerikas sabiedrību un Kongresu, ka Arbenss ir noslēdzis sazvērestību kopā ar krieviem, ka Gvatemala ir Padomju Savienības satelīts. 1954. gadā CIP noorganizēja puču. Amerikāņu piloti meta bumbas uz galvaspilsētu - Gvatemalas pilsētu. Arbenss tika gāzts: par valsts vadītāju kļuva pulkvedis Karloss Kastiljo Armass, nežēlīgs labējo diktators.

Jaunā valdība par visu varēja pateikties United Fruit. Lai par to atlīdzinātu, valdība apturēja zemes reformas, atcēla ārzemju investoriem izmaksāto procentu un dividenžu nodokļus, atcēla slepeno balsošanu un ielika aiz restēm daudzus tūkstošus opozicionāru. Ikviens, kurš uzdrošinājās uzstāties pret Kastiljo, tika vajāts. To varmācību un terorismu, kas Gvatemala valdīja gandrīz līdz simtgades beigām, vēsturnieki saista ar aliansi, kura nevienam nebija noslēpums: starp United Fruit, CIP un Gvatemalas armiju pulkveža-dik-tatora vadībā26 .

- Arbenss tika iznīcināts, - Torihoss turpināja. - Iznīcināts kā politiķis un kā personība. - Brīdi klusējis, viņš sarauca pieri. - Kā jūsu tauta varēja ticēt visām tām blēņām, ko izplatīja CIP? Es tik viegli nepadošos. Armija ir manā pusē. Iznīcināt mani politiski neizdosies, - viņš pasmaidīja. - CIP vajadzēs mani nogalināt.

Dažus mirkļus mēs sēdējām klusēdami, katrs gremdēdamies savās domās. Torihoss ierunājās pirmais.

- Vai jūs zināt, kam pieder United Fruit? - viņš pajautāja.

-    Zapata Oil, Džordža Buša kompānijai. Tas ir mūsu pārstāvis ANO.

-    Tas ir godkārīgs cilvēks. - Viņš paliecās uz priekšu un ierunājās klusāk. - Bet šobrīd man ir konflikts ar viņa drauģeļiem no Bechtel.

To dzirdot, es nodrebēju. Bechtel bija visvarenākā inženiertehniskā firma pasaulē. Tā bieži sadarbojās ar MAIN projektu realizācijā. Kas attiecās uz Panamas attīstības ģenerālplānu, es viņus šajā projektā uzskatīju par mūsu galvenajiem konkurentiem.

-    Ko jūs ar to gribat teikt?

-    Mēs apsveram iespēju būvēt jaunu kanālu, tas atradīsies jūras līmenī, bez slūžām. Pa to varēs pārvietoties lielākas tonnāžas kuģi. Iespējams, ka par šī projekta finansēšanu ieinteresēsies japāņi.

-    Vini ir lielākie Kanāla klienti.

t

- Pilnīgi pareizi. Protams, ja viņi dos naudu, tad paši arī cels.

Es beidzot aptvēru.

-    Bechtel tiks izslēgts no spēles.

-    Apjomīgākie celtniecības darbi mūsdienu vēsturē. - Viņš brīdi paklusēja. - Bechtel prezidents ir Džordžs Šulcs, kurš Niksona prezidentūras laikā bija finanšu ministrs. Varat iedomāties, kāda viņam ir ietekme - un arī bēdīgi slavens raksturs. Bechtel ir pilns ar Niksona, Forda un Buša drauģeļiem. Man teica, ka Bechtel ģimenei ir zināma ietekme Republikāņu partijā.

Es sajutos ļoti neomulīgi. Biju viens no tiem, kas virzīja uz priekšu viņu ienīsto sistēmu, un biju pārliecināts, ka viņš to zina. Mans uzdevums, kura būtība bija pārliecināt Torihosu paņemt ārvalstu aizdevumu apmaiņā pret inženiertehnisko un būvniecības firmu piesaisti, šķiet, bija uzskrējis milzīgai sienai. Nolēmu doties tiešā uzbrukumā.

- Ģenerāli, - es sacīju, - kāpēc jūs mani uzaicinājāt pie sevis?

Viņš paskatījās pulkstenī un pasmaidīja.

- Jā, laiks ķerties pie mūsu pašu darīšanām. Panamai ir vajadzīga jūsu palīdzība. Man ir vajadzīga jūsu palīdzība.

Es apjuku:

-    Mana palīdzība? Kā tad es varu palīdzēt?

-    Mēs paņemsim Kanālu atpakaļ. Taču ar to ir par maz. -Viņš atgāzās krēslā. - Mums jākļūst par piemēru. Mums jāparāda, ka mēs gādājam par saviem trūcīgajiem; mums jāapliecina, lai nevienam par to nebūtu ne mazāko šaubu, ka mūsu vēlmi izkarot neatkarību nav diktējusi ne Krievija, ne Ķīna, ne Kuba. Mums jāpierāda pasaulei, ka Panama ir taisnīga valsts, ka mēs stājamies nevis pretī Savienotajām Valstīm, bet gan cīnāmies par trūcīgo tiesībām. - Viņš sakrustoja kājas.

- Lai to izdarītu, mums ir jāizveido ekonomiska bāze, kādas nav nevienam visā šajā puslodē. Elektrība - jā, bet elektrība, kas nonāk arī pie trūcīgajiem un tiek subsidēta. Tas pats attiecas arī uz transportu un komunikācijām. Un it īpaši uz lauksaimniecību. Lai to panāktu, ir vajadzīga nauda -jūsu, Pasaules Bankas, Amerikas Attīstības bankas nauda.

Viņš atkal paliecās uz priekšu pāri galdam. Viņš skatījās man tieši acīs.

- Es saprotu, ka jūsu kompānija grib dabūt vairāk darba un parasti to saņem, pārspīlējot projekta apjomus: padarot ceļus platākus, elektrostacijas - lielākas, ostas - dziļākas. Šoreiz viss būs citādi. Dodiet man to, kas vislabāk piemērots manai tautai, un jūs saņemsiet darbuzņēmuma līgumus par visiem darbiem, ko vien vēlēsieties paveikt.

Viņa piedāvājums bija pilnīgi negaidīts. Viņa vārdi mani gan šokēja, gan ieinteresēja. Tas, bez šaubām, neatbilda visam, kas man bija mācīts koledžā un MAIN. Viņš, protams, zināja, ka ārvalstu aizdevumu spēle ir krāpšana un blēdība. Viņš to nevarēja nezināt. Šīs spēles nolūks bija padarīt viņu bagātu, bet valstij uzmest parādu cilpu. Tās nolūks bija uz visiem laikiem padarīt Panamu par Savienoto Valstu un kor-poratokrātijas parādnieci. Tās nolūks bija noturēt Latīņameriku uz Providences ieceres ceļa un Vašingtonas un Volstrītas pakļautībā. Viņš noteikti zināja, ka šīs sistēmas pamatā bija pieņēmums, ka visi varasvīri ir pērkami, un viņa lēmums neizmantot šo sistēmu personīgā labuma gūšanai tiks uztverts kā drauds - jauns domino paveids, kas var izraisīt ķēdes reakciju un beigu beigās sagraut visu sistēmu.

Es pāri kafijas galdiņam paskatījos uz šo cilvēku, kurš neapšaubāmi apzinājās, ka Kanāls viņam piešķir īpašu, neatkārtojamu spēku. Un tas padarīja viņa stāvokli nestabilu, nedrošu. Viņam vajadzēja rīkoties piesardzīgi. Viņš jau bija ieguvis līdera reputāciju starp attīstīto valstu līderiem. Ja viņš, tāpat kā viņa varonis Arbenss, nolems stāties pretī sistēmai, to vēros visa pasaule. Kā reaģēs pati sistēma? Konkrēti kāda būs ASV valdības reakcija? Latīņamerikas vēsture ir kaisīta ar kritušu varoņu līķiem.

Es apzinājos, ka skatos uz cilvēku, kurš padarījis apšaubāmus visus manis izdomātos rīcības attaisnojumus. Protams, viņam bija savi trūkumi, taču viņš nebija nekāds pirāts, viņš nebija Henrijs Morgans vai Frensiss Dreiks, huligāns un avantūrists, kas izmanto no angļu karaļiem saņemtas kaperu apliecības kā aizsegu, lai padarītu pirātismu par likumīgu. Attēls uz reklāmas plakāta nekādā ziņā nebija parasta politiska blēdīšanās. "Omāra ideāls ir brīvība; vēl nav izdomāta raķete, ar ko varētu nogalināt ideju!" Vai tad Toms Peins nebija teicis kaut ko līdzīgu?

Tas lika man iegrimt pārdomās. Iespējams, ka idejas nemirst, bet kā tad ar cilvēkiem? Če, Arbenss, Aljende. Un tūlīt radās nākamais jautājums: kāda būs mana reakcija, ja To-rihosam tiks uzspiesta mocekļa loma?

Tobrīd, kad man bija pienācis laiks doties prom, mēs abi zinājām, ka MAIN saņems ģenerālplāna izstrādes līgumu, bet es gādāšu, lai Torihosa norādījums tiktu izpildīts.

14. NODAĻA

Ienākot jaunā, baisā ekonomikas vēstures periodā

……………………………………………………………………………………………………………………………

15. NODAĻA

Saūda Arābijas naudas legalizācija

……………………………………………………………………………………………………………………………

16. NODAĻA

Savešana un Osamas bin Ladena finansēšana

……………………………………………………………………………………………………………………………

TREŠĀ DAĻA

1975-1981

17. NODAĻA

Pārrunas par Panamas kanālu un Greims Grīns

……………………………………………………………………………………………………………………………

18. NODAĻA

Irānas valdnieku valdnieks

……………………………………………………………………………………………………………………………

19. NODAĻA

Spīdzinātā cilvēka grēksūdze

……………………………………………………………………………………………………………………………

20. NODAĻA

Valdnieka krišana

……………………………………………………………………………………………………………………………

21. NODAĻA

Kolumbija: Latīņamerikas arkas noslēdzējakmens

……………………………………………………………………………………………………………………………

22. NODAĻA

ASV pret globālo impēriju

……………………………………………………………………………………………………………………………

23. NODAĻA

Maldinoša lietišķā biogrāfija

……………………………………………………………………………………………………………………………

24. NODAĻA

Ekvadoras prezidents pret lielo naftu

Pateicoties darbam Kolumbijā un Panamā, man bija iespēja nesaraut sakarus un periodiski apciemot valsti, kas bija kļuvusi par manām pirmajām mājām ārpus īstajām mājām. Rkvadora cieta no labējo diktatoru un oligarhu maiņas, ASV ar viņiem manipulēja, lai īstenotu savas politiskās un finansiālās intereses. Savā ziņā Ekvadora bija īsts banānu republikas paraugs, un korporatokrātija jau bija devusies turp savos iznīcinošajos uzlidojumos.

Nopietna Amazones baseina naftas atradņu izstrādāšana sākās 60. gadu beigās. Tās rezultātā izveidojās pirkšanas bums, kura laikā dažas Ekvadoru pārvaldošas ģimenes izrīkojās par labu starptautiskajām bankām. Šīs ģimenes apmaiņā pret solītajiem ienākumiem no naftas pārdošanas uzkrāva savai valstij milzīgu parādu. Visā valstī tika būvētas maģistrāles un tehnikas parki, hidroelektrostaciju aizsprosti, elektroenerģijas pārvades un sadales sistēmas. Starptautiskās inženiertehniskās un būvniecības kompānijas kārtējo reizi tika pie lielas naudas. Par izņēmumu no likuma kļuva viens cilvēks, kura zvaigzne vēl nebija uzaususi pār šo Andu valsti: viņš nebija aptraipījis sevi ar politisku korupciju un sadarbību ar korporatokrātiju. Haime Roldoss bija profesors un advokāts. Mēs dažas reizes nejauši satikāmies. Viņš bija mazliet jaunāks par četrdesmit gadiem, apburošs un pievilcīgs. Reiz es viņam pateicu, ka esmu gatavs jebkurā laikā pēc viņa lūguma atlidot uz Kito, lai sniegtu bezmaksas konsultācijas. No manas puses tas nebija tikai žests: savā brīvajā laikā es to būtu labprāt izdarījis. Viņš man patika, tāpēc es nekavējos viņam paziņot, ka priecāšos izmantot jebkuru iespēju, lai vēlreiz apmeklētu viņa valsti. Viņš nosmējās un no savas puses paziņoja, ka tad, ja man radīsies vajadzība apspriest naftas izcenojumus, es varu paļauties uz viņa palīdzību.

Viņš bija izpelnījies populista un trūcīgo cilvēku tiesībām nelokāmi ticoša, valstiski orientēta līdera slavu. Viņš uzskatīja, ka politiķu pienākums ir panākt, lai valsts dabas resursi tiktu izmantoti tautas labā. 1978. gadā, uzsākot savu vēlēšanu kampaņu par iespēju nokļūt prezidenta amatā, viņš nekavējoties piesaistīja savu tautiešu un to valstu tautu uzmanību, kurās strādāja ārzemju naftas kompānijas, kā arī to, kur cilvēki alka pēc neatkarības no ietekmīgiem ārējiem spēkiem. Roldoss bija viens no tiem šobrīd reti sastopamajiem politiķiem, kuri nebaidās nostāties par izmaiņām pastāvošajā lietu kārtībā. Viņš meta izaicinājumu naftas uzņēmumiem un visai sistēmai, kas nodrošināja to atbalstu.

Tā, piemēram, viņš apsūdzēja Lingvistikas vasaras institūtu (LVI), ASV evaņģēlistu misionāru grupu, sazvērestībā ar naftas kompānijām. Par LVI es zināju jau kopš tā laika, kad biju strādājis Miera korpusā. Šī organizācija bija ienākusi Ekvadorā, kā arī daudzās citās valstīs, it kā lai izpētītu un pierakstītu vietējo iedzīvotāju valodas.

LVI daudz strādāja ar guarani tautu, kas dzīvoja Amazones baseinā tolaik, kad tur tikai nesen bija sākusies rūpnieciskā naftas ieguve. Tieši šajā laika posmā parādījās nemieru izraisoša likumsakarība. Tiklīdz ģeoloģiskā izlūkošana paziņoja firmas galvenajam birojam, ka attiecīgajā teritorijā pastāv liela iespēja uziet naftas iegulas, tur nekavējoties uzradās LVI, lai pierunātu vietējos iedzīvotājus pārcelties no savas zemes uz misijas rezervātiem. Tur viņi saņems bezmaksas ēdienu, jumtu virs galvas, apģērbu, medicīnisko aprūpi un izglītību misijas skolā. Lai viņi varētu dzīvot rezervātā, bija nepieciešams atdot savu zemi naftas kompānijām.

Klīda neatlaidīgas baumas, ka LVI misionāri izmanto necienīgas metodes, lai pārliecinātu vietējās ciltis aiziet no savas zemes uz misijas rezervātiem. Bieži tika stāstīts, kā viņi dalījuši ar caurejas līdzekļiem pildītus produktus, lai pēc tam piedāvātu zāles caurejas epidēmijas ārstēšanai. Guarani cilts teritorijā LVI no lidmašīnām meta pārtikas konteinerus, kuros bija iemontēti mazītiņi raidītāji. Radiouztveršanas iekārtas, kas bija noskaņotas uz šiem raidītājiem, apkalpoja amerikāņu militāristi Šellas kara bāzē. Ja kādu no cilts sakoda čūska vai piemeklēja nopietna slimība, tur tūdaļ uzradās LVI pārstāvis ar pretindi vai vajadzīgajām zālēm - bieži vien helikopterā, kas piederēja naftas kompānijai.

Vēl tolaik, kad ģeoloģiskās izpētes darbi bija tikai uzsākti, tika atrasti ar guarani cilts šķēpiem caurdurti piecu LVI misionāru līķi. Pēc tam guarani paskaidroja, ka tas bijis brīdinājums LVI, lai viņi turētos tālāk no cilts. Tomēr šis brīdinājums netika uzklausīts. Vēl vairāk, tas radīja pretēju efektu. Reičela Seinta, nogalinātā misionāra māsa, aizbrauca uz Savienotajām Valstīm, kur uzstājās valsts televīzijā ar aicinājumu vākt naudu, lai atbalstītu LVI un naftas kompānijas, kuras, pēc viņas izteikumiem, palīdzēja šiem "mežoņiem" nostāties uz civilizācijas un apgaismības ceļa.

LVI saņēma dotācijas no Rokfellera labdarības organizācijām. Haime Roldoss paziņoja, ka šāda saikne ar Rokfelle-ru lieku reizi pierāda, ka LVI patiesībā ir tikai aizsegs indiāņu zemju zagšanai un naftas kompāniju interešu atbalstam: ģimenes mantinieks Džons D. Rokfellers bija dibinājis Standard Oil, no kuras vēlāk izauga milzīgās firmas Chevron, Exxon un Mobil™.

Es iedomājos, ka Roldoss bija izraudzījies Torihosa ceļu. Viņi abi bija nostājušies pretī visneuzveicamākajam spēkam pasaulē. Torihoss vēlējās atgūt Kanālu; Roldosa nostāja naftas jautājumā apdraudēja pasaules ietekmīgāko kompāniju intereses. Tāpat kā Torihoss, arī Roldoss nebija komunists, taču viņš aizstāvēja savas valsts tiesības pašai izlemt savu likteni. Un tāpat, kā tas bija noticis ar Torihosu, eksperti pareģoja, ka lielais bizness un Vašingtona necietīs Roldosa atrašanos prezidenta krēslā; ja viņš tiks ievēlēts, tad viņu piemeklēs tāds pats liktenis kā Arbensu Gvatemalā vai Aljendi Čīlē.

Man šķita, ka abi šie cilvēki varēja iedibināt jaunu novirzienu Latīņamerikas politikā. Šāds novirziens varēja kļūt par pamatu pārmaiņām, kas skartu visas planētas valstis. Šie ļaudis nebija ne Kastro, ne Kadafi. Viņi netika saistīti ne ar Krieviju vai Ķīnu, ne arī, kā gadījumā ar Aljendi, ar starptautisko sociālistisko kustību. Tie bija populāri, gudri, haris-mātiski līderi, pragmatiski, taču ne dogmatiski. Viņi aizstāvēja savas valsts intereses, taču nenostājās pret ASV. Ja korporatokrātijas trīs balsti ir ārkārtīgi lielas korporācijas, starptautiskas bankas un ar tām vienošanos noslēgušas valdības, tad Roldoss un Torihoss iemiesoja sevī iespēju izsist vienošanos noslēgušas valdības balstu.

Ievērojamu Roldosa platformas daļu veidoja tā dēvētā politika ogļūdeņražu jomā. Tās pamatā bija pieņēmums, ka Ek-vadoras visapjomīgākais resurss ir nafta, un tā ir jāizmanto tādējādi, lai labumu gūtu lielākā daļa iedzīvotāju. Roldoss bija pārliecināts, ka valstij ir jāpalīdz trūcīgajiem un nabadzīgajiem. Viņš izteica cerību, ka politika ogļūdeņražu jomā varētu kļūt par instrumentu sociālās reformas uzsākšanai. Tomēr viņam nācās ievērot piesardzību: viņš zināja, ka Ek-vadorā, tāpat kā daudzās citās valstīs, viņu nevarēja ievēlēt kaut vai bez valsts ietekmīgāko ģimeņu daļas atbalsta. Pat tad, ja viņš uzvarētu bez šāda atbalsta, viņam nekad neizdotos īstenot savas programmas bez šo ģimeņu piedalīšanās.

Mani mierināja tas, ka šajā patiešām liktenīgajā laikā ASV prezidents bija Kārters. Neskatoties uz spiedienu no Texaco un citu naftas kompāniju puses, Vašingtona aktīvi neiejaucās notikumos. Es zināju, ka jebkuras citas administrācijas laikā tas nebūtu bijis iespējams, vai nu tie būtu bijuši republikāņi vai demokrāti.

Manuprāt, tieši politika ogļūdeņražu jomā pārliecināja ekvadoriešus ielaist Haimi Roldosu Kito prezidenta pilī. Tas bija viņu pirmais demokrātiski ievēlētais prezidents pēc veselas diktatoru virknes. 1979. gada 10. augusta inaugurācijas runā viņš noteica savas politikas principus:

Mums jādara viss iespējamais, lai aizsargātu valsts enerģētikas resursus. Valstij ir [noteikti] jāatbalsta eksporta paplašināšana un nav jāzaudē sava ekonomiskā neatkarība… mūsu lēmumus noteiks tikai un vienīgi nacionālās intereses un savu suverēno tiesību neierobežota aizsardzība49 .

Kļuvis par prezidentu, Roldoss bija spiests veltīt visu savu uzmanību Texaco, jo tobrīd šī kompānija bija kļuvusi par galveno cīnītāju kaujā par Ekvadoras naftu. Tās bija ļoti sarežģītas attiecības. Naftas gigants neuzticējās jaunajam prezidentam un nekādā gadījumā nevēlējās kļūt par jaunas precedentus iedibinošas politikas daļu. Viņi lieliski apzinājās, ka šāda politika var kļūt par piemēru citām valstīm.

Roldosa galvenā padomnieka Hosē Karvahala teiktajā runā administrācijas jaunās politikas pamatprincipi bija apkopoti šādi:

Ja partneris [Texaco] nevēlas uzņemties risku, investējot līdzekļus ģeoloģiskās izpētes darbos vai veidot naftas koncesijas lauku izstrādi, citam partnerim ir tiesības veikt šādas investīcijas un pēc tam pārņemt valdījuma tiesības…

Mēs uzskatām, ka mūsu attiecībām ar ārvalstu uzņēmumiem ir jābūt taisnīgām; mums šajā cīņā ir jābūt nelokāmiem; mums jābūt gataviem piedzīvot visa veida spiedienu, taču mēs nedrīkstam atklāt ne bailes, ne arī nepilnvērtības kompleksus, risinot sarunas ar šādiem ārzemniekiem50 .

1980. gadā, pirms Jaungada svinībām, es izlēmu. Bija sākusies jauna desmitgade. Pēc divdesmit astoņām dienām bija mana trīsdesmit piektā dzimšanas diena. Es nolēmu, ka nākamajā gadā būtiski mainīšu savu dzīvi un sākšu to veidot līdzīgi tādiem mūsdienu varoņiem kā Haime Roldoss un Omārs Torihoss.

Bet pēc tam atgadījās kaut kas neticams. No uzņēmuma ienesīguma viedokļa, Bruno bija vissekmīgākais prezidents visā MA1N vēsturē. Par spīti tam, Maks Hols viņu atlaida no darba - pēkšņi un bez brīdinājuma.

25. NODAĻA

Iesniedzu atlūgumu

……………………………………………………………………………………………………………………………

CETURTĀ DAĻA

No 1981.gada līdz mūsdienām

26. NODAĻA

Elnradoras prezidenta nāve

Aiziet no MAIN nemaz nebija tik viegli. Pols Pridijs man nenoticēja.

- April, april! - viņš man piemiedza ar aci.

Es apliecināju, ka viss ir pilnīgi nopietni. Atcerējies Paulas padomu ne ar vienu nesabojāt attiecības un neradīt aizdomas, ka grasos pastāstīt par savu darbu un ES, uzsvēru, ka esmu pateicīgs MAIN par visu, ko tā man devusi, taču man jādodas tālāk. Es allaž biju sapņojis uzrakstīt par cilvēkiem, ar kuriem biju iepazinies, strādājot MAIN. Paziņoju, ka grasos rakstīt rakstus izdevumam National Geographic un citiem žurnāliem un turpināt ceļot. Apliecināju savu uzticību MAIN un nozvērējos viņus slavināt katrā izdevīgā brīdī. Beidzot Pols padevās.

Arī visi pārējie centās mani atrunāt no šādas rīcības. Man pastāvīgi atgādināja par manu veiksmīgo karjeru un pat lika nojaust, ka neesmu pie pilna prāta. Sapratu, ka neviens nevēlējās samierināties ar manu labprātīgo aiziešanu, vismaz daļēji, jo tas viņiem lika paskatīties pašiem uz sevi. Ja reiz es nebiju jucis, brīvprātīgi dodoties prom no MAIN, tātad viņi, paliekot tur, nebija īsti gudri. Vienkāršāk bija uzskatīt mani par vājprātīgu.

Visnepatīkamākā bija manu padoto reakcija. Viņi uzskatīja, ka es viņus pametu likteņa varā, jo acīmredzama pēcteča man nebija. Tomēr es jau biju izlēmis. Pēc daudziem mētāšanās gadiem biju apņēmies visu mainīt.

Diemžēl viss iznāca ne gluži tā, kā gribējās. Jā, man vairs nebija pastāvīga darba, bet, tā kā nebiju pilna apjoma partneris, man piederošā akciju daļa vairs nespēja mani nodrošināt ar pietiekamiem līdzekļiem, lai es varētu bez sarežģījumiem aiziet pensijā. Ja es būtu palicis MAIN vēl dažus gadus, tad būtu kļuvis par četrdesmitgadīgu miljonāru, kā savulaik biju sapņojis; tomēr trīsdesmit piecu gadu vecumā līdz tam vēl bija tālu. Jā, togad aprīlis Bostonā bija auksts un drūms.

Bet pēc tam piezvanīja Pols Pridijs. Viņš lūdzās, lai aizeju pie viņa.

- Viens no mūsu klientiem draud no mums aiziet, - Pols paskaidroja. - Viņš griezās pie mums, jo gribēja, lai tieši tu būtu eksperts - liecinieks, kas pārstāvēs viņus tiesā.

Es ilgi pārdomāju šo piedāvājumu, bet, kad apsēdos pie galda pretī Polam, lēmums jau bija pieņemts. Es nosaucu savu cenu: aģenta vienošanās, kas vairāk nekā trīs reizes pārsniedza manu algu MAIN. Man par pārsteigumu, Pols bija ar mieru, un no šī brīža sākās jauns manas karjeras posms.

Dažus turpmākos gadus es strādāju par augsti apmaksātu ekspertu - liecinieku. Mani klienti pārsvarā bija Amerikas elektroenerģijas kompānijas, kas vēlējās uzbūvēt jaunas elektrostacijas, un tādēļ tām vajadzēja saņemt komunālās saimniecības komisijas atļauju. Par vienu no maniem klientiem kļuva Public Service Company no Ņūhempšīras. Mans uzdevums bija tiesā ar zvērestu apliecināt, ka ekonomiski iespējams realizēt visai strīdīgu projektu - atomelektrostaciju Sib-rukā.

Kaut arī es vairs nebiju tieši saistīts ar Latīņameriku, tomēr turpināju sekot turienes notikumu attīstībai. Man kā ekspertam - lieciniekam starp tiesas sēdēm - bija daudz laika. Satikos ar Paulu un atjaunoju senas pazīšanās no Miera korpusa laikiem Ekvadorā, kas pēkšņi bija nonākusi pasaules naftas politikas uzmanības centrā.

Haime Roldoss rīkojās. Pildot savus priekšvēlēšanu solījumus, viņš uzsāka plaša mēroga uzbrukumu naftas kompānijām. Šķiet, viņš skaidri redzēja to, kas abās Panamas kanāla pusēs vai nu nebija pamanīts, bija palaists garām vai arī tīšām atstāts neievērots. Viņš uztvēra zemūdens strāvas, kas draudēja pārvērst pasauli globālā impērijā un padarīt viņa valsts pilsoņus par vergiem. Lasot par Roldosu avīzēs, es redzēju ne vien viņa uzticību izvirzītajam mērķim, bet arī spēju uztvert ne jau uzreiz pamanāmus notikumus. Un šie notikumi aizvien vairāk liecināja par to, ka pasaules politika grasījās iesoļot jaunā laikmetā.

1980. gada novembrī Kārters vēlēšanās zaudēja Ronaldam Reiganam. Visnozīmīgākie faktori, kas ietekmēja vēlēšanu iznākumu, bija Kartera un Torihosa panāktā vienošanās Kanāla jautājumā un neveiksmīgā ķīlnieku glābšanas operācija ASV vēstniecībā Irānā.

Tomēr norisinājās arī daži ne tik acīmredzami notikumi. Prezidenta vietā, kura galvenais mērķis bija nodibināt mieru visā pasaulē un samazināt ASV atkarību no naftas, nāca cilvēks, kurš uzskatīja, ka ASV likumīgā vieta ir pasaules piramīdas virsotnē, kur tās atbalsta karaspēks, bet ASV kontrole pār naftas atradnēm, lai kur tās arī būtu izvietotas, ir Providences ieceres daļa. Prezidentu, kurš uz Baltā nama jumta bija uzstādījis saules baterijas, nomainīja cilvēks, kurš tās lika aizvākt, tiklīdz bija iekārtojies Ovālajā kabinetā.

Iespējams, Kārters nebija veiksmīgs politiķis, taču viņa redzējums par Ameriku sakrita ar to, kas bija noteikts mūsu Neatkarības deklarācijā. Tagad, atskatoties uz to visu, viņš šķiet naivi vecmodīgs, to ideālu atbalss, uz kuru pamata tika veidota mūsu valsts un kuri aicināja mūsu priekštečus pie šīs valsts krastiem. Salīdzinājumā ar saviem tuvākajiem priekšgājējiem un darba turpinātājiem Kārters bija pilnīgi atšķirīgs. Viņa pasaules izpratne būtiski atšķīrās no ES izpratnes.

Toties Reigans pilnīgi acīmredzami bija globālās impērijas cēlājs, korporatokrātijas kalps. Jau vēlēšanu laikā es nodomāju, ka viņa aktiera pagātne pilnībā atbilst situācijai: tas bija cilvēks, kurš pakļāvās augstākstāvošo norādījumiem un prata rīkoties saskaņā ar tiem. Viņš kļūs par pakalpiņu cilvēkiem, kuri no ģenerāldirektoru kabinetiem pārcelsies uz banku valdēm un valdības zālēm; tiem cilvēkiem, kuri, kā šķiet pirmajā mirklī, kalpo prezidentam, taču patiesībā viņi vada valdību - un tie ir tādi cilvēki kā viceprezidents Džordžs H.V Bušs, valsts sekretārs Džordžs Sulcs, aizsardzības ministrs Kaspars Vainbergers, Ričards Ceinijs, Ričards Helmss un Roberts Maknamara. Viņš aizstāvēs to, ko grib šie cilvēki: Ameriku, kas kontrolē visu pasauli un visus tās dabas resursus; pasauli, kas pakļaujas Amerikas pavēlēm; amerikāņu karavīrus, kas uzspiež Amerikas izdomātu kārtību; starptautisko tirdzniecības un banku sistēmu, kas nodrošina atbalstu Amerikai kā globālās impērijas ģenerāldirektoram.

Domājot par nākotni, man šķita, ka mēs iesoļojam ES izdevīgā laika posmā. Un tajā, ka biju pametis spēli tieši šajā laikā, atkal bija manāms likteņa pirksts. Jo vairāk es par to visu prātoju, jo labāk jutos. Zināju, ka biju izraudzījies īsto laiku. Tomēr man nebija skaidra priekšstata par to, ko gan tas viss nozīmē ilgstošākā perspektīvā. No vēstures man bija zināms, ka impērijas nav mūžīgas, un svārsts šūpojas uz abām pusēm. Es cerēju uz tādiem cilvēkiem kā Roldoss. Biju pārliecināts, ka Ekvadoras prezidents izprata visas notiekošā nianses. Zināju, ka viņš jūsmo par Torihosu, ka viņš atzinīgi vērtē Kartera nostāju Panamas kanāla jautājumā. Man atlika vienīgi cerēt, ka viņa nelokāmība iedvesmos citu valstu līderus, kuriem bija vajadzīgs piemērs, par kādu bija kļuvis gan viņš, gan Torihoss.

1981. gada sākumā Roldosa administrācija iesniedza Ekvadoras kongresam jaunu likumu par ogļūdeņražiem. Tā īstenošanas gadījumā likums novestu pie valsts un naftas kompāniju attiecību pārskatīšanas. Daudzējādā ziņā tas tika uzskatīts par revolucionāru un pat radikālu. Šī likuma sekas būtu sajūtamas tālu aiz Ekvadoras robežām - daudzās Latīņamerikas un visas pasaules valstīs51 .

Naftas kompāniju reakcija bija paredzama: tās lika lietā visus līdzekļus. Kompāniju sabiedrisko attiecību speciālisti darīja visu, lai kompromitētu Haimi Roldosu; viņu lobētāji parādījās Kito un Vašingtonā ar portfeļiem, kas bija pilni ar draudiem un kukuļiem. Viņi pūlējās atainot pirmo Ekvadoras demokrātiski ievēlēto prezidentu kā vēl vienu Kastro. Tomēr Roldosu tas neiebiedēja. Par atbildi viņš atmaskoja sazvērestību starp politiķiem un naftas kompānijām - un reliģiskajām organizācijām. Viņš atklāti apsūdzēja Lingvistikas vasaras institūtu sadarbībā ar naftas kompānijām un apņēmīgi, kaut arī, iespējams, neapdomīgi, pavēlēja LVI aizvākties no valsts52 .

Dažas nedēļas pēc tam, kad Kongresam bija tikusi iesniegta likumu pakete un LVI misionāri izsūtīti no valsts, Roldoss brīdināja visus valstī strādājošos ārzemju uzņēmumus, tai skaitā arī naftas kompānijas, ka tām vajadzēs atstāt valsti, ja to darbība netiks vērsta uz Ekvadoras tautas dzīves uzlabošanu. Uzstājies ar programmas runu Atahu-alpas stadionā Kito, viņš devās uz nelielu kopienu Ekvadoras dienvidos.

1981. gada 24. maija viņš tur gāja boja aviokatastrofā, avarējot helikopteram53 .

Pasaule bija satriekta. Latīņamerikas iedzīvotājus pārņēma niknums. Visas puslodes avīzes bija pilnas ar virsrakstiem "Viņu nogalināja CIP!" Neskaitot to, ka Roldoss bija izraisījis Vašingtonas un naftas kompāniju naidu, daudzi viņa bojāejas apstākļi apstiprināja šādu apsūdzību; jaunākie atklātie fakti aizdomas vēl tikai pastiprināja.

Kaut arī neko neizdevās pierādīt, liecinieki apgalvo, ka Roldoss, saņēmis brīdinājumu par gaidāmo atentātu, bija veicis šādus tādus drošības pasākumus. Konkrēti runājot, viņa braucieniem bija sagatavoti divi helikopteri. Pēdējā mirklī viens no drošības dienesta virsniekiem pierunāja Roldosu izmantot rezerves helikopteru. Šis helikopters tika uzspridzināts.

Par spīti pasaules vētrainajai reakcijai, amerikāņu plašsa-ziņas līdzekļi šim notikumam nepievērsa gandrīz nekādu uzmanību.

Par jauno Ekvadoras prezidentu kļuva Osvaldo Urtado. Viņš ļāva valstī atgriezties gan LVI, gan tās naftas atbalstītājiem. Gada beigās viņš uzsāka ambiciozu programmu, kurā tika paredzēts palielināt Texaco un citu naftas kompāniju urbumu skaitu Gvajakilas līcī un Amazones baseinā54 . Omārs Torihoss, kurš bija augstu vērtējis Roldosu, sauca viņu par brāli. Viņš apgalvoja, ka naktīs redz murgus, kuros pats tiek nogalināts; viņš redzēja sevi krītam no debesīm gigantiskā uguns lodē. Šie sapņi izrādījās pravietiski.

27. NODAĻA

Panama: vēl viena prezidenta nāve

Roldosa nāve mani satrieca, bet varbūt man par to nemaz nevajadzēja brīnīties. Lai nu kā, taču par naivu mani nevarēja nosaukt. Es zināju par Arbensu, Mosadiku, Aljendi un daudziem citiem, kuru vārdi nebija parādījušies ne avīzēs, ne vēstures grāmatās, taču viņu dzīves bija tikušas izpostītas un pat laupītas tāpēc, ka viņi bija uzdrošinājušies stāties pretī korporatokrātijai. Un tomēr es jutos satriekts. Viss bija izdarīts tik tieši un vienkārši.

Pēc mūsu fenomenālajiem panākumiem Saūda Arābijā es uzskatīju, ka šādas nekaunīgi atklātas darbības ir palikušas pagātnē. Biju domājis, ka "šakāļi" ir nosūtīti uz zoodārziem. Tagad es pārliecinājos, ka man nebija taisnība. Nebija nekādu šaubu, ka Roldosa bojāeja nebija tikai nelaimes gadījums. Šeit bija skaidri manāmas visas CIP organizētas apzinātas novākšanas pazīmes. Es apzinājos, ka šīs slepkavības nežēlība bija tīša; tas bija brīdinājums. Reigana administrācija kopā ar Reigana nekavējoties pieņemto Holivudas kovboja tēlu, kurš vispirms šauj un pēc tam domā, bija ideāls līdzeklis šāda brīdinājuma nodošanai. "Šakāļi" bija atgriezušies un vēlējās, lai par to zinātu Omārs Torihoss un visi pārējie, kuri varētu pievienoties krusta gājienam pret korporatokrātiju.

Tomēr Torihoss palika nelokāms. Tāpat kā Roldoss, arī viņš nenobijās. Arī viņš padzina no valsts Lingvistikas vasaras institūtu un kategoriski noraidīja Reigana administrācijas uzstājīgās prasības pārskatīt vienošanos Kanāla jautājumā.

Divus mēnešus pēc Roldosa nāves Torihosa nakts murgi kļuva par īstenību: viņš gāja bojā aviokatastrofā. Tas notika 1981. gada 31. jūlijā.

Latīņamerika un visa pasaule dūca. Torihoss bija pasaulē pazīstams; viņš tika cienīts kā cilvēks, kurš piespiedis Savienotās Valstis atdot Kanālu tā likumīgajiem īpašniekiem; viņu cienīja par to, ka viņš turpināja turēties pretī Ronaldam Reiganam. Viņš bija cīnītājs par cilvēktiesībām; valsts vadītājs, kurš bija atvēris savas durvis visu politisko režīmu izstumtajiem, neatkarīgi no šādas izstumšanas ideoloģiskās nokrāsas, tai skaitā arī Irānas šaham; harismātisks cīnītājs par sociālo taisnīgumu; daudzi uzskatīja, ka viņš tiks izvirzīts Nobela miera prēmijas saņemšanai. Tagad viņš bija miris. Un atkal avīzēs parādījās virsraksti "Vinu nogalināja CIP".

Greiema Grīna grāmata "Iepazīšanās ar ģenerāli", kuras materiālu viņš bija vācis tā brauciena laikā, kad mēs ar viņu bijām satikušies viesnīcā Panama, sākas šādi:

1981. gada augustā, kad es jau biju sakravājis čemodānu, lai piekto reizi dotos uz Panamu, man pa telefonu tika paziņots par ģenerāļa Omāra Torihosa Hereras, mana drauga un viesmīlīga namatēva, nāvi. Nelielā lidmašīna, ar kuru viņš bija devies uz savu mājiņu Koklesito Panamas kalnos, bija nogāzusies. Visi pasažieri bija gājuši bojā. Pēc dažām dienām es telefona klausulē izdzirdēju viņa apsardzes dienesta darbinieka, seržanta Čuču balsi - tā tika dēvēts Hosē de Hesuss Martiness, bijušais Panamas universitātes marksisma filozofijas profesors, matemātikas profesors un dzejnieks. Viņš man pateica: "Lidmašīnā bija bumba. Es zinu, ka tur bija bumba, taču pa telefonu nevaru pateikt, kāpēc."55

It visur ļaudis sēroja par šī cilvēka nāvi, kurš bija iekarojis nabadzīgo un trūcīgo aizstāvja reputāciju; Vašingtonai tika pieprasīts uzsākt CIP darbības izmeklēšanu. Tomēr tam nebija lemts notikt. Torihosam bija ienaidnieki, kuri viņu ienīda; starp tiem bija cilvēki, kuriem piederēja milzīga vara. Būdams dzīvs, viņš bija atklāti stājies pretī prezidentam Reiganam, viceprezidentam Bušam, ASV aizsardzības ministram Vainbergeram, Štābu apvienotajai vadībai - amerikāņu ģenerālštābam, kā arī daudzu ietekmīgu korporāciju vadītājiem.

Militāro vadību visvairāk tracināja tie Torihosa un Kartera vienošanās nosacījumi, kas paredzēja slēgt abu Ameriku skolu un ASV armijas Dienvidu štāba centru, kurā notika apmācības karadarbības veikšanai tropu zonā. Jaunais līgums radīja militāristiem nopietnas problēmas. Viņiem vai nu vajadzēja atrast veidu, kā apiet šos nosacījumus, vai arī atrast citu valsti, kas būtu gatava izvietot šos centrus savā teritorijā - un 20. gadsimta pēdējo desmitgažu laikā tāda iespēja bija maz ticama. Protams, pastāvēja arī cits variants: atbrīvoties no Torihosa un pārskatīt līgumu ar viņa pēcteci.

Starp Torihosa ienaidniekiem bija lielas starptautiskas korporācijas. Lielākajai daļai no tām bija cieša saikne ar amerikāņu politiķiem; viņi izmantoja Latīņamerikas algoto darbaspēku un dabas resursus - naftu, mežu, alvu, varu, boksītus, lauksaimniecības lietojamās platības. Tās bija apstrādes rūpniecību pārstāvošas firmas, telekomunikāciju uzņēmumi, transporta un pārvadāšanas konglomerāti, starp kuriem bija arī kuģniecības kompānijas, mašīnbūves un citi uzņēmumi, kas darbojās tehnikas un jauno tehnoloģiju izmantošanas jomā.

Bechtel Group, Inc. bija visspilgtākais piemērs izdevīgu attiecību pastāvēšanai starp privātu uzņēmumu un ASV valdību. Es labi pazinu Bechtel: mēs, MAIN, cieši sadarbojāmies ar šo uzņēmumu; tā galvenais arhitekts bija kļuvis par manu draugu. Bechtel bija viena no visietekmīgākajām inženieru un konstruktoru firmām Savienotajās Valstīs. Tās prezidenti un vadošie darbinieki bija Džordžs Šulcs un Kaspars Vainbergers, kuri ienīda Torihosu par to, ka viņš bija nekaunīgi atļāvies dot priekšroku japāņu plānam par pašreizējā kanāla aizvietošanu ar jaunu kanālu, kas būtu ekonomiski daudz efektīvāks56 . Šādas rīcības rezultātā ne vien notiktu Kanāla nodošana no Savienoto Valstu valdījuma Panamas rokās, bet arī Bechtel tiktu izslēgts no dalības gadsimta visaizraujošākajā un potenciāli ļoti ienesīgā inženiertehniskā projektā.

Torihosam nebija bail nostāties ceļā šiem cilvēkiem. Viņš to izdarīja pieklājīgi, ar šarmu un krietnu humora izjūtu. Taču tagad viņš bija miris, un viņa vietā bija stājies meistara palīgs - Manuels Norjega, cilvēks, kuram, kā daudzi nojauta, nebija nekādas iespējas uzvarēt cīņā pret šīs pasaules reiga-niem, bušiem un "bekteļiem".

Personīgi mani šī traģēdija iekšēji iztukšoja. Es pavadīju daudzas stundas, kavēdamies atmiņās par savām sarunām ar Torihosu. Kādā naktī ilgi sēdēju, nekustīgi raudzīdamies uz viņa fotogrāfiju žurnālā un atcerēdamies savu pirmo Panamā pavadīto vakaru, braucienu taksometrā lietus laikā, milzīgo plakātu uz ielas. "Omāra ideāls ir brīvība; vēl nav izgudrota tāda raķete, ar ko varētu nogalināt ideju". Atmiņas par šo lozungu tagad lika man nodrebēt - tieši tāpat, kā tajā lietainajā vakarā.

Toreiz es nevarēju zināt, ka Torihoss no Kartera panāks, lai Panamas kanāls tiktu atdots cilvēkiem, kuriem tas likumīgi pienācās; ka šī uzvara, tāpat kā viņa mēģinājumi samierināt Latīņamerikas sociālistus un diktatorus, pārkaitinās Reigana-Buša administrāciju līdz tādai pakāpei, ka tā uzskatīs par nepieciešamu Torihosu novākt57 . Es nevarēju zināt, ka kādā naktī viņš tiks nonāvēts, veicot visparastāko lidojumu savā Twin Otter markas lidmašīnā, bet lielākajai daļai cilvēku ārpus ASV robežām nebūs ne mazāko šaubu par to, ka piecdesmit divus gadus vecā Torihosa nāve notikusi CIP kārtējās pasūtījuma slepkavības rezultātā.

Ja Torihoss būtu palicis dzīvs, viņš būtu atradis veidu, kā apslāpēt aizvien pieaugošo vardarbību, kas bija pārņēmusi daudzas Centrālamerikas un Latīņamerikas valstis. Paturot prātā to, ko viņš paguva paveikt, mēs varam izteikt pieņēmumu, ka viņam būtu izdevies apturēt ārzemju naftas kompāniju īstenotos postījumus Ekvadoras, Kolumbijas un Peru Amazones reģionos. Un par vienu no šāda soļa rezultātiem kļūtu to šaušalīgo konfliktu skaita samazināšanās, ko Vašingtona dēvē par narkotiku kariem un terorismu, bet Torihoss tos būtu vērtējis kā rīcību, pie kuras ķērušies izmisumā iedzīti cilvēki, lai pasargātu savas mājas un ģimenes. Un, kas ir vēl svarīgāk, es esmu pārliecināts - viņš būtu kļuvis par piemēru jaunajai līderu paaudzei abās Amerikas, Āfrikā un Āzijā - lūk, to nu CIP, NDP un ES nekādi nedrīkstēja pieļaut.

Tās pašas dienas vakarā es apstulbis sēdēju lidostā, gaidīdams savu reisu uz Floridu. Jutos kā prostitūta. Vēl ļaunāk: es jutu, ka esmu nodevis savu meitu, ģimeni, valsti. Un tomēr, es sev sacīju, man nekas cits neatlika. Es zināju: ja nepieņemšu šo kukuli, tam sekos kaut kas bīstamāks.

28. NODAĻA

Mana enerģētikas kompānija, Enron un Džordžs Bušs

……………………………………………………………………………………………………………………………

29. NODAĻA

Es ņemu kukuli

……………………………………………………………………………………………………………………………

30. NODAĻA

Savienotās valstis iebrūk Panamā

Torihoss bija gājis bojā, taču Panama vēl aizvien ieņēma īpašu vietu manā sirdī. Dzīvojot Floridas dienvidos, man bija iespēja izmantot visdažādākos informācijas avotus par aktuālajiem notikumiem Centrālajā Amerikā. Torihosa idejas turpināja dzīvot, kaut arī tās īstenoja cilvēki, kuriem nepiemita tik liela līdzcietība un rakstura stingrība. Mēģinājumi nogludināt pretrunas Rietumu puslodē turpinājās arī pēc viņa nāves. Panama bija apņēmusies piespiest Savienotās Valstis dzīvot saskaņā ar Panamas vienošanās nosacījumiem.

Torihosa pēctecis Manuels Norjega sākumā, šķiet, bija cītīgi apņēmies turpināt sava skolotāja uzsākto ceļu. Es Norjegu nepazinu personīgi, taču, spriežot pēc visa, sākotnēji viņš mēģināja atbalstīt Latīņamerikas trūcīgos un apspiestos. Viens no viņa svarīgākajiem projektiem vēl aizvien bija jauna kanāla būvniecības iespēju izpēte. Tika pieņemts, ka finansējumu un pašu būvniecību nodrošinās Japāna. Dabiski, ka Norjega sastapās ar spēcīgu pretestību no Vašingtonas un amerikāņu privāto uzņēmumu puses. Pats Norjega rakstīja:

Valsts sekretārs Šulcs senāk ir bijis viens no starptautiskā uzņēmuma Bechtel vadītājiem; aizsardzības ministrs Kaspars Vainbergers ir bijis Bechtel viceprezidents. Bechtel visiem spēkiem centās tikt pie peļņas daudzu miljonu apjomā, ko varētu gūt no kanāla būvniecības. Reigana un Buša administrācija baidījās, ka šo projektu varētu saņemt Japāna; runa bija ne tikai par šķietamām rūpēm par drošību; runa bija par konkurenci biznesā. Amerikāņu kompānijas varēja zaudēt miljardiem dolāru61 .

Tomēr Norjega nebija Torihoss. Viņam nepiemita tāda harisma un tiešums kā viņa bijušajam vadonim. Ar laiku Norjega ieguva nelāgu slavu kā ar korupciju un narkotiku tirdzniecību saistīts cilvēks. Viņš pat tika turēts aizdomās par sava politiskā sāncenša Ugo Spadaforas slepkavības organizēšanu.

Norjega kļuva slavens kā Panamas bruņoto spēku grupas G-2 vadītājs. Tā bija militārās izlūkošanas grupa, kas sadarbojās ar CIP. Kā šāds vadītājs Norjega nodibināja ciešas attiecības ar CIP direktoru Viljamu Dž. Keisiju. CIP izmantoja šos sakarus, lai īstenotu savas intereses Kārību jūras reģionā, Centrālamerikā un Dienvidamerikā. Tā, piemēram, kad Reigana administrācijai 1983. gadā radās vajadzība brīdināt Kastro par gaidāmo ASV iebrukumu Grenadā, Keisijs griezās pie Norjegas un palūdza viņu nodot šo ziņojumu. Pulkvedis palīdzēja CIP iekļūt Kolumbijas un citos narkotiku karteļos.

1984. gadā Norjega kļuva par Panamas bruņoto spēku virspavēlnieku. Runā, ka Keisijs, togad nolaidies Panamas lidostā, kur viņu sagaidīja CIP vietējās nodaļas priekšnieks, esot iesaucies: "Kur ir mans puisēns? Kur ir Norjega?" Ierodoties Vašingtonā, ģenerālis ne vienu reizi vien viesojās pie Keisija. Pēc daudziem gadiem Norjega atzinās, ka, pateicoties savām ciešajām attiecībām ar Keisiju, viņš bija juties neuzvarams. Viņš uzskatīja, ka CIP, tāpat kā G-2, ir ārkārtīgi ietekmīga valdības organizācija. Norjega bija pārliecināts, ka Keisijs viņu aizstāvēs, neskatoties uz viņa nostāju attiecībā uz Panamas vienošanos un kara bāzēm Kanāla zonā65 .

Torihoss bija taisnīguma un vienlīdzības simbols ne tikai panamiešiem. Norjega kļuva par korupcijas un pagrimuma simbolu. Tas vēlreiz apstiprinājās 1986. gada 12. jūnijā, kad laikraksts New York Times pirmajā lappusē publicēja rakstu ar virsrakstu "Panamas stiprais cilvēks iesaistīts narkotiku tirdzniecībā un naudas legalizācijā". Šajā atmaskojošajā rakstā, kura autors bija žurnālists - Pulicera prēmijas laureāts, tika apgalvots, ka ģenerālis slepeni un nelikumīgi sadarbojies ar Latīņamerikas privātajiem uzņēmumiem; ka viņš nodarbojies ar spiegošanu gan Savienoto Valstu, gan Kubas labā, tātad būtībā bijis dubultaģents; ka G-2 pēc viņa pavēles nogalinājusi Ugo Spadaforu; ka Norjega personīgi vadījis lielāko Panamas narkotiku sindikātu. Raksts avīzē bija papildināts ar ģenerāļa fotogrāfiju, kas nemaz neizskatījās glaimojoša. Nākamajā dienā, turpinot iesākto tēmu, tika publicēta vēl sīkāka informācija66 .

Neskaitot iekšēja rakstura problēmas, Norjegam radās sarežģījumi arī ar ASV prezidentu, kurš visiem spēkiem pūlējās uzlabot savu publisko tēlu. Žurnālisti notiekošo dēvēja par "gļēva cilvēka faktoru"67 . Tam visam tika piešķirta īpaša nozīme, kad Norjega apņēmīgi atteicās no Divu Ameriku skolas atstāšanas savā teritorijā vēl uz piecpadsmit gadiem. Par to interesanti raksta pats ģenerālis:

Mēs bijām apņēmušies turpināt Torihosa uzsākto, taču ASV pūlējās to nepieļaut. Tās gribēja vai nu pagarināt Divu Ameriku skolas uzturēšanu, vai arī pārskatīt vienošanos ar nolūku atstāt skolu Panamā, norādot uz tās nepieciešamību sakarā ar aizvien plašāko gatavošanos karadarbībai Centrālajā Amerikā. Taču Divu Ameriku skola mums traucēja. Mēs negribējām, lai uz mūsu zemes atrastos nāves eskadronu treniņnometne un labēji orientēti militārie spēki68 .

Iespējams, tieši tāpēc nevajadzētu uzskatīt par negaidītiem turpmākos notikumus, kad 1989. gada 20. decembrī Savienotās Valstis uzbruka Panamai. Tā bija lielākā gaisa desanta operācija kopš Otrā pasaules kara laikiem69 . Ne ar ko neattaisnojams uzbrukums mierīgiem iedzīvotājiem. Panama un tās pilsoņi nekādā veidā neapdraudēja ne Savienotās Valstis, ne citas valstis. Visas pasaules politiķi, valdības un prese pasludināja ASV vienpusējo rīcību par acīmredzamu starptautisko tiesību normu pārkāpumu.

Ja šī militārā operācija būtu tikusi vērsta pret valsti, kurā notikušas masu slepkavības vai citi noziegumi pret cilvēktiesībām, piemēram, pret Čīli Pinočeta laikā, pret Paragvaju Stresnera laikā, pret Nikaragvu Somosa laikā, pret Salvadoru D'Obisona laikā, pret Irāku Sadama laikā, tad pasaule, iespējams, būtu sapratusi šādas rīcības iemeslu. Taču Panama bija tikai atļāvusies pateikt "nē" ietekmīgu politiķu un korporāciju vadītāju saujiņai. Panama uzstāja, lai tiktu ievērota Kanāla vienošanās; tā uzturēja diskusijas un apspriedes ar tiem, kuri vēlējās ieviest sabiedrībā reformas; tā pētīja jauna kanāla būvniecības iespēju, izmantojot japāņu investīciju un būvniecības uzņēmumus. Un rezultātā Panama saskārās ar šausminošām sekām. Kā raksta Norjega:

Es gribēju, lai visiem būtu pilnīgi skaidrs: 1986. gadā Savienoto Valstu uzsāktā destabilizācijas kampaņa, kas beidzās ar iebrukumu Panamā, bija rezultāts tam, ka ASV nevēlējās pieņemt nekādu scenāriju, kura dēļ Panamas kanāls nonāktu neatkarīgas, suverēnas, Japānas atbalstītas Panamas rokās… Tajā pašā laikā Šulcs un Vainbergers, izmantojot savu sabiedrības interesēs darbojošos oficiālu personu aizsegu un izmantojot neziņu par viņu pārstāvētajām ietekmīgajām ekonomiskajām interesēm, turpināja vairot propagandas kampaņu, kuras mērķis bija manis iznīcināšana70 .

Oficiālais Vašingtonas paskaidrojums sakarā ar iebrukumu Panamā aprobežojās ar vienu cilvēku. Vienīgais iemesls, kura dēļ Savienotās Valstis nosūtīja savus jaunos vīriešus un sievietes riskēt ar savu dzīvību un sirdsapziņu, nogalinot nevainīgus cilvēkus, starp kuriem bija tā arī nekad nesaskaitīti bērni, un nodedzinot pusi Panamas galvaspilsētas, - šis iemesls bija Norjega. Viņš tika nosaukts par ļaunuma izdzimumu, tautas ienaidnieku, narkotiku tirgoni, un šādā izpratnē viņš kļuva par pietiekamu ieganstu, lai varētu veikt masveida iebrukumu valstī ar diviem miljoniem iedzīvotāju, kura gluži nejauši bija izvietota vienā no visdārgākajiem zemes gabaliem pasaulē.

Šis iebrukums mani tik ļoti satrauca, ka man uznāca vairākas dienas ilgstoša depresija. Es zināju, ka Norjegam ir miesassargi, un tomēr nespēju atvairīt domu, ka "šakāļi" tiks Norjegam klāt tāpat, kā viņiem tas bija izdevies ar Roldosu un Torihosu. Lielākā daļa viņa miesassargu noteikti bija mācījušies pie amerikāņu militāristiem. Iespējams, viņiem tiks samaksāts par to, ka vajadzīgajā mirklī viņi novērsīsies vai gluži vienkārši paši nogalinās ģenerāli.

Jo vairāk es domāju un lasīju par šo iebrukumu, jo skaidrāks man kļuva, ka tas pierāda, lūk, ko: Savienoto Valstu politika bija atgriezusies pie senajām impērijas celšanas metodēm; Buša administrācija bija gatava iet vēl tālāk par Reigana administrāciju un parādīt pasaulei, ka tā nešaubīdamies izmantos jebkurus līdzekļus savu mērķu sasniegšanai. Un vēl kļuva skaidrs, ka Panamas akcijas mērķis, neskaitot Torihosa pēcteču nomaiņu ar marionešu valdību, kas darbojās ASV interesēs, bija vēlēšanās iebaidīt tādas valstis kā Irāka, tādējādi panākot to pakļaušanos.

Deivids Heriss, New York Times Magazine redaktors un daudzu grāmatu autors, dalās interesantos novērojumos. Savā 2001. gadā izdotajā grāmatā Shooting the Moon ("Šaujot uz mēnesi") viņš raksta:

No daudziem tūkstošiem valdnieku, pavēlnieku, spēcīgu personību, huntu un militāro diktatoru, ar kuriem amerikāņiem ir nācies sastapties dažādos pasaules nostūros, ģenerālis Manuels Antonio Norjega ir vienīgais, pēc kura amerikāņi ieradušies šādā veidā. Pirmo reizi visas savas divsimt divdesmit piecu gadu ilgās pastāvēšanas laikā Savienotās Valstis iebruka svešā valstī un izveda tās vadītāju uz Savienotajām Valstīm, lai viņu nodotu tiesai un ieslodzītu cietumā par amerikāņu likumu neievērošanu, ko šis cilvēks bija pieļāvis pats savā dzimtajā zemē7 '1 .

Pēc bombardēšanas Savienotās Valstis negaidot nonāca sarežģītā situācijā. Kādu laiku radās sajūta, ka tūdaļ varētu sākties pretuzbrukums. Buša administrācija varēja pēc sirds patikas labot "gļēvā cilvēka" publisko tēlu, taču tagad tai draudēja leģitimitātes problēma - apsūdzība terora akta veikšanā.

Noskaidrojās, ka militāristi aizlieguši žurnālistiem, Sarkanajam Krustam un citiem neatkarīgiem novērotājiem trīs dienas parādīties tur, kur notikusi bombardēšana, kamēr karavīri dedzinājuši vai aprakuši nogalināto ķermeņus. Avīzēs izskanēja jautājumi par to, cik noziedzīgas un vispār necienīgas uzvedības pierādījumu iznīcināts; par to, cik cilvēku gājuši bojā savlaicīgi nesniegtas palīdzības dēļ; tomēr uz šiem jautājumiem neviens tā arī nekad nav atbildējis.

Mēs nekad neuzzināsim visu patiesību par šo iebrukumu, nekad neuzzināsim šīs asinspirts patiesos apmērus. Aizsardzības ministrs Ričards Ceinijs ziņoja par 500-600 bojāgājušajiem; neatkarīgo novērotāju grupas, kuras kontrolē cilvēktiesību ievērošanu, nosauc skaitļus no 3000 līdz 5000 cilvēku apmērā, turklāt vēl 25 000 bija palikuši bez pajumtes72 . Norjega tika arestēts, izvests uz Maijami un notiesāts uz četrdesmit gadiem cietumā; tobrīd viņš ASV bija vienīgais par karagūstekni oficiāli uzskatītais cilvēks73 .

Pasaule saniknojās par šo starptautisko tiesību pārkāpumu, bezjēdzīgo neaizsargātu cilvēku iznīcināšanu, ko bija veikuši planētas varenākie bruņotie spēki. Taču pašās Savienotajās Valstīs gandrīz neviens nezināja ne par šo niknumu, ne arī par Vašingtonas veikto noziegumu. Prese par šiem notikumiem rakstīja ļoti maz. To veicināja daudz kas, tai skaitā valdības politika šajā jautājumā, zvani izdevējiem un televīziju vadītājiem no Baltā nama, kongresa locekļi, kuri neuzdrošinājās iebilst, lai "gļēvā cilvēka faktors" nekļūtu arī par viņu problēmu. Un žurnālisti, kuri uzskatīja, ka sabiedrībai drīzāk vajadzīgi varoņi, nevis patiesība.

Par izņēmumu kļuva Pīters Eisners, Newsday redaktors, Associated Press reportieris, kurš rakstīja par notikumiem Panamā un pēc tam vairākus gadus turpināja tos analizēt. Savā 1997. gadā publicētajā grāmatā The Memoirs of Manuel Noriega, America's Prisoner ("Manuela Norjegas - Amerikas gūstekņa memuāri") Eisners raksta:

Ar cīņu pret Norjegu saistītā nāve, posts un netaisnība; meli ap šiem notikumiem kļuva par draudu Amerikas demokrātijas principiem… Karavīriem Panamā tika pavēlēts nogalināt - un viņi nogalināja, jo viņiem tika paskaidrots, ka viņi glābs valsti no nežēlīga diktatora ķetnām; un, kad viņi sāka rīkoties, cilvēki viņu valstī (ASV) devās viņiem līdzi soli solī74 .

Ilgstoši pētījis materiālus, tai skaitā arī sarunas ar Norjegu viņa cietuma kamerā Maijami, Eisners nonāk pie secinājuma:

Kas attiecas uz galveno, tad es nedomāju, ka uzrādītie pierādījumi apstiprina pret viņu celtās apsūdzības. Es nedomāju, ka viņa kā citas valsts bruņoto spēku vai suverēnas valsts vadītāja rīcība var kļūt par attaisnojumu iebrukumam Panamā, vai, ka viņš ir apdraudējis ASV nacionālo drošību75 .

Eisners nobeidz:

Mana politiskās situācijas analīze un mani raksti no Panamas pirms iebrukuma, tā laikā un pēc iebrukuma noved pie secinājuma, ka amerikāņu iebrukums Panamā bija šaušalīga, ļaunprātīga varas izmantošana. Šis iebrukums kalpoja pašpārliecinātu amerikāņu politiķu un viņu Panamas sabiedroto interesēm baisas asinsizliešanas veidā76 .

Tika atjaunota Ariasu ģimenes un pirms Torihosa valdījušo oligarhu vara, kuri bija kalpojuši par amerikāņu marionetēm jau tolaik, kad Panama tika atrauta no Kolumbijas, un palikuši par tādām līdz brīdim, kad vara nonāca Torihosa rokās. Jaunā vienošanās Kanāla jautājumā izraisīja daudz strīdu. Būtībā ūdensceļš atkal nonāca Vašingtonas kontrolē, par spīti tam, kas bija rakstīts oficiālos dokumentos.

Prātojot par šiem notikumiem un to, ko biju piedzīvojis, strādājot MAIN, es pieķēru sevi atkal un atkal uzdodot sev vienus un tos pašus jautājumus. Cik daudz gan ir risinājumu, tai skaitā vēsturiskā ziņā ārkārtīgi svarīgu risinājumu, kuri skar miljoniem cilvēku intereses, bet patiesībā tos kāds pieņem savās savtīgajās interesēs, nevis, pamatojoties uz vēlēšanos izdarīt kaut ko pareizu un noderīgu. Cik gan daudz ir valdības līmeņa ierēdņu, kuri savus lēmumus pieņem, pamatojoties uz savu alkatību, nevis uz valsts interesēm. Cik gan daudz karu tiek uzsākti tāpēc, ka prezidents vēlētāju acīs baidās kļūt par gļēvu cilvēku.

Par spīti maniem solījumiem SWEC prezidentam, vilšanās un bezspēcība, kas bija mani pārņēmušas sakarā ar iebrukumu Panamā, manī atkal radās vēlēšanās atsākt darbu pie grāmatas; tiesa gan, šoreiz es nolēmu visu uzmanību veltīt Torihosam. Stāstot par viņu, es gribēju vēstīt par netaisnību, kas pamazām iestājās mūsu pasaulē, un atbrīvoties pats no savas vainas apziņas. Un es biju apņēmies klusēt par to, ko daru, un nevērsties pēc padoma pie draugiem un bijušajiem kolēģiem.

Rakstot grāmatu, mani satrieca ES darbības apjoms dažādās pasaules vietās. Es centos veltīt uzmanību tikai dažiem īpaši spilgtiem piemēriem, taču to vietu saraksts, kur man bija nācies strādāt un kurās pēc tam bija pasliktinājies stāvoklis, šķita neaptverams. Mani šausmināja arī manis paša korumpētības pakāpe. Ļoti bieži pūlējos tikt ar sevi skaidrībā, un tagad, jau atrazdamies sava mūža pusceļā, es saprotu, ka biju tik ļoti iegrimis ikdienas darbos, ka neuztvēru visu ainu kopumā. Piemēram, kamēr atrados Indonēzijā, man par to lika domāt mūsu sarunas ar Hovārdu Pārķeru un tas, ko stāstīja Reisija draugi. Mani dziļi saviļņoja iespaidi no visa, ko biju redzējis, kopā ar Fidelu braucot uz graustu rajonu, Kanāla zonu un diskotēku. Irānā manu mieru uz ilgu laiku bija izpostījušas sarunas ar Jamīnu un Doku. Toties tagad, rakstot grāmatu, es varēju to visu uzlūkot kopumā. Es sapratu, cik viegli biju iemācījies nesaskatīt kopīgo ainu un attiecīgi neapzināties sava darba patieso jēgu.

Cik vienkāršs tas viss tagad liekas, cik acīmredzams, un tajā pašā laikā šo notikumu jēga nebūt nav vienkārša! Tā līdzinās visam, kas norisinās ar kareivi. Sākumā viņš ir naivs. Viņš var apšaubīt slepkavības morālo pusi, taču visupirms viņam ir jādomā par sevi, par savām bailēm, par to, kā izdzīvot pašam. Pēc pirmā ienaidnieka nogalināšanas viņu pāršalc emocijas. Viņš domā par nogalinātā cilvēka ģimeni, izjuzdams sirdsapziņas pārmetumus. Bet, jo ilgāk viņš karo un nogalina, jo nejūtīgāks kļūst. Un tad viņš pārvēršas par profesionālu kareivi.

Es biju kļuvis par profesionālu kareivi. Šāds salīdzinājums ļauj izprast, kā tiek izdarīti noziegumi un celtas impērijas. Tagad es varēju saprast, kāpēc tik daudzi cilvēki veic šaušalīgas darbības. Kā, piemēram, jaukie, savas ģimenes dievinošie irānieši varēja strādāt šaha slepenpolicijā, kas bija izslavēta ar savu nežēlību? Kā labie vācieši varēja pildīt Hitlera pavēles? Kā gan kārtīgie amerikāņu vīrieši un sievietes varēja bombardēt Panamas galvaspilsētu?

Būdams ES, es nesaņēmu nevienu pašu pensu ne no NDP, ne ari no kādas citas valsts iestādes; algu man maksāja MAIN. Es biju privātuzņēmumā strādājošs pilsonis. Šāda izpratne ļāva man daudz skaidrāk ieraudzīt veidojošos korporācijas ierēdņa tipu - ES. Uz pasaules skatuves bija iznācis jauns kareivja tips, un šie cilvēki pamazām kļuva nekritiski un nejūtīgi pret savu rīcību. Savā grāmatā es rakstīju:

Šodien vīrieši un sievietes brauc uz Taizemi, uz Filipīnām, Botsvanu, Bolīviju un citām valstīm, kur viņi cer ieraudzīt pēc darba alkstošus cilvēkus. Viņi dodas uz šīm valstīm ar konkrētu mērķi: ekspluatēt šos nelaimīgos cilvēkus, kuru bērni nesaņem kvalitatīvu pārtiku vai pat dzīvo badā; cilvēkus, kuri dzīvo graustos un ir zaudējuši cerību uz labāku dzīvi; cilvēkus, kuri pat nesapņo par labāku dzīvi. No saviem greznajiem Manhetenas, Sanfrancisko vai Čikāgas birojiem šie vīrieši un sievietes greznās lidmašīnās izlido pa dažādiem kontinentiem, apmetas pirmklasīgās viesnīcās, vakariņo labākajos vietējos restorānos. Bet pēc tam dodas izmisumā nonākušu cilvēku meklējumos.

Šodien pie mums vēl aizvien pastāv vergu tirgoņi. Viņiem vairs nav nekādas vajadzības lauzties cauri Āfrikas mežiem, lai atlasītu labākos eksemplārus, par kuriem Čarlstonas, Kartahenas un Havannas izsolēs varēs dabūt augstāko cenu. Viņi gluži vienkārši nolīgst izmisumā nonākušus cilvēkus un uzbūvē fabriku, kura ražo žaketes vai džinsus, vai sporta apavus, vai automobiļu un datoru daļas, un daudz ko citu, ko viņi var pārdot tirgos, kurus izraudzījušies pēc saviem ieskatiem. Viņiem pat nemaz nav nepieciešams pašiem kļūt par fabrikas īpašniekiem; viņi var nolīgt kādu vietējo biznesmeni, kurš visu netīro darbu paveiks viņu vietā.

Šie vīrieši un sievietes uzskata sevi par godīgiem un kārtīgiem. Viņi ved mājās gleznainu vietu un senu drupu fotogrāfijas, lai tās rādītu saviem bērniem. Semināros viņi uzsit cits citam pa plecu un apmainās ar padomiem par to, kā tikt galā ar muitas dīvainībām tālās zemēs. Viņu bosi nolīgst advokātus, lai viņiem iegalvotu, ka viņu darbība ir pilnīgi likumīga. Viņu rīcībā ir psihoterapeiti un citi speciālisti, kuri viņiem iegalvo, ka viņi palīdz šiem nabaga izmisušajiem cilvēkiem.

Senāk vergu tirgonis sev sacīja, ka viņam ir darīšana ar tādiem sugas pārstāvjiem, kas nav gluži cilvēki; ka viņš tiem piedāvā iespēju kļūt par kristiešiem. Turklāt viņš apzinājās, ka vergi ir viņa sabiedrības izdzīvošanas ķīla, ekonomikas pamats. Mūsdienu vergu tirgoņi sev iegalvo, ka izmisumā nonākušiem cilvēkiem labāk ir saņemt vienu dolāru dienā, nekā vispār neko, turklāt viņi tiek integrēti pasaules kopienā. Un vēl viņi saprot, ka šie izmisumā nonākušie cilvēki ir viņa/viņas kompānijas izdzīvošanas ķīla, viņa/viņas personīgā dzīvesveida pamats. Viņi ne brīdi neaizdomājas par daudz tālākām sekām tam, ko viņi paši, viņu dzīvesveids un visa aiz viņiem stāvošā ekonomikas sistēma dara ar pasauli, ne arī par to, kādu iespaidu tas beigu beigās atstās uz viņu bērnu nākotni.

31. NODAĻA

ES izgāšanās Irākā

IPS prezidenta amats 80. gados un SWEC konsultanta darbs 80. gadu beigās un 90. gados deva man iespēju saņemt par Irāku informāciju, kas lielākajai daļai cilvēku nebija pieejama. Patiešām, 80. gados lielākā daļa amerikāņu par šo zemi zināja ļoti maz. Tā gluži vienkārši neatradās viņu redzeslokā. Toties man notikumi Irākā likās intriģējoši.

Es uzturēju attiecības ar senajiem draugiem, Pasaules Bankas, USAID, Starptautiskā valūtas fonda darbiniekiem; ar citām finanšu organizācijām, kā arī ar darbiniekiem no Bechtel (tai skaitā arī ar manu sievastēvu), Haliburton un citām lielākajām inženieru un būvniecības kompānijām. Arī daudziem inženieriem, kuri strādāja IPS apakšuzņēmēju labā, bija sava attieksme pret projektiem Tuvajos Austrumos. Lieliski zināju, ka Irākā cītīgi darbojās ES.

Reigana un Buša administrācija bija apņēmusies pārvērst Irāku par vēl vienu Saūda Arābiju. Sadamam Huseinam bija daudz pamatotu iemeslu sekot Saūda nama piemēram. Viņam nācās apmierināties tikai ar noskatīšanos uz labumiem, ko saūdiešiem bija nesusi naudas legalizācijas operācija. Kopš darījuma noslēgšanas Saūda tuksnešos bija izaugušas mūsdienīgas pilsētas, Rijādas atkritumus rijošās kazas bija aizstājušas tīras kravas automašīnas, bet saūdieši baudīja pasaules jaunāko tehnoloģiju augļus: mūsdienīgas ūdens atsāļošanas rūpnīcas, notekūdeņu attīrīšanas sistēmas, sakaru sistēmas, enerģētikas sistēmas.

Bez šaubām, Sadams Huseins zināja arī par to, ka saūdieši baudīja īpašu attieksmi arī starptautisko tiesību jomā. Viņu labie draugi Vašingtonā izlikās neredzam daudzas sa-ūdiešu izdarības, tai skaitā fanātiski noskaņotu grupējumu finansēšanu, no kuriem daudzi pasaulē tika uzskatīti par radikāliem un bezmaz vai teroristiskiem, kā arī starptautisko noziedznieku slēpšanu. Faktiski Savienotās Valstis no Saūda Arābijas aktīvi centās panākt finansiālu palīdzību Osamam bin Ladenam viņa karā pret Padomju Savienību Afganistānā, un tām tas arī izdevās. Reigana un Buša administrācija ne vien tikai atbalstīja saūdiešus šajā jomā, bet arī izdarīja spiedienu uz citām valstīm, liekot tām rīkoties tieši tāpat vai vismaz raudzīties uz notiekošo caur pirkstiem.

80. gados Bagdādē bija daudz ES. Viņi uzskatīja, ka Sadams beigu beigās sapratīs, kas no viņa tiek prasīts; es pilnīgi piekritu šādam pieņēmumam. Beigu beigās, ja Irāka ar Vašingtonu panāktu tādu pašu vienošanos kā saūdieši, Sadams varētu diezgan patstāvīgi vadīt valsti un pat paplašināt savu ietekmi šajā pasaules daļā.

Un pat nebija nekādas nozīmes tam, ka viņš bija patoloģisks tirāns, ka uz viņa sirdsapziņas bija masu slepkavības, ka ar savu izturēšanos un nežēlību viņš līdzinās Hitleram. Savienotās Valstis arī agrāk ne vienu reizi vien bija samierinājušās ar šādām personībām un pat tās atbalstījušas. Mēs ar lielāko prieku būtu viņam piedāvājuši valsts vērtspapīrus apmaiņā pret naftas dolāriem, naftas piegādes garantijām, darījumiem, saskaņā ar kuriem no vērtspapīriem iegūtie ienākumi tiktu izmantoti, lai samaksātu amerikāņu uzņēmējiem, kuri attīstītu Irākas infrastruktūru, celtu jaunas pilsētas, pārvērstu tuksnešus par oāzēm. Mēs bijām gatavi pārdot viņam tankus un iznīcinātājus, būvēt ķīmiskās rūpnīcas un atomreaktorus, kā tas tika darīts daudzās citās valstīs, pat tad, ja šīs tehnoloģijas, ko nav grūti iedomāties, tiktu izmantotas mūsdienīgu bruņošanās sistēmu ražošanai.

Irāka mums bija ārkārtīgi svarīga, ievērojami svarīgāka, nekā varētu šķist pirmajā mirklī. Pretēji vispārīgiem uzskatiem, Irāka nenozīmē tikai naftu. Tas ir arī ūdens un ģeopolitika. Cauri Irākai tek Tigras un Eifratas upes. Tādējādi Irāka ir vienīgā valsts visā reģionā, kura kontrolē ārkārtīgi nozīmīgus ūdens avotus, pēc kuriem aizvien vairāk pieaug pieprasījums. 80. gados ūdens nozīme - gan politiskā, gan ekonomiskā ziņā - kļuva acīmredzama tiem no mums, kas strādāja enerģētikas un inženieru un būvniecības biznesā. Privatizācijas skrējienā daudzi lieli uzņēmumi, kuri bija noskatījuši nelielus, neatkarīgus enerģētikas uzņēmumus, tagad apsvēra iespēju privatizēt ūdens apgādes sistēmas Āfrikā, Latīņamerikā un Tuvajos Austrumos.

Neskaitot naftu un ūdeni, stratēģiska vērtība piemīt arī Irākas ģeogrāfiskajam izvietojumam. Tā robežojas ar Irānu, Kuveitu, Saūda Arābiju, Jordāniju, Sīriju, Turciju; tai pieder daļa Persijas līča krasta līnijas. Attālumu līdz Izraēlai un bijušajai Padomju Savienībai var viegli pārvarēt ar raķetēm. Militārie stratēģi pielīdzina Irāku Hudzonas upes ielejai franču un indiāņu kara un Amerikas revolūcijas laikā. 18. gadsimtā francūži, angļi un amerikāņi zināja: kurš kontrolēs Hudzonas ieleju, tam rokās būs Tuvo Austrumu kontroles atslēga.

Bez visa iepriekšminētā Irāka ir arī plašs amerikāņu tehnoloģiju un inženierzinātnes tirgus. Tas fakts, ka Irākas dzīlēs atrodas vienas no vislielākajām naftas atradnēm pasaulē (saskaņā ar dažiem aprēķiniem, tās ir lielākas nekā Saūda Arābijā), garantētu iespēju no Irākas saņemt finansējumu gigantiskām industrializācijas un infrastruktūras attīstības programmām. Visi lielākie spēlētāji - inženieru un būvniecības uzņēmumi; datorsistēmu piegādātāji; lidmašīnu, raķešu un tanku ražotāji; farmaceitiskās un ķīmijas ražošanas uzņēmumi - visi koncentrēja uzmanību uz Irāku.

Tomēr 80. gadu beigās kļuva skaidrs, ka Sadams nav uz-ķēries uz ES piedāvātā scenārija. Buša administrācijā tas izraisīja milzīgu vilšanos un apjukumu. Tāpat kā Panamai, arī Irākai bija zināma loma H.V. Buša kā bezrakstura cilvēka tēla veidošanā. Bušs meklēja kādu izeju; Sadams pats viņam palīdzēja. 90. gada augustā viņš iebruka kaimiņu emirātā Kuveitā, kur bija daudz naftas. Atbildot Bušs nosodīja Sadamu par starptautisko tiesību pārkāpšanu, kaut arī kopš viņa paša organizētās nelikumīgās un vienpusējās iebrukšanas Panamā vēl nebija pagājis ne gads.

Nebija jābrīnās, ka prezidents beigu beigās devās apņēmīgā militārā uzbrukumā. Uz Irāku starptautiska grupējuma ietvaros tika nosūtītas amerikāņu kaujas daļas 500 000 cilvēku sastāvā. 1991. gada sākumā Irākā no gaisa tika bombardēti militārie un civilie objekti. Tam sekoja simts stundas ilgs sauszemes uzbrukums, kura rezultātā Irākas kaujas vienības, sastapušās ar ievērojamu skaitlisku un bruņojuma pārspēku, strauji atkāpās. Kuveita bija glābta. īstais despots tika sodīts, kaut arī nenonāca tiesas priekšā. Buša popularitātes reitings Amerikā pieauga līdz 90%.

Brīdī, kad notika iebrukums Irākā, es atrados apspriedē Bostonā - tas bija viens no retajiem gadījumiem, kad mani palūdza patiešām kaut ko izdarīt SWEC labā. Es skaidri atceros, ar kādu aizrautību tika uzklausīts Buša lēmums . Dabiski, ka Stone & Webster darbinieki bija satraukti, bet ne jau tikai tāpēc, ka bijām izrādījuši pretsparu diktatoram slepkavam. Viņiem ASV uzvara Irākā nozīmēja darba apjoma palielināšanos, milzīgu peļņu, paaugstinājumu amatā, algas pielikumu.

Tomēr priecājās ne tikai tie, kas no kara guva tiešu labumu. Cilvēki visā zemē alka ieraudzīt valsts militārā spēka apliecinājumu. Manuprāt, šādām gaidām bija daudz iemeslu, ieskaitot pārmaiņas varas filozofijā, kas notika toreiz, kad Reigans vēlēšanās guva uzvaru pār Karteru; tika atbrīvoti ķīlnieki Irānā, un Reigans paziņoja par savu nodomu pārskatīt vienošanos Panamas kanāla jautājumā. Buša iebrukums Panamā no jauna uzpūta jau apdzisušās liesmas.

Vienlaikus man šķiet, ka aiz patriotiskās retorikas un aicinājumiem rīkoties slēpās daudz smalkākas pārmaiņas tajā, kā amerikāņu korporācijas - un attiecīgi visi tajās strādājošie cilvēki - novērtēja pasauli. Maršs globālās impērijas virzienā, par kuras dalībniekiem bija kļuvušas daudzas valstis, bija realitāte. Globalizācijas un privatizācijas idejas dziļi iespiedās mūsu apziņā.

Kopumā tas attiecās ne tikai uz Savienotajām Valstīm. Globālā impērija beidzot kļuva pati par sevi, pārkāpjot visas robežas. Korporācijas, kas agrāk tika uzskatītas par piederošām amerikāņiem, kļuva pa īstam starptautiskas, pat no juridiskā viedokļa. Daudzas no tām bija reģistrētas vai atvēra savas filiāles dažādās valstīs. Tagad tās varēja darboties saskaņā ar tiem noteikumiem un priekšrakstiem, kurus pašas bija izraudzījušās no liela apjoma, bet milzīgais starptautisko tirdzniecības organizāciju un vienošanos skaits padarīja šādu darbošanos vēl vienkāršāku. Vārdi "demokrātija", "sociālisms" un "kapitālisms" jau vairs gandrīz netika lietoti, tie bija kļuvuši nevajadzīgi. Korporatokrātija bija kļuvusi par realitāti, un tā aizvien vairāk centās kļūt par vienīgo pasaules ekonomiku un politiku ietekmējošo faktoru.

Tā nu bija sanācis, ka es padevos korporatokrātijai tobrīd, kad 1990. gada novembrī pārdevu IPS. Man un maniem partneriem tas bija izdevīgs darījums, taču galvenais iemesls bija tāds, ka Ashland Oil Company bija sākusi izdarīt uz mums stipru spiedienu. Mana pieredze liecināja, ka cīņai ar viņiem būs vajadzīgi ļoti lieli izdevumi, kamēr uzņēmuma pārdošana mūs padarīs bagātus. Likteņa ironijas rezultātā naftas kompānija kļuva par manas alternatīvu enerģiju ražojošās firmas īpašnieci - un es savā ziņā jutos kā nodevējs.

Darbs SWEC neaizņēma daudz laika. Dažkārt es tiku lūgts atlidot uz Bostonu, lai piedalītos apspriedēs vai palīdzētu sagatavot kādu lietišķu piedāvājumu. Dažkārt mani nosūtīja uz tādām vietām kā Riodežaneiro, lai tur tiktos ar vietējiem ietekmīgiem cilvēkiem.

Reiz man nācās lidot uz Gvatemalu ar privātu lidmašīnu. Es bieži zvanīju projektu vadītājiem, lai atgādinātu, ka saņemu algu un esmu gatavs strādāt. Izjutu sirdsapziņas pārmetumus, jo, saņemot tādu naudu, gandrīz neko nedarīju. Es labi pārzināju šo biznesu un centos būt noderīgs. Tomēr tas gluži vienkārši nebija vajadzīgs.

Mani vajāja tāda cilvēka tēls, par kuru parasti saka "ne cepts, ne vārīts". Es gribēju kaut kā attaisnot savu pastāvēšanu, lai pārvērstu savas pagātnes negatīvās puses par kaut ko pozitīvu. Turpināju slepus - un pa vaļas brīžiem - rakstīt "Ekonomiskā slepkavas sirdsapziņu", kaut arī nemānīju sevi ar cerībām, ka šī grāmata kādreiz varētu ieraudzīt dienasgaismu.

1991. gadā es sāku pavadīt uz Amazoni nelielas cilvēku grupas, kuras satikās ar šuariem un mācījās no viņiem. Šuari bija gatavi dalīties savās zināšanās par mijiedarbību ar dabu un senajām ārstēšanas metodēm. Turpmāko gadu laikā pieprasījums pēc tādiem braucieniem strauji pieauga; rezultātā izveidojās nekomerciāla organizācija Dream Change Coalition. Cenšoties mainīt rūpnieciski attīstīto valstu iedzīvotāju uzskatus par mūsu planētu un savstarpējām attiecībām ar to, Dream Change ieguva sekotājus visā pasaulē un palīdzeja daudzās valstīs izveidot organizācijas ar analogiem uzdevumiem. Žurnāls Time minēja Dream Change to trīspadsmit organizāciju sarakstā, kuru mājaslapas internetā vislabāk ataino Zemes dienas ideālus un uzdevumus77 .

90. gadu laikā es aizvien vairāk iesaistījos nekomerciālo organizāciju pasaulē; vienas palīdzēju veidot, citās biju valdes loceklis. Daudzas no tām kļuva par Dream Change darbinieku pašaizliedzīgā darba rezultātu. Tās sadarbojās ar Latīņamerikas vietējām ciltīm - šuariem un ačuāriem Amazonē, ar kečua Andos, maijiem Gvatemalā - vai arī stāstīja par šīm kultūrām cilvēkiem Savienotajās Valstīs un Eiropā.

SWEC šo filantropisko darbību vērtēja atzinīgi; tā atbilda pašas SWEC uzticībai United Way idejām. Turklāt es rakstīju grāmatas par iezemiešu kultūrām, izvairoties jebkādā veidā pieminēt savu darbību ES jomā. Šāds darbs ne vien palīdzēja man kliedēt garlaicību, bet arī deva iespēju uzturēt saikni ar Latīņameriku, kā arī būt politisko notikumu kursā, kas mani allaž bija interesējuši.

Bet, lai cik ļoti es centos sev iegalvot, ka mana nekomerciālā darbība un rakstniecība līdzsvaro svaru kausus, ka es savā ziņā izpērku vainu par savu pagātnes darbību, man klājās aizvien grūtāk. Dziļi sevī apzinājos, ka uzveļu visu atbildību savai meitai. Džesika mantos pasauli, kurā miljoniem bērnu jau piedzimst kā parādnieki, kas nekad nespēs šo parādu atmaksāt. Un par to biju atbildīgs es.

Manas grāmatas iemantoja popularitāti, it īpaši viena no tām - "Pasaule ir tāda, kādu tu to vēlies redzēt". Pateicoties šīs grāmatas panākumiem, mani aizvien biežāk sāka aicināt vadīt seminārus un lasīt lekcijas. Dažkārt, stāvēdams auditorijas priekšā Bostonā, Ņujorkā vai Milānā, es brīnījos par šīs situācijas ironiju: ja reiz pasaule ir tāda, kādu mēs vēlamies to redzēt, kāpēc es to gribēju redzēt tieši tādu? Kā es varēju tik aktīvi darboties, lai šo murgu īstenotu dzīvē?

1997. gadā Omega Jnstitute uzaicināja mani vadīt nedēļu ilgu semināru Kārību jūrā, Sentdžonsa salā. Atlidoju vēlu vakarā. No rīta pamodies, izgāju uz mazā balkoniņa un atklāju, ka raugos uz to pašu līci, kurā pirms septiņpadsmit gadiem biju izlēmis aiziet no MA1N. Atkritu uz krēsla un apraudājos.

Visu nedēļu lielāko daļu brīvā laika pavadīju uz šī balkona, skatīdamies uz līci un pūlēdamies tikt skaidrībā ar savām izjūtām. Sapratu, ka nebiju spēris nākamo soli, kaut arī biju aizgājis no MAIN, bet mans lēmums palikt "ne ceptam, ne vārītam" ik dienu uzstājīgi pieprasīja norēķināšanos. Nedēļas beigās nonācu pie slēdziena, ka apkārtējā pasaule nebija tāda, kādu es to vēlētos redzēt, un tāpēc man jāizdara tieši tas, ko mācu saviem studentiem: jāmaina savi sapņi tādā veidā, lai tie atspoguļotu visu, ko patiešām vēlējos redzēt savā dzīvē.

Atgriezies mājās, es atteicos no sava konsultanta amata. SWEC prezidents, kurš bija mani pieņēmis darbā, tobrīd jau bija pensijā. Viņa vietu bija ieņēmis cits cilvēks. Viņš bija jaunāks par mani, un, cik varēja noprast, manas atklāsmes viņu nemaz neuztrauca. Viņš bija uzsācis izdevumu samazināšanas programmu un jutās ļoti apmierināts, ka vairs nevajadzēs man maksāt tik milzīgu algu.

Nolēmu pabeigt grāmatu, kuru biju tik ilgi rakstījis, un jau tikai šis lēmums vien manī radīja atvieglojumu. Dalījos savos ieskatos par šo grāmatu ar tuvākajiem draugiem, pārsvarā no nekomerciālās pasaules, kuri nodarbojās ar iezemiešu kultūrām un tropu mežu saglabāšanu. Man par izbrīnu, viņi bija šausmās. Viņiem bija bail, ka manas atklāsmes varētu apdraudēt arī manu pasniedzēja darbību un manis atbalstītās nekomerciālās organizācijas. Daudzi no mums palīdzēja Amazones ciltīm aizsargāt savas zemes no naftas kompānijām; tava atzīšanās, viņi man teica, iedragās uzticību tev un nenāks par labu visai kustībai.

Un atkal es pārstāju rakstīt šo grāmatu. Tā vietā sāku pavadīt cilvēkus uz Amazones džungļiem, lai rādītu viņiem civilizācijas vēl neskartas vietas un ciltis. Tur es atrados arī 2001. gada 11. septembrī.

32. NODAĻA

11.septembris un tā sekas manā dzīvē

……………………………………………………………………………………………………………………………

33. NODAĻA

Venecuēla: Sadama izglābtā

……………………………………………………………………………………………………………………………

34. NODAĻA

Atgriešanās Ekvadorā

……………………………………………………………………………………………………………………………

35. NODAĻA

Uzlaužot ārējo slāni

……………………………………………………………………………………………………………………………

Epilogs

Mēs esam nonākuši pie šīs grāmatas beigām - un tās sākuma. Jūs droši vien tagad domājat: un ko tad lai iesāk tālāk? Kas jāizdara, lai apturētu korporatokrātiju un izbeigtu šo neprātīgo un pašiznīcinošo maršēšanu globālās impērijas virzienā? Jūs esat gatavi nolikt malā šo grāmatu un mainīt pasauli.

Jūs gribat dzirdēt piedāvājumus; ar dažiem no tiem varu dalīties.

Es varētu pateikt, ka nodaļa par Bechtel un Haliburton Irākā, ko nupat esat izlasījuši, vairs nav nekāds jaunums. Tā var šķist nevajadzīga. Tomēr šo avīžu rakstu nozīme ir daudz lielāka par to pašreizējo saturu. Ceru, ka šī nodaļa palīdzēs jums mainīt jūsu uztveri attiecībā uz ziņām, iemācīs lasīt starp jebkura avīžu raksta rindām un meklēt apslēptu jēgu katrā radio vai televīzijas reportāžā.

Viss nav tā, kā pirmajā mirklī izskatās. General Electric pieder plašsaziņas līdzekļu koncerns NBC, Disney - ABC, Viacom - CBS, bet CNN ir milzīgā konglomerāta AOL Time Warner sastāvā. Lielākā daļa mūsu avīžu, žurnālu un izdevniecību pieder gigantiskām starptautiskām korporācijām. Mūsu plašsaziņas līdzekļi ir daļa no korporatokrātijas. Ierēdņi un direktori, kuri kontrolē gandrīz visu informāciju, labi pieprot savu darbu. Visa mūža garumā viņiem ir mācīts, ka viņu galvenais uzdevums ir saglabāt, nostiprināt un paplašināt sistēmu, ko viņi saņēmuši mantojumā. Viņi ļoti labi tiek galā ar šo darbu, bet, sastapušies ar pretestību, kļūst nežēlīgi. Tāpēc šī nasta ir uzvelta mums: saskatīt patiesību aiz ārējās maskas un izdarīt tā, lai to ieraudzītu visi. Runājiet par to savā ģimenē un ar saviem draugiem; sējiet vārdu.

Es varētu jums piedāvāt praktiski paveicamo darbu sarakstu. Piemēram, samaziniet degvielas patēriņu. 1990. gadā, pirms pirmā iebrukuma Irākā, mēs importējām astoņus miljonus barelu naftas; 2003. gadā, otrā iebrukuma sākumā, šis apjoms pieauga par 50% un jau veidoja vairāk nekā divpadsmit miljonus barelu96 . Nākamreiz, kad grasīsieties izmest līkumu pa veikaliem, labāk palasiet grāmatu, pavingrojiet vai nododieties meditācijai. Samaziniet savas prasības attiecībā uz māju, apģērbu, biroju un gandrīz visu pārējo savā personīgajā dzīvē. Uzstājieties pret "brīvās" tirdzniecības līgumiem, pret kompānijām, kuras ar sviedrēšanas sistēmu palīdzību ekspluatē izmisumā nonākušus cilvēkus un izlaupa dabu.

Es jums varētu pateikt, ka mūsdienu sistēmā ir ietvertas lielas iespējas, ka sākotnēji nav nekā slikta ne bankās, ne korporācijās, ne valdībās, ne arī cilvēkos, kuri tās vada, un tām nav nepieciešams noteikti apvienoties korporatokrātijā. Es varētu sīki pastāstīt par to, ka daudzas mūsdienu problēmas nav radušās kaut kādu organizāciju ļaunprātīgas darbības rezultātā; drīzāk to iemesls ir aplams priekšstats par ekonomisko attīstību. Vainīgas ir nevis pašas organizācijas, bet gan mūsu izpratne par to, kā tām vajadzētu darboties un mijiedarboties, kā arī par šo organizāciju vadītāju lomu.

Patiesībā šīs ārkārtīgi efektīvās daudznacionālās korporācijas un izplatīšanas tīklus var izmantot, lai panāktu pozitīvas pārmaiņas. Iedomājieties, ka logotipi Nike un Coca-Cola, un McDonald's arkas varētu kļūt par to uzņēmumu simbolu, kuru svarīgākais uzdevums ir apģērbt un pabarot trūcīgos, tajā pašā laikā nekaitējot dabai. Tas nav fantastiskāk par cilvēka izkāpšanu uz Mēness, Padomju Savienības sabrukumu vai tādas infrastruktūras radīšanu, kas ļautu šiem uzņēmumiem iekļūt jebkurā planētas nostūrī. Mums jāmaina sava attieksme pret izglītību; mums jāmudina sevi un savus bērnus domāt, uzdot jautājumus un uzdrošināties rīkoties. Jūs varat kļūt par piemēru. Esiet skolnieks un skolotājs; iedvesmojiet visus apkārtējos ar savu piemēru.

Es varētu jums ierosināt veikt īpašas darbības, kas var atstāt iespaidu uz organizācijām, kurās jūs strādājat. Uzstājieties jebkurā sanāksmē, rakstiet vēstules un elektroniskā pasta ziņojumus, uzdodiet jautājumus pa telefonu, balsojiet par saprātīgi domājošām skolu padomēm, apgabalu komisijām un vietējo pašvaldību. Kad jums vajadzēs pieņemt darbā kādu cilvēku, dariet to apdomīgi; dariet to paši.

Es varētu jums atgādināt to, ko man 1990. gadā pateica šuari: pasaule ir tāda, kādu mēs to redzam. Es varētu pateikt, ka mūsu spēkos ir nomainīt šo murgu - apkārtējo vidi piesārņojošas rūpnīcas, ar sastrēgumiem pilnus autoceļus, pārapdzīvotas pilsētas - pret jaunu sapni, kura pamatā ir cieņa pret Zemi un savstarpējā atbalsta un vienlīdzības principi. Mūsu spēkos ir pārveidot pašiem sevi, mainīt savu paradigmu.

Es varētu uzskaitīt pārsteidzošas iespējas, kas ir mūsu rīcībā, lai radītu labāku pasauli jau tūlīt: pietiekami daudz ēdiena un ūdens katram; zāles to slimību izārstēšanai un epidēmiju novēršanai, kas šodien aizrauj miljoniem dzīvību; transporta sistēmas, kas ļauj nogādāt dzīvībai nepieciešamos resursus vistālākajos planētas nostūros; iespēju paaugstināt izglītības līmeni un nodrošināt interneta pakalpojumus, kas palīdzētu visiem planētas cilvēkiem sazināties savā starpā; konfliktu risināšanas veidus, kas padarītu karus nevajadzīgus; tehnoloģijas, kas pēta gan Visuma bezgalību, gan subatomu enerģiju, kuras izmantošana ļaus radīt ekoloģiskus mājokļus visiem un ikvienam; resursus, kas nepieciešami visa iepriekšminētā paveikšanai, un daudz ko citu.

Es jums piedāvāju rīcību, ko varat sākt īstenot nekavējoties, lai palīdzētu citiem izprast kritiskos brīžus un to atrisināšanas iespējas.

•    Piedāvājieties sarīkot seminārus "Ekonomiskā slepkavas grēksūdzes" apspriešanai tuvākajā grāmatveikalā vai bibliotēkā - vai arī abās šajās vietās (kā to izdarīt, ir sīki aprakstīts mājaslapā www.lohnPerkins.org ).

•    Sagatavojiet uzstāšanos kaimiņu sākumskolā par savu mīļāko tematu (sportu, kulināriju, skudrām - vienalga ko, kas jums ir tuvs), un ar šo uzstāšanos palīdziet skolēniem izprast tās sabiedrības patieso būtību, kuru viņi mantos.

•    Nosūtiet elektroniskā pasta vēstules saviem adresātiem par to, kādas izjūtas jūsos modināja šīs grāmatas un citu grāmatu izlasīšana.

Man ir aizdomas, ka jūs jau esat domājuši par to visu. Gluži vienkārši izvēlieties dažas lietas, kas jums patīk vislabāk, un izpildiet tās. Visas šīs darbības ir tikai daļa no ievērojami plašākām saistībām, kuras mums ir pienākums uzņemties, un konkrēti: mums ir jāpamostas pašiem un jāpamodina arī pārējie. Mums ir jāizdzird pareģojumu gudrība, jāatver sava sirds un dvēsele pretī visām iespējām, tās jāapzinās un tad jāsāk rīkoties.

Tomēr šī grāmata nav nekāds priekšraksts; tā ir grēksūdze, vienkārša un no visas sirds izteikta. Tā ir tāda cilvēka grēksūdze, kurš atļāvis sev kļūt par bandinieku, ekonomisko slepkavu; šis cilvēks pārdevās nekur nederīgai sistēmai, jo tā piedāvāja daudzus labumus un šo rīcību bija viegli attaisnot; šis cilvēks visu saprata, taču allaž atrada aizbildinājumu savai alkatībai, kuras dēļ bija nepieciešams ekspluatēt izmisumā nonākušos un izlaupīt planētu; šis cilvēks maksimāli iespējami izmantoja tā fakta priekšrocības, ka bija piedzimis visbagātākajā valstī cilvēces vēsturē un tomēr juta žēlumu pret sevi, jo viņa vecāki neatradās pašā piramīdas augšgalā; šis cilvēks uzklausīja savus skolotājus, lasīja ekonomiskās attīstības mācību grāmatas un pēc tam rīkojās tāpat kā ļaudis, kuri ir gatavi attaisnot jebkuru uz globālās impērijas atbalstīšanu vērstu darbību pat tad, ja tās sekas ir slepkavības, genocīds un apkārtējās vides iznīcināšana; šis cilvēks mācīja citus soļot viņa pēdās. Tā ir mana grēksūdze.

Tas fakts, ka esat izlasījuši līdz šai vietai, liecina, ka mana grēksūdze jūs ir skārusi, ka mums ir daudz kopīga. Iespējams, mēs esam soļojuši pa atšķirīgiem ceļiem, tomēr mums ir bijuši līdzīgi pārvietošanās līdzekļi, vienāda degviela, mēs esam ēduši restorānos ar vienādu ēdienu piedāvājumu. Man šī grēksūdze kļuva par manas atmodas svarīgāko sastāvdaļu. Tas ir pirmais solis ceļā uz grēku izpirkšanu.

Tagad ir pienākusi arī jūsu kārta. Arī jums ir jāatzīstas. Un, kad jums kļūs skaidrs, kas jūs esat, kāpēc šajā vēstures brīdī atrodaties tieši šeit, kāpēc esat darījuši tieši to, ko darījāt - gan to, ar ko varat lepoties, gan arī visu pārējo - un uz kurieni dosieties tālāk, tad jūs nekavējoties izjutīsiet atvieglojumu. Iespējams, tas līdzināsies eiforijai. Ticiet man, šīs grāmatas uzrakstīšana man kļuva par dziļi emocionālu, bieži vien sāpīgu un pazemojošu darbu. Tas bija biedējošāks par visu, ar ko līdz šim biju sastapies. Tomēr es izjutu tādu atvieglojumu, kādu vēl nekad nebiju piedzīvojis - sajūtu, ko varu nosaukt par ekstāzi.

Uzdodiet sev šos jautājumus. Ko man vajadzētu izstāstīt savā grēksūdzē? Kā esmu mānījis sevi un citus? Kad esmu vilcinājies? Kāpēc esmu atļāvis ievilkt sevi acīmredzami nelīdzsvarotā sistēmā? Ko es darīšu, lai mūsu bērniem un bērniem visā pasaulē būtu iespēja īstenot mūsu valsts dibinātāju sapni par dzīvību, brīvību un tiesībām uz laimi? Ko es varu darīt, lai izbeigtu badu, lai vairs nekad neatkārtotos 11. septembris? Kā palīdzēt mūsu bērniem saprast, ka cilvēkus, kuru dzīve nav harmoniska un saistās vienīgi ar patēriņu, vajag pažēlot, taču nekādā gadījumā nevajag viņiem līdzināties pat tad, ja šie cilvēki ar plašsaziņas līdzekļu palīdzību slavina sevi kā paraugpilsoņus un pūlas mums iegalvot, ka ekskluzīvi jumta stāva dzīvokļi un jahtas sniedz laimi? Kādā veidā man jāmaina sava nostāja un uztvere? Kādās tribīnēs es mācīšu citus un mācīšos arī pats?

Tie ir mūsu laika būtiskākie jautājumi. Katram no mums ir uz tiem jāatrod pašiem savas atbildes, skaidras un labi saprotamas. Peins, Džefersons un citi patrioti noraugās uz mums. Viņu vārdi turpina mūs iedvesmot arī šodien. To vīriešu un sieviešu dvēseles, kuri pameta savas lauku saimniecības un zvejas laivas, lai stātos pretī varenajai Britu impērijai; to cilvēku dvēseles, kuri cīnījās par vergu atbrīvošanu Pilsoņu kara laikā; to cilvēku dvēseles, kuri ziedoja savu dzīvību, lai aizstāvētu pasauli no fašisma, - viņu dvēseles runā ar mums. Tāpat kā to cilvēku dvēseles, kuri palika mājās, šuva apģērbu, ražoja pārtiku un morāli atbalstīja frontē aizgājušos; visu to vīriešu un sieviešu dvēseles, kuri aizstāvēja šajos kaujas laukos iekaroto; tie ir skolotāji, dzejnieki, mākslinieki, uzņēmēji, ārsti, strādnieki… jūs un es.

Ir pienācis mūsu laiks. Tagad ir mūsu kārta nostāties uz frontes līnijas, uzdot būtiskus jautājumus, atrast savā dvēselē atbildes uz šiem jautājumiem un rīkoties.

Nejaušas sakritības jūsu dzīvē un jūsu izvēle saistībā ar šīm sakritībām ir pietuvinājušas jūs šim brīdim…

Džona Pērkinsa biogrāfija

1963                          Pabeidz sagatavošanas skolu, iestājas Midlberi koledžā.

1964                          Iepazīstas ar Farhadu, irāņu ģenerāļa dēlu. Pamet Midlberi.

1965                          Strādā korporācijā Hearst Newspapers Bostonā.

1966                          Iestājas Bostonas universitātes Lietišķās vadības koledžā.

1967                          Apprec bijušo Midlberi kursabiedreni; viņas "tēvocis Frenks" ieņem vadošu amatu Nacionālās drošības pārvaldē (NDP).

1968                          NDP viņu izraugās kā ideālu ekonomisko slepkavu. Ar tēvoča Frenka palīdzību iestājas Miera korpusā

un saņem nosūtījumu uz Ekvadoras Amazoni, kur vietējās ciltis karo ar ASV naftas kompānijām.

1969 Dzīvo tropu mežos un Andos. Kļūst par liecinieku naftas kompāniju un valsts uzņēmumu melīgajai un destruktīvajai darbībai, kā arī tās negatīvajām sekām attiecībā uz vietējām ciltīm un apkārtējo vidi.

1970 Ekvadorā iepazīstas ar starptautiskās konsultāciju firmas MAIN viceprezidentu, kurš vienlaikus ir arī NDP kontaktpersona.

1971 Sāk strādāt starptautiskajā konsultāciju firmā MAIN, Bostonā tiek slepeni apmācīts par

ekonomisko slepkavu (ES); vienpadsmit cilvēku grupas sastāvā dodas uz Javu Indonēzijā. Izjūt sirdsapziņas pārmetumus, jo ir spiests viltot ekonomisko pētījumu rezultātus.

1972 Pateicoties savai gatavībai "sadarboties", ieņem vecākā ekonomista amatu; tiek uzskatīts

par "daudzsološu jaunu darbinieku". Iepazīstas ar augstākstāvošām personām, tai skaitā ar Pasaules Bankas prezidentu Robertu Maknamaru. Tiek nosūtīts īpašā uzdevumā uz Panamu. Iepazīstas ar Panamas prezidentu un harismātisko līderi Omāru Torihosu un gūst viņa atbalstu; uzzina par Savienoto Valstu imperiālisma vēsturi un Torihosa apņemšanos atdot Kanālu Panamai.

1973                          Strauja karjeras izaugsme. Būvē impēriju kopā ar MAIN; turpina strādāt Panamā; daudz ceļo un veic pētījumus Āzijā, Latīņamerikā un Tuvajos Austrumos.

1974                          Veicina lielus ES panākumus Saūda Arābijā. Karaliskā ģimene piekrīt investēt par naftas importu saņemtos miljardus dolāru Savienoto Valstu vērtspapīros un atļauj ASV Finanšu ministrijai izmantot šo vērtspapīru procentus, lai samaksātu amerikāņu uzņēmējiem,

kuri karalistē būvē enerģētikas un apūdeņošanas sistēmas, automaģistrāles, ostas un pilsētas.

Savienotās Valstis garantē karaliskās ģimenes valdīšanas nesatricināmību. Tas kļūs par modeli turpmākajām ES operācijām, starp kurām ir arī tā, kas galu galā noslēgsies ar neveiksmi Irākā.

1975 Atkal tiek paaugstināts amatā; kļūst par visjaunāko partneri visā MAIN simts gadus ilgajā

pastāvēšanas vēsturē; iegūst ekonomikas un reģionālās plānošanas nodaļas vadītāja amatu. Publicē virkni svarīgu rakstu; lasa lekcijas Hārvarda universitātē un citās organizācijās.

1976 Vada apjomīgus projektus dažādās pasaules valstīs: Āfrikā, Āzijā, Latīņamerikā,

Ziemeļamerikā, Tuvajos Austrumos. No Irānas šaha uzzina par ES revolucionāro pieeju impērijas būvēšanas jomā.

1977 Izmantojot personīgos sakarus Kolumbijā, viens no pirmajiem uzzina par to zemnieku smago stāvokli, kuri tiek apsūdzēti terorismā un narkotiku tirdzniecībā, kaut gan patiesībā zemnieki pūlas aizsargāt savas ģimenes un mājas.

1978 Kopā ar Farhadu bēg no Irānas. Abi kopā aizlido uz Romu, kur dzīvo Farhada tēvs, irāņu ģenerālis, kurš pareģo drīzu šaha krišanu un uzveļ vainu par Tuvos Austrumus pāršalkušo naidu ASV politikai, korumpētajiem līderiem un despotiskajiem valdības vadītājiem. Viņš brīdina: ja ASV nemīkstinās savu politiku, situācija turpinās pasliktināties.

1979 Izjūt sirdsapziņas pārmetumus, kad šahs slēpjas viņa zemē, bet irāņi iebrūk ASV vēstniecībā un saņem par ķīlniekiem piecdesmit divus cilvēkus. Apzinās, ka Savienotās Valstis ir zeme,

kas pūlas noliegt patiesību par savu imperiālistisko darbību pasaulē. Pēc vairākiem saspīlētu attiecību un biežas aiziešanas gadiem šķiras no pirmās sievas.

1980 Izjūt dziļu depresiju un vainas apziņu; sāk saprast, ka nauda un vara ir ievilinājušas viņu MAIN slazdā. Iesniedz atlūgumu.

1981 Izjūt ārkārtīgu satraukumu, kad Ekvadoras prezidents Haime Roldoss (kura priekšvēlēšanu

kampaņas pamatā bijusi stāšanās pretī naftas kompānijām) un Panamas līderis Omārs Torihoss (kurš izsaucis ietekmīgu Vašingtonas kompāniju niknumu ar savu nostāju Panamas kanāla un ASV kara bāžu jautājumā) iet bojā aviokatastrofās, ko nepārprotami noorganizējusi CIP. Otrreiz apprecas - ar sievieti, kuras tēvs, Bechtel Corporation galvenais arhitekts, vada pilsētu būvniecību Saūda Arābijā. Šis darbs tiek finansēts, pateicoties darījumam, ko 1974. gadā noorganizējuši ES.

1982 Nodibina Independent Power Systems Inc. (IPS), kompāniju, kas ražo elektroenerģiju ar videi

draudzīgu tehnoloģiju palīdzību. Viņam piedzimst meita Džesika.

1983-1989 Spoži panākumi IPS ģenerāldirektora amatā. Gūst ievērojamu atbalstu, pateicoties "nejaušām

sakritībām", kas ir pazīšanās ar augstu stāvošām personām, nodokļu atlaides utt. Būdams tēvs, izjūt neapmierinātību par apkārtējās pasaules ne taisnību un savu bijušo ES lomu. Uzsāk rakstīt atmiņu grāmatu; viņam tiek piedāvāts augsti apmaksāts konsultanta amats ar nosacījumu, ka viņš šo grāmatu nerakstīs.

1990-1991 Pēc ASV iebrukuma Panamā un Norjegas sagūstīšanas pārdod IPS un četrdesmit piecu gadu vecumā dodas pensijā. Atkal sāk rakstīt grāmatu par savu ES darbu, taču tiek pārliecināts veltīt spēkus nekomerciālas organizācijas radīšanai - viņam tiek paskaidrots, ka šādas grāmatas uzrakstīšana atstās katastrofālu iespaidu uz viņa darba jomu.

1992-2000 Vēro ES neveiksmes Irākā, kas izraisa karu Persijas līcī. Trīs reizes atsāk rakstīt grāmatu par ES, taču tiek apturēts ar kukuļu un draudu palīdzību. Cenšas mierināt savu sirdsapziņu, rakstot grāmatas par pirmatnējām kultūrām, atbalstot nekomerciālas organizācijas, lasot lekcijas New Age, braucot uz Amazoni un Himalajiem, tiekoties ar Dalailamu utt.

2001-2002 Pavada ziemeļamerikāņu grupu uz Amazones mežiem; 2001. gada 11. septembrī atrodas tur, vietējā ciltī. Pavadījis dienu Ground Zero, apsola sev uzrakstīt grāmatu, kas mazinās viņa sāpes un atklās patiesību par ES.

2003-2004 Atgriežas Ekvadoras Amazonē, lai satiktos ar vietējām ciltīm, kuras pieteikušas karu naftas kompānijām; uzraksta "Ekonomiskā slepkavas grēksūdzi".

Content

Pērkinss Džons Ekonomiskā slepkavas grēksūdze

Džons Pērkinss Ekonomiskā slepkavas grēksūdze

Priekšvārds

Prologs

1963-1971

Ekonomiskā slepkavas dzimšana

Uz visu mūžu

Indonēzija: mācība ekonomiskiem slepkavām

Valsts glābšana no komunisma

Pārdodot dvēseli

1971-1975

Es inkvizītora lomā

Civilizācija pāri tiesai

Jēzus no cita viedokļa

Vienīgā iespēja visā mūžā

Panamas prezidents un varonis

Pirāti Panamas kanāla zonā

Karavīri un prostitūtas

Sarunas ar ģenerālī

Ienākot jaunā, baisā ekonomikas vēstures periodā

Saūda Arābijas naudas legalizācija

Savešana un Osamas bin Ladena finansēšana

1975-1981

Pārrunas par Panamas kanālu un Greims Grīns

Irānas valdnieku valdnieks

Spīdzinātā cilvēka grēksūdze

20. NODAĻA

Valdnieka krišana

Kolumbija: Latīņamerikas arkas noslēdzējakmens

ASV pret globālo impēriju

Maldinoša lietišķā biogrāfija

Ekvadoras prezidents pret lielo naftu

Iesniedzu atlūgumu

No 1981.gada līdz mūsdienām

Elnradoras prezidenta nāve

Panama: vēl viena prezidenta nāve

Mana enerģētikas kompānija, Enron un Džordžs Bušs

Es ņemu kukuli

Savienotās valstis iebrūk Panamā

ES izgāšanās Irākā

11.septembris un tā sekas manā dzīvē

Venecuēla: Sadama izglābtā

Atgriešanās Ekvadorā

Uzlaužot ārējo slāni

Epilogs

Džona Pērkinsa biogrāfija