Peļevins Viktors

GenerationP

Viktors Peļevins

GenerationP

PAAUDZE «P1

Kādreiz Krievijā patiesi dzīvoja bezrūpīga, jauna paaudze, kas uzsmaidīja vasarai, jūrai un saulei — un izvēlējās "Pepsi".

Tagad ir grūti izdibināt, kāpēc tā notika. Droši vien ne jau tikai dzēriena brīnišķā garša bija tam par iemeslu. Un arī ne kofeīns, kurš liek bērneļiem vienā laidā pieprasīt jaunu devu, jau no bērnības tos droši ievadīdams kokaīna fārvatera. Un pat ne banāls kukulis — gribētos ticēt, ka partijas birokrāts, kurš pārzināja kontrakta noslēgšanu, gluži vienkārši ar visām savas komunismā vīlušās dvēseles porām iemīlēja šo tumšo, dzirkstošo dzērienu.

Tomēr visticamāk PSRS ideologi uzskatīja, ka patiesība var būt tikai viena. Tāpēc <P' paaudzei tiešām nebija nekādas izvēles, un septiņdesmito gadu bērni izvēlējās "Pepsi" gluži tāpat, kā viņu vecāki izvēlējās Brežņevu.

Lai kā arī būtu, šie bērni, vasarā zvilnēdami pludmalē, ilgi lūkojās skaidrajā, zilajā apvārsnī, dzēra siltu, Novorosijskā stikla pudelēs iepildītu pepsikolu un sapņoja, ka reiz tālā, aizliegtā pasaule no jūras viņas puses ienāks viņu dzīvē.

Pagāja desmit gadi, un šī pasaule sāka ienākt — sākumā piesardzīgi, ar vēlīgu smaidu, pēc tam aizvien parliecinatāk un drošāk. Kā vienu no savām vizītkartēm jaunā pasaule pasniedza "Pepsikolas" reklāmklipu — daudzi pētnieki norādīja, ka šis klips kļuva par ievērojamu pagrieziena punktu pasaules kultūras attīstībā. Tajā tika salīdzināti divi pērtiķi. Viens no viņiem dzēra "parasto kolu" un galu galā iemācījās dažas

vienkāršākās loģiskas darbības ar klucīšiem un kociņiem. Otrs pērtiķis dzēra pepsikolu. Jautri ūjinādams, apskāvis meičas, kuras nepārprotami uzspļāva sieviešu vienlīdzībai (ja nākas cieši kontaktēties ar pērtiķiem, tad labāk par kaut ko tādu nedomāt, jo gan vienlīdzība, gan nevienlīdzība nospiedīs dvēseli vienādi smagi), viņš ar džipu drāzās uz jūras pusi.

Iedziļinoties jau toreiz varēja saprast, ka galvenais nav pepsikola, bet gan nauda, ar ko pepsikola tieši saistīta. Uz šādu secinājumu, pirmkārt, uzvedināja Freida klasiskā asociācija, ko noteica produkta krāsa; otrkārt, loģisks slēdziens — pepsikolas tempšana ļauj iegādāties dārgas mašīnas. Tomēr šo klipu mēs dziļāk neanalizēsim (kaut gan, iespējams, tieši šeit atrastos izskaidrojums, kāpēc tā dēvētā sešdesmito gadu paaudze <P' paaudzi spītīgi saukā par sūdrīmām). Mums ir svarīgs vienīgi tas, ka par <P' paaudzes neizdzēšamu simbolu kļuva pērtiķis ar džipu.

Nedaudz sarūgtināja atklāsme, kā tieši Medisona avēnijas reklamaģentūru puiši iztēlojas savu mērķauditoriju, tā saukto target group. Taču bija grūti neapbrīnot viņu dziļo dzīves izpratni. Tieši šis klips vairākumam Krievijā nīkuļojošo pērtiķu ļāva saprast, ka pienācis laiks pārsēsties džipos un iet pie cilvēku meitām.

Būtu muļķīgi tajā visā meklēt pretkrieviskas sazvērestības pazīmes. Bez šaubām, pretkrieviska sazvērestība eksistē — vienīgā nelaime, ka tajā piedalās visi Krievijas pieaugušie iedzīvotāji. Tātad pepsikola šeit nepavisam nav vainojama. Notikušais bija vispasaules procesa sastāvdaļa, kas atspoguļota daudzās grāmatās (pietiks, ja atcerēsimies Andreja Bitova "Pērtiķu gaidās" vai Viljama Boida "Brazavilas pludmale"). Šis process nepagāja secen ari Amerikai, kaut gan tur viss notika pavisam citādi — kokakola pilnībā, galīgi un neatgriezeniski izspieda

pepsikolu no sarkanās krāsas laukuma, kas zinošam cilvēkam ir līdzvērtīgs uzvarai pie Vaterlo. Tas bija saistīts ar reliģiozi labējās kustības darbošanos, kas Savienotajās Valstīs ir īpaši spēcīga. Viņi neatzīst evolūciju; viņu pasaules uzskatā "Kokakola" iekļaujas ērtāk, jo, patērēdams šo dzērienu, pērtiķis tā arī paliek par pērtiķi. Bet mēs pārāk ilgi pievēršam uzmanību pērtiķiem — gribējām taču meklēt cilvēku.

Vavilens Tatarskis piedzima sen pirms šis vēsturiskas sarkanā uzvaras pār sarkano. Tādējādi viņš automātiski nokļuva <P' paaudzē, kaut gan ilgi par to pat nenojauta. Ja tajos tālajos gados būtu pareģots, ka Tatarskis, izaudzis liels, kļūs par kopiraiteru, viņš droši vien izbrīnītos tiktāl, ka nosviestu pepsikolas pudeli tieši uz pionieru nometnes liedaga karstajiem oļiem. Tais senajās dienās bērniem bija lemts tiekties pēc ugunsdzēsēja mirdzošās ķiveres vai ārsta baltā halāta. Pat nekaitīgais vārds "dizainers" izklausījās pēc šaubīga neoloģisma, kas, pateicoties vienīgi limitētajai lingvistikai, bija atradis patvērumu dižajā krievu valodā līdz pirmā nopietnākā starptautiskā konflikta brīdim.

Taču tolaik gan valodā, gan arī dzīvē daudz kas likās šaubīgs un dīvains. Nu kaut vai vārds "Vavilens", ar kuru Tatarski bija apveltījis tēvs, savienojot dvēselē ticību komunismam un sešdesmito gadu ideālus, un kurš bija darināts no vārdiem "Vasilijs Aksjonovs" un "Vladimirs Iļjičs Ļeņins". Acīmredzot Tatarska tēvs viegli spēja iedomāties uzticīgu ļeņinieti, kas pateicīgā bijībā mēģina izlobīt no Aksjonova brīvdomīgā teksta atziņu, ka marksisms no laika gala ir atbalstījis brīvo mīlestību, vai arī līdz ārprātam džezā iemīlējušos estētu, kuram sevišķi izdevusies saksofona pasāža pēkšņi atklājusi patiesību, ka komunisms uzvarēs. Bet tāds nebija tikai Tatarska tēvs, — tāda bija visa piecdesmito un sešdesmito gadu paaudze, kas pasaulei uzdāvāja pašdarbības dziesmu un kulminācijas brīdī izšļāca kosmosa melnajā tukšumā pirmo zemes pavadoni — tā arī nepiedzīvotās nākotnes četrastaino spermatozoīdu.

Tatarskis ļoti kaunējās no sava vārda un iespēju robežās visiem stādījās priekšā kā Vova. Ar laiku viņš sāka melot draugiem, ka tēvs viņam šo vārdu piešķīris tāpēc, ka, aizraudamies ar Austrumu mistiku, ir domājis par seno pilsētu Bābeli* kuras slepenā doktrīna viņam, Vavilenam, ir jāsaņem mantojumā. Arī Aksjonova un Ļeņina sakausējums esot radīts tikai tāpēc, ka tēvs ir bijis maniheisma un natūrfilozofijas piekritējs, uzskatīdams par nepieciešamu līdzsvarot gaišos pirmsākumus ar tumšajiem. Par spīti šai brīnišķai teorijai, Tatarskis astoņpadsmit gadu vecumā ar neizsakāmu baudu pazaudēja savu pirmo pasi, bet otro saņēma jau ar Vladimira vārdu.

Pēc tam viņa dzīve ritēja pavisam parasti. Viņš iestājās tehniskajā institūtā — skaidrs, ne jau tāpēc, ka mīlēja tehniku (viņa specialitāte bija kaut kādas elektriskās kausēšanas krāsnis), bet gan tāpēc, ka nevēlējās dienēt armijā. Taču divdesmit viena gada vecumā ar viņu atgadījās kaut kas tāds, kas noteica viņa tālāko likteni.

Vasarā laukos viņš izlasīja plānu Borisa Pasternaka sējumiņu. Dzejoļi, pret kuriem agrāk viņš neizjūta ne mazāko slieksmi, saviļņoja tiktāl, ka vairākas nedēļas viņš ne par ko citu nespēja domāt, bet pēc tam sāka tos rakstīt pats. Sarūsējušais autobusa karkass, kas bija slīpi ieaudzis zemē Piemaskavas meža nomalē, palika atmiņā uz mūžu. Netālu no šī karkasa iešāvās prātā pirmā dzejas rinda viņa dzīvē — "Mākoņu sardīnes uz dienvidiem peld" (pēcāk viņam sāka likties, ka dzejolis smird

(krievu val) — Bābele. [Šeit un turpmāk tulkotāja piezīmes]

pec zivīm). Vārdu sakot, notikums bija pavisam tipisks un tikpat tipiski beidzās — Tatarskis iestājās Literatūras institūtā. Tiesa, dzejas nodaļā viņš netika — nācās samierināties ar atdzejojumiem no PSRS tautu valodām. Savu nākotni Tatarskis iztēlojās apmēram šādu: dienā — tukša auditorija Literatūras institūtā, parindenis no uzbeku vai kazahu valodas, kas jāsarīmē līdz kārtējam datumam, bet vakaros — darbs mūžībai.

Pēc taiīi nemanāmi noritēja kāds viņa nākotnei visai būtisks notikums. PSRS, ko sāka atjaunot un pilnveidot apmēram tai pašā laikā, kad Tatarskis izlēma mainīt profesiju, pilnveidojās tiktāl, ka pārstāja eksistēt (ja vien ir iespējama valsts nokļūšana nirvānā, tad šis bija tieši tas gadījums). Tāpēc vairs nevarēja būt ne runas par tulkojumiem no PSRS tautu valodām. Tas bija trieciens, taču Tatarskis to izturēja. Viņam vēl palika darbs mūžībai, un ar to pietika.

Un te nu atgadījās neparedzētais. Kaut kas sāka notikt arī ar mūžību, kurai Tatarskis bija nolēmis veltīt sava darba augļus un dienas. To nu Tatarskis nekādi nespēja saprast. Jo mūžība — kā viņš visu laiku uzskatīja — bija kaut kas nemainīgs, nesagraujams un pilnīgi neatkarīgs no īslaicīgajām, pasaulīgajām norisēm. Piemēram, ja nu mazā Pasternaka grāmatiņa, kas izmainīja viņa dzīvi, jau bija iekļuvusi mūžībā, tad nekāds spēks to vairs nespēja izmest no turienes ārā.

Izrādījās, ka tā nu gluži nav. Izrādījās, ka mūžība pastāvēja tikai līdz brīdim, kamēr Tatarskis patiesi tai ticēja, un nekur ārpus šīs ticības tās faktiski nebija. Lai patiesi ticētu mūžībai, vajadzēja, lai šai ticībai būtu pievērsušies arī citi, jo ticību, kurai neviens cits nav pievērsies, dēvē par šizofrēniju. Taču ar citiem — tostarp arī ar tiem, kas mācīja Tatarskim pievērsties mūžībai, — sāka atgadīties kaut kas dīvains.

Nē, viņi nebija mainījuši savus agrākos uzskatus. Pati telpa, kurai bija pievērsti šie agrākie uzskati (uzskats taču vienmēr ir uz kaut ko vērsts), sāka raukties mazāka un izgaist, kamēr no tās pārpalika vienīgi mikroskopisks plankumiņš uz prāta vējstikla. Visapkārt uzplaiksnīja pavisam citas ainavas.

Tatarskis mēģināja cīnīties, izlikdamies, ka patiesībā nekas tāds nenotiek. Sākumā viņam izdevās. Cieši kontaktēdamies ar citiem ļaudīm, kuri arī izlikās, ka nekas nenotiek, uz kādu laiku varēja tam noticēt. Viss beidzās pēkšņi.

Reiz pastaigas laikā Tatarskis apstājās pie pusdienlaikā slēgta apavu veikala. Otrpus vitrīnai vasaras tveicē pampa resna, mīlīga paskata pārdevēja, kuru Tatarskis tūlīt pat klusībā nez kāpēc nodēvēja par Maņku, bet starp daudzkrāsainiem turku darinājumiem stāvēja nenoliedzami vietējā ražojuma apavu pāris.

Tatarski mirklī caurstrāvoja griezīga atpazīšanas smeldze. Tie bija no labas ādas darināti augstpapēžu zābaciņi ar smailu purnu. Dzeltenrudie, ar gaišzilu diegu nošūtie un lielām zelta sprādzēm, kas atgādināja arfas, izrotātie zābaciņi nelikās vienkārši bezgaumīgi vai vulgāri. Tie nepārprotami iemiesoja sevī to, ko viens pārlieku ieķēris Litinstitūta padomju literatūras pasniedzējs nosauca par "mūsu Gestalt*", un tas likās tik nožēlojami, smieklīgi un aizkustinoši (it īpaši sprādzītes), ka Tatarskim acīs sariesās asaras. Zābaciņi bija pārklāti ar biezu putekļu slāni — tie nepavisam neatbilda laikmeta pieprasījumam.

Tatarskis zināja, ka arī viņš neatbilst laikmeta pieprasījumam, taču jau bija paspējis aprast ar šo apziņu un pat atrada tajā kaut kādu rūgtenu saldmi. Viņš to atšifrēja ar Marinas Cvetajevas palīdzību: "Starp smiekliem izkaisītiem un starp smīniem (Kur nav neviena, kuram tādus vajag!), Tiem maniem dzejoļiem kā dārgiem vīniem reiz arī nāks savs laiks."** Ja arī šajās izjūtās bija kaut kas pazemojošs, tad ne jau viņu pazemo

" Gestalt [vācu val.) — forma, veids, struktūra. "Atdzejojis O. Vācietis.

jošs — drīzāk gan apkārtējo pasauli pazemojošs. Taču, sastindzis vitrīnas priekšā, viņš pēkšņi saprata, ka pārklājas ar putekļiem zem šīm debesīm ne kā trauks ar dārgu vīnu, bet gan kā zābaciņi ar arfām līdzīgajām sprādzēm. Turklāt viņš saprata vēl kaut ko: mūžība, kam viņš agrāk ticēja, spēja pastāvēt, vienīgi saņemdama valsts dotāciju, — vai arī, kas bija gluži tas pats, — kā valstiski aizliegta parādība. Vēl jo vairāk — tā varēja pastāvēt vienīgi kaut kādas apavu pārdevējas Maņkas pusapjaustās atmiņās. Bet viņai, gluži tāpat kā viņam pašam, šo šaubīgo mūžību vienkārši iestūķēja galvā kopā ar dabaszinātnēm un neorganisko ķīmiju. Mūžība bija stihiska — ja, teiksim, Staļins nebūtu nogalinājis Trocki, bet gan Trockis Staļinu, to apdzīvotu pavisam citas personas. Taču pat tas nelikās diez cik svarīgi tāpēc, ka Tatarskis skaidri saprata: jebkurā gadījumā Maņkai nav daļas par mūžību, un brīdī, kad viņa pārstās tai ticēt pavisam, nekādas mūžības vairs nebūs, jo kur gan lai tā patvertos? Vai arī, kā viņš ierakstīja savā piezīmju grāmatiņā, kad atgriezās mājās: "Kad mūžības subjekts ir izzudis, tad izzūd arī visi mūžības objekti, — taču vienīgais mūžības subjekts ir tas, kurš kaut retumis par mūžību atceras."

Viņš vairs nerakstīja dzejoļus: līdz ar padomju varas bojāeju tie zaudēja jēgu un vērtību. Viņa pēdējās, tūlīt pat pēc šī notikuma radītās rindiņas, bija iedvesmojusi grupas DDT dziesma ("Kas ir rudens — vai tās nav lapas…") un vēlīnā Dostojevska alūzijas. Dzejolis beidzās šādi:

Kas ir mūžība — vai tā nav pirtiņa? Mūžība ir pirts ar zirneklīšiem. Janu Maņka ņems un Aizmirsīs šo pirti, Kas tad būs ar Dzimteni un mums?

DRAFT PODIUM

Tikko mūžība izgaisa, Tatarskis atjēdzās tagadnē. Izrādījās, ka viņš galīgi neko nezina par pasauli, kas bija paspējusi uzrasties pēdējo gadu laikā.

Šī pasaule bija ļoti dīvaina. Ārēji maz kas izmainījās — ja nu vienīgi pa ielām klīda vairāk ubagu, un visa apkārtne — mājas, koki, soliņi ielu malās — likās piepeši novecojusi un nolaista. Sacīt, ka ir izmainījusies pati pasaules būtība, arī nevarēja, jo tagad tai vairs nekādas būtības nebija. Visur valdīja biedējoša nenoteiktība. Tomēr, par spīti visam, pa ielām drāzās mersedesu un toijotu straumes, mašīnās sēdēja gan par sevi, gan par notiekošo absolūti pārliecināti spēkpilni vīri, un, ja varēja ticēt avīzēm, pat eksistēja kaut kāda ārpolitika.

Toties televizorā rādīja tos pašus purnus, kurus ieraugot gribējās vemt visus pēdējos divdesmit gadus. Patlaban viņi runāja to pašu, par ko agrāk tika sēdinājuši citus, tikai bija daudz drosmīgāki, stingrāki un radikālāki. Tatarskis bieži iedomājās četrdesmit sestā gada Vāciju, kur doktors Gebelss radiopārraidē histēriski bļauj par bezdibeni, kurā fašisms iegrūdis nāciju, bijušais Osvencimas komandants ieņem priekšsēdētāja amatu komisijā, kas izķer nacistiskos noziedzniekus, SS ģenerāļi skaidri un saprotami runā par liberālām vērtībām, bet visu šo bodīti vada Austrumprūsijas gauleiters, kam beidzot no acīm nokritušas zvīņas. Protams, Tatarskis neieredzēja padomju varu, tomēr viņš nesaprata, vai bija vērts nomainīt ļaunuma impēriju pret ļaunuma banānu republiku, kas importē banānus no Somijas.

Tiesa, Tatarskis nekad neuzskatīja sevi par pārliecinātu morālistu, un vairāk viņu satrauca nevis notiekošā novērtējums, bet gan izdzīvošanas problēma. Viņš nebija nodibinājis nekādus sakarus, kas pašreiz varētu noderēt, tāpēc ķērās vērsim pie ragiem visvienkāršākajā veida — iekārtojās darbā par pārdevēju komerckioskā netālu no mājām.

Darbs bija vienkāršs, tomēr nervozs. Kioskā valdīja pustumsa un dzestrums kā tankā; ar pasauli viņu vienoja mazs lodziņš, caur kuru tik tikko varēja izbāzt šampanieša pudeli. No iespējamām nepatikšanām Tatarski sargāja primitīvi pie sienām piemetinātas biezstieņu restes. Vakaros viņš nodeva ietirgoto jau pavecam čečenam ar smagu zelta gredzenu pirkstā; dažreiz pat izdevās kaut ko atlicināt papildus algai. Palaikam pie kioska pienāca iesācēji bandīti un ar balss lūzuma aizžņaugtām rīklēm pieprasīja naudu par "jumtu". Tatarskis gurdeni sūtīja viņus pie Huseina. Huseins bija izdilis, maza auguma puisis ar mūždien eļļainām acīm no pastāvīgas opiātu lietošanas; parasti viņš zvilnēja uz matrača pustukšā vagoninā kiosku virtenes galā un klausījās sufiju mūziku. Bez matrača vagoninā bija vēl galds un ugunsdrošs skapis, kurā atradās ļoti daudz naudas un neparasts Kalašņikova automāta modelis ar piemontētu zemstobra granātmetēju.

Strādādams kioskā (tas ilga gandrīz gadu), Tatarskis iedzīvojās divās jaunās spējās. Pirmā bija cinisms, tik bezgalīgs kā skats no Ostankinas televīzijas torņa. Otrā spēja likās brīnumaina un grūti izskaidrojama. Tatarskim pietika uzmest īsu skatienu klienta rokām, lai saprastu, vai ir un par cik iespējams viņu apkrāpt, vai var atļauties viņam sarunāt rupjības vai ne, kāda ir iespējamība saņemt no tā viltotu banknoti, un vai pats viņam var iesmērēt tādu banknoti kopā ar atlikumu. Nebija nekādas skaidras sistēmas. Dažreiz lodziņā parādījās spalvainai melonei līdzīga dūre, taču bija skaidrs, ka tās īpašnieku var droši pasūtīt visos sešos virzienos. Bet dažreiz, ieraugot šauru sievietes plaukstu ar manikirētiem nagiem, Tatarskim trauksmaini pamira sirds.

Vienreiz Tatarskim palūdza paciņu Davidoff. Roka, kas lodziņā pastūma saburzītu simttūkstoš rubļu naudaszīmi, likās neinteresanta. Tatarskis ievēroja smalku, tikko jaušamu pirkstu trīcēšanu, pamanīja rūpīgi novīlētos nagus un saprata, ka klients pārlieku aizraujas ar stimulatoriem. Viņš vienlīdz labi varēja būt vidusmēra bandīts vai biznesmenis — vai arī, kā gadījās visbiežāk, kaut kas abiem pa vidu.

— Kādu Davidoff! Parasto vai vieglo? — Tatarskis pajautāja.

— Vieglo, — klients atbildēja, noliecās un ieskatījās lodziņā.

Tatarskis nodrebēja — viņa priekšā stāvēja kursabiedrs no

Litinstitūta laikiem Sergejs Morkovins — kursa kādreizējā spilgtākā personība, kas pamatīgi atdarināja Majakovski — valkāja dzeltenu džemperi un rakstīja pārsteidzošus, eksaltētus dzejoļus ("Mana strofa kā cirvis sadragā locekļus.." vai "Ak, Kliedziena Sejas! Ak, Mata Hari!) Viņš tikpat kā nebija mainījies, tikai tagad matos bija parādījies rūpīgs celiņš, bet celiņā — pāris sirmu matu.

— Vova? — Morkovins izbrīnīti jautāja. — Ko tu te dari?

Tatarskis nezināja, ko atbildēt.

— Skaidrs, — sacīja Morkovins. — Ātri tinamies no šejie

nes prom pie velna!

Pēc neilgas pierunāšanas Tatarskis aizslēdza kiosku un, bailīgi šķielēdams uz Huseina vagoniņu, gāja līdzi Morkovinam uz mašīnu. Viņi aizbrauca uz dārgu ķīniešu restorānu "Mēness templis", pavakariņoja, krietni iedzēra, un Morkovins izstāstīja, ar ko viņš pēdējā laikā nodarbojās. Bet nodarbojās viņš ar reklāmu.

— Vova! — sakampis Tatarska roku un zibsnīdams acis,

viņš runāja. — Tagad ir īpašs laiks. Nekā līdzīga agrāk nav bijis

un pēcāk vairs nebūs. Klondaikas drudzis. Pēc diviem gadiem

viss jau būs sagrābts. Bet patlaban ir reāla iespēja iekļauties sistēmā, lec iekša kaut vai tieši no ielas. Ko domā — Ņujorkā ziedo pusi mūža, lai tikai satiktos ar pareizajiem cilvēkiem pie pusdienu galda, bet te…

Tatarskis nesaprata lielāko daļu no Morkovina teiktā. Vienīgais, ko viņš skaidri apjēdza sarunas laikā — shēmu, pēc kuras funkcionēja sākotnējā kapitāla uzkrāšanas laikmeta bizness un tā savstarpējās attiecības ar reklāmu.

— Visā visumā, — Morkovins runāja, — tas notiek apmēram tā. Cilvēks paņem kredītu. Par šo kredītu viņš noīrē ofisu,

nopērk džipu Cheroķee un astoņas kastes "Smirnova" šņabja.

Kad "Smirnovs" beidzas, izrādās, ka džips ir sadauzīts, ofiss

pievemts, bet kredīts ir jāatdod. Tad tiek paņemts otrs kredīts —

trīsreiz lielāks nekā pirmais. No šī kredīta atdod pirmo, nopērk

džipu Grand Cheroķee un sešpadsmit kastes "Absolūta" šņabja.

Kad "Absolūts"…

— Es sapratu, — Tatarskis pārtrauca. — Un kas notiek

tālāk?

— Iespējami divi varianti. Ja banka, kam cilvēks ir parādā,

pieder bandītiem, kādā brīdī viņu nogalina. Tā kā citu banku

mums nav, tā arī parasti notiek. Ja nu gluži otrādi cilvēks pats

ir bandīts, tad pēdējais kredīts tiek pārmests uz Valsts banku,

bet cilvēks izziņo sevi par bankrotējušu. Uz viņa ofisu atnāk

tiesu izpildītāji, apraksta tukšās pudeles un apvemto faksu, bet

viņš pēc kāda laika sāk visu no gala. Tiesa, patlaban Valsts

bankā jau uzradušies savējie bandīti, tātad situācija kļuvusi

maķenīt sarežģītāka, taču faktiski nekas nav mainījies.

— Aha, — Tatarskis domīgi sacīja. — Bet es nesapratu, kāds

tam visam sakars ar reklāmu.

— Te, lūk, arī slēpjas pats galvenais. Kad vēl nav izdzerta

apmēram puse "Smirnova" vai "Absolūta", džips vēl spēj pa

braukt, bet nāve liekas tāla un abstrakta, tā cilvēka galvā, kurš to visu ievārīja, notiek savdabīga ķīmiska reakcija. Viņā pamostas neierobežota diženuma sajūta, un viņš pasūta sev reklāmklipu. Turklāt viņš pieprasa, lai klips būtu šerpāks nekā citiem idiotiem. Naudas izteiksmē no katra kredīta klipam iztērē apmēram trešdaļu. Psiholoģiski viss skaidrs. Cilvēks nodibina kaut kādu sīku uzņēmumu "Everests", un viņam tik ļoti sagribas ieraudzīt savu logotipu pirmajā kanālā kaut kur pa vidu starp BMWun "Kokakolu", ka bāz vai galvu cilpā. Lūk, un tajā brīdī, kad klienta galvā sākas šī reakcija, mēs izlienam no krūmiem. Tatarskim bija ļoti patīkami izdzirdēt vārdiņu "mēs".

— Situācija šāda, — turpināja Morkovins. — Ir vairākas

studijas, kas taisa reklāmrullīšus. Tām līdz ārprātam ir ne

pieciešami jēdzīgi scenāriju autori, jo tieši uz scenāristu patla

ban balstās viss. Darbs apmēram ir tāds: studijas cilvēki sameklē

klientu, kurš ļoti grib parādīt sevi televizorā. Tu uz viņu ska

ties. Viņš kaut ko runā. Tu viņu uzklausi. Pēc tam tu raksti

scenāriju. Apmēram vienu lappusi, jo klipi ir īsi. Tu to varbūt

izdarīsi divās minūtēs, bet tev jāaiziet pie viņa ne ātrāk kā pēc

divām nedēļām, — viņam jāuzskata, ka visu šo laiku tu, sakam

pis galvu, esi skraidījis pa istabu un domājis, domājis, domājis.

Viņš lasa to, ko tu esi uzrakstījis un tad atkarībā no tā, patīk

scenārijs vai nepatīk, pasūta rullīti vai nu taviem cilvēkiem,

vai iet citur. Tāpēc studijai, kurai tu strādā, tu esi pati galvenā

persona. No tevis ir atkarīgs pasūtījums. Un, ja tev izdodas

klientu nohipnotizēt, tu saņem desmit procentus no klipa ko

pējās summas.

— Bet cik klips maksā?

— Parasti no piecpadsmit līdz trīsdesmit. Izrēķinot vidējo —

ap divdesmit.

— Kas — divdesmit? — Tatarskis neticīgi jautāja.

— Ak kungs, ne jau rubļu! Tūkstoši dolāru.

Sekundes simtdaļa Tatarskis izrēķināja, cik būs desmit procentu no divdesmit tūkstošiem, norija siekalas un pablenza Morkovinā kā suns.

— Protams, tas nav uz ilgu laiku, — sacīja Morkovins.

— Pēc diviem trim gadiem viss izskatīsies citādi. Resnvēderainu

utu vietā, kam izsniedz kredītus visādiem niekiem, ļaudis ņems

miljonus. Džipus, ko sadauza pret laternu stabiem, aizvietos

pilis Francijā un salas Klusajā okeānā. Brīvos strēlniekus

nomainīs nopietni kantori. Bet šajā valstī notiekošā būtība ne

mainīsies nekad. Tāpēc nekad nemainīsies arī mūsu darba

principi.

— Ak kungs! — Tatarskis sacīja. — Tāda nauda… Pat kaut

kā bailīgi.

— Mūžīgais jautājums, — Morkovins iesmējās. — Vai es

esmu trīcošs mūdzis, jeb vai man ir tiesības?*

— Izskatās, ka tu jau uz to esi atbildējis.

— Jā, — sacīja Morkovins. — Tā gadījās.

— Nu, un kā?

— ļoti vienkārši. Trīcošs mūdzis, kuram ir neatņemamas

tiesības. Un arī elvē**. Starp citu, varbūt tev aizdot? Izskaties

tāds apbružāts. Atdosi, kad būsi uzņēmis apgriezienus.

— Paldies, — Tatarskis sacīja. — Pagaidām man ir. Bet vai

tu gadījumā nezini, no kurienes uzradies šis vārds — "elvē"?

Mani čečeni saka, ka to saprotot arī Arābijas pussalā. Pat angļiem

esot kaut kas līdzīgs…

— Zinu gan, — Morkovins atbildēja. — Tas ir no latīņu bur

tiem "L" un "V". Saīsinājums no liberal values* * *.

F. Dostojevskis "Noziegums un sods", tulk. K. Štrals. Elvē [krievu val. žarg. jiaB3, JI3B3] — nauda. Liberālas vērtības [angļu val..

Nākamajā diena Morkovins aizveda Tatarski uz visai dīvainu vietu, ko sauc Draft Podium (pēc vairāku minūšu saspringta garīga darba Tatarskis vairs nepūlējās saprast, ko tas nozīmē). Draft Podium bija izvietojies veca ķieģeļu nama pagrabā netālu no centra. Aiz smagām dzelzs durvīm atradās neliela, līdz griestiem ar tehniku piebāzta telpa. Tajā Tatarski gaidīja vairāki jauni cilvēki. Galvenais bija neskuvies puisis vārdā Sergejs, kas līdzinājās Drakulam jaunībā. Viņš paskaidroja Tatarskim, ka nelielā kubiskā zilas plastmasas kaste, kas stāvēja uz tukšas kartona kārbas, ir dators Silicon Graphics, kurš maksā velns viņu zina cik, bet datorā instalētā programma Soft Image maksā divas reizes vairāk. "Silikons" bija šīs pazemes alas galvenais dārgums. Vēl istabā bija daži vienkāršāki datori, skeneri un kaut kāds sarežģīts videomagnetofons ar daudziem indikatoriem. Lielu iespaidu uz Tatarski atstāja viena detaļa — videomagnetofonam bija apaļš ritenītis ar līdzīgu rokturi kā šujmašīnām, un ar tā palīdzību varēja ar roku griezt uz priekšu un atpakaļ kadrus.

Draft Podiumam padomā bija kāds ļoti perspektīvs klients.

— Objektam ir apmēram piecdesmit gadu, — Sergejs runāja,

smēķēdams mentola cigareti. — Agrāk viņš strādāja par fizikas

skolotāju. Kad viss bardaks tikko vēl sākās, viņš nodibināja

tortīšu cepšanas kooperatīvu "Putna piens" un divu gadu laikā

uztaisīja tādu naudu, ka tagad noīrēja Lefortovā veselu kondito

rejas kombinātu. Nesen paņēma lielu kredītu. Aizvakar sāka

dzert, bet dzer viņš apmēram divas nedēļas.

— No kurienes informācija? — Tatarskis painteresējās.

— Sekretāre, — sacīja Sergejs. — Tātad, viņš jāgrābj ciet tūlīt

pat, un scenārijs jādabū gatavs, kamēr viņš vēl nav paspējis

beigt žūpot. Skaidrā prātā viņš vienmēr pārtop gnīdā. Tikšanās

sarunāta rīt vienos viņa birojā.

Nākamajā dienā Morkovins agri atbrauca pie Tatarska uz mājām. Viņš atveda lielu, spilgti dzeltenu polietilēna maisu. Maisā bija bordo krāsas žakete no materiāla, kas atgādināja šineļa audumu. Uz krūšu kabatas mirdzēja Marlboro paciņas emblēmai līdzīgs sarežģīts ģerbonis. Morkovins sacīja, ka šī esot kluba žakete. Tatarskis nesaprata, taču paklausīgi to uzvilka mugurā. Vēl Morkovins izvilka švītīgu bloknotu ādas vākos, neiedomājami resnu pildspalvu ar uzrakstu Zoom un peidžeri — Maskavā peidžeri toreiz bija tikko parādījušies.

— Šo te mantiņu pieliksi pie jostas, — viņš sacīja. — Jūs ar

klientu tiekaties vienos, bet vienos divdesmit es tev piezvanīšu.

Kad tas sāks pīkstēt, noņemsi no jostas un tā svarīgi uz viņu

paskatīsies. Visu laiku, kamēr klients runās, raksti kaut ko blok

notā.

— Kam tas viss? — Tatarskis painteresējās.

— Vai tiešām nav skaidrs? Klients maksā milzu naudu par

papīra lapu un pāris printera tintes pilieniem. Viņam jābūt abso

lūti pārliecinātam, ka daudzi cilvēki ir maksājuši naudu par to

pašu pirms viņa.

— Manuprāt, — sacīja Tatarskis, — tieši šo žakešu un pei

džeru dēļ viņš sāks šaubīties.

— Tu sarežģī, — Morkovins atmeta ar roku. — Dzīve ir

vienkāršāka un dumjāka. Un vēl kas…

Viņš izvilka no kabatas šauru futlāri, atvēra un pastiepa Tatarskim. Futlārī gulēja kroplīgi skaists pulkstenis no zelta un tērauda.

— Tas ir Rolex Wister. Uzmanīgāk, nenodauzi apzeltījumu —

tas ir viltots. Es to izmantoju tikai darbam. Kad runāsies ar

klientu, tad pulksteni vajag, zini, lūk tā, pažvadzināt. Tas palīdz.

Atbalsts Tatarski ļoti iedvesmoja. Pusvienos viņš iznāca no metro stacijas. Turpat netālu jau gaidīja puiši no Draft Podiuma, kas bija atbraukuši ar melnu, garu mersedesu. Tatarskis jau orientējās Inznosn tiktāl, lai saprastu, ka mašīna ir izīrēta uz divām stundām. Sergejs joprojām bija neskuvies, taču tagad viņa bārdas rugāji likās tādi padrūmi stilīgi — droši vien tāpēc, ka mugurā bija tumša žakete ar neticami šauriem atlokiem un taurenītis. Viņam blakus sēdēja Ļena, kas nodarbojās ar kontraktiem un grāmatvedību. Viņa bija tērpusies vienkāršā melnā kleitā (nedz rotājumu, nedz kosmētikas), bet rokā turēja mapīti ar zelta atslēdziņu. Kad Tatarskis ielīda mašīnā, visi trīs saskatījās, un Sergejs teica šoferim:

— Uz priekšu!

Ļena nervozēja. Visu ceļu ķiķinādama, viņa stāstīja par kaut kādu Azadovski — acīmredzot savas draudzenes mīļāko. Par šo Azadovski viņa, šķita, gandrīz vai jūsmoja: atbraucis no Ukrainas uz Maskavu, viņš apmetās pie viņas paziņas, pierakstījās tās dzīvoklī, pēc tam izsauca no Dņepropetrovskas māsu ar diviem bērniem, pierakstīja turpat arī viņus un nekavējoties ar tiesas palīdzību samainīja dzīvokli, atstājis draudzenei komunālā dzīvokļa istabu.

— Šis cilvēks tālu tiks, — Ļena atkārtoja.

Sevišķi viņu iespaidoja tas, ka tūlīt pat pēc veiksmīgās operācijas māsa ar bērniem tika aizsūtīta atpakaļ uz Dņepropetrovsku; vēstījums bija tik detalizēts un niansēts, ka brauciena beigās Tatarskim jau likās, ka viņš nodzīvojis pusi mūža vienā dzīvoklī ar Azadovski un tā tuviniekiem. Starp citu, Tatarskis nervozēja ne mazāk par Ļenu.

Klients (viņa vārds tā arī palika nezināms) brīnumainā kārtā atbilda priekšstatam, kāds bija izveidojies Tatarska galvā pēc vakardienas sarunas — maza auguma drukns vīrelis ar viltīgu seju, kurā tikko sāka izplēnēt paģiru pēdas; droši vien viņš bija izdzēris pirmo glāzi neilgi pirms tikšanās.

Pēc īsas apmaiņas ar laipnībām (lielākoties runāja Ļena; Sergejs sēdēja stūrī, pārmetis vienu kāju otrai, un smēķēja) Tj\ tarskis tika iepazīstināts kā scenārists. Apsēdies pie galda pretī klientam, viņš uzgāza ar "Roleksu" pa galdu un atvēra bloknotu. Uzreiz kļuva skaidrs, ka klients nezina, ko īsti teikt. Bez spēcīga halucinogēna palīdzības viņa biznesa detaļas Tatarskī iedvesmu izraisīt nespēja — klients galvenokārt runāja par kaut kādām ar fluoru pārklātām paplātēm, pie kurām nekas nevarēja pielipt. i Klausīdamies un mazliet pagriezis seju nostāk, Tatarskis māja ar galvu un kricelēja bloknotā bezjēdzīgus ķeburiņus. Ar acs kaktiņu viņš aplūkoja istabu — arī tajā nebija nekā interesanta, ja nu vienīgi gaišzila ziemeļbriežu ādas cepure tukša, aizstiklota skapja augšējā plauktā.

Kā bija solīts, pēc dažām minūtēm viņam pie jostas iepīkstējās peidžeris. Tatarskis noņēma no siksnas melno plastmasas kārbiņu. Tās lodziņā bija vārdi: " Welcome to the route 666"*.

"Jokdaris, ne?" Tatarskis nodomāja.

— Vai tas nav no Video International? — no stūra pajautāja

Sergejs.

— Nē, — Tatarskis atbildēja, uztvēris piespēli. — Man, pal

dies Dievam, šie muļķi vairs nezvana. Slava Zaicevs. Šodien

viss tiek atcelts.

— Kāpēc? — Sergejs noprasīja, pacēlis uzaci. — Ja viņš

domā, ka mums vajag vairāk nekā viņam…

— Parunāsim pēc tam, — Tatarskis sacīja.

Pa to laiku klients domīgi un sabozies vēroja savu ziemeļbrieža cepuri aizstiklotajā skapī. Tatarskis palūkojās uz viņa rokām. Tās bija saāķētas kopā, bet īkšķi ātri rotēja viens ap otru, it kā uztīdami neredzamu diegu. Tas bija patiesības brīdis.

— Bet vai jūs nebaidāties, ka viss var beigties? — Tatarskis

pajautāja. — Pats saprotat, kāds tagad laiks. Ja nu viss sagrūst?

*Laipni lūdzam 666. šosejā [angļu val.).

Klionts suviohas un neizpratnē paskatījās vispirms uz Tatarski, pftc tam uz viņa kolēģiem.

— liaidus, — viņš atbildēja, pacēlis acis. — Kurš tad nebai

dās? Bet jums lādi jocīgi jautājumi…

— Atvainojiet, — Tatarskis sacīja. — Es tāpat vien.

Saruna beidzās pēc kādām piecām minūtēm. Sergejs paņēma

no klienta veidlapu ar logotipu — ovālā ietvertu stilizētu pīrādziņu, kuru balstīja trīs burti "LKK". Norunāja satikties pēc nedēļas; Sergejs apsolīja, ka tad būs gatavs klipa scenārijs, kaut kāds "kadrējums" un "tāme".

— Vai tu esi nojūdzies? — Sergejs noprasīja Tatarskim, kad

viņi izgāja laukā. — Kurš tad uzdod tādus jautājumus?

— Tas nekas, — Tatarskis sacīja. — Toties tagad es zinu, ko

viņš grib.

Mersedess trijotni aizveda līdz tuvākajai metro stacijai.

Atgriezies mājās, Tatarskis pāris stundās uzrakstīja scenāriju. Jau sen viņš nebija izjutis tādu iedvesmas lidojumu. Scenārijam nebija konkrēta sižeta — to veidoja vēsturiskas reminiscences pamīšus ar metaforām. Auga un gruva Bābeles tornis, Nīla plūdināja ūdeņus, Roma dega, huņņi traucās pa stepi nezināmā virzienā — bet dibenplānā trakā ātrumā griezās milzīga, caurspīdīga pulksteņa rādītājs.

"Paaudzes nomaina viena otru," runāja dobja un dēmoniska (Tatarskis tieši tā arī uzrakstīja) aizkadra balss, "taču zeme pastāvēs mūžu mūžos."

Taču pat zeme, nosēta ar impēriju un civilizāciju drupām, galu galā nesteidzīgi nogrima svina okeānā; virs tā rēcošās virsmas palika vientuļi izslējusies klints, kuras forma it kā saskanēja ar scenārija sākumā pieminēto Bābeles torni. Sekoja lēns kameras uzbrauciens klintij, līdz kļuva redzams akmenī izkalts pīrādziņš ar burtiem "LKK", zem kuriem greznojās devīze, ko Tatarskis atrada krājumā "Spārnotās latīņu frāzes":

MEDUS TEMPUSTAT1BUS PLACIDUS. MIERĪGS VĒTRAS LAIKĀ.

LEFORTOVAS KONDITOREJAS KOMBINĀTS

Draft Podiumā Tatarska sacerējums izraisīja šausmas.

— Tehniski to nav grūti uztaisīt, — Sergejs sacīja. — Jāiz

velk kadri no vecām filmām, jāiekrāso, jāpastiepj. Bet tā ir pil

nīga šīza. Pat kaut kā smieklīgi.

— Šīza, — Tatarskis piekrita. — Un smieklīga. Bet pasaki

man, ko tu īsti gribi? Dabūt Kannu prēmiju vai pasūtījumu?

Pēc pāris dienām Ļena klientam aizveda vairākus scenārija variantus, ko bija uzrakstījuši citi. Tajos darbojās nenoteiktas seksuālās orientācijas gados jauns pavārs (tika piedāvāts klasiskais sižets ar poručiku Rževski un ķiršogas kauliņu, izmantojot reklāmsaukli "Bet pavārs ēda pīrādziņu ar ķiršiem"), melni mersedesi, ar dolāriem piebāzts koferis un citi tautiski arhetipi. Klients to visu noraidīja, nepaskaidrodams iemeslus. Tad izmisusī Ļena parādīja Tatarska uzrakstīto scenāriju.

Studijā viņa atgriezās ar līgumu par trīsdesmit pieciem tūkstošiem, no tiem divdesmit tika izmaksāti avansā. Tas bija rekords. Ļena pavēstīja, ka klients, izlasījis scenāriju, sācis uzvesties kā veselu pūtēju orķestri izdzirdusi Hamelnes žurka.

— Varēja izspiest četrdesmit, — viņa teica. — Es, muļķe,

par vēlu sapratu.

Nauda ienāca kontā pēc piecām dienam, un Tatarskis saņēma godīgi nopelnītos divus tūkstošus. Sergejs ar komandu jau grasījās braukt uz Jaltu, lai nofilmētu klinti, uz kuras klipa pēdējos kadros vajadzēja parādīties granītā izkaltajam pīrādziņam, bet te pēkšņi klients tika atrasts savā ofisā miris — kāds bija viņu nožņaudzis ar telefona vadu. Uz ķermeņa atrada tradicionālos elektriskā gludekļa nospiedumus, bet mutē nežēlīgas rokas

iespiestu pīrādziņu "Noktirne" (ar liķieri piesūcināts biskvīts un skumīgi rūgtena šokolāde; tas viss apbārstīts ar sarīvēta kokosrieksta traģisko sarmu).

"Paaudzes nomaina viena otru," Tatarskis filozofiski nodomāja. "Taču katrs pats sev tuvākais."

Ta nu Tatarskis kļuva par kopiraiteru. Viņš nesaka izskaidroties ne ar vienu no saviem iepriekšējiem priekšniekiem, bet vienkārši nolika kioska atslēgas uz Huseina vagoniņa lieveņa. Diemžēl tādi izrāvieni kā ar vētras laikā mierīgo Lefortovas konditorejas kombinātu atgadījās ne visai bieži. Tatarskis ātri saprata: ja no desmit uzsāktiem projektiem tiek īstenots viens — tā ir liela veiksme. Viņš nepelnīja ļoti lielu naudu, taču tik un tā sanāca vairāk, nekā darbojoties mazumtirdzniecībā. Ar savu pirmo reklāmdarbu viņš nebija apmierināts, atrazdams tajā kaut kādu kaunpilni steidzīgu gatavību lēti pārdot visu to cēlāko, kas rodams dvēselē. Un, kad pasūtījumi sāka nākt cits pēc cita, viņš saprata, ka biznesā nekad nedrīkst izrādīt steigu, jo tā var pamatīgi nosist cenu, bet tas ir muļķīgi: vissvētākais un viscēlākais ir jāpārdod pēc iespējas dārgāk, jo citādi pēc tam vairs nebūs ko pārdot. Tatarskis tomēr zināja, ka uz dažiem šis noteikums neattiecas. Žanra īstenie virtuozi, kurus viņš šad tad manīja televizorā, izmanījās pārdot šo viscēlāko katru dienu, taču darīja to tik meistarīgi, ka nevarēja rast ne mazāko formālo iemeslu pasacīt, ka ir kaut kas pārdots, un nākamajā dienā viņi droši varēja sākt visu no jauna. Kā tas tika panākts, to Tatarskis nespēja pat iedomāties.

Pakāpeniski sāka iezīmēties kāda visnotaļ nepatīkama tendence: pasūtītājs saņēma Tatarska izstrādāto projektu un pieklājīgi paskaidroja, ka tas nav gluži tas, kas vajadzīgs, bet pēc mē nēša vai diviem Tatarskis neviļus ieraudzīja klipu, kurā bija izmantota viņa ideja. Šādos gadījumos bija veltīgi meklēt taisnību.

Palūdzis padomu jaunajiem paziņām, Tatarskis raudzīja pakāpties augstāk reklambiznesa hierarhijā un sāka nodarboties ar reklāmkoncepciju izstrādāšanu. Šis darbs diez ko neatšķīrās no iepriekšējā. Eksistēja kāda maģiska grāmata, kuru izlasot droši varēja mest malā kautrību un vairs ne par ko nešaubīties. Grāmatu sauca Positioning: a battle for your mind*, un to bija sarakstījuši divi izcili amerikāņu brīnumdari. Taisnību sakot, Krievijas apstākļiem tā bija pavisam nepiemērota. Cik nu Tatarskis saprata, nekādu cīniņu preču starpā par nišu vietējā patērētāja saārdītajās smadzenēs nenotika; pašreizējā situācija vairāk atgādināja kūpošu ainavu pēc atomsprādziena. Taču grāmata noderēja tik un tā. Tajā varēja atrast daudzus spožus izteicienus, piemēram, line extention, ko varēja iespraust koncepcijās un lietišķajās sarunās. Tagad Tatarskis saprata, ar ko pūstošā imperiālisma ēra atšķiras no sākotnējā kapitāla uzkrāšanas laikmeta. Rietumos reklāmas pasūtītājs un kopiraiters kopīgi mēģināja skalot smadzenes patērētājam, bet Krievijā kopiraitera uzdevums bija aizmiglot smadzenes pasūtītājam. Vēl Tatarskis saprata, ka Morkovinam bija taisnība un šī situācija būs mūžīga. Reiz, uzsmēķējis teicamas kvalitātes zālīti, viņš neviļus atklāja Postsociālistiskās formācijas ekonomisko pamatlikumu: kapitāla sākotnējā uzkrāšana tajā vienlaikus ir arī pēdējā.

Šad tad pirms iemigšanas Tatarskis pārlasīja grāmatu par pozicionēšanu. To viņš uzskatīja par savu mazo Bībeli; salīdzinājums vēl jo vairāk atbilda patiesībai tāpēc, ka tajā varēja atrast tādu reliģiozu uzskatu atskaņas, kas jo spēcīgi iedarbojās

"Pozicionēšana: cīņa par jūsu prātu angļu val.).

u/. vii,»a niiviiiiiijļo dvēsoli: "Piecdesmito gadu romantiskie kopiraitori, kuri l;ij;;id jau pārcēlušies uz milzīgo reklāmas aģentūru debesīs…"

TIHAMATS 2

Morkovina pareģojums sāka piepildīties — vienpatim reklāmbizncsā tikpat kā vairs nebija ko darīt, un Tatarska karjera palēnām iestrēga bezvēja joslā. Pasūtījumi aizplūda uz aģentūrām, kurām štatos bija savi kopiraiteri un tā dēvētie kreatori. Šīs aģentūras neapturami vairojās kā sēnes pēc lietus vai, kā Tatarskis uzrakstīja kādā koncepcijā, — kā zārki pēc jauna vadoņa uzrašanās*.

Bet vadonis beidzot pameta iesildīto vietiņu Krievijā. Armijas kravas mašīnas veda viņa statujas ārpus pilsētas (runāja, ka viens pulkvedis esot izdomājis paņēmienu, kā tās pārkausēt krāsainajos metālos, un kārtīgi nopelnījis, kamēr viņu nenovāca), taču vietā uzradās vienīgi tāds kā pelēks baisums, kurā padomju tipa dvēsele ātri sapuva un iebruka pati sevī. Avīzes apgalvoja, ka šajā baisumā jau sen dzīvo visa pasaule un tieši tāpēc uz zemeslodes ir tik daudz naudas un mantu, un to saprast traucē vienīgi "padomju mentalitāte".

Kas tā tāda "padomju mentalitāte" vai sakramentālais "sovoks"**, Tatarskis līdz galam neizprata, kaut gan izmantoja šo frāzi bieži un ar baudu. Taču, kā uzskatīja viņa jaunais darba devējs Dmitrijs Pugins, Tatarskim nekas nebija jāsaprot. Bija nepieciešams, lai šī mentalitāte viņam piemistu, jo tajā slēpās

* Vardu spēle: KaK rpnōbi nocne AOXĢ1X — KŪK rpoōbi nocue BOHŅVI krievu val.).

**COBOK (krievu val.) — burtiski tulkojot: liekšķere; Krievijā šis vārds ir pārtapis sugasvārdā, mitoloģizējies un ar skumju ironiju apzīmē bijušo padomju cilvēku ar tā "tipisko" domāšanas veidu.

viņa nodarbošanās jēga — rietumu reklamkoncepciju pielāgošana Krievijas patērētāju mentalitātei. Viņa darbu varēja raksturot ar vārdiem free lance — Tatarskis šo frāzi tulkoja "brīvais strēlnieks", vispirmām kārtām ar to domājot savu algu.

Pugins, vīrs ar melnām ūsām un melnām, spulgojošām acīm, kas atgādināja divas pogas, uzradās nejauši, kādās viesībās pie kopīgiem paziņām. Uzzinājis, ka Tatarskis nodarbojas ar reklāmu, viņš izrādīja visai atturīgu interesi. Taču Tatarskis uzreiz izjuta pret Puginu iracionālu cieņu — viņu satrieca, ka Pugins dzēra tēju, sēdēdams pie galda garā, melnā mētelī.

Tad arī sākās sarunas par padomju mentalitāti. Pugins atzinās, ka tais senajās dienās tā piemitusi arī viņam, taču viņš to neglābjami pazaudējis, dažus gadus strādādams Ņujorkā par taksistu. Braitonbīčas sāļie vēji bija izpūtuši no galvas sasmakušās padomju konstrukcijas un inficējuši ar nepārvaramu tieksmi pēc panākumiem.

— Ņujorkā tu īpaši asi atskārsti, — viņš sacīja Tatarskim,

kad pēc tējas dzeršanas viņi pievērsās šņabītim, — ka vari no

dzīvot visu dzīvi kaut kādā mazā, smirdošā virtuvītē, zelēdams

draņķīgu kotleti un blenzdams netīrā, piedirstā pagalmiņā. Kver

nēsi pie loga un blenzīsi mēslos un atkritumos, līdz dzīve nema

nāmi beigsies.

— Interesanti, — Tatarskis domīgi atsaucās. — Kāpēc tad

jābrauc uz Ņujorku? Vai gan…

— Tāpēc, ka Ņujorkā tu to apjēdz, bet Maskavā ne, — Pu

gins viņu pārtrauca. — Taisnība, te ir nesalīdzināmi vairāk

smirdošu virtuvju un piedirstu pagalmu. Taču šeit tu neparko

nesapratīsi, ka starp tiem paies visa tava dzīve. Nesapratīsi līdz

brīdim, kad tā patiesi būs beigusies. Starp citu, tā ir viena no

galvenajām padomju mentalitātes pazīmēm.

Pugina uzskatus varēja apstrīdēt, taču viņa piedāvātā ideja

bija vienkārša, saprotama un loģiska. Cik nu Tatarskis varēja spriest no savām padomju mentalitātes dzīlēm, projekts bija pārliecinoši hrestomātisks amerikāņu uzņēmējdarbības piemērs.

— Redzi, — Pugins runāja, samiedzis acis un lūkodamies kaut kur telpā virs Tatarska galvas, — padomijā jau vairs gandrīz neko neražo. Bet cilvēkiem taču vajag kaut ko ēst un vilkt mugurā? Tātad drīz vien šurp vedīs preces no Rietumiem. Vienlaikus pāri gāzīsies reklāma. Taču šo reklāmu nedrīkstēs vienkārši pārtulkot no angļu valodas uz krievu, tāpēc ka šeit mums ir citi… kā lai pasaka… cultural references… Vārdu sakot, reklāmu steigšus vajadzēs adaptēt krievu pasūtītājam. Tagad paklausies, kas mums būs jādara. Mēs ņemam un jau laikus — saproti? — laikus izgatavojam visiem nopietnākajiem brendiem* sagataves. Un pēc tam, tiklīdz pienāks laiks, ejam ar mapīti padusē uz pārstāvniecībām un taisām biznesu. Galvenais — laikus nodrošināties ar labām smadzenēm.

Un Pugins dauzīja ar plaukstu pa galdu — viņš acīmredzot uzskatīja, ka ir jau nodrošinājies. Taču Tatarskim uzmācās vārga nojausma, ka viņu atkal muļķo. Darba perspektīvas pie Pugina pagaidām likās visai izplūdušas — kaut arī darbs bija pavisam konkrēts, nebija skaidrs, kas un kad par to maksās.

Lai ievingrinātu roku, Pugins uzdeva izstrādāt Sprite reklāmkoncepcijas uzmetumu — sākumā viņš gribēja dot arī Marlboro, taču pēkšņi pārdomāja, teikdams, ka Tatarskim vēl par agru pie tā ķerties. Kā Tatarskis pēcāk saprata, tobrīd tad arī izpaudās tā pati padomju mentalitāte, kuras dēļ viņš bija pieprasīts. Vienā mirklī aizvainojuma dēļ, jo viņam nebija uzticēts Marlboro, izgaisa visa viņa skeptiskā attieksme pret Puginu. Taču šis aizvainojums saplūda ar prieku, ka Sprite tomēr viņam

*Brand (angļu val.) — tirdzniecības zīme.

bija palicis, un, ierauts šajā pārdzīvojumu virpulī, viņš pat neiedomājās, kā gan kaut kāds Braitonbīčas taksists, vēl ne kapeiku neiedevis, jau izlemj, vai Tatarskis drīkst domāt par Marlboro koncepciju vai ne.

Sprite projektā Tatarskis ieguldīja visu savu izpratni par iedragāto dzimtenes vēsturisko ceļu. Pirms ķerties pie darba, viņš izlasīja dažas izmeklētas nodaļas no grāmatas Positioning: a battle for your miņā un lēveni visdažādāko nokrāsu avīžu. Avīzes nebija lasītas sen, un izlasītais viņu samulsināja. Tas, protams, ietekmēja galarezultātu.

Pirmkārt, viņš uzrakstīja koncepcijā, ir jāievēro, ka pašreizējā situācija Krievijā ilgi pastāvēt nevar. Vistuvākajā nākotnē ir sagaidāma daudzu vitāli nepieciešamu ražotņu pilnīga apstāšanās, finansiālais krahs un nopietnas sociālās kataklizmas, kas neizbēgami noslēgsies ar militāru diktatūru. Neatkarīgi no savas pol itiskās un ekonomiskās programmas nākamā diktatūra mēģinās pievērsti es nāci onāl i sti ski em 1 ozungi em; psei dosi āvi skais stils kļūs par val stī valdošo estētisko virzienu. (Mēs nel ietojam šo terminu noliedzošā nozīmē. Pretēji neeksistējošam slāviskajam stilam psei dosi āviskais stils eksistē kā rūpīgi izstrādāta un precīza paradigma.) Bet šī stila simboliskajā zīmju telpā tradicionālā Rietumu reklāma nav iedomājama. Tāpēc vai nu tā būs aizl iegta pi lnībā, vai arī ti ks pakļauta stingrai cenzūrai. Veidojot kaut cik ilglaicīgu stratēģiju, šo faktu nedrīkst ignorēt.

Apskatīsim klasisko, pozicionēto reklāmsaukli Sprite the Uncola. Tā izmantošana Krievijā ir uzskatāma par sevišķi 1 ietderīgu, taču citu iemeslu deļ neka Amerikā. Termins Uncola (tātad nekola) ļoti veiksmīgi pozicionē Sprite iepretim "Pepsikolai" un "Kokakolai", izveidojot šim produktam īpašu nišu Rietumu patērētāja apziņā. Taču, kā zināms, Austrumei ropas val stīs "Kokakol a" drīzāk uzskatāma par ideoloģisku fetišu, nevis par atvēsinošu dzērienu. Piemēram, ļāHersch dzērieniem piemīt noturīga "uzvaras garša", tad "Kokakolai" piemīt "brīvības garša", kā to septiņdesmitajos un astoņdesmitajos gados pasludināja vesela virkne pārbēdzēju no Austrumeiropas. Tāpēc Krievijas patērētājiem termins Uncola saistās ar plašām antidemokrātiskām un an~ tiliberālām konotācijām. Militārās diktatūras apstākļos šis apstākli s mi neto termi nu padara īpaši pievilcīgu un daudzsološu.

Tulkojumā Uncola skanēs "Nekola". Fonētiskā skanējuma (līdzīgs vārdamŅikola) un izraisāmo asociāciju ziņā šis vārds lieliski iederēsies varbūtējās nākotnes estētikā.

Iespējamie reklāmsaukļu varianti:

SPRITE. NEKOLA ŅIKOLAM

(Būtu lietderīgi padomāt par Ronaldam Makdonaldam līdzīga, tikai dvēselē dziļi nacionāla personāža "Ņikolas Spraitova" ieviešanu patērētāja apziņā.)

LAI NAV NE KOLAS, NE MĀJU MAN

SPRITE. NEKOLA ŅIKOLAM

(Otrs reklāmsauklis paredzēts marginālajām grupām.)

Turklāt ir jāizvērtē Krievijas tirgum paredzētā produkta ārējā noformējuma izmaiņu nepieciešamība. Arī šeit ir vajadzīgi pseidoslāviskā stila elementi. Kā ideālu simbolu varētu izmantot bērzu. Būtu vēlams nomainīt bundžiņas zaļo krāsojumu ar svītraini melnbaltu kā bērza stumbrs. Reklāmrullīša iespējamais teksts:

Es baltajā birzī dzēru bērzsulas Spraitu.

Izlasījis Tatarska uzrakstīto, Pugins sacīja:

— The Uncola ir nevis Sprite, bet gan Seven up sauklis.

Pēc tam viņš kādu laiku klusēja un blenza Tatarskī ar savām podziņu acīm. Tatarskis arī klusēja, lūkodams atcerēties, cik reižu viņš jau atradies tik idiotiskā situācijā.

— Taču nav nemaz tik slikti, — Pugins beidzot apžēlojās.

— To var izmantot. Ja neder Spraitam, tad noderēs Seven up.

Vari uzskatīt, ka eksāmenu esi nokārtojis. Tagad pamēģini kādu

citu brendu.

— Kādu? — Tatarskis ar manāmu atvieglojumu pajautāja.

Pugins padomāja, parakņājās kabatās un izvilka atplēstu

"Parlamenta" paciņu.

— Izdomā viņiem arī plakātu, — viņš sacīja.

Ar "Parlamentu" gāja daudz grūtāk. Vispirms Tatarskis uzrakstīja parasto:

Ir skaidrs, ka, veidojot daudzmaz nopietnu rek1 āmas koncepci j u, pi rmām kārtām j āņem vērā…

Pēc tam viņš uz ilgāku laiku pamira. Patiesībā nepavisam nebija skaidrs, kas jāņem vērā pirmām kārtām. Vienīgā asociācija, ko vārds "Parlaments" no viņa ar grūtībām izdabūja, saistījās ar Kromvela karadarbību Anglijā. Acīmredzami, ka no Krievijas vidusmēra patērētajā, kas bērnība lasījis Dima romānus, varēja sagaidīt to pašu. Pusstundu ilga, traka garīgā spriedze spēja laist pasaulē tikai deģenerātu:

PAR KAULIEM NAV LAMENTS*

Kad "Parlamenta" paciņa bija tukša, Tatarskim sagribējās uzsmēķēt. Meklēdams cigaretes, viņš izvandīja visu dzīvokli un atrada vecu "Javas" paciņu. Pāris reižu ievilcis dūmu, viņš iesvieda cigareti tualetes podā un metās pie galda. Tikko dzimušais teksts sākumā izlikās veiksmīgs atrisinājums.

PARLIAMENT THE UN JAVA

Taču tūlīt pat viņš atcerējās, kas sauklis nedrīkst būt angļu valodā. Pēc ilgām mocībām viņš uzrakstīja:

KO NĀKAMĪBA SOLA MUMS? PARLAMENTS. NEJĀVA**

Sapratis, ka uzcepis vārda uncola nekvalitatīvu kopiju, viņš jau grasījās padoties. Un piepeši viņam atausa gaisma. Kādu Literatūras institūta laikā uzrakstīto kursa darbu sauca "īsa apcere par Krievijas parlamentārisma vēsturi". Viņš to gandrīz neatcerējās, taču bija pilnīgi pārliecināts, ka varēs tajā atrast materiālu ne tikai vienai, bet pat trijām koncepcijām. Satraukumā palēkdamies, viņš aizdancoja pa gaiteni pie sienas skapja, kur glabājās vecie papīri.

Pēc pusstundas kļuva skaidrs, ka sameklēt kursa darbu neizdosies. Bet Tatarskis par to vairs nedomāja — rakņājoties

*Lamentacija [latīņu val. lamentatio) — žēlabas, gaušanās, vaimanas, skumjas.

**Tatarska izdomātais vārds Hema krievu val.) asociējas ar vārdu i— neskaidrs, nenoteikts.

sienas skapi uzkrājušajās iegulās, viņš antresola plauktā atrada vairākus priekšmetus, kas tur glabājās vēl no skolas laikiem: ar tūristu cirvīti sakropļotu Ļeņina krūšutēlu (Tatarskis atcerējās, ka pēc eksekūcijas pats to noslēpa grūti pieejamā vietā, baidīdamies no atmaksas), ar tanku un atomsprādzienu zīmējumiem piepildītu sabiedrisko zinātņu pierakstu kladi un dažas vecas grāmatas.

Tas viss pārpildīja viņu ar tik neremdināmu nostalģiju, ka darba devējs Pugins piepeši izraisīja riebumu un naidu un tūlīt pat tika pilnībā izstumts no apziņas kopā ar visu savu "Parlamentu".

Tatarskis ar maigumu atcerējās, ka atrastās grāmatas tika izvilcis no makulatūras, kuru vākt viņus sūtīja pēc stundām. Starp tām bija sešdesmitajos gados izdota franču kreisā eksistenciālista grāmatiņa, brīnišķīgi noformēts teorētiskās fizikas rakstu krājums "Visums un bezgalība" un ātršuvēju vāciņi, uz kuru muguriņas ar lieliem burtiem bija uzrakstīts "Tihamats".

Grāmatu "Visums un bezgalība" Tatarskis atminējās, bet vāciņus ne. Viņš tos atvēra un pirmajā lappusē izlasīja:

TIHAMATS 2

Jūra pasaulīgā

Hronoloģiskas tabulas un piezīmes

Vāciņos saspraustie papīri nenoliedzami piederēja pirrnsdatoru ērai. Tatarskis bija redzējis milzums samizdata grāmatu, kuras klejoja pa rokām tieši šādā formātā — uz pusi samazinātas divas mašīnraksta lappuses, kas nokopētas uz vienas lapas. Acīmredzami viņš turēja rokās seno laiku vēsturei veltītas disertācijas pielikumu. Tatarskim palēnām atausa atmiņā šādi tādi fakti: liekas, ka bērnībā viņš šos vāciņus nebija pat atvēris, izprazdams vārdu "Tihamats" kā savdabīgu sopromata un istmata* krustojuma paveidu, kas balstās tautas gudrība "lēnāk brauksi, tālāk tiksi"**. Un šo garadarbu viņš bija izvilcis no makulatūras tikai un vienīgi skaisto vāciņu dēļ, bet pēc tam gluži vienkārši aizmirsis.

Taču izrādījās, ka "Tihamats" ir vai nu kādas senas dievības vārds, vai okeāna nosaukums, vai arī tas viss kopā. No zemsvītras piezīmes Tatarskis saprata, ka šo vārdu varētu tulkot apmēram kā "Haoss".***

Vāciņos sasprausto papīru lielākā daļa bija diezgan vienveidīgas tā dēvētās "ķēniņu tabulas" — tajās tika uzskaitīti grūti izrunājami personvārdi ar romiešu cipariem un paskaidrojumiem, kurš un kad devies karagājienā, uzcēlis mūri, ieņēmis pilsētu un tā joprojām. Dažviet bija salīdzināti atšķirīgi izziņas avoti, un salīdzinājuma rezultātā tika secināts, ka vairāki hronoloģiskā secībā izkārtoti vēsturiski notikumi patiesībā ir viens un tas pats gadījums, kurš tik pamatīgi pārsteidzis laikabiedrus un pēctečus, ka tā atbalsis div un trīskāršojās, lai pēcāk katra uzsāktu pastāvīgu un neatkarīgu eksistenci. Kā varēja noprast no vēstījuma svinīgās un vienlaikus ar atvainošanās pieskaņu intonācijas, autoram šis atklājums noteikti likās revolucionārs un līdzvērtīgs ikonu grautiņiem, un tas Tatarskim lika kārtējo reizi aizdomāties par visu cilvēcisko pūliņu veltīgumu. Fakts, ka Ašuretilšamersituballistu II patiesībā ir tas

* ConpoMar un HCTMar krievu val.) — iesakņojušies mācību priekšmetu saīsinājumi: materiālu pretestība un vēsturiskais materiālisms.

** Vārdu spēle: THXO (krievu val.) — lēni; rnine eņeuib — lēnāk brauksi.

*** Šeit transformēts akadiešu mitoloģijas pirmatnējās stihijas iemiesojuma dievības vārds — Tiamata. Jaunākās paaudzes dievs Marduks nogalina Tiamatu un no viņas ķermeņa divām daļām rada debesis un zemi.

pats Nebūkadnecars III, viņu nesatrauca — šī atraduma izraisītais nezināmā vēsturnieka patoss šķita nedaudz smieklīgs. Arī ķēniņi šķita smieklīgi: nebija pat nojēgas, vai tie bijuši reāli cilvēki vai māla plāksnītes pārrakstītāja kļūdas auglis un viņu pēdas palikušas vienīgi uz šīs plāksnītes. Vismaz Tatarskis nekad agrāk par viņiem nebija neko dzirdējis; vārds "Nebūkadnecars" Tatarska izpratnē varēja brīnišķīgi raksturot cilvēku, kurš cieš no nesalāpītām paģirām.*

Hronoloģiskajām tabulām sekoja raksti ar nezināma teksta komentāriem — vāciņos bija daudz ielīmētu fotogrāfiju ar kaut kādām senlietām. Pēc kārtas otrais vai trešais virsraksts, ko Tatarskis izlasīja, izskatījās šāds:

BĀBELE: HALDEJU TRĪS MĪKLAS

Cauri "O" burtam varēja samanīt izsmērētas "E" kontūras** — izlabota drukas kļūda, taču Tatarskis, to ieraudzīdams, manāmi satraucās. Piedzimstot iegūtais un pilngadību sasniedzot atraidītais vārds atgādināja par savu esamību brīdī, kad viņš jau pilnīgi bija aizmirsis to lomu, ko, kā pats bija stāstījis bērnības draugiem, viņa liktenī vajadzēja nospēlēt Bābeles slepenajām doktrīnām.

Zem virsraksta atradās zīmoga nospieduma attēls — kalna vai pakāpjveidīgas piramīdas virsotnē esošas restotas durvis, pie kurām stāvēja bārdains cilvēks svārkos un pāri plecam pārmestu pledam līdzīgu auduma gabalu. Tatarskim šķita, ka cilvēks, satvēris aiz tievām bizēm, tur rokā divas nocirstas galvas. Taču vienai galvai trūka sejas, bet otra jautri smaidīja. Tatarskis

* He6vxanaHa33ep (Nebūkadnecars) — «e 6yxarb [krievu val.) — (nedzert, nemest).

** "E" burts vārdā BasimeH (Vavilens) labots uz burtu "O" vārdā BasmioH (Bābele).

izlasīja uzrakstu zem attēla: "Haldejs ar masku un spoguli zikurāta virsotnē." Apsēdies uz skapī atrasto un izvilkto grāmatu kaudzītes, viņš sāka lasīt tekstu zem fotogrāfijas.

"123. Ipp. Spogulis un maska — Ištaras rituālie priekšmeti. Kanonisks attēls, kas vispilnīgāk izsaka viņas kulta sakrālo simboliku, — Ištara ar zelta masku uz sejas lūkojas spogulī. Zelts ir dievietes ķermenis; tā negatīvā projekcija ir zvaigžņu gaisma. Tāpēc daži pētnieki izvirza versiju, ka dievietes trešais rituālais priekšmets ir mušmire, kuras cepurīte iemieso zvaigžņotās debess dabisko karti. Šajā gadījumā par dažos tekstos minēto "debesu sēni" ir jāuzskata tieši mušmire. To netieši apstiprina arī kāda mīta detaļas par trīs dižām — sarkanās, zilās un dzeltenās — debess ērām. Sarkanā mušmire haldeju saista ar pagātni; ar tās palīdzību kļūst pieejama sarkanās debess ēras gudrība un spēks. Turpretim brūnā mušmire (akadieši "brūno" un "dzelteno" apzīmēja ar vienu vārdu) sasaista ar nākotni, un ar tās palīdzību iespējams iegūt visu nākotnes neizsmeļamo enerģiju."

Uz labu laimi pāršķīris vairākas lapas, Tatarskis atkal ieraudzīja vārdu "mušmire".

"145. Ipp. Haldeju trīs mīklas (Ištaras trīs mīklas). Teiksma par haldeju trīs mīklām vēstīja, ka jebkurš Bābeles iedzīvotājs varēja kļūt par dievietes vīru — viņam vajadzēja nobaudīt īpašu dzērienu un uzkāpt viņas zikurāta. Nav zināms, kas ar to domāts: ceremoniāla uzkāpšana reālā Bābeles celtnē vai halucinogēnu izraisīts pārdzīvojums. Par labu pēdējam pieņēmumam liecina fakts, ka dzēriens tika gatavots pēc diezgan eksotiskas receptes: tajā tika iekļauts "sarkanā ēzeļa urīns" iespējams, senajā alķīmijā tradicionāli izmantotais cinobrs) un "debesu sēnes" [acīmredzot mušmires — sk. "Spogulis un maska").

Kā norādīts teiksmā, ceļš uz bagātību un absolūto gudrību (Bābeles iedzīvotāji šos abus jēdzienus nešķīra, valdīja pārliecība, ka drīzāk tie savstarpēji viens otru papildina un pastāv kā viena un tā paša jēdziena dažādi aspekti) veda caur seksuālu savienību ar dievietes zelta elktēlu, kurš atradās zikurāta augšējā istabā. Tika uzskatīts, ka noteiktā laikā šajā elkā iemiesojas Ištaras gars.

Lai piekļūtu elktēlam, bija jāatmin Ištaras trīs mīklas. Šīs mīklas līdz mūsdienām nav saglabājušās. Te jāpiemin diezgan apšaubāmais Kloda Grēko viedoklis (sk. 11, 12), kas pieļauj, ka par mīklām tiek dēvēts Nīnives arheoloģisko izrakumu laikā atrastais ritmizētu un tām piemītošā homonimiskā rakstura dēļ diezgan polisemantisku seno akadiešu zinšu kopums.

Tomēr daudz pārliecinošāka liekas versija, kas vienlaikus balstās uz vairākiem informācijas avotiem: Ištaras trīs mīklas faktiski bija trīs simboliski priekšmeti, kas tika pasniegti Bābeles iedzīvotājam, kurš bija izteicis vēlēšanos kļūt par haldeju. Viņam bija jāizskaidro šo priekšmetu nozīme simboliskā vēstījuma motīvs). Spirālveida ceļā, kas veda uz zikurāta virsotni, atradās trīs posteņi, kur nākamajam haldejam rindas kārtībā deva šos priekšmetus. To, kurš kaut uz vienu mīklu atbildēja nepareizi, posteņa sardze nogrūda lejā no zikurāta; tas nozīmēja drošu nāvi. Ir pamats pieņēmumam, ka Kibelas kults, kas balstās uz rituālo paškastrāciju, sakņojas Ištaras kultā: acīmredzotpaškastrācija šai gadījumā spēlēja aizvietojošā upura lomu.)

Par spīti visam, gribētāju bija daudz, jo pareizās atbildes, kas ļāva nokļūt zikurāta virsotnē un tur savienoties ar dievieti, tomēr eksistēja. Reizi vairākās desmitgadēs kādam tas izdevās. Cilvēks, kurš pareizi atbildēja uz visām trijām mīklām, uzkāpa virsotnē un tikās ar dievieti. Pēc tam viņš kļuva par iesvētītu haldeju un dievietes rituālo vīru iespējams, ka tādi bija vairāki).

Viena no versijām apgalvo, ka Ištaras trīs mīklu atbildes ir bijušas sastopamas rakstveidā. Bābelē īpašās vietās tika pārdotas aizzīmogotas plāksnītes ar atbildēm uz dievietes jautājumiem cita versija klāsta, ka tas esot bijis maģisks zīmogs ar tajā iegrieztām atbildēm). Ar šo plāksnīšu izgatavošanu un tirdzniecību nodarbojās Loterijas aizbildņa — dieva V.nkiilū —galvena tempļa priesteri. Uzskatīja, ka dieviete izveļas sev kārtējo vīru ar linkidū starpniecību. Tas likvidēja senajiem Bābeles iedzīvotājiem labi pazīstamo konfliktu starp dievišķo likteņa nolemtību un gribas brīvību. Tāpēc vairums nolēmušo iekarot zikuratu pirka māla plāksnītes ar atbildēm; valdīja viedoklis, ka plāksnītes zīmogu drīkst atplēst tikai zikurāta virsotnē.

Šī prakse tad arī tika nodēvēta par Dižo Loteriju (iesakņojies termins, ko ieviesuši daudzie šīs leģendas iedvesmotie beletristi, taču precīzāks tulkojums būtu "Spēle Bez Nosaukuma"). Tajā pastāvēja tikai laimests un nāve, tātad savā ziņā tukšu loterijas biļešu nebija. Daži drosminieki uzdrīkstējās kāpt augšup bez šīm špikeru plāksnītēm.

Citā skaidrojumā Ištaras trīs jautājumi nav bijuši mīklas, bet gan simboliski orientieri, kas norāda uz noteiktām dzīves situācijām. Bābeles iedzīvotājam tās bija jāpārvar un jāuzrāda savas gudrības apliecinājums zikurāta sargiem; tā viņš guva iespēju satikties ar dievieti. (Šajā variantā iepriekšminētā uzkāpšana drīzāk jāuztver kā metafora.) Bija populārs ticējums, ka Ištaras trīs jautājumu atbildes paslēptas "tirgus dziesmās", kas tiek dziedātas katru dienu Bābeles tirgū, taču nekādu liecību par šīm dziesmām vai šādu paradumu nav saglabājušās. "

Noslaucījis vāciņiem putekļus, Tatarskis tos iebāza atpakaļ skapī, nolēmis, ka varbūt kaut kad izlasīs visu pilnībā.

Kursa darbu par Krievijas parlamenta vēsturi viņš neatrada. Starp citu, meklējumu beigās Tatarskis saprata: Krievijā parlamentārisma vēsture vainagojas ar to vienkāršo faktu, ka vārds "parlamentārisms" var būt vajadzīgs vienīgi ja nu tikai cigarešu "Parlaments" reklāmai — un, ja godīgi, pat tad var iztikt bez jebkāda parlamentārisma.

IŠTARAS TRĪS MĪKLAS

Nākamajā dienā Tatarskis, vēl joprojām iegrimis domās par cigarešu reklamkoncepciju, Tveras ielas sākumā satika savu bijušo klasesbiedru Andreju Girejevu, par kuru neko nebija dzirdējis jau vairākus gadus. Viņu satrieca Girejeva apģērbs — zila sutana, virs kuras bija uzstīvēta izšūta Nepālas vestīte. Rokās Girejevs turēja kaut ko līdzīgu lielām kafijas dzirnaviņām, kuras bija aprakstītas ar tibetiešu burtiem un izrotātas krāsainām lentēm un kuru rokturi viņš grieza; par spīti tērpa elementu neiedomājami eksotiskajam paskatam, tie it kā viens otru neitralizēja un kopumā izskatījās ļoti dabiski. Neviens garāmgājējs nepievērsa Girejevam uzmanību: pateicoties pilnīgam vizuālās informācijas trūkumam, viņš bija nozudis no uztveres lauka līdzīgi "Pepsikolas" reklāmai vai laternas stabam.

Tatarskis vispirms atpazina Girejeva seju un tikai pēc tam pievērsa uzmanību viņa ārienes bagātīgajām detaļām. Vērīgi ielūkojies viņam acīs, Tatarskis saprata, ka Girejevs liekas tāds kā apmāts, kaut piedzēries neizskatījās. Tomēr viņš bija sakoncentrējies, rāms un izraisīja uzticību.

Girejevs sacīja, ka tagad dzīvo Maskavas tuvumā Rastorgujevas ciematā, un uzaicināja viesos. Tatarskis piekrita, un viņi ienira metro tuneļos, bet "Varšavas" stacijā pārsēdās elektriskajā vilcienā. Brauca klusēdami; Tatarskis brīžiem pārtrauca vērot ainavu aiz loga un lūkojās Girejeva, kas savā dīvainajā tērpā atgādināja bojāgājušā Visuma pēdējo atlūzu — ne padomju Visuma, jo tajā nevarēja sastapt klejojošus tibetiešu astrologus, bet kāda cita, padomju pasaulei paralēla un pat tam par spīti eksistējoša, taču ar to kopā izgaisuša Visuma. Bija žēl, tāpēc ka daudzas lietas, kas Tatarskim kādreiz patika un bija tuvas dvēselei, nāca tieši no šī paralēlā Visuma, ar kuru, kā visi bija pārliecināti, nekas nekad nevarēja notikt. Taču ar to notika tieši tas pats, kas ar padomju mūžību — un notika tikpat nemanāmi.

Girejevs dzīvoja melnā mājā, kurā bija nošķiebušies uz sāniem un kuras priekšā nīkuļoja aizlaists dārzs, aizaudzis ar pusotra cilvēka augumā sazēlušiem milzu suņuburkšķiem. Ērtību ziņā viņa mājoklis bija tāda kā pārejas forma no lauku miesta uz pilsētu: ieskatoties tualetes būdas caurumā, varēja ieraudzīt pāri bedrei nostieptas slapjas un gļotainas kanalizācijas caurules, bet, no kurienes un uz kurieni tās stiepās, nebija zināms. Toties mājā bija gāzes plīts un telefons.

Girejevs nosēdināja Tatarski verandā uz krēsla un no sarkanas skārda bundžas ar baltu uzrakstu igauņu valodā iebēra tējkannā rupji samaltu pulverīti.

— Kas tas ir? — Tatarskis jautāja.

— Mušmires, — Girejevs atbildēja un ielēja tējkannā vārošu

ūdeni. Istabā uzvirmoja sēņu zupas smarža.

— Tu to tiešām taisies dzert?

— Nebaidies, — Girejevs sacīja. — Brūno tur nav.

Viņš to pateica ar tādu intonāciju, it kā jau iepriekš atvairītu visus iespējamos iebildumus, un Tatarskis nezināja, ko lai atbild. Kādu brīdi viņš šaubījās, bet tad atcerējās, ka vakar bija lasījis tieši par mušmirēm, un uzveica šaubas. Mušmiru tēja garšas ziņā izrādījās diezgan patīkama.

— Un kas no tās būs?

— Pats redzēsi, — atbildēja Girejevs. — Gan tu vēl tās kaltēsi

ziemai.

— Un kas man tagad jādara?

— Ko gribi, — Girejevs sacīja.

— Runāt drīkst?

— Runā.

Kādu pusstundu viņi tukši pļāpāja par kopīgiem paziņām.

Kā jau bija sagaidāms, ne ar vienu no viņiem pa šo laiku nebija noticis nekas interesants. Bija izcēlies tikai viens — Ļoša Čikunovs, kurš bija izdzēris vairākas šņabja Finlandia pudeles un janvāra zvaigžņotajā naktī nosalis bērnu rotaļlaukuma namiņā.

— Nokļuva Valhallā, — Girejevs skopi komentēja.

— No kurienes tāda pārliecība? — Tatarskis jautāja, taču

tūlīt pat atcerējās skrejošos briežus un asinssarto sauli uz šņabja

etiķetes un klusībā piekrita.

Tostarp viņa ķermeni pārņēma tāds kā maķenīt nojaušams, jautrens slābanums. Krūtīs uzradās patīkamu trīsu viļņi, tie virzījās tālāk pa rumpi un rokām un pierima, mazu gabaliņu neaizsniegusi līdz pirkstiem. Un Tatarskim nez kāpēc sagribējās, lai šīs trīsas noteikti pārņemtu arī pirkstus. Viņš saprata, ka iedzēris par maz. Taču tējkanna jau bija tukša.

— Vai vēl ir? — viņš pajautāja.

— Nu, re! — sacīja Girejevs. — Tieši par to es runāju.

Viņš piecēlās, izgāja no istabas un atgriezās ar izplestu

avīzi, uz kuras bija izbārstīti sausu, sagrieztu mušmiru gabaliņi. Pie dažiem bija palikušas sarkanās miziņas strēmelītes, pie citiem pielipušas avīžpapīra šķiedras ar burtu spoguļnospiedumiem.

Iemetis dažus gabaliņus mutē, Tatarskis tos sakošļāja un norija. Kaltētas mušmires nedaudz garšoja pēc kartupeļu pārslām, tikai bija daudz gardākas — Tatarskis nodomāja, ka tās varētu tirgot paciņās kā čipsus, un acīmredzot tieši šeit slēpās viena no iespējām ātri tikt pie bagātības, džipa, reklāmklipa un vardarbīgas nāves. Dažus no priekšmetiem, kas greznoja istabu, viņš pamanīja tikai tagad. Piemēram, papīra lapu, kas karājās pie sienas visredzamākajā vietā, — uz tās bija līkločiem izzīmēts ne īsti sanskrita, ne īsti tibetiešu burts, kas atgādināja pūķi ar izliektu asti.

— Kas tas ir? — viņš noprasīja Girejevam.

Girejevs pašķielēja uz sienu.

— Hum, — viņš sacīja.

— Ko ar to dara?

— Es tādā veidā ceļoju.

— Uz kurieni? — Tatarskis jautāja.

Girejevs paraustīja plecus.

— Pagrūti izskaidrot, — viņš sacīja. — Hum. Ja nedomā,

daudz kas kļūst skaidrāks.

Taču Tatarskis jau bija aizmirsis, ko jautājis. Viņu pārņēma pateicības uzplūdi, jo Girejevs bija viņu atvedis šurp.

— Vai zini? — viņš teica. — Man patlaban ir grūts periods.

Pārsvarā čupojos ar baņķieriem un reklāmdevējiem. Izdzenā

līdz pēdējam. Bet te, pie tevis… Gluži kā būtu atgriezies mājās.

Girejevs acīmredzot saprata, kas notiek ar Tatarski.

— Nieki, — viņš sacīja. — Neņem galvā. Ziemā pie manis

bija atbraucis kāds reklāmdevēju pārītis. Gribēja paplašināt

apziņu. Bet pēc tam aizskrēja basām kājām pa sniegu. Ejam pa

staigāties?

Tatarskis piekrita ar prieku. Izgājuši pa vārtiņiem, viņi devās tālāk pāri laukam, kas bija svaigi izrakņāts ar grāvjiem. Taciņa aizveda līdz mežam un sāka līkumot starp kokiem. Tatarska rokās pieņēmās spēkā tāda kā niezoša trīce, kas joprojām nespēja aizsniegt pirkstus. Saskatījis, ka starp kokiem aug daudz mušmiru, viņš atpalika no Girejeva un izrāva no zemes dažas sēnes. Tās nebija sarkanas, bet gan tumšbrūnas un ļoti skaistas. Ātri tās apēdis, viņš panāca Girejevu, kurš neko nebija pamanījis.

Mežs drīz beidzās. Viņi iznāca lielā atklātā laukumā — kolhoza laukā, kas sniedzās līdz upei. Tatarskis palūkojās augšup: virs lauka bija sastinguši milzīgi, nekustīgi mākoņi un beidza liesmot neizsakāmi grūtsirdīgs, oranžs saulriets, kāds rudeņos dažbrīd skatāms Piemaskavas nomalēs. Pagajušies pa celiņu gar lauka malu, viņi apsēdās uz nogāzta koka. Runāt negribējās. Tatarskim piepeši iešāvās galvā mušmiru varbūtējā reklāmkoncepcija. Tā balstījās pieņēmumā, ka mušmires kā sēnes pašizteiksmes visaugstākā pakāpe ir atomsprādziens — kaut kas līdzīgs mirdzošam, nemateriālam ķermenim, kādu prot iemantot daži spējīgākie mistiķi. Un cilvēki nav nekas vairāk kā dzīves palīgforma, kurus mušmires izmanto sava augstākā mērķa sasniegšanai gluži tāpat, kā cilvēki siera pagatavošanai izmanto pelējumu. Tatarskis pacēla acis uz rieta oranžajām bultām un viņa domu plūdums pārtrūka.

— Klausies! — Girejevs pēc kāda brīža pārtrauca klusumu.

— Es atkal atcerējos Lošu Čikunovu. Žēl cilvēka, vai ne?

— Jā, — Tatarskis atsaucās.

— Cik tas ir dīvaini — viņš nomira, bet mēs dzīvojam…

Kaut gan mani māc aizdomas, ka ikreiz, kad aizmiegam — mēs

nomirstam gluži tāpat. Un saule aiziet mūžībā, un beidzas visa

vēsture. Bet pēc tam nebūtība apnīk pati sev, un mēs pamosta

mies. Un pasaule rodas no jauna.

— Kā gan nebūtība var pati sev apnikt?

— Brīdī, kad tu pamosties, tu katru reizi no jauna iznirsti

no nekurienes. Un tāpat arī viss pārējais. Un nāve — nāve ir jau

zināmās ik rīta pamošanās aizvietošana ar kaut ko citu, par ko

pagalam neiespējami domāt. Mums nav tam atbilstošā instru

menta, tāpēc ka mūsu prāts un pasaule ir viens un tas pats.

Tatarskis centās saprast, ko tas nozīmē, un atklāja, ka domāt kļūst aizvien grūtāk un pat bīstamāk, jo viņa domas bija iemantojušas tādu brīvestību un spēku, ka viņš tās vairs nespēja kontrolēt. Tūlīt pat viņa acu priekšā, iemiesojusies trīsdimensiju ģeometriskā figūrā, parādījās atbilde. Tatarskis ieraudzīja savu prātu — kā žilbinoši baltu, saulei līdzīgu sfēru, taču pavisam mierīgu un nekustīgu. No sfēras centra uz malām stīgoja tumši, savijusies šķiedrveidīgi diedziņi. Tatarskis saprata, ka tieši šie diedziņi ir viņa piecas sajūtas. Maķenīt resnākā šķiedriņa bija redze, tievākā — dzirde, bet pārējās gandrīz nevarēja saskatīt. Visriņķī šīm nekustīgajām šķiedriņām dancoja izlocījusies spirāle, līdzīga elektriskās spuldzītes kvēldiegam, kas gan uz mirkli saplūda ar vienu no tiem, gan savirpinājās pati ap sevi gandrīz tādā pašā gaismojošā kamoliņā, kādu tumsā izveido kvēloša cigaretes uguntiņa, ja to ātri griež. Tā bija doma, kas patlaban nodarbināja viņa prātu.

"Tātad nekādas nāves nav," Tatarskis ar prieku nodomāja. "Kāpēc? Tāpēc, ka diedziņi pazūd, bet lodīte taču paliek!"

Tas, ka viņam izdevās ar tik vienkāršiem un jebkuram saprotamiem vārdiem noformulēt atbildi uz jautājumu, kas cilvēcei nebija devis mieru pēdējo gadu tūkstošu laikā, pārpildīja viņu ar laimi. Viņam sagribējās izstāstīt par savu atklājumu Girejevam, un Tatarskis, saņēmis to aiz pleca, mēģināja pēdējo frāzi pateikt skaļi. Tomēr mute pateica kaut ko pavisam citu un bezjēdzīgu — visas zilbes, no kurām sastāvēja vārdi, bija pareizas, taču haotiski sajaukušās cita ar citu. Tatarskis nodomāja, ka vajadzētu padzerties, un sacīja Girejevam, kas uz viņu bailīgi lūkojās:

— Es taprāt pagad labdzertos!

Girejevs noteikti nesaprata, kas notiek. Un bija skaidrs, ka notiekošais viņam nepatīk.

— Es gadprāt labdzert patatos! — Tatarskis bikli atkārtoja

un centās pasmaidīt.

Viņam ļoti gribējās, lai Girejevs atbildētu smaidam. Taču Girejevs sāka uzvesties dīvaini — piecēlās un lēnām kāpās atpakaļ, prom no Tatarska, un Tatarskis saprata, ko nozīmē izteiciens "viņa sejā iezagās šausmas". Šīs pašas šausmas skaidri un gaiši tagad atspoguļojās viņa drauga seja. Atkāpies vairākus nedrošus soļus, Girejevs pagriezās un sāka skriet. Tatarskis apvainojās līdz pašiem dvēseles dziļumiem.

Tostarp sāka krēslot. Starp kokiem zilajā miglā vīdošā Girejeva Nepālas vestīte atgādināja lielu taureni. Tatarski patīkami satrauca iespēja uzsākt pakaļdzīšanos. Viņš, augsti palēkdamies, lai nepakluptu pār kādu sakni vai cinīti, aizjoņoja Girejevam pakaļ. Drīz vien noskaidrojās, ka viņš skrien krietni ātrāk par Girejevu, pat nesalīdzināmi ātrāk. Vairākas reizes to apdzinis un atgriezies atpakaļ, viņš atģida, ka skrien apkārt nevis Girejevam, bet gan nolauztam, nokaltušam kokam cilvēka augumā. Tas nedaudz atskurbināja, un viņš aizmeimuroja pa taciņu uz to pusi, kur, kā likās, vajadzēja atrasties stacijai.

Pa ceļam viņš apēda vēl dažas mušmires, kas viņam parādījās starp kokiem, un drīzumā izgāja uz plaša grantēta ceļa, ko no vienas puses nožogoja krāsotu stiepļu sēta.

Pretī nāca kāds gājējs. Tatarskis piegāja viņam klāt un pieklājīgi pajautāja:

— Vai jūs pateikne kālīdz nostakļūt tucijai? Nu, kur cieni

vilcbrauc?

Paskatījies Tatarskī, garāmgājējs strauji atsprāga atpakaļ un aizskrēja prom. Izskatījās, ka šodien visi, ieraugot Tatarski, reaģēja vienādi. Tatarskis atcerējās savu čečenu darbadevēju un jautri nodomāja: "Tagad derētu satikt Huseinu! Interesanti, vai viņš izbītos?"

Kad tūlīt pat ceļmalā parādījās Huseins, izbijās pats Tatarskis. Huseins klusēdams stāvēja zālē un nekādi nelikās manām Tatarska tuvošanos. Bet Tatarskis piebremzēja pats, pietipināja klāt biklā bērna solī un vainīgi pamira.

— Ko gribi? — Huseins noprasīja.

No pārbīļa Tatarskis pat nepamanīja, kā runā — normāli

vai nenormāli. Un viņš pateica kaut ko pavisam lieku un neiederīgu:

— Es tikai uz brīdi. Es gribēju tev pavaicāt kā target group

pārstāvim — kādas asociācijas tevī izraisa vārds "parlaments"?

Huseins neizbrīnījās. Brīsniņu padomājis, viņš atbildēja:

— Dzejniekam Ai Hazavī bija tāda poēma — "Putnu parla

ments". Par to, kā trīsdesmit putnu aizlidoja meklēt putnu,

vārdā Semurgs — visu putnu karali un dižu meistaru.

— Bet kāpēc viņi lidoja meklēt karali, ja viņiem bija parla

ments?

— To pajautā viņiem. Turklāt Semurgs bija ne tikai karalis,

bet arī nenovērtējamu zināšanu avots. Par parlamentu tā nevar

teikt.

— Un ar ko viss beidzās? — Tatarskis jautāja.

— Kad viņi izturēja trīsdesmit pārbaudījumus, tad uzzināja, ka vārds "Semurgs" nozīmē "trīsdesmit putnu".

— Kā viņi to uzzināja?

— Viņiem to pavēstīja dievišķā balss.

Tatarskis nošķaudījās. Huseins uzreiz apklusa un sadrūmis novērsās. Diezgan ilgi Tatarskis gaidīja turpinājumu, līdz saprata, ka Huseins ir pustumsā grūti saskatāms stabs ar pienaglotu plakātu "Nekurināt ugunskurus!". Tas viņu sarūgtināja — kā izrādījās, Girejevs ar Huseinu bija uz vienu roku. Huseina teiksma viņam patika, taču bija skaidrs, ka sīkākas detaļas uzzināt neizdosies, un ar dzirdēto vien cigarešu reklamkoncepcijai bija par maz. Tatarskis devās tālāk, prātodams, kas viņu bija piespiedis bailīgi apstāties pie stabā iemiesotā Huseina, kurš to nemaz nebija lūdzis.

Izskaidrojums tika atrasts, taču ne no patīkamākajiem: tas bija padomju laikmeta rudiments, vēl līdz galam no sevis neizstumtais vergs. Mazliet padomājis, Tatarskis secināja, ka padomju cilvēka dvēsele vergs nav koncentrēts kādā noteiktā tās vietā, bet gan, visticamāk, iekrāso visu tās miglainajās ārēs notiekošo slābana psihiskā peritonīta krāsās, un tādējādi nav nekādu iespēju izstumt šo vergu vien pa lāsītei, neiebojājot vērtīgas dvēseles īpašības. Ņemot vērā paredzamo sadarbību ar Puginu, šī doma Tatarskim likās īpaši svarīga, un, lai to pierakstītu, viņš ilgi rakņājās kabatās, meklēdams pildspalvu. Taču pildspalvu viņš neatrada.

Toties Tatarskim pretī nāca vēl kāds garāmgājējs, kas šoreiz noteikti nebija halucinācija. Tas kļuva skaidrs pēc Tatarska mēģinājuma aizņemties pildspalvu — garāmgājējs aizskrēja prom. Aizskrēja pienācīgā ātrumā un neatskatīdamies.

Tatarskis nevarēja saprast, kas no viņa ārienes tik šausminoši iedarbojas uz pretimnācējiem. Iespējams, ka cilvēkus biedēja viņa runas dīvainā disfunkcija — parādība, ka vārdi, kurus viņš mēģināja izteikt, lūza gabalos, kas pēc tam salīmējās cits ar citu nejaušā veidā. Taču šī neadekvātā reakcija vienlaikus likās pat mazliet glaimojoša.

Pēkšņi Tatarski tik spēcīgi satrieca kāda doma, ka viņš apstājās un iebelza ar plaukstu sev pa pieri. "Tas taču ir Bābeles juceklis!" viņš nodomāja. "Droši vien viņi dzēra to mušmiru uzlējumu, un vārdi sāka lūst mutē tāpat kā man. Bet pēc tam to visu nosauca par valodu sajaukšanos. Kaut gan pareizāk būtu jāsaka — "valodas sajaukšanās"!"

Tatarskis juta — viņa domas iemieso tādu spēku, ka ikkatra no tām ir vesels realitātes slānis, visos veidos līdzvērtīgs vakarīgajam mežam, pa kuru viņš soļoja. Atšķirība slēpās faktā, ka mežs bija doma, ko viņš nespēja nedomāt, lai kā arī gribētos. No otras puses, griba gandrīz nemaz nepiedalījās procesos, kas norisinājās viņa prātā. Tiklīdz viņš nodomāja par valodu sajaukšanos, tā kļuva skaidrs, ka tieši atmiņas par Bābeli ir vienīgā iespējamā Bābele: domājot par Bābeli, viņš to izsauc no aizmirstības.

Un domas viņa galva kā kravas mašīnas ar celtniecības materiāliem aizdrāzās uz tās pašas Bābeles pusi, veidojot to arvien taustāmāku un reālāku.

"Valodu sajaukšanos dēvēja par Bābeles jucekli jeb sajukumu pie Bābeles torņa," viņš domāja. "Bet kas vispār ir "sajukums"? Laikam kaut kas līdzīgs galdiņa dancināšanai…"*

Viņš sagrīļojās, sajutis, kā zeme zem kājām sāk līgani griezties. Viņš noturējās stāvus tikai tāpēc, ka zemeslodes griešanās ass gāja cauri tieši viņa pakausim. "Nē!" viņš nodomāja. "Tā nav nekāda galdiņa dancināšana. Tā ir torņa radīšana**, turklāt nevis celtniecība, bet tieši darināšana. Proti, valodu sajaukšanās ir torņa darināšana. Kad notiek valodu sajaukšanās, uzrodas Bābeles tornis. Vai arī varbūt neuzrodas, bet vienkārši atveras ieeja zikurātā. Jā, protams. Redz, kur tā ir."

Stiepļu sētā, gar kuru Tatarskis soļoja jau labu laiciņu, parādījās lieli vārti, rotāti ar reljefām sarkanām zvaigznēm. Virs tām dega jaudīga lampa ar kupolu — tās žilbinoši baltā gaisma izgaismoja daudzus grafīti, kas noklāja vārtu zaļo skārdu. Tatarskis apstājās.

Pāris minūtes viņš pētīja Krievijas vidusjoslai raksturīgos tradicionālos mēģinājumus uzrakstīt apkārtējo miestu nosaukumus ar latīņu burtiem, nezināmu personu īpašvārdus zem rupji uzmālētiem kroņiem, faila un vagīnas simboliskus attēlus, angļu darbības vārdus "drātēt" un "sūkāt" tagadnes vienskaitļatrešajā personā, taču ar nesaprotamiem apostrofiem, un milzumu mūzikas industrijas tirdzniecības zīmju. Pēc tam viņa skatiens uzdūrās kaut kam dīvainam.

* Vārdu spēle: CTOjinoTBopemie [krievu val.) — sajukums ka pie Bābeles torņa; CTOjioBepņeHne — galdiņa dancināšana.

** CroJinoTBOpeHHe— TBopeime crojina (krievu val): sajukums kā pie Bābeles torņa — torņa radīšana.

Tas bija ar oranžu fluorescento krasu veidots uzraksts, kas bija krietni prāvāks par citiem, pāri visiem vārtiem un spilgti zaigoja elektriskās lampas staros:

THIS GAME HAS NO NAME*

Tiklīdz Tatarskis to izlasīja, viņa apziņa vairs neuztvēra pārējo etnogrāfisko materiālu — palika vienīgi šie pieci mirdzošie vārdi. Viņam likās, ka izprot to jēgu visdziļākajā līmenī, un, kaut gan viņš diez vai spētu to kādam izskaidrot, šī jēga, bez šaubām, vēlēja viņam līst pāri sētai. Tas nepavisam nebija grūti.

Aiz vārtiem atradās iekonservēta jaunceltne — plaša pamestības zona ar gandrīz nemanāmām cilvēka klātbūtnes pēdām. Laukuma vidū stāvēja līdz galam neuzbūvēta celtne — vai nu kāda kosmiskā lokatora fundaments, vai parasta daudzstāvu garāža: celtniecība bija pārtraukta brīdī, kad bija uzbūvētas tikai nesošās konstrukcijas un siena. Celtne atgādināja pakāpienveidīgu cilindru, ko veidoja vairāki, viens uz otra salikti betona boksi. Tiem apkārt, balstīdamies uz dzelzsbetona statnēm, augšup vijās spirālveidīgs ceļš, kas beidzās pie augšējā boksa, ko vainagoja mazs kubisks tornītis ar sarkanu bākuguns lampu.

Tatarskis nodomāja, ka viņa acu priekšā atrodas viens no septiņdesmitajos gados iesāktajiem militārajiem objektiem, kas impēriju gan neizglāba, toties palīdzēja radīt "Zvaigžņu karu" estētiku. Viņš atcerējās astmatiski sēcošo Dārtu Veideru un viņu satrieca fakts, cik gan veiksmīgi šis tēls bija pārtapis karjeras komunista metaforā: droši vien kaut kur zvaigžņu kuģī viņam bija noslēpta mākslīgā niere un divas ārstu brigādes, un filmā, kā Tatarskis miglaini atcerējās, par to bija pat doti netieši

Šai spēlei nav nosaukuma (angļu val).

mājieni. Tomēr pašreizēja situācija domāt par Dārtu Veideru bija bīstami.

Līdz galam neuzcelto ēku apgaismoja trīs vai četri prožektori, kā gaišus plankumus izraudami no krēslas betona sienas fragmentus, spirālveida ceļa posmus un augšējo tornīti ar mirgojošo bākuguni. Ja nebūtu šīs sarkanās uguntiņas, pustumsa ļautu iztēloties nepabeigto celtni kā laika zoba sagrauztu un ēkai varētu piedēvēt tūkstoš vai pat visus desmit tūkstošus gadu. Starp citu, Tatarskis nodomāja, ka arī bākuguns varētu tikt barota no kaut kādas neiedomājami senas elektrības, kas caur pazemi tiek saņemta no Ēģiptes vai Bābeles.

Ne visai senas cilvēka klātesmes pazīmes bija pamanāmas tikai pie vārtiem, kur viņš stāvēja. Te bija izveidots kaut kas līdzīgs karaspēka daļas filiālei — daži dzīvojamie vagoniņi, fizkultūras stienis, dēļu siena ar ugunsdzēsēju spaini un lauzni un stends ar plakātu, kas attēloja pilnīgi vienādus kareivjus ar dīvainas pašapceres zīmogu sejās — viņi demonstrēja ierindas mācības elementus. Tatarskis nepavisam neizbrīnījās, ieraudzījis milzīgu sēni ar skārda cepurīti un pie koka staba kājiņas piestiprinātu telefonu — viņš saprata, ka tas ir sardzes postenis. Vispirms viņš nodomāja, ka patlaban postenī neatrodas neviens sargkareivis, bet pēc tam ieraudzīja, ka sēnes koniskā cepurīte ir nokrāsota sarkana un izrotāta ar simetriskiem baltiem plankumiņiem.

— Viss nav tik vienkārši, — viņš nočukstēja.

Tajā mirklī klusa un zobgalīga balss kaut kur blakus bilda:

— This game has no natne. It will never be the same*

Tatarskis apgriezās. Neko neieraudzījis, viņš saprata, ka tā

val).

'Šai spēlei nav nosaukuma. Tā nekad nebūs ta pati angļu

bija dzirdes halucinācija. Viņam kļuva mazliet baisi, tomēr, par spīti visam, notiekošais sevī ietvēra kādu brīnumjauku solījumu.

— Uz priekšu, — viņš nočukstēja un pieliecies strauji aiz

slīdēja cauri mijkrēslim pie ceļa, kas veda uz zikurātu. "Tomēr

tas atgādina daudzstāvu garāžu," viņš nodomāja.

— Ar gaisa dārziem, — klusītiņām piemetināja balss viņa

galvā.

Fakts, ka balss sāka runāt krieviski, Tatarski pārliecināja, ka tā ir halucinācija, taču piespieda vēlreiz atcerēties valodu sajaukšanos. Tūlīt pat, it kā atbildēdama viņa domai, balss norunāja garu frāzi nepazīstamā valodā ar lielu šņāceņu daudzumu. Tatarskis izlēma nepievērst balsij uzmanību, turklāt viņš jau bija uzkāpis uz spirālveida uzejas.

Attālums Tatarski bija maldinājis, neļaudams novērtēt ēkas patiesos izmērus. Ceļš bija pietiekami plats, lai uz tā netraucēti varētu izmainīties divas kravas mašīnas. ("Vai kaujas rati," balss priecīgi piemetināja. "Kaujas ratu četrjūgi! Ak, kādi gan toreiz bija kaujas rati!") Tas bija izveidots no betona plāksnēm ar neaizpildītām spraugām savienojumu vietās. No šīm spraugām spraucās ārā gari augi — Tatarskis nezināja nosaukumu, bet kopš bērnības atcerējās, ka to izturīgie stublāji var aizvietot kurpju saites. Labajā pusē laiku pa laikam sienā parādījās platas ailes, kas veda dziļāk zikurāta masīvā. Iekšpusē varēja samanīt ar celtniecības atkritumiem piegānītus plašus tukšumus. Ceļš priekšā visu laiku nozuda aiz stūra un it kā aprāvās debesīs, tāpēc Tatarskis soļoja uzmanīgi un turējās ar roku pie sienas. Torni no vienas puses apspīdēja celtniecības laukuma prožektori, no otras — liela mākoņa plaisā vīdošs mēness. Varēja dzirdēt, kā kaut kur augšā vējš klaudzina nepievērtas durvis; tas pats vējš atnesa tālas suņu rejas. Tatarskis pieklusināja soļus un sāka virzīties uz priekšu pavisam lēnām.

Zem kājām kaut kas nokrakstēja. Tukša cigarešu paciņa. To pacēlis, viņš iekāpa gaismas lāsumā un ieraudzīja, ka tā ir "Parlamenta" paciņa — mentola šķirne. Taču izbrīnīja pavisam kas cits — paciņas priekšpusē zaigoja reklāmas hologramma ar trim palmām.

— Viss sakrīt, — viņš nočukstēja un gāja uz priekšu, uzmanīgi skatīdamies zem kājām.

Nākamais atradums viņu gaidīja stāvu augstāk — jau no tālienes viņš pamanīja mēnessgaismā zvīguļojošu monētu. Viņš nekad agrāk tādu nebija redzējis — Kubas Republikas trīs peso ar Če Gevaras portretu. Tatarski nepārsteidza, ka militārajā objektā nomesta kubiešu monēta. Viņš atcerējās, kā filmas "Golden Eye"* finālā kaut kur Brīvības salā no ūdens slējās ciklopiska padomju ražojuma antena. Droši vien tā bija samaksa par antenas uzbūvēšanu. Viņš ielika monētu "Parlamenta" paciņā un paciņu iebāza kabatā pilnīgā pārliecībā, ka viņu sagaida vēl kaut kas.

Viņš nemaldījās. Ceļš izbeidzās pie paša augšējā boksa, kura priekšā bija sagāzti celtniecības atkritumi un salauztas kastes. Starp atkritumiem Tatarskis pamanīja dīvainu kubiņu un pacēla to. Tas bija televizora formā izveidots zīmuļu asināmais, uz tā plastmasas ekrāna kāds bija ar lodīšu pildspalvu uzzīmējis lielu aci. Izstrādājums bija vecs, tādus izgatavoja septiņdesmitajos gados, un likās neparasti, ka tas tik labi saglabājies.

Notīrījis asināmo no pielipušajiem gružiem, Tatarskis iebāza to azotē un atskatījās, prātodams, ko darīt tālāk. Virzīties tālāk boksa iekšienē viņš neuzdrošinājās — tur bija tumšs, un, iekrītot kādā caurumā, mierīgi varēja lauzt kaklu. Kaut kur augšā vējš atkal nograbināja durvis, un Tatarskis atcerējās, ka

Zeltacs (angļu val).

ēkas augšienē atradās mazais tornītis ar sarkano, mirgojošo lampu. No vietas, kur viņš stāvēja, tornīti saredzēt nevarēja, taču augšup veda īsas ugunsdzēsēju kāpnītes.

Tornītis patiesībā izrādījās tehniskā telpa, kur vajadzēja stāvēt liftu motoriem. Durvis bija atvērtas. Uzreiz aiz durvīm pie sienas bija slēdzis. Ieslēdzis gaismu, Tatarskis ieraudzīja kareivju skarbās sadzīves pēdas: koka galds, divi ķeblīši un stūrī samestas tukšas alus pudeles. Tas, ka tā ir tieši kareivju sadzīve, kļuva skaidrs, ieraugot uz sienām salīmētās žurnālu lapas ar sieviešu fotogrāfijām. Kādu laiku Tatarskis tās uzmanīgi pētīja. Viena no sievietēm, kas, iedegusi zeltaini brūna, skrēja pa tropiskā liedaga smiltīm gluži kaila, viņam likās ļoti skaista. Turklāt ne jau seja vai pat augums iedvesa šo sajūtu, bet neizsakāmā un nenoteiktā kustību atraisītība, ko bija izdevies noķert fotogrāfam. Smiltis, jūra un palmu lapas fotogrāfijā bija tik spilgtas, ka Tatarskis smagi nopūtās — paskopā Maskavas vasara jau bija pagājusi. Viņš aizvēra acis, un kādu brīdi likās, ka var sadzirdēt tālas jūras šalkšanu.

Apsēdies viņš salika uz galda savus atradumus un vēlreiz tos aplūkoja. Palmas uz "Parlamenta" paciņas un fotogrāfijās pie sienas bija ļoti līdzīgas, un viņš nodomāja, ka tās aug tādā pasaules punktā, kur viņam nemūžam nenokļūt — pat, kā krieviem pierasts, ar tanku, — bet, ja arī kādreiz nokļūs, tad brīdī, kad viņam jau vairs neko nevajadzēs nedz no šīs sievietes, nedz šīm smiltīm un jūras, nedz pašam no sevis. Šīs domas izraisītajā melanholijā Tatarskis ieslīga tik dziļi, ka tās dzīlēs viņš negaidīti saskatīja gaismu: prātā iešāvās sauklis un plakāta ideja "Parlamenta" cigaretēm. Steidzīgi izvilcis piezīmju grāmatiņu, viņš raiti sāka rakstīt:

Plakātu veido Maskavas upes krastmalas fotogrāfija. Fotografēts i r no ti 1 ta, uz kura 1993. gada oktobrī stāvēja vēsturiskie tanki. Balta nama vieta mēs redzam milzīgu "Parlamentā" paciņu (datorgrafika). Ēkai visapkārt slejas bagātīga palmu audze. Par reklāmsaukli tiek izmantots citāts no Gribojedova:

UN TĒVIJAS DŪMI MUMS SALDI UN TĪKSMI. PARLAMENTS

Iebāzis blociņu atpakaļ kabatā, viņš savāca no galda savus atradumus un pēdējoreiz uzmeta skatu istabai. Pazibēja doma, ka piemiņai varētu paņemt līdzi pa smiltīm skrejošās sievietes fotogrāfiju, taču viņš to nedarīja. Izslēdzis gaismu, viņš izgāja uz jumta un apstājās, lai acis pierastu pie tumsas. "Ko lai tagad dara?" viņš nodomāja. "Jāiet uz staciju."

NABAGA ĻAUDIS

Piemaskavas mežā piedzīvotais labvēlīgi ietekmēja Tatarska profesionālās spējas. Scenāriji un koncepcijas padevās aizvien vieglāk, bet par "Parlamenta" reklāmsaukli Pugins pat iedeva nelielu avansu: viņš pavēstīja, ka Tatarskis trāpījis naglai uz galvas, jo pirms deviņdesmit trešā gada "Parlamenta" paciņa maksājusi tikpat cik Marlboro paciņa, bet pēc zināmajiem notikumiem "Parlaments" ātri kļuvis par Maskavā populārākajām cigaretēm un tagad maksā divas reizes dārgāk. Pēcāk Tēvijas dūmi tā arī izgaisa mūžībā, pareizāk sakot, ziemā*, kas iestājās negaidīti ātri. Saukļa vienīgā, aiz matiem pievilktā atskaņa

* Vardu spēle: KawyjiB JIery krievu val.) — izgaisa mūžība, Jiero — vasara.

sniegpilnajā Maskavas reklāmtelpa izrādījās frāze "No kuģa uz balli", ko nezināms Tatarska kolēģis bija aizguvis no tā paša Gribojedova. Kādu laiku tā vīdēja uz mentola cigarešu reklāmvairoga — jahta, zilgme, naģene ar krabi un garas kājas. Šī iemesla dēļ Tatarskis sajuta greizsirdības dzēlienu, taču pavāju — lai iztaptu visplašākajai mērķauditorijai, mentola reklāmas meitene bija piemeklēta tāda, ka teksts neviļus lasījās kā "No kuģa uz mauku"*.

Mušmiru enerģijas vilnis, kas bija pārbrāzies nervu sistēmai, nez kāpēc vislabāk iemiesojās tekstos par cigaretēm — droši vien tā paša iemesla pēc, kura dēļ pirmā īstākā mīlestības vai narkotiku pieredze nosaka ieradumus visai turpmākajai dzīvei.

Nākamā lielākā veiksme (ne tikai pašaprāt, bet arī pēc Pugina domām, kurš atkal izbrīnīja, piešķirdams mazliet naudas) bija cigaretēm Davidoff veltītais teksts, kas likās zīmīgi, jo, tieši šīm cigaretēm pateicoties, sākās viņa karjera. Teksts balstījās uz Davidoff Classic reklāmu, kas rēgojās uz visiem plakātiem centrā: drūmi toņi, smagnēja vīstoša seja, kam acīs spulgoja nezināmas, neizturami smagas zināšanas, un uzraksts:

SAPRATNE NĀK LĪDZ AR PIEREDZI DAVIDOFF CLASSIC

Pirmoreiz ieraugot šo gudri grumbaino seju, Tatarskis mēģināja uzminēt, ko tādu īsti gan zina šis ārzemju smēķētājs. Prātā iešāvusies pirmā versija bija visai drūma: vizīte onkoloģiskajā centrā, rentgens un šaušalīgā diagnoze.

Tatarska projekts bija pilnīgs pretstats: gaišs fons, jauna, laimīgas neziņas apzīmogota seja, balta cigarešu paciņa ar gaisīgiem zelta burtiem un teksts:

*C Kopaōjm Ha 6an — C Kopaōna Ha 6JW krievu val.): No kuģa uz balli — No kuģa uz mauku [6ia— atvasinājums no 6jwjņ> — mauka).

LIELĀ GUDRĪBĀ IR DAUDZ SKUMJU,

UN TAS, KAS VAIRO ZINĀŠANAS, VAIRO SĒRAS.

DAVIDOFF LIGHTS

Pugins sacīja, ka Davidoff pārstāvim droši vien šī ideja nederēs, bet vairāk kā iespējams, ka tā iepatiksies kādam citam cigarešu dīlerim. "Es parunāšu ar Usijeviču," viņš pameta Tatarskim, "viņam ekskluzīvā ir sešpadsmit brendi." Tatarskis pierakstīja frāzi savā blociņā un pēc tam vairākas reizes it kā netīši izmantoja sarunās ar klientiem; viņa iedzimtā kautrība izpaudās tādējādi, ka parasti brendu skaits tika uz pusi samazināts.

Visienesīgākais darbs bija garlaicīgs, apgrūtinošs un diemžēl pat apkaunojošs: "Saspicē ausis, nepalaid garām! Atlaides dzīvokļu pircējam katram!" Vai: "Pasaulē katram Pantene ProV! Dievs, svētī to savā azotē!" Redaktoru un izdevēju atpalikušais literatūrcentrisms — tāds īpašs padomju psihes reliktveidīgs baltais troksnis — tomēr nesa paskopus, sīkus augļus.

Ziemas sākumā Tatarskis kaut kā pa roku galam saremontēja savu vienistabas dzīvokli (dārgais itāļu ūdenskrāns uz padomjlaiku, no sienas atlupušo, rudzupuķu zilo flīžu fona atgādināja zelta zobu spitālīgā mutē, taču pamatīgai pārbūvei nepietika naudas). Kaut arī īpašas vajadzības nebija, viņš nopirka jaunu datoru, jo vecajā, iemīļotajā redaktorā uzklaudzināto tekstu izdruka jau sāka sagādāt problēmas — vēl viens klusināts vaids zem Microsoft dzelzs papēža. Taču Tatarskis par to pārāk neskuma, kaut ievēroja notikušā dziļi simbolisko nozīmi: programmastarpnieks palēnām pārtapa galvenajā vēstījumā, piesavinādamās neiedomājamu daudzumu datora atmiņas un resursu, un tādējādi ļoti atgādināja nekaunīgu jaunkrievu, kurš savā bankā apgroza skolotāju algas.

Jo tālāk viņš urbās reklāmas džungļos, jo vairāk sastapās ar jautājumiem, uz kuriem neatrada atbildi ne tikai Ela Raisa Positioning: a battle for your mind, bet arī jaunākajā tai pašai tēmai veltītā grāmatā The Final positioning. Kāds Kenzo drēbēs staigājošs mākslas zinātnieks zvērēja Tatarskim, ka visas Ela Raisa neskartās tēmas ir apskatītas Deivida Ogilvija Confessions ofan Advertising Man. Arī bez šī mākslas zinātnieka Tatarskis cienīja Deividu Ogilviju; sirds dziļumos viņš uzskatīja, ka Ogilvijs ir tas pats Džeimsa Orvela darba "1984" personāžs, kurš uz mirkli pavīdēja galvenā varoņa iztēlē, veica virtuālu varoņdarbu un izgaisa aizmirstības okeānā. Tas, ka biedrs Ogilvijs par spīti savai divkāršajai nerealitātei tomēr izpeldēja krastā, aizkūpināja kaļķīti, uzvilka tvīda žaketi un kļuva par visā pasaulē slavenu reklāmas korifeju, lika Tatarskim ieslīgt mistiskā sajūsmā par savu profesiju.

Tomēr īpaši viņam palīdzēja Rosera Rivza grāmata — tajā viņš uzdūrās diviem terminiem "iefiltrēšana" un "iesaistīšana", kuri izrādījās īpaši noderīgi dažādiem trikiem. Pirmais projekts, ko viņam izdevās izstrādāt, balstoties uz šiem diviem jēdzieniem, bija veltīts kafijai Nescafe Gold.

Sen zināms, Tatarskis uzrakstīja divdesmit minūtes pēc tam, kad viņam tas kļuva zināms, ka eksistē divi reklāmas kampaņas efektivitātes rādītāji iefiltrēšana un iesaistīšana. "Iefiltrēšana" uzrāda to ļaužu procentu, kuri reklāmu ir iegaumējuši. "Iesaistīšana" ar reklāmas palīdzību patērēšanas procesā iesaistīto procents. Tomēr kļūst aktuāla šāda problēma: spilgta, skandaloza reklāma, kas spējīga nodrošināt augstu iefiltrēšanas pakāpi, nebūt negarantē augstu iesaistīšanas procentu. Analoģiski preces īpašību prasmīgi atklājoša kampaņa, kas spējīga nodrošināt augstu iesaistīšanu, negarantē augstu iefiltrešanu. Tapec mēs piedāvājam jaunu paņēmienu izveidot savā ziņā bināru reklāmu, kurā iefiltrēšanas un iesaistīšanas funkcijas īstenos dažādi informatīvie bloki. Kā šāda reklāmas principa piemēru apskatīsim kafijas NescafeGold reklāmkampaņu.

Kampaņas pirmais posms paredzēts tikai un vienīgi tirdzniecības markas Nescafe Gold iefiltrēšanai maksimāla skaita cilvēku apziņā (mēs vadāmies pēc principa, ka tam derīgi visi līdzekli). Piemēram, tiek noorganizēta vairāku 1 ielveikalu un staciju fiktīva mīnēšana objektu skaitam jābūt pēc iespējas lielākam. Anonīma teroristu organizācija zvana Iekšlietu ministrijas orgāniem un Federālajam drošības dienestam un paziņo par novietotajiem spridzekļiem. Taču, pārmeklējot teroristu norādītās vietas, mii i ci ja atrod vienīgi 1 ielu daudzumu saiņos un somās iepakotas NescafeGold kārbas. Nākamajā rītā par to ziņo visas avīzes, žurnāl i un televīzija, un 1 īdz ar to iefi ltrēšanas etapu var uzskatīt par pabeigtu (tā veiksmīga izdošanās ir atkarīga no akcijas masu rakstura). Tūl īt pēc tam sākas otrais etaps iesaistīšana. Šajā posmā kampaņas norise atbilst klasiskajam paraugam; ar pirmo posmu to sai sta vienīgi bāzes rekl āmsaukl i s NescafeGold: Garšas sprādziens!

Reklāmklipa scenārija piemērs:

Soliņš skvēriņā. Uz tā sēž sarkanā sporta tērpā

ģērbts jauns cilvēks ar skarbu, enerģisku seju.

Otrpus ceļam pretī skvēriņam pie lepnas savrupmājas

stāv sešsimtais mersedess un divi džipi. Jaunais cil veks palūkojas pul kstern . Kadra maiņa no savrupmājas iznāk vairāki cilvēki korektos tumšos uzval kos un tumšās bri 11 ēs drošības dienests. Viņi aplenc mersedesu, un viens no tiem pa rāciju nodod komandu. No savrupmājas iznāk mazs resnītis ar izvirtušu seju, tramīgi atskatās un noskrien pa pakāpieniem 1 īdz mašīnai. Kad viņš nozudis aiz mersedesa tonētaj i em sti kl i em, apsardze sasēžas dži pos. Mersedess sāk braukt, un tūlīt pat cits pēc cita nogrand trīs pamatīgi sprādzieni. Mašīnas sašķīst gabalos, iela pārpl ūst ar dūmiem. Kadra maiņa jaunai s cilvēks uz sola izvelk no somas termosu un sarkanu tasīti ar zelta maliņu. Ielējis kafiju tasītē, viņš iedzer mal ku un baudā piever acis. Bal ss aiz kadra: "Čoms viņu iejauca tumšajā, taču nokāsa nevis viņu, bet vi sus pārējos. Nescafe Gold. Reāla sprādziena garša."

Taču termins "iesaistīšana" izrādījās noderīgs ne tikai darbam. Tas piespieda Tatarski aizdomāties par to, ko un kur viņš iesaista, un, pats galvenais, kas un kur iesaista viņu.

Šīs domas pirmoreiz iešāvās prātā, kad viņš lasīja rakstu ar vīzīgu nosaukumu "Un Sajūsma Kņud Pieaugošā Niezē", veltītu "kulta pornofilmām". Raksta autoru sauca Saša Blo. Spriežot pēc teksta, autors bija vēsa un gurdena nenoteikta dzimuma būtne, kas rakstīja pārtraukumos starp orģijām, lai pavēstītu savus uzskatus dažiem desmitiem tādiem pašiem zemu kritušiem pārcilvēkiem. Toni Saša Blo ieturēja tādu, ka uzreiz kļuva skaidrs: de Sads un ZahersMazohs viņa apkārtnē nederēja pat šveicaru lomā, bet Čārlijs Mensons labākā gadījumā varēja turēt sveci. Vārdsakot, viņa raksts bija pēc formas ideāls netiklības ābols, bez šaubām, tārpu sagrauzts, un tārpu vieta šoreiz uzstājās tā pati sensenā čūska.

Taču Tatarskis darbojās biznesā jau sen. Pirmām kārtām, viņš zināja, ka visi šie ābolīši der vienīgi ja nu Piemaskavas profeņu audzēkņu izvilināšanai ārpus bērnības paradīzes dārza. Otrkārt, viņu māca šaubas par kulta pornofilmu eksistenci, — tam viņš bija gatavs noticēt, tikai ieraudzīdams dzīvus šī kulta dalībniekus. Treškārt un galvenokārt, viņš ļoti labi pazina šo pašu Sašu Blo.

Tas bija vairs ne tik jauns, resns, plikpaurains un skumjš trīs bērnu tēvs, vārdā Ediks. Atpelnot dzīvokļa īri, viņš vienlaikus rakstīja vairākiem žurnāliem par jebkuru tēmu un izmantoja trīs vai četrus pseidonīmus. Pseidonīmu "Blo" viņi izdomāja kopā ar Tatarski, aizgūstot nosaukumu no spilgti zila stiklu tīrāmā šķīduma flakona, ko atrada zem vannas (meklējot Edika sievas noslēpto šņabi). Vārdā "BLO" jaudās neizsīkstoša vitalitāte un reizē kaut kas citplanētisks, tādēļ Ediks to saudzēja un šādi parakstījās vienīgi zem sacerējumiem, kas pauda tik bezgalīgu brīvību un, tā sakot, ambivalenci, ka tādi paraksti kā "Sidorovs" vai "Petrovs" būtu pagalam absurdi. Šī ambivalence Maskavas glancētajos žurnālos bija ļoti pieprasīta, tik ļoti, ka gribējās pajautāt — kurš to iefiltrē? Ja godīgi, tad par šo tēmu bija pabriesmīgi domāt, bet, izlasījis rakstu par pieaugošās niezes sajūsmu, Tatarskis piepeši saprata: to iefiltrēja ne jau kaut kāds dēmonisks spiegs, ne kaut kāds kritušais gars, kas pieņēmis cilvēcisku veidolu, bet Ediks.

Protams, ne jau viens pats — droši vien Maskavā bija simti divi vai trīs tādu universālu, sadzīves smārda apdullinātu un bērnu nomocītu Ediku. Viņu dzīvē nebija vietas kokaīna celiņiem, orģijām un strīdiem par Berouzu un Vorholu, kā varētu nodomāt, lasot viņu sacerējumus, viņu dzīve ritēja starp autiņiem un neiznīcināmajiem Maskavas prusakiem. Viņos nemanīja nedz snobu uzpūtību, nedz čūskveidīgu miesaskāri, nedz vēsu dendijismu, nedz noslieces uz sātanismu un pat ne reālu gatavību kaut reizi norīt skābes marku — kaut arī vārdkopa "skābi saturošs" tika lietota ik dienu. Toties viņiem bija problēmas ar kuņģi, naudu un dzīvokli, un pēc izskata viņi nelīdzinājās vis Garijam Oldmenam, kā gribētos ticēt pēc iepazīšanās ar viņu daiļradi, bet drīzāk gan Denijam de Vito.

Tatarskis nespēja uzticīgi raudzīties tālēs, ko viņam uzzīmējis Saša Blo, jo izprata šo tāļu rašanās fizioloģiju dzīves nospiestā Edika plikpaurainajā galvā, kurš bija piekalts pie sava datora gluži tāpat, kā savulaik piekala pie ložmetējiem austriešu zaldātus. Viņa radītajam produktam noticēt bija grūtāk nekā rast uzbudinājumu telefonseksā, zinot, ka sarunu biedrenes kaislē aizsmakusi balss pieder nevis apsolītajai blondīnei no fotogrāfijas, bet gan apslimušai vecenei, kas ada zeķi un lasa standartfrāzes no špikera, ko nopuņķojis viņas pilošais deguns.

"Bet kā mēs — es un Ediks — uzzinām, kur īsti mums citi jāiesaista?" Tatarskis domāja. "Protams, viens ir skaidrs — intuīcija. Padomi, kas un kā jādara, nav nepieciešami — kad esi ieslīdzis zināmā izmisuma pakāpē, visu sāc apjēgt pats. Galveno, tā teikt, tendenci var uztvert tukšā dūšā. Bet no kurienes nāk pati šī tendence? Kurš to izdomā, ja pasaulē visi — bet par to esmu pārliecināts — tikai mēģina to saķert (un pārdot kā mēs ar Ediku) vai ari uzminēt un nodrukāt, kā to dara glancēto žurnālu redaktori?"

Par šo tēmu prātojot, radās drūmas domas. Tās atspoguļojās veļas pulvera Ariel reklāmklipa scenārijā, kas tika uzrakstīts drīz pēc šī atgadījuma.

Scenārijā pamatā izmantoti tēli no Šekspīra "Vētras". Dārd biedējoša un svinīga mūzika. Kadrā klints jūrā. Nakts. Leja drūma mēnessgaismā mii st draudīgi viļņi. Iztālēm redzama veca pil s arī mēnessgai smas apspīdēta. Uz kl i nts stāv brīnumskaista meitene. Tā ir Miranda. Viņa tērpusies viduslaiku kleitā no sarkana samta, uz galvas augsta cepure ar lejupkrītošu pl īvuru. Viņa pacel rokas pret mēnesi un trīsreiz atkārto dīvainus buramvārdus. Kad viņa tos norunā trešoreiz, dzirdams attāls pērkona grāviens. Mūzika kļūst skaļāka un trauksmaināka. Caur mākoņspraugu no mēness 1 īdz Mirandas kājām kraujas malā nostiepjas plats gaismas stars. Viņas sejā samul sums redzams, ka viņa no tā, kam jānotiek, gan baidās, gan pēc tā ilgojas. Kļūst dzirdamas dziedošu sieviešu balsis, šausmu un laimes pilnas, tās it kā izsaka Mirandas šābrīža noskaņojumu. Pa staru lejup slīd ēna tā tuvojas, un, kad melodija sasniedz kreščendo, mēs ieraugām garu lepnu un brīnumskaistu, plīvojošā tērpā, ar mēness apsudrabotiem gariem matiem. Tas ir Ariels. Viņš pielido Mirandai tuvu klāt, gaisā apstājas un sniedz viņai roku. Pēc sekundi ilgas iekšējas cīņas Miranda arī pastiepj roku. Nākamais kadrs: abas rokas tuvplānā. Lejā pa krei si vārgā un bāl ā Mi randas roka, augšā pa labi caurspīdīgā un mirdzošā gara roka. Tās pieskaras viena otrai, uruvisu pārpludina žilbinoša gaisma. Nākamais kadrs: divas veļas pulvera pakas. Uz vienas uzraksts: Ariel. Uz otras, bāli pelēkās, uzrakstīts "Parastais Kal ibans". Aiz kadra Mirandas balss: "Par Arielu man pastāstīja draudzene."

Iespējams, šī klipa atsevišķas detaļas bija iedvesmojusi liela melnbalta fotogrāfija — kaut kādas greznas bodītes reklāma, kas karājās virs Tatarska galda. Uz fotogrāfijas bija attēlots jauns garmatains cilvēks ar koptiem bārdas rugājiem platā, elegantā, uz pleciem nevērīgi uzmestā mētelī, — vējš bija piepūtis mēteli apaļu, un tas rīmējās ar laivas buru, ko varēja saredzēt pamalē. Viļņi, kas šķīda pret akmeņiem un šļakstījās krastā, tik tikko neaizsniedza viņa lakkurpes. Viņa seju rotāja padrūma, asa grimase, un ar kaut ko viņš līdzinājās putniem (ne īsti ērgļiem, ne īsti kaijām), kas izplestiem spārniem bija ielidojuši miglainajās debesīs no jaunākās Photoshop versijas (pablenžot bildītē vērīgāk, Tatarskis nolēma, ka no turienes atpeldējusi arī pie apvāršņa redzamā laiva).

Kompozīcija bija tā pārsātināta ar romantismu un vienlaikus tik neromantiska, ka Tatarskis, vērojot to augas dienas, saprata: visi jēdzieni, kuros mēģināja balstīties šī fotogrāfija, bija tapuši kaut kur deviņpadsmitajā gadu simtenī; to paliekas kopā ar grāfa Montekristo pīšļiem vēl eksistēja divdesmitajā, bet uz divdesmit pirmā sliekšņa grāfa mantojums jau bija pilnībā notriekts. Pārāk daudz reižu cilvēka prāts bija pārdevis pats sev šo romantiku, lai ar pēdējiem tajā atlikušajiem nekomerciāliem tēliem taisītu biznesu. Patlaban nevarēja līdzēt pat visneviltotakā dziņa pēc pašapmāna, bija gandrīz neiespējami noticēt pārdodamā ārējā veidola atbilstībai iecerētajam iekšējam tēlam. Tā bija tukša forma, kura jau sen nenozīmēja to, ko tai vajadzēja nozīmēt atbilstoši nominālam. Kodes visu saēda: ieraugot nosacīto Nībelungu no studijas fotogrāfijas, dzima pārdomas ne par lepnu gotisko garu, ko vajadzēja simbolizēt viļņu un vaigubārdas putām, bet gan par to, cik noprasījis fotogrāfs, cik samaksāts modelim un vai modelis nomaksājis sodu, kad tam sagadījies nosmērēt pavasara kolekcijas kroņa bikšu sēdvietu ar personīgo lubrikantu. Tas attiecās ne tikai uz fotogrāfiju virs Tatarska galda, bet arī uz jebkuru no tām kartītēm, kas satraut:a prātus kādreiz bērnība: palmas, tvaikonis, vakara zilā debess, — vajadzēja būt klīniskam idiotam, lai saglabātu spēju uz šīm simtprocentīgajām tirgus klišejām projicēt ilgas pēc neiespējamā.

Tatarskis galīgi sapinās secinājumos. No vienas puses raugoties, sanāca, ka viņi ar Ediku būvēja viltus dzīves panorāmu (līdzīgu kaujas attēlojumam muzejos, kur skatītāju priekšā nobērtās smiltīs mētājas nodeldēti zābaki un patrončaulītes, bet tanki un sprādzieni uzzīmēti uz sienas), pakļaujoties tikai un vienīgi priekšnojautām, ko pirks un ko nepirks. Gan viņš, gan pārējie novārdzinošā reklambiznesa darboņi ielauzās vizuālās informācijas vidē un centās to izmainīt tā, lai svešas dvēseles šķirtos no naudas. Ar vienkāršu mērķi — nopelnīt šīs naudas niecīgu daļiņu. No otras puses, nauda bija nepieciešama, lai pats lūkotu nokļūt šīs panorāmas objektiem tuvāk. Būtībā tas bija tikpat muļķīgi kā raudzīt iebēgt uz sienas uzzīmētā gleznā. Tiesa, bagāts cilvēks, kā Tatarskim šķita, varēja nokļūt ārpus viltus realitātes. Viņš spēja izlauzties no nabagiem obligātās panorāmas. Kāda izskatījās bagāto pasaule, Tatarskis patiesībā diez ko nezināja. Viņa apziņā jaucās tikai aizmigloti priekšstati, reklāmštampi, kurus viņš pats jau sensenis retransleja, tālab arī nespēja tiem ticēt. Bija skaidrs, ka tikai no bagātajiem varēja uzzināt, kādus horizontus cilvēkam paver nopietns rēķins, un vienreiz Tatarskim tas izdevās — tīras nejaušības pēc.

Kādudien "Nabaga ļaudīs"^nodzerdams sīku honorāru, viņš noklausījās divu slavenu telešovmeņu sarunu — bija pāri pusnaktij, un viņi turpināja cituviet uzsākto žūpošanu. Tatarskis sēdēja tikai pāris metru attālumā, taču uzmanība viņam tika veltīta ne lielāka kā tad, ja viņš būtu pie sola pienaglots kopiraitera izbāzenis.

Kaut gan abi šovmeņi bija pamatīgi piesūkušies, tomēr

nebija zaudējuši zaigojošu svarīgumu, tādu savādu hologrāfisku mirdzumu, kas zibēja vai katrā apģērba krokā, it kā turpat blakus Tatarskim pie kaimiņu galdiņa darbotos milzu televizors, kurā viņi tika rādīti. Ievērojis šo neizskaidrojamo, taču acīm redzamo efektu, Tatarskis nodomāja, ka viņsaules pirtī viņiem ilgi nāksies atberzt dvēseļu porās ieēdušos ļaužu uzmanību. Starp citu, pat iereibis Tatarskis saausījās: atkal mūžība sliecas pieņemt pirts formu. Apslāpējis domas, viņš sāka vienkārši klausīties. Sovmeņi sprieda par darbu — vienam no viņiem, kā Tatarskis saprata, bija problēmas ar kontraktu.

— Kaut nu vēl pagarinātu uz nākamo gadu, — viņš runāja,

sažņaudzis dūres.

— Nu, pagarinās, — otrs atteica, — bet pēc tam? Gads pa

ies — un atkal tas pats. Atkal rīsi validolu…

— Sazagšos naudu, — klusītiņām, kā noslēpumu čukstot

un it kā pa jokam pirmais atbildēja.

— Un tālāk?

— Tālāk? Tālāk man ir nopietns un pārdomāts plāns…

Viņš uzvēlās galdam un ielēja sev šņabi.

— Pietrūkst piecsimt tūkstošu, — viņš teica. — Lūk, tos arī

gribu nozagt.

— Kāds plāns?

— Nevienam neteiksi? Klausies…

Viņš iebāza roku žaketes iekškabatā, ilgi tur grābstījās, beidzot izvilka četrkārši salocītu glancēta papīra lapu.

— Lūk, — viņš sacīja, — te ir rakstīts… Butānas karaļvalsts.

Pasaulē vienīgā valsts, kur aizliegta televīzija. Saproti? Pavisam

aizliegta. Te rakstīts, ka netālu no galvaspilsētas viņiem ir vesela

kolonija, kur dzīvo bijušie telemagnāti. Ja esi visu mūžu strā'

dājis televīzijā, tad visšerpākais, ko tu vari izdarīt, kad aizej no

darba, — ir aizbraukt uz Butānu.

— Un tāpēc tev vajadzīgi piecsimt tūkstoši?

— Nē. Tie jāsamaksā šeit, lai pēc tam mani Butānā nemek

lētu. Tu vari iedomāties? Aizliegts! Neviena paša televizora,

tikai pretizlūkošanā! Un sūtniecībās!

Otrais atņēma viņam lapu, atlocīja un sāka lasīt.

— Tātad, saproti, — pirmais nelikās mierā, — ja kādam ir

televizors un par to uzzina varas iestādes, pie viņa ierodas poli

cija, saproti? Grābj ciet to pēdiņu un ved uz cietumu. Bet var būt pat nošauj.

Vārdu "pediņš" viņš norunāja ar to asi svelpjoši pieskaņu, kas raksturīga vienīgi latentiem homoseksuālistiem, kuri lieguši sev mīlas priekus pārprasta sabiedriskā līguma vārdā. Otrais visu saprata un neapvainojās — viņš pētīja rakstu.

— Ā, — viņš sacīja, — no žurnāla. Tiešām interesanti… Kas

to uzrakstījis? Kur… Kaut kāds Eduards Debirsjans…

Teju vai apgāzis krēslu, Tatarskis piecēlās un devās uz tualeti. Teledarboņu attieksme pret savu amatu viņu neizbrīnīja, kaut gan šo ļaužu garīgās izvirtības līmenis pieļāva varbūtību, ka dažs labs no viņiem savu darbu pat mīl. Piebeidza viņu kas cits. Sašam Blo bija īpatns paradums — tie materiāli, kas viņam patika, tika parakstīti ar īsto vārdu. Bet vairāk par visu pasaulē viņam patika savas neierobežotās fantāzijas augļus iztēlot par reālu notikumu hroniku — taču to viņš atļāvās diezgan reti.

Izbārstot kokaīna celiņu tieši uz ūdens noraujamās tvertnes aukstā, baltā vaiga, Tatarskis, pikucīšus nesadrupinādams, iešņauca to caur sarullētu simtnieku (dolāri jau bija beigušies), izvilka savu grāmatiņu un pierakstīja:

Siena, uz kuras uzzīmēta neeksistējošas pasaules panorāma, pati par sevi nemainās. Bet par ļoti lielu naudu kā ai navu ai z 1 oga var nopi rkt uzmāl ētu

sauli, zilzilu 11 ci un klusu vakaru. Diemžēl arī šī fragmenta autors būs Ediks. Bet pat tas nav būtiski, jo logs, kuram ainava tiek pirkta, arī ir uzzīmēts. Vai tādā gadījumā nav uzzīmēta arī pati siena? Bet kas un uz kā to i r uzzīmējis?

Viņš pavērsa skatu pret tualetes sienu kā cerībā rast tur atbildi. Ar sarkanu flomāsteru uz flīzēm bija uzšņāpti īsa reklāmsaukļa jautrie, noapaļotie burti:

TRAPPED7MASTURBATE!*

Atgriezies zālē, viņš nosēdās tālāk no šovmeņiem un raudzīja sekot tautas gudrībai — atslābināties un ļauties baudai. Tomēr tas viņam neizdevās — kā vienmēr. Pretīgais Maskavas kokaīns, atšālējies garas dīleru virknes netīrajās rokās, aizdegunē atstāja aptiekas aromātu buķeti — no streptocīda līdz aspirīnam — un radīja ķermenī smagnēju satraukumu un trīsas. Runāja, ka pulverītis, par kura gramu Maskavā ņēma simt piecdesmit dolārus, vispār nav nekāds kokaīns, bet igauņu "spīda" sajaukums ar krievu farmakoloģijas sortimentu; vēl jo vairāk, puse no dīleriem nezin kāpēc vienmēr iesaiņoja pulverīti no sazinkada žurnāla izplēstā glancētā lapā ar toijotas Camry reklāmu, un Tatarski mocīja neizturamas aizdomas, ka viņi iedzīvojas ne tikai uz cita veselības rēķina, bet arī piestrādā PR servisā**. Katru reizi Tatarskis sev jautāja, kādēļ viņš un citi maksā tik lielu naudu, lai ikreiz no jauna ļautos pazemojošai un nehigiēniskai procedūrai, kas nesniedza pat sekundi reālas baudas, bet tikai mirklī uzplaiksnījušu un pakāpeniski

* Iekriti? Onane! (Angļu val.)

** PR— Public Relations (angļu val.) — sabiedriskās attiecības, reklāmā — publicitāte.

izzūdošu paģiru izjutu. Vienīgais izskaidrojums, kas ienāca prātā, bija šāds: ļaudis ostīja nevis kokaīnu, bet naudu, un sarullētā simtsdolaru banknote, ko paģērēja nerakstīts rituāls, bija svarīgāka par pašu pulverīti. Ja kokaīnu pārdotu aptiekās par divdesmit kapeikām gramā kā līdzekli mutes skalošanai pret zobu sāpēm, viņš nodomāja, to ošņātu tikai panki, kā tas patiesībā arī bija gadsimta sākumā. Toties ja līmes "Moments" flakons maksātu tūkstoti dolāru gabalā, to elpotu visa Maskavas zelta jaunatne, bet prezentācijās un furšetēs smalkais tonis liktu ap sevi izplatīt gaisīgu ķīmijas aromātu, sūkstīties par smadzeņu neironu atmiršanu un ilglaicīgi ieslēgties tualetē Procedūras laikā galvā maucamo plastmasas maisiņu estētikai žurnāli veltītu asus cover stories (rakstītu, protams, Saša Blo) un nemanāmi iespraustu tajos visvisādu pulksteņu, biksīšu un sejas ūdeņu reklāmu…

— O! — Tatarskis izsaucās, iebelza sev pa pieri, izvilka piezīmju blociņu un atvēra burtu "O":

Odekoloni, kas paredzēti jaunatnei (neatkarīgi no ražotājfirmas), viņš pierakstīja. Saistīt ar naudu un imperatoru Vespasiānu (tualešu nodoklis, sauklis "Nauda nesmird"). Brīvs videokadrējums. Piemērs:

NAUDA SMIRD!

"BENDŽAMINS".

JAUNS ODEKOLONS NO HUGO BOSS

Noslēpjot blociņu, viņš sajuta, ka derdzīgās sajūtas uzplūds jau pārgājis un viņš spēs aizstaigāt līdz letei, lai kaut ko iedzertu. Viņam sagribējās tekilu, taču, nokļuvis pie bāra, viņš nez kāpēc paņēma "smirnovku", ko nevarēja ciest. Norijis šņabi turpat pie letes, viņš paņēma vēl vienu un gāja atpakaļ pie sava galdiņa. Bija uzradies galdabiedrs, virs tā ap četrdesmit, gariem notaukotiem matiem un bārdiņu, ieģērbts jancīgā jakā ar izšuvumiem, — pēc skata tipisks bijušais hipijs, viens no tiem, kas nespēja iejusties nedz pagātnē, nedz tagadnē. Viņam kaklā karājās liels vara krusts.

— Piedodiet, — Tatarskis sacīja. — Es šeit sēdēju.

— Un sēdi uz veselību, — galdabiedrs sacīja. — Tev viss

galds vajadzīgs, vai?

Tatarskis paraustīja plecus un apsēdās iepretim.

— Mani sauc par Grigoriju, — galdabiedrs vēlīgi teica.

Tatarskis pacēla nogurušās acis.

— Vova, — viņš sacīja.

Uztvēris Tatarska skatienu, Grigorijs sadrūma un žēlīgi pašūpoja galvu.

— Re, kāds tev trīseklis, — viņš sacīja. — Ošņā?

— Tā, — sacīja Tatarskis. — Retumis.

— Muļķis, — sacīja Grigorijs. — Tu tikai padomā: deguna

gļotāda ir gandrīz tas pats, kas vaļējas smadzenes… Bet tu kād

reiz esi aizdomājies par to, no kurienes tas pulverītis nāk un ko

nu katrs viņā bāzis iekšā?

— Tikko kā, — Tatarskis atzinās, — Bet ko nozīmē — bāzis

iekšā? Ko vēl tajā var bāzt, izņemot degunu?

Grigorijs pavērās visapkārt, izvilka no galdapakšas šņabja pudeli un iedzēra kārtīgu malku no kakliņa.

— Varbūt zini, ka amerikāņiem bija tāds rakstnieks —

Harolds Robinss? — viņš pajautāja, slēpdams pudeli atpakaļ.

— Nē, — Tatarskis atbildēja.

— Galīgs dunduks. Bet viņu lasa visas angļu valodas skolo

tājas. Tāpēc Maskava ir pilna ar viņa grāmatelēm, bet valodu

bērni nepārzina. Viņam tur vienā romānā figurē nēģeris, profesio

nāls pisējs, kurš apstrādā bagātas baltas tantes. Tātad šis nēģeris

pirms procedūras nobārstīja savu…

— Sapratu, nevajag, — Tatarskis nobēra. — Es tūlīt izvem

Sos.

— …savu milzīgo melno pimpi ar tīru kokaīnu,— ar baudu

nobeidza Grigorijs. — Tu jautāsi: kāds tam visam sakars ar

nēģeri? Es tev atbildēšu. Nesen es pārlasīju "Pasaules Rozi", to

vietu, kur par tautas dvēseli. Andrejevs rakstīja, ka viņa ir sie

viete un viņu sauc par Naviju. Un pēc tam es redzēju vīziju —

viņa guļ it kā miegā uz tāda balta akmens, un pār viņu noliecies

tāds melns, neskaidri saredzams, ar īsiem spārniem, seju ne saskatīt, un, tātad, viņu…

Grigorijs abām rokām pierāva pie vēdera neredzamu stūres ratu.

— Gribi zināt, ko jūs visi lietojat? — viņš nočukstēja, pie

bāzdams tuvu jo tuvu Tatarskim pārvērstu seju. — Tieši tā. To,

ar ko viņš sevi apbārsta. Un tai brīdī, kad viņš iebāž, jūs duraties un ošņājat. Bet kad viņš izvelk, jūs skraidāt un meklējat,

kur dabūt…

Tatarskis noliecās spraugā starp galdu un leti un izvēmās. Piesardzīgi palūkojās, kur bārmenis: tas sarunājās ar kādu apmeklētāju un, likās, neko nebija manījis. Pablenzis apkārt, Tatarskis uz sienas ieraudzīja reklāmas plakātu. Uz tā bija attēlots dzejnieks Tjutčevs ar pensneju, glāzi rokā un pār ceļiem pārsegtu pledu. Viņa vērīgi skumjais skatiens vērās logā, bet ar brīvo roku viņš glāstīja blakus sēdošo suni. Tomēr likās dīvaini, ka Tjutčeva krēsls atradās nevis uz grīdas, bet pie griestiem. Tatarskis palūrēja lejāk un izlasīja saukli:

UMOMROSSIJUNYEPONYAT,

V ROSSIJU MOJNO TOLKO VYERIT.*

SMIRNOFF

Krieviju ar pratu nesaprast, Krievijai var tikai ticēt.

Viss bija mierīgi. Tatarskis iztaisnojās. Viņš jutās krietni labāk. Grigorijs atmetās atpakaļ krēslā un ierāva no pudeles vēl vienu malku.

— Pretīgi, — viņš konstatēja. — Dzīvot vajag gaiši.

— Jā? Kā tas ir?— Tatarskis pajautāja, ar salveti noslaukot

muti.

— Tikai LSD. Tikai zarnās, un tikai ar lūgšanu.

Tatarskis nopurināja galvu kā no ūdens izlīdis suns.

— Kur to var dabūt, ko?

— Kā — kur? — Grigorijs apvainojās. — Tūlīt pat lien šurp!

Tatarskis paklausīgi pameta savu vietu, apriņķoja galdam

un piesēdās blakus Grigorijam.

— Es tās krāju jau astoņus gadus, — sacīja Grigorijs, no jakas

izvelkot nelielu marku albumu. — Palūko.

Tatarskis atvēra albumu.

— Skaties tikai! — viņš sacīja. — Cik te viņu daudz un visā

das…

— Tas nekas nav, — Grigorijs sacīja. — Šeit man tikai mai

ņai un pārdošanai. Taču mājās man ar tādiem albumiņiem divi

plaukti.

— Bet viņas kā — iedarbojas katra citādi?

Grigorijs pamāja.

— Bet kāpēc?

— Pirmkārt, atšķirīgs ķīmiskais sastāvs. Pats neesmu iedzi

ļinājies, taču skābei vienmēr kaut kas ir piemaisīts. Vai fena

mīns, vai barbiturāts, vai vēl kas. Bet, kad strādā viss kopā,

sanāk kumulatīvs efekts. Bet tomēr pats galvenais ir zīmējums.

Nekur tu nevari izsprukt no fakta, ka ēd Melu Gibsonu vai sar

kanu neļķi, saproti? Tavs prāts to atceras. Un, kad līdz viņam

nonāk skābe, viss rit, kā tam jārit. Grūti izskaidrot… Vai tu vis

pār kaut reizi to esi ēdis?

— Ni!, — teica Tatarskis. — Es vairāk ar mušmirēm.

Crigorijs nodrebēja un pārkrustījās.

— Tad nav ko stāstīt, — viņš sacīja, neticīgi Tatarskī palū

kojies. — Pašam jāsaprot.

— Es jau saprotu, saprotu, — Tatarskis nevērīgi sacīja. — Bet

šīs te, ar kauliem un galvaskausu, tās arī kāds ņem? Ir, kam

patīk?

— Dažādas ņem. Ļaudis tak arīdzan dažādi.

Tatarskis pāršķīra lapu.

— Uh, kāds skaistums, — viņš sacīja. — Alise Brīnum

zemē?

— Aha. Tikai tas ir bloks. Divdesmit piecas devas. Dārgs.

Šī te, ar krucifiksu, ir laba. Tikai nezinu, kā viņa gulsies pa

virsu tavām mušmirēm. To ar Hitleru neiesaku. Sākumā šiki,

bet pēcāk noteikti būs dažas sekundes mūžīgo elles moku.

— Kā tas ir — dažas sekundes mūžīgo moku? Ja tikai dažas

sekundes, tad kāpēc tās ir mūžīgas?

— To var tikai pārdzīvot. Mjā… Bet var arī nepārdzīvot.

— Sapratu, — sacīja Tatarskis, pāršķirot lapu. — Bet tavs

"Pasaules Rozes" gļuks*— no kuras tev bija tas? Vai te tā ir?

— Nevis gļuks, bet vīzija, — Grigorijs izlaboja. — Šeit tādas

nav. Tā bija reta mārciņa, ar pūķi uzvarētāju. No vācu sērijas

"Jāņa Evaņģēlista Bad Trip"**. Arī neiesaku. Viņas ir maķenīt

garākas nekā parastās un šaurākas, un tādas pacietas. Drīzāk pat

ne marka, bet tablete ar uzlīmi. Daudz vielas. Zini, tev es ieteiktu

lūk, šito, ar zilo Rādžnišu. Maiga, lādzīga. Un labi aizies pa virsu.

Tatarska uzmanību piesaistīja trīs vienādi ceriņkrāsas kvad

* Gļuks — narkotiku vai citu apreibinošu vielu izraisītas halucinācijas.

** Šeit: "Jāņa Evaņģēlista narkotiskās vīzijas, halucinācijas". ratiņi pa vidu markai ar "Titaniku" un markai ar nezināmu lož; ņājošu Austrumu dievību.

— Bet šīs trīs vienādās — kas tas ir? — viņš jautāja. — Kas

te uzzīmēts? Ar bārdiņu un šitādā micē? Nevar saprast — ne

īsti Ļeņins, ne īsti tēvocis Sems.

— Hmm… — Grigorijs atzinīgi novilka. — Redz, ko nozīmē

instinkts! Kas te uzzīmēts, es nezinu. Bet šī ir ļoti spica manta.

Atšķiras ar to, ka tajā skābe sajaukta ar metaboliķiem. Tāpēc

iedarbojas ļoti ātri un ļoti asi, pēc minūtēm divdesmit. Un deva

tur tāda, ka veselam kareivju vadam pietiktu. Es tev tādu nedotu,

bet ja tu ēdi mušmires…

Tatarskis pamanīja, ka viņus uzmanīgi vēro apsargs.

— Ņemu, — viņš sacīja, — cik?

— Divdesmit pieci dolāri, — sacīja Griša.

— Man tikai simt rubļu palikuši.

Griša sekundi padomāja un atmeta ar roku.

— Lai iet, — viņš piekrita.

Tatarskis viņam pastiepa sarullētu banknoti, savāca marku un noslēpa krūšu kabatā.

— Tā, lūk, — Griša sacīja, novākdams albumu. — Bet to

draņķi tu vairs neosti. No tā vēl nevienam nav bijis nekāda

labuma. Tikai nogurums, kauns par vakardienu un tek asinis

pa degunu.

— Tu zini, kas ir salīdzinošā pozicionēšana? — Tatarskis

jautāja.

— Nē, — Grigorijs atbildēja. — Kas tas ir?

— Tā ir reklāmas tehnika, kurā tu esi sasniedzis teicamu

meistarību.

Grigorijs grasījās kaut ko atbildēt, bet nepaguva — pār viņiem pārkārās apsarga smagais ķermenis.

— Jūs, puikiņi, labāk būtu gājuši uz kādu tumšāku pie

vārti, — viņš sacīja. — Jums ir četrdesmit sekunžu laika.

CEĻŠ UZ SEVI

Nākamajā rītā Tatarski pamodināja telefona zvans. Viņu pārņēma neapmierinātība — zvans pārtrauca ļoti dīvainu un skaistu sapni, kurā Tatarskis kārtoja eksāmenu. Sapnī viņš vienu pēc otras vilka trīs biļetes, bet pēc tam sāka kāpt augšup pa garu spirālveidīgu slīpumu, līdzīgu tam, kāds bija vienā no tehniskā institūta korpusiem, kurā viņš mācījās par elektriskajām kausēšanas krāsnīm. Viņam vajadzēja pašam atrast eksaminētājus, taču katru reizi, kad atvēra kādas durvis, viņš auditorijas vietā ieraudzīja saulrieta pārpilno Piemaskavas lauku, pa kuru viņi ar Girejevu pastaigājās tajā neaizmirstamajā vakarā. Tas bija ļoti jocīgi, jo meklējumos viņš jau bija paspējis uzkāpt vairākus stāvus augstāk.

Pamodies pilnībā, viņš tūlīt pat atcerējās Grigoriju un viņa albumu. "Nopirku — un apēdu…" viņš ar šausmām nodomāja. Pielecis no gultas, viņš piegāja pie galda, izvilka augšējo atvilktni un ieraudzīja marku ar smaidošu ceriņkrāsas seju. "Nē!" viņš nodomāja. "Paldies Dievam…" Iebāzis marku atvilktnes dziļākajā stūrī, viņš uzlika tai virsū krāsaino zīmuļu kārbiņu.

Tostarp telefons joprojām zvanīja. "Tas ir Pugins," Tatarskis nodomāja un paņēma klausuli.

— Hallo! — sacīja nepazīstama balss. — Vai es varētu runāt

ar Tatarski… ē… kungu?

Tatarskis neapvainojās, sarunu biedra apmulsusi intonācija liecināja, ka viņš nebija uzreiz izmantojis uzrunā sociālo artikulu vienīgi kļūdas pēc.

— Tas esmu es.

— Labdien. Šeit runā Vladimirs Haņins no aģentūras "Sle

penpadomnieks". Jūsu telefonu man atstāja mantojumā Dima

Pugins. Vai mēs varētu šodien satikties? Būtu labāk, ja tūlīt pat.

— Bet kas par lietu? — Tatarskis jautāja, izdzirdēdams

vārdu "mantojums" un saprazdams, ka ar Puginu noticis kaut

kas slikts.

— Dima ir miris. Es zinu, ka jūs ar viņu strādājāt kopā. Bet

viņš strādāja ar mani. Tātad netieši mēs esam pazīstami. Katrā

gadījumā vairāki jūsu darbi, kurus Pugins nepaspēja izskatīt, ir

manā priekšā uz galda.

— Bet kā tas gadījās?

— Kad satiksimies, — atbildēja jaunais paziņa. — Pierakstiet adresi.

Pēc pusotras stundas Tatarskis iesoļoja milzīgajā "Pravdas" kompleksā — tur, kur kādreiz bija gandrīz vai visu padomju avīžu redakcijas. Postenī viņu jau gaidīja caurlaide. Viņš uzbrauca astotajā stāvā un atrada istabu ar vajadzīgo numuru; pie durvīm karājās metāla plāksnīte ar uzrakstu "Ideoloģiskā nodaļa" — acīmredzams padomjlaiku pārpalikums.

Haņins, vīrietis vidējos gados ar patīkamu bārdainu seju, istabā bija viens. Viņš sēdēja pie galda un kaut ko steidzīgi rakstīja.

— Nāciet iekšā un apsēdieties, — viņš sacīja, nepacēlis

galvu. — Es tūlīt beigšu.

Tatarskis paspēra divus soļus dziļāk istabā, ieraudzīja ar līmlenti pie sienas pielīmētu plakātu un tik tikko neaizrijās ar siekalām. Kā varēja saprast no teksta zem fotogrāfijas, plakāts reklamēja jaunu atpūtas paveidu ar kopīgi noīrētiem pamīšus izmantojamiem apartamentiem — Tatarskis jau bija dzirdējis, ka tā ir tāda pat krāpšana kā viss pārējais dzīvā Taču ne jau tas viņu satrauca. Metru augstajā fotogrāfijā viņš ieraudzīja uz kādas paradīzes salas augošas trīs palmas, un šīs palmas mats matā līdzinājās hologrāfiskajam zīmējumam uz "Parlamenta" paciņas, ko viņš atrada zikurāta. Bet pat tas likās nieks salīdzinājumā ar reklāmsaukli. Zem fotogrāfijas ar lieliem burtiem bija uzrakstīts:

IT WILL NEVER BE THE SAME!

— Es taču teicu — sēdieties! Lūk, krēsls.

Haņina balss izrāva Tatarski no transa. Viņš apsēdās un neveikli paspieda pāri galdam pastiepto roku.

— Ko jūs tur ieraudzījāt? — Haņins vaicāja, šķielēdams uz plakātu.

— Tāpat vien, — Tatarskis sacīja. — Dejā vu*.

— Ā! Skaidrs. — Haņina tonis bija tāds, it kā patiesi viņam

viss būtu skaidrs. —Nu tad tā. Vispirms par Puginu…

Pakāpeniski atgūdamies, Tatarskis sāka klausīties.

Tā noteikti bija bijusi iepriekš rūpīgi izplānota aplaupīšana, turklāt bandīts, pēc visa spriežot, zināja, ka Pugins bija strādājis Ņujorkā par taksistu. Notikums izklausījās šausmīgs un ne visai patiess. Kamēr Pugins iesildīja mašīnas motoru, mašīnā ielīda un aizmugurē apsēdās divi; viņi nosauca adresi: Otrā avēnija, Divdesmit septītās ielas stūris. Iegrimis dīvainā reflektori hipnotiskā transā, Pugins sāka braukt un nogriezās šķērsieliņā — un tas bija viss, ko viņš paspēja izstāstīt milicijai un ārstiem. Viņa ķermenī saskaitīja septiņas ložu brūces — bija šāvuši tieši caur sēdekļa atzveltni. Pazuda vairāki tūkstoši dolāru, ko Pugins veda līdzi, un kaut kāda mapīte — par to viņš nemitīgi murgoja līdz pat nāvei.

— Taču mapīte nepazuda, — Haņins skumji sacīja. — Te, lūk, tā ir. Viņš to aizmirsa pie manis. Gribi paskatīties? Es tikmēr piezvanīšu…

Tatarskis paņēma rokās bezkrāsainus kartona ātršuvēja

* Dejā vu franču val.) — "jau redzēts", maldīga sajuta, ka notiekošais ir jau pieredzēts. vāciņus. Viņš atcerējās Pugina ūsaino seju, tikpat bezkrāsainu kā šis kartons, un melnās acu podziņas, kas līdzinājās plastmasas kniedītēm. Acīmredzot mapītē atradās paša Pugina darbi — viņš bieži bija devis mājienus, ka spriež par citu garadarbiem ne jau kā nomaļus stāvošs novērotājs. Šis tas bija rakstīts angliski. "Droši vien viņš sāka jau Ņujorkā," Tatarskis nodomāja. Kamēr Haņins runāja pa telefonu par kaut kādiem izcenojumiem, Tatarskis atrada divus pavisam īstus šedevrus. Pirmais bija veltīts Calvin Klein:

Graciozs, mazliet sievišķīgs Hamlets (vispārīgais stils — unisex), tērpies melnā triko un gaišzilā jaciņā, kas uzvilkta uz kaila ķermeņa, lēni staigā pa kapsētu. Pie kāda kapa viņš apstājas, no1 iecas un paceļ zālē guļošu rozā gal vaskausu. Tuvplāns Hamlets, saraucis uzacis, vērīgi lūkojas galvaskausā. Skats no muguras tuvplānā tvirts dibens ar burti emCK. Cits kadrs galvaskauss, roka un burti CK uz zi lās jaciņas. Nākamais kadrs Hamlets pamet galvaskausu gaisā un sper tam ar kāju. Galvaskauss uzlido augstu gaisā, pēc tam pa līkni krīt lejup un gluži kā basketbola grozā trāpa tieši bronzas vainagā, ko virs cita kapa tur marmora eņģelis. Sauklis:

JUST BE. CALVIN KLEIN*

Otrs sauklis, kas Tatarskim iepatikās, reklamēja veikalu Gap tīklu Maskavā un bija paredzēts angļu valodā runājošo slānim, kas sastāvēja no turpat vai četrdesmit tūkstošiem cilvēku. Plakātā bija iecerēts parādīt Antonu Čehovu — vispirms

Vienkārši esi. Kelvins Kleins angļu val.).

ieģērbtu svītrainā uzvalka, pēc tam — svītrainā žakete, taču bez biksēm; turklāt īpaši kontrastējošai vajadzēja izskatīties spraugai starp viņa kailajām, tievajām kājām, kas ar kaut ko atgādināja gotisku smilšu pulksteni. Vēl pēc tam, jau bez Čehova, atkārtojās spraugas kontūra, kas nu patiesi bija pārvērtusies smilšu pulkstenī, kurā gandrīz visas smiltis jau bija notecējušas apakšā. Teksts bija šāds:

RUSSIA WAS ALWAYS NOTORIOUS FOR THE GAP

BETWEEN CULTURE AND CIVILIZATION. N0W

THERE IS NO MORE CULTURE. NO MORE

CIVILIZATION. THE ONLY THING THAT

REMAINS IN THE GAP. THE WAY THEY SEE YOU.*

Pāršķīris vēl dažas lapas, Tatarskis atrada savu "Parlamentam" veltīto tekstu. Kļuva skaidrs, ka arī visus pārējos nav izdomājis Pugins. Tostarp iztēle jau bija paspējusi uzgleznot nomaskējušos reklāmas titāna tēlu, kurš spēj sarīmēt bikses kaut ar Šekspīru, kaut ar Krievijas vēsturi. Taču šis titāniskais Pugins līdzīgi smagajam metālam no Mendeļejeva periodiskās tabulas pastāvēja Tatarska apziņā sekundes simtdaļu un sadalījās.

Haņins atvadījās un nolika klausuli. Tatarskis pacēla acis un izbrīnījies ieraudzīja uz galda tekilas pudeli, divas glāzes un šķīvīti ar sagrieztu citronu — sarunas laikā Haņins bija apbrīnojami veikli visu sagatavojis.

— Pieminēsim? — Haņins pajautāja.

Tatarskis pamāja. Viņi saskandināja un izdzēra. Tatarskis ar

* Krievija vienmēr ir pastāvējusi plaisa starp kultūru un civilizāciju. Kultūras vairs nav. Civilizācijas vairs nav. Ir palicis tikai GAP. Tas, kādu tevi redz (angļu val). (Vārdu spēle: gap— sprauga, plaisa, Gap — veikalu tīkls.)

smaganām saspieda citrona šķēlīti un saspringti sāka veidot prātā gadījumam atbilstošu frāzi, taču no jauna iezvanījās telefons.

— Ko? Ko? — Haņins prasīja klausulē — Nezinu. Tā ir ļoti nopietna lieta. Brauciet tieši uz Starpbanku komiteju… Jā, jā,uz torni.

Nolicis klausuli, viņš vērīgi palūkojās Tatarskī.

— Bet tagad, — viņš teica, novākdams no galda tekilu, — ja

tu neiebilsti, parunāsim par taviem pēdējiem darbiem. Es ceru,

ka tu taču saprati — to visu Dima stiepa man atrādīt.

Tatarskis pamāja.

— Nu, tā… Par "Parlamentu" neko neteikšu — ir labi. Bet,

ja tu reiz ķēries pie tādas tēmas, tad kāpēc sevi bremzē?

Atslābinies! Ja ko uzsāc — tad līdz galam! Lai uz katra no četriem

tankiem stāv pa Jeļcinam ar puķi vienā un glāzi otrā rokā…

— Tā ir doma! — Tatarskis iedvesmoti piekrita, sajutis, ka

viņa priekšā sēž cilvēks ar izpratni. — Bet tad ir jāaizvāc parla

menta ēka un no tā visa jāuztaisa viskija reklāma… kā viņu tur…

nu, kur uz etiķetes četras rozes…

— Burbons 4 Roses? — sacīja Haņins. — Hmm… Var arī tā.

Pieraksti kaut kur.

Viņš pavilka tuvāk dažas kopā saspraustas lapas, kurās Tatarskis uzreiz pazina darbu, kas viņam bija sagādājis daudz pūļu — projektu kompānijai "Tampako", kas ražoja sulas, bet nez kāpēc grasījās pārdot akcijas; to viņš bija nodevis nelaiķim Puginam pirms divām nedēļām. Tas nebija scenārijs, bet gan koncepcija, proti, diezgan paradoksāla žanra darbs: autors it kā skaidroja ļoti bagātiem cilvēkiem, kā tiem dzīvot tālāk, un par to lūdza mazlietiņ naudas. Lapas ar pazīstamo tekstu bija pamatīgi sasvītrotas ar sarkanu.

— Aha, — Haņins sacīja, pētīdams piezīmes. — Te mums jau ir problēmas. Pirmkārt, viņus ir spēcīgi apvainojis viens padoms.

— Kurš?

— Tūlīt nolasīšu, — Haņins sacīja un pāršķīra lapu. — Kur

nu bija… ar sarkanu pasvītrots… te gandrīz viss ir pasvītrots…

Aha, lūk, trīskārši pasvītrots. Klausies: "Tātad akciju reklāmā

var izmantot divus paņēmienus: viens no tiem formē ieguldītāja

apziņā emitējošās firmas tēlu, otrs formē ieguldītāja apziņā

ieguldītāja tēlu. Profesionālā valodā šos paņēmienus apzīmē kā

"kur nest" un "ar ko kopā nest". Šo paņēmienu 1 ietošana notei ktā

secībā pieprasāmi lzīgu…" Nē, tieši tas viņiem patika… aha,

lūk: "Mūsuprāt, pirms reklāmas kampaņas uzsākšanas būtu liet

derīgi padomāt par firmas nosaukuma maiņu. Tas ir saistīts ar

faktu, ka Krievijas televīzijā aktīvi tiek reklamēti higiē

niskie 1 īdzekļi TAMPAKSS. Šis jēdziens patērētāja apziņā ir ti k

cieši iesakņojies, ka tā izstumšana!' un aizvietošanai nepie

ciešami milzīgi līdzekli. Sakarība TAMPAKO TAMPAKSS ir ārkār

tīgi nelabvēlīga firmai, kas ražo atspirdzinosus dzērienus.

Šāds nosaukums neviļus izraisa šādu asociatīvo rindu "tamponu

dzēriens". Mūsuprāt, pilnīgi pietiktu, ja firmas nosaukumā no

mainītu priekšpēdējo patskani: TAMPUKO vai TAMPEKO. Līdz ar to

negatīvā asociācija tiek li k vi dēta…"

Haņins pacēla acis.

— Tu esi iemācījies labi rakstīt. Malacis! — viņš sacīja.

— Bet kā tu nesaproti, ka tādas lietas nedrīkst piedāvāt? Viņi

taču šo savējo "Tampako" ar sirds asinīm būvējuši. Tas viņiem

ir kā… Vārdu sakot, cilvēki sevi identificē ar savu produktu, bet

tu viņiem stāsti tādas lietas! Tas ir tāpat, kā pateikt māmiņai:

jūsu dēliņš, protams, ir kroplis, bet mēs viņam mazliet uzmā

lēsim ģīmi, un gan jau būs labi.

— Bet nosaukums patiešām ir šausmīgs.

— Ko tu gribi — lai tu būtu laimīgs vai viņi?

Haņinam bija taisnība. Tatarskis sajutās divtik muļķīgi, atcerēdamies, kā savā karjeras sākumā šo pašu domu bija skaidrojis puišiem no Draft Podium.

— Nu, bet koncepcija kā tāda? — Tatarskis vaicāja. — Tur

vēl ir daudz…

Haņins pāršķīra vēl vienu lapu.

— Kā lai tev pasaka… Lūk, te vēl ir pasvītrots — beigās, kur

atkal par akcijām… Lasu: "Tātad uz jautājumu "kur nest" tiek dota

atbilde "uz Ameriku", bet uz jautājumu "ar ko kopā nest" tiek

atbildēts "kopā ar visiem, kas neaiznesa uz "MMM" un citām pira

mīdām, bet gaidīja, kad varēs nest uz Ameriku." Tāda ir psiholo

ģiskā kristalizācija pēc kampaņas pirmā etapa, turklāt jāpie

zīmē, ka reklāma nedrīkst apsolīt izvietot ieguldītāju 1 īdzekļus

Amerikā, reklāmai vienīgi jāizraisa atbilstoša sajūta…"

Starp citu, kāda velna pēc tu šito pasvītroji? Kaut kas ļoti

gudrs, ja? Labi, tālāk… "Nepieciešamais efekts tiek sasniegts,

videoklipā plaši izmantojot zvaigžņsvītraino karogu, dolārus un

ērgļus. Par galveno kampaņas simbolu piedāvājam izmantot

sekvoju, kurai lapu vietā ir simtdolāru banknotes, kas izraisītu

zemapziņas asociāciju ar naudas koku no pasakas par Buratino…"

— Un kas tur nav kārtībā? — Tatarskis jautāja.

— Sekvoja ir skujkoks.

Kādu brīdi Tatarskis klusēja, ar mēles galiņu aptaustīdams negaidīti atrastu caurumu zobā. Pēc tam sacīja:

— Nu un kas? Dolārus var sarullēt caurulītēs.

— Vai tu gadījumā nezini, ko nozīmē "šlemazls"? — Haņins

pajautāja.

— Nē.

— Es arī nezinu. Viņi te lapas malā uzrakstījuši, lai šis

"šlemazls", tātad — tu, vairs neietu ne tuvumā viņu pasūtīju

miem. Tevi negrib.

— Skaidrs, — Tatarskis sacīja. — Mani negrib. Bet ja viņi

pēc mēneša nomainīs nosaukumu? Un pēc diviem sāks īstenot

to, ko es piedāvāju? Ko tad?

— Neko, — sacīja Haņins. — Pats zini.

— Zinu, — Tatarskis sacīja un nopūtās. — Bet citi pasūtī

jumi? Tur vēl bija cigaretes West.

— Arī garām, — Haņins sacīja. — Ar cigaretēm tev vienmēr

izdevās, taču tagad…

Viņš pāršķīra vēl vairākas lapas.

— Nu ko es varu pateikt… Vizuālais risinājums… kur tas

bija… lūk: "Kadrā no aizmugures divi kaili vīrieši, viens garš,

otrs īss, viens otru apkampuši ap gurniem, uz ātrgaitas maģis

trāles ķer mašīnu. īsākais tur rokā West paciņu, garākais pacēlis

roku, lai apstādinātu tuvojošos mašīnu — gaišzilu kadiljaku.

īsākā vīrieša roka ar cigarešu paciņu atrodas uz tās pašas līni

jas, ko turpina garākā vīrieša paceltā roka, tādējādi izveidojas vēl

viens asociatīvs slānis — "horeogrāfiskais": kamera it kā uz mirkli

būtu apstādinājusi nevaldāmi emocionālu deju, ko iedvesmo

jušas sajūsmas pilnās jau tik tuvās brīvības priekšnojautas.

Sauklis — Go West. Tas ir no to pedpakaļaino puišu dziesmas,

ko viņi uztaisīja no mūsu himnas, ja? Augsti mērķēts, neko teikt.

Taču pēc tam tev ir vesela rindkopa par mērķa grupas hete

roseksuālo daļu. Kāpēc tu uzrakstīji to?

— Nē, es… Es domāju, ka… Nu, ja pasūtītājam būtu pacēlies

tieši tas jautājums, tad viņš zinātu, ka mēs to esam ņēmuši

vērā…

— Pasūtītājam sacēlās pavisam kas cits. Pasūtītājs ir Ros

tovas urķa*, kuram viens metropolīts divus miljonus atdeva

*YpKa (krievu val.) — kriminālnoziedznieku žargonā bandīts, kriminālnoziedznieks.

cigaretēs. Viņš — urķa, protams, ne jau metropolīts, uz lapas malas pie vārda "heteroseksuāls" uzrakstīja: "Viņš to par pediņiem, vai?" Un izbrāķēja koncepciju. Žēl — šedevrs. Redzi, ja būtu otrādi — ja urķa būtu atdevis parādu metropolītam, — aizietu uz urrā! Tā, skaidra lieta, pavisam cita kultūra. Taču neko darīt. Mūsu bizness ir loterija.

Tatarskis klusēja. Haņins paburznīja pirkstos cigareti un aizsmēķēja.

— Loterija, — viņš svarīgi atkārtoja. — Un šajā loterijā tev

pēdējā laikā neveicas. Un es zinu, kāpēc neveicas.

— Paskaidrojiet.

— Redzi, — Haņins sacīja. — īstenībā tā ir ļoti smalka lieta.

Vispirms tu centies saprast, kas cilvēkiem patīk, bet pēc tam to

viņiem iesmērē kā melus. Taču cilvēkiem gribas, lai to pašu

viņiem iesmērētu kā patiesību.

Neko tamlīdzīgu Tatarskis nebija gaidījis.

— Kā tad tā? Kādā veidā? Kā to var iesmērēt kā patiesību?

— Tu pats netici tam, ko dari. Neesi darbā ielicis dvēseli.

— Neesmu gan, — sacīja Tatarskis. — Protams. Bet ko tad

jūs gribat? Lai es šito "Tampako" sev ielaistu dvēselē? To pat

neviena mauka no Puškina laukuma nedarītu.

— Tikai nevajag tādu apvainotu pozu. — Haņins saviebās.

— Nē, — Tatarskis sacīja, pamazām nomierinādamies.

— Jūs mani nepareizi sapratāt. Tagad poza visiem viena, vajag

tikai mācēt sevi pareizi pozicionēt, vai nav tiesa?

— Nu tad kāpēc es saku, ka neviena mauka to nedarītu? Riebums šeit nespēlē nekādu lomu. Vienkārši mauka saņem naudu jebkurā gadījumā, patika klientam vai nepatika, bet man vispirms… Nu, jūs taču saprotat. Un klients tikai pēc tam izlems, vai… Bet ar tādiem noteikumiem pilnīgi noteikti neviena mauka nestrādās.

— Mauka varbūt nestrādās, — Haņins pārtrauca. — Taču,

ja mēs šajā biznesā gribam izdzīvot, tad strādāsim. Un darīsim

ne tikai to vien.

— Nezinu, — Tatarskis sacīja. — Simtprocentīgi neesmu

pārliecināts.

—Darīsim, darīsim, Vava, — sacīja Haņins un ieskatījās Tatarskim acīs.

Tatarskis saausījās.

— Kā jūs zināt, ka neesmu Vova, bet gan Vava?

— Pugins pateica. Bet par to pozicionēšanu… Uzskatīsim,

ka tu sevi esi nopozicionejis un es tavu domu esmu sapratis.

Nāksi pie manis strādāt?

Tatarskis vēlreiz paskatījās uz plakātu ar trim palmām un anglisko mūžīgo pārmaiņu apsolījumu.

— Par ko tad? — viņš noprasīja.

— Par kreatoru.

— Tātad, ja pārtulko, par radītāju?

— Radītāju mums pilna dirsa, — sacīja Haņins. — Par krea

toru, Vava, kreatoru.

Izgājis uz ielas, Tatarskis lēnam slāja uz centra pusi.

Viņš tikpat kā nemaz neizjūta prieku par pēkšņo iekar tošanos darbā. Satrauca tikai viens — viņš bija pārliecināts, ka nekad nebija stāstījis Puginam par savu īsto vārdu un bija sevi nodēvējis vienkārši par Vladimiru. Tomēr pastāvēja niecīga iespējamība, ka viņš bija izmuldējies dzērumā, bet pēc tam aizmirsis — pāris reižu viņi abi bija krietni piedzērušies. Cits izskaidrojums tik dziļi sakņojās ģenētiskajās bailēs no VDK, ka to Tatarskis aizmēza uzreiz.

Galu galā, tas nebija svarīgi.

— This gatne has no name, — viņš nočukstēja un savilka dūrēs jakas kabatās iebāztās rokas.

Līdz galam tā arī neuzslietais padomju zikurāts atausa atmiņā vissīkākajās detaļās tik skaidri, ka jau piemirstais mušmiru trīseklis vairākas reizes nodrebināja pirkstus. Mistiskais spēks bija nedaudz pārcenties ar norādījumiem, ko vienlaikus uzrādīja viņa iebaidītajai dvēselei: vispirms plakāts ar palmām un pazīstamo tekstu, pēc tam dažu minūšu laikā vairākas reizes Haņina runā it kā neviļus iespraustie vārdi "tornis" un "loterija", un, visbeidzot, šis "Vava", kas uztrauca vispamatīgāk.

"Varbūt es pārklausījos?" Tatarskis domāja. "Varbūt viņam tāda dikcija… Bet es taču pajautāju — kā viņš zina, ka esmu Vava? Un viņš teica, ka dzirdējis no Pugina. Nē, nedrīkst tik traki piedzerties, nedrīkst."

Pēc četrdesmit minūšu lēnas, domīgas pastaigas viņš nonāca pie Majakovska pieminekļa. Apstājies viņš kādu laiku to uzmanīgi aplūkoja. Bronzas žakete, kurā padomju vara bija ietērpusi dzejnieku uz mūžiem, atkal atgriezās modē — Tatarskis atcerējās, ka pavisam nesen bija redzējis Kenzo reklāmā gluži tādu pašu fasonu.

Apgājis statujai apkārt un patīksminājies par bļāvēja un barveža stingro pēcpusi, Tatarskis pilnībā pārliecinājās, ka dvēselē iezagusies depresija. To varēja aizdzīt divējādi: vai nu iedzert simt gramus šņabja, vai arī steigšus kaut ko nopirkt apmēram piecdesmit dolāru vērtībā (pirms kāda laika Tatarskis izbrīnīts bija sapratis, ka abas šīs darbības izraisa ļoti līdzīgu vieglu eiforiju, kas ilgst kādu pusotru stundu).

Šņabi negribējās, jo vēl bija svaigā atmiņā kopīgās žūpošanas ar Puginu. Tatarskis pārlaida skatu apkārtnei. Šeit bija ļoti daudz veikalu, taču visi pārlieku specializēti. Piemēram, viņam nepavisam nevajadzēja žalūzijas. Viņš sāka pētīt izkārtnes otrpus

Tveras bulvārim un pārsteigumā nodrebēja. Tas jau bija par daudz: uz kādas mājas sienas baloja izkārtne ar skaidri salasāmu vārdu "Ištara".

Pēc minūtes vai divām, nedaudz aizelsies, viņš jau tuvojās ieejai. Tas bija sīciņš veikaliņš viendienītis, tikko pārbūvēts no kādreizējās bufetes, taču jau bija nojaušamas panīkuma un drīza norieta pazīmes: logā izliktais plakāts vēstīja par piecdesmit procentu atlaidi.

Veikaliņa iekšpuses šaurību divkāršoja gar sienām izliktie spoguļi. Tur stāvēja dažas garas pakaramo rindas ar visdažādākajiem džinsu izstrādājumiem un plaukts ar apaviem, galvenokārt krosenēm. Tatarskis, gluži kā Ļermontova dēmons, apveltīja visu šo ādas un gumijas pārbagātību ar garlaikotu skatu un nekas neatainojās viņa skaidrajā sejā. Vēl jo vairāk: bija pavisam skaidrs, ka arī šeit šmauca tautu. Pirms desmit gadiem attāla radinieka atvestais ārzemju kroseņu pāris transformējās jaunas dzīves sākumpunktā — zoles raksts līdzinājās delnas līniju ornamentam, pēc kura varēja pareģot nākotni gadu uz priekšu. Laime, ko varēja gūt no šāda ieguvuma, bija neizmērojama. Taču, lai iegūtu tiesības uz tādu pašu laimes apjomu tagad, vajadzēja pirkt, mazākais, džipu vai pat māju. Tatarskim tam naudas nebija, un viņš necerēja, ka tuvākajā nākotnē tā uzradīsies. Tiesa, varēja sapirkties veselu vagonu kroseņu, taču tās vairs nespēja priecēt dvēseli. Saraucis pieri, Tatarskis kādu brīdi centās atcerēties, kā šo fenomenu dēvēja profesionālajā žargonā, un, kad atcerējās, tad izvilka blociņu un atvēra lappusi ar burtu "N" — "nekustamais īpašums".

Laimes inflācija, viņš steidzīgi rakstīja. Par tādu pašu apjomu jāmaksā daudz vairāk. Jāizmanto nekustamā īpašuma reklāmā.

Dāmas un kungi! Aiz šīm sienām jūs nekad neskars

kognitīvā disonanse! Tapec jums nepavisam nav vajadzīgs zināt, kas tā tāda ir.

— Vai palīdzēt? — pavaicāja meitene pārdevēja.

Tatarskis ar žestu viņu nomierināja, uzšķīra pēdējo lap

pusīti, kur parasti ierakstīja visu mazsvarīgo, un nobeidza:

Lietu kults. Kā mūsdienās vīkšās ceļā Viedais Oļegsproti, pēc mantām uz Cargradu. Pirmais vecu krāmu tirgotājs (turklāt arī bandīts uzklupa hazāriem). Iespējams reklāmkl ips par čārterrei šiem un šoptūrēm uz Stambulu:

Dāmas un kungi! Tieši tāpēc pastāv un mūžos pastāvēs Krievzeme!

Variants "Atpakaļ pie Pirmsākumiem!".

— Ko jūs meklējat? — meitene pārdevēja atkārtoja. Viņai

acīm redzami nepatika, ka veikala apmeklētājs kaut ko raksta

blociņā — ļoti iespējams, ka tas varēja beigties ar kaut kādas in

spekcijas ierašanos.

— Man vajadzētu kaut ko no apaviem, — Tatarskis atbil

dēja ar pieklājīgu smaidu. — Kaut ko vieglāku vasarai.

— Kurpes? Krosenes? Kedas?

— Kedas, — sacīja Tatarskis. — Es tik sen neesmu redzējis

kedas!

Meitene norādīja uz plauktu.

— Lūk, — viņa sacīja. — Platformenes.

Tatarskis paņēma rokās baltu, apjomīgu kedu.

— Bet kāda firma? — viņš pajautāja.

— No name* — sacīja meitene. — Angļu.

Bez nosaukuma angļu val).

— Ko, ko? — viņš nesapratnē pārvaicāja.

Meitene pagrieza kedu, un viņš ieraudzīja uz pēdas gumijas uzlīmīti ar uzrakstu NO NAME.

— Man vajadzētu četrdesmit trešo izmēru, — Tatarskis sacīja.

No veikala viņš iznāca ar jaunajām kedām kājās — kurpes,

ietītas plastmasas maisiņā, bija iebāztas somā. Tagad viņš jau zināja, ka viss šodienas maršruts nav nejaušība, un nobijās, ka var pieļaut kļūdu, kaut kur nepareizi nogriezdamies. Nespēdams izšķirties, viņš lēnītēm soļoja lejup pa Sadovajas ielu.

Pēc kādiem piecdesmit metriem ceļā pagadījās tabakas kiosks. Kad viņš piegāja pie tā, lai nopirktu cigaretes, Tatarski izbrīnīja negaidīti plašā prezervatīvu izvēle, kas drīzāk būtu piemērota aptiekai. Starp malaiziešu "Kamasutrām" ar pupainām šakti* izcēlās ērmīga puscaurspīdīga ierīce no zilas gumijas ar daudzām resnām radzēm — tā atgādināja galvenā dēmona galvu no filmas Hellraiser* *. Blakus stāvēja plāksnīte ar uzrakstu "daudzkārt izmantojams".

Taču Tatarska uzmanību piesaistīja rūpīgi nostrādāts melndzeltensarkans kvadrāts ar zīmogattēlam līdzīgu vācu ērgli melnā dubultaplī un uzrakstu Sico. Tas tik ļoti līdzinājās mazam karodziņam, ka Tatarskis nopirka veselas divas paciņas. Iepakojuma otrā pusē bija uzrakstīts: "Pērkot Sico prezervatīvus, jūs uzticaties tradicionālajai vācu kvalitātei un kontrolei."

"Gudri," Tatarskis nodomāja, "ļoti gudri."

Kādu brīdi viņš par to prātoja, sacerēdams saukli. Beidzot vajadzīgā frāze spilgti uzzibsnīja galvā.

* Šakti— indiešu mitoloģija vīrišķas dievības radoša enerģija, kas iemiesota viņa sievā, arī sievišķā, seksuālā pirmsākuma simbols; dažos kultos dieviete Šakti tiek pielūgta kā viena no dieva Šivas personifikācijām.

** No elles augšāmcēlies [angļu val).

— Sico. Kondomu pasaules BMW, — viņš nočukstēja un iz

vilka no kabatas blociņu. Atvēris lappusīti ar burtu "P", viņš

pierakstīja atradumu. Turpat viņš ieraudzīja kādu citu, aiz

mirstu saukli no tās pašas operas, veltītu poļu un indonēziešu

kopīgi ražotajam sārtajam prezervatīvam Passion:

MAZIŅŠ, SĀRTS UN IZVARĪGS

Iebāzis blociņu atpakaļ kabatā, Tatarskis palūkojās apkārt. Viņš stāvēja uz Sadovajas, Triumfaļnajas un vēl kādas trešās ielas stūra. Tieši acu priekšā uz sienas bija plakāts ar uzrakstu "Ceļš uz sevi" un dzeltena bulta, kas aicināja nogriezties. Tatarska dvēsele uz brīdi apstulba, taču pēc tam uzplaiksnīja drūms minējums, ka "Ceļš uz sevi" ir veikals.

— Nu, kas tad cits! — Tatarskis nomurmināja.

Veikalu izdevās atrast tikai pēc pamatīgas līkumošanas pa apkārtējiem pagalmiem — jau gandrīz nokļuvis pie mērķa, viņš atcerējās, ka Girejevs bija stāstījis par šo iestādījumu, izmantodams saīsinājumu — "Cus". Nekur neredzēja nevienas izkārtnes, vienīgi pie necila divstāvu namiņa durvīm karājās plāksnīte, uz kuras tāpat ar roku bija uzrakstīts "Atvērts". Tatarskis, protams, saprata, ka tā nebija nevīžība, bet gan ezoterisko priekšnojautu sakāpināšanai paredzēta nianse. Tomēr šī metode iedarbojās arī uz viņu — virzoties augšup pa kāpnēm, viņš konstatēja, ka ir vieglas bijības pārņemts. Jau pārkāpis pāri slieksnim, viņš saprata, ka instinkts atvedis uz īsto vietu. Virs letes karājās melns krekliņš ar Če Gevaras portretu un uzrakstu Rage Against the Machine*. Zem krekliņa stāvēja plāksnīte "Mēneša bestsellers!". Par to nebija jābrīnās — Tatarskis zināja (un pat

*Dumpis pret mašīnām (angļu val.) — amerikāņu rokgrupas nosaukums.

bija pieminējis kādā koncepcija), ka radikālās jaunatnes kultūras vidē neko nevarēja pārdot tik veiksmīgi kā rūpīgi iepakotu un politiski korektu dumpi pret pasauli, kurā viss safasēts pārdošanai un valda tas pats politkorektums.

— Kāds izmērs? — viņš jautāja pārdevējai, ļoti mīlīga bābe

liski asīriska paskata meitenei.

— Viens tik palicis, — viņa atbildēja. — Tieši jūsu izmērs.

Samaksājis viņš ielika krekliņu somā un neizlēmīgi sastinga

pie letes.

— Atveda jaunu kristāla ložu partiju, ņemiet, kamēr nav

izķēruši, — meitene nomurrāja un sāka kārtot bērnu priekšau

tiņus ar rūnu zīmēm.

— Priekš kam tādas vajadzīgas? — Tatarskis jautāja.

— Apcerei.

Tatarskis grasījās pajautāt, vai kaut kas jāapcer, skatoties cauri šīm lodēm, vai arī kaut kas jāvēro ložu iekšienē, taču negaidīti pamanīja pie sienas mazu plauktiņu, kas pirmīt bija nosegts ar krekliņu, ko viņš tikko kā nopirka. Uz plauktiņa, pārklāti ar pamatīgu putekļu kārtu, mierīgi gulēja divi nenosakāmas piederības objekti.

— Sakiet, lūdzu, — Tatarskis ierunājās. — Bet kas tas jums

tur ir? Lidojošais šķīvītis, vai? Un kas tas par ornamentiņu uz

viņa uzzīmēts?

— Tas ir augstākās pakāpes frisbijs, — sacīja meitene. — Bet

tas, ko jūs nodēvējāt par ornamentiņu — tas ir zilais burts

"hum".

— Bet kāpēc? — jautāja Tatarskis, kura apziņā sarosījās

drūmas atmiņas, saistītas ar Girejevu un mušmirēm. — Ar ko

tas atšķiras no parastā frisbija?

Meitene tikko jaušami savilka lūpas.

— Metot frisbiju ar zilo burtu "hum", jūs nevis vienkārši

metat parastu plastmasas disku, bet gan radāt nopelnus. Metot frisbiju ar zilo "hum" desmit minūtes, jūs radāt nopelnus, kas ir ekvivalenti trīs stundu ilgai šamāthas vai stundu ilgai vipašjānas meditācijai.

— Āa… — Tatarskis nedroši novilka. — Bet kas tie par

nopelniem?

— Kas tie par nopelniem? — meitene sacīja, vaicājoši pacē

lusi uzaci. — Jūs vēlaties kaut ko nopirkt vai gribat tikai paru

nāties?

— Gribu nopirkt, — Tatarskis sacīja. — Bet man taču jāzina,

ko pērku. Un kas ir tas, pa labi no augstākās pakāpes?

— Tā ir planšete. Klasika.

— Ko ar to dara?

Meitene nopūtās. Varēja manīt, ka dienas laikā viņa ir nogurusi no idiotiem. Pasniegusies pēc planšetes, viņa to noņēma no plauktiņa un nolika Tatarskim priekšā.

— Tā ir jāuzliek uz papīra lapas, — viņa sacīja. — Var arī

piestiprināt pie printera ar šīm spailītēm. Te ieliek papīru,

ieslēdz lēno režīmu. Ērtāk ir izmantot rulli. Šajā gropītē jāie

vieto rakstāmais, vislabāk lodīšu pildspalva. Tad jāuzliek

rokas, es rādu — lūk, tā. Pēc tam jūs nodibināt kontaktu ar garu

un ļaujat rokām pašām brīvi kustēties. Pildspalva pierakstīs

gara vēstījumu.

— Paklausieties! — Tatarskis sacīja. — Jūs tikai nedusmojie

ties, bet es no tiesas gribu zināt — ar kādu garu?

— Ja pirksiet, tad pateikšu.

Tatarskis izvilka maku un noskaitīja vajadzīgo naudas summu. Kā nolakots finiera gabals uz trīs ritentiņiem planšetīte maksāja atskurbinoši dārgi — un šī cenas neatbilstība precei izraisīja uzticību, kura diez vai būtu gūstama ar lai vai cik pamatīgiem paskaidrojumiem.

— Luk! — Tatarskis sacīja, sarindodams uz letes naudas

zīmes. — Nu, tad ar kuru garu man jānodibina kontakts?

— Atbilde uz šo jautājumu ir atkarīga no jūsu personiskās

enerģijas līmeņa, — meitene sacīja. — Un it īpaši no jūsu ticī

bas garu esamībai. Ja jūs apklusināt iekšējo dialogu, sekojot otrā

sējuma metodikai, tad jūs varat kontaktēties ar visa abstraktā

garu. Taču, ja jūs esat kristietis vai sātanists, tad var arī ar kādu

konkrētāku… Kādi gari jūs interesē?

Tatarskis paraustīja plecus.

Meitene paņēma rokā kristālu, kas karājās viņai uz krūtīm melnā ādas siksniņā, un brīsniņu caur to skatījās tieši uz Tatarska pieres centru.

— Kāda ir jūsu profesija? — viņa jautāja. — Ar ko jūs nodar

bojaties?

— Ar reklāmu, — Tatarskis atbildēja.

Meitene pabāza roku zem letes, izvilka no turienes pabiezu rūtiņu kladi un kādu brīdi šķirstīja tabulas veidā sagrafētās lapas ar sīkā rokrakstā aizpildītām ailēm.

— Jums būtu vispiemērotākais, — viņa beidzot sacīja, — ja

iegūto tekstu uzskatītu par zemapziņas psihiskās enerģijas brīvu

plūsmu, kas iegūta ar motorisko rakstīšanas iemaņu palīdzību.

Tāda savdabīga reklāmsfēras darbinieka Augeja staļļu tīrīšana.

Šāda pieeja garus apvainotu vismazāk.

— Atvainojiet, atvainojiet! — Tatarskis sacīja. — Proti, jūs

gribat teikt, ka gari apvainosies, ja uzzinās, ka esmu reklāmas

sfēras darbinieks?

— Es uzskatu, ka jā. Tāpēc vislabākā aizsardzība no viņu

dusmām būtu pašas viņu pastāvēšanas iespējamības apšaubī

šana. Galu galā — šajā pasaulē viss atkarīgs no interpretācijas,

un kvazizinātnisks spiritiskā seansa apraksts ir tikpat patiess

kā visi citi. Un ko nu tur runāt — jebkurš apskaidrots gars

piekritīs, ka viņš neeksistē.

— Interesanti. Bet ka gari uzzinās, ka esmu reklāmas darbi

nieks? Vai tas man uz pieres uzrakstīts?

— Nē, — sacīja meitene. — Uz reklāmas ir uzrakstīts, ka tā

nākusi no jūsu pieres.

Tatarskis gandrīz apvainojās par šiem vārdiem, taču pēc īsa pārdomu brīža sajutās bezmaz vai glaimots.

— Ziniet, — viņš sacīja, — ja man vajadzēs konsultāciju

garīgos jautājumos, es atnākšu pie jums. Jūs neiebilstat?

— Viss Allāha rokās, — meitene atbildēja.

— Atvainojiet! — piepeši pret viņu pagriezās jauns cilvēks

ar paplašinātām acu zīlītēm, kurš līdz šim bija mierīgi lūkojies

milzīgā kristāla lodē. — Kā tas jāsaprot — viss? Bet Būdas ap

ziņa? Allāha rokas taču pastāv tikai Būdas apziņā. To taču jūs

neapstrīdēsiet?

Meitene aiz letes pieklājīgi pasmaidīja.

— Protams, ka ne, — viņa sacīja. — Allāha rokas pastāv

tikai Būdas apziņā. Taču galvenais ir tas, ka Būdas apziņa tik

un tā atrodas Allāha rokās.

— Kā rakstīja Isikava Takuboku, — sarunā iejaucās drūms,

mefistofeliska paskata pircējs, tikko pienācis pie letes, — ir

jābeidz šis strīds, jābeidz… Man teica, ka jums esot bijusi Svami

Žigalkina brošūra "Vasarīgas domas par sansaras būtību". Vai

jūs nepaskatītos? Droši vien tajā plauktiņā, nē, nē, lūk tur, pa

kreisi, zem tās kaula flautiņas…

HOMO ZAPIENS

Planšetīte uz galda līdzinājās tankam kādas mazas eiropiešu pilsētiņas centrālajā laukumā. Blakus stāvošā neatkorķētā Johnny Walker pudele līdzinājās rātsnamam. Atbilstoši sarkanvīns, ko Tatarskis patlaban grasījās piebeigt, arī bija ierindojams attiecīgajā kārtā. Slaikā, garā pudele atgādināja gotisku baznīcu, kurā apmetusies pilsētas partijas komiteja, bet tukšums pudelē atsauca atmiņā līdz galam izsmelto komunistisko ideoloģiju, vēsturisko asinsizliešanu bezjēdzību un krievu idejas vispārējo krīzi. Pieplacis pudeles kakliņam, Tatarskis izdzēra vīna paliekas un iemeta tukšo trauku papīrgrozā. "Samtainā revolūcija," viņš nodomāja.

Uzvilcis krekliņu ar uzrakstu Rage Against the Machine, viņš sēdēja pie galda un beidza lasīt planšetei klātpielikto instrukciju. Pildspalva, ko viņš bija nopircis kioskā blakus metro stacijai, bez grūtībām ievietojās gropītē, un viņš to nostiprināja ar skrūvi. Pildspalva bija uzkarināta slābanā atsperē, kam vajadzēja to piespiest papīram. Papīrs — paprāva kaudzīte — jau atradās zem planšetes; tagad varēja sākt.

Pārlaidis skatu istabai, viņš jau grasījās pieskarties planšetei, bet piepeši nervozi piecēlās, pāris reižu turp un atpakaļ pārstaigāja istabu un pēc tam aizvilka loga aizkarus. Vēl mazliet padomājis, viņš aizdedzināja uz galda sveci. Tālākie sagatavošanās darbi būtu smieklīgi. Būtībā smieklīgi bija arī šie, pēdējie.

Apsēdies pie galda, viņš uzlika rokas uz planšetes. "Tā," viņš nodomāja. "Un ko tagad? Man kaut kas skaļi jāsaka?"

— Izsaucu Če Gevaras garu, izsaucu Če Gevaras garu, — viņš norunāja un uzreiz nodomāja, ka nepietiek garu vienkārši pasaukt — garam ir jāuzdod kāds jautājums. — Es gribētu uzzināt… nu, teiksim, kaut ko jaunu par reklāmu, kaut ko tādu, ko nav minējis Els Raiss un biedrs Ogilvijs, — viņš sacīja. — Lai es zinātu vairāk par visiem.

Tai pašā brīdī planšetīte zem viņa plaukstām epileptiski noraustījās, un gropītē ieliktā pildspalva lapas augšdaļā izzīmēja lielus drukātos burtus:

I I IDENTIĀLISMS KĀ DUĀLISMA AUGSTĀKĀ PAKĀPE

Tatarskis atrāva rokas un brīdi bailīgi lūkojās uzrakstā. Pēc

tam viņš nolika rokas atpakaļ, un planšete atkal sāka kustēties, tikai tagad pildspalva rakstīja sīkus un rūpīgus burtiņus:

Pirmsākumā šīs pārdomas tika paredzētas kubiešu bruņoto spēku žurnālam Oliva Verde. Taču būtu muļķīgi veltīt pārāk lielu uzmanību tamlīdzīgiem sīkumiem pašreiz, kad mēs noteikti zinām, ka viss šis esības slānis, kur tiek izdoti žurnāli un darbojas bruņotie spēki, ir vienkārši noteikta apzināšanās mirkļu secība, ko apvieno tas, ka katrā jaunā mirklī eksistē nojēga par iepriekšējiem mirkļiem. Kaut arī no laika gala šī secība ir nepārtraukta, šāda apzināšanās nekad neapzinās pati sevi. Tāpēc cilvēka esība dzīvē ir nožēlojama.

Tomēr dižais cīnītājs par cilvēces atbrīvošanos Sidharta Gautama daudzos savos darbos ir norādījis, ka cilvēka nožēlojamās esības dzīvē galvenais iemesls visupirms ir pats priekšstats par cilvēka esību, dzīvi un nožēlojamības stāvokli, proti, duālisms, kas piespiež mūs sadalīt subjektā un objektā to, kas patiesībā nekad nav pastāvējis un nepastāvēs.

Tatarskis izvilka aprakstīto lapu, novietoja rokas uz planšetes, un tā atkal sāka drebēt.

Šo vienkāršo patiesību Sidharta Gautama spēja pavēstīt daudziem cilvēkiem, jo viņa dzīves laikā to jūtas bija vienkāršas un spēcīgas, bet iekšējā pasaule — skaidra un nesaduļķota. Viens uzklausīts vārds spēja pilnībā izmainīt visu cilvēka dzīvi un mirklī to pārnest uz otru krastu pie neierobežotas brīvības. Tomēr kopš tā laika ir pagājuši daudzi gadsimti. Patlaban Būdas teiktais ir pieejams visiem, bet glābšanu rod vien nedaudzi. Bez šaubām, tur vainojama jaunā kultūrsituācija, tā, kuru visu reliģiju senie teksti dēvēja par nākamo "tumšo gadsimtu".

Līdzgaitnieki!

Šis tumšais gadsimts jau ir atnācis. Un pirmām kārtām tas ir saistīts ar ievērojamo lomu, ko cilvēka dzīve ir sākuši ieņemt ta dēvētie vizuāli psihiskie ģeneratori — vai otrā līmeņa objekti.

Runājot par to, ka duālismu radījis nosacītais pasaules iedalījums subjektā un objektos, Būda domāja par subjektīvi objektīvo iedalījumu numur viens. Tumšā gadsimta galvenā pazīme ir tā, ka cilvēka dzīvē noteicošo lomu spēlē subjektīvi objektīvais iedalījums numur divi, kas Būdas laikos vienkārši neeksistēja.

Lai paskaidrotu, kas tiek dēvēts par objektiem numur viens un objektiem numur divi, apskatīsim vienkāršu piemēru — televizoru. Kad televizors nav ieslēgts, tas pastāv kā objekts numur viens. Tā ir vienkārša kaste ar stikla sienu, un mēs paši izlemjam, skatīties uz to vai ne. Kad cilvēka skatiens ir vērsts uz tumšo ekrānu, viņa acu kustības pārvalda vienīgi iekšējie nervu impulsi vai viņa apziņā notiekošs psihisks process. Piemēram, cilvēks var ievērot, ka ekrāns ir mušu noķēzīts, vai arī izlemt, ka derētu nopirkt divreiz lielāku televizoru. Viņš var arī nodomāt, ka vajadzētu to novietot kādā citā stūrī. Neieslēgts televizors ne ar ko neatšķiras no priekšmetiem, ar ko ļaudīm bijusi darīšana vēl kopš Būdas laikiem — akmens, rasas lāse uz zāles stiebra vai bulta ar iešķeltu uzgali, vārdu sakot, viss tas, ko Būda izmantoja kā piemēru sarunās.

Taču, kad televizors tiek ieslēgts, tas no objekta numur viens pārtop objektā numur divi. Tas transformējas pavisam citas iedabas fenomenā. Un, kaut gan ekrānu vērojošais tik pierasto metamorfožu nepamana, tā ir grandioza. Skatītājam televizors izzūd kā materiāls objekts, kam piemīt svars, izmērs un citi fiziski raksturlielumi. Tā vietā skatītājam rodas iespaids, ka viņš atrodas citā realitātē, tik labi pazīstamā visiem, kas šeit sapulcējušies.

Tatarskis pārlaida skatu istabai kā vēlēdamies ieraudzīt šeit sapulcējušos. Protams, viņš nevienu neieraudzīja. Izvilcis no planšetes apakšas kārtējo aprakstīto lapu, viņš parēķināja, vai pietiks papīra, un atkal uzlika plaukstas uz koka dēlīša.

Līdzgaitnieki!

Atliek vienīgi noskaidrot, tieši kas tur atrodas. Vai drīkst teikt, ka tur atrodas pats skatītājs? Atkārtosim jautājumu, jo tas ir ļoti svarīgs, — vai drīkst teikt, ka televizoru skatās tieši tas pats cilvēks, kurš to skatās?

Mēs apgalvojam, ka ne. Un, lūk, kāpēc mēs tā apgalvojam. Kad cilvēks vēroja izslēgtu televizoru, viņa acu kustības un uzmanības plūsmu vadīja viņa paša gribas radīti impulsi, lai cik tie būtu haotiski. Tumšais ekrāns bez jebkāda attēla tos nekādi neiespaidoja vai arī iespaidoja tikai kā fons.

Ieslēgts televizors faktiski nekad nerāda statisku ainu no vienas nekustīgas kameras, tāpēc ieslēgta televizora attēls nekad nav uzskatāms par fonu. Gluži pretēji, tā attēls nepārtraukti mainās. Ik pēc dažām sekundēm notiek vai nu kadra maiņa, vai kameras tuvošanās kādam priekšmetam, vai arī kameras tiek pārslēgtas — operators un aiz viņa stāvošais režisors nepārtraukti modificē attēlu. Tamlīdzīgu attēla maiņu sauc par tehnomodifikāciju.

Tagad mēs lūdzam būt ļoti uzmanīgiem, jo nākamo tēzi ir diezgan grūti saprast, kaut gan tās būtība ir ļoti vienkārša. Turklāt var rasties sajūta, ka tiek runāts par kaut ko nebūtisku. Mēs uzdrīkstamies apgalvot, ka šeit tiks apskatīts otrās tūkstošgades beigu vissvarīgākais psihiskais fenomens.

Visdažādāko tehnomodifikāciju rezultātā izmainītajam attēlam atbilst nosacīts psihisks process, kas piespiestu novērotāju pārslēgt uzmanību no viena notikuma uz otru un izsijāt notiekošajā visinteresantāko, proti, rīkoties ar savu uzmanību tā, kā to viņa vietā dara uzņemšanas grupa. Rodas šī psihiskā procesa virtuālais subjekts, kurš pārraides laikā aizvieto cilvēku, iespraucoties viņa apziņā tāpat kā roka gumijas cimdā.

Tas līdzinās stāvoklim, kad cilvēku ir apsēdis gars; atšķirība slēpjas faktā, ka šis gars neeksistē, bet eksistē vienīgi apsēstības simptomi. Šis gars ir nosacīts, taču brīdī, kad skatītājs uztic uzņemšanas grupai brīvi pārslēgt savu uzmanību no objekta uz objektu, viņš it kā pārtop šajā garā, bet gars, kuru patiesībā nav, pakļauj sev viņu un vel miljoniem citu televīzijas skatītāju.

Notiekošo varētu nosaukt par kolektīvās nebūtības pieredzi, jo skatītāja personisko apziņu aizvietojošais virtuālais subjekts patiesībā neeksistē — tas pastāv vien kā režisoru, montāžistu un operatoru kolektīvo pūliņu radīts efekts. No otras puses, cilvēkam, kas skatās televizoru, nav nekā reālāka par šo virtuālo subjektu.

Vēl jo vairāk. Labsangs Sučongs no Pu Er klostera uzskata: ja vien kādu programmu — piemēram, futbola maču, — vienlaikus skatīsies ne mazāk kā četras piektdaļas Zemes iedzīvotāju, šis virtuālais efekts gūs iespēju izspiest no ļaužu kopīgās apziņas kolektīvo karmisko cilvēciskās eksistences līmeņa redzējumu, un sekas ir nepārskatāmas pilnīgi iespējams, ka tādējādi izkausēta metāla ellei, koka asmeņu ellei utt. pievienosies jauna elle — mūžīgais futbola čempionāts). Taču viņa apsvērumi nav pārbaudīti, un jebkurā gadījumā tas ir nākotnes jautājums. Turpretim mūs interesē nevis nākotnes biedējošās perspektīvas, bet gan ne mazāk biedējošā šodienas realitāte.

Pirmais secinājums: objektam numur divi, proti, ieslēgtam televizoram, atbilst subjekts numur divi, proti, virtuālais skatītājs, kurš manipulētu ar savu uzmanību tāpat, kā to dara uzņemšanas grupa. Izjūtas, domas un adrenalīna pieplūdumu skatītāja organismā regulē ārējs operators un nosaka svešs aprēķins. Un, visbeidzot, protams, subjekts numur viens nepamana, kurā brīdī tas tiek aizvietots ar subjektu numur divi, jo pēc aizvietošanas to vairs nav kam pamanīt — subjekts numur divi ir nereāls.

Taču viņš nav vienkārši nereāls (cilvēku pasaulē ar šo vārdu faktiski iespējams apzīmēt jebko). Lai aprakstītu tā nerealitāti, trūkst vārdu. Tas ir vienas neesamības uzkrāvums citai, gaisa pils, kuras fundaments ir bezdibenis. Var rasties jautājums — kādēļ jāķepurojas šajās neesamībās, mērot to nerealitātes pakāpi? Taču šī atšķirība starp pirmā un otrā līmeņa subjektiem ir ļoti svarīga.

Subjekts numur viens tic, ka realitāte — tā ir materiāla pasaule.

Bet subjekts numur divi tic, ka realitāte — ta ir materiāla pasaule, kuru rāda televizorā.

Būdams šķietamā subjektīvi objektīvā iedalījuma produkts, subjekts numur viens ir iluzors. Taču viņa domu un noskaņojuma haotiskajai kustībai katrā gadījumā ir vērotājs — metaforiski var sacīt, ka subjekts numur viens diendienā skatās televīzijas pārraidi pats par sevi, pakāpeniski identificējoties ar raidījumu un aizmirstot, ka pats ir skatītājs.

No šī viedokļa subjekts numur divi ir kaut kas pavisam neticams un neaprakstāms — televīzijas pārraide, kas skatās citu televīzijas pārraidi. Šajā procesā piedalās emocijas un domas, taču pilnīgi trūkst tā, kura apziņā tās veidojas.

Ātru pārslēgšanos no vienas televīzijas programmas uz nākamo, ko veic, lai neskatītos reklāmu, dēvē par zapping. Buržuāziskie domātāji ir diezgan pamatīgi izpētījuši tāda cilvēka psihisko stāvokli, kas nodarbojas ar zapingu, un tam atbilstošo domāšanas tipu, kāds mūsdienu pasaulē pamazām kļūst dominējošais. Taču šī fenomena pētnieku aprakstītais zapinga paveids raksturo skatītāju, kas pats pārslēdz televīzijas programmas.

Paša skatītāja pārslēgšana, ko kontrolē režisors un operators tātad ar tehnomodifikāciju palīdzību veikta subjekta numur divi piespiedu inducēšana), — ir pavisam cits, vardarbīgs zapinga paveids. Šī zapinga veida pētniecība faktiski ir apturēta visās valstīs, izņemot Butānu, kur televīzija ir aizliegta. Taču piespiedu zapings, kura rezultātā televizors transformējas skatītāja pārslēgšanai paredzētā tālvadības pultī, ir ne tikai viens no veidiem, kā organizēt videorindu, —piespiedu zapings faktiski ir televīzijas pamats, galvenais līdzeklis, kā panākt reklāmas informatīvā lauka efektīvu iedarbošanos uz apziņu. Tāpēc otrā līmeņa subjekts turpmāk tiks dēvēts par Homo Zapiens jeb HZ.

Atkārtosim šo ārkārtīgi svarīgo secinājumu: līdzīgi tam, kā televīzijas skatītājs, nevēlēdamies vērot reklāmbloku, pārslēdz televīzijas programmas, — acumirklīgas un neprognozējamas attēla tehnomodifikācijas pārslēdz pašu skatītāju. Nonākdams Homo Zapiens fāze, viņš pats pārtop televīzijas pārraidē, kas tiek kontrolēta ar tālvadības palīdzību. Un šādā stāvoklī viņš pavada dzīves lielāko daļu.

Līdzgaitnieki1. Mūsdienu cilvēka esība nav tikai nožēlojama vien — var pat teikt, ka tādas nav vispār, jo tikpat kā nav arī paša cilvēka. Nepastāv nekā tāda, uz ko varētu norādīt un teikt: "Šis, lūk, tad arī ir Homo Zapiens."HZ — tas ir tikai miegā ieslīgušas dvēseles luminofora paliekošais mirgojums; filma par citas filmas uzņemšanu, ko rāda televizors tukšā dzīvoklī.

Likumsakarīgs ir jautājums — kāpēc mūsdienu cilvēks ir nokļuvis tādā situācijā? Kurš mēģina aizvietot jau tā nomaldījušos cilvēku ar tukšuma kubikmetru HZ fāzē?

Atbilde, protams, ir skaidrāka par skaidru — neviens. Taču pārak neieslīgsim situācijas rūgtajā absurdā. Lai to pamēģinātu izprast dziļāk, atcerēsimies, ka televīzijas pastāvēšanas galvenais iemesls ir tās reklāmfunkcija, kas saistīta ar naudas kustību. Tāpēc mums nāksies pievērsties tādam cilvēka prāta izpausmes virzienam kā ekonomika.

Ekonomika ir pseidozinātne, kas aplūko pirmā un otrā līmeņa subjektu iluzorās attiecības saistībā ar viņu halucinatorā procesa šķietamo bagātināšanos.

No šīs disciplīnas viedokļa katrs cilvēks ir tikai un vienīgi šūna organismā, ko senlaiku ekonomisti dēvēja par mamonu. Pilnīgās un galīgās atbrīvošanas frontes mācību materiālos to apzīmē kā ORANUS (tulkojumā — "rīkļdirsa"). Šis termins visprecīzāk atbilst tā reālajai būtībai un samazina mistisku spekulāciju iespējamību. Katra no šīm šūnām, proti, cilvēks savā ekonomiskajā izpausmē, ir apveltīta ar savdabīgu sociālpsihisku membrānu, kas ļauj cirkulēt naudai (orānusa organismā nauda pilda asiņu vai limfas funkcijas) iekšā un ārā. Ekonomika uzskata, ka katras mamona šūnas uzdevums ir iesūknēt iekšpusē pēc iespējas vairāk naudas un pēc iespējas mazāk izlaist ārpusē.

Taču orānusa kā viena vesela pastāvēšanas imperatīvs paģēr, lai viņa šūnveida struktūra tiktu apslacīta ar arvien pieaugošu naudas plūsmu. Tāpēc oranuss savā evolūcijas procesa (bet viņš atrodas moluska līmeņa attīstības stadijā) attīsta ko līdzīgu visvienkāršākajai nervu sistēmai, tā dēvēto "mediju", kura pamatā ir televīzija. Šī nervu sistēma izplata viņa virtuālajā organismā nervu impulsus, kas regulē šūniņu jeb monādu darbību.

Ir trīs šādu impulsu veidi: orālais, anālais un izstumjošais vauimpulsi (nosaukums cēlies no komerciālā izsauksmes vārda "wow!").

Orālais vauimpulss piespiež šūnu uzsūkt naudu, lai iznīcinātu ciešanas, ko rada konflikts starp personisko tēlu un ideālo usuperes" tēlu, ko rada reklāma. Piezīmēsim, ka galvenais nav lietas, ko var nopirkt par naudu, lai iemiesotos šajā ideālajā "es", —galvenais ir pati nauda. Patiešām, daudzi miljonāri tērpjas skrandās un brauc ar vislētākajām mašīnām, taču, lai kaut ko tādu varētu atļauties, ir jābūt miljonāram. Līdzīgā situācijā kognitīvā disonanse nabagam sagādātu neizturamas ciešanas, tāpēc vairākums nabadzīgu cilvēku tiecas dārgi un labi ģērbties, tērēdami pēdējo grasi.

Anālais vauimpulss liek šūnai naudu izstumt, lai izjustu baudu iepriekšminēto tēlu saplūšanas gadījumā.

Tā kā abas aprakstītās darbības — naudas uzsūkšana un izstumšana — ir pretējas viena otrai, anālais vauimpulss darbojas slēptā veidā, un cilvēks nopietni uzskata, ka bauda ir saistīta nevis ar pašu naudas tērēšanas aktu, bet gan ar viena vai otra priekšmeta iegūšanu. Taču ir acīm redzams, ka piecdesmit tūkstošus dolāru vērts pulkstenis kā fizisks objekts nespēj sagādāt cilvēkam lielāku baudu kā pulkstenis par piecdesmit dolāriem — visu nosaka naudas summa.

Orālais un anālais vauimpulss savu nosaukumu ir ieguvuši no analogām sfinkteru funkcijām, kaut gan patiesāks būtu salīdzinājums ar ieelpu un izelpu: to izraisītās sajūtas līdzinās savdabīgai psihiskai nosmakšanai vai, gluži otrādi, hiperventilācijai. Orāli anālais kairinājums vislielāko intensitāti sasniedz pie kazino spēļu galda vai fondu biržā finansiālo spekulāciju laikā, kaut gan vaustimulācijas varianti var būt dažādi.

Izstumjošais impulss apslapē un izstumj no cilvēka apziņas visus psihiskos procesus, kas var traucēt pilnīgai pašidentifikacijai ar orānusa šūnu. Tas rodas, kad psihiskajā kairinātājā iztrūkst orāli anālās sastāvdaļas. Izstumjošais impulss ir klusinātājs — jammer, kurš noslāpē nevēlamu raidstaciju, ģenerēdams intensīvus traucējumus. Tā darbību lieliski raksturo parunas "Money talks, bullshit walks"* un "Ifyou are so clever show me your money"**. Bez šīs iedarbības orānuss nespētu piespiest ļaudis izpildīt savu šūnu lomu. Izstumjošā impulsa darbība bloķē visus smalkos psihiskos procesus, kas nav saistīti ar naudas apgrozību, un tā rezultātā pasaule tiek uztverta tikai un vienīgi kā orānusa iemiesojums. Tas var izraisīt šaušalīgas sekas. Lūk, kā savu vīziju apraksta kāds Londonas nekustamā īpašuma biržas brokeris: "Pasaule ir vieta, kur bizness sastopas ar naudu."

Apgalvojums, ka šis psihiskais stāvoklis ir plaši izplatīts, nav pārspīlēts. Faktiski viss, ar ko nodarbojas mūsdienu ekonomika, socioloģija un kulturoloģija, ir orānusa notiekošo maiņas un somatisko procesu aprakstīšana.

Pēc savas dabas orānuss ir primitīvs parazītiskā tipa organisms. Taču viņa īpatnība slēpjas apstāklī, ka tas nepiesūcas kādam konkrētam organismam donoram, bet gan pārveido citus organismus par savām šūnām. Katra viņa šūna ir cilvēciska būtne ar neierobežotām iespējām un dabas piešķirtām tiesībām uz brīvību. Paradokss slēpjas faktā, ka orānuss kā organisms atrodas uz zemāka evolūcijas pakāpiena nekā jebkura no viņa šūnām. Viņam ir sveša gan abstraktā domāšana, gan pat pašrefleksija. Varētu sacīt, ka slavenā, trīsstūrī ietvertā acs, kas attēlota uz viena dolāra naudaszīmes, patiesībā ir akla. To gluži vienkārši uz piramīdas ir uzmālējis mākslinieks no Odesas, un tikai. Tālab, lai nesamulsinātu konspirologus ar noslieci uz šizofrēniju, pareizāk būtu to nosegt ar melnu pārsēju…

* Nauda runa, muldēšana laiskojas angļu val). '* Ja tu esi tik gudrs, parādi man savu naudu (angļu val).

Tatarskim iešāvās prata negaidīta doma. Viņš noņēma roku no planšetes, paķēra zīmuli, ar ko bija caurdūris sarkanvīna korķi, un tik tikko salasāmā ātrrakstā uzšvīkāja lapas augšējā stūrī:

1. Reklāmklips Ray Ban brillēm. Dučes atbrīvošana. Beigās

Oto Skorceni tuvplāns, uz acs pārsēja uzraksts Ray Ban.

2. Nedrīkst aizmirst: rekl. klips / fotoplakāts Sony Black

Trinitron. Brīvības statuja. Tās rokā ir nevis lāpa, bet mirdzo

šais televizora kineskops.

Nedaudz padomājis, Tatarskis Sony nomainīja ar Panasonic un pierakstīja: "bet grāmatas vietā televīzijas programma". Pēc tam, mazliet nokaunējies, viņš novietoja plaukstas atpakaļ uz planšetes. Planšete likās aizvainoti mierīga un nekustējās. Tatarskis brīdi pagaidīja. Nekas nenotika. Profesionālis viņā tomēr bija guvis pārsvaru pār romantiķi, un par to nācās maksāt.

Prātā iešāvās jauna ideja. Viņš atkal paķēra zīmuli un sāka rakstīt tālāk zem iepriekšējā teksta.

Rekl. klips / fotoplakāts Sony Black Trinitron. Tuvplānā frenča piedurknes. Pirksti pārlauž papi rosu Hercegovina Flora un gramstās pa galdu. Balss ar izteiktu gruzīnu akcentu:

Vai jūs neredzējāt manu pīpi, biedri Gorkij?

Es to izmetu, biedri Stalin.

Bet kāpēc?

Tāpēc, biedri Stalin, ka pasaules proletariāta vadonim

ir jālieto tikai un vienīgi Trinitron Plus pīpe!*

(Iesp. variants: "Macusita" "ViewSonic monitori".) Jāpadomā.

Krievu valoda ar vardu rpyŌKa apzīmē gan pīpi, gan kineskopu.

Novietojot rokas atpakaļ uz planšetes, Tatarskis bija gandrīz pārliecināts, ka vairs nekas nenotiks un gars nepiedos nodevību. Taču, tiklīdz viņa pirksti pieskārās koka vēsajai virsmai, planšetīte sakustējās:

Orānusam nav nedz ausu, nedz deguna, nedz acu, nedz prāta. Un viņš, protams, nav nedz ļaunuma iemiesojums, nedz elles izdzimums, kā to apgalvo daudzi reliģiozā biznesa pārstāvji. Pats viņš neko nevēlas, jo vienkārši neiespēj vēlēties abstrakto. Viņš ir bezjēdzīgs polips bez emocijām un nolūkiem, kurš rij un izstumj tukšumu. Turklāt katra no viņa šūnām ir potenciāli spējīga apzināties, ka nepavisam nav orānusa šūna, bet gan, gluži pretēji, orānuss ir tikai viens no niecīgajiem viņas prāta objektiem. Tieši šīs iespējas bloķēšanai orānusam ir nepieciešams izstumjošais impulss.

Agrāk orānusam bija tikai veģetatīvā nervu sistēma; elektronisko masu informācijas līdzekļu rašanās nozīmē, ka evolūcijas procesā viņš ir izveidojis arī centrālo. Orānusa galvenais nerva gals, kas sasniedz katru cilvēku, mūsdienās ir televizors. Mēs jau runājām par to, kā televizora skatītāja apziņa tiek aizvietota ar virtuālā Homo Zapiens apziņu. Tagad apskatīsim trīs vauimpulsu iedarbības mehānismu.

Teorētiski cilvēks normālā stāvoklī ir spējīgs pamanīt vauimpulsus un tiem pretoties. Taču zemapziņā ar televīzijas pārraidi saplūdušais Homo Zapiens vairs nav personība, bet gan tikai stāvoklis. Subjekts numur divi nav spējīgs analizēt notiekošo gluži tāpat, kā to nespēj magnetofona lentē ierakstīts gaiļa kliedziens. Pat ilūzija, ka ekrānā notiekošais tiek kritiski vērtēts, ir inducētā psihiskā procesa sastāvdaļa.

Regulāri, pēc noteikta laika sprīža, televīzijas pārraidē — proti, subjekta numur divi apziņā — tiek demonstrēts reklāmklipu bloks; katrs no tiem ir sarežģīta un pārdomāta anālo, orālo un izstumjošo vauimpulsu kombinācija, kas rezonē ar dažādiem psihes kultūrslāņiem.

Ja vienkāršojot to visu salīdzina ar fiziskiem procesiem, tad iznāk,

ka vispirms pacientu iemidzina (subjekts numur divi izstumj subjektu numur viens), bet pēc tam paātrināta hipnozes seansa laikā nostiprina atmiņu par visiem tā etapiem ar nosacītas reflektorās saites palīdzību.

Kādā brīdī subjekts numur divi izslēdz televizoru un atkal pārtop subjektā numur viens, proti, par parastu cilvēku. Pēc tam viņš vairs nesaņem trīs vauimpulsus tieši. Taču tagad sāk darboties efekts, kas atgādina paliekošo magnētismu. Prāts pats sāk izstrādāt tās pašas iedarbības, kas rodas spontāni un līdzinās fonam, uz kura parādās visas pārējās domas. Ja subjekts UZ fāzē ir pakļauts triju vauimpulsu ietekmei, tad normālā stāvoklī uz viņu iedarbojas trīs vaufaktori, kurus automātiski ģenerē viņa paša prāts.

Pastāvīga un regulāra atrašanās HZ fāzē un apstarošana ar izstumjošo vauimpulsu noved pie tā, ka apziņā tagad darbojas savdabīgs filtrs, kas ļauj uztvert tikai to informāciju, kura piesātināta ar orāli anālo vausaturu. Tāpēc cilvēkam nav pat iespējas painteresēties, kāda tad ir viņa patiesā būtība.

Bet kāda tad ir viņa patiesā būtība?

Mums nav laika pievērst uzmanību apstākļu virknei, kas ļauj tikai katram pašam atbildēt uz šo jautājumu. Lai cik nožēlojams būtu parastā cilvēka stāvoklis, viņam tomēr ir iespēja rast atbildi. Taču, ja runājam par subjektu numur divi, šādas iespējas tam nav, jo nav arī viņa paša. Tomēr bet varbūt tieši tāpēc) orānusa mediju sistēma, kas izsūta informācijas telpā trīs vauimpulsus, liek HZ aizdomāties par pašiden tifikāciju.

Un tagad sākas visinteresantākais un visparadoksālākais. Tā kā subjektam numur divi nav nekādas iekšējās būtības, viņa vienīgā iespēja gūt atbildi ir pamēģināt apjēgt sevi ar to materiālo priekšmetu kombinācijas palīdzību, kurus rāda televizorā un par kuriem pavisam skaidri zināms, ka tie nav nedz viņš pats, nedz arī kāda no viņa sastāvdaļām. Tas atgādina apofātisko teoloģiju, kur Dieva jēdziens tiek noteikts caur to, kas viņš noteikti nav, taču šeit mums ir darīšana ar apofātisko antropoloģiju.

Subjekta numur divi atbilde uz jautājumu "Kas es esmu?" var but tikai tāda: "Es esmu tas, kurš brauc ar šo te mašīnu, dzīvo tādā un tādā mājā, nēsā šādu apģērbu." Pašindentifikācija iespējama, vienīgi sastādot patērējamo produktu sarakstu, bet transformācija — tikai un vienīgi to izmainot. Tālab vairākums reklamējamo objektu tiek saistīti ar noteiktu personības tipu, rakstura iezīmi, noslieci vai īpašību. Rezultātā veidojas visai pārliecinoša šo īpašību, noslieču vai iezīmju kombinācija, kas spēj radīt priekšstatu kā par reālu personību. Iespējamo kombināciju skaits faktiski nav ierobežots, izvēles iespējamība — arī. Reklāma to formulē šādi: "Es esmu mierīgs un par sevi pārliecināts cilvēks, tāpēc es pērku sarkanas čībiņas." Otrā līmeņa subjekts, kurš vēlas papildināt personisko īpašību kolekciju ar mierīgumu un pārliecinātību par sevi, to panāk, iegaumēdams, ka vajag nopirkt sarkanas čībiņas, kas anālā vaufaktora iedarbības rezultātā arī tiek darīts. Klasiskajā gadījumā orāli anālā stimulācija ieciklējas tāpat kā vispārzināmajā piemērā par čūsku, kas kož sev astē: ir nepieciešams miljons dolāru, lai nopirktu māju dārgā rajonā, māja vajadzīga, lai būtu kur staigāt ar sarkanām čībiņām, bet sarkanās čībiņas vajadzīgas, lai iegūtu mieru un pārliecību par sevi, kas savukārt ļautu nopelnīt miljonu dolāru, lai nopirktu māju, pa kuru varētu staigāt ar sarkanām čībiņām, tādējādi gūstot mieru un pārliecību.

Kad orāli anālā stimulācijas loks noslēdzas, var uzskatīt, ka reklāmas maģija sasniegusi savu mērķi: ir radusies iluzora struktūra, kam nav centra, kaut gan visi priekšmeti un īpašības mijiedarbojas caur šāda centra fikciju, ko dēvē par identity*.

Identity ir tiktāl attīstījies otrā līmeņa subjekts, ka tā eksistēšanai vairs nav nepieciešama aktivizējošā trīs vauimpulsu iedarbība, bet gan tikai trīs paliekošie vaufaktori, ko patstāvīgi ģenerē viņa prāts.

Identitāte, līdzība angļu val.).

Identity ir viltus ego, un ar to viss pateikts. Buržuāziskie domātāji, kas analizē mūsdienu cilvēka stāvokli, uzskata, ka izrāviens cauri identity atpakaļ pie sava ego ir milzīgs garīgais varoņdarbs. Varbūt tā ir taisnība, jo ego relatīvi nepastāv, bet identity nepastāv absolūti. Vienīgā nelaime, ka tas nav iespējams, jo nav tieši kam, no kurienes un uz kurieni izrauties. Tomēr mēs varam pieļaut, ka lozungi "Atpakaļ pie ego!" vai "Uz priekšu, pie ego!" šajā situācijā iegūst ja nejēgu, tad vismaz estētisku attaisnojumu.

Cilvēka psihes smalkāko procesu pārklāšana ar trim vauimpulsiem rada visu mūsdienu kultūras vidusmēra daudzveidību. īpaša nozīme šeit ir izstumjošajam impulsam. Tas līdzinās asfalta drupināmajam veserim, kas noslāpē visas skaņas. Tiek filtrēti visi ārējie kairinātāji, izņemot vauorālo un vauanālo, un cilvēks zaudē jebkuru interesi par visu, kur trūkst orālā vai anālā sastāvdaļa. Šajā nelielajā darbā mēs neapskatām reklāmas seksuālo iedarbību, taču piezīmēsim, ka sekss aizvien biežāk liekas pievilcīgs tāpēc vien, ka simbolizē dzīves enerģiju, ko iespējams transformēt naudā — bet ne otrādi. To var apstiprināt jebkurš kaut cik mācīts psihoanalītiķis. Tādējādi mūsdienu cilvēks izjūt dziļu neuzticību pret visu, kas nav saistīts ar naudas iesūkšanu vai izstumšanu.

Ārēji tas izpaužas apstāklī, ka dzīve liekas kļūstam garlaicīgāka un garlaicīgāka, bet ļaudis — skopāki un atturīgāki. Buržuāziskajā zinātnē ir pieņemts izskaidrot jauno uzvedības kodu kā mēģinājumu saglabāt un iekonservēt emocionālo enerģiju, ko pieprasa korporatīvā ekonomika un mūsdienu dzīvesveids. Tomēr patiesībā cilvēka dzīvē emociju mazāk nepaliek. Taču izstumjošā vaufaktora nepārtrauktā iedarbība panāk to, ka visa cilvēka emocionālā enerģija tiek pārsūknēta psihiskajās norisēs, kas saistīti ar orālajiem vai anālajiem vauprocesiem. Daudzi buržuāziskie speciālisti instinktīvi jūt masu informācijas līdzekļu lomu notiekošajā paradigmu maiņā, bet, kā sacīja biedrs Aljende jaunākais: "Meklē melnu kaķi, kurš nekad nav eksistējis, tumšā istabā, kura nekad neeksistēs." Ja arī viņi nodēvē televīziju par protēzi izkaltušajam, sarauktajam "es" vai runā, ka mediji pārlieku uzpūš par nereālu kļuvušu personību, tik un tā nepamana galveno.

Nereālā personībā var pārtapt tikai personība, kas bijusi reāla. Lai sarauktos un izkalstu, šim "es" ir reāli jāpastāv. Iepriekš šai rakstā un arī mūsu agrākajos darbos (sk. "Krievu jautājums un Sedera Luminosa") mēs jau norādījām uz šādas pieejas maldīgumu.

Izstumjošā vaufaktora iedarbības rezultātā tumšā gadsimta kultūra un māksla tiek reducēta vienīgi uz orāli anālajām tēmām. Šādas mākslas būtību īsumā var raksturot ar vārdu "rīkļdirsība".

Ar simtdolāru banknotēm piebāztā melnā soma jau sen kļuvusi par svarīgāko kultūrsimbolu un centrālo elementu lielākajā daļā grāmatu un filmu, bet tās kustības trajektorija cauri dzīvei — par galveno sižetu veidojošo motīvu. Izsakoties precīzāk, tieši šīs lielās melnās somas klātbūtne mākslas darbā ģenerē auditorijas emocionālo interesi par notiekošo tekstā vai uz ekrāna. Atzīmēsim, ka dažreiz somas ar naudu klātbūtne ir netieša; šādos gadījumos tās funkciju pilda vai nu tā dēvēto "zvaigžņu" piedalīšanās, par kurām noteikti zināms, ka soma atrodas viņu mājās, vai arī uzmācīgi pasniegta informācija par filmas budžetu un kases ienākumiem. Turklāt tuvākajā nākotnē neviens mākslas darbs netiks radīts tāpat vien; nav aiz kalniem laiks, kad parādīsies filmas vai grāmatas, kuru galvenais saturs būs slēpta "Kokakolas" slavināšana un "Pepsikolas" nopelšana — vai otrādi.

Orāli anālo impulsu tīkla ietekmē cilvēkā nobriest iekšējais auditors (tirgus ekonomikas laikmetam raksturīgā "iekšējāspartijas komitejas" modifikācija). Viņš diendienā novērtē realitāti, reducēdams to uz īpašuma novērtējumu, un pilda soģa funkciju, piespiezdams apziņu neizsakāmi ciest kognitīvās disonanses dēļ. Orālajam vauimpulsam atbilst iekšējā auditora novicinātais karodziņš "loser"*. Anālajam

Neveiksminieks, zaudētājs angļu val.).

vauimpulsam atbilst karodziņš "winner"*. Izstumjošajam vauimpulsam atbilst stāvoklis, kad iekšējais auditors vienlaicīgi izkarina karodziņus "winner" un 'loser".

Var minēt vairākus noturīgus identity tipus. Tie ir: d) orālais vautips dominējošais modelis, kam apkārt koncentrējas emocionālā un psihiskā dzīve, — raižpilna dzīšanās pēc naudas);

b) anālais vautips (dominējošais modelis — saldkaira naudas

izstumšana vai arī manipulēšana ar naudu aizstājošiem objek

tiem, ko dēvē arī par anālo vauekshibicionismu);

c) izstumtais vautips (iespējama kombinācija ar jebkuru no pir

majiem diviem variantiem ) — tiek panākts reāls kurlums pret

visiem kairinātājiem, izņemot orāli anālos.

Šīs klasifikācijas relatīvā iedaba izpaužas tādējādi, ka viena un tā pati identity var būt anāla tiem, kas vauhierarhijā ieņem zemāku pakāpienu, un orāla tiem, kas atrodas augstāk (saprotams, ka nekādas "identity sevī" nepastāv — mēs runājam par tīru epifenomenu). Lineāro vauhierarhiju, ko veido attiecīgi izkārtota identity kopa, sauc par korporatīvo stīgu. Tas ir savdabīgs sociālais mūžīgais dzinējs, kura noslēpums rodams faktā, ka ikkatrai identity pastāvīgi sevi jāsalīdzina ar citu, to, kura ieņem augstāku pakāpienu. Folklorā šis dižais princips atspoguļojas sakāmvārdā "To keep up with the Johnes".**

Pēc korporatīvās stīgas principa organizētie ļaudis atgādina uz auklas savērtas zivis. Tomēr mūsu gadījumā šīs zivis vēl ir dzīvas. Vēl jo vairāk — pakļaudamas orālajam un anālajam vaufaktoram, tās it kā lien pa korporatīvo stīgu virzienā, kas tām liekas augšupejošs. To darīt liek instinkts vai, ja labpatīk, tiekšanās pēc dzīves jēgas. Bet no ekonomiskās metafizikas viedokļa dzīves jēga ir orālās identity transformācija anālajā.

Uzvarētājs (angļu val.). Neatpalikt no Džoniem (angļu val]

Situācija neaprobežojas ar to, ka trīs paliekošo vaufaktoru piemeklētais cilvēks ir spiests uztvert pats sevi kā identity. Nodibinot kontaktu ar citu cilvēku, viņš gluži tāpat saskata otrā cilvēka vietā identity. Pilnīgi visu, kas var raksturot cilvēku, tumšā gadsimta kultūra jau ir saskaņojusi ar orāli anālo koordinātu sistēmu un ievietojusi neizmērojamās rīkļdirsības kontekstā.

Izstumtais vaucilvēks analizē jebkuru pretimnācēju kā ar komercinformāciju piesātinātu reklāmklipu. Otra cilvēka āriene, viņa runasveids un uzvedība nekavējoties tiek interpretēta kā vausimbolu komplekts. Norisinās zibenīgs, nekontrolējams process, kas sastāv no secībā izkārtotiem anālajiem, orālajiem un izstumjošajiem impulsiem, kuri apziņā uzplaiksni un apdziest, un rezultātā tiek nospraustas cilvēku savstarpējās attiecības. Homo homini lupus est — tā vēstī kāds spārnots latīnisms. Taču cilvēks cilvēkam jau sen vairs nav vilks. Cilvēks cilvēkam vairs pat nav nedz imidžmeikers, nedz dīleris, nedz killers vai ekskluzīvs distributors, kā uzskata mūsdienu sociologi. Viss ir daudz šausmīgāk un vienkāršāk. Cilvēks cilvēkam vau, — un nevis cilvēkam, bet tieši tādam pašam vau. Tātad, ja šo latīnisko frāzi mēs projicējam mūsdienu kultūras koordinātu sistēmā, tā skanēs šādi: Vau, Vau, Vau!

Tas attiecas ne tikai uz cilvēkiem, bet pilnīgi uz visu, kas nokļūst mūsu uzmanības lokā. Novērtēdami to, uz ko skatāmies, mēs izjūtam dziļu grūtsirdību, ja neieraugam pazīstamos stimulatorus. Notiek mūsu uztveres īpatna binarizācija —jebkurš fenomens tiek izvietots anālo un oralo vektoru lineārā kombinācijā. Jebkuram imidžam piemīt precīza izteiksme naudā. Pat ja tas ir uzsvērti nekomerciāls, mirklī uzrodas jautājums, kāda šādam nekomerciālam tipam ir komerciālā vērtība. Tieši šeit dzimst katram pazīstamā sajūta, ka viss balstās naudā.

Un patiesi viss balstās naudā—jo nauda jau sensenis balstās pati sevī, bet viss pārējais ir aizliegts. Orāli anālā šļakstīšanās pārtop par vienīgo atļauto psihisko reakciju. Visa pārējā prāta darbība tiek nobloķēta.

Otra līmeņa subjekts ir absolūti mehānistisks, jo pastāv ka televizora kineskopa elektromagnētisko procesu atbalss. Vienīgā tam piederošā brīvība ir brīvība pateikt "Vau!", iegādājoties kārtējo preci, kas, kā likums, ir jauns televizors. Tieši tāpēc orānusa pārvaldošos impulsus sauc par vauimpulsiem, bet identiālisma neapzināto ideoloģiju — par vauerismu. Ja runājam par vauerismam atbilstošu politisko režīmu, tad to dažreiz dēvē par telekrātiju vai mediokrātiju, jo tajā kā velēšanu objekts un pat vēlēšanu subjekts, kā mēs jau iepriekš norādījām) ir televīzijas pārraide. Jāatceras, ka vārds "demokrātija", ko tik bieži mūsdienās izmanto masu informācijas līdzekļi, nebūt nav tas pats vārds "demokrātija", kas bija izplatīts XIX gadsimtā un XX gadsimta sākumā. Tie abi ir tā dēvētie homonīmi: vecais vārds "demokrātija" bija izveidots no grieķu demos, bet jaunais — no vārda demoversion.

Tātad laiks secinājumiem.

Identiālisms ir duālisms tādā attīstības pakāpē, kad prāvākās korporācijas jau gandrīz pabeigušas pārveidot cilvēka apziņu, kura, pakļaudamas nepārtrauktai orālā, anālā un izstumjošā vauimpulsu iedarbībai, sāk patstāvīgi ģenerēt trīs vaufaktorus, kā rezultātā notiek pastāvīga un vienmērīga personības izstumšana un tās aizvietošana ar tā saukto identity. Identiālisms ir duālisms, kam piemīt trejāda īpatnība. Šis duālisms ir a) miris; b) sapuvis; č) digitāls.

Varētu daudz un dažādi definēt identity, bet tas būtu pagalam bezjēdzīgi, jo reāli šis definējamais objekts tik un tā nepastāv. Un ja vēl ir pieļaujams, ka, apskatot senākus cilvēces vēstures periodus, mēs runājam par cilvēka apspiešanu, ko veic cits cilvēks vai kāds abstrakts jēdziens, aplūkojot identiālisma laikmetu, runāt par apspiešanu vairs nav iespējams. Laikposmā, kad valda identiālisms, no redzesloka pilnībā izzūd tas, par kura brīvību varētu cīnīties.

Tāpēc pasaules gals, par ko tik ilgi un nemitīgi runā kristieši un pie kā neizbēgami novedīs apziņas vauerizācija, būs absolūti nekaitīgs vārda pilnā nozīmē — jo izzūd tas, kam šīs briesmas varētu draudēt.

Pasaules gals atnāks ka pavisam vienkārša televīzijas pārraide. Un šis fakts, mani līdzgaitnieki, piepilda mūs visus ar neizsakāmu svētlaimi.

Če Gevara Šumeru kalnā, mūžībā, vasarā

— Arī šumers. Mēs visi esam šumeri, — Tatarskis klusi nočukstēja un pacēla acis.

Aiz aizkariem trīsuļoja jaunas dienas pelēcīgā gaisma. Pa kreisi no planšetītes stāvēja aprakstītu papīra lapu kaudzīte, un traki smeldza nogurušie apakšdelma muskuļi. Vienīgais, ko viņš no pierakstītā atcerējās, bija "buržuāziskie domātāji". Piecēlies no krēsla, viņš piegāja pie gultas un neizģērbies iegāzās tajā.

"Par ko gan domā buržuāziskie domātāji?" viņš nodomāja. "Velns viņu zina. Droši vien par naudu. Par ko tad vēl."

MIERA OSTA

Liftā, ar kuru Tatarskis brauca augšup uz savu jauno darbavietu, bija viens vienīgs graffiti, taču tāds, ka uzreiz kļuva skaidrs: kaut kur tepat blakus pukst pati reklāmbiznesa sirds. Šis graffiti bija klasiskās tēmas variācija — viskija Jim Beam reklāma, kurā vienkāršs hamburgers evolucionēja sarežģītā daudzkārtainā sviestmaizē, sviestmaize — vēl jo sarežģītākā bagetē, bet bagete — atkal sākotnējā vienkāršajā hamburgerā. Tas pierādīja, ka viss vienmēr atgriežas atpakaļ pie saviem pirmsākumiem. Ar gigantiskiem telpiskiem burtiem, kas metā garu, uzzīmētu ēnu, uz lifta sienas bija izzīmēts:

PIMPIS

Lejāk ar sīkiem burtiem bija atkārtots Dzima Bima reklāmsauklis:

YOU ALWAYS GET BACK TO THE BASICS.*

Tas, ka visi pārējie uzraksti, kam vajadzēja izskaidrot evolūcijas rindas attīstību, bija vienkārši izlaisti, Tatarski sajūsmināja — šajā lakonismā viņš nojauta meistara roku. Turklāt, ievērojot tēmas riskanto balansēšanu uz robežas, tekstā nebija ne smakas no freidisma.

Pilnīgi iespējams, ka nezināmais meistars varēja būt kāds no viņa diviem pie Haņina strādājošajiem kolēģiem. Viņus sauca par Serjožu un Maļutu, un viņi viens otram bija pilnīgs pretstats. Serjoža, maza auguma kalsns blondīns zelta brillēs, ar visiem spēkiem pūlējās līdzināties Rietumu kopiraiteram, bet, tā kā viņš nezināja, kādarn īsti jābūt Rietumu kopiraiteram, un sekoja tikai un vienīgi savai iztēlei par iedomāto tēlu, tad galu galā radīja iespaidu par kaut ko aizkustinoši krievisku un gandrīz izmirušu.

Maļuta, dūšīgs tēvainis nodilušā džinsu kostīmā, bija Tatarska nelaimes biedrs — arī viņš savulaik bija kļuvis par upuri romantisko vecāku dziņai pēc pārsteidzošiem un retiem vārdiem. Taču tas abus nesatuvināja. Kad viņš sāka runāt ar Tatarski par savu iemīļoto tēmu — ģeopolitiku, Tatarskis sacīja, ka, viņaprāt, galvenā ģeopolitikas būtība ir neatrisināmais konflikts starp labo un kreiso puslodi, kas dažus cilvēkus nomoka jau kopš bērnības. Pēc tam Maļuta sāka izturēties pret viņu nelaipni.

Vispār Maļuta bija biedējošs cilvēks. Viņš bija dedzīgs antisemīts, taču ne tāpēc, ka būtu kādi īpaši iemesli nemīlēt ebrejus, bet gan tāpēc, ka viņš visiem spēkiem centās saglabāt patriota imidžu, loģiski spriežot, ka cilvēkam ar vārdu Maļuta gluži vienkārši nav citas izvēles. Un arī visi analītiskie tabloīdi, no kuriem Maļuta izzināja pasauli, piekrita, ka antisemītisms ir

Tu allaž atgriezies pirmsākumos (angļu val).

patriotiskā imidža neatņemama īpašība. Tālab, veidodams savu tēlu, ilgu pūliņu rezultātā Maļuta sāka atgādināt Lībijas mafijas ļaundari no stulba mazbudžeta trillera, kas lika Tatarskim nopietni aizdomāties — vai patiesi šie mazbudžeta trilleri ir tik stulbi, ja jau izmanās transformēt realitāti pēc sava ģīmja un līdzības.

Iepazīstoties Tatarskis un abi Haņina darbinieki apmainījās ar savu darbu mapītēm; tas attāli atgādināja suņu savstarpēju pozicionēšanos, pirmajā tikšanās reizē vienam otru apostot. Pārlapodams darbus no Maļutas mapītes, Tatarskis vairākas reizes nodrebēja. Tā pati nākotne, ko viņš tik draiski aprakstīja Sprite reklāmkoncepcijā (caur militārā apvērsuma melnajiem dūmiem arvien skaidrāk saskatāms pseidoslāviskās estētikas kokošņiks), tagad līda ārā no šīm ar koppapīru nodrukātām lappusēm visā krāšņumā. It īpaši Tatarski satrieca Harley Davidson motociklu reklāmklipa scenārijs.

Nelielas krievu pilsētiņas iela. Priekšplānā nenofokusēts, nedaudz izplūdis motocikls, kursit kā izslējies pār skatītāju. Tālumā redzama baznīca, zvana zvans. Tikko beidzies dievkalpojums, un ļaudis iet lejup pa ielu. Starp gājējiem ir di vi jauni ci 1 vēki sarkanos, bi ksēm pāri ai stos krekl os, i espējams, karaskolas kursanti atpūtā. Tuvplāns: katram rokās saulespuķe. Tuvplāns: mute, kas izspļauj sēkliņu miziņas. Tuvplāns: priekšplānā motocikla stūre un benzīnbāka, aizmugurē mūsu varoņi, kas apmulsuši blenž motociklā. Tuvplāns: pirksti, kas izlauž no saulespuķes sēkliņas. Tuvplāns: varoņi saskatās; viens no viņiem saka otram:

Bet mums vada seržantam uzvārdā bija Hārlejs. īsts zvērs, ne vecis. Bet nodzērās.

Kāpēc ta? jauta otrs.

Nu tā. Nav vairs tagad dzīves krievu cilvēkam.

Nākamais kadrs pa mājas durvīm iznāk milzīga auguma hasīds melnā ādas jakā, melnā cepurē ar pl atām mal ām un pei saki em. Vi ņam bl akus mūsu varoņi izskatās maziņi un tieviņi abi neviļus atkāpjas. Hasīds apsēžas uz motocikla, ar dārdoņu to iedarbina un pēc dažām sekundēm nozūd skatienam paliek ti kai zil s benzīna dūmu mutul is. Mūsu varoņi atkal saskatās. Tas, kurš pieminēja seržantu, izspļauj sēkliņu miziņas un ar nopūtu saka:

Un cik gan vēl gadus Dāvidsoni brauks ar Hārlejiem? Krievija, mosties!

(Vai arī: "Vispasaules vēsture. Hārlejs Dāvidsons." Iespējams saukļa maigāks variants: "Motocikls Hārlejs. Bez Dāvidsona neiztika.")

Sākumā Tatarskis nosprieda, ka tā ir parodija, un, tikai izlasījis citus Maļutas tekstus, saprata, ka saulespuķe un sēkliņas viņam kalpoja par pozitīvo estētisko raksturojumu: guvis atziņu analītiskajos tabloīdos, ka saulespuķu sēkliņas līdz kapa malai ir sakausētas ar patriota imidžu, Maļuta iepotēja sev mīlu uz sēkliņām tikpat pašaizliedzīgi un nepārdomāti, kā bija iepotējis sev antisemītismu.

Otrs kopiraiters Serjoža stundām ilgi šķirstīja Rietumu žurnālus un ar vārdnīcas palīdzību tulkoja reklāmsaukļus, uzskatīdams, ka vienā zemeslodes puslodē putekļu sūcējam noderīga frāze tikpat labi derēs sienas pulkstenim, kas tikšķ otrajā puslodē. Labā angļu valodā viņš ilgi izprašņāja savu kokaīna dīleri, pakistānieti Ali, par kultūras kodiem un parolēm, ko izmantoja Rietumu reklāma. Ali bija labu laiku dzīvojis Losandželosā un mācēja ja ne izskaidrot lielāko tiesu

neskaidrību, tad vismaz pārliecinoši muldēt par to, ko pats nesaprata. Iespējams, ka tieši dziļā reklāmas teorijas un vispār Rietumu kultūras pārzināšana Serjožam ļāva ļoti augstu novērtēt Tatarska pirmo darbu, kas balstījās uz spiritiskajā seansā ar komandantu Če aizgūto slepeno vautehniku. Tā bija reklāma tūrisma firmai, kas organizēja braucienus uz Akapulko. Reklāmsauklis bija šāds:

VAU! AKAPULKOLIPSE NOW!*

— Tev pielec! — īsi noteica Serjoža un paspieda Tatarskim roku.

Savukārt Tatarski no visas sirds sajūsmināja viens no agrīnajiem Serjožas darbiem, kuru pats autors uzskatīja par neizdevušos.

Nē, tu vairs neesi jūrnieks… Tev to pārmetīs draugi, jo tevi neinteresēja uzbrukums kaimiņu palātai. Bet tu tikai pasmaidīsi. Jo tu nekad neesi bijis jūrnieks vienkārši visu savu mūžu kuģoji uz šo kl uso miera ostu.

PENSIJU FONDS "MIERA OSTA"

Maļuta nekad nepieskaras Rietumu žurnāliem — viņš lasīja vai nu tabloīdus, vai krājumu "Dievu mijkrēslis", kurā papīrītis, kas pildīja grāmatzīmes funkciju, allaž atradās vienā un tai pašā vietā. Taču drīzumā Tatarskis ar izbrīnu ievēroja, ka, neraugoties uz tik milzīgu garīgo orientieru un personīgo iezīmju atšķirību, Serjoža un Maļuta ir vienlīdz dziļi iegrimuši

' Now (angļu val.) — tagad, pašlaik, tūlīt.

rīkļdirsības aklajā bezdibenī, kas izpaudās daudzās niansēs un īpašībās. Piemēram, stāstīdami Tatarskim par kādu kopīgu paziņu, viņi abi pēc kārtas aprakstīja to šādi:

— Nu vai zini, — sacīja Serjoža. — Psiholoģiski tas izskatās

pēc kāda iesācēja brokera, kurš mēnesī saņem sešus simtus

dolāru, bet līdz gada beigām cer pelnīt jau pusotru tūkstoti…

— Un vēl! — sacīja Maļuta, zīmīgi paceldams pirkstu.

— Kad viņš ar savu veceni iet uz Picca Hut un tur uz diviem

iztērē četrdesmit dolārus, viņš domā, ka tas ir ļoti šiki.

Pēc izteiktās frāzes Maļutu nekavējoties sakampa anālais vaufaktors: izvilcis dārgu mobilo telefonu, viņš to pagrozīja rokās, piezvanīja un kādu brīdi tukši un lieki pļāpāja.

Turklāt Serjoža ar Maļutu ražoja apbrīnojami līdzīgus tekstus — to Tatarskis konstatēja, kad atrada viņu mapītēs divus darbus, veltītus vienam un tam pašam produktam.

Divas vai trīs nedēļas pirms Tatarska ieskaitīšanas štatā Haņina firma nodeva lielu pasūtījumu. Kaut kādi tumši ļautiņi, kuriem steidzīgi vajadzēja tikt vaļā no prāvas viltotu kroseņu partijas, pasūtīja Haņinam Nike reklāmu — tieši pēc šīs firmas ģīmja bija nogrimetas viņu vaskadrānas čībiņas. Preci paredzēja realizēt ārpilsētas tirgos, taču partija bija tik milzīga, ka tumšie ļautiņi, paburdamies ar saviem kalkulatoriem, izlēma apmaksāt reklāmu televīzijā, lai paātrinātu noietu. Turklāt reklāmu viņi noteikti gribēja vispārāko — "tādu, lai sagrābtu uzreiz," sacīja viens no viņiem. Haņins nodeva pasūtītājam abus — Serjožas un Maļutas variantu. Serjoža, kurš, strādādams pie projekta, pārlasīja vismaz desmit angļu valodā sarakstītus reklāmai veltītus mācību līdzekļus, radīja šādu tekstu:

Projektā izmantota Krievijas patērētājam no masu informācijas 1 īdzekļiem plaši pazīstamā Amerikāņu Kultūras Paralēle American Cultural Reference),

viņš ar pietāti rakstīja, un konkrēti Sandjego okultās grupas Heavens Gate locekļu masveida pašnāvība, kas tika izdarīta, lai pārtaptu astrālajos ķermeņos tālākajam ceļojumam uz komētu. Kā zināms, visi pašnāvnieki gulēja vienkāršās divstāvu gultās; videoattēls bija ieturēts stingri melnbaltos toņos. Aizgājēju sejas klāja vienkāršs melns audums, bet viņiem kājās bija melnas Nike krosenes ar baltu simbolu, tā dēvēto swoosh. Piedāvātais reklāmrul 1 īša variants ir veidots, izmantojot interneta klipa estētiku, kurš bija veltīts šim notikumam: attēl s tel evi zora ekrānā rāda datora moni tora attēlu, kura centrā nemitīgi atkārtojas jau minētie CNN videorul 1 īša kadri. Kad nekustīgās kroseņu pazoles ar uzrakstu Nike jau eksponētas pietiekami ilgi, fināla kadrā parādās gultas mugurpuse ar pielīmētu vatmaņpapīra lapu, uz kuras ar melnu flomāsteru uzzīmēts komētai līdzīgs swoosh:

Kamera noslīd zemāk, līdz redzams ar to pašu flomāsteru uzrakstīts sauklis:

JUST DO IT.*

Maļuta, strādādams pie scenārija, nelasīja neko, izņemot tabloīdus un tā sauktās patriotiskās avīzes ar drūmi eshatoloģisku notiekošā pozicionējumu. Toties viņš noteikti bija saskatījies daudzas filmas. Viņa variants izskatījās šāds:

Vienkārši dari to (angļu val).

Džungļos ieslepies mazs vjetnamiešu ciematiņš. Priekšplānā trešās pasaules valstīm tipiska firmas Nike darbnīciņa to mēs uzzinām no izkārtnes vi rs durvīm: Nike sweatshopNo. 1567903*. Visapkārt dižojas tropiskie koki, džinkst sliedes gabals, kas ciema nomalē uzkarināts zvana vietā. Pie ieejas darbnīcā stāv vjetnamietis ar Kalašņikova automātu, tērpies haki bi ksēs un mel nā krekl ā, kas atsauc atmi ņā f i 1 mu "Briežu mednieks". Tuvplāns: rokas uz automāta. Kameras uzbrauciens caur durvīm, un mēs ieraugām divas rindas ar darbgaldiem, pie kuriem sēž ķēdēs iekalti strādnieki. Šī aina mūs piespiež atcerēties galeras vergus no filmas "Bens Hurs". Visi strādnieki ir ģērbti neticami vecās, izdilušās un noskrandušās amerikāņu formas tērpu paliekās. Tie ir pēdējie amerikāņu karagūstekņi. Viņu priekšā uz galdiem Nike krosenes dažādā gatavības pakāpē. Visiem karagūstekņiem ir sprogainas melnas bārdas un kumpaini deguni. (Pēdējā frāze bija ierakstīta starp rindiņām ar pildspalvu acīm redzot Malutam atausa gaisma jau pēc teksta nodrukāšanas.) Karagūstekņi ar kaut ko ir neapmierināti vispirms viņi klusināti kurn, pēc tam sāk dauzīt ar nesa!īmētajām krosenēm pa galdu. Atskan kliedzieni: "Pieprasām tikšanos ar amerikāņu konsulu!", "Pieprasām ANO komisāra ierašanos!" Pēkšņi griestus caururbj automāta kārta, un troksnis vienā mirki ī apklust. Durvīs iestājies vjetnamietis melnajā kreklā ar kūpošu automātu rokās. Visu telpā sēdošo skatieni pievēršas viņam. Vjetnamietis maigi noglāsta automātu,

* Nike sviedrētava Nr. 1567903 (angļu val).

pec tam ar pirkstu pabaksta uz tuvāka galda pusi ar negatavajām krosenēm un lauzītā angļu valodā saka:

Just do it.

Diktora teksts: "Nike. Labais uzvar."

Kādudien, saticis Haņinu kabinetā vienu pašu, Tatarskis pajautāja:

— Sakiet, bet šie Maļutas darbi — vai tie kādreiz iziet cauri?

— Iziet gan, — Haņins sacīja, nolikdams grāmatu, ko lasīja.

— Protams, iziet cauri. Tās ir amerikāņu krosenes, bet jāiesmērē

krievu mentalitātei. Tāpēc tas viss lieti noder. Mēs, protams,

mazliet pierediģējam, lai nevarētu piemērot pantu.

— Nu, un reklāmdevējiem tas patīk?

— Mūsu reklāmdevēji ir tādi, ka tiem jāieskaidro, kas viņiem

patīk un kas nepatīk. Turklāt kāpēc gan reklāmdevējs mums

pasūta reklāmu?

Tatarskis paraustīja plecus.

— Nē, tu pasaki, pasaki!

— Lai pārdotu preci.

— Tas ir Amerikā — lai pārdotu preci.

— Nu, lai justos krūts.*

— Tas bija pirms trim gadiem, — Haņins pamācoši sacīja.

— Tagad viss ir citādi. Tagad klients vēlas parādīt lieliem

vīriem, kas uzmanīgi seko notiekošajam ekrānā un dzīvē, ka

viņš var ņemt un iemest atkritumu spainī miljonu dolāru.

Tāpēc jo viņa reklāma sliktāka, jo labāk. Skatītājam paliek

sajūta, ka pasūtītājs un izpildītāji ir pēdīgie kretīni, taču tad, —

* Krūts, krutais (žarg.) — gandrīz visaptveroša vispārākā pakāpe kaut kam — visstiprākais, visbagātākais, visskaistākais, vislabākais, viszinošākais utt; ietekmīgs cilvēks, šīs pasaules varenais (jaunie krievi, mafija); arī par kaut ko sajūsmu, apbrīnu izsakošs.

Haņins pacēla pirkstu un sataisīja gudras acis, — novērotajā smadzenēs uzrodas impulss un pavēsta, cik tas viss maksā. Un visbeidzot pasūtītāja galīgais secinājums un novērtējums ir šāds — kaut arī viņš ir kretīns, taču māk tā griezt biznesu, ka var daudz, daudz reižu laist ēterā jebkuru idiotismu. Bet par to labākas reklāmas nevar būt. Un tādam cilvēkam iedos kredītu katrā vietā bez jebkādas čīkstēšanas.

— Nav tik vienkārši, — Tatarskis sacīja.

— Nūjā. Tas tev nav Ela Raisa lasāmgabals.

— Bet no kurienes smeļas tik dziļas zināšanas par dzīvi? —

Tatarskis pajautāja.

— No pašas dzīves, — izjusti sacīja Haņins.

Tatarskis palūkojās uz grāmatu, kas gulēja Haņina priekšā uz galda. Tā izskatījās mats matā kā slepenais, CK locekļiem paredzētais Deila Karnegī izdevums — uz vāka vīdēja trīsciparu eksemplāra numurs, bet zemāk bija uz mašīnītes nodrukāts nosaukums: "Virtuālais bizness un komunikācijas". Grāmatai bija vairāki ieliktņi; uz viena no tiem Tatarskis izlasīja piezīmi: "Suģest. šizobloki."

— Tas ir kaut kas par datoriem? — viņš jautāja.

Haņins paņēma grāmatu un noslēpa galda atvilktnē.

— Nē, — viņš nelabprāt sacīja. — Tieši par virtuālo biznesu.

— Kas tas tāds?

— Ja tā īsi, — sacīja Haņins, — tas ir bizness, kurā pamat

preces ir telpa un laiks.

— Kā tas var būt?

— Tāpat kā pie mums. Tu tikai paskaties, valsts taču vairs

neko neražo. Vai tu esi rakstījis kaut vienu reklāmprojektu

Krievijā ražotai precei?

— Neatceros, — Tatarskis atbildēja. — Pag, laikam viens

tomēr bija — "kalašņikovam". Bet tā drīzāk ir imidža reklāma.

— Luk, — sacīja Haņins. — Kāda ir Krievijas ekonomiskā brīnuma galvenā īpatnība? Krievijas ekonomiskā brīnuma galvenā īpatnība ir tāda, ka ekonomika aizvien dziļāk un dziļāk slīd dirsā, taču tai pašā laikā bizness attīstās, nostiprinās un sāk iekarot starptautisko arēnu. Tagad padomā: ar ko tirgojas ļaudis, kas ir tev visapkārt?

— Ar ko?

— Ar to, kas ir pavisam nemateriāls. Ar ētera laiku un rek

lāmtelpu avīzēs vai uz ielām. Taču laiks pats par sevi nevar būt

ētera laiks, gluži tāpat kā telpa nevar būt reklāmtelpa. Fiziķis

Einšteins bija pirmais, kas savienoja telpu un laiku ar ceturtās

dimensijas palīdzību. Bija tāda relativitātes teorija, varbūt esi

dzirdējis. Padomju valsts darīja to pašu, tikai kaut kā paradok

sāli — to taču tu zini: zekus* nostādīja rindā, iedeva viņiem lāp

stas un lika rakt tranšeju no sētas līdz pusdienlaikam. Un tagad

to dara pavisam vienkārši — viena minūte prime tinte* * ekrāna

laika maksā tikpat, cik divas krāsainās slejas centrālajā žurnālā.

— Tātad ceturtā dimensija tā pati nauda vien ir? — Tatar

skis jautāja.

Haņins pamāja.

— Turklāt, — viņš sacīja, — no monetārās fenomenoloģijas

viedokļa nauda ir substance, no kā izveidota pasaule. Bija tāds

amerikāņu filozofs Roberts Pīrsigs, kurš uzskatīja, ka pasaule

sastāv no morālām vērtībām. Taču sešdesmitajos gados tā varēja

likties, nu, zini, "Bītli", LSD… Tomēr kopš tā laika daudz kas

kļuvis skaidrāks. Tu esi dzirdējis par kosmonautu streiku?

— Kaut ko dzirdēju, — Tatarskis atbildēja, kā pa miglu atce

rēdamies kādu avīžrakstu.

Zeķi — kriminālnoziedznieki (žarg.). Visdārgāk apmaksātais ētera laiks.

— Mūsējie kosmonauti par lidojumu saņem divdesmit līdz

trīsdesmit tūkstošus dolāru. Bet amerikāņu — divsimt vai trīs

simt. Un mūsējie pateica: nelidosim pēc trīsdesmit tūkstošiem

zaļo, mēs arī gribam lidot pēc trīssimt. Ko tas nozīmē? Tas no

zīmē to, ka viņi patiesībā lido nevis uz mirguļojošām nezinā

mām zvaigznēm, bet gan uz konkrētām summām cietā valūtā.

Tā tad arī ir kosmosa būtība. Bet telpas un laika nelinearitāte

slēpjas faktā, ka mēs un amerikāņi sadedzinām vienādu degvie

las daudzumu un nolidojam vienādu skaitu kilometru, lai no

kļūtu pie pavisam dažādām naudas summām. Lūk, tas ir viens

no galvenajiem Visuma noslēpumiem.

Haņins negaidīti apklusa un aizsmēķēja cigareti.

— Vārdu sakot, pagaidām tas vēl nav īsti skaidrs, — viņš

sacīja, acīm redzami pabeigdams sarunu. — Taču es domāju, ka

principā rublis ir tikpat neizsmeļams kā dolārs. Bet tagad ej un

strādā.

— Vai grāmatiņu iedosiet palasīt? — Tatarskis pajautāja un

pamāja uz atvilktni, kur Haņins iebāza slepeno mācību līdzekli.

— Vispārīgai attīstībai?

— Gan jau, — sacīja Haņins un saldi pasmaidīja.

Taču Tatarskis arī bez slepeniem mācību līdzekļiem sāka izprast virtuālā biznesa laikmeta komunikācijas. Novērodams darbabiedrus, viņš ātri uzķēra, ka šo komunikāciju pamatā bija tā dēvētās melnās PR, vai, kā nesaīsinādams teica Haņins, black public relations. Kad Tatarskis šos vārdus izdzirda pirmoreiz, viņa atmiņā uz mirkli atdzima kāds bards, Litinstitūta students, kurš drūmā basā dziedāja: "Melnais pier, likteņa iejūgts…" Taču patiesībā nekāda romantiska zemteksta šajā pirātiskajā vārdu salikumā nebija. Un tam nemaz nepiemita arī tās negatīvās konotācijas, ar kurām to apkrāva scientologi un citi Rona Habarda sekotāji, uztverot black PR kā uzbrukumu ar masu informācijas līdzekļu palīdzību.

Viss bija gluži pretēji — aukstajos Krievijas plašumos reklāma, tāpat kā visi pārējie cilvēciskās darbības veidi, uz mūžiem bija piesprādzēta melnās naudas apgrozībai, kas praktiski nozīmēja divas lietas. Pirmkārt, žurnālisti ar labpatiku ap šmauca savas avīzes un žurnālus, pieņemot melno naudu no tiem, kas it kā dabiski uzradās viņu uzmanības lokā. Turklāt jāmaksā bija ne tikai restorānu īpašniekiem, kam gribējās, lai viņu iestādījumus pielīdzina "Maksimam", bet arī rakstniekiem, kuriem gribējās, lai viņus pielīdzina Markesam, un tādējādi robeža starp restorānu kritiku un literatūrkritiku kļuva aizvien caurspīdīgāka un nosacītāka. Otrkārt, kopiraiteri ar baudu šmauca savas aģentūras, caur tām sameklēdami klientus, bet pēc tam priekšniecībai aizmugurē slēgdami mutiskus līgumus. Iejuties Tatarskis uzmanīgi iebrida šajā druvā, un tūlīt pat viņam uzsmaidīja veiksme.

Jau pirmajā piegājienā tika pieņemts džinsu Diesel distributoram paredzēts reklāmprojekts, kas sakņojās krievu folklorā. Tas bija paprasts, gandrīz vai lubu variants, ko Tatarskis uzcepa "Nekola Ņikolam" garā. Vizuālais risinājums bija šāds: pie milzīga, ar eļļu un mazutu notašķīta dīzeļa uz betona pamatnes stāvēja divi resniņi ūsaini muļķīši, abi pilnīgi pliki (droši vien te atbalsojās nenotikušais ceļojums uz rietumiem no West cigarešu reklāmas). Blakus bija upes krasts un smilšaina liedaga josla; prāvas ūdens lāses uz abu draugu ķermeņiem ļāva noprast, ka tie tikko izlīduši no ūdens. Piesedzot kaunumu ar rokām, viņi izbrīnīti lūkojās skatītājam acīs. Teksts vēstīja:

MĒS AR IVAN IĻJIČU

STRĀDĀJĀM, KUR DĪZEĻI.

ES I DUMŠ, I VIŅŠ IR DURAKS,

DIESEL NOZOG MĪZEĻI*

Parasti Tatārskim bija darīšana ar mazākiem PR gariņiem, taču šoreiz viņu izsauca pie firmas, kas grasījās kļūt par Diesel distributoru, līdzīpašnieka — padrūma, korekta jaunekļa. Vairākas reizes pārlasījis Tatarska atnestās divas lapiņas, viņš novilka "hmm…", pasmīnēja, padomāja, izsauca sekretāri un palūdza sagatavot papīrus. Pēc pusstundas apdullušais Tatarskis izgāja uz ielas ar aploksni iekškabatā. Aploksnē atradās divarpus tūkstoši dolāru un kontrakts, kas paredzēja pilnīgi un absolūti nodot visas tiesības uz šo produktu jaunā cilvēka firmai. Pēc jauno laiku mērauklas ķēriens bija neiedomājami fantastisks. Tiecoties neizlaist no rokām zilo veiksmes putnu, Tatarskis nekavējoties radīja analogu. Folkloras imitācija bija pietiekami vulgāra (starp citu, tas neietekmēja produkta tirgus vērtību), un atlika cerēt vienīgi uz salīdzinoši mazo izmantoto vārdu skaitu:

ASTOTAJĀ MARTĀ MAŅAI

KRELLES DĀVĀŠU DE BEERS.

AUSKARI BŪS NO ARMANI,

TĀ KA EJIET VISI DIRST!*

Klonētais pantiņš bija absolūti precīzs — daļēji tika saglabātas pat atskaņas brendam ar lamuvārdu. Tatarskim pazibēja aizdomas, ka nez kādā veidā iznirusi no mūžības un iemiesojusies pantā tā pati Maņka, kura parādījās viņa pēdējā dzejolī ("Kas ir vasara** — vai tas nav rudens"), bet auskariņi un krelles — masonu pasaules aizkulišu samaksa par tomēr notikušo pirtiņas un zirnekļu nodevību. Taču viņš nekavējoties aizdzina prom šo domu kā nefunkcionālu. Un tagad tikai ar grūtībām varēja noticēt, ka viņš kādreiz bija ziedojis tik daudz laika, meklēdams bezjēdzīgas atskaņas, no kurām tirgus demokrātijas

Abus reklamsaukļus atdzejojis Peters Brūveris. : Jīero (krievu val.) — vasara, arī mūžība.

poēzija jau sen bija atteikusies. Likās neticami, ka tikai pirms dažiem gadiem dzīve bija tik maiga un nelika uzņemties nekādus pienākumus, un mierīgi bija iespējams šķiesties ar mentālo pūliņu kilovatiem, veidojot mirušas prāta cilpas, kas galīgi neatmaksājās.

Otrā častuška skanēja tik liekulīgi, ka, pakļaujoties visiem tiem iracionālajiem jēdzieniem, kas pārvaldīja Maskavas dzīvi, gluži vienkārši nevarēja neiziet cauri. Taču kaut kā neizdevās pietikt klāt De Beers pārstāvjiem, pat ne viņu PR nodaļai; Tatarskim sāka likties, ka viņš, izmisīgi palēkdamies, tvarsta pieklājīgi klusējošu tukšumu. Kā noskaidrojās, Armāni Maskavā vispār nereklamējās, jo šeit viņam nebija nevienas bodītes. Auskariņi kā divi sīciņi Jeseņini palika karājoties Tatarska sirdsapziņā, un pavasarīgais tautas folkloras strāvojums viņa apziņā nodzisa.

Bet pēc dažiem mēnešiem Tatarskis neviļus uzzināja pavisam apvainojošus sīkumus: izrādījās, ka nākamais Diesel distributors bija samaksājis ne tāpēc, ka gribēja izmantot viņa tekstu reklāmai, bet drīzāk kaut kādu māņticīgi mistisku motīvu mudināts. Viņa partneri un galveno finansistu no tiesas sauca par Ivanu Iļjiču, un Tatarskim piešķirtā summa bija tāds kā mēģinājums atpirkties no ļaunā un tālredzīgā, pārāk daudz uzminējušā samaņa. Tatarski nomierināja fakts, ka dīzeli viņiem tomēr nospēra: Ivans Iļjičs ar partneri par distributoriem tā arī nekļuva.

Un tomēr melnais pier bija plašāka un nozīmīgāka parādība nekā parastais olbaltumķermeņu eksistēšanas veids ceturtās varas laikmetā. Taču Tatarskis nekādi nespēja savākt dažādos minējumus par šīs parādības būtību viengabalainā un skaidrā sapratnē. Kaut kā pietrūka.

Public relations tas ir cii veku savstarpējas attiecības, viņš jucekl īgi rakstīja piezīmju grāmatiņā. Ļaudis vēlas nopelnīt, lai iegūtu brīvību vai vismaz kādu atelpas brīdi savā nepārtrauktajā ciešanu virtenē. Bet mēs, kopiraiteri, target people acu priekšā tā transformējam real i tāti, ka brīvību sāk simbolizēt gan gludeklis, gan ieliktnītis ar spārniņiem, gan limonāde. Par to mums maksā. Mēs viņiem to iepotējam no ekrāna, bet viņi pēcāk iepotē to cits citam un mums, autoriem. Tas ir kā radioaktīvais piesārņojums, kad vairs nav svarīgi, kurš tieši uzspridzinājis bumbu. Visi visiem cenšas izrādīt, ka jau ieguvuši brīvību, un rezultātā mēs to vien darām kā, maskēdamies ar draudzību un biedrošanos, stūķējam viens otram visādus melnos mēteļus, mobilos telefonus un kabrioletus ar ādas krēsliem. Noslēgts aplis. Šo noslēgto apli tad arī sauc par melnopier.

Tatarskis tik dziļi ieslīga pārdomās par šī fenomena būtību, ka nemaz nebrīnījās, kad reiz Haņins viņu apstādināja gaitenī, pieķērās pogai un sacīja:

— Es skatos, ka tev ar melno pier nu jau viss skaidrs.

— Gandrīz, — Tatarskis automātiski atbildēja, tikko par to

pašu tēmu domādams. — Pietrūkst vienīgi kaut kāda centrālā

elementa.

— Un es tev pateikšu, kāda. Tev iztrūkst sapratnes, ka black

public relations eksistē tikai teorijā. Taču dzīvē pastāv pelēkais

pier.

— Interesanti! — Tatarskis iedegās. — ļoti interesanti! Kolo

sāli! Un ko tas nozīmē praktiski?

— Praktiski tas nozīme to, ka vajag bleķot.

Tatarskis nodrebēja. Domas, kas miglojās galvā, pašķīda vienā acumirklī, un iestājās biedējoša skaidrība.

— Kā tā? — viņš vārgi pajautāja.

Haņins paņēma viņu aiz rokas un veda līdzi pa gaiteni.

— Tev dīzeļi iedeva divus stabus zaļo? — viņš noprasīja.

— Jā, — Tatarskis nedroši atsaucās.

Haņins ar rādītājpirkstu un zeltnesi viegliņām uzspieda Tatarska rokai — tā, ka, no vienas puses, tas vēl nebija kniebiens, bet, no otras, jau it kā bija.

— Iegaumē, — viņš klusu teica. — Kamēr tu šeit strādā, tu

esi manējais. Pagaidām ir tā. Tāpēc izkalkulējot sanāk, ka viens

zaļo stabs ir mans. Vai arī gribi iziet brīvajā tirgū?

— Es taču… Es labprāt, — Tatarskis apmulsis nošļupstēja.

— Tfu, nē, negribu gan… Protams, gribu. Es jau pats gribēju

padalīties, tikai nezināju, kā īsti pateikt.

— Bet tu nekautrējies. Citādi visu ko var nodomāt. Zini,

ko? Atnāc pie manis šodien ciemos. Iedzersim, parunāsimies.

Pie reizes arī elvē paķersi.

Haņins dzīvoja lielā, tikko izremontētā dzīvoklī, un Tatarski satrieca rakstainas ozolkoka durvis ar zelta slēdzenēm — satrieca ar to, ka koks jau bija paspējis saplaisāt, un plaisas pirksta platumā bija nevīžīgi aizsmērētas ar mastiku. Haņins viņu sagaidīja jau piedzēries. Viņš bija burvīgā noskaņojumā — kad Tatarskis, vēl uz sliekšņa stāvēdams, pastiepa aploksni, viņš sarauca uzacis un atmeta ar roku, it kā sajuzdamies šāda lietišķuma aizskarts, taču žestam gaistot, izķēra aploksni Tatarskim no rokas un mirklī kaut kur noslēpa.

— Ejam, — viņš teica. — Liza jau pagatavojusi ēdienu.

Liza bija gara auguma sieviete ar kaut kādas kosmētiskās

ādas lobīšanās sarkanuma noklātu seju. Viņa pacienāja Tatarski . ar tīteņiem. Tatarskis tīteņus neieredzēja vēl kopš bērnības, kad bija uzskatījis tos par dzīvi novārītiem baložiem*. Lai pārvarētu riebumu, viņš izdzēra daudz šņabja, un, kad pienāca laiks desertam, jau gandrīz bija sasniedzis Haņina dzēruma pakāpi, tāpēc sarunas raisījās daudz raitāk.

— Un kas jums tas tāds? — Tatarskis jautāja, pamājis uz sie

nas pusi.

Tur karājās staļinlaika plakāta reprodukcija — smagnēji sarkani karogi ar dzeltenām bārkstīm, caur kurām tālumā jautri zilgmoja universitātes ēka. Nenoliedzami plakāts bija gadus divdesmit vecāks par Tatarski, taču izdruka rādījās pavisam svaiga.

— Tas? To uz datora uztaisīja viens puisis, kurš strādāja

pirms tevis, — Haņins atbildēja. — Redzi, tur bija sirpis ar āmuru

un zvaigzne, bet viņš tos aizvāca un vietā ielika cocacola un coke.

— Patiesi, — ar izbrīnu sacīja Tatarskis. — Un nemaz tā uz

reiz nepamanīsi — tikpat dzelteni.

— Ja ieskatīsies, tad pamanīsi. Man šis plakāts agrāk karā

jās virs galda, bet tad čaļi sāka šķībi skatīties. Maļuta apvaino

jās par karogu, bet Serjoža par kokakolu. Nācās pārstiept mājās.

— Maļuta apvainojās? — Tatarskis izbrīnījās. — Viņam

taču pašam virs galda tādi uzraksti… Vai jūs redzējāt, ko viņš

vakar uzlipināja?

— Vēl ne.

— Viņam virs galda uzrakstīts: "Un kā ar naudu?" Nu labi,

šo impulsu mēs varam saprast. Bet tagad zemāk uzradies tāds

teksts: "Ikkatram brendam sava leģenda. Katram Demidam —

sava planida**, bet katram Ābramam — sava programma."

— Nu un kas?

Tatarskis pēkšņi sajuta, ka Haņins patiesi šajā sentencē

: Vardu spēle: rvny6iņ,i (krievu val.) — tīteņi; rojiy6h — balodis. Planida (krievu val., novec.) — liktenis, nolemtība.

nesaskata neko dīvainu. Vel jo vairāk, piepeši viņš pats pārstāja tajā sa'katīt kaut ko dīvainu.

— Es nesapratu, ko nozīmē: "Ikkatram brendam sava le

ģenda."

— Leģenda? Tā pie mums tulko izteicienu brand essence.

Proti, visas imidža politikas koncentrēta izteiksme. Piemēram,

Marlboro leģenda ir īstu vīriešu zeme. "Parlamenta" leģenda —

džezs, nu, un tā tālāk. Vai tad tu nezini?

— Protams, zinu. Par ko jūs mani īsti turat? Vienkārši tāds

ērmots tulkojums.

— Neko nevar darīt, — sacīja Haņins. — Āzija.

Tatarskis piecēlās.

— Bet kur jums ir tualete? — viņš pajautāja.

— Kā iziesi no virtuves, nākamās durvis.

Iegājis tualetē, Tatarskis sāka blenzt fotogrāfijā ar briljanta kaklarotu un uzrakstu De Beers. Diamonds are forever*, kas karājās pie sienas iepretim durvīm. Viņš mazliet apjuka, un kādu brīdi centās atminēties, kādēļ šurp nācis. Atcerējies, viņš noplēsa tualetes papīra strēmeli un uzrakstīja:

1. Brenda esence (leģenda). Rakstīt visās kon

cepcijās "psiholoģiskās kristalizācijas" vietā.

2. "Parlaments" ar tankiem uz tilta jānomaina

sauklis. "Tēvijas dūmu" vietā — "/IZZ thatjazz". Pla

kāta variants Grebenšči kovs, kurš 1 otosa pozā sēž

uzkalna virsotnē, aizsmēķē cigareti. Pie horizonta

redzami Maskavas baznīcu kupoli. Uzkalna pakājē

ceļš, pa kuru rāpo tanku kolonna. Sauklis:

PARLAMENTS KAMĒR NAV SĀCIES DŽEZS.

*De Bīrss. Briljanti mūžu mūžos (angļu val.).

Noslēpis papīriņu krūšu kabatā un konspirācijas nolūkos norāvis ūdeni, viņš atgriezās virtuvē un piegāja cieši klāt pie plakāta ar sarkankarogoto kokakolu.

— Vienkārši satriecoši, — viņš sacīja. — Teicami iederas,

vai ne?

— Tev likās citādi? Nav ko brīnīties. Vai zini, kā spāņu va

lodā ir reklāma? — Haņins nožagojās. — "Propaganda". Mēs ar

tevi taču īstenībā esam ideoloģiskie darbinieki, ja tu vēl to

neesi sapratis. Propagandisti un aģitatori. Es, starp citu, arī

iepriekš nodarbojos ar ideoloģiju. VļKJS CK līmenī. Visi draugi

tagad ir baņķieri, es vienīgais… Es tev varu pateikt, ka man

nevajadzēja pat pārkārtoties. Kā bija agrāk: "Viens pats tu neesi

nekas, kolektīvs ir viss", bet tagad "Imidžs nav nekas, slāpes —

ir viss." Aģitprops ir nemirstīgs. Mainās tikai vārdi.

Tatarskī sarosījās trauksmainas priekšnojautas.

— Paklausieties, — viņš sacīja, sēzdamies pie galda. — Bet

vai jūs gadījumā neuzstājāties ārpilsētu aktīvu sanāksmēs?

— Uzstājos, — Haņins atbildēja. — Un kas tad ir?

— Firsanovkā?

— Firsanovkā.

— Tad redz, kur tas suns aprakts, — sacīja Tatarskis un

vienā rāvienā izdzēra šņabi. — Visu laiku nedod mieru sajūta,

ka redzēta seja, bet, kur redzēta, nevaru atcerēties. Toreiz gan

jums nebija bārdas.

— Vai tad tu arī uz Firsanovku brauci? — ar jautru izbrīnu

vaicāja Haņins.

— Vienu reizi, — Tatarskis atbildēja. — Jums toreiz, kad

stāvējāt tribīnē, bija tādas paģiras, ka es nodomāju — tikko

atvērsiet muti, tā izvemsieties…

— Nu, tu labāk sievas klātbūtnē… Kaut gan tā varētu būt,

mēs pārsvarā tieši dzert arī braucām. Zelta dieniņas…

— Nu un? Jus tādu runu noturējāt! — Tatarskis turpināja.

— Es toreiz gatavojos stāties Literatūras institūtā — man pat

garīgais sabojājās. Apskaudu. Tāpēc, ka sapratu — nekad mūžā

tā neiemācīšos manipulēt ar vārdiem. Jēgas ne mazākās, bet tā

izdrebina, tā līdz kauliem aiziet, ka uzreiz visu saproti. Es gri

bēju sacīt, ka saproti nevis to, ko cilvēks grib pateikt, jo patie

sībā viņš nemaz negrib kaut ko pateikt, bet saproti visu par

dzīvi. Droši vien tādēļ, es domāju, aktīva sanāksmes arī tika or

ganizētas. Tajā vakarā es apsēdos, lai uzrakstītu sonetu, bet tā

vietā piedzēros.

— Bet vai atceries, par ko es runāju? — jautāja Haņins.

Varēja manīt, ka šīs atmiņas viņam ir tīkamas.

— Kaut ko par divdesmit septīto kongresu un tā nozīmi.

Haņins nokāsējās.

— Es domāju, ka man jums, komjaunatnes aktīvistiem, —

viņš sacīja skaļā un labi nostādītā balsī, — nevajag izskaidrot,

kāpēc mūsu partijas divdesmit septītā kongresa lēmumi uzska

tāmi ne tikai par nozīmīgiem, bet arī par pārejošiem. Tomēr šo

abu jēdzienu metodoloģiskās atšķirības bieži rada neizpratni

pat propagandistos un aģitatoros. Taču propagandisti un aģita

tori ir nākamības arhitekti, un viņiem nedrīkst būt nekādu

neskaidrību par plānu, pēc kura viņiem nāksies celt nākotni…

Spēcīgi nožagojies, viņš nozaudēja sarunas pavedienu.

— Jā, jā, — sacīja Tatarskis. — Tagad pavisam noteikti atce

ros. Vissatriecošākais, ka jūs patiesi veselu stundu skaidrojāt

metodoloģiskās atšķirības starp nozīmīgo un pārejošo, un es

brīnišķīgi sapratu katru atsevišķu teikumu. Taču, kad mēģināju

saprast jebkurus divus teikumus kopā, tad gluži kā siena uzro

das… Neiespējami. Un pārstāstīt ar saviem vārdiem arī nav iespē

jams. Kaut gan, no otras puses… Nu kā lai to saprot — ļustdo it?

Un kāda ir metodoloģiskā atšķirība starp Just do it un Just be!

— Bet par ko es runāju? — noprasīja Haņins, liedams glāzī

tēs šņabi. — Tas ir tas pats.

— Ko tad jūs, vīri, tā dzerat? — ierunājās līdz šim brīdim

klusējošā Liza. — Vismaz kāds būtu kaut tostu pateicis.

— Taisnība! Saki tostu! — teica Haņins un atkal iežagojās.

— Tikai tādu, zini, lai būtu ne vien nozīmīgs, bet arī pārejošs.

Kā komjaunietis komunistam, skaidrs?

Pieturēdamies pie galda, Tatarskis uzslējās kājās. Uzmetis skatu plakātam, viņš aizdomājās, tad pacēla glāzi un pateica:

— Biedri! Noslīcināsim Krievijas buržuāziju imidžu okeānā!

BĀBELES MARKA

Pārradies mājās, Tatarskis izjuta tādu enerģijas pieplūdumu, kādu sen bija aizmirsis. Haņina metamorfoze ievietoja visu neseno pagātni tik ērmotā perspektīvā, ka drīzumis noteikti vajadzēja notikt kaut kam brīnumainam. Domādams, ko lai padara, Tatarskis vairākas reizes nemierīgi apstaigāja dzīvokli un atcerējās par "Nabaga ļaudīs" nopirkto marku. Marka tā arī gulēja galdā — visu šo laiku nebija iemesla to norīt, un bail arī bija.

Piegājis pie galda, viņš izvilka marku no atvilktnes un uzmanīgi to nopētīja. Viņam pretī nosmīnēja seja ar smailu bārdiņu; svešiniekam bija jocīga galvassega — ne īsti ķivere, ne āksta cepure ar ļoti šaurām malām. "Āksta cepure," Tatarskis nodomāja. "Droši vien āksts. Tātad būs jautri." Vairs nesvārstīdamies, viņš iemeta marku mutē, sakošļāja niecīgā putriņas bumbulītī un norija. Pēc tam atgūlās uz dīvāna un sāka gaidīt.

Taču tāpat vien guļot palika garlaicīgi. Piecēlies viņš aizsmēķēja cigareti un vēlreiz izstaigāja cauri dzīvoklim. Piegājis pie sienas skapja, viņš nodomāja, ka pēc piedzīvojuma Piemaskavas mežā tā arī vairs nav aizticis mapīti ar uzrakstu "Tihamats2". Tas bija klasisks izstumšanas piemērs: viņš ne reizi neatcerējās, ka bija gribējis izlasīt pārējos tajā savāktos materiālus, kaut gan, no otras puses, nekad par to arī nebija aizmirsis. Sanāca gluži tāpat kā ar marku, it kā šie abi priekšmeti būtu paglabāti tam īpašajam gadījumam, kāds, dzīvei normāli un laimīgi plūstot, nekad neatnāk. Tatarskis no augšējā plaukta sadabūja ātršuvēja vāciņus un atgriezās istabā. Mapītē bija daudz uz lapām salīmētu fotogrāfiju, viena no tām izkrita, tiklīdz viņš atvēra vāciņus, un viņš to pacēla no grīdas.

Fotogrāfijā bija redzams bareljefa fragments — debesis ar prāvi izkaltām zvaigznēm. Attēla lejasdaļā varēja saskatīt divas augšupvērstas delnas, ko nogrieza fotouzņēmuma apakšējā mala. Zvaigznes bija pavisam īstas — senas, milzīgas un dzīvas, jau sen apdzisušas ļaudīm, mirdzēdamas vien pirmsplūdu laika skulptūru akmens varoņiem. Starp citu, nodomāja Tatarskis, zvaigznes diez vai mainījušās kopš tā laika, — mainījušies ir tikai cilvēki. Katra zvaigzne sastāvēja no centrālā apļa un astoņiem asiem stariem, starp kuriem ložņāja simetrisku viļņainu līniju kūlīši.

Tatarskis ievēroja, ka ap šīm līnijām mirguļo tikko jaušamas sarkanzaļas dzīsliņas, it kā viņš lūkotos slikti noregulētā monitorā. Fotogrāfijas glancētā virsma ieguva tādu kā briljantzaļi varavīkšņainu zaigojumu, tās spīguļošana sāka piesaistīt vairāk uzmanības nekā pats attēls. "Sākas," Tatarskis nodomāja. "Padomā, cik ātri…"

Sameklējis lapu, no kuras bija atlīmējusies fotogrāfija, viņš nolaizīja izžuvušās kazeīna līmes plankumu un piespieda pie tā fotogrāfiju. Pēc tam viņš uzmanīgi apgrieza lapu otrādi un nogludināja ar plaukstu, lai fotogrāfija labāk pielīmētos. Ieraudzījis nākamo attēlu, viņš gandrīz vai izmeta mapīti no rokām.

Uz šis fotogrāfijas bija tā pati seja, kas uz markas. Citā rakursā — profilā, taču, bez šaubām, tā pati.

Fotogrāfija attēloja to pašu bareljefu kopumā. Tatarskis pazina fragmentu ar zvaigznēm — tikai tagad tās izskatījās mazas un grūti saredzamas, bet pret tām pastieptās rokas, kā izrādījās, piederēja sīciņam, šausmās pamirušam cilvēciņam uz ēkas jumta.

Bareljefa centrālā figūra, kuras seju Tatarskis pazina, bija vairākas reizes lielāka par cilvēciņu uz jumta un arī par visiem pārējiem cilvēkiem apkārt. Tas bija vīrietis smailā, augstā dzelzs cepurē ar noslēpumainu pusplītnieka vīpsnu uz lūpām. Viņa seja senajā attēlā izskatījās nepierasti un pat aplami, jo tik pamatīgi līdzinājās savietim, ka Tatarskis mierīgi varētu nodomāt: bareljefs izgatavots nevis pirms trim tūkstošiem gadu Nīnivē, bet gan Erevānā vai Kalkutā pagājušā gada nogalē. Senajam šumeram raksturīgās lāpstveida, ar simetriskām sprodziņām bārdas vietā vīrietim bija šķidra āžbārdiņa, un viņš atgādināja ne īsti kardinālu Rišeljē, ne īsti tēvoci Semu vai vectētiņu Ļeņinu.

Tatarskis steidzīgi pāršķīra lapu un atrada tekstu, kas paskaidroja fotogrāfiju:

"Enkidū Enki radīts) — dievs zvejnieks, dieva Enki (pasaules valdnieks) kalps. Dižās Loterijas dievs aizgādnis. Rūpējas par dīķiem un kanāliem; turklāt ir zināmi Enkidū adresēti riebjamie vārdi pret dažādām gremošanas trakta slimībām. Radīts no mala tāpat kā Vecās derības Ādams. Tika uzskatīts, ka māla plāksnītes ar Loterijas jautājumiem ir Enki miesa, bet rituālais dzēriens, ko izgatavoja dieva templī— viņa asinis."

Bija grūti lasīt — jēga ar pūlēm nonāca līdz apziņai, bet burti laistījās visās varavīksnes krāsās un ik pa brīdim pamirkšķināja. Tatarskis sāka pētīt dievības attēlu pamatīgāk. Enkidū bija ietinies ar ovāliem rimbuļiem noklātā mantijā, bet rokas turēja divus stīgu kūlīšus, kas, vēdekļveidīgi pašķīrusies, sniedzās līdz zemei un tādējādi atgādināja Guliveru, kuru liliputu armija cenšas noturēt ar tauvu palīdzību, kas piesietas pie rokām. Nekur nemanīja nevienu dīķi vai kanālu, par kuriem Enkidū nāktos rūpēties, — viņš soļoja pa degošu pilsētu, kuras trīs vai četru stāvu mājas sniedzās viņam līdz jostasvietai. Zem dieva kājām gulēja notriekti ķermeņi ar vienādi izplestām rokām — uz tiem palūkojies, Tatarskis atklāja nenoliedzamu saikni starp šumeru mākslu un sociālistisko reālismu. Visinteresantākā detaļa attēlā likās no Enkidū rokām strāvojošās stīgas. Katra stīga beidzās ar lielu riteni, kura vidū atradās trīsstūris ar rupji uzmālētu aci. Uz stīgām bija savērti cilvēku ķermeņi — gluži kā zivis, ko Tatarskis kādreiz bērnībā kaltēja, izkarinādams tās sētā uz makšķerauklas.

Nākamajā lappusē atradās palielināts bareljefa attēla fragments ar cilvēciņiem uz stīgām. Tatarskis sajuta vieglu nelabumu. Bareljefā ar pretīgu naturālismu bija parādīta, kā tauva ieiet katrai cilvēka figūriņai mutē un atkal iznāk ārā no tās dibena. Dažu cilvēku rokas bija izplestas, citi tās bija piespieduši galvai, bet telpā starp tiem karājās putni ar lielām galvām. Tatarskis turpināja lasīt tālāk:

"Kā vēsta teiksma, dieva Enki sieva Enku (citā versijā — viņa sievišķās dabas hipostāze, kas ir maz ticams; iespējama arī identifikācija ar Ištaras tēlu) reiz sēdēja kanāla malā un virpināja pirkstos varavīksnes krellītes, ko viņai bija dāvājis vīrs. Spoži spīdēja saule, un Enku ieslīga miegā. Krellītes viņai izkrita no rokām, pašķīda un nogrima ūdenī. Tad varavīkšņainās krellītes nolēma, ka patiesībā ir cilvēki, un izmitinājās pa visu ūdenskrātuvi. Viņiem uzradās savas pilsētas, ķēniņi un dievi. Tad Enki paņēma māla piku un izveidoja no tās zvejnieka figūriņu. Viņš iedvesa tajā dzīvību un nosauca par Enkidū. Iedevis varpstiņu ar zelta diegu, viņš lika Enkidu nolaisties zem ūdens, lai savāktu visas krellītes. Tā kā vārds "Enkidū" ietver sevī paša Enki vārdu, viņam piemīt ārkārtīga varenība, un krellītēm, pakļaujoties dievišķajai gribai, vajadzēja pašām savērties uz zelta diega. Daži pētnieki uzskata, ka Enkidū vāc kopā mirušo dvēseles un ar šī diega palīdzību pārnes tās uz mirušo valstību, — šajā aspektā viņš pielīdzinās transkulturālajam aizkāpa pārcēlājam.

Krietni vēlākos laikos Enkidū sāka pildīt tirgus un visvisādu sīku kalpotāju aizgādņa funkciju; ir saglabājušies daudzi attēli, kuros tirgoņi un ierēdņi vēršas pie Enkidū ar lūgumu pēc palīdzības. Šajās lūgšanās atkārtojas lūgums "pacelt augstāk stipros pa zelta diegu" un "apveltīt ar zemes enlilismu" (sk. "Enlils"). Mītā par Enkidū ir pamanāmi arī eshatoloģiski motīvi — tiklīdz Enkidū savērs uz sava diega visus uz zemes dzīvojošos, dzīve pārtrūks, jo visi atkal pārtaps par krellītēm dižās dievietes kaklarotā. Šis gadījums, kam jānotiek nākotnē, tiek pielīdzināts pasaules galam.

Seno leģendu caurvij kāds grūti izskaidrojams motīvs: dažos avotos ir sīki un smalki aprakstīts veids, kā tieši ļaudiskrellītes lien augšup pa Enkidū diegiem. To darot, viņi neizmanto rokas — rokas kalpo, vienīgi lai aizspiestu acis un ausis vai atgaiņātos no baltajiem putniem, kuri tiecas viņus noraut no diegiem. Ļaudiskrellītes virzās augšup, sākumā diegu ierijot, bet pēc tam pamīšus to aptverot ar muti un ānusu. Nav skaidrs, no kurienes mītā par Enkidū nokļuvušas šādas pantagrieliskas detaļas, — iespējams, ka tā ir kāda cita mīta atbalss, kas tā arī līdz mums nav nonācis.

Jāpievērš uzmanība arī riteņiem Enkidū diegu galā. Uz tiem ir uzzīmēts kaut kas līdzīgs trijstūrī iekļautai acij. Šeit reālais saduras ar mītisko: seno šumeru kaujas ratu riteņi pa īstam tika nostiprināti ar trīsstūrveida bronzas plāksni, ko uzsita riteņa ārpusei. Uz plāksnes uzzīmētā figūra, kuras kontūras atgādina aci, simbolizē vārpstu, uz kuras uztīts zelta diegs. Ritenis ir kustības simbols; tādējādi mūsu acu priekšā

ir dieva Enki paškustiga vārpsta (sal. ar Ariadnes diegu vai daudzacainajiem riteņiem no pravieša Ecehiēla vīzijas). Vārda "Enki" varenība ir tāda, ka, kaut arī vārpsta no laika gala ir tikai viena, ļaudīm var likties, ka to ir bezgalīgi daudz."

Istabas puskrēslā Tatarskis pamanīja mirdzēšanu. Viņš nosprieda, ka tas ir kādas uguntiņas atspīdums no ielas, piecēlās un paskatījās pa logu. Ārā nekas interesants nenotika. Viņš ieraudzīja stiklā sava dīvāna atspulgu un nobrīnījās — sen noriebušies guļvieta, ko viņam tik daudz reižu gribējās aizstiept un izgāztuvi un sadedzināt, spoguļattēlā šķita kā nepazīstamā un apbrīnojami skaistā interjera labākā daļa. Atgriezies atpakaļ, viņš atkal ar acs kaktiņu samanīja mirgojošu gaismu. Viņš pavirzīja skatienu sāņus, taču gaisma arī nobīdījās, it kā tās avots būtu punkts uz acs radzenes. "Nu re!" Tatarskis nodomāja. "Tagad sākas gļuki." Viņa uzmanība pārvietojās uz šo punktu un pabija tur vien mirkli, taču ar to pietika, lai prātā iespiestos gadījums, kas pakāpeniski sāka uzpeldēt un noskaidroties atmiņā kā fotogrāfija vannītē ar attīstītāju.

Viņš stāvēja uz ielas vasarīgā pilsētā, kas bija apbūvēta ar vienveidīgām kotedžām. Pāri pilsētai slējās ne īsti konisks rūpnīcas skurstenis, ne īsti televīzijas tornis — bija grūti pateikt, kas tas īsti ir, jo šī skursteņtorņa virsotnē dega apžilbinoši balta lāpa, tik karsta, ka svelmē trīsuļojošais gaiss izkropļoja tā kontūras. Varēja redzēt, ka torņa lejasdaļa līdzinās pakāpjveida piramīdai, bet augstāk, baltajā mirdzumā, neko sīkāku saskatīt nevarēja. Tatarskis nodomāja — ja liesma nebūtu tik karsta, šī konstrukcija varētu atgādināt gāzes lāpu, kādas ir naftas pārstrādes rūpnīcās.

Uz ielām un mājokļos pie vaļējiem logiem nekustīgi stāvēja cilvēki — viņi vērās debesīs uz šo balto uguni. Tatarskis arī pacēla acis, un tūlīt pat viņu parāva augšup. Viņš sajuta, ka uguns velk klāt, un, ja viņš nekavējoties nenovērsīs skatienu, liesmas uzraus viņu debesīs un sadedzinās. Nez no kurienes viņš par šo uguni daudz zināja. Viņš zināja, ka jau daudzi pirms viņa ir turp nokļuvuši un velk viņu sev līdzi. Viņš zināja, ka ir daudz tādu, kas spēs turp nokļūt tikai pēc viņa, un tie stumjas virsū no aizmugures. Tatarskis piespieda sevi aizvērt acis. Atkal tās atvēris, viņš pamanīja, ka tornis ir pārvietojies.

Tagad viņš ieraudzīja, ka tas nemaz nebija tornis, — tā bija milzīga cilvēka figūra, kas stāvēja pāri pilsētai. Tas, ko iepriekš viņš bija noturējis par piramīdu, tagad izrādījās mantijai līdzīgs plandošs tērps. Gaisma plūda no koniskas ķiveres milža galvā. Tatarskis pavisam skaidri ieraudzīja seju ar tādu kā zaigojošu tērauda tarānu bārdas vietā. Seja bija pagriezta pret Tatarski — un viņš saprata, ka redz nevis uguni, bet gan seju un ķiveri tikai tāpēc, ka uz viņu skatās šī pati uguns, un patiesībā tajā nav nekā cilvēciska. Uz Tatarski vērstais skatiens bija gaidu pilns, bet, pirms viņš paguva aizdomāties par to, ko īsti gribēja teikt vai pajautāt un vai vispār kaut ko gribēja, stāvs viņam atbildēja un novērsa skatienu. Tajā vietā, kur tikko kā atradās seja ķiverē, parādījās agrākā neizturamā spīdēšana, un Tatarskis nolaida skatu.

Viņš pamanīja blakus stāvam divus cilvēkus — pavecu vīrieti kreklā ar izšūtu enkuru un puisēnu melnā sporta krekliņā: rokās saķērušies, viņi skatījās augšup, un bija redzams, ka viņi jau gandrīz izkusuši un ieplūduši ugunī, bet viņu ķermeņi, iela un pilsēta visapkārt ir vienkārši ēnas.

Pirms bildīte pagaisa bez miņas, Tatarskis noģida, ka uguns, ko viņš redzēja, dega nevis augšā, bet gan apakšā, it kā viņš būtu lūkojies peļķē saules atspulgā un aizmirsis, ka neskatās tur, kur saule atrodas īstenībā. Kur atrodas saule un kas tas vispār ir, viņš tā arī nepaspēja saprast, toties saprata kaut ko citu, ļoti dīvainu: ka nevis saule atspīdēja peļķē, bet, gluži otrādi, viss pārējais — iela, māja, citi cilvēki un viņš pats — atspoguļojās saulē, kurai gar visu to nebija nekādas daļas, jo viņa par to nemaz nenojauta.

Domas par peļķi un sauli piepildīja Tatarski ar tādu laimi, ka sajūsmā un pateicībā viņš sāka smieties. Visas problēmas dzīvē, viss, kas likās neatrisināms un šaušalīgs, vienkārši pārstāja eksistēt — vienā mirklī pasaule izmainījās, tāpat kā izmainījās viņa dīvāns, atspulgodams loga stiklā.

Tatarskis atjēdzās — viņš sēdēja uz dīvāna, joprojām pirkstos turēdams lapu, ko nebija paspējis pāršķirt. Ausīs pulsēja nesaprotams vārds — tā kā "sirukhs", tā kā "sirufs". Tā bija atbilde, ko viņš bija saņēmis no milzu figūras.

— Sirukhs, sirufs, — viņš atkārtoja. — Neko nesaprotu.

Tikko izbaudītā laime piepeši pārvērtās bailēs. Viņš nodomāja, ka uzzināt kaut ko tādu nedrīkstēja, jo nebija skaidrības, kā ar šīm zināšanām dzīvot tālāk. "Bet ja es zinu to viens pats," viņš nervozi domāja, "tad taču nevar būt tā, ka man ļautu zināt un mierīgi staigāt tālāk? Ja nu es kādam izstāstu? Kaut gan, no otras puses, kurš man var ļaut un kurš neļaut, ja tikai es viens to zinu? Bet paga, ko gan es faktiski varu izstāstīt?"

Tatarskis aizdomājās. Nevienam neko īpašu viņš izstāstīt nevarēja. Nu nevarēja taču klāstīt piedzērušam Haņinam, ka nevis saule atspīd peļķē, bet peļķe saulē un ka dzīvē nav nekā īpaša, par ko skumt. Nē, izstāstīt jau, protams, varēja, bet… Tatarskis pakasīja pakausi. Viņš atcerējās, ka līdzīgu atklāsmi nu jau piedzīvojis otro reizi mūžā: kopā ar Girejevu saēdies mušmires, viņš nojēdza kaut ko neizsakāmi svarīgu, pēcāk, tiesa, pilnīgi aizmirstu. Atmiņā palika tikai vārdi, kam nācās paust šo patiesību: "Nāves nav, tāpēc ka diedziņi izzūd, bet lodīte paliek."

— Ak kungs! — viņš nomurmināja. — Cik tomēr grūti vis

maz kaut ko atstiept šurp…

— Tieši tā, — sacīja klusa balstiņa. — Jebkura dziļuma un

platuma atklāsmes neizbēgami iestrēgs vārdos. Bet vārdi neiz

bēgami iestrēgs sevī.

Tatarskim balss likās pazīstama.

— Vai te kāds ir? — viņš noprasīja, pārlaizdams skatu istabai.

— Sirufs ieradies, — atbildēja balss.

— Vai tev tāds vārds, ko?

— This game has no name, — atbildēja balss. — Drīzāk gan

ieņemamais amats.

Tatarskis atcerējās, kur viņš bija dzirdējis šo balsi — militārajā jaunceltnē Piemaskavas mežā. Šoreiz viņš ieraudzīja balss īpašnieku vai, ticamāk, vienā mirklī un bez liekām pūlēm to iedomājās. Sākumā likās, ka viņa priekšā stāv kaut kas līdzīgs sunim — it kā dzinējsuns, bet ar spēcīgām asnagu ķetnām un garu izstieptu kaklu. Zvēram bija iegarena galva ar koniskām ausīm un ļoti mīlīgs, taču mazliet viltīgs purniņš, virs kura vijās koķeta sekstīte. Izskatījās, ka viņam pie sāniem bija sakļauti spārni. Paraudzījies vērīgāk, Tatarskis saprata, ka zvērs bija tik liels un ērmīgs, ka tam vislabāk piestāvētu vārds "pūķis", un arī viss viņa zvīņām pārklātais ķermenis laistījās varavīksnes krāsās (starp citu, tajā brīdī varavīkšņaini laistījās visi priekšmeti istabā). Par spīti izteiktajām reptiļa iezīmēm, radījums izstaroja tādu labsirdību, ka Tatarskis neizbijās.

— Jā, viss iestrēgst vārdos, — atkārtoja sirufs. — Cik nu

man zināms, visdziļāko atklāsmi, kas jebkad ir piemeklējusi

cilvēku narkotiku iespaidā, izraisīja kritiska ētera deva. Saņē

mējs rada sevī spēkus to pierakstīt, kaut gan tas bija visai sarež

ģīti. Teksts izskatījās šāds: "Viss kosmoss smird pēc naftas."

Līdz tādiem dziļumiem tev vel tālu. Labi, tas viss ir lirika. Tu man labāk pasaki, kur tu dabūji šo mārciņu?

Tatarskis atcerējās kolekcionāru no "Nabaga ļaudīm" un viņa albumu. Viņš jau grasījās atbildēt, taču sirufs pārtrauca:

— Filatēlists Griša. Es jau tā domāju. Cik viņam tādu bija?

Tatarskis atcerējās albuma lapu un trīs ceriņkrāsas četrstū

rīšus caurspīdīgajā plastikāta kabatiņā.

— Skaidrs, — sacīja sirufs. — Tātad vēl divas.

Pēc tam viņš izgaisa, un Tatarskis atjēdzās. Nu viņš saprata, kas notiek ar cilvēku tā dēvētā delīrija laikā, par kuru viņš tik daudz bija lasījis XIX gadsimta krievu klasiķu darbos. Viņš nespēja kontrolēt halucinācijas. Un galīgi nebija zināms, kur viņu aiztrieks nākamā prātā iešāvusies doma. Viņu sagrāba bailes. Piecēlies viņš steidzīgi metās uz vannas istabu, pabāza galvu zem ūdens strūklas un turēja tikām, kamēr aukstums nekļuva sāpīgs. Izslaucījis matus, viņš atgriezās istabā un vēlreiz palūkojās tās atspulgā stiklā. Tagad tik pazīstamā apkārtne likās kā gotiska dekorācija kādam draudošam notikumam, kurš teju teju arī notiks, bet dīvāns tagad ļoti atgādināja upuru altāri prāviem dzīvniekiem..

"Kāpēc man vajadzēja rīt to draņķi?" viņš grūtsirdīgi nodomāja.

— Nu nepavisam nevajadzēja, — sacīja sirufs, atkal uzraz

damies kādā Tatarska apziņas nezināmā dimensijā. — Cilvē

kam vispār nevajadzētu lietot narkotikas. It īpaši psihedēliskās.

— Es jau pats to saprotu, — Tatarskis klusi atbildēja.

— Tagad.

— Cilvēkam pieder pasaule, kurā viņš dzīvo, — pamācoši

sacīja sirufs. — Cilvēks pastāv kā cilvēks tikai tāpēc, ka neko,

izņemot šo pasauli, neredz. Taču, kad tu esi pārdozējis LSD vai

pārēdies mušmires, kas vispār ir kaut kāds ārprāts, tu esi rīkojies ļoti riskanti. Tu izej no cilvēku pasaules, un, ja tu saprastu, cik daudz neredzamu acu tev seko tādā brīdī, tu nekad to nedarītu. Bet, ja tu ieraudzītu kaut niecīgu daļiņu no tiem, kas tevi vēro, tu aiz bailēm nomirtu. Ar šādu darbību tu it kā paziņo, ka tev nepietiek būt tikai cilvēkam un tu gribi būt vēl kaut kas. Pirmkārt, lai pārstātu būt par cilvēku, vajag nomirt. Tu gribi mirt?

— Nē, — sacīja Tatarskis un vaļsirdīgi piespieda roku pie

krūtīm.

— Bet kas tu gribi būt?

— Nezinu, — sacīja satriektais Tatarskis.

— Tieši par to jau es runāju. Turklāt ja vēl būtu marka no laimīgās Nīderlandes. Taču tā, ko tu apēdi, — tas ir pavisam kas cits. Tā ir numurēta caurlaide, dienesta dokuments, kuru apēdot tu pārvietojies uz tādu vietu, kur galīgi nav nekādu baudu. Un kur nav atļauts bez vajadzības vazāties. Bet tev nekādas vajadzības nav. Nav taču, vai ne?

— Nav, — Tatarskis piekrita.

— Jautājumu par filatēlistu Grišu mēs nokārtosim. Slims

cilvēks, kolekcionārs. Un caurlaide viņam neviļus pagadījās.

Bet kāpēc tu to apēdi?

— Gribēju sajust dzīves pulsu, — sacīja Tatarskis un iešņuk

stējās.

— Dzīves pulsu? Nu tad sajūti, — teica sirufs.

Kad Tatarskis attapās, vienīgais, ko viņš vēlējās — lai tikko pārdzīvotais, ko viņš nespēja aprakstīt, jo trūka vārdu — bija tikai vienvienīgas melnas šausmas, — nekad vairs neatkārtotos. Tā dēļ tagad viņš bija gatavs uz visu.

— Gribi vēl? — sirufs prasīja.

— Nē, — sacīja Tatarskis. — Lūdzu, nevajag. Es vairs nekad, nekad neēdīšu to draņķi. Es apsolu.

— Apsolīsi iecirkņa pilnvarotajam. Ja nodzīvosi līdz rītam.

— Ko?

— Uzkūko! Vai tu vispār zini, ka šī caurlaide paredzēta pieciem cilvēkiem? Bet tu te esi viens. Vai jūsu ir pieci?

Kad Tatarskis atkal atģidās, viņš nodomāja, ka diez vai šo nakti pārdzīvos. Tikko vēl viņš bija veseli pieci gabali, un visiem pieciem bija tik nelabi, ka Tatarskis mirklī uzzināja, kāda laime ir būt vienam pašam vienskaitlī, un nobrīnījās, līdz kādai pakāpei ļaudis savā aklumā šo laimi nenovērtē.

— Lūdzu! — viņš sāka lūgties. — Nevajag vairs ar mani tā

darīt!

— Es ar tevi neko nedaru, — atbildēja sirufs. — Tu visu dari

pats.

— Vai drīkst, es paskaidrošu? — Tatarskis žēlabaini palū

dza. — Es saprotu, ka esmu izdarījis kļūdu. Es saprotu, ka uz

Bābeles torni nedrīkst skatīties. Bet…

— Kāds tam sakars ar Bābeles torni? — sirufs pārtrauca.

— Es to tikko redzēju.

— Bābeles torni ieraudzīt nav iespējams, — atbildēja sirufs.

— Tajā var tikai uzkāpt — es to tev saku kā viņa sargs. Bet tas,

ko tu redzēji, tas ir kaut kas pilnīgi pretējs tornim. Varētu teikt,

ka tā ir Kartāgas šahta. Tā sauktais tofets.

— Kas ir "tofets"?

— Rituāla upuru sadedzināšanas vieta. Tādas bedres bija

Tirā, Sidonā, Kartāgā un citur, un tajās patiesi dedzināja cil

vēkus. Starp citu, tieši tādēļ arī Kartāga tika iznīcināta. Vēl šīs

bedres dēvēja par elles ugunīm. Es varētu vēl piemetināt, ka

Bībelē to sauc arī par "amoniešu riebeklību". Bet tu jau Bībeli

tik un tā neesi lasījis.

— Nesaprotu.

— Labi. Vari uzskatīt, ka tofets ir parasts televizors.

— Tik un ta nesaprotu. Vai tad es biju televizora?

— Savā ziņā jā. Tu redzēji tehnisko telpu, kurā sadeg mūsu

pasaule. Kaut kas līdzīgs atkritumu sadedzināšanas stacijai.

Tatarskis atkal pamanīja savas uzmanības perifērijā figūru ar mirdzošām stīgām rokās. Tas ilga sekundes daļu.

— Vai tad tas nav dievs Enkidū? — viņš jautāja. — Es par

viņu tikko lasīju. Es pat zinu, kas tās par stīgām viņam rokās.

Kad krellītes no varenās dievietes kaklarotas nolēma, ka ir cil

vēki, un izmitinājās pa visu ūdenstilpi…

— Pirmām kārtām, tas nav dievs, bet, visdrīzāk, kaut kas

pavisam pretējs. Enkidū ir viens no viņa retajiem vārdiem, taču

viņš ir plašāk pazīstams kā Baals. Vai Bālu. Kartāgā mēģināja

viņam upurēt, sadedzinot bērnus, bet nebija jēgas, jo viņš nevie

nam nedod atlaides un dedzina visu pēc kārtas. Otrām kārtām,

krellītes nenolēma, ka tās ir cilvēki, — cilvēki izdomāja, ka viņi

ir krellītes. Tāpēc tas, ko tu nosauci par Enkidū, vāc šīs krel

lītes kopā un sadedzina, lai ļaudis kādreiz saprastu, ka viņi

nepavisam nav krellītes. Saprati?

— Nē. Kas ir krellītes?

Sirufs brīdi klusēja.

— Kā lai tev paskaidro… Krellītes ir tas, ko tavs Če Gevara

apzīmē ar vārdu identity.

— Bet no kurienes uzradās šie rimbuļi?

— Tie ne no kurienes nav uzradušies. To patiesībā nav.

— Bet kas tad deg? — Tatarskis neticīgi jautāja.

— Nekas.

— Nesaprotu. Ja reiz ir uguns, tad jābūt arī kaut kam dego

šam. Vismaz kaut kādai matērijai.

— Tu Dostojevski esi lasījis?

— Ko, ko?

— Nu, to, kurš rakstīja par pirtiņu ar zirnekļiem?

— Zinu. Godīgi sakot, es viņu nevaru ciest.

— Velti. Viņam vienā romānā bija svētnieks Zosima, kurš

ar šausmām nojauta materiālās uguns esamību. Nav saprotams,

kāpēc viņš tā bijās. Materiālā uguns — tā ir jūsu pasaule. Uguni,

kurā jūs sadegat, vajag apkalpot. Un tu piederi apkalpojošajam

personālam.

— Apkalpojošajam personālam?

— Tu taču esi kopiraiters? Tātad tu esi viens no tiem cilvē

kiem, kurš piespiež ļaudis lūkoties patērēšanas liesmās.

— Patērēšanas liesmās? Kā patērēšanas?

— Nevis kā, bet kura. Cilvēks domā, ka patērē viņš, bet

patiesībā patērēšanas uguns sadedzina pašu, sniedzot vien

pieticīgus priekus. Tas ir kā drošais sekss, kuram jūs nododa

ties pat vienatnē. Ekoloģiski tīra atkritumu sadedzināšana. Bet

tu tik un tā nesapratīsi.

— Bet atkritumi, kas ir tie atkritumi? — Tatarskis jautāja.

— Cilvēks, vai?

— Cilvēks savā būtībā ir brīnišķs un dižs, — sacīja sirufs.

— Gandrīz tikpat brīnišķs un dižs kā sirufs. Taču viņš to ne

zina. Bet atkritumi — tā ir viņa neziņa. Tā ir identity, kuras īste

nībā nav. Šajā dzīvē cilvēks piedalās savas identity atkritumu

sadedzināšanā. Piekriti, ka labāk ir sildīties pie šīs uguntiņas,

nekā dzīvam tajā sadegt.

— Kamdēļ gan cilvēkam jāskatās šai ugunī, ja tajā sadeg

viņa dzīve?

— Jūs tāpat nezināt, ko ar šīm dzīvēm darīt. Un, lai kur jūs

nepavērstu skatu, jūs tik un tā lūkojaties ugunī, kurā sadeg jūsu

dzīve. Tā ir žēlsirdība, ka krematoriju vietā jums ir televizori

un lielveikali. Un patiesība ir tāda, ka tiem visiem viena fun

kcija. Un turklāt uguns ir parasta metafora. Tu to redzēji tāpēc,

ka apēdi caurlaidi uz atkritumu sadedzināšanas staciju. Vairā

kums redz savā priekšā vienīgi televizora ekrānu.

Pēc tam viņš pazuda.

— Ei! — Tatarskis pasauca.

Atbildes nebija. Tatarskis pagaidīja vēl minūti un saprata, ka palicis aci pret aci ar savu prātu, kurš grasījās nojūgties. Steigšus vajadzēja kaut ko uzsākt.

— Jāzvana, — viņš nočukstēja. — Kam? Girejevam! Viņš

zinās, kas jādara.

Ilgu laiku neviens necēla klausuli. Beidzot pēc piecpadsmitā vai divdesmitā pīkstiena Girejevs drūmi atsaucās:

— Hallo.

— Andrjuša? Sveicināts. Te zvana Tatarskis.

— Vai tu zini, cik pulkstenis?

— Klausies, — Tatarskis steidzīgi nobēra. — Man ir nelaime.

Es pārēdos skābi. Speciālists teica, ka piecas devas. Trīseklis,

vārdu sakot, tāds kā galertam. Ko darīt?

— Ko darīt? Es nezinu, ko darīt. Es tādos gadījumos skaitu

mantru.

— Vari man iedot?

— Kā lai es tev iedodu? Vajadzīgs nodot.

— Bet vai nav tādu bez nodošanas?

Girejevs aizdomājās.

— Tūlīt, brītiņu pagaidi, — viņš teica un nolika klausuli uz

galda.

Kādu laiku Tatarskis ieklausījās tālīnās skaņās, ko pa vadiem trieca elektriskais vējš. Vispirms varēja saklausīt kādas sarunas fragmentus, pēc tam iejaucās saniknota sievietes balss, bet vēl pēc tam visu pārklāja griezīgas un paģērošas bērna raudas.

— Pieraksti, — Girejevs beidzot sacīja. — Om melafefon

bva kha ša. Atkārtoju pa burtiem: oem…

— Pierakstīju, — Tatarskis teica. — Ko tas nozīmē?

— Nav svarīgi. Koncentrējies tikai uz skaņu, skaidrs? Vai

tev šņabis ir?

— Kaut kur bija. Uivas pudeles.

— Droši vari dzert. Ar šito mantru kopā būs ļoti labi. Pēc

stundas viss pāries. Rīt piezvanīšu.

— Paldies. Klausies, bet kas tur raud?

— Dēls, — Girejevs atbildēja.

— Tev ir dēls? Nezināju. Kā sauc?

— Namhajs, — Girejevs neapmierināti atbildēja. — Līdz

rītam.

Nolicis klausuli, Tatarskis drāzās uz virtuvi, ātri zem deguna bubinādams iegūtos buramvārdus. Sameklējis "Absolūta" pudeli, viņš trijos piegājienos to iztempa, uzdzēra virsū aukstu tējas stiprumu un aizsnāja uz vannas istabu — atgriezties istabā bija bailīgi. Apsēdies uz vannas malas, viņš sāka blenzt durvīs un čukstēja:

— Om melafefon bva kha ša, om melafefon bva kha ša…

Teikumu bija tik grūti izrunāt, ka citām domām prātā vairs

neatlika vietas. Pēc dažām mierpilnām minūtēm ķermenī ieplūda silts reibuļa vilnis. Tatarskis jau gandrīz bija nomierinājies un te pēkšņi pamanīja jau pazīstamo mirgošanu redzes perifērijā, viņš sažmiedza dūres un sāka čukstēt mantru ātrāk, taču jauno gļuku vairs nevarēja apstādināt.

Tai vietā, kur tikko vēl atradās vannas istabas durvis, uzzibsnīja kaut kas līdzīgs salūtam, bet, kad sarkani dzeltenā uguns drusciņ padzisa, viņš ieraudzīja savā priekšā liesmojošu krūmu. Tā zarus skāva spilgtas liesmu mēles, it kā krūms būtu apliets ar degošu benzīnu, taču platās tumšzaļās lapas šajā ugunī pat neapsvila. Tiklīdz Tatarskis apskatīja krūmu visos sīkumos, no tā viduča pret viņu pastiepās dūrē sažņaugta roka. Tatarskis sašūpojās un tik tikko neiegāzās atmuguriski vannā. Dūre atvērās, un Tatarskis pavisam tuvu pie sejas ieraudzīja platkstu ar mazu, mitru, pumpainu gurķīti.

Kad krūms izgaisa, Tatarskis vairs neatcerējās, bija viņš paņēmis gurķīti vai nē, taču mutē jaudās nepārprotami sāļa piegarša. Iespējams, ka tās bija asinis no pārkostās lūpas.

— Nē, Girejev, tava mantra ne sūdam neder, — Tatarskis

nočukstēja un gāja uz virtuvi.

Iedzēris vēl šņabi (nu jau ar piespiešanos), viņš atgriezās istabā un ieslēdza televizoru. Atskanēja svinīga mūzika, zilais plankums ekrānā izpletās un pārvērtās attēlā. Rādīja kaut kādu koncertu.

"Kungs, pie Tevis vēršos!" bolīdams izvalbītās acis, nodziedāja cilvēks ar nopūderētu seju, tauriņu un zem frakas pavilktu vesti perlamutra krāsā. Dziedādams viņš jocīgi airējās ar plaukstu, it kā viņu kaut kur nestu debesu ētera neredzamā straume.

Tatarskis noklikšķināja pulti, un cilvēks ar tauriņu pazuda. "Varbūt palūgties Dievu, ko?" viņš nodomāja. "Ja nu palīdz…" Viņam ienāca prātā cilvēciņš no bareljefa, kas bija pastiepis rokas pret zvaigžņotajām debesīm.

Izgājis istabas vidū, viņš ar grūtībām nometās ceļos, salika rokas uz krūtīm un ar skatienu ieurbās griestos.

— Kungs, pie Tevis vēršos, — viņš klusu teica. — Esmu tik

vainīgs Tavā priekšā. Es slikti un nepareizi dzīvoju, es zinu. Bet

dvēselē es nedomāju neko nekrietnu, goda vārds. Es vairs ne

kad neēdīšu to draņķi. Es… es vienkārši vēlos būt laimīgs, bet

man nekādīgi nesanāk. Var būt, ka tā arī man vajag. Es taču

neko citu nemāku kā vien rakstīt sliktus reklāmsaukļus. Bet

Tev, Kungs, es uzrakstīšu labu — goda vārds. Viņi taču Tevi

pozicionē galīgi nepareizi. Viņi vispār neiebrauc. Kaut vai tas

pēdējais klips, kurā vāc naudu tai baznīcai. Tur stāv tāda tan

tīte ar kastīti, un tur liek iekšā vispirms rubli no zaporožeca, bet

pēc tam simt zaļos no mersedesa. Doma skaidra, bet kā pozicionēšana nu galīgi nekam neder. Jo tas no mersedesa nedrīkst neielikt simtnieku pec zaporožeca ielikta rubļa. Zirgam skaidrs. Bet kā target group mums vajadzīgi tieši tie, kas mersedesos, jo atdeves ziņā viens no mersedesa ir kā tūkstotis no zaporožeca. Vajag citādi. Tūlīt…

Kaut kā pieslējies kājās, Tatarskis aizvilkās līdz galdam, paķēra pildspalvu un lēkājošā rokrakstā uzrakstīja:

Plakāts (klipa sižets): uz Kristus Glābēja Katedrāles fona garš balts limuzīns. Tā aizmugurējās durvis atvērtas, un no tām plūst gaisma. No gaismas, gandrīz pieskaroties asfaltam, parādās sandale un roka, kas satvērusi durvju rokturi. Vaigs neredzams. Tikai gaisma, mašīna, roka un kāja. Teksts:

KRISTUS GLĀBĒJS SOLĪDS KUNGS SOLĪDIEM KUNGIEM.

Variants:

TAS KUNGS SOLĪDIEM KUNGIEM.

Nometis pildspalvu, Tatarskis pacēla saraudātās acis pret griestiem.

— Kungs, vai tev patīk? — viņš klusi vaicāja.

MAZAIS VOVCIKS

Dieva mīlestība pret cilvēku izpaužas dižā un vārdos neizsakāmā principā "tomēr var". "Tomēr var" var nozīmēt milzumu dažādāko lietu — piemēram, to, ka šis pats princips, neņemot vērā tā absolūto neizsakamību, tomēr var būt izteikts un izpausts. Turklāt tas var būt izteikts bezgalīgi daudz reižu un katru reizi izteikts pavisam citādi, tāpēc arī eksistē poēzija. Lūk, kāda ir Dieva mīlestība. Un ar ko un kā atdara tai cilvēks?

Tatarskis pamodās, aukstiem sviedriem klāts, nesaprazdams, kādēļ gan no loga pār viņa galvu gāžas nežēlīga balta gaisma. Prātā urdījās atmiņu driskas, ka viņš bija miegā kliedzis un arī, liekas, sazin kā priekšā taisnojies, — vārdu sakot, bija rādījušies parastie paģiru murgi. Taču paģiras bija tik dziļas un fundamentālas, ka nebija ko cerēt par glābjošiem simt gramiem. Arī domāt par to nedrīkstēja, jo pat vientuļa doma par alkoholu izraisīja vemšanas spazmas. Taču, viņam par laimi, tās Dieva mīlestības iracionāli mistiskā hipostāze, kuru apdziedāja dižais Jerofejevs, jau pieskārās viņam ar savu trīsuļojošo spārnu.

Salāpīt paģiras tomēr varēja. Priekš tam pastāvēja īpaša metode, ko dēvēja par "lokomotīvīti". Šo paaudžu paaudzēs alkoholiķu noslīpēto metodi Tatarskim bija nodevis kāds cilvēks no Sanktpēterburgas ezoteriskajām aprindām nākamajā rītā pēc drausmīgas žūpošanas. "Pēc būtības tā ir Gurdžijevska metode," cilvēks skaidroja. "Un ierindojama tā dēvētajā "viltīgā cilvēka ceļā". Tajā tu iedomājies sevi kā mašīnu. Šai mašīnai ir roceptori, nervu gali un augstākais kontrolcentrs, kurš skaidri un gaiši paziņo, ka jebkurš mēģinājums iedzert alkoholu beigsies ar tūlītēju vemšanu. Ko dara viltīgais cilvēks? Viņš apmāna mašīnas receptorus. Praktiski tas izskatās tā. Tu ieņem pilnu muti ar limonādi. Pēc tam ielej glāzē šņabi un pacel to pie mutes. Pēc tam norij limonādi, un, kad receptori paziņo augstākajam kontrolcentram, ka tu dzer limonādi, tu ļoti ātri norij šņabi. Ķermenis vienkārši nepaspēs reaģēt, jo prātiņš tam ir pietiekami gauss. Tomēr ir viena nianse. Ja tu pirms šņabja iedzer nevis limonādi, bet kokakolu, tad izvemsies ar piecdesmit procentu garantiju. Bet, ja tu iedzersi pepsikolu, tad noteikti izvemsies."

"Ja šito varētu kādā koncepcijā…" Tatarskis drūmi nodomāja un aizgāja uz virtuvi. Vienā no pudelēm vēl bija palicis nedaudz šņabja. Viņš ielēja to glāzē un pagriezās pret ledusskapi. Biedēja doma, ka tur nav nekā cita, izņemot pepsikolu, ko viņš pirka, būdams uzticīgs paaudzes ideāliem, taču, par laimi, apakšējā plauktā stāvēja limonādes bundžiņa 7 up, ko bija atnesis kāds no viesiem.

— Seven up, — Tatarskis nočukstēja, aplaizījis pārkaltušās lūpas. — The Uncola…

Operācija izdevās. Atgriezies istabā, viņš piegāja pie galda un ieraudzīja uz tā vairākas greiziem burtiem aprakstītas lapas. Izrādījās, ka vakardienas reliģiozo uzplūdu bangotne bija izmetusi uz papīra veselu tekstu gūzmu, kuru uzrakstīšanas brīdi viņš neatcerējās. Pirmais teksts bija šāds:

Komercideja: izziņot tenderi zvanu atliešanai Kristus Glābēja Katedrālei. Kokakolazvans un Pepsikolazvans. Pudeles korķītis kā zelta zvaniņš. (Katedrāle uz ProV pudelītes: šampūns, investīcijas.)

Pēc tam acīmredzot dvēsele bija aizrāvusies ar jau pierasto nodarbi, taču nokaunējusies — zem zvaniem bija nostrīpots teksts:

koka kodolbumba, koka kontaktlēcas, kokaKol imas stāsti (no! īgt rakstnieku komandu).

Uz nākamās lapas ar ļoti akurātiem burtiem bija rakstīts: KOKTEILIS "MŪŽĪGĀ DZĪVOŠANA"

CILVĒK! NEVĒLIES SEV IT NEKO.

KAD ĻAUDIS PŪĻIEM PLŪDĪS PIE TEVIS,

ATDOD TIEM SEVI BEZ PĀRPALIKUMA.

TU SAKI, KA NEESI VĒL GATAVS?

MĒS TICAM, KA JAU RĪT TU SPĒSI!

BET PAGAIDĀM DŽINS BOMBAY SAPHIRE

AR TONIKU, SULU VAI TIKAI AR LEDUS GABALIŅU.

Droši vien pēdējais teksts tika inspirēts milzīgajā debesu reklāmas aģentūrā jau tad, kad Tatarskis bija sasniedzis vispārāko dzēruma pakāpi — pagāja vairākas minūtes, kamēr viņš spēja atšifrēt personiskos ķeburus. Domājams, sauklis bija uzrakstīts, kad lūgšanas ekstāzes kulminācijas punkts jau bija aiz muguras, un apziņa atkal atgriezās pie pragmatiskā racionālisma:

DO IT YOURSELF, MOTHERFUCKER.* REEBOK

Iezvanījās telefons. "Haņins," — izbīlī nodomāja Tatarskis, paceļot klausuli. Taču zvanīja Girejevs.

— Vavan? Nu, kā jūties?

— Tā, — atbildēja Tatarskis.

— Tu atvaino par vakardienu. Vēlu piezvanīji. Sieva uz

brauca. Nu, tiki galā?

— Daudzmaz.

— Zini, ko es tev gribēju pateikt? Tevi kā profesionāli var

būt interesēs. Bija atbraucis viens lama — Urgans Džambons

Tulku Septītais, no gelugpas sektas. Nu, un viņš nolasīja veselu

lekciju par reklāmu. Man ir ierakstīts kasetē, iedošu paklausī

ties. Tur bija daudz kas, bet pati galvenā doma ļoti interesanta.

No budisma viedokļa reklāmas pamatjēga ir ļoti vienkārša. Tā

tiecas pārliecināt, ka reklamējamā produkta patērēšana sekmē

augstu un labvēlīgu reinkarnāciju, turklāt nevis pēc nāves, bet

Dari to pats, maita (angļu val).

tūlīt pat pēc patērēšanas akta norises. Proti, pakošļaji "Orbītu" bez cukura — un tu jau esi asurs. Pakošļaji "Dirolu" — vispār dievs ar baltinbaltiem zobiem.

— No visa tā, ko tu runā, es nesaprotu ne vārda, — sacīja

Tatarskis, viebdamies no jau palēnām izsīkstošajām nelabuma

spazmām.

— Nu, ja tā vienkāršāk, viņš gribēja pateikt, ka reklāmas

galvenais uzdevums ir norādīt cilvēkiem uz citiem cilvēkiem,

kuri ir spējuši ļauties apmānam un rast laimi faktā, ka viņiem

pieder materiāli objekti. Bet patiesībā tādi pašapmānījušies ek

sistē tikai klipos.

— Kāpēc? — Tatarskis noprasīja, mēģinādams tikt līdzi pa

ziņas nemierpilnajai domai.

— Tāpēc, ka vienmēr tiek reklamētas nevis mantas, bet gan

parasta cilvēciskā laime. Vienmēr tiek rādīti vienādiņ laimīgi

cilvēki, tikai dažādos gadījumos šo laimi ir izraisījuši dažādi

priekšmeti. Tālab cilvēks dodas uz veikalu ne pēc lietām, bet

pēc šīs laimes, taču to tur nepārdod. Bet pēc tam lama kritizēja

kaut kāda Če Gevaras teoriju. Viņš sacīja, ka Če Gevara nav

īstens budists un tāpēc nav budistam nekāda autoritāte. Turklāt

viņš nav devis pasaulei itin neko, izņemot automātu kārtas un

personisko tirdzniecības marku. Tiesa, arī pasaule viņam nav

neko devusi…

— Klausies, — Tatarskis viņu pārtrauca. — Beidz. Tik un tā

es patlaban neko nesapratīšu — galva sāp. Tu labāk pasaki, kas

tā bija par mantru, ko tu man iedevi.

— Tā nav mantra, — atbildēja Girejevs. — Tas ir teikums

no ivrita mācību grāmatas. Man sieva mācās ivritu.

— Sieva? — Tatarskis pārjautāja, notraušot no pieres auk

stu sviedru lāses. — Nu, protams. Ja ir dēls, tad arī sievai jābūt.

Bet kāpēc viņa mācās ivritu?

— Viņa grib no šejienes laisties prom. Viņa nesen redzēja

briesmīgu vīziju. Bez visādiem gļukiem, vienkārši meditējot.

Vārdu sakot, ir akmens, un uz tā guļ plika meitene, un šī mei

tene ir Krievija. Un tātad pār viņu ir pārliecies tāds… Seju ne

saskatīt, bet it kā šinelī ar uzplečiem. Vai arī tādā kā lietus

mētelī. Un viņš viņai…

— Pietiks, — sacīja Tatarskis. — Izvemšos. Labāk es tev

vēlāk piezvanīšu.

— Zvani, — piekrita Girejevs.

— Pagaidi. Kāpēc tu man iedevi teikumu, nevis mantru?

— Kāda starpība. Tādā stāvoklī vienalga, ko bubināt. Gal

venais — nodarbināt prātu un tempt vairāk šņabja. Bet mantru

bez nodošanas kurš gan tev dos…

— Un ko šī frāze nozīmē?

— Tūlīt paskatīšos. Kur nu bija… Aha, lūk. "Od melafefon

bva kha ša." Tas nozīmē: "Iedodiet, lūdzu, vēl vienu gurķi."

Forši, vai ne? Visīstākā mantra. Tiesa, sākas nevis ar "om", bet

ar "od". To es apmainīju. Bet ja vēl beigās pieliktu "hum"…

— Viss, — sacīja Tatarskis. — Paliec sveiks. Es eju pēc alus.

Rīts bija skaidrs un svaigs; tā dzestrajā, rēnajā gaisā virmoja dūmakains pārmetums. Izgājis no kāpņu telpas, Tatarskis domīgi apstājās. Līdz diennakts veikalam, kur viņš parasti devās, lai uzlāpītos, vajadzēja stampāt kādas desmit minūtes un tikpat daudz arī atpakaļ. Pavisam blakus, divu minūšu gājumā, atradās kioski, vienā no tiem viņš kādreiz strādāja un kopš tā laika ne reizi nebija garām nogājis. Taču patlaban nebija laika neapjaustām bailēm. Cīnīdamies ar nevēlēšanos dzīvot vairs tālāk, Tatarskis gāja uz kioskiem.

Daži no tiem jau bija atvērti; tostarp arī avīžu kiosks. Tatarskis nopirka trīs bundžiņas "Tuborga" un analītisko tabloīdu —

tajā viņš parasti pētīja tikai reklāmas, un profesionālo interesi nespēja nomākt pat spēcīgas paģiras. Pirmo bundžu viņš izdzēra, šķirstīdams avīzi. Uzmanību piesaistīja "Aeroflotes" reklāma, kurā pa trapu, kas bija piesliets pie paradīzes augļiem pārpilnas palmas, kāpa augšup kāds precēts pāris. "Ir nu gan idioti!" Tatarskis nodomāja. "Kurš gan taisa tādu reklāmu? Pieņemsim, cilvēkam jālido uz Novosibirsku. Taču viņam apsola, ka viņš nokļūs paradīzē. Bet viņam varbūt vēl par agru uz paradīzi, viņam varbūt vēl Novosibirskā lietas jākārto… Viņi vēl būtu izdomājuši aerobusu "Ikars"…" Visu nākamo lappusi aizņēma krāsains šampanieša "Strēlnieka atraitne Nr. 57" plakāts: apžilbinoša blondīne ar ūdensslēpēm, runādama pa mobilo telefonu, traucās garām ar palmām apaugušai dzeltenai salai. Vēl tabloīdā varēja atrast amerikāņu restorāna uz Sacelšanās laukuma reklāmu — ieejas fotogrāfija, virs kura dega jautrs neona uzraksts:

BEVERLY KILLS A CHUCK NORRIS ENTERPRISE*

Salocījis avīzi, Tatarskis to noklāja uz netīras kastes, kas stāvēja starp kioskiem, apsēdās un atvēra otro bundžiņu.

Gandrīz uzreiz palika labāk. Lai nevērotu pasauli visapkārt, Tatarskis sāka blenzt alus bundžā. Uz tās zem dzeltenā uzraksta Tuborg bija liels zīmējums: resns vīrietis bikšturos no pieres ar baltu lakatu slaucīja sviedrus. Virs vīrieša liesmoja zila debess, bet viņš pats stāvēja uz šauras taciņas, kas veda kaut kur aiz apvāršņa; vārdu sakot, zīmējums bija tik pilns ar simbolisku jēgu, ka nevarēja saprast, kā to iztur plānais bundžiņas skārds. Tatarskis automātiski sāka sacerēt saukli.

* Beverlv Kills [angļu val.) — vardu spēle no Beverly Hills Beverlihilsa. Šeit — Beverlija nogalina. Čaka Norisa uzņēmums.

"Varētu apmēram tā," viņš domāja. "Dzīve — tā ir vientuļa klejošana zem svilinošas saules. Ceļš, pa kuru mēs ejam, ved uz nekurieni. Un nav zināms, kur mūs sagaidīs nāve. Kad par to atceries, dzīvē viss liekas tukšs un niecīgs. Un tad atnāk apgaismība. Tuborg. Padomā par galveno!"

Daļu no saukļa varētu uzrakstīt latīniski. Tatarskim patika latīnismi vēl kopš pirmā darbiņa laikiem. Piemēram, "Garāmgājēj, apstājies!" — un bija klātpielikts kaut kāds viator. Tatarskis precīzi neatcerējās, vajadzēja ieskatīties "Spārnotajos latīnismos". Viņš parakņājās kabatās, meklēdams pildspalvu, lai pierakstītu izdomāto. Pildspalvas nebija. Tatarskis nolēma to palūgt kādam garāmgājējam, pacēla acis un savā priekšā ieraudzīja Huseinu.

Huseins smaidīja ar lūpu kaktiņiem, rokas bija sabāztas platās samta biksēs, bet eļļaini spulgojošās acis galīgi neko neizteica — viņš laikam nupat bija ieņēmis devu. Viņš gandrīz nemaz nebija mainījies, ja nu vienīgi mazliet pieņēmies miesās. Uz galvas viņam bija pazema papaha.

Tatarskim izkrita no rokas alus bundža, un simboliskais dzeltenais strautiņš uzzīmēja uz asfalta tumšu plankumu. Izjūtas, kas sekundes laikā izdrāžas cauri viņa dvēselei, droši varēja iekļauties tikko kā izdomātajā "Tuborga" koncepcijā — izņemot to, ka nekāda apgaismība neiestājās.

— Ejam, — Huseins sacīja un aicinādams salieca pirkstu.

Tatarskis brīdi svārstījās — vai tik nemukt prom, taču nosprieda, ka prātīgāk būtu to nedarīt. Cik nu viņš atcerējās, Huseina refleksi uztvēra kā mērķi katru objektu, kas bija lielāks par suni, mazāks par automašīnu un ātri pārvietojās. Protams, pa visu šo laiku morfīnu un sufiju mūzikas iespaidā viņa iekšējā pasaule varēja ievērojami izmainīties, taču Tatarski diez ko nevilināja iespēja to pārbaudīt praksē.

Vagoniņš, kur Huseins dzīvoja, arī tikpat kā nebija mainījies — tikai tagad logus sedza biezi aizkari, bet uz jumta stāvēja zaļš antenas šķīvītis. Huseins atvēra durvis un maigi pagrūda Tatarski no muguras.

Iekšpusē valdīja puskrēsla. Darbojās milzīgs televizors, ekrānā zem kupla koka bija sastingušas trīs figūras. Attēls tikko jaušami mirgoja — televizors bija pieslēgts pie videomagnetofona, kam bija nospiests pauzes taustiņš. Televizoram iepretī atradās soliņš. Uz tā, atspiedies pret sienu, sēdēja sen neskuvies cilvēks saburzītā žaketē ar zelta pogām. Viņa labā kāja un roka bija saslēgtas kopā ar roku dzelžiem, kas bija izvērti zem sola, tā ka ķermenis ieņēma grūti aprakstāmu pusguļus stāvokli, kas Tatarskim atgādināja Corean Air reklāmā attēloto biznesa klases pasažiera vauanālo pozu (tikai reklāmā ķermenis bija pagriezts tā, lai roku dzelžus nevarētu pamanīt). Ieraugot Hušeinu, cilvēks nodrebēja. Huseins izvilka no kabatas mobilo telefonu un parādīja to pie sola pieķēdētajam. Tas sāka noraidoši purināt galvu, un Tatarskis ieraudzīja, ka viņa mutei ir pārlīmēta plata miesaskrāsas līmlente, uz kuras ar sarkanu flomāsteru uzzīmēts smaids.

— Gnīda gatavais, — Huseins nomurmināja. Paņēmis no galda tālvadības pulti, viņš nospieda podziņu. Figūras televizora ekrānā gurdi sakustējās — magnetofons darbojās palēninātā režīmā. Tatarskis pazina nevainojami politkorektos un tāpēc neaizmirstamos kadrus no "Kaukāza gūstekņa" — tā laikam šo filmu sauca. Krievu desantnieks sagumzītā uniformā jautri un nedroši aplūkoja apkārtni, divi kaukāzieši nacionālajā apģērbā un ugunīgām acīm turēja viņu aiz rokām, bet trešais tādā pašā papahā kā Huseinam tuvināja viņa kaklam garu muzeja zobenu. Ekrānā nomainījās vairāki tuvplāni — desantnieka acis, pie nostieptās ādas piespiestais asmens (Tatarskis nodomāja, ka tas ir apzināts citāts no Bunjuela "Andalūzijas suņa" ar nodomu izpatikt Kannu žūrijai), bet pēc tam slepkavas roka asi parāva zobenu uz sevi. Tūlīt pēc tam ekrānā viss sakas no jauna: slepkava atkal tuvināja savu zobenu upura kaklam. Fragments bija ieciklēts. Tikai tagad Tatarskim pielēca, ka viņš skatās ko līdzīgu reklāmas rullītim, kādu visu laiku griež izstādes stendā. Pat ne līdzīgu — tas patiesībā arī bija reklāmas rullītis. Arī Huseinu bija skārušas informācijas tehnoloģijas, un tagad viņš pozicionēja sevi klienta apziņā ar videoklipu, izskaidrodams, kādus pakalpojumus sniedz viņa uzņēmums. Iespējams, ka tuvplāns ar zobenu pie kakla bija pat piemontēts — Tatarskis šādu kadru filmā neatcerējās. Klients, pēc visa spriežot, labi pazina gan klipu, gan Huseina uzņēmumu — aizvēris acis, viņš nokāra galvu uz krūtīm.

— Tu skaties, skaties! — sacīja Huseins, saķēra viņu aiz

matiem un pagrieza ar seju pret ekrānu. — Nolāpītais jokdaris!

Tu man vēl ilgi smaidīsi…

Nelaimīgais klusu ieīdējās, taču viņa sejā joprojām staroja plašs smaids, un Tatarskis sajuta pret viņu iracionālu nepatiku.

Huseins viņu atlaida, uzlika taisnāk papahu un pagriezās pret Tatarski.

— Tikai vienreiz jāpiezvana pa telefonu, bet negrib. Gan

sevi moka, gan citus. Ir nu gan cilvēki… Un tu pats kā? Trīcina

tevi, redzu.

— Nē, — Tatarskis sacīja. — Paģiras.

— Es taču tev varu ieliet, — sacīja Huseins.

Viņš piegāja pie ugunsdrošā skapja, izvilka no tā Hennessy pudeli un divas ne visai tīras glāzes.

— Par viesi no sirds priecājos, — viņš sacīja, saliedams

konjaku.

Tatarskis ar viņu saskandināja, un abi izdzēra.

— Ko dari dzīvē? — Huseins prasīja.

— Strādāju.

— Un kur?

Vajadzēja kaut ko atbildēt, turklāt tā atbildēt, lai Huseins nevarētu pieprasīt atkāpšanās naudu par biznesa pamešanu. Pašreiz Tatarskim naudas nebija. Viņa skatiens pielipa televizora ekrānam, kur kārtējo reizi iestājās nāve. "Lūk, šitā arī mani nobeigs," Tatarskis nodomāja. "Un neviens uz kapa pat puķīti neuzliks…"

— Nu tad kur? — Huseins pārjautāja.

— Bizness ar puķēm, — pats sev par pārsteigumu, sacīja

Tatarskis. — Kopā ar azerbaidžāņiem.

— Ar azerbaidžāņiem? — Huseins neticīgi atjautāja. — Ar

kādiem azerbaidžāņiem?

— Ar Rafiku, — Tatarskis iedvesmoti atbildēja. — Un ar

Eldaru. īrējam lidmašīnu, šurp vedam puķes, bet turp… Pats,

saproti, ko. Protams, īrēju ne jau es. Es tāpat vien, ja kaut kas

jāizdara.

— Jā? Un vai tad kā cilvēks nevarēji paskaidrot? Kāpēc at

slēgas nometi?

— Žūpoju, — atbildēja Tatarskis.

Huseins aizdomājās.

— Nezinu, nezinu… — viņš sacīja. — Puķes ir laba lieta. Es

neko nepārmestu, ja tu kā vīrs vīram būtu paskaidrojis. Bet

tagad… Būs jāparunā ar tavu Rafiku.

— Viņš patlaban atrodas Baku, — sacīja Tatarskis. — Un

Eldars arī.

Iepīkstējās peidžeris pie viņa jostas.

— Kurš? — Huseins jautāja.

Tatarskis paskatījās peidžera ekrāniņā un ieraudzīja Haņina numuru.

— Tāpat vien. Paziņa. Viņam nav nekāda sakara…

Huseins klusēdams pastiepa roku, un Tatarskis padevīgi tajā ielika savu peidžeri. Huseins izvilka telefonu, uzgrieza numuru un zīmīgi paskatījās uz Tatarski. Otrā līnijas galā paņēma klausuli.

— Ailē! — sacīja Huseins. — Ar ko es runāju? Haņins?

Sveiks, Haņin. Te zvana no kaukāziešu novadniekiem. Mani

sauc Huseins. Es tev kāpēc zvanu — pie manis te sēž tavs draugs

Vova. Viņam ir problēma — viņš mums ir parādā. Un nezina,

kur ņemt. Lūdza pazvanīt tev, varbūt tu palīdzēšot. Tu arī ar

viņu kopā pārvadā puķes?

Viņš pamirkšķināja Tatarskim un klusēdams klausījās minūti vai divas.

— Ko? — viņš pajautāja un saviebās. — Tu man pasaki —

vai tu ar viņu kopā pārvadā puķes, vai ne? Kā tas ir — metafo

riski? Kāda persiešu roze? Kāds Ariosto? Kas? Kam? Tu labāk

savu draugu… Klausos…

Pēc Huseina sejas izteiksmes Tatarskis noprata, ka līnijas otrā galā ir pateikuši kaut ko neiedomājamu.

— Man vienalga, kas tu esi, — pēc krietnas pauzes Huseins

atbildēja. — Sūti, ko gribi… Jā… Kaut vai to jūsējo OPIZDONa

pulku ar tankiem. Tikai katram gadījumam tu viņus brīdini, ka

i ne jau ievainots pionieris no Baltā nama te zviln, saprati, jā,

nē? Ko? Pats atbrauksi? Brauc… Raksti adresi…

Salocījis telefonu, Huseins jautājoši pavērās Tatarskī.

— Es taču teicu, ka nav vērts…

Huseins pasmīnēja.

— Par mani baidies? Cienu, ka rūpējies. Taču nevajag.

Izņēmis no ugunsdrošā skapja divus "citroniņus"*, viņš

mazliet palocīja detonatoru ūsiņas un iebāza katru granātu savā kabatā. Tatarskis izlikās, ka skatās pavisam uz citu pusi.

"Citrons" — granāta.

Pēc pusstundas pāris metru attāluma no vagoniņa nobremzēja folklorizētais sešsimtais mersedess ar tonētiem stikliem, un Tatarskis pielipa aizkaru spraugai. No mašīnas izlīda divi cilvēki — viens no tiem bija izspūrušais Haņins, bet otru Tatarskis nepazina.

Visi vauidentifikatori šo cilvēku definētu kā vidusšķiras pārstāvi — tipisks bullis, kājnieks ar sarkanu purnu no kaut kāda ostas komisijas veikala. Viņam bija melna ādas žakete, smaga zelta ķēde un sporta bikses. Taču, spriežot pēc mašīnas, viņš bija īstenojis tik reto iespēju uzkalpoties no kareivja līdz ģenerālim. Pārmijis ar Haņinu pāris vārdu, viņš devās uz vagoniņa durvīm. Haņins palika turpat stāvam.

Durvis atvērās. Nepazīstamais smagi iesoļoja vagoniņa, vispirms pablenza uz Huseinu, pēc tam uz Tatarski, tad uz pieķēdēto pie sola. Viņa sejā atainojas izbrīns. Sekundi viņš nekustējās, it kā neticēdams savām acīm, pēc tam paspēra soli uz piekaltā pusi, sagrāba to aiz matiem un divas reizes spēcīgi trieca ar seju pret celi. Nabags ar brīvo roku mēģināja aizsargāties, taču nepaspēja.

— Redz, kur tu, maita, tupi! — griezīgi iebļāvās ienākušais,

un viņa seja piesarta vēl jo spēcīgāk. — Bet mēs tevi meklējam

divas nedēļas pa visu pilsētu! Gribēji noslēpties, ko? Komer

sants izdrāztais!

Tatarskis un Huseins saskatījās.

— Ei, tu tā mierīgāk, — Huseins nepārliecinoši sacīja.

— Viņš, protams, ir komersants, nav runas, bet viņš tomēr ir

mans komersants.

— Ko? — nepazīstamais noprasīja, atlaizdams asiņaino

galvu. — Tavs? Viņš bija mans komersants jau tad, kad tu vēl

kalnos kazas ganīji.

— Es kalnos ganīju āžus, nevis kazas, — Huseins mierīgi

atbildēja. — Bet, ja tu esi atbraucis lekties, tad es tev ievēršu nāsīs riņķi, saku reāli.

— Kā tu teici? — nepazīstamais saviebās un atpogāja žaketi,

zem kuras kreisajā pusē kaut kas tā kā bija izspiedies. — Kādu

riņķi?

— Šitādu, — sacīja Huseins, izvilkdams no kabatas gra

nātu.

Paskatījies uz saliektajām Ūsiņam, nepazīstamais mirklī nomierinājās.

— Man tas riebeklis ir parādā, — viņš paziņoja.

— Man arī, — sacīja Huseins, noslēpdams granātu.

— Man viņš pirmais bija parādā.

— Nē. Man viņš ir pirmais parādā.

Kādu brīdi abi blenza viens otrā.

— Labi, — sacīja nepazīstamais. — Rīt satiksimies un pār

spriedīsim. Desmitos vakarā. Kur?

— Nāc tieši šurp.

— Piefiksēts, — sacīja nepazīstamais un ar pirkstu iebak

stīja Tatarskim: — Jauniņo es savācu līdzi. Viņš ir manā pārziņā.

Tatarskis jautājoši paskatījās Huseinā. Tas maigi pasmaidīja.

— Par tevi tirgus beidzies. Tavs draugs visas saistības uz

ņēmās. Bet ja tā, cilvēciski — piekāp. Atnes puķes. Rozes. Man

tās patīk.

Izgājis ārā nopakaļ pārējiem, Huseins aizsmēķēja cigareti un atspiedās ar muguru pret vagoniņa sienu. Paspēris pāris soļu, Tatarskis pagriezās.

— Es aizmirsu alu, — viņš teica.

— Aizej un paņem, — atbildēja Huseins.

Tatarskis atgriezās vagoniņa un savāca no galda pēdējo Tuborg bundžiņu. Pie sola piekaltais sāka īdēt un pacēla brīvo roku. Tatarskis tajā ieraudzīja krāsaina papīra četrstūrīti, paņēma

un steidzīgi iebāza kabatā. Gūsteknis iestenējās oktāvu augstāk, pagrieza ar pirkstu neredzama telefona disku un piespieda plaukstu pie sirds. Tatarskis pamāja un izgāja. Ārpusē smēķējošais Huseins, likās, neko nebija manījis. Nepazīstamais ar Haņinu jau sēdēja mašīnā; tiklīdz Tatarskis apsēdās uz priekšējā sēdekļa, tā sāka braukt.

— Iepazīstieties, — Haņins sacīja. — Vavans Tatarskis. Viens

no mūsu labākajiem speciālistiem. Bet tas, — viņš pamāja uz

nepazīstamo, kurš patlaban izstūrēja mašīnu uz ceļa, — ir

Mazais Vovčiks. Tikpat kā tavs vārdabrālis. Vēl saukts par Nīčieti.

— Tas tāpat vien, sūds, — mirkšķinādams ātri nomurmi

nāja Vovčiks. — Tas bija sen.

— Viņš ir cilvēks ar ļoti svarīgu ekonomisku funkciju, —

Haņins turpināja. — Varētu pat teikt — liberālā modeļa galve

nais posms valstīs ar zemu vidējo gada temperatūru. Tu kaut

nedaudz orientējies tirgus ekonomikā?

— Mazliet, — atbildēja Tatarskis un salika kopā divus pirk

stus, atstājis starp tiem milimetra spraugu.

— Tad tev jāzina, ka pilnīgi brīvā tirgū šī nosacījuma ievē

rošanai ir jābūt pieejamiem absolūtās brīvības līmeņa regula

toru pakalpojumiem. Vovčiks ir tieši tāds regulators. Vārdu sakot,

mūsu jumts…

Kad mašīna apstājās pie luksofora, Mazais Vovčiks paskatījās Tatarskī ar mazām, neizteiksmīgām ačtelēm. Nebija saprotams, kāpēc viņu sauca par Mazo — viņš bija pavecs liela izmēra vīrietis. Seja atgādināja tipisko bandītu pelmeni ar izplūdušām aprisēm, starp citu, tā neizraisīja īpašu riebumu. Nopētījis Tatarski, viņš sacīja:

— Es tā īsi. Vai tev krievu ideja pielec?

Tatarskis nodrebēja un izbolīja acis.

— Nē, — viņš teica. — Par šo tēmu neesmu domājis.

— Vēl jo labāk, — Haņins iejaucās. — Ka saka, ar svaigu

galvu…

— Bet kam tas vajadzīgs? — Tatarskis noprasīja, pagriezies

pret Haņinu.

— Tev pasūtījums idejas izstrādāšanai, — Haņins atbildēja.

— No kā?

Haņins pamāja uz Vovčiku.

— Še tev pildspalva un bloknots, — viņš sacīja. — Klausies

uzmanīgi un pieraksti. Pēc tam no tā visa uzkonstruēsi.

— Tur nav ko klausīties, — Vovčiks noburkšķēja. — Tāpat

viss skaidrs. Saki, Vavan, vai tu, būdams ārzemēs, jūti pazemo

jumu?

— Es tur nekad neesmu bijis, — Tatarskis atzinās.

— Un pareizi. Tāpēc, ka — ja brauksi, jutīsi. Es tev saku —

viņi mūs neuzskata par cilvēkiem, it kā mēs visi būtu zvēri vai

mēsli. Nūjā, kad tu kādā tur "Hiltonā" noīrēsi visu stāvu, tad

pie tevis stāvēs rindām, lai uztaisītu minētu. Taču, ja pagadīsies

kaut kādā furšetē vai sabiedrībā, tad ar tevi runā kā ar pērtiķi.

Kāpēc, prasa, tev tik liels krusts — vai tu esi sludinātājs? Es

viņam, sūdam, Maskavā tādu sludinātāju parādītu…

— Bet kāpēc attieksme ir tieši tāda? — Haņins pārtrauca.

— Viedokļi ir?

— Ir, — sacīja Vovčiks. — Viss tāpēc, ka viņi mūs uztur.

Skatāmies viņu filmas, braucam ar viņu vāģiem un pat rijam

viņu rijamo. Bet paši ražojam, ja padomā, tikai čunguru… Kas

arī no tiem pašiem dolāriem vien sastāv, tā ka nav skaidrs, kā

mēs izmanāmies to ražot. Kaut gan, no otras puses, taču ražo

jam — par velti neko nedotu… Es vispār neesmu ekonomists,

taču precīzi jūtu — smird pēc sūdiem, kaut kādi mēsli tam visam

apakšā ir.

Vovčiks apklusa un grūtsirdīgi aizdomājās. Haņins gribēja kaut ko piemetināt, taču Vovčiks pēkšņi aizsvilās.

— Bet viņi taču doma, ka mes esam kulturāli izdrāztie!

Tāpat kā Āfrikas čurkas, saproti? It kā mēs kādi dzīvnieki ar

naudu. Cūkas vai buļļi. Bet mēs taču esam Krievija! Briesmīgi

pat iedomāties! Varena valsts!

— Jā, — sacīja Haņins.

— Vienkārši visu šo sūdu dēļ uz kādu laiku pazaudējām

saknes. Pats zini, kāda dzīve — nav kad nopirsties. Bet tas ne

nozīmē, ka mēs aizmirstam, no kurienes esam nākuši, ne tā, kā

tie nēģeru āži…

— Tu labāk bez emocijām, — sacīja Haņins. — Paskaidro

puisim, ko tu no viņa gribi. Un tā vienkāršāk, bez lirikas.

— Vārdu sakot, es tev tagad pāris vārdos izskaidrošu situā

ciju, — sacīja Vovčiks. — Mūsu nacionālais bizness iziet starp

tautiskajā arēnā. Bet tur tiek apgrozīta visāda nauda — gan

čečenu, gan amerikāņu, gan kolumbiešu, — nu, tu jau saproti.

Un, ja uz šo naudu skatās vienkārši kā uz naudu, tad tā visa ir

vienāda. Taču patiesībā katrai naudai aizmugurē stāv kaut kāda

nacionālā ideja. Mums agrāk bija pareizticība, patvaldība un

tautiskums. Pēc tam bija komunisms. Taču tagad, kad komu

nisms beidzies, nekādas idejas, izņemot naudu, nav vispār. Bet

nevar taču naudai stāvēt aizmugurē nauda, vai ne? Tad galīgi

nav skaidrs — kāpēc viena nauda priekšā, otra aizmugurē?

— Re, kā, — Haņins sacīja. — Mācies, Vavan.

— Un kad mūsējie krievu dolāri grozās kaut kur Kārību ba

seinā, — Vovčiks turpināja, — nu galīgi nevar pielekt, kāpēc tie

ir tieši krievu dolāri. Mums trūkst nacionālās identitātes…

Pēdējo vārdu Vovčiks izrunāja pa zilbēm.

— Saprati? Čečeniem tāda ir, bet mums nav. Tāpēc arī uz

mums skatās kā uz mēsliem. Bet vajag, lai būtu skaidri sapro

tama un vienkārša krievu ideja, lai varētu jebkuram draņķim no jebkuras Harvardas saprotami pateikt — tiripiritralalā un nav ko glūnēt. Un mums pašiem tomēr arī jāzina, no kurienes esam nākuši.

— Tu labāk izvirzi uzdevumu, — Haņins sacīja un spogulītī

pamirkšķināja Tatarskim. — Viņš taču ir mans galvenais krea

tors. Viena viņa laika minūte maksā vairāk, nekā mēs ar tevi

kopā nopelnām nedēļā.

— Uzdevums ir vienkāršs, — Vovčiks sacīja. — Uztaisi man

krievu ideju nu tā apmēram uz piecām lappusēm. Un īso vari

antu uz vienas lapas. Un lai būtu tā reāli uzrakstīts, bez pārgud

rībām. Un lai es kuram katram importa pēdiņām, vienalga, biz

nesmenim, dziedātājam vai vēl kādam, ar to varētu aizbāzt

muti. Lai viņi nedomātu, ka mēs te Krievijā vienkārši nospērām

naudu un ielikām tērauda durvis. Lai tādu garīgumu justu,

maukas, kā četrdesmit piektajā pie Staļingradas, skaidrs?

— Bet kur es to… — Tatarskis iesāka, bet Haņins viņu pār

trauca.

— Bet tā, jau mīlīt, ir tava darīšana. Termiņš — viena diena,

darbs steidzams. Pēc tam tu man būsi vajadzīgs citām lietām.

Un liec aiz auss: mēs šo ideju pasūtījām ne tikai tev, bet vēl

kādam cilvēkam. Tātad centies.

— Ja nav noslēpums, kuram tad? — Tatarskis pajautāja.

— Sašam Blo. Par tādu esi dzirdējis?

Tatarskis noklusēja. Haņins pamāja Vovčikam, un mašīna apstājās. Pastiepis Tatarskim simtnieku, Haņins teica:

— Tas taksim. Brauc mājās strādāt un šodien vairs nedzer.

Izkāpis no mašīnas, Tatarskis pagaidīja, kamēr tā aizbrauc,

un sameklēja kaukāziešu gūstekņa vizītkarti. Tā izskatījās dīvaina — centrā bija uzzīmēta sekvoja, bet visu pārējo aizņēma zvaigznes, svītras un ērgļi. Pāri šai romiešu greznībai ar čirkainiem, prāviem burtiem bija uzdrukāts:

ATVĒRTĀ AKCIJU SABIEDRĪBA

"TAMPAKO" ATSPIRDZINOŠI DZĒRIENI UN SULAS

Akciju menedžeris Mihails ŅEPOIMANS

— Aha, — Tatarskis nomurmināja. — Atceramies, atcera

mies.

Iebāzis vizītkarti atpakaļ kabatā, viņš pagriezās pret mašīnu straumi un pacēla roku. Gandrīz tūlīt pat nobremzēja taksometrs.

Taksistam, apaļvaidzim lempim, sejā rotājās koncentrēts aizvainojums. Tatarskim iešāvās prātā doma, ka viņš līdzinās ar ūdeni pārpildītam prezervatīvam, un pietiktu tik mazdrusciņ piedurties ar kaut ko asu, lai tas izšļāktos pār apkārtējiem kā vienreizējs ūdenskritums.

— Sakiet, lūdzu, — sev pašam par pārsteigumu pajautāja

Tatarskis. — Vai jūs gadījumā nezināt, kas ir krievu ideja?

— Ha! — vadītājs atbildēja, it kā būtu gaidījis tieši šo jautā

jumu. — Es tev tūlīt izstāstīšu. Es pats pa pusei esmu mordvietis.

Redzi, tad, kad es dienēju armijā, pirmajā gadā, tur bija viens

seržants uzvārdā Hārlejs. "Es," viņš runāja, "mordvas un čurkas

neieredzu!" Viņš mani aiztrieca uz havaju ar zobu birsti tīrīt

podus. Divus mēnešus, maita, ņirgājās par mani. Bet pēc tam

pie mums parādās veseli trīs bračkas mordvieši, un visi svar

cēlāji, vari iedomāties? Nu tad kuram gan te, saka, mordvieši

nepatīk?

Šoferis laimīgi iesmējās, un mašīna ar plašu loku nolīkumoja pa ceļu, tik tikko neiebraukdama pretējā joslā.

— Bet kāds tam sakars ar krievu ideju? — ierāvies sēdeklī,

noprasīja pārbaidītais Tatarskis.

— Tāds. Šis Hārlejs tā dabūja pa purnu, ka nogulēja med

sanbatā divas nedēļas. Redz, kā. Un pēc tam viņu vēl piecas reizes dauzīja, kamēr izvilka līdz dembelim. Un ja vēl tikai būtu dauzījuši vien…

— Šeit, lūdzu, pieturiet, — Tatarskis neizturēja.

— Šeit nedrīkst, — sacīja šoferis. — Jāapgriežas. Es saku, ja

viņu būtu tikai situši… Nēe!

Tatarskis samierinājās, un, kamēr taksometrs aizveda viņu līdz mājām, šoferis viņu iepazīstināja ar seržanta šovinista likteņa tik izsmeļošām detaļām, ka iznīcināja kaut visniecīgāko iespēju izpausties līdzjūtībai — jo aiz tās, kā likums, vienmēr ir kāds īss identificēšanās mirklis, taču šeit tas bija neiespējams, jo nedz prāts, nedz dvēsele uz to neuzdrošinājās. Starp citu, tas bija parasts armijas pastāsts. Kad Tatarskis izkāpa, šoferis uz atvadām noteica:

— Bet par to ideju es tev pateikšu godīgi — velns viņu

zina. Ka tikai es varu nopelnīt benzīnam un paikai. Bet viss

pārējais — vai Dudajevs, vai Mudajevs —, ka tikai mani ar purnu

nedauza pret galdu.

Varbūt tieši šie vārdi Tatarskim lika atcerēties piekalto menedžeri, kurš grieza tukšumā telefona numuru. Iegājis kāpņu telpā, viņš apstājās. Tikai tagad viņš atskārta, ko situācija viņam patiesībā pieprasa. Izvilcis no kabatas vizītkarti, viņš tās otrajā pusē uzrakstīja:

TAMPAKO AKCIJAS! ŠODIEN PAPĪRA LAPA, RlT SULU SPAIŅI!

"Tātad skujkoks gan," viņš nodomāja. "Labi. Dosim cilvēkam pēdējo iespēju. Piezvanīšu, kad Huseins viņu palaidīs vaļā. Bet tikmēr lai rullē dolārus."

BIŠKOPĪBAS INSTITŪTS

Bieži gadās: tu izej vasaras rītā āra uz ielas, ieraugi acu priekšā milzīgu, brīnišķīgu pasauli, kas kaut kur steidzas, kas pilna ar neskaidriem solījumiem un debesīs izrisušu laimi, un piepeši dvēselē uzplaiksni sekundes daļā sapresēta caururbjoša izjūta — redzi, te nu, lūk, tavā priekšā ir dzīve, un tu vari pa to soļot neatskatīdamies, likt uz spēles pats sevi un uzvarēt, un aiztraukties ar baltu kuteri pa viņas jūrām un aizbrazties ar baltu mersedesu pa viņas ceļiem. Un rokas pašas no sevis sažņaudzas dūrēs, un saspringst žokļi, un tu dod pats sev vārdu, ka noteikti kaut ar zobiem izplēsīsi no šī naidīgā tukšuma daudz, daudz naudas, un, ja nāksies, noslaucīsi no ceļa jebkuru, un neviens neuzdrīkstēsies tevi nosaukt amerikāņu vārdā loser.

Tā mūsu dvēselēs darbojas orālais vaufaktors. Bet Tatarskis, ar mapīti padusē slādams uz metro pusi, pret tā uzstājīgajiem aicinājumiem palika vienaldzīgs. Viņš jutās tieši kā lūzeris, proti, ne vien kā pilnīgs idiots, bet arī kara noziedznieks un neizdevies posms cilvēces bioloģiskajā evolūcijā.

Vakardienas pūliņi sacerēt krievu ideju beidzās ar pirmo pamatīgo izgāšanos Tatarska karjerā. Sākumā uzdevums nelikās pārāk sarežģīts, bet, apsēdies pie galda, viņš ar šausmām saprata, ka neko, nu itin neko nespēj izdomāt. Nepalīdzēja arī planšete, pie kuras vērsās izmisušais Tatarskis, kad pulkstenis jau bija pāri pusnaktij. Tiesa, Če Gevara atsaucās, bet atbildēja uz jautājumu par krievu ideju ar kaut kādu ērmīgu gabaliņu.

Krievzemieši!

Vispareizāk būtu runāt par orāli anālo vauiedarbību, jo šīs ietekmes saplūst vienā impulsā, un tieši šis emociju komplekss un konglomerāts tiek uzskatīts par sociāli vērtīgu cilvēka projekciju. Jāpiezīmē, ka reklāma šad tad dod priekšroku nevis kvazijungiskai pieejai, bet gan kvazifreidiskai: gadās, ka iegādāties materiālu objektu pamudina nevis atklāts monetāristiskās kopošanās akts, bet maģiskas īpašības meklējumi, kas jaudātu aizvākt orāli anālo stimulāciju kaut kur otrajā plānā. Piemēram, zilizaļa zobu birstīte kaut kādā veidā nodrošina varbūtību droši pārrāpties no augšējā balkona uz apakšējo, ledusskapis pasargā no bojāejas koncertflīģela drupās, kas nogāzies no jumta, bet marinētu kivi bundžiņa glābj no lidmašīnas katastrofas, — taču šādu pieeju vairums profesionāļu uzskata par novecojušu. Āmen.

Par krievu ideju šeit netieši atgādināja vienīgi uzruna ar tādu kā zagļu žargona pieskaņu "krievzemieši", kas Tatarskim vienmēr atgādināja terminu "arestanti", ko likumīgie zagļi parasti raksta uz zonu sūtītajās vēstulītēs, tā dēvētajās maļavās. Taču, pat neievērojot šo līdzību, iegūtais teksta fragmentiņš diez vai apmierinātu Mazo Vovčiku. Tatarska mēģinājumi nodibināt sakarus ar kādu citu šajā jautājumā vairāk kompetentu garu, beidzās neveiksmīgi. Jāsaka, ka vēršanās pie Dostojevska gara, uz kuru Tatarskis lika sevišķas cerības, izraisīja dažus blakusefektus: planšete sāka sīki trīcēt un lēkāt, it kā to no visām pusēm raustītu vairākas vienlīdz spēcīgas klātbūtnes, taču līkloču ķeburi, kas parādījās uz papīra, arī nekam nederēja, kaut gan, protams, varēja sevi mierināt ar domu, ka meklētā ideja ir tik transcedentāla, ka tas ir vienīgais paņēmiens, kā to nofiksēt rakstveidā. Lai kā arī būtu, Tatarskis pasūtījumu neizpildīja.

Lappusi ar fragmentu par zobu birstīti un kivi, kuru Tatarskis ielika mapītē, nedrīkstēja rādīt Haņinam nekādā gadījumā, taču kaut kas jārāda bija, un Tatarska prātu patlaban nodarbināja paššaustīšana. Viņš pārveidoja visus brendus, kuru nosaukumos bija ietverts vārds loser un saldkaisli attiecināja tos uz sevi; LoserJet un LoserMax skaudri blieza pa dvēseli un uz sekundi ļāva izmest no galvas tuvojošos neizbēgamo kaunu.

Nonākot tuvāk metro stacijai, Tatarskis savus kreņķus piemirsa. Tur norisinājās kaut kas neparasts. Teritorija bija aplenkta — kādi divdesmit ar automātiem bruņoti menti* sarunājās cits ar citu, izmantodami rācijas, un taisīja varonīgas un noslēpumainas sejas. Aplenktā laukuma vidū neliels ceļamkrāns uz vilcēja platformas novietoja apdegušas limuzīna atliekas. Apkārt mašīnas paliekām staigāja daži vīri civilā, kuri uzmanīgi pētīja asfaltu, kaut ko no tā uzlasīja un lika atkritummaisiem līdzīgās plastikāta pakās. To visu Tatarskis novēroja, stāvēdams uz paaugstinājuma, bet, kad viņš aizgāja līdz stacijai, notiekošo aizsedza pūlis, un nekur tuvāk nevarēja piespraukties. Pabukņījies līdzpilsoņu nosvīdušajās mugurās, Tatarskis nopūtās un devās tālāk.

Haņins nebija labā omā. Iespiedis pieri plaukstā, viņš ar cigaretes galu švīkāja pelnu traukā kabalistiskas zīmes. Tatarskis apsēdās iepretim uz krēsla maliņas un, spiezdams pie krūtīm mapīti, saraustīti sāka runāt:

— Es, protams, uzrakstīju. Kā nu mācēju. Taču, manuprāt,

man neizdevās, un Vovčikam to nevajadzētu dot. Lieta tāda, ka

šī ir tāda tēma… Izrādās, ka tēma nav tik vienkārša… Varbūt es

varētu izdomāt saukli vai papildināt krievu idejas brand essence,

vai arī kaut kā paplašināt to, ko uzrakstīs Saša Blo, bet uztaisīt

koncepciju es vēl pagaidām nevaru. Es to saku nevis kautrības

dēļ, bet objektīvi. Kopumā ņemot…

— Aizmirsti, — Haņins viņu pārtrauca.

— Bet kas noticis?

— Vovčiku nomušīja.

Ments — plaši iesakņojies milicijas darbinieka apzīmējums.

— Kā? — Tatarskis atgāzās krēslā.

— Pavisam vienkārši, — Haņins sacīja. — Viņam vakar bija

randiņš ar čečeniem. Starp citu, turpat blakus tavai mājai. Viņš

ieradās ar divām mašīnām, ar kaujiniekiem, viss, kā nākas. Do

māja, ka brauc pie cilvēkiem. Bet tie draņķi pa nakti uzkalnā

iepretim izraka ierakumu. Un, tikko viņš piebrauca, tā uzgāza

no diviem ugunsmetējiem smeļ*. Bet tā ir drausmīga manta. Tel

pisks sprādziens ar divtūkstoš grādu temperatūru. Vovčikam

mašīna bija bruņota, taču bruņas pret normāliem cilvēkiem,

nevis izdzimteņiem…

Haņins novicināja roku.

— Vovčiks uzreiz, — viņš klusu piemetināja. — Bet pārē

jos, kas pēc sprādziena palika dzīvi, piebeidza no ložmetēja,

kad spruka ārā no mašīnām. Es nesaprotu, kā ar tādiem cilvē

kiem var taisīt biznesu. Un vai tie vispār ir cilvēki. Mjā… No

bendēja kumeliņu krutie urkas…**

Brīdim atbilstošu skumju vietā Tatarskis sev par kaunu izjuta atvieglojumu, kas robežojās ar eiforiju.

— Jā, — viņš sacīja. — Tagad saprotu. Es šodien redzēju

vienu no tām mašīnām. Pagājušoreiz viņš brauca ar citu, un es

neko sliktu pat nepadomāju. Vēl nodomāju — ej nu sazini, kurš

nožmiegts, tagad jau katru dienu kādu nožmiedz… Bet tagad

redzu, ka viss sakrīt. Un ko tas mums nozīmē praktiski?

— Atvaļinājumu, — sacīja Haņins. — Uz nenoteiktu laiku.

Jāatrisina ļoti svarīgs jautājums. Hamleta jautājums. Man jau no

rīta divas reizes zvanīja.

— No milicijas? — Tatarskis jautāja.

— Jā. Bet pēc tam kaukāziešu novadnieki. Jau izošņājuši,

* Kamene (krievu val).

** yKarajiH cnBKy KpyTbie ypKH… Šeit Haņins pārveido frazeoloģismu yKarajiH cHBKyKpyrbie ropKH (krievu val.) — nav vairs spēka.

riebekļi, ka atbrīvojies komersants. Tāpat kā haizivis, pēc asins smakas. Un jautājums ir ļoti konkrēts. Zaftesģīmji reāli nodrošina ar jumtu, bet menti vienkārši pumpē naudu. Dažreiz pat nākas šiem visus zābakus nolaizīt. Bet nožmiegt var gan tie, gan šitie. Un menti it īpaši. Kā viņi man no rīta uzbrauca… Mēs, saka, zinām, ka tev ir briljanti. Bet kādi man briljanti? Pasaki, kādi?

— Nezinu, — atbildēja Tatarskis, atcerēdamies fotogrāfiju

ar briljanta kaklarotu un mūžības apsolījumu, ko redzēja Haņina

tualetā

— Labi, neņem galvā. Dzīvo, mīli, strādā… Starp citu, tevi

blakusistabā gaida.

— Kas? — Tatarskis nodrebēja.

— Kaut kāds tavs paziņa. Saka, ka atnācis darīšanās.

Morkovins izskatījās tieši tāds pats kā pēdējoreiz tiekoties, tikai celiņā tagad varēja saskatīt vairāk sirmu matu, bet acis bija kļuvušas skumjākas un gudrākas. Viņš bija ģērbies korektā tumšā uzvalkā ar svītrainu kaklasaiti un tādu pašu lakatiņu krūšu kabatā. Ieraudzījis Tatarski, viņš piecēlās no krēsla, plaši uzsmaidīja un paplēta rokas apkampienam.

— Uh, — viņš noteica, dauzot Tatarskim pa muguru. — Ir

nu gan tev purns, Vavan! Jau ilgi dzer?

— Tikko no plosta, — Tatarskis vainīgi atbildēja. — Man

iešķieba tādu darbiņu, ka citādi nav iespējams.

— Vai par to tu man stāstīji pa telefonu?

— Kad?

— Neatceries, vai? Tā jau es domāju. Tu biji pavisam jocīgs.

Stāstīji, ka raksti koncepciju Dievam, bet par to tev klūp virsū

mūžsenā čūska. Tu vēl lūdzi, lai atrodu tev citu darbu, teici, ka

esot noguris no pasaulīgā…

— Pietiks, — Tatarskis sacīja, paceldams roku. — Nespļauj

dvēselā Es tāpat esmu sūdos līdz ausīm.

— Tu pa īstam meklē darbu?

— Un kā vēl. Mūs aiz vienas kājas rausta menti, aiz otras

čečeni. Visus triec atvaļinājumā.

— Nu tad ejam. Starp citu, man mašīnā ir aliņš.

Morkovins bija atbraucis ar mazītiņu zilu BMW, kas atgādināja torpēdu uz riteņiem. Bija nepierasti tādā sēdēt — ķermenis atradās pusguļus stāvoklī, ceļi pacelti krūšu līmenī, bet braucamrīka apakša drāzās pa ceļu tik tuvu asfaltam, ka vēdera muskuļi gribot negribot sarāvās katru reizi, kad mašīna salēcās kārtējā bedrē

— Tev nav bail ar tādu braukt? — Tatarskis prasīja. — Ja nu

kāds lūkā aizmirsis lauzni vai no asfalta dzelzs stienis izsprau

cies?

Morkovins pasmīnēja.

— Es saprotu, ko tu gribi teikt, — viņš sacīja. — Bet es jau

sen esmu pieradis pie līdzīgām izjūtām darbā.

Mašīna nobremzēja krustojumā. Labajā pusē apstājās sarkans džips ar sešiem jaudīgiem prožektoriem uz jumta. Tatarskis pašķielēja uz šoferi — tas bija vīrietis ar zemu pieri, ar spēcīgi izteiktām uzacu līnijām; gandrīz viss viņš bija noklāts ar kuplu, melnu vilnu. Viena viņa roka glāstīja stūri, bet otra bija sažmiegusi plastmasas pepsikolas pudeli. Tatarskis piepeši atskārta, ka Morkovina mašīna ir krietni vien pārāka, un izjuta savā mūžā tik reto anālā vaufaktora iedarbību. Jāatzīst — tā bija aizraujoša izjūta. Izbāzis pa logu elkoni, viņš iedzēra alus malku un palūkojās uz džipa vadītāju apmēram tāpat, kā jūrnieki no aviācijas bāzes kuģa skatās uz pigmeju, kas ar plostu atpeldējis tirgot sapuvušus banānus. Vadītājs uzķēra Tatarska skatienu, un kādu brīdi viņi blenza viens otram acīs. Tatarskis

sajuta, ka vīrietis džipa uztver šo ieilgušo apmaiņu ar skatieniem kā izaicinājumu uz cīņu — kad Morkovina mašīna beidzot izkustējās, viņa seklajās acīs jau sāka burbuļot niknums. Tatarskim likās, ka vīrieša seja jau kaut kur ir redzēta. "Droši vien kinoaktieris," viņš nodomāja.

Morkovins izgrieza mašīnu brīvajā joslā un sāka braukt ātrāk.

— Man ir skaidrs, kāpēc tu brauc ar tādu mašīnu, — Ta

tarskis domīgi novilka, šķielēdams uz mašīnas priekšējā paneļa

sarkanajām oglītēm.

— Nu un kāpēc tad?

— Kā lai pasaka… Laikam, lai sabalansētu izjūtas.

Morkovins sarauca uzacis.

— Var teikt arī tā.

Tukšo bundžu Tatarskis izmeta pa logu.

— Klausies, — viņš noprasīja. — Bet uz kurieni mēs brau

cam?

— Uz mūsu organizāciju.

— Kas tā par organizāciju?

— Redzēsi. Negribu izbojāt iespaidu.

Pēc pāris minūtēm mašīna apstājās pie augstas režģu sētas vārtiem. Sēta izskatījās pamatīga — tās stieņi atgādināja ciklopiskus čuguna šķēpus ar apzeltītiem uzgaļiem. Milicim būdiņā Morkovins pabāza zem deguna kaut kādu kartīti, un vārti gausi atvērās, paverot skatu uz milzīgu četrdesmito gadu nogalē celtu staļinlaiku māju, kuras apveidi bija pietiekami nenoteikti, lai vienlaikus atgādinātu pakāpjveida meksikāņu piramīdu un ne pārāk augstu debesskrāpi, kurš būvēts, lai neietriektos ne pārāk augstajās padomju debesīs. Fasādes augšdaļa bija noklāta ar reljefiem rotājumiem — nolaistiem karogiem, zobeniem, zvaigznēm un kaut kādiem izrobotiem pīķiem; tas viss atsauca atmiņa sensenus karus un aizmirsto pulvera un slavas smaržu. Piemiedzis acis, Tatarskis izlasīja uzrakstu zem paša mājas jumta "Varoņiem mūžam slava!".

"Mūžīga slava — tas tā kā viņiem par daudz," viņš drūmi nodomāja. "Pietiktu arī ar pensiju."

Tatarskis bija staigājis garām šai ēkai nezin cik reižu; pirms krietna laika kāds viņam stāstīja, ka mājā izmitinājies slepens institūts, kur tiek izstrādāti jauni ieroču veidi. Tas izklausījās pēc patiesības, jo pie vārtiem karājās gluži kā sveiciens no antīkās senatnes — plāksne ar PSRS ģerboni un zeltītu uzrakstu "Biškopības institūts". Tatarskis paspēja ieraudzīt zem tās neuzkrītošu metāla plāksnīti ar vārdiem "Informācijas tehnoloģiju Starpbanku komiteja".

Stāvvietā nebija kur ābolam nokrist. Morkovins ar grūtībām iespraucās starp milzīgu baltu linkolnu un sudrabainu sporta mazdu.

— Es gribu tevi parādīt savai priekšniecībai, — Morkovins

sacīja, aizslēgdams mašīnu. — Uzvedies dabiski. Taču nerunā

neko lieku.

— Bet ko nozīmē "lieks"? No kā viedokļa "lieks"?

Morkovins uz viņu iešķībi paskatījās.

— Piemēram, šī te izrunāšanās. Tā ir pavisam lieka.

Viņi šķērsoja pagalmu, iegāja pa sānu durvīm un nokļuva pelēkā marmora zālē ar nedabiski augstiem griestiem, kur sēdēja daži apsargi melnā formā. Salīdzinot ar mentiem, apsargi radīja daudz nopietnāku iespaidu un ne jau čehu "skorpionu" dēļ, kas karājās viņiem plecos. Gluži vienkārši menti nederēja itin nekādam salīdzinājumam — viņu zilā forma, kuras podziņas un josliņas uz uzplečiem kādreiz izstaroja valstiskuma jūgu, jau labu laiku izraisīja nicīgu neizpratni; aiz tās jau sen vairs nekas neslēpās tik lielā mērā, ka palika aizvien nesaprotamāk —

kapec gan šie cilvēki pastāvīgi aptur uz ielām mašīnas un pieprasa naudu. Toties apsargu melnā uniforma blieza pa tiešo: dizainers (Morkovins teica, ka tas esot Judaškins) tajā bija ģeniāli apvienojis SS zonderkomandas estētiku, antiutopisku filmu motīvus par nākotnes totalitāro sabiedrību un Fredija Merkūrija laiku geju modes nostalģiskās tēmas. Ar vati uzpolsterētie pleci, dziļš izgriezums uz krūtīm un rableziānisks bikšu ķīlis sajaucās tādā kokteilī, ka ielaisties ar šādā formā tērptiem ļaudīm neparko negribējās. Message bija acīmredzams pat idiotam. Liftā Morkovins sameklēja mazu atslēdziņu, iebāza to paneļa caurumā un nospieda pašu augstāko podziņu.

— Jā, un vēl kas, — viņš sacīja, pagriezdamies pret spoguļ

sienu un pielabodams frizūru. — Nebaidies izskatīties par muļķi.

Gluži otrādi, bīsties izlikties ļoti gudrs.

— Kāpēc?

— Tāpēc, ka tad neizbēgami radīsies jautājums: ja jau esi

tik gudrs, tad kāpēc gan rneklē darbu, nevis pats pieņem darbā

citus?

— Loģiski, — Tatarskis sacīja.

— Bet cinisma derētu tā pavairāk.

— Nav nekā vieglāka.

Lifta durvis atvērās, un viņu priekšā bija gaitenis, kura grīdu klāja pelēks paklāja celiņš ar dzeltenām zvaigznēm. Tatarskis atcerējās, ka tāpat izskatās kāds bulvāris Losandželosā. Gaiteņa galā vīdēja melnas durvis bez uzraksta, tām piestiprināta maza telekamera. Morkovins pagājās līdz gaiteņa vidum, izvilka no kabatas telefonu un nospieda dažus taustiņus. Divas vai trīs minūtes aizritēja klusumā. Morkovins pacietīgi gaidīja. Beidzot līnijas otrā galā atbildēja.

— Sveiks, — Morkovins sacīja. — Tas esmu es. Jā, atvedu.

Tepat viņš ir.

Morkovins pagriezās un ar pirkstu paaicināja Tatarski, kurš apjucis stāvēja turpat pie lifta durvīm. Tatarskis aizgāja līdz Morkovinam un suniski pacēla acis uz kameras objektīvu. Jādomā, Morkovina sarunu biedrs pateica kaut ko smieklīgu, jo Morkovins ieķiķinājās un paklapēja Tatarski pa plecu.

— Tas nekas, — viņš sacīja. — Gan izdresēsim.

Noklikšķēja slēdzene, un Morkovins pagrūda Tatarski uz

priekšu. Durvis aiz viņiem tūlīt pat aizcirtās. Viņi atradās pieņemamajā istabā, kur pie sienas karājās senatnīgs bronzas spogulis ar rokturi, bet virs tā — brīnumskaista Venēcijas karnevāla maska zelta krāsā. "Kaut kur jau tas ir redzēts," Tatarskis nodomāja. "Maska un spogulis. Bet varbūt ne? Šodien visu dienu gļuko…" Maskai apakšā stāvēja galds, pie kura sēdēja sekretāre ar tādu kā saltu putna skaistumu.

— Labdien, Alla, — Morkovins sacīja.

Sekretāre pamāja ar roku un nospieda podziņu galdā. Ieskanējās viegla dūkoņa un atvērās lielas, ar skaņas izolāciju pārklātas durvis telpas attālākajā galā.

Pirmajā brīdī Tatarskim likās, ka plašais kabinets ar žalūziju aizēnotiem logiem ir tukšs. Katrā gadījumā pie grandiozā rakstāmgalda ar zaigojošiem metāla skapīšiem neviens nesēdēja. Virs galda — tur, kur padomju laikā vajadzēja atrasties vadoņa portretam, — karājās glezna smagā, apaļā rāmī. No durvīm bija pagrūti saskatīt balta laukuma vidū novietotā krāsainā kvadrātiņa detaļas, taču Tatarskis to pazina pēc krāsām — tieši tāds pats kvadrātiņš greznoja viņa sporta cepurīti. Tā bija standarta uzlīme ar amerikāņu karodziņu un uzrakstu Made in USA. One sizefits all. Pie citas sienas bija uzmontēta korekta instalācija — virkne no piecpadsmit konservbundžām ar Endija Vorhola portretiem sautētai cūkgaļai raksturīgā ierāmējumā.

Tatarskis paskatījās lejup un ieraudzīja īstu persiešu

paklāju ar neizsakāmi skaistu rakstu, kas atgādināja kādreiz bērnībā pētītos ornamentus no veca "Tūkstoš un vienas nakts" izdevuma. Sekodams līkloču līnijām, Tatarska skatiens pa sarežģītu spirāli virzījās uz paklāja centra pusi un atdūrās pie kabineta saimnieka.

Tas bija vēl gados pajauns cilvēks, drukns resnītis ar atpakaļ atsukātām rudu matu atliekām un visai atklātu seju, kurš gulēja uz paklāja visdabiskākajā pozā. Viņu bija grūti pamanīt, jo apģērba krāsas gandrīz saplūda ar paklāju. Viņš vaļojās žaketē, ko varēja raksturot kā "plebeja orgasms" — nedz lietišķa uniforma un pat ne pidžama, bet kaut kas karnevāliski ireāls, drānas, kurās ietērpjas īpaši tālredzīgi biznesmeņi, vēloties izraisīt citos iespaidu, ka viņiem jau iet tik labi, ka par biznesu vairs nav jārūpējas un pat visjancīgākā uzvedība nespēj viņiem kaitēt. Spilgta retro kaklasaite ar izvirtušu mērkaķīti palmā bija izlīdusi no žaketes apakšas un kā sārta mēle izplājusies pa paklāju.

Taču Tatarski pārsteidza nevis jaunā cilvēka tērps, bet gan atskārsme, ka viņa seja ir pazīstama, turklāt ļoti labi pazīstama, kaut gan viņi savu mūžu nebija tikušies. Viņš bija redzējis šo seju simtiem sīkos televīzijas sižetos un reklāmklipos, kā likums, otrā plāna lomās, bet, kas šis cilvēks ir patiesībā, viņš nezināja. Pēdējoreiz tas notika iepriekšējās dienas vakarā, kad Tatarskis, prātodams par krievu ideju, izklaidīgi lūkojās televizorā. Kabineta saimnieks parādījās kaut kādu tablešu reklāmā — viņš bija ieģērbts baltā halātā un cepurītē ar sarkanu krustu, bet viņa tumīgā seja bija aplīmēta ar gaišu bārdiņu un ūsām, tādējādi pataisot viņu līdzīgu labajam Trockim jaunībā. Sēdēdams virtuvē neparastas eiforijas pārņemtas ģimenes ielenkumā, viņš pamācoši runāja:

— Reklāmas jūrā ir ļoti viegli apmaldīties. Turklāt tā bieži nav godprātīga. Nenotiks nekas briesmīgs, ja jūs kļūdīsieties kastroļa vai veļas pulvera izvēlē, taču, ja jūs neapdomīgi pērkat medikamentus, tad liekat uz spēles savu veselību. Padomājiet, kam jūs uzticēsities — bezdvēseles reklāmai vai jūsu ģimenes ārstam? Protams! Atbilde ir zināma! Tikai jūsu ģimenes ārstam, kurš iesaka lietot Sunrise tabletes!

"Skaidrs," Tatarskis nodomāja. "Tātad šis te ir mūsu ģimenes ārsts."

Tajā brīdī ģimenes ārsts pacēla roku sveicienam, un Tatarskis pamanīja viņa pirkstos īsu plastmasas salmiņu.

— Piesēdiet, — viņš sacīja piesmakušā balsī.

— Jau sen piesēdamies, — Morkovins atbildēja.

Droši vien Morkovina teiktais bija šai telpai pierasts sakāmais, jo kabineta saimnieks ar tikko jaušamu visžēlīgumu pamāja ar galvu.

Morkovins paņēma no galda divus salmiņus, vienu pastiepa Tatarskim un atlaidās uz paklāja. Tatarskis sekoja piemēram. Atzvēlies uz paklāja, viņš jautājoši paraudzījās kabineta saimniekā. Tas maigi pasmaidīja. Uz viņa rokas Tatarskis pamanīja pulksteni ar aproci no savādiem dažāda lieluma posmiņiem. Pulksteņa podziņu rotāja miniatūrs briljants un apkārt ciparnīcai vijās trīs spirālveida briljanta gredzeni. Tatarskis atcerējās redaktora sleju par dārgiem pulksteņiem, ko bija lasījis kādā radikālā skābes žurnālā, un godbijīgi norija siekalas. Kabineta saimnieks uzķēra viņa skatienu un palūkojās savā pulkstenī.

— Patīk? — viņš pajautāja.

— Un kā vēl, — sacīja Tatarskis. — Ja nemaldos, Piaget

Possessiori? Laikam maksāja septiņdesmit tūkstošus?

— Peže posesjon? — Saimnieks ieskatījās ciparnīcā vērīgāk.

— Jā, patiesi. Cik maksā, nezinu.

— Peže kungs ar saviem pacakiem*, — sacīja Morkovins.

Kabineta saimnieks acīmredzot neuztvēra Morkovina hu

moru.

— Jā, — Morkovins ātri iestarpināja. — Cilvēka piederību

sabiedrības zemākajiem slāņiem vislabāk atklāj spēja orientē

ties dārgos pulksteņos un automašīnu markās.

Tatarskis nosarka un novērsa skatienu.

Paklāja laukumiņš viņa acu priekšā bija izrakstīts ar daudzkrāsainiem fantastiskiem ziediem ar garām ziedlapiņām. Tatarskis ievēroja, ka paklāja bārkstis biezi, kā ar sarmu, klāj niecīgi, balti rimpucīši, līdzīgi ziedputekšņiem. Viņš pašķielēja uz Morkovinu. Morkovins iebāza stobriņu vienā nāsī, otru aizspieda ar pirkstu un salmiņa brīvo galu pārslidināja neredzētas violetas margrietiņas ziedlapiņai. Tagad Tatarskis saprata, kas aiz tā visa slēpjas.

Kādu brīdi klusumu istabā pārtrauca vien uzcītīga šņākuļošana. Beidzot kabineta saimnieks paslējās uz elkoņa.

— Nu, kā ir? — viņš jautāja, vērodams Tatarski.

Tatarskis atrāvās no bālas purpurkrāsas rozes, kuru pašaiz

liedzīgi apstrādāja. Apvainojums sen bija pagaisis.

— Lieliski, — viņš teica. —Vienkārši lieliski!

Runāt kļuva vieglāk un patīkamāk; ja, ienākdams šajā milzīgajā kabinetā, viņš bija juties maķenīt nebrīvi, tad patlaban sastingums izgaisa bez pēdām. Kokaīns bija īsts un tikpat kā neatšķaidīts, varbūt tikai mazdrusciņ jautās tāda kā vārga analgīna piegarša.

— Tikai es nesaprotu, — Tatarskis turpināja. — Kāpēc šāda

tehnoloģija? Tas, protams, ir smalki, tomēr kaut kā nepierasti!

* Pacaks — tēls no filmas "Kindzadza". No krievu puika, zaglis un ukraiņu KaiļaH — žargonā "krievs".

Morkovins ar kabineta saimnieku saskatījās.

— Vai tu redzēji mūsu kantora izkārtni? — saimnieks no

prasīja. — "Biškopības institūts"?

— Redzēju, — Tatarskis sacīja.

— Redzi nu. Bet mēs šeit tā kā bitītes.

Visi trīs sāka smieties un smējās ļoti ilgi, pat vēl tad, kad smieklu iemesls jau bija aizmirsies. "Eh! Ir vēl pasaulē krietni cilvēki!" aizkustinātais Tatarskis nodomāja.

Beigu beigās jautrība norima. Kabineta saimnieks paskatījās visapkārt, it kā mēģinādams izprast, kāpēc viņš atrodas šeit, un, cik noprotams, arī izprata.

— Tā, — viņš teica. — Pie darba. Morkovka, pagaidīsi pie

Allas. Es parunāšos ar cilvēku.

Morkovins steigšus apošņāja pārīti debešķīgu rudzupuķu, piecēlās un aizgāja. Kabineta saimnieks arī piecēlās, izstaipījās, aizgāja pie rakstāmgalda un atzvēlās krēslā.

— Apsēdies, — viņš sacīja.

Tatarskis apsēdās otrā krēslā iepretim galdam. Krēsls bija tik mīksts un zems, ka viņš tajā iegrima kā kupenā. Paskatījies augšup, Tatarskis palika mēms. Galds izslējās viņam pāri gluži kā tanks ierakumam, un šis salīdzinājums noteikti nebija nejaušs. Abi ar gofrētām niķeļa plāksnēm greznotie skapīši mats matā atgādināja platas kāpurķēdes, bet glezna apaļajā rāmī, kas karājās pie sienas, tagad atradās tieši aiz saimnieka galvas un izskatījās kā lūka, pa kuru tas izbāzis galvu, — līdzība likās jo spēcīgāka tālab, ka virs galda varēja saredzēt tikai viņa galvu un plecus. Kādu brīdi viņš patīksminājās par radīto iespaidu, bet tad piecēlās, pasniedzās pāri savam tankam un pastiepa Tatarskim roku.

— Leonīds Azadovskis.

— Vladimirs Tatarskis, — sacīja Tatarskis, pasliedamies

pretī un paspiezdams tuklo, ļengano plaukstu.

— Tu neesi Vladimirs, bet gan Vavilens, — sacīja Azadov

skis. — Es to zinu. Bet es arī neesmu Leonīds. Arī mans tēvs

bija dunduks. Zini, kā viņš mani nosauca? Par Leģionu. Droši

vien pat nezināja, ko tas īsti nozīmē. Iesākumā es arī bēdājos.

Toties pēc tam uzzināju, ka par mani rakstīts Bībelē, un nomieri

nājos. Nu tad tā…

Azadovskis pačaukstināja pa galdu izmētātos papīrus.

— Kas tad te mums ir… Aha. Es redzēju tavus darbiņus.

Man iepatikās. Malacis. Mums tādi vajadzīgi. Tikai vietumis…

līdz galam neticu. Piemēram, tu raksti "kolektīvā bezapziņa".

Bet vai tu zini, kas tas ir?

Meklēdams īstos vārdus, Tatarskis pakustināja gaisā pirkstus.

— Kolektīvās bezapziņas līmenī, — viņš atbildēja.

— Bet vai tevi neuztrauc, ka atradīsies kāds, kas to zina

skaidri?

Tatarskis nošņaukājās.

— Mani tas neuztrauc, Azadovska kungs, — viņš teica.

— Neuztrauc tāpēc, ka visi tie, kuri skaidri zina, kas ir kolek

tīvā bezapziņa, sen tirgojas metro stacijās ar cigaretēm. Vai nu

tā, vai citādi. Es tur pats esmu tirgojies. Bet aizgāju uz reklām

biznesu tāpēc, ka apnika.

Kādu laiku Azadovskis klusēja, apdomādams dzirdēto. Pēc tam pasmīkņāja.

— Tu kaut kam vispār tici? — viņš noprasīja.

— Nē, — atbildēja Tatarskis.

— Labi, — Azadovskis sacīja un no jauna ieskatījās pa

pīros, taču šoreiz kaut kādā sagrafētā anketā. — Tā. Politiskie

uzskati… Kas mums tur ir? Rakstīts upperleft*. Nesaprotu. Redz,

Superkreisie (angļu val.).

kāda maucība, jau tik tālu nodzīvojušies — drīz vien dokumentos visu rakstīs angliski. Kas tu patiesībā esi?

— Tirdzinieks, — Tatarskis sacīja. — Un visai radikāls.

— Bet konkrētāk?

— Konkrētāk… Varētu teikt, ka man patīk, ja dzīvei ir lieli

pupi. Bet mani ne mazākā mērā neuztrauc tā dēvētais Kanta

pups sevī, lai vai cik tajā neskalotos piena. Ar to es atšķiros no

Gaidaram līdzīgiem nesavtīgajiem ideālistiem…

Iezvanījās telefons, un Azadovskis ar žestu pārtrauca sarunu. Paņēmis klausuli, viņš vairākas minūtes klausījās, un viņa seju pamazām izķēmoja pretīguma grimase.

— Turpiniet meklēt, — viņš noburkšķēja, nometa klausuli

un pagriezās pret Tatarski. — Kas tur bija par to Gaidaru? Tikai

ātri, jo tūlīt atkal zvanīs.

— Ja ātri, — sacīja Tatarskis, — tad manis pēc lai iet kārties

jebkurš Kanta pups sevī ar visiem viņa kategoriskajiem impera

tīviem. Pupu tirdziņā manī izraisa maigumu vienīgi Feierbaha

mums pašiem domātais pups. Tādu es redzu situāciju.

— Es arī domāju tāpat, — Azadovskis sacīja pavisam

nopietni. — Kaut mazāki, toties Feierbaha…

Atkal iezvanījās telefons. Azadovskis nocēla klausuli, mazliet paklausījās un viņa sejā atplauka plats smaids.

— Tieši to es gribēju dzirdēt! Un kontrolšāvienu? Slavēju.

Acīmredzot jaunumi bija ļoti patīkami — piecēlies Azadovskis saberzēja rokas, atsperīgā gaitā aizgāja pie sienā iebūvēta skapja, izvilka no tā lielu būri, kura dziļumā kaut kas žigli sarosījās, un aiznesa to līdz galdam. Būris bija vecs, ar rūsas pēdām un izskatījās kā abažūra skelets.

— Kas tas ir? — Tatarskis jautāja.

— Rostropovičs, — Azadovskis atbildēja.

Viņš atvēra durtiņas, un no būra uz galda izcilpoja maziņš,

balts kāmītis. Palūkojies Tatarskī ar mazām, sarkanām ačtelēm, viņš ieslēpa purniņu ķepiņās un pakasīja degunu. Azadovskis saldi nopūtās, izvilka no galda atvilktnes ko līdzīgu instrumentu somiņai, atvēra to un nolika uz galda japāņu līmes tūbiņu, pinceti un maziņu burciņu.

— Paturi viņu, — Azadovskis lika Tatarskim. — Nebaidies,

neiekodīs.

— Kā viņu turēt? — Tatarskis vaicāja, pieceldamies no

krēsla.

— Ņem aiz ķepiņām un izplet tās. Kā jēzuliņam. Jā, lūk tā.

Uz kāmīša krūtīm Tatarskis pamanīja vairākus robainus

metāliskus aplīšus, tādus kā pulksteņa zobratiņus. Ieskatījies, viņš ieraudzīja, ka tās ir mazītiņas, apbrīnojami meistarīgi izgatavotas ordeņu kopijas — likās, ka tajās pat spīguļo sīksīki dārgakmeņi, kas līdzību ar pulksteņa detaļām vērta jo spēcīgāku. Nevienu no ordeņiem viņš neatpazina — tie noteikti piederēja citam laikmetam un atsauca atmiņā Katrīnas armijas pulkveža mundiera regālijas.

— Kurš to visu viņam iedeva? — viņš prasīja.

— Kurš gan cits dos, ja ne es, — iedziedājās Azadovskis, ar

pinceti izņemdams no burciņas īsu zila muarē lentīti. — Turi

stingrāk.

No tūbiņas uz papīra lapas izspiedis līmes pilīti, viņš veikli tai pārvilka pāri ar lentīti, ko tūlīt pat piespieda kāmīša vēderiņam.

— Vai! — Tatarskis izsaucās. — Liekas, ka viņš…

— Apdirsās, — konstatēja Azadovskis, iemērkdams līmē

pincetē satvertu briljanta sniegpārsliņu. — To viņš no priekiem…

Hop!

Nometis pinceti uz galda, viņš noliecās pie kāmīša un vairākas reizes spēcīgi uzpūta dzīvnieciņa krūtīm.

— Izžūst vienā mirklī, — viņš paziņoja. — Vari laist vaļa.

Kāmītis satraukti sāka skraidīt pa galdu — pie malas pie

skriedams, viņš nolieca purniņu, itin kā pūlēdamies saskatīt attālo grīdu, tad, žigli to purinādams, laidās uz otru malu, kur atkārtojās tas pats.

— Par ko viņam ordenis? — Tatarskis vaicāja.

— Tāpat vien. Labs garastāvoklis. Tev skauž, vai?

Noķēris kāmīti, Azadovskis iemeta viņu atpakaļ būrī, aiz

vēra durtiņas un aiznesa atpakaļ uz skapi.

— Bet kāpēc viņam tāds jocīgs vārds?

— Zini, ko, Vavilen! — sēzdamies pie galda, sacīja Azadov

skis. — Lai nu kurš, bet ne tu.

Tatarskis atcerējās ieteikumu nerunāt un netaujāt neko lieku. Azadovskis savāca apbalvojumu instrumentus atpakaļ galda atvilktnē, samurcīja ar līmi noķēpāto papīra lapu un iesvieda papīrgrozā.

— Vārdu sakot, mēs tevi ņemam uz trīs mēnešu ilgu izmē

ģinājuma laiku, — viņš teica. — Patlaban mums ir sava reklā

mas daļa, bet mēs paši ar to gandrīz nemaz nenodarbojamies,

pārsvarā koordinējam vairāku paprāvu aģentūru darbu. Spēlēt

nespēlējam, taču punktus skaitām. Pagaidām sēdēsi iekšējo re

cenziju nodaļā — trešais stāvs, blakus kāpņu telpa. Mēs tevi

pavērosim, padomāsim, bet pēc tam, ja derēsi, pārcelsim uz kādu

atbildīgāku iecirkni. Tu redzēji, cik mums to stāvu?

— Redzēju, — Tatarskis sacīja.

— Tā gan. Telpa neierobežo izaugsmi. Ir kādi jautājumi?

Tatarskis sadūšojās uzdot jautājumu, kas nelika mieru kopš

pirmā tikšanās brīža.

— Sakiet, lūdzu, Azadovska kungs, es vakar redzēju klipu

par kaut kādām zālēm — vai gadījumā jūs tur nespēlējāt dak

tera lomu?

— Nu, es, — Azadovskis sausi atbildēja. — Bet kas ir, vai

nedrīkst?

Viņš novērsās no Tatarska, paņēma telefona klausuli un atvēra piezīmju grāmatiņu. Tatarskis saprata, ka audience beigusies. Nedroši mīņādamies, viņš palūkojās paklājā.

— Bet vai drīkst…

Azadovskis saprata no pusvārda. Pasmaidījis viņš izvilka no trauciņa salmiņu un pasniedza Tatarskim.

— Debils jautājums, — viņš sacīja un sāka griezt tālruņa ripu.

MĀKONIS BIKSĒS

Ofisa telpas vienojošais elements bija spiedzošā Rietumukrainas virējas balss, kas visu cauru dienu skanēja blakusesošajā bufetē Uz tās kā uz auklas savērās visi pārējie skaniskās realitātes posmi: telefona zvani, balsis, faksa pīkstēšana un printera dūkoņa. Un tikai pēcāk tam visam apkārt sabiezēja materiālie priekšmeti un ļaudis, kas apdzīvoja istabu, — Tatarskim tā vismaz likās vairākus pēdējos mēnešus.

— Vārdu sakot, vakar es braucu pa Pokrovku, — smalkā

tenorā stāstīja sekretārei no ielas ieskrējušais cigarešu kritiķis.

— Krustojumā nobremzēju. Korķis. Bet man pie sāniem čaika.

Un tātad no tās izsvempjas pavisam reāli biezs čečens un blenž

apkārt ar tādu paskatu, it kā viņš visiem uzdirstu no zvanu

torņa. Viņš tā stāv, zini, un kaifo, un te pēkšņi blakus apstājas

tāds reāls kadiljaks. Un no tā izlien tāds skuķēns, skrandainos

džinsos un kedās, un tinkš! — aizdrāž uz kiosku pēc pepsiko

las. Tu vari iedomāties šo čečenu? Kaut ko tādu norīt!

— Jā! — atbildēja sekretāre, turpinot klaudzināt datora kla

viatūru.

Tatarskim aiz muguras arī runāja, turklāt ļoti skaļi. Tur centās uzkalpoties kāds viņa padotais, jau padzīvojis redaktors no partijas žurnālistiem — viņš uzspēlētā basā kādu lamāja selektorā. Tatarskis nojauta, ka redaktors bļauj tik skaļi, nežēlīgi un mundri tikai un vienīgi, lai to dzirdētu viņa ausis. Tas tracināja, un skumjā un smalkā balss, kas atbildēja selektorā, raisīja līdzjūtību.

— Vienu izlaboju, bet otru ne, — balss klusu sacīja. — Tā

gadījās.

— Jā, jā! — redaktors rēca. — Par ko tu darbā vispār domā?

Tev ir divi materiāli — vienu sauc "Sirdsapziņas gūsteknis",

bet otru "Harēma einuhi", vai ne?

Jā.

— Tu iekopē abus virsrakstus atmiņā, nomaini fontus, bet

pēc tam trīsdesmit piektajā lappusē atrodi "Harēma gūstekni",

vai ne?

Jā.

— Un vai tu nespēj iedomāties, ka septiņdesmit ceturtajā

lappusē tev būs "Sirdsapziņas einuhi"? Tu varbūt esi pavisam

stulbs?

— Pavisam stulbs, — balss skumji piekrita.

"Abi jūs esat stulbi," Tatarskis nodomāja. Jau no paša rīta viņu mocīja depresija, visticamāk, ka ieilgušo lietavu dēļ. Viņš sēdēja pie loga un vēroja mašīnu straumi, kas plūda pa prospektu caur duļķainām ūdens straumēm. Vecie, vēl padomju varas laikā taisītie žiguļi un moskviči rūsēja trotuāru malās kā laika upes izmesti atkritumi netīrajā krastā. Pati laika upe lielākoties plūda kā spilgtas ārzemju automašīnas, kuru riteņi šķaidīja uz visām pusēm ūdens šaltis.

Tatarska priekšā uz galda gulēja "Zelta Javas" paciņa reklāmas kartona ieliktnī un papīru kaudzīte. Uz virsējās lapas viņš gausi uzrakstīja vārdu mercedes.

"Luk, nu kaut vai mersedess," viņš slinki nodomāja. "Protams, teicama mašīna, neko sliktu nepateiksi. Taču nez kādēļ mūsu dzīve iekārtota tā, ka ar to var iebraukt tikai no vieniem mēsliem nākamajos…"

Viņš paliecās pret logu un paskatījās uz autostāvvietu. Tur vizēja pirms mēneša nopirktā otrā svaiguma baltā mersedesa jumts; mašīna jau nedaudz sāka niķoties.

Nopūties, viņš apmainīja ar vietām burtus "c" un "d". Sanāca merdeces.

Viņa domas klumpačoja tālāk.

"Patiesībā, sākot no piecsimtā vai pat, šķiet, no trīssimt astoņdesmitā turbodīzeļa, tam vairs nav nekādas nozīmes, tāpēc ka tajā brīdī tu pats jau esi pārvērties par tik lielu mēslu, ka nekas vairs tevi nespēj apķēzīt. Protams, tu pārtopi mēslā ne jau tāpēc, ka esi nopircis sešsimto mersedesu. Gluži otrādi. Iespēja nopirkt sešsimto "mersedesu" rodas tad, kad tu jau esi palicis par mēslu…"

Viņš vēlreiz palūkojās logā un pierakstīja:

"MerdeSS. Jāsaprot kā necilvēcisko braucēju maģiskais ordenis."

Negaidīti viņa domas aiztraucas radikāli pretējā virzienā, un dvēselē ielija profesionālā mundruma vilnis. Viņš paķēra jaunu papīra lapu un steidzīgi uzrakstīja:

Plakāts: gaisā lidojošs zelta divgalvainais ērgi i s ar kroni. Zem viņa melns 1 imuzīns ar divām mirgojošām bākugunīm uz jumta malām (ērgļa galvas atrodas tieši virs tām). Fons karoga trīs krāsas. Saukiis:

MERCEDES 600 STILĪGS UN LIELVALSTISKS

Taču bija laiks atgriezties pie darba. Un pat nevis atgriezties, bet sākt strādāt. Vajadzēja uzrakstīt iekšējās recenzijas "Zelta Javas" reklāmkampaņai un ziepju Camea, kā arī vīriešu odekolona Gucci klipu scenārijiem. Ar "Javu" bija gatavais posts. Tatarskis tā arī nesaprata, kādu atsauksmi no viņa gaida — sliktu vai labu, un nebija skaidrs, kādā virzienā piepūlēt smadzenes. Tāpēc viņš izlēma sākt ar scenārijiem. Ziepju teksts aizņēma sešas lapas sīkā šriftā. Nicīgi uzšķīris pēdējo lapu, Tatarskis izlasīja beidzamo rindkopu.

Satumsums. Varone aizmieg un sapņo par mirdzošiem gaišu matu viļņiem, kas kāri uzsūc no debesīm līstošu gaišzilu šķidrumu, pārpilnu proteīniem, vitamīnu B5 un bezgal īgu laimi.

Saviebies viņš no galda paņēma sarkanu zīmuli un teksta apakšā uzrakstīja:

Literatūra. Cik reižu var atkārtot: mums vajadzīgi nevis radītāji, bet kreatori. Bezgalīgu laimi nav iespējams izteikt ar vizuālo tēlu palīdzību. Neies cauri.

Gucci scenārijs bija daudz īsāks:

Kadrā lauku atejas durvis. Spindz mušas. Durvis 1 ēnām atveras, un mēs redzam uz cauruma sēdošu i zkāmējušu vīreli ar paģirainu seju, ko rotā pakavveida Osiņas. Titrs: "Literatūras kriti ķis Pāvels Bisinskis." Vīrelis paskatās kamerā un, it kā turpinādams sen iesāktu sarunu, saka:

Strīds par to, vai Krievija i r Ei ropas sastāvdaļa, velkas jau ilgi. Nav šaubu, ka īsts profesionālis ar precizitāti līdz pāris mēnešiem bez grūti bām var patei kt, ko par šo jautājumu i r domāji s Puškins jebkurā savas dzīves posmā.

Piemēram, 1833. gadā vēstulē kņazam Vjazemskim viņš rakstīja…

Tajā brīdī atskan skaļš brīkšķis, dēļi zem vīreļa salūst, un viņš iegāžas bedrē. Dzirdams skaļš plunkšķis. Kamera tuvojas bedrei, vienlaikus ceļoties augšup (kameras kustības modelis "Titānika" aplidojums), un mēs redzam tumšās žurgas vi rspusi. No tās iznirst kriti ka galva, kas veras kamerā un turpina kritiena pārtraukto frāzi:

Iespējams, pirmsākumi jāmeklē nodaļā par baznīcām. Ne velti Krilovs sacīja Čaadajevam: "Paskatīsies apkārt un 1 iksi es, ka dzīvo nevis Eiropā, bet kaut kādā…"

Kāds spēcīgi parauj kritiķi lejup, un viņš buļkšķēdams nogrimst dibenā. Iestājas klusums, mēs tikai dzirdam, kā sīc mušas. Balss aiz kadra:

GUCCI FOR MEN ESI EIROPIETIS, SMARŽO LABĀK.

Tatarskis apbruņojās ar zilo zīmuli.

Ļoti labi, viņš zem teksta uzrakstīja. Apstiprināt. Tikai mušas jānomaina ar Māšu Rasputinu, kritiķis ar jauno krievu, bet Puškins, Krilovs un Caadajevs ar citiem jaunajiem krieviem. Atejas būda jāapvelk ar sārtu zīdu. Jāpārraksta monologs — runātājs atceras kautiņu kūrorta Lazurnij bereg restorānā. Jābeidz ķēpāties ar literatūrkritiku un jāsāk domāt par reālajiem klientiem.

Scenārijs Tatarski iedvesmoja, un viņš nolēma beidzot tikt galā ar "Javu". Paņēmis rokā recenzējamo objektu, viņš vēlreiz to uzmanīgi aplūkoja. Ta bija cigarešu paciņa, pie kuras bija pielīmēta tikpat liela tukša kartona kārbiņa. Uz kartona kār biņas bija attēlota Ņujorka no putna lidojuma, un uz pilsētu kā kaujas raķete piķēja "Zelta Javas" paciņa. Zem zīmējuma bija uzraksts "Atbildes Trieciens". Pavilcis tuvāk tīru lapu, Tatarskis kādu brīdi svārstījās, izvēlēdamies zīmuli — sarkano vai zilo. Nolicis abus blakus, viņš aizvēra acis, pariņķoja virs tiem ar plaukstu un trieca pirkstu lejup. Trāpīja pa zilo.

Kā 1 iela vei ksme, Tatārs kis rakstīja zilā ātrrakstā, bez šaubām, jāuzskata reklāmā izmantotā atbi 1 des trieci ena ideja un simbol i ka. Tas atbi 1 st noskaņojumam, kas patlaban valda plašā lumpeninteliģences slānī, kurš ir šo cigarešu galvenais patērētājs. Masu informācijas līdzekļos jau ilgi tiek uzturēta ideja par nepieciešamību pretstatīt ameri kāņu popkulturas un ai u 1 ai kmeta 1 i berāli sma ekspansijai kaut ko vesel īgu un nacionālu. Problēma ir tāda, ka šis "kaut kas" vispirms ir jāatrod. Iekšējā recenzijā, kas nav paredzēta svešām acīm, mēs drīkstam konstatēt, ka nekas tāds nepastāv. Reklāmas koncepcijas autori šo jēdzienisko caurumu aizbāž ar "Zel ta Javas" paciņu, kas noteikti ārkārtīgi labvēlīgi ietekmēs potenciālā patērētāja psiholoģi sko kristaiizāci ju. Tā izpaudīsies šādi: patērē tājs zemapziņā uzskatīs, ka ar katru izsmēķēto cigareti viņš pietuvina krievu idejas planetārā triumfa brīdi…

Mirkli šaubījies, Tatarskis pārrakstīja "krievu ideju" ar lielajiem sākumburtiem.

No otras puses, ir jāapskata visas brand essence veidojošās simbolikas kopīgā iedarbība. Liekas, ka saukļa "Atbildes trieciens" savienība ar cigarešu ražotājkompānijas BritishAmerican Tobaccos Co logotipu daļā no target group var izraisīt savdabīgu prāta īssavienojumu, jo 1 ikumsakarīgi rodas jautājums: vai cigarešu paciņa uz Ņujorku krīt vai, gluži otrādi, no turienes startē? Ja startē (bet šis pieņēmums 1 iekas loģiskāks, jo zīmējumā paciņa orientēta ar vāciņu augšpusē), tad nav skaidrs, kāpēc trieci ens i r nodēvēts par atbi 1 des tri eci enu.

Ārā aiz loga iezvanījās netālās baznīciņas zvans, un dažas sekundes Tatarskis domīgi klausījās, bet pēc tam uzrakstīja:

Un neviļus nākas aizdomāties par no laika gala pastāvošo Rietumu propagandas pārākumu, bet plašākā nozīmē par intravertas sabiedrības nespēju konkurēt informācijas ziņā ar ekstravertu.

Pārlasījis pēdējo teikumu, Tatarskis atzina, ka no tā smird pēc kompleksainas bēgšanas no krieviskā, nosvītroja to un apņēmīgi pielika tēmai punktu:

Starp citu, tik sarežģīti analītiski prāta slēdzieni ir pa spēkam vienīgi vismazāk nodrošinātajai target group daļai, tāpēc diez vai šī kļūme būtiski ietekmēs pārdošanas apjomus. Tālab projekts i r jāapstiprina.

Uz galda iezvanījās telefons, un Tatarskis paņēma klausuli.

— Hallo.

— Tatarski! Pie šefa uz paklāja, — sacīja Morkovins.

Licis sekretārei uzrakstīto nodrukāt, Tatarskis nokāpa lejā.

Joprojām lija. Pacēlis apkakli, viņš skriešus devas pāri pagalmam uz mājas otro spārnu. Lietus gāza pamatīgi, un viņš gandrīz viscaur izmirka, kamēr aizskrēja līdz ieejai marmora hollā. "Vai tiešām nevarēja iztaisīt iekšpusē pāreju," viņš sapīcis nodomāja. "Ēka taču viena. Piecūkošu visu paklāju." Taču, ieraugot apsardzi ar automātiem, viņš nomierinājās. Viens no apsargiem ar "skorpionu" uz pleca viņu jau gaidīja pie lifta, spēlēdamies ar atslēdziņu ķēdītē

Azadovska pieņemamajā istabā sēdēja Morkovins. Ieraudzījis slapjo Tatarski, viņš apmierināti iesmējās.

— Nu ko, nāsis izpletis skrēji, ja? Paliksi gribot. Ļoņa iz

braucis, tā ka šodien biškopība izpaliek.

Tatarskis sajuta, ka istabā kaut kā trūkst. Apskatījies visapkārt, viņš pamanīja, ka no sienas nozudusi zelta maska un apaļais spogulis.

— Uz kurieni viņš aizbrauca?

— Uz Bagdādi.

— Kāpēc?

— Tur blakus ir Bābeles drupas. Kaut kas viņu aiztrieca

uzkāpt augšā tajā tornī, kas tur vēl palicis. Viņš man parādīja

fotogrāfiju — ļoti krūts tornis.

Tatarskis neizrādīja, ka dzirdētais uz viņu kaut kā iedarbojies. Cenšoties, lai kustības izskatītos dabiskas, viņš paņēma no galda cigareti un aizsmēķēja.

— Bet kāpēc viņam uzreiz tāda interese? — viņš jautāja.

— Teica, ka dvēsele pieprasa augstumu. Kāpēc tu tā no

bālēji?

— Divas dienas nesmēķēju, — Tatarskis sacīja. — Gribēju

atmest.

— Nopērc nikotīna plāksteri.

Tatarskis jau bija atguvies.

— Klausies, — viņš sacīja. — Bet vakar es atkal redzēju

Azadovski divos klipos. Kā es ieslēdzu televizoru, tā es viņu

redzu. Vai nu dejo kordebaletā, vai ziņo, kāds būs laiks. Ko tas

viss nozīmē? Kāpēc tik bieži? Mīl filmēties?

— Jā, — sacīja Morkovins. — Viņam ir tāda vājība. Mans

padoms — tu pagaidām tur nelien iekšā. Varbūt vēlāk uzzināsi.

Sarunāts?

— Labi.

— Bet tagad par darbu. Kas notiek ar "kalašņikova" scenā

riju? Tikko zvanīja viņu brendmenedžeris.

— Nekas nenotiek. Viss pa vecam. Divi večuki virs Moskvo

reckas tirgus notriec Betmenu. Betmens, vienvārdsakot, iekrīt

ogļu pannā šaurmas cepšanai un ar savu plēvspārņu dauza

putekļus, bet pēc tam viņu aizsedz bābas sarafānos, kas iet ro

taļās.

— Bet kāpēc vectēvi ir divi?

— Vienam īsais, otram normālais. Viņi lūdza parādīt visu

modeļu spektru.

Morkovins mazliet padomāja.

— Droši vien labāk, ja būtu tēvs un dēls, nevis divi vectēvi.

Tēvam normālais, dēlam īsais. Un tad jau ne tikai vienu pašu

Betmenu, bet uzreiz Spaunu, Naitmenu un visu pārējo viņu

pežbrālību. Budžets milzīgs, jāklapē ciet.

— Ja padomā, — sacīja Tatarskis, — dēlam normālais, bet

tēvam īsais.

Morkovins vēl mazliet padomāja.

— Pareizi, — viņš piekrita. — Tev pielec. Tikai nevajag

māti ar munīciju, būs pārspīlēts. Labi, ne tāpēc es tevi izsaucu.

Man ir patīkami jaunumi.

Viņš ieturēja intriģējošu pauzi.

— Kādi tad? — Tatarskis ar vārgu entuziasmu balsī pajautāja.

— Pirmā nodaļa tevi beidzot pārbaudīja. Un tu tiec paaug

stināts. Azadovskis lika tevi iepazīstināt ar darba apstākļiem.

Un to es tūlīt darīšu.

Bufetē bija tukšs un kluss. Stūrī uz stieņa karājās liels tele

i vizors ar atslēgtu skaņu. Patlaban rādīja ziņu pārraidi. Pamājis

; Tatarskim uz krēslu blakus televizoram, Morkovins aizgāja pie

letes un atgriezās ar divām glāzēm un Smirnoff Citrus Twist

pudeli.

— Ierausim. Tu esi slapjš — citādi vēl saaukstēsies.

Apsēdies pie galdiņa, viņš kaut kā īpaši pakratīja pudeli

'' un ilgi pētīja šķidrumā uzradušos sīkos burbulīšus.

— Ir nu gan! — viņš izbrīnīts sacīja. — Es saprotu, kioskā

uz ielas… Bet pat šeit viltots. Ka es tev saku — krutka no

Polijas… Redz, kā lēkā! Lūk, ko nozīmē apgreids…

Tatarskis saprata, ka pēdējā frāze neattiecās uz šņabi, bet gan uz televizoru, un no burbulīšu saduļķotā šķidruma viņa skatiens pārslīdēja uz ekrānu, kur Jeļcins, plaši smiedamies ar visu sārto ģīmi, šķēla gaisu ar straujiem bezpirkstu plaukstas vēzieniem un kaut ko aizgūtnēm runāja.

— Apgreids? — Tatarskis jautāja. — Tas ir kāds stimulators?

— Un kurš gan izplata tādas baumas, — Morkovins pašū

poja galvu. — Nē, kāpēc gan. Vienkārši paaugstināja frekvenci

līdz sešsimt megaherciem. Starp citu, spēcīgi riskējam.

— Atkal nesapratu, — Tatarskis sacīja.

; — Agrāk tādu sižetu vajadzēja renderēt divas dienas. Bet

tagad uztaisām pa vienu nakti. Tāpēc arī varam vairāk ielikt gan žestus, gan mīmiku.

— Bet ko tad renderē?

, — Lūk, šito arī renderē, — sacīja Morkovins un pamāja uz

; ekrānu. — Un arī visus pārējos. Trīsdimensis.

— Tnsdimensis?

— Ja zinātniski, tad 3D modelis. Bet čaļi tos saukā par "trīs

diršiem".

Tatarskis ar skatienu ieurbās draugā, pūloties saprast, tas joko vai runā nopietni. Morkovins klusēdams viņa skatienu izturēja.

— Ko tu man te stāsti?

— To arī stāstu, ko Azadovskis vēlēja. Iepazīstinu tevi ar

darba apstākļiem.

Tatarskis palūkojās ekrānā. Tagad rādīja domes tribīni, kurā stāvēja drūms, it kā no tautas trakā niknuma atvara tikko izniris orators. Negaidīti Tatarskim likās, ka deputāts patiesi nav dzīvs — viņa ķermenis bija pavisam sastindzis, kustējās tikai lūpas un retumis plaksti.

— Sitais arī, — sacīja Morkovins. — Tikai viņu renderē

paviršāk, pārāk daudz to ir. Viņš ir epizodisks. Pusboboks.

— Ko?

— Nu, tā mēs saucam domes trīsdimenšus. Dinamiskais

videobareljefs — tēla apstrāde vienā noteiktā leņķī. Tā pati

tehnoloģija, taču divreiz mazāk darba. Tur ir divi modeļi —

boboks un pusboboks*. Redzi — kustina muti un acis? Tātad

pusboboks. Bet, lūk, tas, guļošais, kuram galva noslīgusi uz avī

zes, — tas ir boboks. Tāds vispār ietilpst vienā cietajā diskā.

Starp citu, pie mums likumdevēju nodaļa nesen saņēma prē

miju. Azadovskis vakarā skatījās ziņas, bet tur deputāti zākā

televīziju: uzpērkama, maucīga un tā tālāk. Azadovskis, dabiski,

apvainojās, gribēja sākt lamāties, jau klausuli nocēla. Griež

* Boboks — vārds aizgūts no F. Dostojevska ironiska stāsta, apzīmē mirušu cilvēku, kurš pēc nāves vēl eksistē zem zemes tādā kā pusletarģiskā stāvoklī, reizi sešās nedēļās pakustēdamies un nobubinādams: "Bobok, bobok, bobok."

numuru un doma — bet ar ko, faktiski, tad es lamāšos? Nē, labi strādājam, ja jau pašus šitā aizķer!

— Bet tad jau… viņi visi tādi?

— Visi bez izņēmuma.

— Labi, tikai nevajag, — nepārliecinoši sacīja Tatarskis.

— Viņus taču katru dienu tik daudz cilvēku skatās.

— Kur?

— Televizorā… Ā, nūjā… Nē, kā tad iznāk… bet ir taču cil

vēki, kas ar viņiem tiekas katru dienu.

— Tu tos cilvēkus esi redzējis?

— Protams.

— Kur?

Tatarskis aizdomājās.

— Televizorā, — viņš sacīja.

— Tātad tu saproti, par ko es runāju?

— Sāku saprast, — Tatarskis atbildēja.

— Vispār jau teorētiski tu vari satikt cilvēku, kurš tev pateiks,

ka pats viņus redzējis vai pat pazīst. Ir speciāls dienests "Tautas

griba". Pāri par simt cilvēku, bijušie drošībnieki, Azadovskis

visus baro. Viņiem tāds darbs — staigāt un stāstīt, ka tikko

redzējuši mūsu vadoņus. Kādu pie trīsstāvu vasarnīcas, kādu

ar mazgadīgu mauku, bet vēl kādu drāžam ar dzeltenu lambor

džini pa Rubļovskas šoseju. Taču "Tautas griba" pārsvarā dar

bojas alus dzertuvēs un stacijās, bet tur tu neparādies.

— Vai tā ir taisnība? — Tatarskis jautāja.

— Taisnība, taisnība.

— Bet tā taču ir grandioza krāpšana.

— Vai! — Morkovins saviebās. — Šito tu man beidz. Pie

krāpsim — skaļāk aplaudēs. Ko tu runā? Pēc būtības katrs poli

tiķis ir vienkārši televīzijas pārraide. Labi, noliksim kameras

priekšā dzīvu cilvēku. Tik un tā viņa runas rakstīs spīčmeikeru

brigāde, žaketes izvēlēsies stilistu grupa, bet lēmumus pieņems Starpbanku komiteja. Un ja nu viņš pēkšņi atstiepj kājas — tad atkal viss jāsāk no jauna?

— Pieņemsim, — Tatarskis sacīja. — Bet kā to var dabūt

gatavu tādā mērogā?

— Tevi interesē tehnoloģija? Vispārējos vilcienos varu iz

stāstīt. Sākumam vajadzīgs izejmateriāls. Vaska figūra vai cil

vēks. No tā tiek nolasīts mākonkermenis. Zini, kas ir mākoņķer

menis?

— Kaut kas līdzīgs astrālajam?

— Nā Tev kaut kādi idioti aizpūderējuši smadzenes. Mākon

kermenis ir tas pats, kas ciparu mākonis. Mākonis, kas sastāv

no punktiem. To nolasa vai nu ar taustu, vai lāzera skeneri. Pēc

tam šos punktus savieno — pārklāj ar ciparu tīklu un spraugas

sašuj. Tur ir vienkopus daudzas procedūras — stiching, cleanup

un tā tālāk.

— Bet ar ko sašuj?

— Ar cipariem. Vienus ciparus sašuj ar citiem. Es gan pats

visu līdz galam nesaprotu — humanitārā izglītība, tu zini. Nu

lūk, un, kad visu sašuj un iztīra, tad iegūst modeli. Tie ir divu

veidu — poligonālie un tā dēvētais nurbs patch. Poligonālie —

no trīsstūrīšiem, bet nurbs — no līknēm, tā jau ir sarežģītāka

tehnoloģija nopietniem trīsdimenšiem. Visi deputāti ir poligo

nālie — mazāka ķēpa un tautiskākas sejas. Tātad, kad modelis ir

gatavs, tajā ieliek skeletu. Ciparu skeletu. Tas ir tā, kā ar šar

nīriem savienoti kociņi — monitorā pa īstam izskatās kā skelets,

tikai bez ribām. Un šo skeletu animē kā multiplikācijas filmu —

rociņu šurp, kājiņu turp. Tiesa gan, ar rokām mēs vairs neko ne

taisām. Mums ir speciāli cilvēki, kuri strādā par skeletiem.

— Par skeletiem?

Morkovins paskatījās pulkstenī.

— Trešajā paviljona pašreiz filmē. Ejam, paskatīsimies.

Citādi es tev skaidrošu līdz vakaram.

Telpa, kurā pēc brīža Tatarskis bikli iegāja nopakaļ Morkovinam, atgādināja mākslinieka konceptuālista darbnīcu, kurš saņēmis lielu grantu darbam ar finieri. Tā bija zāle divstāvu mājas augstumā, visa pieblīvēta ar daudzām visdažādākās formas un visai neskaidras nozīmes finiera konstrukcijām — tur bija kāpnes, kas veda uz nekurieni, nepabeigtas tribīnes, finiera plaknes un dažādos leņķos izvietotas slīpnes, un pat garš finiera limuzīns. Tatarskis neredzēja nedz kameras, nedz prožektorus, toties gar sienu bija sakrāmētas mīklainas elektriskas kastes, kuru bija milzums un kuras mazliet līdzinājās mūzikas aparatūrai. Pie tām uz krēsliem sēdēja četri cilvēki, pēc paskata inženieri. Tiem blakus uz grīdas stāvēja pustukša šņabja pudele un daudzas alus bundžiņas. Viens no inženieriem, austiņās, skatījās monitorā. Morkovinam tika pamāti sveicieni, taču neviens nepārtrauca darbu.

— Ei, Arkaša! — uzsauca cilvēks austiņās. — Tu smiesies,

bet nāksies vēl reizīti.

— Ko? — atskanēja aizsmakusi balss no zāles centra.

Tatarskis pagriezās balss virzienā un ieraudzīja dīvainu

ierīci — finiera kalniņu, līdzīgu tiem, kādi ir bērnu rotaļlaukumos, taču daudz augstāku. Kalniņa slīpums aprāvās virs šūpuļtīkla, kas bija nostiepts starp koka statnēm, bet kalniņa virsotnē varēja nokļūt pa alumīnija kāpnītēm. Blakus šūpuļtīklam uz grīdas sēdēja jau padzīvojis, korpulents cilvēks ar milicijas veterāna seju. Viņš bija ģērbies treniņbiksēs un krekliņā ar uzrakstu Sick my duck*. Uzraksts Tatarskim likās pārāk sentimentāls un gramatiski ne pārāk pareizs.

Mana slimā pīlīte — vardu spēle no suck my dick (angļu val).

— To, Arkaša, to. Sac no jauna.

— Cik tad var, — Arkaša nomurmināja. — Galva iet riņķī.

— Nu ierauj vēl glāzīti. Tev kaut kā stīvi iznāk. Nopietni,

ierauj.

— Man vēl iepriekšējā nav iedarbojusies, — Arkaša atsau

cās, piecēlās no grīdas un aizvilkās pie inženieriem. Tatarskis

ievēroja, ka viņam pie roku locītavām, elkoņiem, ceļiem un

potītēm piestiprināti melni plastmasas diski. Tādi paši bija arī

uz ķermeņa — pavisam Tatarskis saskaitīja četrpadsmit.

— Kas tas ir? — viņš čukstus jautāja.

— Tas ir Arkaša Koržakovs. Nē, ne jau tas pats. Uzvārda

brālis. Viņš strādā par Jeļcina skeletu. Tāda pati masa, tie paši

gabarīti. Turklāt vēl aktieris — agrāk Jaunatnes teātrī spēlēja

Šekspīra lomas.

— Bet ko viņš dara?

— Tūlīt ieraudzīsi. Alu gribi?

Tatarskis pamāja. Morkovins atnesa divas bundžas "Tuborga" un kaut kādu fotogrāfiju. Ar savādu sajūtu Tatarskis ieraudzīja uz bundžas pazīstamo cilvēku baltajā kreklā — Tuborg man joprojām tāpat slaucīja ar lakatu no pieres sviedrus, bīstoties turpināt savu pēdējo ceļojumu.

Iedzēris Arkaša atgriezās pie kalniņa, uzrāpās pa kāpnītēm un sastinga virs finiera nogāzes.

— Var sākt? — viņš noprasīja.

— Pagaidi, — sacīja cilvēks austiņās. — Tūlīt. No jauna jā

kalibrē.

Arkaša notupās, ar roku pieķērās pie laukumiņa malas un tagad atgādināja brangu, treknu balodi.

— Kas tās uz viņa par ripām? — Tatarskis jautāja.

— Tie ir adapteri, — Morkovins atbildēja. — Motion capture

tehnoloģija. Tie pielikti tur, kur skeletam locītavas. Kad Arkaša

kustas, mēs fiksējam to trajektoriju. Pēc tam nedaudz filtrējam,

uzliekam uz modeļa, un mašīna visu apstrādā. Tā ir jauna sistēma, Star Trak. Pašreiz visjaudīgākā. Bezvadu, trīsdesmit divi adapteri, darbojas jebkurā vietā, bet arī maksā, pats saproti… Cilvēks austiņās novērsās no monitora.

— Gatavs, — viņš teica. — Tātad atkārtoju secībā. Vispirms

apkamp, pēc tam aicini kāpt lejup, pēc tam paklupi. Tikai, kad

tu māsi ar roku, tad lēnāk un tā majestātiski. Bet krīti pa īstam,

atvēzeniski. Saprati?

— Sapratu, — Arkaša noburkšķēja un piesardzīgi uztrausās

kājās. Viņš maķenīt šūpojās.

— Sākam!

Arkaša pagriezās pa kreisi, izplēta rokas un lēnām apkampa tukšumu. Tatarskis bija pārsteigts — viņa kustības mirklī ieguva valstisku diženumu un lielvaras gausumu. Vispirms Tatarskis iedomājās par Staņislavska sistēmu, bet pēc tam saprata, ka Arkaša ar grūtībām balansē uz niecīgā laukumiņa augstu virs grīdas, izmisīgi pūloties nenokrist. Atāķējis rokas, Arkaša ar plašu žestu norādīja savam neredzamajam ceļabiedram uz kalniņa nogāzi, spēra soli tās virzienā, uz finiera bezdibeņa malas sašūpojās un pavisam nejēdzīgi nogāzās lejā. Kritiena laikā viņš divas reizes apmeta kūleni, un, ja nebūtu šūpuļtīkla, kurā piezemējās viņa masīvais ķermenis, bez locekļu sakropļošanas neiztiktu. Nokritis Arkaša tā arī palika guļam šūpuļtīkla, ar rokām apkampis galvu. Inženieri pieplaka monitoram un sāka klusiņām par kaut ko strīdēties.

— Kas tas būs? — Tatarskis vaicāja.

Morkovins klusēdams pastiepa viņam fotogrāfiju. Tatarskis ieraudzīja kādu no Kremļa zālēm ar malahīta kolonnām un platām marmora kāpnēm ar sarkanu paklāja celiņu.

— Klausies, bet kāpēc viņu rāda piemāvušos, ja viņš ir

virtuāls?

— Paceļam reitingu.

— Viņam no tā paceļas reitings?

— Ne jau viņam. Kāds gan elektromagnētiskajam vilnim

var būt reitings. Kanālam. Kāpēc ziņās dārgākajā laikā viena

minūte maksā četrdesmit tūkstošus? Esi padomājis?

— Jau padomāju. Bet sen viņu… tā?

— Pēc dejas Rostovā. Kad viņš nokrita no skatuves. Kodus

nācās pārdzīt avārijas režīmā. Atceries, ka taisīja šuntēšanas

operāciju? Vesela kaudze ar problēmām. Kad beidza iedzīt

ciparos, visi jau strādāja respiratoros. Kopš tā laika dragājam ar

finieri.

— Bet kā taisa seju? — Tatarskis prasīja. — Žestus, mīmiku?

— Tāpat. Tikai nevis ar magnētisko, bet optisko sistēmu.

Adaptive oplics. Bet rokām cimdi CyberGlove. Uz vienas nogrie

zām divus pirkstus un kārtībā.

— Ei, veči! — sacīja kāds no inženieriem. — Jūs labāk klu

sāk. Arkašam tūlīt pat atkal būs jālec. Lai atpūšas.

— Ko? — noprasīja Arkaša, pasliedamies šūpuļtīklā. — Jūs

ko, galīgi nojūgušies?_

— Ejam, — sacīja Morkovins.

Nākamo telpu, kurā Morkovins ieveda Tatarski, sauca "Virtuālā studija". Par spīti nosaukumam, tajā atradās visīstākās kameras un sofites, kas patīkami sildīja. Studija bija liela istaba ar zaļām sienām un grīdu. Šobrīd filmēja vairākus cilvēkus modernos lauksaimnieciskos ietērpos. Sastājušies apkārt tukšumam, tie domīgi māja ar galvām, bet viens gumzīja rokā nobriedušu kviešu vārpu. Morkovins paskaidroja, ka tie ir turīgi fermeri, kurus lētāk filmēt uz kodaka nekā animēt.

— Mēs viņiem pasakām, kur apmēram jāskatās un kad jāuz

dod jautājumi, — viņš teica. — Pēc tam var salaist kopā ar

jebko. Tu redzēji Starship troopers? Kur kosmiskais desants kau

jas ar vabolēm?

— Redzēju.

— Tas pats. Tikai desantnieku vietā fermeri vai kaut kāds

mazais bizness, automātus aizvieto sālsmaize, bet vaboles

vietā — Zjuganovs vai Ļebeds. Pēc tam samontējam, aizmugurē

uzliekam baznīcu vai Baikonura"s kosmodromu, pārdzenam uz

"betakamu" un ēterā… Ejam, ieiesim vēl mašīntelpā.

Aparātu zāle, kas atradās aiz durvīm ar viltīgu uzrakstu "Mašīntelpā", Tatarski īpaši nepārsteidza. Iespaidu atstāja divi automātisti, kas stāvēja pie durvīm. Pati telpa izskatījās garlaicīga — tā bija istaba ar čīkstošu parketu un noputējušām tapetēm ar zaļām gladiolām, kas noteikti vēl atcerējās padomju laikus. Nebija nekādu mēbeļu; pie vienas sienas karājās krāsaina fotogrāfija ar Gagarinu, kurš tur rokās balodi, bet pie otras stāvēja metāla stelāžas ar daudzām vienveidīgām zilām kastēm, kuru vienīgais rotājums bija sniegpārsliņai līdzīgā Silicon Graphics emblēma. Ārēji tās diez ko neatšķīrās no aparāta, ko Tatarskis kādreiz bija redzējis Draft Podiumā. Nevienas interesantas lampiņas vai indikatoru uz šīm kastēm nebija — tāpat varēja izskatīties pavisam parasta, banāla transformatoru apakšstacija. Taču Morkovins uzvedās sevišķi svinīgi.

— Azadovskis teica, ka tev patīkot, ja dzīvei esot lieli

pupi, — viņš sacīja. — Lūk, šis ir pats lielākais. Un ja vēl pagai

dām tas tevi neuzbudina, tad tikai tāpēc, ka neesi pieradis.

— Kas tas ir?

— Renderēšanas serveris 100/400. Tādus "Silikons" speciāli

šādiem mērķiem taisa. High end. Amerikāņu izpratnē, protams,

tā jau ir grabaža, bet mums pagaidām pietiek. Arī visa Eiropa ar

tādiem strādā. Ar šo te var digitalizēt kādu simtu galveno un ap

četriem simtiem palīgpolitiķu.

— Superdators, — bez entuziasma balsī sacīja Tatarskis.

— Tas pat nav dators. Tie ir divdesmit četri datori kopā,

kurus vada no vienas tastatūras. Katra pa četriem procesoriem, astoņsimt megahercu frekvence. Katrs bloks nolasa kadrus pa kārtai, bet kopumā sistēma strādā kā amerikāņu šaujamais, kam griežas stobri. Amerikāņi noslauca drausmīgu naudu. Bet ko varēja darīt — kad viss sākās, mums tādu aparātu nebija. Un tagad, kā pats saproti, nekad arī vairs nebūs. Starp citu, amerikāņi ir mūsu galvenā problēma. Čakarē mūs kā āžus.

— Kā tā?

— Ar megaherciem. Vispirms Čečenijas dēļ samazināja par

divsimt. Patiesībā naftas vada dēļ, tu jau zini. Pēc tam par to, ka

nozagām kredītu. Un tā vissīkākā iemesla dēļ. Mēs, protams, pa

naktīm atkal uzdzenam atpakaļ, taču viņi sūtniecībā arī skatās

televizoru. Tikko mēs paceļam frekvenci, tā viņi uzķer un sūta

inspektoru. Kauns. Diža valsts, bet sēžam uz četrsimt megaher

ciem. Un tie paši nav mūsu.

Morkovins piegāja pie viena plaukta, pavilka ārā šauru zilu bloku un atvēra to. Uz vāka iekšpuses bija šķidro kristālu displejs. Zem tā tastatūra ar kursora bumbiņu.

— No šī tad arī visu vada? — Tatarskis jautāja.

— Nu ko tu! — Morkovins atmeta ar roku. — Lai tiktu iekšā

sistēmā, vajadzīga pieeja. Visi termināli ir augšā. Šis ir parasts

kontrolmonitors. Es tikai gribu paskatīties, ko pašreiz apstrādā

jam.

Viņš paspaidīja taustiņus, un monitora apakšā izlēca lodziņš ar progresindikatoru un vairākiem mazsaprotamiem uzrakstiem: memory used 5184 M, time elapsed 23:11:12 un vēl kaut kas ļoti smalkā šriftā. Pēc tam parādījās jau prāvākiem burtiem rakstīts faila ceļš: C:/oligarchs/berezka/excesses/vo_pole/slalom.prg.

— Skaidrs, — sacīja Morkovins. — Tas ir Berezovskis

Šveicē.

Ekrāns sāka pārklāties ar sīkiem krāsaina attēla fragmentu

kvadrātiņiem, it kā kāds liktu kopā puzli. Pec paris sekundēm Tatarskis ieraudzīja pazīstamu seju, kurā melnēja daži vēl neapstrādāti caurumi, — viņu sevišķi pārsteidza ārprātīgais prieks, kurš mirdzēja labajā, jau gatavajā acī.

— Ar slēpēm vizinās, maita, — sacīja Morkovins. — Bet

mēs ar tevi te putekļus elpojam.

— Bet kāpēc fails atrodas katalogā, ko sauc excesses? Kas tur

slikts, ja ar slēpēm pabraukājas?

— Scenārijā viņam gar trasi to karodziņu vietā stāv kailas

balerīnas, — Morkovins atbildēja. — Vienas ar zilu banti, citas

ar sarkanu. Skuķus filmēja ar "kodaku" tieši uz trases. Lūk, viņas

gan priecājās — dabūja par velti uz Šveici aizbraukt. Divas vēl

joprojām tur vazājas.

Viņš izslēdza monitoru, aizvēra un iebīdīja kontrolbloku atpakaļ. Tatarskim iešāvās prāta nemierpilna doma.

— Klausies, — viņš vaicāja. — Bet vai amerikāņiem viss tas

pats?

— Protams. Un sākās daudz agrāk. Otrās prezidentūras laikā

Reigans jau bija animēts. Bet Bušs… Atceries, kad viņš stāvēja

pie helikoptera, viņam no vēja tie daži mati virs plikā paura visu

laiku tā sacēlās un drebēja? Vienkārši šedevrs. Es uzskatu, ka

datorgrafikā nekā labāka līdz šim nav bijis. Amerika…

— Bet vai taisnība, ka mūsu politikā viņu kopiraiteri strādā?

— Tie gan ir meli. Viņi pat sev neko jēdzīgu nespēj iz

domāt. Izšķirtspēja, punktu skaits, specefekti — tur cepuri nost.

Bet pati valsts bez dvēseles. Viņu kreatori, kas darbojas poli

tikā, — galīgs mēsls. Ir divi prezidentu kandidāti, bet scenā

ristu komanda viena. Un strādā viņiem tur tikai tie, kuri iz

mesti no Medisona avēnijas, jo politikā naudas maz. Es nesen

pārskatīju viņu pirmsvēlēšanu kampaņas materiālus — kaut

kas šausmīgs! Ja viens runā par tiltu uz pagātni, tad pēc pāris

dienam otrs noteikti runas par tiltu uz nākotni. Bobam Doulam vienkārši ņēma un pārtaisīja Nike saukli: no just do it uz just don't do it. Un neko labāku nevar izdomāt kā minētu Orālajā ofisā… Nē, mūsu scenāristi ir desmitkārt labāki. Tu tikai paskaties, kādi kolorīti raksturi — Jeļcins, Zjuganovs, Ļebeds. Čehovs "Trīs māsas". Tā ka visi tie, kas runā, ka Krievijā nav savu brendu, lai aizrijas ar savu muldēšanu. Mums šeit ir tādi talanti, ka par nevienu nav jākaunas. Piemēra pēc, lūk, vai redzi? Viņš pamāja uz Gagarina fotogrāfiju. Tatarskis ieskatījās vērīgāk un saprata, ka tajā nav vis Gagarins, bet gan ģenerālis Ļebeds parādes formā, un rokās viņš tur nevis balodi, bet gan baltu, ausis pierāvušu trusīti. Fotogrāfija līdz tādai pakāpei līdzinājās prototipam, ka iedarbojās īpatns acu apmāns: trusītis Ļebeda rokās pirmajā brīdī likās kā nepiedienīgi noresnejis balodis.

— To uztaisīja viens ogļraču puika, — sacīja Morkovins.

— Paredzēta "Pleiboja" pirmajam vākam. Sauklis — "Krievija

būs daiļa un tukla". Rajoniem, kas badojas, — trāpīts desmit

niekā. Agrāk šis čalis, gadījās, ēda reizi divās dienās, taču tagad

viens no galvenajiem kreatoriem. Tiesa, viņam viss saistīts ar

ēdienu… Atceries, Ahmatovai bija tādas rindas: "Ak, ja jūs zinātu,

no kādiem gružiem…"

— Pagaidi, — sacīja Tatarskis. — Man laba doma iešāvās

prātā. Pierakstīšu.

Izvilcis no kabatas savu grāmatiņu, viņš uzrakstīja:

Silicon Graphics I 1 i el i pupi jauna emblēma. Sniegpārslas vietā milzīga pupa kontūra, it kā uzpūsta ar si1 ikona protēzi (nevērīgi uzšvīkātaar zīmul i, t.s. graphics). Di nami ka (kl ips) no krūts gal iņa 1 ien ārā si 1 īcijorgāni sks tārps un izl iecas $ veidā (modei is species II). Jāpadomā.

— Sviedrpilna iedvesmas šalts? — Morkovins jautāja.

— Taisni apskaužami. Labi, ekskursija beigusies. Ejam uz bufeti.

Bufetē bija tikpat tukšs. Tāpat bez skaņas darbojās televizors, bet uz galda stāvēja neizdzerta Smirnoff Citrus Twist pudele un divas glāzes. Morkovins tās piepildīja, klusēdams saskandināja ar Tatarski, un abi iedzēra. Pēc ekskursijas Tatarski kremta kaut kāds dūmakains nemiers.

— Klausies, — viņš sacīja. — Es nevaru saprast, lūk, ko:

pieņemsim, kopiraiteri visiem raksta tekstus. Bet kurš atbild

par šiem tekstiem? No kurienes līdz mums nonāk tēmas, un kā

mēs nosakām, kur rīt pagriezīsies nacionālā politika?

— Lielais bizness, — Morkovins īsi atbildēja. — Par oli

garhiem esi dzirdējis?

— Aha. Un viņi savācas kopā un izlemj? Vai arī rakstiski

atsūta koncepcijas?

Morkovins ar īkšķi aizspieda pudeles kakliņu, sakratīja un sāka vērot burbulīšus — droši vien tas viņam likās aizraujošs skats. Tatarskis klusēdams gaidīja atbildi.

— Nu kā viņi var kaut kur savākties kopā, ja viņus visus

taisa stāvu augstāk. Tu pats redzēji Berezovski.

— Aha, — Tatarskis domīgi novilka. — Labi. Protams. Bet

kurš raksta oligarhu scenārijus?

— Kopiraiteri. Viss tas pats, tikai cits stāvs.

— Aha. Bet kā mēs izvēlamies, ko oligarhi dara?

— Ņemot vērā politisko situāciju. Tā tikai saka — "izvēla

mies". Patiesībā nekādas izvēles nav. Apkārt viena vienīga

dzelžaina nepieciešamība. Gan vieniem, gan otriem. Un arī

mums abiem.

— Tad iznāk, ka nav arī nekādu oligarhu? Bet mums apakšā

plāksne ar uzrakstu "Starpbanku komiteja"…

— Tas priekš mentiem domāts. Lai nelīstu ar savu jumtu.

Mes esam Starpbanku komiteja, jā, tiesa, tikai visas tās bankas ir starpkomitejas bankas, bet komiteja — tie esam mēs. Lūk, tā.

— Sapratu, — sacīja Tatarskis. — Liekas, ka sapratu. Pag,

kā tad tā… Iznāk, ka tie nosaka sitos, bet šitie… Šitie nosaka tos.

Bet kā gan tad… Pagaidi… Bet uz kā tas viss balstās?

Nepabeidzis runāt, viņš iekaucās sāpēs — Morkovins no visa spēka bija viņam iekniebis rokā, tik stipri iekniebis, ka pat noplēsa mazu ādas strēmelīti.

— Bet par šito, — viņš sacīja, pārliekdamies galdam un sa

tumsušu skatienu vērdamies Tatarskim acīs, — tu nedomā vairs

nekad. Vispār nekad, saprati?

— Kā? — jautāja Tatarskis, sajuzdams, ka sāpes tikko kā

viņu atgrudušas nostāk no kāda melna un dziļa bezdibeņa

malas. — Kā tad var nedomāt?

— Ir tāda tehnika, — sacīja Morkovins. — Tu it kā jūti, ka,

lūk, šo te domu tūlīt sāksi domāt pilnā apmērā, un tad uzreiz

sev knieb vai iedur ar kaut ko asu. Rokā, kājā — nav svarīgi.

Vajag tur, kur pavairāk nervu galu. Tāpat kā peldētājs jūrā, kad

sagrābj krampji. Lai nenoslīktu. Un pēc tam tevī pakāpeniski

apkārt šai domai izveidojas tāda kā varžacs, un tu jau bez pro

blēmām vari tai paiet garām. Proti, tu jūti, ka tāda doma ir, bet

nekad to nedomā. Un pamazām pieradīsi. Astotais stāvs balstās

septītajā, septītais — astotajā, un visur, katrā noteiktā punktā,

katrā mirklī pastāv noteikta stabilitāte. Apkrausies ar darbiem,

iešņauksi kokosu un visu dienu skraidīsi apkārt, kārtodams

konkrētas lietas. Un abstraktajām vairs neatliks laika.

Tatarskis vienā rāvienā izkampa šņabja paliekas un vairākas reizes ieknieba sev ciskā. Morkovins skumji iesmējās.

— Kaut vai Azadovskis, — viņš sacīja. — Kāpēc gan viņš

šeit visus dzenā un nostrādina? Tāpēc, ka viņam pat prātā neie

šaujas, ka tajā visā slēpjas kaut kas dīvains. Tādi ļaudis dzimst

vienu reizi simt gados. Var pat teikt, ka cilvēkam ir starptautiska mēroga dzīves izjūta…

— Labi, — sacīja Tatarskis un vēlreiz sev ieknieba kājā.

— Bet vajag droši vien ne tikai izdzenāt un nostrādināt, bet arī

regulēt? Sabiedrība taču ir sarežģīta lieta. Bet vai regulēšanai ir

vajadzīgi kaut kādi principi?

— Princips ir ļoti vienkāršs, — atbildēja Morkovins. — Lai

sabiedrībā viss būtu normāli, mums jāregulē vienīgi tās naudas

masas apjoms, kas ir mūsu rīcībā. Bet viss pārējais automātiski

nostāsies savās vietās. Tāpēc nekad un nekur nedrīkst iejaukties.

— Bet kā regulēt to apjomu?

— Lai mums tas būtu maksimālais.

— Un viss?

— Protams. Ja mums ir maksimālais naudas apjoms, tas

nozīmē, ka viss iet kā pa sviestu.

— Jā, loģiski, — sacīja Tatarskis. — Bet jābūt taču kādam,

kurš to visu komandē?

— Tu pārāk ātri gribi visu saprast, — Morkovins sarauca

pieri. — Es tev saku, pagaidi! Tā, draugs, ir liela problēma —

saprast, kurš to visu komandē. Es tev pagaidām teikšu tā —

pasauli pārvalda nevis "kas", bet gan "kaut kas". Noteikti fak

tori un impulsi, par kuriem tev vēl pāragri zināt. Kaut gan,

Vavan, tu gluži vienkārši nevari par tiem nezināt. Tāds, lūk,

paradokss…

Morkovins apklusa un par kaut aizdomājās. Tatarskis aizsmēķēja — vairs negribējās tērgāt. Pa to laiku bufetē ienāca cits cilvēks, kuru Tatarskis uzreiz pazina, — tas bija ievērojamais televīzijas analītiķis Farsuks SeifulFarseikins. Dzīvē viņš izskatījās daudz vecāks nekā uz ekrāna. Kā varēja noprast, viņš tikko bija bijis ēterā: seju klāja prāvas sviedru lāses, bet slavenais pensnejs uz deguna nošķiebies. Tatarskis nodomāja, ka Farseikins

uzreiz metīsies pie letes pēc šņabja, taču tas pienāca pie viņu galdiņa.

— Vai drīkst ieslēgt skaņu? — viņš jautāja, pamādams uz

televizoru. — Šo klipu taisīja mans dēls. Bet es vēl neesmu

redzējis.

Tatarskis palūkojās augšup. Ekrānā norisa kaut kas dīvaini pazīstams: bērzu meža klajumiņā stāvēja mazliet aizdomīga paskata jūrnieciņu koris (Tatarskis uzreiz saskatīja Azadovski — tas stāvēja grupas centrā un bija vienīgais ar mirdzošu medaļu uz krūtīm). Saķērušies ap pleciem un šūpodamies no vienas puses uz otru, jūrnieciņi nedzirdami piebalsoja dzeltenmatainam solistam, kas atgādināja Jeseņinu kubā. Vispirms Tatarskim likās, ka solists uzkāpis uz gigantiska bērza celma, bet šī celma ideāli cilindriskā forma un uz tā virsmas uzzīmētie mazie, dzeltenie citroniņi ļāva noprast, ka patiesībā tā ir daudzkārt palielināta softdrinka bundžiņa, kuras krāsojums atgādināja vai nu bērzu, vai zebru. Izlaizītais vizuālais kadrējums liecināja, ka klips ir no ļoti dārgajiem.

— Bombombom, — neskanīgi noducināja līgojošies jūrnie

ciņi. Solists pastiepa roku pretī kamerai un tenorā iedziedājās:

— Un Dzimtene dāsni Dzirdīja mani Ar bērzsulas Spraitu, Ar bērzsulas Spraitu!

Tatarskis ar niknumu saplacināja pelnu traukā cigaretes galu.

— Maitas! — viņš sacīja.

— Kas tad? — Morkovins vaicāja.

— Ja es zinātu… Klausies, bet kādā virzienā es tagad dar

bošos?

— Tu būsi vecākais kreators kompromata nodaļā. Vel tev būtu jābūt pa rokai, ja gadīsies kāda avārijas situācija. Tātad viens otru balstīsim. Tāpat kā tie jūrnieķeļi. Plecu pie pleca… Tu, brāl, atvaino, ka es tevi ievilku visā tajā iekšā. Plukatām taču, ja kāds vēl nezina, ir daudz vieglāk dzīvot. Viņi pat domā, ka ir dažādi televīzijas kanāli, kaut kādas telekompānijas… Tāpēc jau viņi ir plukatas.

ISLAMA FAKTORS

Bieži gadās — tu brauc ar baltu mersedesu gar autobusa pieturu, redzi cilvēkus, Dievs vien zina, cik ilgi bezspēcīgā niknumā gaidot pienākam savu autobusu, un piepeši pamani — kāds no tiem truli un varbūt pat ar skaudību uz tevi nolūkojas. Un uz mirkli tu notici, ka šis nezināmam birģerim nospertais, brālīgajā Baltkrievijā vēl līdz galam neatmuitotais agregāts, kam jau aizdomīgi sāk klaudzināt motors ar parkaltiem numuriem, patiesi ir trofeja, kas liecina par pilnīgu un galīgu uzvaru pār dzīvi. Un ķermeni pāršalc karsts drebuļu vilnis; tu lepni aizgriez prom seju no pieturā stāvošiem un sirdī nolem, ka neesi velti gājis cauri, visiem zināms, kam, un dzīve izdevusies.

Tā mūsu dvēselēs darbojas anālais vaufaktors. Taču Tatarskim nekādi neizdevās izjust tā saldkaislo kairinājumu. Iespējams, ka vainīga bija kaut kāda īpaša pēclietus apātija, kas bija pārņēmusi vidusšķiras pārstāvjus, kuri mīņājās savās pieturās. Vai arī Tatarskis vienkārši pārāk nervozēja — bija paredzēta viņa darba noskatīšanās, uz kuru vajadzēja ierasties pašam Azadovskim. Bet varbūt visa vaina bija tā, ka pēdējā laikā viņa dvēseles sociālais lokators sāka buksēt.

"Ja raugās uz notiekošo no tīrās animācijas viedokļa," viņš domāja, apskatīdams korķī iekļuvušas kaimiņu ekipāžas, "tad visi jēdzieni pie mums izrādās apgriezti ar kājām gaisā. Debesu "Silikonam", kurš izskaitļo visu šo pasauli, iebuktēts zaporožecs ir nesalīdzināmi sarežģītāks darbs nekā jauns BMW, kas trīs gadus vējots aerodinamiskajās caurulēs. Tātad tomēr viss slēpjas kreatoros un scenāristos. Un kas ir tas skatītājs, kurš rij savu picu un blenž ekrānā? Un, pats galvenais, vai patiešām tas viss notiek tikai tāpēc, lai kaut kāds trekns pārpasaulīgs baroklis ar kaut ko līdzīgu reklāmai nopelnītu sev kaut ko līdzīgu naudai? Tā izskatās. Ir taču zināms: pasaulē visu kopā satur līdzības…"

Beidzot korķis sāka pašķīst. Tatarskis ieslēdza radio. Mašīnu piepildīja gaudīga aizdegunes balss, līdzīga vēja dundēšanai krāsns skurstenī:

— Ikonas un pat Berdjajevs, Arī TV "Trešā acs", Nepaglābs no maitasputniem. Sargā naftu, gāzi pats!

Krievijas Radio reklāmdienests

Infernālā jautrība, kas elsoja balsī, nešaubīgi ļāva noprast, ka runātājs pats nebūt nebija pastarītis šo maitasputnu barā. Tatarskis nervozi izslēdza radio un sagrāba ātrumu pārslēga rokturi.

Viņa garastāvoklis pavisam noslīga līdz nullei; sagribējās dzīva cilvēka siltuma. Izstūrējis no mašīnu straumes, viņš nobremzēja pie autobusa pieturas. Būdas izsistais sānu stikls bija aizsists ar telekanāla STS reklāmdēli, uz kura bija alegoriski attēloti četri nāves grēki ar tālvadības pultīm rokās. Uz soliņa zem nojumes sēdēja sastingusi vecene ar grozu uz ceļiem un čirkains vīrietis tā ap četrdesmit izmirkušā militārā vatenī ar alus pudeli roka. Ievērojis, ka vīrietim vēl viss dzīvotspeks nav izsīcis, Tatarskis nolaida loga stiklu un izbāza ārā elkoni.

— Piedodiet, karavīra kungs, — viņš sacīja. — Vai jūs nepa

teiktu, kur te atrodas veikals "Vīriešu virskrekli"?

Vīrietis paskatījās. Droši vien viņš visu saprata, jo skatiens aizmiglo jās sīvi aukstā, nežēlīgā naidā. Mirkļa saskatīšanās izrādījās ļoti informatīva — Tatarskis saprata, ka vīrietis ir sapratis. Bet vīrietis acīmredzot saprata pat to, ka Tatarskis saprata, ka ir saprasts.

— Pie Kandagaras gāja karstāk, — sacīja vīrietis.

— Atvainojiet, ko jūs teicāt?

— To arī pateicu, — atbildēja vīrietis, saņemot parocīgāk

pudeli aiz kakliņa. — Ka pie Kandagaras gāja karstāk. Bet nelū

dzies, lai tevi atvainoju.

Kāds Tatarskim pačukstēja, ka vīrietis nāk šurp ne jau tāpēc, lai parādītu ceļu uz veikalu, un viņš iespieda grīdā gāzes pedāli. Intuīcija nepievīla — pēc sekundes kaut kas spēcīgi iebelza pa aizmugures loga stiklu un tas pārklājās ar plaisu tīklu, pa kuru tecēja baltas putas. Adrenalīna uzplūdu iespaidā Tatarskis strauji palielināja ātrumu. "Ir nu gan dunduks," viņš nodomāja atskatīdamies.

Kad viņš bija novietojis mašīnu Starpbanku komitejas pagalmā, blakus nobremzēja pēdējā modeļa sarkans reindžrovers ar neiedomājamiem lukturiem uz jumta un jautru zīmējumu uz durvīm: saullēkts virs prērijas un indiāņa galva spalvu ielokā. "Interesanti, kas gan ar tādiem braukā," Tatarskis nodomāja un mazliet aizkavējās pie mašīnas.

No reindžrovera izlīda mazs un resns vīrs uzsvērti buržuāziski strīpainā uzvalkā, pagriezās — un Tatarskis ar izbrīnu pazina Sašu Blo — vēl treknāku, vēl plikpauraināku, tomēr ar to pašu nomocītās neizpratnes grimasi sejā.

— Saša, — Tatarskis sacīja. — Tas esi tu?

— Ā, Vavans! — sacīja Saša Blo. — Tu arī tepat? Kompro

matā?

— Kā tu zini?

— Tur visi sāk. Lai uztrenētu roku. Kreatīvais štats nav tik

liels. Cits citu pazīst. Un ja es tevi agrāk neesmu manījis, bet

tagad tu parkojies pie šīm durvīm, tas nozīmē, ka tu esi kom

promata nodaļā. Turklāt nedēļas divas, ne ilgāk. Elementāri,

Vatson.

— Jau mēnesis, — Tatarskis atbildēja. — Bet ko dari tu?

— Es? Es vadu krievu idejas nodaļu. Tas ir tajā pusē. Ja ir

idejas — piekāp.

— No manis maza jēga, — atbildēja Tatarskis. — Mēģināju

domāt — nesanāk. Tu labāk pabraukā pa nomalēm, parunājies

ar cilvēkiem.

Saša Blo neapmierināti saviebās.

— Es sākumā mēģināju, — viņš sacīja. — Pieliesi glāzi, ieska

tīsies acīs, bet tev atbild: "Pisies dirst, smirdīgais Mersedes!"

Viņi neko labāku par mersedesu nespēj iedomāties… Un viss

tik destruktīvi… Tavējā?

Tika jautāts par Tatarska mašīnu.

— Jā, mana, — viņš ar cieņu atbildēja.

— Skaidrs, — noteica Saša Blo, aizslēgdams reindžrovera

durvis. — Četrdesmit minūtes kauna, un tu jau esi darbā. Tikai

nevajag kompleksot. Viss vēl priekšā.

Pamājis viņš palēkdamies aizskrēja uz ieeju, vicinādams pabiezu, nospeķotu mapīti. Tatarskis noskatījās viņam pakaļ, palūkojās uz savas mašīnas pakaļējo stiklu un izvilka piezīmju grāmatiņu.

Lielākais ļaunums ir tas, viņš ierakstīja pēdējā lappusītē, ka ļaudis veido savstarpējās

attiecības ar bezjēdzīgas un tukšas muldēšanas pa 1 īdzību, kurā viņi kāri, vi Itīgi un necilvēcīgi ievieto savu anālo impul su cerībā, ka tas kādam pārtaps orālajā. Ja tas notiek, cilvēku pārņem orģistiskas spazmas un kādu brīdi viņš izjūt tā saukto "dzīves pulsu".

Azadovskis ar Morkovinu sēdēja noskatīšanās zālē jau kopš rīta. Pie ieejas pastaigājās vairāki cilvēki, kas pļāpāja par politiku un nežēlīgi gānīja valdību. Tatarskis nodomāja, ka tie ir politiskās nodaļas kopiraiteri, kuri praktizēja korporatīvo nekā nedarīšanu. Viņus izsauca pa vienam; caurmērā viņi pavadīja aci pret aci ar priekšniecību kādas desmit minūtes un noteikti apsprieda valstiskas nozīmes jautājumus: to Tatarskis saprata, kad vairākas reizes sadzirdēja zālē maksimālā skaļumā uzgrieztu Jeļcina balsi. Pirmoreiz viņš neizpratnē nobubināja:

— Kāpēc mums tik daudz pilotu? Mums vajadzīgs viens

pilots, bet tāds, kas gatavs uz visu! Kad mans mazdēls spēlēja

Play Station — kā paskatījos, tā uzreiz sapratu…

Pēc tam laikam rādīja fragmentus no vēstījuma nācijai, tāpēc ka Jeļcina balss bija svinīga un nosvērta:

— Pirmoreiz daudzu desmitu gadu laikā Krievijas iedzīvo

tājiem ir iespējams izvēlēties: sirds vai prāts…

Vienu projektu izbrāķēja, tas bija skaidrs, paskatoties tikko no zāles iznākušā vīrieša sejā; vīrietis bija ūsains, pāragri nosirmojis un turēja rokā asinssarkanus ātršuvēja vākus ar uzrakstu "Cars". Pēc tam zālē sāka spēlēt mūzika — sākumā ilgi trinkšķēja balalaika un kāds skaļi bļāva, bet pēc tam atskanēja Azadovska spalgā balss.

— Pie velna! Filmēsim pa tiešo. Tad jau labāk lai Ļebeds.

Tam vismaz nav plika paura. Nākamais.

Tatarskis gaidīja ilgi, viņš rindā bija pēdējais. Pustumšā zāle, kur sēdēja Azadovskis, bija tāda padrūmi grezna, tomēr nedaudz arhaiska, it kā būtu iekārtota un aprīkota vēl trīsdesmitajos vai četrdesmitajos gados. Ejot iekšā, Tatarskis nez kāpēc pieliecās, sīkā riksītī aizskrēja līdz pirmajai krēslu rindai un bikli piesēdās uz krēsla maliņas pa kreisi no Azadovska, kurš laida kuplas dūmu strūklas videoprojektora starā. Azadovskis paspieda viņam roku nepaskatoties — viņš noteikti bija sliktā omā. Tatarskis zināja, kāpēc, jo Morkovins vakar to bija paskaidrojis.

"Pazemināja līdz trīssimt," viņš drūmi teica. "Par Kosovu. Atceries, komunistu laikā trūka sviesta. Bet tagad trūkst mašīnlaika. Šīs valsts vēsturē ir kaut kas fatāls. Tagad Azadovskis personiski apskata visas sagataves. Uz galveno serveri tagad laiž tikai ar rakstisku atļauju, tā ka pacenties."

Kā izskatās tā dēvētā sagatave, proti, nenolasīta skice, Tatarskis ieraudzīja pirmoreiz. Ja viņš pats nebūtu scenārija autors, tad nekad nenoticētu, ka zaļā kontūra, ko šķeļ dažas dzeltenas punktētas līnijas, ir galds, uz kura novietots "Monopola" spēles laukums. Spēļu kauliņi izskatījās kā vienādas sarkanas bultiņas, bet metamie kauliņi — divi zili plankumiņi. Ekrāna lejasdaļā pa pāriem izlēca cipari no viens līdz seši, kurus izmeta gadījuma skaitļu ģenerators, un gājieni atbilda izmesto punktu skaitam — spēle bija uzkonstruēta precīzi. Toties paši spēlētāji vēl neeksistēja: viņu vietā pie galda sēdēja no graduētām līnijām un šarnīru aplīšiem veidoti skeleti. Varēja redzēt tikai sejas, kas sastāvēja no paprāviem daudzstūrīšiem, — Salmana Radujeva bārda līdzinājās rudam ķieģelim, kas piestiprināts sejas apakšā, bet Berezovski varēja pazīt tikai pēc skūto vaigu ceriņkrāsas trijstūriem. Kā jau varēja gaidīt, pagaidām spēlē laime smaidīja Berezovskim.

— Jā, — viņš ierunājās, kratot kauliņus ar pirkstu zaļajām bultiņām. — Krievija māmuliņā ar "monopolu" problēma. Nopērc pāris ielu, bet pēc tam izrādās, ka tur dzīvo cilvēki. Radujevs iesmējās.

— Tā nav tikai Krievijā. Tā ir visur. Un es tev, Boris, pateikšu

vēl ko. Tur ļaudis nedzīvo tāpat vien, bet bieži pat domā, ka tās

ir viņu ielas.

Berezovskis izmeta kauliņus. Atkal izkrita divi sešinieki.

— Tā īsti nav. Šodien cilvēki to, ko viņi domā, uzzina, ska

tīdamies televizoru. Tāpēc, ja tu gribi nopirkt pāris ielu un pēc

tam nestaigāt apkārt bāliem vaigiem, vispirms vajag izdarīt tā,

lai pār tām rēgotos tavs televīzijas tornis.

Atskanēja pīkstiens, galda stūrī parādījās animēts iespraudums: militāra rācija ar garu antenu. Radujevs pacēla rāciju pie galvas šarnīra, kaut ko īsi pateica čečeniski un nolika atpakaļ.

— Bet es pārdodu savu televīzijas diktoru, — viņš sacīja un

ar knipi aizsita kauliņu galda vidū. — Nepatīk televīzija.

— Pērku, — žigli atsaucās Berezovskis. — Bet kāpēc tev

nepatīk?

— Tur pārāk bieži notiek urīna saskaršanās ar ādu. Tikko es

ieslēdzu televizoru, tūlīt pat urīns sāk saskarties ar ādu.

— Bet ne jau ar tavu ādu, Salman.

— Tieši tā, — Radujevs sapīcis teica. — Bet kāpēc tie sa

skaras manā galvā? Tiem trūkst citas vietas, vai?

Berezovska sejas augšdaļu aizsedza taisnstūris ar rūpīgi veidotu acu pāri. Acis nemierīgi pašķielēja uz Radujevu, pāris reižu pamirkšķināja, un taisnstūris nozuda.

— Bet es gribu zināt, kam tas urīns pieder! — Radujevs

sacīja tādā tonī, it kā jautājums tikko būtu ienācis prātā.

— Salman, liecies mierā, — Berezovskis samierinoši sacīja.

— Labāk ej. Tavs gājiens.

— Pagaidi, Boris. Es gribu zināt, kam pieder urīns un āda,

kas saskaras manā galvā, kad es skatos tavu televizoru.

— Bet kāpēc tad tas ir mans?

— Caurule iet pāri manam laukam, tātad par cauruli at

bildu es. Tu pats tā teici. Tā ir? Tātad, ja visi televīzijas diktori

ir uz taviem lauciņiem, tu atbildi arī par televizoru. Nu un

tagad pasaki, kura urīns skalojas manā galvā, kad es skatos tele

vizoru?

Berezovskis pakasīja pazodi.

— Urīns ir tavs, Salman, — viņš apņēmīgi teica.

— Kāpēc?

— Bet kam gan vēl tas var piederēt? Padomā pats. Tavas

drosmes dēļ tevi sauc par "cilvēku ar lodi galvā". Es domāju,

ka tas, kurš uzdrošinātos tevi apslacīt ar urīnu, kad tu skaties

televizoru, ilgi nenodzīvotu.

— Pareizi domā.

— Tātad, Salman, tas ir tavs urīns.

— Bet kā tas nokļūst man galvā, kad es skatos televizoru?

Paceļas augšup no mana urīnpūšļa?

Berezovskis pastiepa roku pēc metamiem kauliņiem, taču Radujevs tos nosedza ar plaukstu.

— Paskaidro, — viņš pieprasīja. — Un tad spēlēsim tālāk.

Uz Berezovska pieres izlīda animēts kvadrātiņš, kurā iezī

mējās dziļa grumba.

— Labi, — viņš sacīja. — Pamēģināšu paskaidrot.

— Runā.

— Kad Allāhs radīja šo pasauli, — aši pavēries augšup, sāka

Berezovskis, — viņš sākumā to izdomāja. Bet tikai pēc tam radīja

priekšmetus. Visas svētās grāmatas vēsta, ka sākumā bija vārds.

Ko tas nozīmē juridiskajā valodā? Juridiskajā valodā tas nozīmē,

ka pirmām kārtām Allāhs radīja jēdzienus. Primitīvi priekš

meti — tā ļaužu tiesa, bet Allāham, — viņš atkal aši pavērās

augšup, — to vietā ir idejas. Nu lūk, Salman, un, kad tu pa televizoru skaties ieliktnīšu un pamperu reklāmas, tev galva ir nevis šķidrais cilvēka urīns, bet gan urīna jēdziens. Urīna ideja saskaras ar ādas jēdzienu. Skaidrs?

— Krūti, — Radujevs domīgi sacīja. — Bet es līdz galam ne

sapratu. Manā galvā saskaras urīna ideja un ādas jēdziens. Tā ir?

— Tā ir.

— Bet Allāham lietu vietā ir idejas. Tā ir?

— Tā ir, — sacīja Berezovskis un sarauca pieri. Uz viņa zil

gani skūtajiem vaigu kauliem parādījās animēti ielāpi, kuros

saspringa žokļi.

— Tātad manā galvā saskaras Allāha urīns un Allāha āda,

lai tiek slavēts viņa vārds. Tā ir?

— Droši vien arī tā var teikt, — sacīja Berezovskis, un uz

viņa pieres atkal uzradās taisnstūris ar grumbu. (Tatarskis šai

vietā scenārijā bija uzrakstījis tā: "Berezovskis jūt, ka saruna

ievirzās nevēlamā gultnē.")

Radujevs noglāstīja rudo bārdas ķieģeli.

— Taisnību runāja AlHaladžs, — viņš sacīja. — Vislielā

kais brīnums ir cilvēks, kurš neredz sev apkārt brīnumaino. Bet

pasaki man, kāpēc tik bieži? Vienu reizi manā atmiņā urīns

saskārās ar ādu septiņpadsmit reizes stundas laikā.

— Nu, droši vien tas domāts atskaitei Gellap Media, — Bere

zovskis iecietīgi atbildēja. — Vispirms sazagās, pēc tam aizkla

pēja budžetu. Bet kas tur tik traks? Cik pārdosim laika, tik arī

ieliksim.

Radujeva skelets sazvēlās pār galdu.

— Pagaidi, pagaidi. Tu gribi teikt, ka, cik tev iedos naudu,

tik arī reižu urīns saskarsies ar ādu?

— Nūjā.

— Un tu vari to izlemt personiski?

— Protams, — atbildēja Berezovskis. — Es, saprotams,

sīkumos neiedziļinos, bet visi gali ir manās rokās. Kā citādi?

— Un tu to darīsi arī turpmāk?

— Kā tad, — sacīja Berezovskis. — Kuram tad urīns saska

ras ar ādu? Un kuram ir nauda uz rēķina?

Radujeva skeletu aizsedza iespraudums ar visai pavirši izzīmētu ķermeni Jordānijas armijas formas tērpā. Roka aizslīdēja aiz krēsla, izvilka no turienes "kalašņikovu" un piebāza to kompanjonam pie sejas.

— Tu ko, Salmančik? — Berezovskis klusu vaicāja un auto

mātiski pacēla rokas.

— Tu saki, ka Allāhs sākumā radīja jēdzienus, — sacīja

Radujevs. — Redzi, visi šie jēdzieni jeb priekšstati vēsta, ka cil

vēks, kurš par naudu ir gatavs šļakstīt urīnu uz Allāha ādas,

ilgāk nedrīkst apgānīt šo zemi.

Iespraudums ar Jordānijas ķermeni izgaisa, ekrānā atgriezās smalkās skeleta līnijas, bet "kalašņikovs" pārvērtās punktētā līnijā, kas viegliņām šūpojās. Berezovska galvas augšējā daļa, pret ko atdūrās šī punktētā līnija, nozuda aiz animācijas ielāpa ar spalvainu sokrātisku pieri, kas vienā mirklī pārklājās prāvām sviedru lāsēm.

— Mierīgi, Salmančik, mierīgi, — sacīja Berezovskis. — Divi

cilvēki ar lodi galvā pie viena galda — tas būs par daudz. Nesa

traucies.

— Nesatraucies? Katru urīna lāsi, kuru tu par naudu uzpili

nāji Allāham, tu nomazgāsi ar spaini savu asiņu, es tev atbildu.

Berezovska samiegtajās acīs atspoguļojās doma, kas darbojās trakā ātrumā. Scenārijā tieši tā arī bija uzrakstīts: "Doma, kas darbojas trakā ātrumā", un Tatarskis pat iedomāties nespēja, kāda tehnika ļāvusi animatoriem panākt tik burtisku precizitāti.

— Klausies, — sacīja Berezovskis. — Man tūlīt paliks trauksmaini ap sirdi. Protams, mans pauris nav bruņots, tur nav ko

runāt. Bet tev jau ari, ka tu labi zini. Un te visapkārt ir mani kājnieki… Aha… Redz, ko tev pa rāciju paziņoja. Radujevs iesmējās.

— Žurnālā Forbes ir rakstīts, ka tu visu ātri uztver. Bet, kā

tālāk raksta Forbes, katram cilvēkam, kurš visu ātri uztver, ir

jābūt gatavam, ka reiz arī viņu var ātri notvert.* Atpūšas tavi

kājnieki.

— Abonē Forbes?

— Nūjā. Čečenija tagad ir Eiropas daļa.

— Bet ja tu tik kulturāls, kāpēc uzreiz grāb pēc stobra? —

Berezovskis aizkaitināti teica. — Nu tad runāsim kā divi eiro

pieši, bez šiem mežoņu izlēcieniem.

— Nu tad sāc.

— Tu tikko teici, ka man katra urīna lāse būs jānomazgā ar

asiņu spaini.

— Teicu, — lepni apstiprināja Radujevs. — Un varu atkār

tot.

— Bet urīnu nevar nomazgāt ar asinīm. Tas tev nav Tide.

(Tatarskim iešāvās prātā, ka frāze "urīnu nevar nomazgāt ar

asinīm" būtu lielisks sauklis Tide reklāmai, taču viņš kautrējās izvilkt piezīmju grāmatiņu Azadovska klātbūtnē.)

— Taisnība, — Radujevs piekrita.

— Un turklāt, vai tu piekriti, ka pasaulē nekas nenotiek bez

Allāha ziņas?

— Piekrītu.

— Tā, braucam tālāk. Vai patiesi tu domā, ka es varētu…

varētu… nu, vai varētu izdarīt to, ko es izdarīju, ja tā nebūtu bi

jusi Allāha griba?

— Nē.

— Braucam vēl tālāk, — Berezovskis pārliecināti turpināja.

— Pamēģini paskatīties uz visu no šāda viedokļa: es esmu tikai rīks Allaha rokas, bet, ko un kāpēc dara Allāhs, nav izprotams. Turklāt, ja tā nebūtu Allāha griba, es nebūtu savācis visus televīzijas torņus un diktorus uz saviem trim lauciņiem. Tā ir?

— Tā ir.

— Vēl ir jautājumi?

Radujevs iebakstīja Berezovskim ar stobru pierē.

— Ir, — viņš sacīja. — Mēs brauksim vēl tālāk. Es tev pa

teikšu, ko saka mūsu ciema vecie. Pēc Allāha prāta, šai pasaulei

ir jālīdzinās mutē kūstošai avenei. Bet tādi cilvēki kā tu savas

alkatības dēļ to ir pārvērtuši urīnā, kas saskaras ar ādu. Var jau

būt, ka Allāha griba vēlēja ienākt pasaulē tādiem cilvēkiem kā

tu. Bet Allāhs ir žēlsirdīgs, tāpēc viņa griba vēlē arī to, lai no

vāktu cilvēkus, kuru dēļ dzīve neliekas kā avene, bet gan kā

urīns, kurš jau izēdis man visas smadzenes, saprati, ne? Tāpēc

tev optimālākais risinājums būtu tagad noskaitīt Tēvreizi.

Berezovskis nopūtās.

— Es redzu, ka tu esi labi sagatavojies sarunai. Nu labi.

Pieņemsim, ka es kļūdījos. Kā es varu to labot?

— Izlabot? Izlabot tādu apvainojumu? Nezinu. Vajag paveikt

kādu Allāham tīkamu darbu.

— Kādu, piemēram?

— Nezinu, — Radujevs atkārtoja.

— Uzbūvēt mošeju. Vai medresi. Bet tai jābūt ļoti lielai

mošejai. Tādai, lai tajā varētu izlūgties par grēku, ko esmu izda

rījis, apsēzdamies pie viena galda ar cilvēku, kurš šļaksta urīnu

uz Neizskaidrojamā ādas.

—: Skaidrs, — sacīja Berezovskis, nolaizdams rokas mazliet zemāk. — Ja konkrēti, cik lielai?

— Domāju, ka pirmā iemaksa — kādi desmit miljoni.

— Vai nav par daudz?

— Es nezinu, tas ir daudz vai maz, — sapratīgi sacīja Radu

jevs, ar roku glauzdams bārdu, — jo kategorijas "daudz" un

"maz" mēs iepazīstam salīdzinājumā. Bet varbūt tu pamanīji

āžu ganāmpulku, kad piebrauci pie mana štāba?

— Pamanīju. Bet kāds tam sakars?

— Kamēr šie divdesmit miljoni nenonāks manā rēķinā Islama

bankā, tevi katru stundu septiņpadsmit reižu mērcēs mucā ar āžu

urīnu, un tas saskarsies ar tavu ādu, un tu domāsi — septiņpa

dsmit reižu stundā ir daudz vai maz.

— Ei, ei, ei! — Berezovskis sacīja, jau pavisam nolaizdams

rokas. — Tu ko? Tikko vēl bija desmit miljoni.

— Tu aizmirsi par blaugznām.

— Klausies, Salmančik, tā nekārto lietas.

— Tu gribi maksāt vēl desmit par sviedru smaku? — jautāja

Radujevs un pakratīja automātu. — Gribi?

— Nē, Salman, — Berezovskis noguris teica. — Par sviedru

smaku es nemaksāšu. Starp citu, kurš mūs filmē ar slēpto ka

meru?

— Kādu kameru?

— Bet kas tas par portfeli uz palodzes? — Berezovskis

pabakstīja ar pirkstu ekrānā.

— Ak tu, šaitan! — nomurmināja Radujevs un pacēla auto

mātu.

Ekrānam pārskrēja balta zigzaga svītra, viss sāka pelēki ņirbēt, un zālē iedegās uguns.

Azadovskis nokrekšķējās un saskatījās ar Morkovinu.

— Pasaki man, kur tu strādā? — nicīgi jautāja Azadovskis.

— "Logovaza" PR nodaļā? Vai pie manis kompromata grupā?

— Kompromata grupā, — Tatarskis atbildēja.

— Kāds tev bija uzdevums? Radujeva un Berezovska pārrunu

scenārijs, kurā Berezovskis nodod čečenu teroristiem divdes

mit miljonus dolāru. Bet ko tu uzrakstīji? Vai viņš tiem iedod naudu? Viņš ceļ mošeju! Labi vēl, ka ne Kristus Glābēja Katedrāli. Ja mēs paši šo Berezovski netaisītu, es domātu, ka tu pie viņa saņem algu. Bet Radujevs? Viņš tev vispār kaut kāds teoloģijas profesors! Lasa žurnālus, par kuriem pat es neko neesmu dzirdējis.

— Nu, kaut kādai sižeta attīstības loģikai taču ir jābūt…

— Man nevajag loģiku, man vajag kompromatu. Bet tas nav

kompromats, tie ir mēsli. Saprati?

— Sapratu, — nodūris galvu, Tatarskis atbildēja.

Azadovskis cik necik atmaiga.

— Vispār, — viņš paziņoja, — kaut kas tur tomēr ir. Pirmais

pluss — izraisa naidu pret televīziju. Gribas skatīties un neiere

dzēt, skatīties un neieredzēt. Otrs pluss — "Monopols". Tu to

pats izdomāji?

— Pats, — Tatarskis kļuva mundrāks.

— Tā ir veiksme. Terorists un oligarhs pie spēļu galda dala

tautai sazagtos labumus… Plukatas niknumā iekauksies.

— Bet vai nav pārāk… — iejaucās Morkovins, taču Azadov

skis pārtrauca.

— Nē. Galvenais, lai ļaudīm būtu nodarbinātas smadzenes

un izkūpētu emocijas. Tā ka šī ideja par "Monopolu" ir tīri pie

klājīga. Tā mums pacels ziņu reitingu, mazākais, par pieciem

procentiem. Tātad minūte prime time…

Azadovskis izvilka no kabatas kalkulatoru un sāka kaut ko rēķināt.

— … pacels par deviņiem tūkstošiem, — sarēķinājis viņš

sacīja. — Un ko mēs iegūstam stundā? Reizinām ar septiņ

padsmit… Normāli. Tā arī darīsim. Vārdu sakot, lai viņi spēlē

"Monopolu", bet režisoram pateiksi, lai saskalda ar montāžu:

rindas pie krājkasēm, ogļrači, vecenītes, izbadējušies bērni,

ievainoti zaldātiņi. Un viss kartība. Tikai aizvāc par diktoriem, citādi nāksies sacelt troksni. Labāk viņiem "Monopolā" ieliec jaunu kauliņu — televīzijasurbšanas torni. Un lai Berezovskis saka, ka viņš grib tādus visur uzcelt — lai no apakšas nāktu nafta, bet no augšas reklāma. Un montāža — Sabolovskas televīzijas tornis ar urbi. Nu kā?

— Ģeniāli, — ar gatavību ieteicās Tatarskis.

— Un tu? — Azadovskis noprasīja Morkovinam.

— Pievienojos par visiem simts.

— Bet ko tad jūs domājāt! Es te viens pats varu aizvietot jūs

visus… Tātad diagnoze: tu, Morkovin, iedod Vavam palīgos to

jauniņo, nu, to, kurš visu laiku raksta par ēdienu. Prātīgs puika.

Radujevs kopumā var palikt tāds pats, tikai uztaisiet viņam fesku

tās žokejenes vietā, jau apnikusi. Pamāsim uz Turcijas pusi. Un

vēl, sen gribu zināt, kāpēc tāda haltūra? Kāpēc viņš visu laiku

ir melnās brillēs? Acis ilgi jātaisa?

— Ilgi, — sacīja Morkovins. — Radujevs visu laiku iet ziņās,

bet brillēs par divdesmit procentiem ir ātrāk. Tādējādi novā

cam visu mīmiku.

Azadovskis mazliet sadrūma.

— Dod Dievs, tikt galā ar frekvenci… Bet Berezovskim pie

liec čičirkas*, skaidrs?

— Skaidrs.

— Un tūlīt pat. Materiāls steidzams.

— Izdarīsim, — atbildēja Morkovins. — Noskatīsimies līdz

galam, un uzreiz pie manis.

— Kas mums nākamais?

* Izdomāts vārds, kas var apzīmēt jebko, arī dzimumlocekli, atkarībā no situācijas konteksta. Šo vārdu lieto tikai saistībā ar vīriešu dzimuma pārstāvjiem.

— Rullīši par televizoriem. Jauns modelis.

Tatarskis jau cēlās no krēsla, gribēdams iet prom, bet Morkovins viņu apstādināja.

— Sākam, — Azadovskis pamāja ar roku. — Vēl kādas div

desmit minūtes ir.

Atkal nodzisa gaisma. Ekrānā smaidīja maza, mīlīga paskata japāniete, tērpusies kimono. Paklanījusies viņa ar jūtamu akcentu sacīja:

— Tagad jūsu priekšā uzstāsies Johohorisans. Johohori

sans ir firmas Panasonic vecākais darbinieks, tāpēc arī viņam šis

gods uzticēts. Kara laikā gūto ievainojumu dēļ viņam ir runas

defekti. Labie televīzijas skatītāji, lūdzu, piedodiet viņam šo

trūkumu.

Meitene pagāja malā. Kadrā parādījās apaļa zāle ar balti krāsotām sienām. Zāles centrā stāvēja gara apkalta lāde, uz kuras nekustīgi sēdēja divpadsmit baltos līķautos ietinušies stāvi. To priekšā parādījās drukns, sirms japānis ar atkorķētu ruma pudeli rokā. Viņš bija žaketē, taču nezin kāpēc apjozies ar zobenu. Ierāvis malku no pudeles, viņš pasita knipi, un figūras līķautos, nolēkušās no lādes, pašķīda uz visām pusēm. Lāde atvērās, un no tās dziļumiem pacēlās melns plūdlīniju formas televizors, kas atgādināja milzīgam nezvēram izrautu aci, — šis salīdzinājums Tatarskim ienāca prātā tādēļ, ka lādes vāks no iekšpuses bija izklāts ar sārtu samtu.

— Panasonic jums piedāvā revolucionāru izgudrojumu tele

vīzijas pasaulē, — nedaudz stostīdamies sacīja japānis. — Pa

saulē pirmais televizors ar balss vadības sistēmu visās pasaules

valodās, ieskaitot krievu valodu. Panasword V21

Uz ekrāna parādījās uzraksts Panasword V2. Japānis ar saspringtu nepatiku ieskatījās skatītājam acīs un pēkšņi izrāva no maksts zobenu.

— Zobens, kas izkalts Japānā! — viņš nobļavās, piegrūdis

smaili pie paša kameras objektīva. — Zobens, ar kuru izvirtusī

pasaule pārgriezīs sev rīkli! Lai dzīvo imperators!

Ekrānā ļaudis līķautos sāka šaudīties šurpu turpu, misteru Johohari kaut kur aizvilka, kimono tērptā nobālusī meitene atvainodamās sāka nemitīgi klanīties, un pāri visam šim ārprātam zaigoja Panasonic logotips. Zema balss noteica: "Panasonic, Japona matj!"

Tatarskis izdzirdēja telefona treļļus.

— Ailē, — tumsā sacīja Azadovska balss. — Ko? Skrienu!

Piecēlies Azadovskis aizsedza ekrāna daļu.

— Uh, — viņš teica. — Liekas, ka Rostropovičs šodien

dabūs ordeni. Tūlīt zvanīs no Amerikas. Es viņiem vakar aiz

sūtīju faksu, ka demokrātija briesmās, lūdzu paaugstināt frek

venci par divsimt megaherciem. Laikam cilvēkiem pielēca, ka

darām vienu darbu.

Tatarskim piepeši likās, ka Azadovska ēna uz ekrāna nav īsta, bet videoieraksta fragments, siluets, līdzīgs tiem, kādu var manīt pirātu kopijās, kas filmētas ar kameru tieši no ekrāna. Šīs ēnas, kas piederēja skatītājiem, kuri pameta kinozāli seansa laikā un kurus pagrīdes videopunktu īpašnieki sauca par bēguļiem, Tatarskim kalpoja par tādu kā savdabīgu kvalitātes indikatoru: pakļaujoties izstumjošajam vaufaktoram, no labas filmas gāja projām vairāk cilvēku nekā no sliktas, tāpēc viņš vienmēr lūdza atstāt viņam "filmas ar bēguļiem". Taču patlaban viņš gandrīz izbijās, nodomājis, ka, ja jau reiz par bēguli izrādījies cilvēks, kurš tikko sēdējis blakus, tas tikpat labi varēja nozīmēt, ka tu pats esi tieši tāds pats bēgulis. Sajūta bija mulsinoša, dziļa un jauna, taču Tatarskis nepaspēja to izpētīt: dungodams kādu paplūdušu tango motīvu, Azadovskis aizsoloja līdz ekrāna malai un pazuda.

Nākamais rullītis sākas daudz tradicionālāk. Dīvainā spoguļsienā iebūvēta kamīna priekšā sēdēja ģimene — tēvs, māte, meitiņa ar mincīti un vecmāmiņa ar pusadītu zeķi. Viņi lūkojās liesmās aiz restītēm un katrs žigli un mazliet karikatūriski kustējās — vecmāmiņa adīja, māte no malas apgrauza picas gabalu, meitiņa glaudīja mincīti, bet tēvs malkoja alu. Kamera apbrauca viņiem apkārt un izslīdēja caur spoguļsienu. Otrā pusē siena bija caurspīdīga; kad kamera apstājās, ģimenes attēlam pārklājās kamīna liesmas un restītes. Sirdīgi un draudīgi ieskanējās ērģeles, kamera mazliet attālinājās, un caurspīdīgā siena pārvērās plakanā televizora ekrānā ar stereoskaļruņiem sānos un draisku uzrakstu Tofetissimo uz melnā korpusa. Ekrānā plosījās ugunsmēles, kurās aši, aši kustējās četri melni ķermeņi aiz restītēm. Ērģeles apklusa, un diktora pieglaudīgā balss sacīja:

— Jūs domājat, ka viņpus kineskopa Black Trinitron absolūti

plakanajam ekrānam ir vakuums? Nē! Tur deg uguns, kas sasil

dīs jūsu sirdi! Sony Tofetissimo. It's a Sin*.

Tatarskis maz ko saprata redzētajā, viņš tikai nodomāja, ka iesaistīšanas koeficientu varētu spēcīgi paaugstināt, nomainot tīri anglisko saukli ar jauktu: "It's a Sapnis". Vēl nez kāpēc viņš atcerējās, ka bija kādreiz tāds vjetnamiešu ciemats Songmi, kas pēc amerikāņu aviācijas uzlidojuma kļuva par kulta objektu.

— Kas tas tāds? — viņš vaicāja, kad uzdegās gaisma. — Reklāmai kaut kā nelīdzinās.

Morkovins apmierināti pasmaidīja.

— Tur jau ir tā lieta, ka nelīdzinās, — viņš teica. —Ja zināt

niski, tad šī ir jauna reklāmas tehnoloģija, kas atspoguļo tirgus

mehānismu reakciju uz aizvien pieaugošo cilvēcisko riebumu

pret tirgus mehānismiem. Vārdu sakot, skatītājam pakāpeniski

Tas ir grēks angļu val).

jārodas sajūtai, ka kaut kur pasaulē, teiksim, saulainajā Kalifornijā, atrodas pēdējā oāze, kur pastāv brīvība, kas brīva no domas par naudu, un kur arī taisa tādu reklāmu. Tā ir dziļi antitirdznieciska pēc formas un tāpēc sola kļūt dziļi tirdznieciska pēc satura…

Viņš paskatījās apkārt, lai pārliecinātos, ka zālē vairs neviena nav, un sāka čukstēt:

— Tagad tā. Šeit it kā nenoklausās, bet katram gadījumam

runā klusi. Malacis, viss teicami. Kā pēc notīm. Lūk, tava daļa.

Viņam rokā uzradās trīs aploksnes — viena bieza un dzeltena, abas pārējās plānākas.

— Veikli noslēp. Te ir divdesmit no Berezovska, desmit no

Radujeva un vēl divi no vakhabītiem. No viņiem visbiezākā, jo

sīkas naudaszīmes. Savākuši no auliem.

Tatarskis norija siekalas, paņēma aploksnes un ātri sagrūda jakas iekškabatās.

— Kā tu domā, vai Azadovskis neuzķēra? — viņš pačukstēja.

Morkovins noraidoši pašūpoja galvu.

— Klausies, — Tatarskis iečukstējās, vēlreiz paskatīdamies

apkārt. — Bet kā tā var būt? Par vakhabītiem es vēl saprotu. Bet

Berezovska taču nav, un Radujeva arī nav. Pareizāk sakot, viņi

ir, bet tikai kā nullītes un vieninieki, nullītes un vieninieki. Kā

tad viņi var iedot naudu?

Morkovins noplātīja rokas.

— Pats līdz galam nesaprotu, — viņš atbildēdams nočuk

stēja. — Varbūt kaut kādi ieinteresēti cilvēki. Strādā kaut kādās

struktūrās un koriģē imidžu. Droši vien, ja papētītu, galu galā

līdz mums pašiem arī nonāktu. Bet kāpēc gan tas vajadzīgs? Kur

tu vēl nopelnīsi trīsdesmit stabus vienā rāvienā? Nekur. Tāpēc

neņem galvā. Šo pasauli vēl neviens nekad pa īstam nav izpratis.

Zālē pabāza galvu kinomehāniķis.

— Veči, jūs ilgi sēdēsiet?

— Runājam par klipiem, — Morkovins čukstēja.

Tatarskis nokāsējās.

— Ja es pareizi sapratu atšķirību, — viņš sacīja nedabiski

skaļā balsī, — tad parastā reklāma un tā, ko mēs redzējām, ir tas

pats, kas popmūzika un alternatīvā mūzika?

— Tieši tā, — tikpat skaļi atbildēja Morkovins, piecelda

mies un paskatīdamies pulkstenī. — Tikai kas tas tāds ir — al

ternatīvā mūzika? Kurš mūziķis ir alternatīvais un kurš pop

mūziķis? Kā tu to nosaki?

— Nezinu, — Tatarskis atbildēja. — Pēc izjūtām.

Viņi pagāja garām durvīs iestrēgušajam kinomehāniķim un devās pie liftiem.

— Ir precīza definīcija, — Morkovins pamācoši sacīja.

— Alternatīvā mūzika ir tāda mūzika, kuras komerciālā esence

ir tās maksimāli antikomerciālā ievirze. Tā teikt, antipopsī

gums. Tāpēc, lai uzķertu īsto stīgu, alternatīvajam mūziķim pir

mām kārtām ir jābūt ļoti labam popkomersantam, bet labi komer

santi ar mūzikas biznesu nodarbojas reti. Nē, ir, protams, taču

ne kā izpildītāji, bet gan kā producenti… Viss, atslābinies. Tu

tekstu paņēmi?

Tatarskis pamāja.

— Iesim pie manis. Iedošu tev līdzautoru, kā lika Azadov

skis. Bet līdzautoram iedošu trīs stabus, lai nesabojā scenāriju.

Tatarskis vēl nekad nebija redzējis septīto stāvu, kur strādāja Morkovins. Gaitenis, kurā viņi nokļuva no lifta, bija garlaicīgs un atgādināja padomjlaiku kancelejas — grīda izklāta ar nobružātu parketu, bet durvis apsistas ar skaņu izolējošu materiālu un melnu dermatīnu. Uz katrām durvīm, tiesa, bija eleganta metāla plāksnīte ar skaitļu un burtu marķējumu. Burtu pavisam bija trīs — "A", "O" un "V", taču dažādās kombināci

jas. Morkovins apstājās pie durvīm ar plāksnīti "1 — AV" un nospieda koda podziņas.

Morkovina kabineta izmēri un iekārtojums atstāja labu iespaidu. Viens pats rakstāmgalds noteikti maksāja krietni vairāk nekā Tatarska mersedess. Šis mēbeļu mākslas šedevrs bija gandrīz tukšs — vien mapīte papīriem un divi telefoni bez numuru ripas, viens sarkans, otrs balts. Vēl uz galda stāvēja kaut kāda jocīga ierīce — neliela metāla kārbiņa ar stikla paneli augšpusē. Virs galda pie sienas karājās liela glezna, kas sākumā Tatarskim izskatījās pēc socreālisma ainavas un dzena kaligrāfijas hibrīda. Tajā bija attēlots ēnaina dārza nostūris, kur pāri ar fotogrāfisku precizitāti izzīmētam mežrožu krūmam bija nevērīgi uzvilkts sarežģīts, ar zaļiem punktiņiem pārklāts hieroglifs.

— Kas tas ir?

— Prezidents pastaigā, — sacīja Morkovins. — Azadovskis

uzdāvināja, lai būtu valstisks noskaņojums. Lūk, redzi, skele

tam ir kaklasaite? Un vēl kaut kāda nozīmīte — tieši uz zieda

fona, vajag kārtīgi ieskatīties. Bet tā jau ir mākslinieka fantāzija.

Beidzis apskatīt gleznu, Tatarskis pamanīja, ka viņi ar Morkovinu kabinetā nav vieni. Plašās telpas otrā galā stāvēja statnis ar trim plakaniem monitoriem un ergonomiskajām tastatūrām, kuru vadi nozuda ar korķi apsistajā sienā. Pie viena no monitoriem sēdēja jauns puisis ar zirgasti un nesteidzīgām rokas kustībām pa vienkāršu paliktnīti bīdīja peli. Puiša ausis bija caurdūruši vismaz desmit sīki auskariņi un vēl divi greznoja kreiso nāsi. Atcerēdamies Morkovina padomu iedurt sev ar kaut ko asu, ja uzrodas kaut mazākā doma par vispārējās lietu kārtības pamatuzbūvi, Tatarskis nolēma, ka tā nav pārmērīga aizraušanās ar pīrsingu, bet gan nepieciešamība, kas puisim, atrodoties notikumu tehniskā epicentra tuvumā, neļauj ne uz mirkli izvilkt no sevis kniepadatas.

Apsēdies pie galda, Morkovins pacēla baltā telefona klausuli un īsi kādu izrīkoja.

— Tūlīt atnāks tavs līdzautors, — viņš sacīja Tatarskim.

— Tu vēl šeit neesi bijis? Lūk, šie termināli ir saistīti ar galveno

serveri. Bet šis jauneklis ir mūsu galvenais dizainers Semjons

Veļins. Izjūti atbildību?

Tatarskis nedroši piegāja tuvāk puisim un palūkojās monitora ekrānā, kur trīcēja tievu, zilu līniju tīkls. Līnijas savienojās kaut kādā divu plaukstu stiepļu karkasa līdzībā, bet plaukstas bija saliktas kopā tā, ka saskārās tikai to vidējie pirksti. Tie lēnām rotēja ap neredzamu vertikālu asi. Bildīte netverami atgādināja astoņdesmito gadu mazbudžeta fantastisko filmu. Puisis ar zirgasti pabīdīja peli, pabakstīja ar kursora bultiņu izlecošajās izvēlnes ekrāna augšējā daļā, un salikto plaukstu leņķis izmainījās.

— Es taču uzreiz teicu, ka zelta griezums ir jāaizmirst, —

viņš sacīja, pagriezdamies pret Morkovinu.

— Par ko tu runā? — Morkovins jautāja.

— Par leņķi starp delnām. To vajadzēja taisīt tādu pašu kā

Ēģiptes piramīdām. Skatītājam zemapziņā radīsies miera, har

monijas un laimes nojausma.

— Ko tu ar to krāmējies. Nav aktuāli.

— Tā par jumtu bija laba ideja. Tik un tā pie viņas vēl atgrie

zīsimies.

— Labi, — Morkovins piekrita. — Aizmirsti par savu zeltu.

Lai plukatas atslābinās. Tikai papīros par to neraksti.

— Kāpēc?

— Tāpēc, — sacīja Morkovins. — Mēs ar tevi zinām, kas ir

zelta griezums. Bet grāmatvedībā, — viņš pamāja uz augšu,

— tāmi var neapstiprināt. Izdomās, ka, ja reiz zelts, tad dārgi.

Tagad ekonomē pat uz Černomirdinu.

— Skaidrs, — puisis sacīja. — Nu tad es vienkārši sagla

bāšu leņķi. Piezvani, lai atver pamatkatalogu.

Morkovins pievilka tuvāk sarkano telefonu.

— Alla? Te Morkovins no anāli izstumjošā. Atver pamatkatalogu piektajam terminālam. Mums tur kosmētisks remonts. Labi…

Viņš uzlika plaukstu uz jocīgās ierīces caurspīdīgā paneļa, un stiklam pārslīdēja spilgtas gaismas josla.

— Ir, — Morkovins teica. — Alla, pagaidi, Semjons kaut ko

grib tev pavaicāt.

Puisis baltajā halātā paņēma klausuli.

— Alločka, sveiciens! Pie reizes paskaties, kāda Čemomir

dinam ir apmatojuma pakāpe. Ko? Nē, tur jau tā lieta, man vajag

poligrāfijai. Gribu uzreiz pārbaudīt krāsas. Rakstu — trīsdesmit

divi čīpīai, čirkainība nulle trīs. Iedevi pieeju? Nu tad viss.

— Klausies, — klusi teica Tatarskis, kad Semjons atgriezās

pie termināla. — Bet ko nozīmē — "no anāli izstumjošā"?

— Tā sauc mūsu nodaļu.

— Bet kāpēc tik dīvains nosaukums?

— Nu, tā ir vispārējā vēlēšanu teorija, — Morkovins sa

rauca pieri. — Vārdu sakot, vienmēr ir jābūt trijiem vaukan

didātiem — orālajam, anālajam un izstumjošajam. Tikai tu man

nejautā, ko tas viss nozīmē, tu pagaidām pie tā vēl netiec pie

laists. Es pats arī slikti atceros. Varu tikai pateikt, ka normālas

valstis iztiek ar orālo un anālo, jo izstumšana jau ir pabeigta,

bet pie mums viss vēl tikai sākas un izstumjošais ir vajadzīgs.

Uz viņu mēs liekam piecpadsmit procentus pirmajā kārtā. Nu,

ja tevi ļoti interesē, tad varu izrakstīt atļauju. Aizej pie Marlēna

uz tautas dvēseles nodaļu, viņš tev paskaidros.

— Labi, — sacīja Tatarskis. — Dievs ar viņu.

— Pareizi. Kāda velna pēc par tādu algu tev jānodarbina

smadzenes. Jo mazāk zini, jo vieglāk elpot.

— Precīzi, — sacīja Tatarskis, pie sevis nodomādams, ka, ja Davidoff sāks izlaist ultra light cigaretes, labāku saukli neatrast.

Morkovins atvēra mapīti un apbruņojās ar zīmuli. Tatarskis delikāti pagāja nostāk un sāka pētīt pie sienas piespraustos papīrīšus un bildītes — to bija daudz. Vispirms viņa uzmanību piesaistīja liels plakāts ar Antonio Banderasu Holivudas šedevrā "Stepans Bandera". Romantiski neskūtais Banderass ar milzu bandūras futlāri rokā stāvēja nosacītas Žmerinkas nomalē un skumji lūkojās uz sadauzītu "trīdesmitčetrinieci" nātru un saulespuķu čaparalā. Jau no pirmā skata uz zemniekiem, kas, acis samieguši, vērās sarkandzeltenā fotogrāfiskā saulē, bija tērpti ar gailīšiem izšūtos pončo un lepojās ar nokarenām ūsām, kļuva skaidrs, ka filma tikusi uzņemta Meksikā. Plakāts nebija īsts, bet gan kolāža. Nezināms jokdaris Banderasa torsam smagā ādas županā bija rūpīgi piemontējis dupsīgu sieviešu kāju pārīti tumšās zeķbiksēs. Zem attēla bija sauklis:

SANPELLEGRINO ŠO SAIKNI NEPĀRRAUS NEVIENS

Plakātam tieši virsū ar līmlenti bija piestiprināts fakss uz kompānijas Young and Rubicam veidlapas. Teksts bija īss:

Serjoga! Par lietu. Pēdējā brendesenču korekcija diviem ceturkšņiem:

Čubaiss — drosme ugunsgrēkā / zaļie burciņā

Ļebeds —patiesība kamuflāžā / kārtība taurenītī

Javļinskis — think different I think doomsday * (Apple neiebilst)

Jeļcins — stabilitāte komā / demokrātija kapā

Hi there**

Doma citādi / doma par pasaules galu (angļu val.). Sveiks (angļu val).

— Čubaisam viņi pavāji izdomājuši, — sacīja Tatarskis, pa

griezdamies pret Morkovinu. — Bet kur tad komunisti?

— Tos sacer orālajā nodaļā, — atbildēja Morkovins. — Pal

dies Dievam. Es to nedarītu pat par divām algām.

— Tur vairāk maksā?

— To pašu. Bet ir cilvēki, kuri gatavi tur vergot par baltu

velti. Vienu tūlīt ieraudzīsi.

Blakus Banderasam karājās krāsu printera izdrukāta atklātnīte ar zelta divgalvaino ērgli, kurš vienas kājas nagos bija sažņaudzis "kalašņikovu", bet otras — Marlboro paciņu. Zemāk bija zeltīts uzraksts:

SANTA BARBARA FOREVER*

KRIEVU IDEJAS NODAĻA APSVEIC KOLĒĢUS

SVĒTĀS VARVARAS DIENĀ!

Pa labi no atklātnes karājās vēl viens reklāmplakāts — Jeļcins bija pārliecies pār šaha galdiņu ar pagaidām vēl neizkustinātām figūrām. Nez kāpēc viņš to vēroja kaut kā sāniski (acīmredzot mizanscēnai vajadzēja uzsvērt viņa augstākā šķīrējtiesneša lomu), bet baltā un melnā karaļa vietā bija noliktas maziņas pudelītes ar uzrakstiem "Parastais viskijs" un Black Label. Uzraksts vēstīja:

BLACK LABEL VISSTIPRĀKĀ ROKĀDE!

Pie durvīm pieklauvēja. Tatarskis pagriezās un sastinga. Tik daudz tikšanās ar veciem kolēģiem vienā dienā likās neticami — kabinetā ienāca Maļuta, kopiraiters antisemīts, ar kuru viņi kādreiz strādāja kopā Haņina aģentūrā. Viņš bija ģērbies

i * Santabarbara vienmēr (angļu val).

turku ražojuma krievu krekla un apjozies ar zaldātu jostu, pie kuras karājās vesels orgtehnikas arsenāls: mobilais telefons, peidžeris, šķiltavas Zippo ādas futlārī un garš duramais šaurā ādas makstī.

— Maļuta! Ko tu te dari?

Maļuta tomēr nelikās izbrīnīts.

— Es te visam baram sastādu imidža ēdienkarti, — viņš at

bildēja. — Par stipro kvasu ar mārrutkiem esi dzirdējis? Vai par

pankūkām ar zivju vēderiņiem? Tie visi ir mani biti. Vēl uz

pusslodzi piestrādāju orālajā. Bet tu noņēmies ar kompromatu?

Tatarskis neatbildēja.

— Pazīstami? — ziņkārīgi noprasīja Morkovins. — Nūjā,

sēdējāt pie Haņina. Tātad sastrādāsities bez problēmām.

— Man patīk strādāt vienam pašam, — sausi teica Maļuta.

— Nu? Kas jādara?

— Azadovskis lūdza, lai tu pabeidzot projektu. Berezovskis

ar Radujevu. Radujevu neaiztikt, bet Berezovskim vajag vairāk

čičirku. Es tev vakarā piezvanīšu un šādas tādas instrukcijas

nodošu. Izdarīsi?

— Berezovskim? Čičirkas? — vaicāja Maļuta. — To var. Kad

vajag?

— Vakardien, kā parasti.

— Kur izejmateriāls?

Morkovins paskatījās uz Tatarski. Tas paraustīja plecus un pastiepa Maļutam mapīti ar nodrukāto scenāriju.

— Tu ar autoru negribi parunāt? — jautāja Morkovins. — Lai

viņš tev izstāsta, kas un kā.

— Pats māku lasīt. Rīt desmitos būs gatavs.

— Kā zini.

Kad Maļuta aizgāja, Morkovins sacīja:

— Tu viņam diez ko nepatīc.

— Nieki, — sacīja Tatarskis. — Reiz pastrīdējāmies par ģeo

politiku. Klausies, bet kurš mainīs torņus? Tos televīzijas urbjus?

— Velns, aizmirsu. Labi, ka atgādināji. Es viņam vakarā

paskaidrošu. Starp citu, tu labāk ar viņu izlīgsti. Pats zini, kas

pie mums patlaban notiek ar frekvenci, bet Ļoņa tik un tā viņam

iedeva vienu 3D ģenerāli. Saka, ka atdzīvinot ēteru. Iznāk, ka

viņš ir perspektīvs kadrs, bet neviens nezina, no kurienes un

kādas korekcijas var uzrasties. Var gadīties, ka viņš būs manā

vietā par nodaļas vadītāja vietnieku, bet tad…

Morkovins nepaspēja pabeigt. Atsprāga durvis, un istabā iebrāžas Azadovskis. Nopakaļ iesoļoja divi apsargi ar "skorpioniem". Azadovska seja niknumā bija nobālējusi, bet rokas vairākas reizes sažņaudzās dūrēs ar tādu spēku, ka Tatarskis iedomājās par ērgļa nagiem apsveikuma atklātnītē. Tatarskis viņu tādu vēl nebija redzējis.

— Kurš pēdējoreiz Ļebedu pārzīmēja? — viņš ieaurojās jau

uz sliekšņa.

— Kā parasti, — Morkovins izbijies atbildēja. — Semjons.

Bet kas noticis?

Azadovskis pagriezās pret puisi ar zirgasti.

— Tu? — viņš noprasīja. — Tu to izdarīji?

— Ko tad? — Semjons jautāja.

— Vai tu nomainīji Ļebedam cigaretes? "Kamieli" ar

"Žitanu"?

— Es, — sacīja Semjons. — Un kas tad ir? Es vienkārši pa

domāju, ka tā būs aktuālāk. Mēs taču grasījāmies viņu samontēt

ar Alēnu Delonu.

— Aizvest, — Azadovskis nokomandēja.

— Pagaidiet, pagaidiet! — Semjons izbīlī aizsedzās ar rokām.

— Es paskaidrošu…

Bet apsargi jau izvilka viņu gaitenī. Azadovskis pagriezās pret Morkovinu un kādu brīdi mežonīgi viņā blenza.

— Es neko nezināju, — Morkovins sacīja. — Zvēru.

— Bet kam tas bija jāzina? Man? Bet tu zini, no kurienes

man nupat zvanīja? No /. R. Reinold's Tobacco, kas mums divus

gadus uz priekšu "Kamieli" Ļebedam apmaksāja. Un zini, ko

viņi teica? Ka viņi mūs caur savējo kongresmeni pazemina par

piecdesmit megaherciem. Un pazeminās vēl par piecdesmit, ja

nākamajā ēterā Ļebeds atkal būs ar "Žitanu". Es nezinu, cik

dabūja Semjons, bet pazaudēsim mēs daudz, ļoti daudz. Vai

mēs, nolādēts, divdesmit pirmajā gadsimtā ar simt megaher

ciem gribam iebraukt? Kad nākamais Ļebeda izgājiens?

— Rīt. Intervija par krievu ideju. Jau viss gatavs.

— Tu redzēji materiālu?

Morkovins saķēra galvu.

— Redzēju, — viņš atbildēja. — Velns… Jā. Viņam tur ir

"Žitans". Es ievēroju, bet domāju, kas tas augšās apstiprināts.

Tu taču zini, šie jautājumi nav manā pārziņā. Es pat iedomāties

nevarēju.

— Kur viņam tās cigaretes? Uz galda?

— Būtu labi. Visu intervijas laiku viņš vicina rokā paciņu.

— Paspēsim pārlabot?

— Pilnībā ne.

— Bet uz paciņas nomainīt tekstūras?

— Arī nē. "Zitanam" citi izmēri. Bet paciņa visu laiku kame

ras priekšā.

— Ko darīsim?

Azadovskis paskatījās uz Tatarski, it kā tikko būtu pamanījis. Tatarskis nokāsējās.

— Bet varbūt, — viņš bikli sacīja, — uzlikt ielāpu ar "Ka

mieļa" paciņu uz galda? Tas ir vienkārši.

— Un tad viņš vienu paciņu vicinās gaisā, bet otra būs uz

galda? Murgs.

— Bet roku, — Tatarskis turpināja, ļaudamies pēkšņas iedvesmas vilnim, — var ieģipsēt. Tā, lai neredz cigaretes.

— Ieģipsēt? — domīgi pārjautāja Azadovskis. — Bet ko

pateiksim?

— Atentāts, — sacīja Morkovins.

— Un trāpīja rokā?

— Nē, — sacīja Tatarskis. — Mēģināja uzspridzināt mašīnā.

— Bet ko tad viņš pats — intervijā neko neteiks par uzbru

kumu? — Morkovins jautāja.

Azadovskis mirkli domāja.

— Tas ir normāli. Tāds nesatricināms vecis… — Viņš pakra

tīja gaisā dūri. — Pat nebilda ne vārda. Kareivis. Par uzbru

kumu paziņosim ziņās. Bet uz galda uzliksim nevis paciņu, bet

veselu bloku. Lai tie maitas aizrijas.

— Ko teiksim ziņās?

— Minimāli. Čečenu pēdas, islama faktors, notiek izmek

lēšana un tā tālāk. Kāda Ļebedam leģendā mašīna? Vecs mer

sis? Tūlīt pat sūti grupu, paņem mentu bariņu, atrodiet vecu

mersedesu, uzspridziniet un filmējiet. Desmitos jāiet gaisā. Pa

teiksiet, ka ģenerālis uzreiz aizbraucis un strādā pēc grafika.

Un lai notikuma vietā atrod fesku, tādu, kāda būs Radujevam.

Viss skaidrs?

— Ģeniāli, — sacīja Morkovins. — Nē, no tiesas ģeniāli.

Azadovskis šķībi pasmaidīja. Smaids vairāk līdzinājās nervu

tikām.

— Bet kur mēs izrausim vecu mersedesu? — jautāja Morkovins. — Mums visi jauni.

— Kāds pie mums ar tādu brauc, — Azadovskis teica. — Es stāvvietā redzēju.

Morkovins paskatījās uz Tatarski.

— Di… Di… — Tatarskis sāka murmināt, taču Morkovins

noraidoši pašūpoja galvu.

— Ne, — viņš teica. — Pat nedoma. Dod šurp atslēgas.

Tatarskis izvilka no kabatas atslēgas un padevīgi ielika tās

Morkovina plaukstā.

— Man tur jauni sēdekļu pārvalki, — viņš žēlabaini teica.

— Varbūt es noņemšu?

— Ko tu te dirs! — Azadovskis uzsprāga. — Ja mūs vēl par

piecdesmit pazeminās, tad ko darīt — atkal atlaist valdību un

iztrenkāt Domi? Kādi pārvalki? Par ko tu domā?

Viņam kabatā iepīkstējās telefons.

— Ailē, — viņš sacīja, pacēlis klausuli pie auss. — Kā? Es

pateikšu, ko ar viņu darīt. Tūlīt uzņemšanas grupa brauks ārpus

pilsētas filmēt sprādzienu. Paņemiet to āzi līdzi, ielieciet šofera

vietā un uzspridziniet. Lai būtu asinis un gaļas ļerpatas, visu

nofilmēsiet. Būs citiem mācība par melno pier… Kā? Tu viņam

pasaki, ka nekā svarīgāka par to, kas ar viņu notiks, pasaulē

nav. Lai nedomā par sīkumiem. Un lai neuzskata, ka var pateikt

man ko tādu, ko es pats nezinātu.

Salocījis telefonu, Azadovskis iebāza to kabatā, pāris reižu dziļi nopūtās un pieķēra pie sirds.

— Sāp, — viņš pažēlojās. — Jūs ko, maitas, gribat, lai man

būtu infarkts trīsdesmit gadu vecumā? Manuprāt, ne jau es

viens zogu šajā komitejā. Visi žigli pie darba. Bet es iešu zvanīt

uz Štatiem. Varbūt tiksim sveikā cauri.

Kad Azadovskis izgāja, Morkovins svarīgi paskatījās Tatarskim acīs, izvilka no kabatas mazu skārda kārbiņu un izbēra uz galda balta pulverīša kaudzīti.

— Nu, — viņš teica, — piebiedrojies.

Kad procedūru pabeidza, Morkovins mutē apslapināja pirkstu, savāca uz galda palikušos baltos graudiņus un nolaizīja.

— Bet tu vēl prasīji — kā tas ir, uz ko viss balstās, kas visu

vada, — viņš sacīja. — Es taču saku, šeit tu par to vien domā, kā paglābt savu dirsu un izdarīt darbu. Citam domām neatliek laika. Starp citu, ieliec naudu kabatā, bet aploksnītes, kurās bija naudiņa, tūlīt pat podā. Katram gadījumam. Tualete gaitenī pa labi…

Ieslēdzies kabīnītē, Tatarskis sastūķēja banknošu paciņas kabatās — viņš nekad nebija redzējis tik daudz naudas vienkopus. Saplēsis aploksnes sīkos gabaliņos, viņš tos iemeta podā. No vienas aploksnes izkrita zīmīte — noķēris to gaisā, Tatarskis izlasīja:

Zēni! Milzīgs jums paldies par to, ka šad tad ļaujat padzīvot paralēlajā dzīvē. Bez tā visa īstā būtu pagalam riebīga!

Veiksmi darbā! B.B.

Teksts bija izprintēts uz lāzerprintera, bet paraksts — zilganīgs faksimila nospiedums. "Atkal Morkovina jociņi," Tatarskis nodomāja. "Bet varbūt tas nemaz nav Morkovins…"

Pārmetis krustu, viņš spēcīgi ieknieba sev ciskā un norāva ūdeni.

KRITISKĀS DIENAS

Kā jau Maskavā pierasts, šāva no tilta. Sagrabējušie T80 darbojās ar lieliem intervāliem — droši vien sponsoriem pietrūka naudas lādiņiem un viņi nobijās, ka viss beigsies pārāk ātri un nenonāks pasaules ziņās. Vēstis no Krievijas, likās, tika slepeni limitētas — sākumā rādīja trīs vai četrus tankus, kādu simtu nogalināto un kaut ko vēl, Tatarskis precīzi neatcerējās. Taču šoreiz acīmredzot notiekošais rādījās tik gleznains un krāšņs, ka bija pieļauts izņēmums: kaut gan tanki bija tikai divi,

gar visu krastmalu ciešas rindas stāvēja televīzijas komandas, kas no savām optiskajām bazukām ar trulas un miegainas cilvēciskās uzmanības megatonnām blieza pa Maskavas upi, tankiem, bronzas Pēteri I un logu, aiz kura slēpās Tatarskis.

Uz tilta stāvošais tanks izšāva no lielgabala, un vienlaikus Tatarskim ienāca prātā interesanta ideja — piedāvāt cilvēkiem no grupas "Tilts" imidža dienesta tanka siluetu uz tilta kā perspektīvu simbolu viņu nesaprotamā ērgļa vietā. Sekundes daļā — ātrāk, nekā lādiņš aizlidoja līdz mērķim, — Tatarska apziņa izanalizēja iespējamās perspektīvas ("tanka tēls simbolizē grupas agresīvo varenību un tai pašā laikā papildina kosmopolītisko finansiālo kontekstu ar tradicionāli krievisku niansi"), un ideja tika likvidēta. "Nomīzīs," Tatarskis konstatēja. "Tomēr žēl."

Lādiņš trāpīja Pēterim galvā, taču neuzsprāga, bet caururba to un aizlidoja kaut kur Gorkija parka virzienā. Pret debesīm izšāvās augsts, pūkains tvaika spalvu mutulis. Tatarskis atcerējās, ka monumenta galvā atradās maziņš restorāns ar visām nepieciešamajām komunikācijām, un nodomāja, ka pārrauta apkures sistēma. No krastmalas atšalca teledarboņu sajūsmas kliedzieni. Mutuļojošais dūmu pušķis pārvērta Pēteri monstrā bruņiniekā no Stīvena Kinga romāna. Atsaucis atmiņā, kā "Talismanā" pār briesmoņa pleciem izplūda satrupējušo smadzeņu puvekļi, Tatarskis izprātoja, ka līdzība būs pilnīga, ja nākamais šāviņš trāpīs kanalizācijas caurulē.

Pētera galvu aizstāvēja komiteja "Sevastopoles aizsardzība". Ziņās stāstīja, ka ar to nav domāta pilsēta, bet gan viesnīca "Sevastopole", par kuru cīnās divas mafijas — čečenu un Solncevas. Vēl runāja, ka solncevieši esot nolīguši "Mosfiļm" kaskadierus un noorganizējuši visu tā, lai pievilinātu televīziju un piedevām uzkurinātu antikaukāziskās emocijas (spriežot pēc pirotehnikas un specefektu pārpilnības, tā varēja būt taisnība). Vientieši čečeni, kas maz ko sajēdza no PR kampaņām, nesaprata, ap ko lieta grozās, un Piemaskava nolīga divus tankus.

Kaskadieri pagaidām vēl turējās un pat atšaudījās — caurumā pie izārdītās Pētera acs uzpukšķēja dūmu mākulītis, un uz tilta uzsprāga granāta. Tanks atbildēja ar šāvienu, trāpīja Pētera galvai un lejā noplanēja bronzas driskas. Nez kāpēc katrs jauns trāpījums padarīja imperatoru mazliet valbacaināku.

No visiem drāmas dalībniekiem Tatarskis juta līdzi vienīgi bronzas statujai, kas lēnām mira telekameru stiklaino acu priekšā. Un ari ne visai — darbs vēl nebija pabeigts, un emocionālā centra enerģiju vajadzēja taupīt. Tatarskis nolaida žalūzijas, pilnībā norobežodamies no ārpasaules, apsēdās pie datora un pārlasīja tieši virs datora uz tapetēm ar flomāsteru uzrakstītu citātu:

Lai ietekmētu krievu pasūtītāja iztēli un iedvestu viņam uzticību reklāmas pasūtītāji Krievijā, kā likums, ir bijušās VDK, Valsts izlūkošanas pārvaldes un partijas nomenklatūras kādreizējie darbinieki), reklāmas koncepcijai iespēju robežās jāatsaucas uz hipotētiskajiem pusslepenajiem vai slepenajiem Rietumu specdienestu apziņas programmēšanas projektiem, kam piemīt neticama cinisma un necilvēcības piegarša. Par laimi, par šo tēmu nav grūti improvizēt — pietiek, ja atceramies Oskara Vailda citātu par to, ka dzīve imitē mākslu.

The Final Positioning

— Nūjā, — Tatarskis noburkšķēja. — Nav grūti…

Sasprindzis kā pirms lēciena aukstā ūdenī, viņš samiedza acis, ieelpoja, aizturēja plaušās gaisu, aizskaitīja līdz trīs un ļāva pirkstiem uzklupt klaviatūrai.

Apkopojot iepriekšminēto, var teikt, ka galvenais kanāls, kā iefiltrēt pasūtītāja šizoblokus

Krievijas iedzīvotāju apziņā, tuvākajā apskatāma nākotnē būs un paliks televīzija. Tādējādi par ārkārtīgi bīstamu uzskatāma tendence, kas pēdējā laikā novērota t.s. vidusšķirāno televīzijas šizomanipulāciju sociālo rezultātu viedokļa visperspektīvākajā skatītāju starpslānī. Un tā ir šāda: apzināta skatāmo televīzijas pārraižu apjoma ierobežošana vai pat pi 1 nīga attei kšanās no tel evīzi jas ar mērķi ekonomēt nervu enerģiju darbam. Tā rīkojas pat profesionāli televīzijas scenāristi, jo postfreidismā pieņemts uzskatīt, ka informācijas laikmetā sublimācijai jāpakļauj nevis seksualitāte, bet gan tā enerģija, kas tiek tērēta televīzijas raidījumu ikdienas bezmērķīgai vērošanai.

Lai pašos pamatos izskaustu iezīmējušos tendenci , šīs koncepcijas ietvaros tiek piedāvāts izmantot metodiku, ko izstrādājusi MI5 kopīgi ar ASV Centrālo izlūkošanas pārvaldi, lai trešās pasaules valstīs neitralizētu nacionāli domājošās inteliģences atliekas. (Mūsu apsvērumi balstās faktā, ka Krievijā vidusšķira sāk veidoties tieši no inteliģences, kas pārstājusi spriest nacionāli un domā par to, kur ņemt naudu.)

Metodi ka ir apbrīnojami vienkārša. Tā kā jebkura televīzijas kanāla programma ietver pietiekamu daudzumu sinapsdestruktīvu materiālu uz vienu lai ka mērvienību…

Aiz loga nodārdēja, un pa jumtu sāka grabināt šķembas. Tatarskis ierāva galvu plecos. Pārlasījis uzrakstīto, viņš nosvītroja "sinaps" un nomainīja to ar "neiro".

.. .šizosuģestešanas uzdevums bus izpi Idits, ja neitral izejamo personu izdosies piesaistīt televizora ekrānam uz pietiekami ilgu laikposmu. Lai to panāktu, paredzēts izmantot tādu nacionāli domājoša inteliģenta rakstura īpašību kā seksuālā neapmierinātība.

Iekšējie reitingi un slepeno aptauju rezultāti liecina, ka nacionāli domājošās inteliģences pārstāvjus visvairāk piesaista nakts erotiskie kanāl i. Taču maksimālo efektu varētu panākt, ja ietekmējamā objekta apziņā erotiskā kairinātāja statusu iegūtu nevis noteikts raidījumu komplekts, bet gan televizors kā tāds. Ievērojot Krievijas sabiedrības patriarhālo raksturu un to īpašo lomu, kādu sabiedriskās domas veidošanā ieņem vīrieši, mēs uzskatām, ka visiietderīgāk būtu izveidot zemapziņas asociatīvu saiti "televizors sieviešu dzimumorgāns". Šī asociācija ir jārada pašam televizoram neatkarīgi no ražotājfirmas vai translētās pārraides rakstura, kas ļaus iegūt maksimāli pozitīvus šizomanipulāciju rezultātus.

Vislētākais un tehniski vienkāršākais šī mērķa sasniegšanas paņēmiens būtu visplašākā mēroga pārspīlētas sieviešu higiēnisko ieliktnīšu reklāmkampaņas organizēšana. Šie iel iktnīši ir nemitīgi jālaista ar gaišzilas krāsas šķidrumu (tiek aktivizēts asociatīvais lauks "gaišzilais ekrāns, ētera viļņi utt."), bet paši reklāmklipi jāveido tā, lai iel i ktnītis it kā spiestos virsū ekrānam, izraisot nepieciešamo asociāciju vistiešākajā veidā…

Tatarskis izdzirda aiz muguras viegli iešķindamies zvārgulīti un atskatījās. Televizora ekrānā, skanot savādai, it kā ziemeļu mūzikai, parādījās neaprakstāma un neierasta skaistuma sievietes torss, viss no zelta. Tas lēnām rotēja. "Ištara," Tatarskis saprata. "Kas gan cits…" Statujas seju slēpa ekrāna augšējā mala, taču kamera lēni cēlās augšup, un sejai tūdaļ vajadzēja parādīties. Bet mirkli pirms tā kļuva redzama, kamera tik tuvu piebrauca statujai, ka ekrānā palika tikai zeltaina mirguļošana. Tatarskis noklikšķināja nez no kurienes rokā uzradušos pulti, taču nomainījās nevis attēls ekrānā, bet pats televizors — tā malas sāka uzblīst, pārvēršot aparātu milzīgā vagīnā, kuras melnajā viducī ar svelpjošu kaucienu brāzās iesūktais vējš.

— Guļu, — Tatarskis nomurmināja spilvenam. — Guļu…

Viņš uzmanīgi apgriezās uz otriem sāniem, taču zvanīšana

nepārstāja. Atbalstījies uz elkoņa, viņš drūmi nopētīja blakus šņākuļojošo tūkstošdolāru prostitūtu, kura pustumsā ne ar ko neatšķīrās no Klaudijas Šīferes, pastiepa roku līdz skapītim, lai paņemtu mobilo, un iesēcās:

— Ailē.

— Ko, atkal pārdzēries? — klausulē dzīvespriecīgi iebļāva

Morkovins. — Vai aizmirsi, ka braucam uz barbekjū? Nāc ātri,

es jau esmu apakšā. Azadovskim nepatīk gaidīt.

— Tūlīt, — sacīja Tatarskis. — Tikai ieiešu dušā.

Rudens šoseja bija tukša un skumja. īpaši skumji kļuva tāpēc, ka koki gar malām vēl zaļoja un izskatījās pagalam vasarīgi, taču bija skaidrs, ka vasara beidzas, tā arī neko no solītā neizpildījusi. Gaisā plīvoja kaut kāda dūmakaina ziemas, sniegputeņa un katastrofas priekšnojauta — Tatarskis ilgi nevarēja saprast, kur ir tās avots, līdz pievērsās ceļmalas instalācijām. Ik pec puskilometra mašīna pabrāzās garam "Tampaksa" reklāmai — milzīgam finiera vairogam, uz kura bija attēlots skrituļslidu pāris nevainīgi baltā sniegā. Ar ziemas priekšnojautām viss kļuva skaidrs, bet joprojām nevarēja saprast, no kurienes nāk visu pārņemošs nemiers. Tatarskis nosprieda, ka viņi ar Morkovinu iekļuvuši vienā no depresīvajiem psihiskajiem viļņiem, kas bangoja pār Maskavu jau kopš krīzes sākuma. Šo viļņu daba bija neizskaidrojama, taču par to pastāvēšanu Tatarskis nešaubījās, tāpēc apvainojās, kad sacītais izraisīja Morkovinā smieklus.

— Par sniegu tu izdomāji pareizi, — Morkovins teica.

— Bet kaut kādi viļņi… Tu labāk ieskaties vērīgāk. Vai neko

nepamani?

Pie nākamā reklāmvairoga Morkovins piebremzēja, un Tatarskis piepeši ieraudzīja lielu grafīti, kas bija uzpūsts pāri slidām un sniegam ar asinssarkanu aerosola baloniņa strūklu: "Tiesāt Jeļcina bandu!"

— Jā! — viņš sajūsmināts sacīja. — Uz pārējiem arī bija tas pats! Uz iepriekšējā sirpis ar āmuru, vēl pirms tam svastika, un

tad vēl agrāk kaut kas par čurkām… Stulbs var palikt. Prāts izfil

trēts — neko nepamani. Bet krāsa, ak, kas par krāsu! Kurš iz

domāja?

— Smiesies, — atbildēja Morkovins, sākdams braukt ātrāk.

— Maļuta. Tekstus gan mēs pārrakstījām. Bija pārāk briesmīgi.

Taču ideja palika. Taviem vārdiem runājot, tiek izveidots asociatīvais lauks "kritiskās dienas — var līt asinis — Tampakss — jūsu vairogs pret ekscesiem". Iedomājies, patlaban Maskavā tikai divu brendu pārdošanas apjomi saglabājušies iepriekšējā līmenī — "Tampakss" un Parliament Lights.

— Normāli, — sacīja Tatarskis un sapņaini noklakšķināja mēli. — Sauklis pats lien uz mēles: "Tampax ultra safe: sarkanie cauri netiks!" Vai arī personificēt — nevis sarkanie, bet Zjuganovs. Un jāpaņem Kastaņeda: menstruācija ir plaisa starp pasaulēm, un ja jūs negribat, lai no šīs plaisas… Vai var estetizēt — "Sarkanais uz gaišzilā". Kādi apvāršņi…

— Jā, — Morkovins domīgi sacīja. — Būs šis tas jāpasaka priekšā orālajai nodaļai.

— Vēl var izvilkt ārā baltos. Iedomājies — virsnieks smilškrāsas frencī uz Krimas kalnu fona, kaut kas tāds nabokovisks…

Pārdotu piecas reizes vairāk.

— Kāda starpība, — sacīja Morkovins. — Pārdošana ir blakus efekts. Mēs jau patiesībā nevis "Tampaksu" iefiltrējam, bet gan trauksmainību.

— Kāpēc?

— Pie mums taču krīze.

— Ak jā, — sacīja Tatarskis. — Protams. Klausies, ja runājam par krīzi, es nekādi nevaru saprast, kā Semjons Veļins izdzēsa visu valdību? Tur taču bija trīskārša aizsardzība.

— Sena jau nebija vienkāršs dizainers, — Morkovins atbildēja, — bet arī programmists. Zini, ar kādu vērienu viņšstrādāja? Pēc tam viņa kontos atrada trīsdesmit septiņus miljonus zaļo. Viņš pat Zjuganovam bija nomainījis Kardēna žaketi ar Senlorānu. Kā no mūsu termināla viņš bija ticis klāt failiem orālo katalogā, vēl līdz šim neviens nevar saprast. Bet kas darījās ar kaklasaitēm un virskrekliem — nevar aprakstīt. Kad Azadovskis izlasīja atskaiti, tad slimoja divas dienas.

— Jauki.

— Domāju gan. Tātad, galviņa Semjonam acīm redzot strādāja — zināja, ar ko darīšana. Un viņš nolēma sevi nodrošināt.

Uzrakstīja programmu, kurai katra mēneša beigās vajadzēja izdzēst visu katalogu, ja vien viņš pats laikus to nenobremzēs, un iebāza Kirijenko failā. Bet pēc tam šī programma pati inficēja visus valdības failus. Protams, mums ir pretvīrusu aizsardzība, bet Semjons uzrakstīja ļoti viltīgu programmu, tādu, kas ierakstīja pati sevi dažādu sektoru brīvajās vietās un mēneša beigās atkal savācās kopā, un, pārbaudot failu kontrolsummas, to nekādi nevarēja atrast. Tu tikai neprasi, ko tas viss nozīmē, es pats nesaprotu, dzirdēju tikai sarunu. Vārdu sakot, kad viņu tavā mersedesā veda ārā no pilsētas, viņš par to mēģināja pateikt Azadovskim, bet tas negribēja neko dzirdēt. Bet pēc tam — beigas visam. Ļoņa plēsa matus.

— Bet jaunā valdība būs drīz? — Tatarskis jautāja. — Jau noguru no bezdarbības.

— Drīz, drīz. Jeļcins jau gatavs — parīt izrakstīsim no Kremļa slimnīcas. Viņu no jauna digitalizēja Londonā. Izmantoja vaska figūru, Tiso madāmai viena bija rezervē. Jau trešo reizi atjaunojam — viņš tā mūs visus nomocījis, ka neticēsi. Bet pārējiem lāpām nurbus. Tikai valdība iznāk kaut kāda pavisam kreisa, nu, es runāju par komunistiem. Orālās nodaļas intrigas.

Es jau nebaidos — mums būs vieglāk. Un arī tautai vieglāk —

viena identity uz visiem plus vēl taloni sviestam. Pagaidām visu bremzē Saša Blo ar savu krievu ideju.

— Ei, pagaidi! — Tatarskis saausījās. — Tu mani nebaidi. Kurš būs nākamais? Pēc Jeļcina?

— Kā, kurš? Tas, par kuru nobalsos. Pie mums ir godīgas vēlēšanas, tāpat kā Amerikā.

— Bet kāda velna pēc mums to vajag?

— Mums to ne velna nevajag. Taču citādi viņi mums nepārdotu serveri. Viņiem tur ir kaut kāds papildinājums likumam par tirdzniecību — nezinu, bet visam jābūt tāpat kā pie viņiem.

Marasms, protams, bet ko padarīsi…

— Kāda viņiem gar mums daļa? Priekš kam?

— Tāpēc, ka vēlēšanas dārgi maksā, — drūmi sacīja Morkovins. — Grib mūsu ekonomiku saārdīt līdz galam. Tāda versija pastāv… Un vispār, mēs ejam nepareizā virzienā. Mums nevajadzētu digitalizēt šos idiotus, bet vajadzētu taisīt pavisam citus politiķus, normālus, jaunus. Pilnīgi par jaunu uzkonstruēt, no pirmās nullītes, ar fokusa grupām — ideoloģiju kopā ar purnu.

— Kāpēc tu nesaki Azadovskim?

— Pamēģini, pasaki viņam kaut ko… Tā, esam klāt.

No šosejas atdalījās cits — zemesceļš, abās pusēs apspraudīts ar "Stop" zīmēm. Morkovins nogriezās, samazināja ātrumu un iebrauca mežā. Ceļš beidzās pie augstiem metāla vārtiem ķieģeļu sienā. Morkovins divas reizes nospieda mašīnas skaņu signālu, vārti atvērās, un mašīna iebrauca milzīgā futbollaukuma izmēra pagalmā.

Azadovska vasarnīca atstāja neparastu iespaidu. Visvairāk tā atgādināja divreiz palielinātu un saimniecības ēkām apaugušu Vasilija Svētlaimīgā katedrāli. Izvītas pažobelītes un jumtistabiņas bija izrotātas ar balkoniņiem, ko norobežoja sīkas, izliektas kolonnas, bet visi logi augstāk par otro stāvu bija kārtīgi aizslēģoti, Pagalmā pastaigājās daži rotveileri, no kādas piebūvītes skursteņa plūda zilpelēku dūmu strūkla (acīmredzot kurināja pirtiņu), bet pats Azadovskis nelielas svītas ielenkumā kopā ar Maļutu un Sašu Blo stāvēja uz mājas galvenajām kāpnēm. Viņam galvā bija tiroliešu cepure ar spalvu, kas ļoti piestāvēja un pat iedvesa viņa tuklajā sejā kaut ko līdzīgu laupītāju cēlsirdīgumam.

— Tikai jūs gaidījām, — viņš sacīja, kad pienāca Tatarskis

ar Morkovinu. — Mēs iesim tautā. Dzersim stacijā alu.

Tatarskim sagribējās pateikt šefam kaut ko patīkamu.

— Tāpat kā Haruns alRašids ar saviem vezīriem, jā?

Azadovskis ar neizpratni paskatījās viņā.

— Viņš visu laiku pārģērbās un staigāja pa Bagdādi, — Tatarskis paskaidroja, jau nožēlodams, ka sācis runāt. — Skatījās, kā dzīvo tauta. Un prašņāja par savu reitingu.

— Pa Bagdadi? — Azadovskis aizdomīgi vaicāja. — Kas tas par Harunu?

— Bija tāds kalifs. Sen, pirms piecsimt gadiem.

— Tad viss skaidrs. Tagad pa Bagdādi tik vienkārši pastaigāties nevar. Viss kā pie mums, bet tikai ar trīs džipiem un apsardzi. Nu, visi savākušies? Tad sēžamies vāģos.

Tatarskis iesēdās pēdējā mašīnā — sarkanajā Sašas Blo reindžroverā. Saša Blo jau bija mazliet iedzēris un diezgan labā garastāvoklī.

— Nekādi nesanāca tevi apsveikt, — viņš teica. — Tavs materiāls par Berezovski un Radujevu ir rudenī labākais kompromats. Reāli. It īpaši tā vieta, kur viņi grasās caururbt Krievijas mistisko ķermeni ar saviem televīzijasurbšanas torņiem galvenajos sakrālajos punktos. Un kāds uzraksts uz "Monopola"

naudiņas — In God we Monopoly\ * Bet tas, ka Radujevam uz galvas kokvilnas ķīpa uzbāzta — vajag ar kaut ko tādu izdomāt…

— Labi, beidz, — sacīja Tatarskis un drūmi nodomāja:

"Tam stulbenim Maļutam taču teica, lai Radujevu neaiztiek.

Tagad jādod atpakaļ naudiņa. Un labi vēl, ja neieslēgs skaitītāju." — Tu labāk pasaki, kad tava nodaļa piedzemdēs normālu ideju? — viņš jautāja. — Cik tālu ir projekts?

— Tas viss ir sevišķi slepens. Bet ja vispārējās līnijās, tad

drīz kaut kam jāparādās. Un tādam, ka visi uzpamps. Vēl ir ne

skaidrības ar Atilas lomu un jāpiestrādā pie stilistikas — lai

būtu it kā pastāvīgs ērģeļu un ermoņiku kontrapunkts.

— Atila? Tas, kurš nodedzināja Romu? Ko viņš tur dara?

— Atila nozīmē "cilvēks no Itilas". Mūsu valodā — Voldzinieks. Volgu senāk sauca par Itilu. Saproti, par ko es runāju?

— Ne visai.

Mums ir monopols uz Dievu (angļu val).

— Mēs taču esam trešā Roma. Un, kas raksturīgi, pie Volgas. Tātad nav jādodas arī karagājienā. No turienes arī smeļamies absolūto vēsturisko pašpietiekamibu un nacionālo pašapziņu.

Tatarskis mācēja novērtēt ideju.

— Jā, — viņš teica. — Skarbi.

Paskatījies pa logu, viņš virs meža ieraudzīja gigantiskas betona būves virsotni — augšupvērstu spirālveida slīpni, ko vainagoja pelēks tornītis. Viņš aizmiedza acis un atkal atvēra — betona blāķis nepazuda, tikai mazdrusciņ bija pavirzījies atpakaļ. Tatarskis pagrūda Sašas Blo roku tā, ka mašīna sāka līkumot.

— Tu ko, stulbs paliec? — Saša prasīja.

— Paskaties ātrāk, — sacīja Tatarskis. — Redzi, tur, betona

tornis?

— Nu un kas?

— Nezini, kas tas ir?

Saša paskatījās pa logu.

— Ā, tas. Azadovskis tikko stāstīja. Tur sāka celt pretgaisa

raķešu aizsardzības objektu. Kaut kāda agrīnā izziņošana…

Paspēja uzcelt fundamentu un sienas, bet pēc tam, pats zini,

vairs nebija neviena, ko apziņot. Azadovskis plāno to visu pri

vatizēt un uzcelt līdz galam, tikai ne jau lokatoru, bet sev māju.

Viņš saka, ka patīkot dizains. Nezinu. Es, piemēram, nevaru

ciest betona sienas. Bet par ko tā satraucies?

— Nekas, nekas, — Tatarskis sacīja. — Ērmīgi izskatās. Bet

kā sauc staciju, kur mēs braucam?

— Rastorgujeva.

— Rastorgujeva, — Tatarskis atkārtoja. — Tad viss skaidrs.

— Klāt esam. Redzi to tur māju? Tā ir visnetīrākā dzertuve

visā Piemaskavā. Ļoņam šeit brīvdienās patīk iedzert pa kausi

ņam. Lai pamatīgāk izjustu, ko dzīvē sasniedzis.

Dzertuve, kas atradās noplukušas ķieģeļu mājas pagraba netālu no stacijas perona, patiesi bija tik mēslaina un smirdīga kā reti kur. Tauta, kas spaidījās pie galdiņiem ar mazajiem šņabīšiem, bija atbilstoša — ainā īsti neiederējās divi bandīti sporta tērpos, kas sēdēja pie galdiņa tuvāk ieejai. Tatarski pārsteidza, ka Azadovskis sasveicinājās ar dažiem apmeklētājiem — acīmredzot viņš patiešām šeit bija biežs viesis. Saša Blo ar vienu roku paķēra divus kausus ar blāvu alu, ar otru saķēra Tatarska roku un aizvilka pie tālākā galdiņa.

— Klausies, — viņš iesāka. — Es gribēju tev kaut ko palūgt.

No Erevānas atbrauca divi mani brāļi un grib sākt biznesu.

Vārdu sakot, atvēra ekskluzīvu apbedīšanas biroju ar augstākās

klases apkalpošanu. Viņi vienkārši parēķināja, cik naudiņas

patlaban karājas gaisā starp bankām. Patlaban to visi sāk viens

no otra izsist, un tirgū parādījusies reāla niša.

— Tiesa gan, — sacīja Tatarskis, ik brīdi uzmetot skatu ban

dītiem pie ieejas, kuri dzēra čehu alu no līdzpaņemtām pude

lēm. Nevarēja saprast, ko viņi dara tādā vietā, kaut gan varbūt

tos bija atdzinis šurp tas pats Azadovska motīvs.

— Tīras draudzības vārdā, — turpināja tarkšķēt Saša Blo,

— uzraksti man priekš viņiem normālu saukli, lai reāli iedarbo

tos uz mērķa grupu. Kad bizness uzplauks, tad samaksās.

— Nu ko, atcerēsimies jaunību, — atbildēja Tatarskis.

— Kāda leģenda brendam?

— Es jau teicu — ekstraklases nāve.

— Bet kā sauc firmu?

— No uzvārda. Brāļu Debirsjanu apbedīšanas birojs. Pado

māsi?

— Izdarīšu, — sacīja Tatarskis. — Nav problēmu.

— Starp citu, — Saša turpināja, — tu varbūt smiesies, bet

viņiem jau bija klients, mūsu kopīgais paziņa. Pirms no šejienes

aizlaisties, sieva apmaksāja bēres augstākajā līmenī.

— Kurš tad?

— Atceries Haņinu no aģentūras "Slepenpadomnieks"?

Novāca.

— Šausmas. Neko nebiju dzirdējis. Kas?

— Viens saka čečeni, otrs, ka menti. Kaut kādu briljantu

dēļ. Tumša lieta… Tu uz kurieni?

— Uz tualeti, — atbildēja Tatarskis.

Ateja bija pat netīrāka par pārējo dzertuvi. Lūkodamies ģeoloģiskajos notecējumos sienā virs pisuāra, Tatarskis ievēroja trīsstūrainu atlupušā apmetuma gabaliņu, kura forma apbrīnojami atgādināja briljanta kaklarotu no fotogrāfijas Haņina tualetē. Ieraugot šo veidojumu, žēlums par bijušo priekšnieku, kas bija ielijis dvēselē, alķīmiski transformējās Sašas Blo pasūtītajā sauklī par nāvi.

Izgājis no tualetes, viņš apstājās — viņu satrieca pēkšņi pavēries skats. Acīmredzot agrāk gaitenītī kādreiz bijušas dubultdurvis, kuras izlauza kopā ar rāmi, rupji pielīdzinot pēdas, un tagad no sienas un griestiem rēgojās ar melnu krāsu nozieķēts ķieģeļu izaugums. Šis caurums uz zāli ar savām nedaudz noapaļotajām kontūrām apbrīnojami atgādināja televizora ekrānu, atgādināja tik spēcīgi, ka Tatarskim uz mirkli šķita — viņš veras valsts visgalvenākajā televizorā. Azadovskis un kompānija palika kaut kur aiz redzeslauka robežām, toties varēja redzēt abus bandītus un jaunu dzertuves apmeklētāju, kurš stāvēja tiem blakus. Tas bija garš un tievs vecis brūnā lietusmētelī, beretē un jaudīgās acenēs ar pārāk īsām kājiņām, un aiz stikliem viņa acis likās neproporcionāli lielas un bērnišķīgi godīgas. Tatarskis varēja apzvērēt, ka jau kaut kur bija viņu saticis.

— Veči, — viņš runāja smalkā un izbrīna pilnā balsī, — jūs nekad tam nenoticēsiet! Es dārzeņos pie Kurskas ņemu puslitru, ja? Stāvu pie kases. Un vai zināt, kas ienāk? Čubaiss! Ka tavu māti… Viņam pelēks mētelītis, šallīte no mohēras un nekādas apsardzes. Tikai labā kabata tāda pilna, it kā tur stobrs. Piegāja pie konserviem, paņēma trīslitreni bulgāru marinēto tomātu — tādi zaļi, zināt, vai ne? Un iebāž tīkliņā. Es uz šo skatos, muti pavēris, bet viņš pamanīja, piemiedza ar aci un ārā. Es pie loga. Bet mašīna melnā ar migalku, arī it kā piemiedz… Viņš tajā iekšā — hop! Un aizbrauca. Re, kā gadās, ka tavu māti…

Tatarskis iekāsējās, un vecis paskatījās uz viņu.

— Tautas griba, — sacīja Tatarskis un neizturējis piemiedza ar aci.

Viņš to pateica pavisam klusu, bet vecis sadzirdēja — parāvis vienu no bandītiem aiz piedurknes, viņš pamāja uz Tatarski.

Bandīti sinhroni nolika uz galda neizdzertos kausus un, viegli smaidīdami, gāja Tatarskim virsū. Viens no viņiem iebāza roku kabatā, un Tatarskis saprata, ka tagad viņu droši vien nogalinās.

Adrenalīna vilnis izšalca cauri ķermenim un dāvāja kustībām brīnumainu vieglumu — pagriezies viņš izspruka no dzertuves un traucās pāri laukumam. Kad viņš bija ticis līdz laukuma vidum, aiz muguras atskanēja plaukšķi un kaut kas nospindza gar ausi. Tatarskis divkāršoja ātrumu. Viņš atļāvās atskatīties tikai tad, kad bija sasniedzis prāvu baļķu māju, aiz kuras stūra varēja noslēpties. Bandīti vairs nešāva, jo pie viņiem skrēja Azadovska apsardze ar automātiem. Atspiedies pret sienu, Tatarskis stīviem pirkstiem izvilka cigareti un aizsmēķēja. "Tā, lūk, tas arī notiek," viņš nodomāja. "Vienkārši un negaidīti." Nākamo reizi viņš uzdrošinājās paskatīties gar stūri, kad cigarete jau gandrīz bija izsmēķēta. Azadovskis ar kompāniju sēdās mašīnās; abi bandīti ar sasistām, asiņainām sejām bija iebāzti apsardzes džipa pakaļēja sēdekli, bet vecis brūnajā lietusmēteli taisnojās vienaldzīgam miesassargam. Tatarskis beidzot attapās, kur bija to redzējis, — vecis bija filozofijas pasniedzējs Litinstitūtā. Atmiņā atausa nevis sejas vaibsti — viņš bija paspējis krietni novecot —, bet gan izbrīnpilnā intonācija, kas skanēja arī viņa lekcijās. "Bet objektam raksturiņš šerps," viņš runāja, atmetis galvu pret auditorijas griestiem. "Tas pieprasa subjektam atklāties! Un tad, ja labpatiks paveikties, var notikt saplūšana…"

Kā Tatarskis saprata, saplūšana bija notikusi. "Gadās arī tā," viņš domāja, izvilka piezīmju grāmatiņu un pierakstīja dzertuves atejā izdomāto saukli:

DIAMONDS ARE NOT FOREVER!* BRĀĻU DEBIRSJANU APBEDĪŠANAS BIROJS

"Droši vien atlaidīs no darba," viņš nodomāja, kad mašīnu virtene nozuda pagriezienā. "Nu un kur tagad? Velns viņu zina, kur. Jāiet pie Girejeva. Kaut kur te viņš dzīvo."

Girejeva māju viņš atrada negaidīti ātri — Tatarskis pazina dārzu, pār kuru slējās gigantiskie suņuburkšķi, kas drīzāk atgādināja sīkus kokus, nevis lielas nezāles. Tatarskis vairākas reizes pieklauvēja pie vārtiņiem, un Girejevs iznāca verandā. Viņš bija ģērbies ceļgalos izstaipītās nenoteiktas krāsas biksēs un apakškreklā ar lielu "A" burtu varavīksnes apļa centrā.

— Nāc iekšā, — viņš sacīja. — Vārtiņi vaļā.

Girejevs dzēra, un dzēra ne jau pirmo dienu, un nodzēra pietiekami prāvu naudas summu, kas teju beigsies. Pie šāda deduktīva secinājuma varēja nonākt, redzot, ka pie pašas sienas bija samestas viskija un dārga konjaka tukšās pudeles, bet tuvāk

Briljanti NAV mūžīgi (angļu val).

istabas vidum jau mētājas stacijas bufete pirktas osetīnu izlejuma šņabja pudeles ar romantiskiem un kaislīgiem nosaukumiem. Kopš Tatarska pēdējās vizītes virtuve tikpat kā nebija mainījusies, tikai palikusi vēl netīrāka, bet uz sienām tagad rēgojās pabriesmīgo Tibetas dieviņu attēli. Bija vēl viens jaunums — stūrī gaismoja maza televizora ekrāniņš.

Apsēdies pie galda, Tatarskis ievēroja, ka televizors apgriezts otrādi. Ekrānā mainījās raidījuma galviņas kadri — apkārt acij ar garām skropstām, uz kurām trīcēja melna tuša, laidelējās lapsene. Izlēca pārraides nosaukums — "Ritdieniņa", un tajā brīdī lapsene nosēdās uz acs zīlītes, pielipa, un skropstas sakļāvās tai apkārt kā rasenes viciņas. Parādījās raidījuma vadītājs, ieģērbts konvoja karaspēka majora formas tērpā, — Tatarskis aptvēra, ka tā ir septītā stāva apvainotā kopiraitera atbildes reakcija uz neseno astotā stāva kopiraitera paziņojumu, ka Krievijā televīzija faktiski ir spēka struktūra. Tā kā raidījuma vadītājs bija apgriezts kājām gaisā, viņš ļoti līdzinājās sikspārnim, kas karājās neredzamā laktiņā. Tatarskis neizbrīnījās, atpazinis Azadovski, kurš bija izkrāsots melns kā krauklis ar tievu ūsu aukliņu zem deguna. Muļķīgi smaidot, viņš sāka runāt:

— Drīz, pavisam drīz Murmanskas pilsētā tiks nolaists ūdenī kodolraķešu kreiseris "Idiots", kura būve sākta par godu Fjodora Mihailoviča Dostojevska simt piecdesmit gadu dzimšanas dienai. Pašreiz vēl nav zināms, vai valdībai izdosies atdot naudu, kas iegūta, ieķīlājot kuģi, tāpēc aizvien skaļāk skan uzstājīgas balsis, pieprasīdamas ieķīlāt citu tāda paša tipa kreiseri "Dievnesis Potjomkins"*, kurš ir tik milzīgs, ka jūrnieki piedāvā to nosaukt par peldošo ciematu. Patlaban "Dievnesis Potjomkins" pa Ziemeļu

* BoroHoceiļ ĪIoreMKHH (krievu val.) — Dievnesis Potjomkins — no Bruņukuģis Potjomkins.

Ledus okeānu virzās uz dzimto ostu. Grāmatu jaunumi! — Azadovskis nez no kurienes izvilka grāmatu, uz kuras vāka pavīdēja sakramentālā kombinācija: granātmetējs, motorzāģis un kaila sieviete. — Labajam ir jāmāk vicināt dūres. Mēs to zinājām jau sen, taču vienmēr kaut kā pietrūka! Un, lūk, grāmata, kuru jūs gaidījāt tik daudzus gadus, — labā iemiesojums ar dūrēm un lielu pimpi! Svjatoslava Niknā dēkas. Ekonomiskās ziņas: šodien Valsts Dome apstiprināja jauno patērētāja groza gada minimālo normu; divdesmit kilogramu makaronu izstrādājumu, centners kartupeļu, seši kilogrami cūkgaļas, mētelis, apavu pāris, ausene un televizors Sony Black Trinitron. No Persijas raksta…

Girejevs izslēdza skaņu.

— Tu atnāci skatīties televizoru? — viņš noprasīja.

— Nē. Vienkārši domāju — kāpēc tas ir apgriezts otrādi?

— Ilgi jāstāsta.

— Tāpat kā ar gurķiem? Bez iesvētīšanas nedrīkst?

— Kāpēc? — Girejevs paraustīja plecus. — Tā nav slēgta

informācija. Taču tā ir saistīta ar patiesās darmas praksi, tālab,

ja tu lūdz, lai tev par to izstāsta, tu vienlaikus uzņemies karmis

kās saistības, ka ar šo praksi nodarbosies. Bet es domāju, ka tu

to nedarīsi.

— Varbūt arī darīšu. Tu tikai izstāsti.

Girejevs nopūtās un paskatījās uz suņuburkšķiem, kas šūpojās aiz loga.

— Budismā ir trīs paņēmieni, kā skatīties televizoru. Patie

sībā tas ir viens un tas pats paņēmiens, tikai dažādos treniņa

etapos izskatās dažāds. Vispirms tu skaties televizoru ar iz

slēgtu skaņu. Apmēram pusstundu dienā un savas mīļākās pār

raides. Kad uzrodas doma, ka televizorā tiek vēstīts kaut kas

svarīgs un interesants, tu apzinies šo domu tās rašanās brīdī un tādējādi neitralizē. Sākuma tu nevarēsi izturēt un ieslēgsi skaņu, bet ar laiku pieradīsi. Galvenais, lai nerastos vainas sajūta par to, ka tu nevari vairs izturēt. Tā ir bijis visiem, pat lamām. Pēc tam tu sāksi skatīties televizoru ar ieslēgtu skaņu, bet bez attēla. Un beidzot sāksi skatīties izslēgtu televizoru. Tā ir pati galvenā, pirmās divas ir sagatavošanās tehnikas. Tu skaties visas ziņu pārraides, bet televizoru neieslēdz. Turklāt ļoti svarīgi, lai tev būtu taisna mugura, bet rokas vislabāk salikt uz vēdera — labā plauksta apakšā, kreisā virsū. Tā jādara vīriešiem, bet sievietēm — otrādi. Un ne mirkli nedrīkst novērst uzmanību. Ja tu tā skatīsies televizoru desmit gadus bez pārtraukuma kaut vai stundu dienā, tad izpratīsi televīzijas būtību. Un visu pārējo arī.

— Bet kāpēc tad tu to apgriezi otrādi?

— Tas budismā ir ceturtais paņēmiens. To izmanto gadī

jumā, kad tomēr ir nepieciešams paskatīties televizoru. Piemē

ram, ja tu gribi uzzināt dolāra kursu, bet nezini, kad tieši vai

kādā veidā to paziņos — pateiks skaļi vai parādīs uzrakstus

valūtas maiņas punktos.

— Bet kāpēc jāgriež otrādi?

— Atkal ilgi jāstāsta.

— Pamēģini.

Girejevs paberzēja ar plaukstu pieri un vēlreiz nopūtās. Viņš laikam meklēja īstos vārdus.

— Vai tu kādreiz esi domājis, kāpēc televīzijas diktoriem

skatienā mājo tik smagi caururbjošs naids? — viņš beidzot

vaicāja.

— Liecies mierā, — Tatarskis teica. — Viņi vispār neskatās

kamerā, tā tikai liekas. Tieši zem objektīva ir speciāls monitors,

kurā slīd teksts un arī mīmiskie un intonāciju simboli. Tādi,

manuprāt, pavisam bija seši. Pagaidi, mēģināšu atcerēties… iro

nija, skumjas, šaubas, improvizācija, sašutums un joks. Un neviens nekādu naidu neizstaro — nedz savējo, nedz pat dienesta naidu. To es zinu noteikti.

— Bet es nemaz neteicu, ka viņi kaut ko izstaro. Vienkārši,

kad viņi lasa savu tekstu, viņiem tieši acīs skatās vairāki mil

joni cilvēku, kā likums, ļoti nikni un ar dzīvi neapmierināti.

Padomā mazliet dziļāk, kāds kumulatīvais efekts rodas, kad tik

daudz pieviltu apziņu vienā un tai pašā mirklī satiekas vienā

un tai pašā punktā. Tu zini, kas ir rezonanse?

— Apmēram.

— Nu lūk. Ja kareivju bataljons dosies pāri tiltam vienā solī,

tad tilts var sabrukt. Tādi gadījumi ir bijuši, tāpēc, ja pa tiltu iet

kolonna, tad tiek dota komanda neiet solī. Bet kad tik daudz

cilvēku lūkojas šajā kastītē un redz vienu un to pašu, iedomā

jies, kāda rezonanse rodas noosfērā?

— Kur? — jautāja Tatarskis, bet tajā brīdī viņam kabatā iezva

nījās mobilais telefons un viņš pacēla roku, pārtraukdams sa

runu. Klausulē skaļi spēlēja mūzika un čaloja neskaidras balsis.

— Vavan! — caur mūziku izlauzās Morkovina balss. — Kur

tu esi? Dzīvs?

— Dzīvs, — atbildēja Tatarskis. — Es esmu Rastorgujevā.

— Klausies, — Morkovins dzīvespriecīgi turpināja. — Tos

mudakus izpakaļoja, tagad droši vien sūtīsim uz cietumu, iedo

sim kādus desmit gadus. Pēc pratināšanas Azadovskis tā smē

jās, tā smējās! Viņš teica, ka tu esot viņam aizdzinis visu stresu.

Nākamo reizi saņemsi ordeni kopā ar Rostropoviču. Aizsūtīt

tev pakaļ vāģi?

"Nē, neatlaidīs," Tatarskis nodomāja, jūtot, kā patīkams siltums no sirds izplūst pa visu ķermeni. "No tiesas neatlaidīs. Un nenovāks."

— Paldies, — viņš sacīja. — Es braukšu mājās. Nervi.

— Jā? Varu saprast, — Morkovins piekrita. — Brauc, ārstējies. Bet es iešu — te visās malas taures sauc. Tikai rīt nenokavē — mums ļoti svarīgs pasākums. Brauksim uz Ostankinu. Starp citu, tur paskatīsies Azadovska kolekciju. Spāņu kolekcija. Viss. Sazvanāmies.

Iebāzis telefonu kabatā, Tatarskis pārlaida istabai apātisku skatienu.

— Mani tātad uzskata par kāmīti, — viņš domīgi noteica.

— Ko?

— Nav svarīgi. Ko tu pirmīt teici?

— Ja tā īsi, — Girejevs turpināja, — visa tā dēvētā televīzi

jas maģija slēpjas psihorezonansē, faktā, ka to vienlaikus skatās

daudz cilvēku. Jebkurš profesionālis zina, ka, ja jau tu skaties

televizoru…

— Profesionāļi, es tev teikšu, to vispār nekad neskatās, —

Tatarskis viņu pārtrauca, vērodams tikko pamanītu ielāpu uz

sarunu biedra biksēm.

— …ja tu skaties televizoru, tad vajag skatīties kaut kur

ekrāna stūrī, bet nekādā gadījumā diktora acīs, citādi sāksies

vai nu gastrīts, vai šizofrēnija. Bet visdrošāk apgriezt otrādi, kā

to daru es. Tas nozīmē neiet solī. Bet vispār, ja tevi interesē,

budismā ir vēl piektais paņēmiens, kā skatīties televizoru,

augstākais un visslepenākais…

Bieži gadās — tu runā ar cilvēku un it kā tīk tev viņa vārdi, un liekas, ka tie pat pauž daļu patiesības, bet pēcāk pēkšņi pamani, ka viņam vecs krekls, nomītas čības, bikses ceļgalos sadiegtas un mēbeles istabā nobružātas un lētas. Tu ieskaties vērīgāk un visur redzi citkārt nemanītas pazemojošas nabadzības pēdas, un saproti, ka viss viņa dzīvē sadarītais un pārdomātais nav viņu pietuvinājis tai vienīgai uzvarai, ko tā gribējās panākt tai tālajā maija rīta, kad, zobus sakodis, tu pats sev nozvērējies nezaudēt, kaut arī vēl skaidri nezināji, ar ko tu spēlē un uz ko. Un kaut vēl tagad tas nav kļuvis skaidrāks, tu zaudē interesi par viņa teikto un gribas uz atvadām pasacīt ko tīkamu, un aiziet prom un beidzot uzsākt kaut ko darīt.

Tā mūsu dvēselēs darbojas izstumjošais vaufaktors. Bet Tatarskis, pagadījies ceļā tā nejūtamajam triecienam, neizrādīja, ka saruna ar Girejevu vairs nebūtu interesanta. Viņam prātā ienāca kāda doma. Pagaidījis, kamēr Girejevs apklust, viņš izstaipījās, nožāvājās un it kā neviļus pajautāja:

— Starp citu, klausies — vai tev mušmires vēl palikušas?

— Ir, — sacīja Girejevs. — Tikai es ar tevi neēdīšu. Atvaino,

protams, bet pēc tā gadījuma…

— Bet man iedosi?

— Kāpēc ne. Tikai neēd šeit, ļoti tevi lūdzu.

Piecēlies no krēsla, Girejevs atvēra nošķiebušos sienas skapi un izvilka no turienes avīžu vīstokli.

— Te tieši pietiek vienai devai. Kur tu gribi to darīt? Mas

kavā?

— Nē, — atbildēja Tatarskis. — Pilsētā mani krata. Es iešu

uz mežu. Ja nu reiz esmu ticis dabā.

— Pareizi. Pagaidi, es tev ieliešu šņabi. Mīkstina. Vienas

pašas var pārāk iebliezt pa smadzenēm. Nebaidies, nebaidies,

man ir "Absolūts".

Paņēmis no grīdas tukšu Hennessy pudeli, Girejevs atskrūvēja vāciņu un sāka uzmanīgi pārliet šņabi no "Absolūta" pudeles, ko viņš izvilka no tā paša skapja, kur bija sēnes.

— Klausies, tu tur kaut ko dari televīzijā, — viņš teica.

— Par jums te stāstīja vienu labu anekdoti. Esi dzirdējis par

minētu ar dziesmām tumsā?

— Tā, kur čalis ieslēdz gaismu un redz, ka istabā viņš ir

viens pats, bet uz naktsgaldiņa pie sienas stikla acs? Zinu. Manā darba visejošākā. Bet kā tu domā — šī acs un ta, kas uz dolāra, vai tā ir viena un tā pati? Vai nav?

— Neesmu domājis, — sacīja Girejevs. — Bet ko tu tur rak

sti? Kā skatīties televizoru?

— Nē, — atteica Tatarskis. — Dažas domas darbam.

Plakāta ideja, viņš pierakstīja savā grāmatiņā. Netīra istaba ar zirnekļu tīkliem. Uz galda kandžas aparāts. Pie galda sēž noplucis alkoholiķis (variants narkomāns, kas filtrē muļ ku), kurš pāri ej i egūto produktu no 1 i el as "Absol ūta" pudeles maziņāHennessy pudelītē. Sauklis:

ABSOLUT HENNESY

Vi spi rms pi edāvāt "Absol ūta" un Hennessy di stri butoriem, bet ja nepaņems, tad Finlandia, Smirnoff un Johnny Ualker.

— Ņem, — sacīja Girejevs, pasniegdams Tatarskim saini un

pudeli. — Tikai sarunāsim. Kad apēdīsi sēnes, šurp vairs nenāc.

Es aizvien nespēju aizmirst to rudeni.

— Apsolu, — sacīja Tatarskis. — Starp citu, te kaut kur ir

neuzcelta radiolokācijas stacija. Es pa ceļam redzēju no mašī

nas.

— Tas ir tepat blakus. Pāriesi pāri laukam, tur sāksies ceļš

cauri mežam. Tad redzēsi stiepļu žogu — tālāk ej gar to. Kādi

trīs kilometri. Tu gribi tur pastaigāties?

Tatarskis pamāja.

— Nezinu, nezinu, — sacīja Girejevs. — Tā jau varētu, bet

ar mušmirēm… Vecīši runā, ka tur slikta vieta. Kaut gan, no

otras puses, kur gan Piemaskavā labu atradīsi!

Durvīs Tatarskis apgriezās un apkampa Girejevu.

— Zini, Andrjuha, — viņš sacīja. — Negribas būt patētiskam,

bet… milzīgs tev paldies!

— Par ko? — Girejevs jautāja.

— Par to, ka savu reizi ļauj padzīvot paralēlo dzīvi. Bez tā

visa īstā būtu pagalam riebīga!

— Nu paldies, — Girejevs atbildēja novērsdamies. — Paldies.

Viņš bija manāmi aizkustināts.

— Veiksmi darbā, — sacīja Tatarskis un aizgāja prom.

Mušmires iedarbojās, kad viņš jau kādu pusstundu bija gājis gar stiepļu pinuma sētu. Vispirms parādījās jau pazīstamie simptomi — trīsas un patīkamā kņudošā nieze pirkstos. Pēc tam no ceļmalas krūmiem izslīdēja stabs ar uzrakstu "Nekurināt ugunskurus!", ko viņš kādreiz bija noturējis par Huseinu. Kā jau varēja gaidīt, dienas gaismā nekādas līdzības nebija. Tomēr Tatarskis ar vieglu nostalģiju atcerējās stāstu par putnu karali Semurgu.

— Semurgs, sirufs, — galvā ierunājās pazīstamā balstiņa.

— Kāda starpība? Vienkārši dažādas transkripcijas. Bet tu atkal

esi sarijies, ko?

"Sākas," Tatarskis nodomāja. "Zvēriņš uzradies." Taču visu ceļu līdz pat tornim sirufs vairs nekādi neizrādīja savu klātbūtni. Vārti, kuriem Tatarskis kādreiz līda pāri, bija atvērti. Celtnes teritorijā neviens nebija redzams; celtnieku vagoniņi bija aizslēgti, bet no sēnei līdzīgās sargkareivja nojumes bija pazudis telefons.

Tatarskis nokļuva būves virsotnē bez jebkādiem piedzīvojumiem. Liftu tornītī viss bija kā agrāk — tukšas pudeles un galds istabas vidū.

— Nu? — viņš skaļi jautāja. — Un kur tad ir dieviete?

Neviens neatbildēja, varēja tikai dzirdēt, kā kaut kur lejā

šalko rudenīgais mežs. Tatarskis atspiedās pret sienu, aizvēra acis un ieklausījās. Nez kāpēc viņš nolēma, ka šalc tieši vītoli, un atcerējās pa radio dzirdētas dziesmas rindiņu: "Tās skumju māsas, kas dzīvo vītolos." Un tūlīt pat klusajā koku žūžošanā varēja saklausīt sieviešu balsu drumslas, kas ieskanējās kā sensenis viņam teiktu, atmiņas aklajās ieliņās apmaldījušos vārdu atbalsis.

"Bet vai viņi zina," čukstēja klusas balsis, "ka viņu plaši pazīstamajā pasaulē nav nekā, izņemot sabiezētu tumsu, — nav ieelpas, nav izelpas, nav labās puses, nav kreisās puses, nav viens divi trīs, tu esi brīvs? Vai viņi zina, ka viņu plašā pazīstamība nevienam nav pazīstama?"

"Viss ir pavisam pretējs tam, kā ļaudis domā, — nav nedz patiesības, nedz melu, ir tikai viena bezgalīgi skaidra, tīra un vienkārša doma, kurā mutuļo dvēsele kā tintes lāsīte, iekritusi glāzē ar ūdeni. Un kad cilvēks beidz mutuļot šajā vienkāršajā skaidrībā, galjgi nekas nenotiek, un tiek atskārsts, ka dzīve ir tikai aizkaru švīkstoņa sen sabrukuša torņa logā, un katram šo aizkaru diedziņam šķiet, ka dižā dieviete ir kopā ar viņu. Un dieviete patiesi ir kopā ar viņu."

"Kādreiz gan tu, gan mēs, mans mīļotais, bijām brīvi, — tad kādēļ gan tu radīji šo briesmīgo, kroplīgo pasauli?"

— Bet vai tad to paveicu es? — Tatarskis nočukstēja.

Neviens neatbildēja. Tatarskis atvēra acis un palūkojās caur durvju aili. Virs meža līnijas karājās mākonis kā debesu kalns — tik liels, ka debess bezgalīgais, vēl bērnībā aizmirstais augstums pēkšņi atkal kļuva redzams. Uz vienas no mākoņa nogāzēm bija šaurs konisks izcilnis, līdzīgs miglā vīdošam tornim. Tatarskī kaut kas notrīsēja — viņš atcerējās, ka arī viņā kādreiz bija bijusi šī efemerā dievišķā substance, no kuras sastāvēja šie baltie kalni un tornis. Un tad — vēl senāk kā izsenis, pat vēl pirms dzimšanas, — nekas nebija vieglāk kā pārtapt pašam tādā mākonī un pacelties hdz pašai torņa augšai. Bet dzīve spēja izstumt šo jocīgo substanci no dvēseles, un tās atlika vien tik, cik bija vajadzīgs, lai to uz mirkli atcerētos un atkal aizmirstu.

Tatarskis pamanīja, ka grīda zem galda ir nosegta ar sanaglotu dēļu vairogu. Palūkojies spraugā starp tiem, viņš ieraudzīja daudzstāvu bezdibeņa melno caurumu. "Nūjā," viņš atcerējās. "Tā ir lifta šahta. Bet šeit ir mašīnzāle, tāpat kā istabā, kur stāv serveris. Nav tikai automātistu." Apsēdies pie galda, viņš uzmanīgi uzlika kājas uz dēļu pārklājuma. Sākumā viņš nobijās, ka dēļi ielūzīs un viņš kopā ar tiem lidos lejup, dziļajā šahtā ar ilggadīgiem mēslu noslāņojumiem tās dibenā. Taču dēļi bija biezi un droši.

Telpu noteikti kāds bija apmeklējis, visticamāk — apkārtnes bomži. Uz grīdas mētājās papirosu gali, bet uz galda gulēja avīzes driska ar nedēļas televīzijas programmu. Tatarskis izlasīja pēdējo salasāmo pārraides nosaukumu pirms noplēstās malas:

0.00 Zelta istaba

"Kas tā par pārraidi?" viņš nodomāja. "Droši vien kaut kas jauns." Atbalstījis zodu uz rokām, viņš sāka vērot pa smiltīm skrejošās sievietes fotogrāfiju, kas karājās turpat kur iepriekš. Dienas gaismā kļuva redzami mitruma radītie burbuļi un plankumi. Viens no plankumiem bija tieši uz dievietes sejas, un gaismā tā izskatījās sagriezusies, raiba un veca. Tatarskis izdzēra atlikušo šņabi un pievēra acis.

Viņš redzēja ļoti īsu un savādu sapni. Viņš gāja pa smilšainu liedagu pretī saulē zaigojošai dievietes statujai — tā bija vēl tālu, bet jau varēja saskatīt, ka tas ir sievietes torss bez galvas un rokām. Blakus Tatarskim lēnā, sīkā riksītī skrēja sirufs, uz kura sēdēja Girejevs. Sirufs bija skumjš un atgādināja darba nomocītu ēzeliti, bet uz muguras sakļautie spārni — vecus voiloka seglus.

— Tu raksti saukļus, — Girejevs runāja. — Bet vai tu zini

pašu galveno saukli? Varētu pat teikt — pamatsaukli?

— Nē, — sacīja Tatarskis, piemiedzot acis zeltainajā mir

dzumā.

— Es tev pateikšu. Tu esi dzirdējis teicienu "Pastarā tiesa"?

— Esmu dzirdējis.

— Patiesībā tur nekā tik šausmīga nav. Izņemot to, ka tā jau

sen sākusies un viss, kas ar mums notiek, ir vienkārši izmek

lēšanas eksperimenta fāzes. Padomā — vai tad Dievam grūti uz

pāris mirkļiem radīt no nekā visu šo pasauli ar visu viņas mū

žību un bezgalību, lai pārbaudītu vienu vienīgu viņa priekšā

nonākušu dvēseli?

— Andrej, — atbildēja Tatarskis, šķielēdams uz tā nomīta

jām, virvju kāpšļos iebāztajām čībām. — Varbūt pietiks? Man

darbā tāpat sūdu pietiek. Vismaz tu būtu licies mierā.

ZELTA ISTABA

Kad Tatarskim noņēma acu pārsēju, viņš jau bija pamatīgi nosalis. Sevišķi sala kailās kājas uz akmens grīdas. Atvēris acis, viņš ieraudzīja, ka stāv plašas telpas durvīs, bet pati telpa izskatās kā kinoteātra foajē, kur, pēc visa spriežot, norisinās kaut kas * līdzīgs furšetei. Viņš uzreiz ievēroja kādu dīvainību — dzel> tenā akmens sienās nebija neviena loga, toties viena no sienām '*' bija spoguļsiena un tāpēc halogēnu apgaismotā zāle šķita ļ, krietni lielāka nekā īstenībā. Zālē savākušies ļaudis klusu ļ tērzēja un pētīja pie sienām sakarinātās mašīnraksta lapas. | Kaut gan Tatarskis stāvēja durvīs pavisam kails, nekādu īpašu uzmanību viņam neviens nepievērsa, ja nu vienīgi kādi divi vai trīs vienaldzīgi paskatījās. Tatarskis bija daudz reižu redzējis televizorā praktiski visus, kas šeit atradās, taču personīgi nevienu nepazina, izņemot Farsuku SeifulFarseikinu, kas stāvēja pie sienas ar glāzi rokā. Vēl viņš pamanīja Azadovska sekretāri Allu, kura bija iegrimusi sarunā ar diviem paveciem pleibojiem, — izlaistie bālganie mati viņu pārvērta tādā kā mazliet grēcīgā medūzā. Tatarskim izlikās, ka pūlī bija pazibējusi Morkovina rūtainā žakete, bet, kā parādījusies, tā arī pazuda.

— Eju, eju, — Tatarski sasniedza Azadovska balss, un viņš

parādījās ejā, kas veda uz kaut kādām iekšējām telpām. — Iera

dies? Ko stāvi pie durvīm? Nāc, neapēdīsim.

Tatarskis soļoja viņam pretī. Azadovskis smaržoja pēc vīna; halogēnu gaismā viņa seja izskatījās nogurusi.

— Kur mēs esam? — Tatarskis jautāja.

— Apmēram simt metru zem zemes, kaut kur pie Ostan

kinas dīķa. Tu atvaino par apsēju un pārējo — pirms rituāla tā

pieņemts. Tradīcijas, velns parāvis. Baidies?

Tatarskis pamāja, un Azadovskis apmierināti iesmējās.

— Uzspļauj, — viņš sacīja. — Tas viss ir nieki. Tu pagaidām

pastaigā, paskaties jauno kolekciju. Izkāra pirms divām dienām.

Bet man vēl šeit pārītis lietišķu sarunu.

Viņš pacēla roku un uzsita knipi, saukdams sekretāri.

— Alla tev visu izstāstīs. Tas ir Vavans Tatarskis. Pazīstami?

Parādi viņam te visu, labi?

Tatarskis palika sekretāres sabiedrībā.

— No kurienes sāksim apskati? — viņa smaidīdama jautāja.

— No šejienes arī sāksim, — sacīja Tatarskis. — Bet kur

kolekcija?

— Lūk, kur ir, — sekretāre sacīja un pamāja uz sienu.

— Spāņi. Kurš no dižajiem spāņiem jums visvairāk patīk?

— Tas… — sacīja Tatarskis, saspringti pūlēdamies atcerē

ties piemērotu uzvārdu. — Velaskēzs.

— Es arī no vecīša kā bez prāta, — sacīja sekretāre un palū

kojās viņā ar aukstu, zaļu aci. — Es pat teiktu, ka viņš ir Ser

vantess ar otu.

Viņa uzmanīgi paņēma Tatarski aiz elkoņa un, pieskardamās ar gurnu viņa kailajai kājai, veda pie tuvākās izkarinātās papīra lapas. Uz tās Tatarskis ieraudzīja pāris teksta rindkopu un zilu zīmoga nospiedumu. Sekretāre tuvredzīgi pieliecās tuvāk, lai izlasītu sīkos burtiņus.

— Jā, tieši šis darbs. Samērā mazpazīstams infantes portreta

sārtais variants. Šeit jūs redzat notariāli apstiprinātu izziņu, ko

izsniegusi firma "Openheims un Radlers" un kas apstiprina, ka

glezna patiešām bija nopirkta par septiņpadsmit miljoniem

dolāru privātkolekcijai.

Tatarskis nolēma ne par matu neizrādīt, ka viņu kaut kas izbrīna. Un viņš pat nezināja, vai viņu kaut kas izbrīna vai ne.

— Bet šis? — viņš jautāja, norādīdams uz blakus piekari

nāto lapu ar tekstu un zīmogu.

— O, — Alla sacīja. — Tā ir mūsu pērle. Tas ir Goija. Mahas

motīvs. Ar vēdekli dārzā. Glezna iegādāta kādā mazā Kastīlijas

muzejā. Atkal "Openheims un Radlers" neļaus samelot —

astoņi ar pusi miljoni. Apbrīnojami.

— Jā, — sacīja Tatarskis. — Taisnība. Taču mani, jāatzīst,

vairāk vilina nevis glezniecība, bet skulptūra.

— Protams, — teica sekretāre. — Tas tāpēc, ka esat pieradis

strādāt trijās dimensijās, ja?

Tatarskis jautājoši viņā paskatījās.

— Nu, trīsdimensiju grafika, ar tiem bobokiem…

— Ā, sacīja Tatarskis. — Jūs par to. Jā, gan strādāt esmu pie

radis, gan dzīvot.

— Lūk, ari skulptūra, — sacīja sekretāre un aizvilka Tatar

ski pie citas papīra lapas, kur teksta bija maķenīt vairāk nekā

uz pārējām. — Tas ir Pikaso. Skrienošas sievietes keramikas

figūra. Jūs teiksiet, ka pēc Pikaso neizskatās? Pareizi. Bet tas ir

postkubisma periods. Gandrīz trīspadsmit miljonu dolāru, varat

iedomāties?

— Bet kur ir pati statuja?

— Es nemaz nezinu, — sekretāre paraustīja plecus. — Droši

vien kaut kādā noliktavā. Bet, ja jūs gribat apskatīties, kā izska

tās — lūk, tur uz galdiņa ir katalogs.

— Kāda starpība, kur statuja?

Tatarskis apgriezās. No aizmugures nemanāmi bija pienācis Azadovskis.

— Varbūt arī nekāda, — sacīja Tatarskis. — Es, patiesību

sakot, pirmoreiz sastopos ar tādas ievirzes kolekciju.

— Tā patlaban ir visaktuālākā dizaina tendence, — sacīja

sekretāre. — Monetārais minimālisms. Starp citu, dzimis pie

mums, Krievijā.

— Ej pastaigāties, — Azadovskis viņai sacīja un pagriezās

pret Tatarski. — Patīk?

— Interesanti. Tikai diezgan nesaprotami.

— Bet es paskaidrošu, — sacīja Azadovskis. — Šī nolāpītā

spāņu kolekcija maksā apmēram divsimt miljonu dolāru. Un

vēl kādi simt tūkstoši aizgāja mākslas zinātniekiem. Kuru gleznu

var, kura neiederēsies, kādā kārtībā karināt un tā tālāk. Viss,

kas pavadzīmēs, ir nopirkts. Taču, ja atvestu šurp visas šīs glez

nas un statujas, bet tur vēl ir kaut kādi gobelēni un bruņas, šeit

nebūtu kur apgriezties. No putekļiem vien nosmaksi. Un tur

klāt… Godīgi sakot — nu, paskatījies reizi uz tām gleznām,

paskatījies divas, bet pēc tam — ko tu ieraudzīsi jaunu?

— Neko.

— Tieši tā. Nu tad kāpēc man viņas pie sevis turēt? Bet tas

Pikaso, es domāju, vispār kaut kāds idiots.

— Nu, šeit es pilnībā nevaru piekrist, — norijis siekalas,

sacīja Tatarskis. — Vai arī piekritīšu, bet tikai sākot ar postku

bisma periodu.

— Es skatos, tu esi puisis ar galvu, — sacīja Azadovskis.

— Bet man nepielec. Un kāda velna pēc man to vajag? Pēc ne

dēļas jau būs franču kolekcija. Padomā — ar vienu tiksi galā,

bet pēc nedēļas aizvedīs, uzkarinās citu — atkal no sākuma

visu sākt? Priekš kam?

Tatarskis nezināja, ko atbildēt.

— Es jau arī saku, ka nav jēgas, — konstatēja Azadovskis.

— Labi, ejam. Laiks sākt. Mēs vēl šeit atgriezīsimies. Iedzert

šampanieti.

Pagriezies viņš aizsoļoja pie spoguļsienas. Tatarskis viņam sekoja. Nokļuvis pie sienas, Azadovskis pagrūda to ar roku, un vertikāla spoguļu rinda, nozibsnīdama pār viņu elektrisku atspīdumu, bez trokšņa pagriezās ap savu asi. Atklājās gaitenis no raupjām akmens sienām.

— Ej iekšā, — sacīja Azadovskis. — Tikai pieliecies, te

zemi griesti.

Tatarskis iegāja koridorā, un viņam kļuva vēl aukstāk no mitruma. "Kad beidzot ļaus apģērbties?" viņš nodomāja. Gaitenis bija garš, Tatarskis neredzēja, kurp viņi dodas, — bija tumšs. Šad tad zem kājām pagadījās ass akmentiņš, un Tatarskis viebās no sāpēm. Beidzot priekšā iemirdzējās gaisma.

Viņi iegāja nelielā ar finieri apšūtā istabā, kas Tatarskim atgādināja trenažieru zāles ģērbtuvi. Patiesībā tā arī bija ģērbtuve, par ko liecināja skapīši pie sienām un divas žaketes uz pakaramā. Viena no tām laikam piederēja Sašam Blo, taču pilnīgi pārliecināts Tatarskis nebija — Sašam Blo piederēja daudz

visdažādāko žakešu. Ģērbtuvei bija otra izeja — tumšas koka durvis ar zelta plāksnīti, uz kuras bija iegravēta lauzta, zāģa zobiem līdzīga līnija. Vēl no skolas laikiem Tatarskis atcerējās, ka tā izskatās ēģiptiešu hieroglifs "ātri". To viņš atcerējās tikai tāpēc, ka ar to bija saistīts kāds smieklīgs atgadījums: senie ēģiptieši, kā skaidroja skolotājs, visu darīja ļoti lēni, un tāpēc īsā lauztā līnija, kas nozīmēja "ātri", visdižāko un varenāko faraonu uzrakstos izstiepās, palika ļoti gara un pat tika rakstīta vairākās rindiņās, un tas nozīmēja "ļotiļotiātri".

Virs izlietnes karājās trīs lapas ar mašīnraksta tekstu un zīmogiem, ļoti līdzīgas nezināmas administrācijas rīkojumiem (starp citu, Tatarskis saprata, ka tie nav rīkojumi, bet, visticamāk, spāņu kolekcijas daļa), un vienu sienu aizņēma stelāža ar mazām numurētām šūniņām, kurās gulēja bronzas spoguļi un zeltas maskas, tieši tādi kā Azadovska pieņemamajā istabā.

— Nu? — sacīja Azadovskis, atpogādams žaketi. — Gribi

kaut ko pajautāt?

— Kas tie par papīriem pie sienas? — Tatarskis vaicāja.

— Arī spāņu kolekcija?

Azadovskis neatbildēja, bet paņēma savu mobilo telefonu un nospieda tā vienīgo podziņu.

— Alla, — viņš sacīja. — Te kāds grib kaut ko zināt.

Viņš iedeva telefonu Tatarskim.

— Klausos, — atskanēja Allas balss.

— Paprasi viņai, kas mums te priekškambarītī ir, — sacīja

Azadovskis, novilkdams krekliņu. — Citādi es vienmēr aiz

mirstu.

— Labdien, — Tatarskis mulsdams ierunājās. — Te at

kal Tatarskis. Sakiet, bet šī ekspozīcija priekškambarī — kas

tas ir?

— Tie ir pavisam unikāli eksponāti, — sacīja sekretāre.

— Par tiem nedrīkst runāt, izmantojot mobilos sakarus.

Tatarskis aizspieda klausuli ar plaukstu.

— Viņa saka, ka tā nav telefona saruna.

— Pasaki, ka es atļauju.

— Viņš atļauj, — Tatarskis sacīja.

— Nu, labi, — sekretāre nopūtās. — Numur viens. Bābeles

Ištaras vārtu elementi — lauvas un sirufi. Oficiāli glabājas Britu

muzejā. Ir neatkarīgas ekspertu grupas apstiprinājums. Numur

divi. Lauvas, bareljefs no ķieģeļiem un emaljas. Bābele, Gājienu

iela. Oficiāli glabājas Britu muzejā. Ir neatkarīgas ekspertu gru

pas apstiprinājums. Numur trīs. EbihIls, Māras augstmanis.

Oficiāli glabājas Luvrā…

— EbihIls? — pārjautāja Tatarskis un atcerējās, ka bija

redzējis šīs statujas fotogrāfiju. Statujai bija vairāki tūkstoši

gadu un tā attēloja maziņu viltīgu cilvēciņu, kas bija veidots no

spīdīga balta akmens, — ar bārdu un jocīgos kuplos svārkos,

kas atgādināja galifē īsbikses.

— Šitais man sevišķi patīk, — sacīja Azadovskis, novilkdams

bikses. — Droši vien katru rītu pamodās un teica: lai ebih ils

visus parauj… un tāpēc visu dzīvi palika vientuļš. Tāpat kā es.

Viņš pavēra skapīti un izņēma divus neparastus apģērba gabalus, kaut ko līdzīgu brunčiem, kas darināti ne īsti no spalvām, ne īsti no uzkārstas vilnas. Vienu pametis Tatarskim, viņš otru pārvilka pāri savām sarkanajām apakšbiksēm Calvin Klein un mirklī pārvērtās pārbarotā strausā.

— Dod šurp telefonu, — viņš sacīja. — Ko tu gaidi? Ģēr

bies. Pēc tam paņem šos dzelžus un nāc iekšā. Vari ņemt jebku

rus, lai tikai uzpurnis derētu pēc izmēra.

Azadovskis paņēma masku un spoguli, nožvadzināja vienu pret otru, pacēla masku un pablenza Tatarskī caur acu spraugām.

Mazā zelta seja, kas izstaroja necilvēcisku skaistumu un it ka bija iznirusi no Venēcijas karnevāla pūļa, tik ļoti kontrastēja ar viņa rudi spalvoto, mucai līdzīgo ķermeni, ka Tatarskim sametās baisi. Apmierināts ar radīto efektu, Azadovskis iesmējās, atvēra durvis un nozuda zeltainas gaismas joslā.

Tatarskis sāka pārģērbties. Azadovska iedotie brunči bija izgatavoti no kopā sašūtiem garvilnas aitādas gabaliem, kas bija pielīmēti pie Adidas neilona šortiem. Kaut kā uzstīvējis tos mugurā (ja Tatarskis nebūtu redzējis EbihIla statuju, viņš neparko nenoticētu, ka senie Divupes iedzīvotāji varēja nēsāt ko tamlīdzīgu), viņš uzlika masku, kas uzreiz stipri sāka spiest seju, un paņēma spoguli. Zelts un bronza, bez šaubām, bija pavisam īsti — tas bija skaidrs kaut vai pēc svara. Izpūtis gaisu kā pirms niršanas aukstā ūdenī, viņš pagrūda durvis ar lauzto zīmi.

Istaba, kurā viņš nokļuva, apžilbināja ar sienu un grīdas zelta mirdzumu, ko papildināja studijas prožektori. Ar metāliskām plāksnēm apsistās sienas, tiekdamās augšup, veidoja līgani sašaurinātu konusu — it kā tukšu, no iekšpuses apzeltītu baznīcas kupolu. Tieši pretī durvīm stāvēja altāris — kubisks zelta postaments, uz kura atradās masīva kristāla acs ar emaljētu radzeni un spogulīti acs zīlītes vietā. Altāra priekšā uz grīdas bija zelta trauks, bet tam sānos slējās divi akmens sirufi, noklāti ar apzeltījuma un apgleznojuma paliekām. Virs kristāla acs karājās melna bazalta plāksne, pēc izskata ļoti sena. Tās pašā vidū bija izkalts ēģiptiešu hieroglifs "ātri", bet apkārt vijās sarežģītas figūras — Tatarskis saskatīja dīvainu suni ar piecām kājām un sievieti augstā tiārā, kura ar kausu rokās bija atlaidusies uz kušetei līdzīgas mēbeles. Plāksnes malās bija attēloti četri briesmīgi dzīvnieki, bet starp sievieti un suni no zemes spraucās kaut kāds rasenei līdzīgs augs, kura sakne nez kāpēc sadalījās trijos garos atzarojumos; katrs no tiem bija iezīmēts ar nesaprotamu simbolu. Vel uz plāksnes bija izgrieztas prāvas acis un auss, bet visu pārējo aizņēma saspiestas ķīļraksta slejas. Azadovskis zelta maskā, brunčos un sarkanās čībiņās sēdēja uz saliekama ķeblīša netālu no altāra. Tatarskis nevienu citu istabā neredzēja.

— Lūk! — sacīja Azadovskis, pasliedams augšup īkšķi.

— Ainiņa kā nākas. Tu ko, rausties? Tu tikai nepaliec par node

vēju, nepadomā, ka mēs te visi esam nojūgušies. Man personīgi

tas viss pie vienas vietas, bet, ja gribi piedalīties mūsu biznesā,

bez tā nevar. Tā, tagad es tev visu apmēram pāris vārdos pa

skaidrošu, bet, ja gribēsi zināt sīkāk, paprasīsi mūsu šefam,

viņš tūlīt atnāks. Tu, galvenais, visu uztver vienkāršāk, tā mie

rīgāk. Uz pionieru nometnēm esi braucis?

— Braucu, — Tatarskis atbildēja, paturējis prātā "šefu".

— Vai jums tur bija tāda Neptūna diena? Kad visus mērcēja

ūdenī?

— Bija.

— Vari uzskatīt, ka šeit būs apmēram tāda pati Neptūna

diena. Tradīcija. Vārdu sakot, runa tāda, ka ir kādreiz bijusi

viena sena dieviete. Es ne par to, ka viņa reāli bijusi, bet par to,

ka ir leģenda. Un visa tā muldēšana saka, ka dievi arī ir mirstīgi

un nes sevī savu nāvi tāpat kā cilvēki. Tāpēc noteiktā laikā bija

jāmirst arī šai dievietei. Bet viņa, skaidra lieta, to negribēja. Un

tad viņa sadalījās — savā nāvē un tajā, kas negribēja mirt. Redzi,

te, uz bildītes.

Azadovskis ar pirkstu pabakstīja uz bareljefa pusi.

— Lūk, tas tur sunītis ir viņas nāve. Bet tā vecene ķiverē ir

viņa pati. Tagad klausies un nepārtrauc, jo man pašam tas diez

ko nepielec. Kad viņa sadalījās, starp abām daļām uzreiz sākās

karš, kurā ilgi neviens nevarēja uzvarēt. Šī kara pēdējā kauja

notika tieši virs Ostankinas dīķa, tātad te, kur mēs atrodamies,

tikai nevis zem zemes, bet gan augstu gaisā. Tāpēc tiek uzskatīts, ka te ir svēta vieta. Sākumā šai kaujā ilgi neviens nevarēja uzvarēt, bet pēc tam suns sāka gūt pārsvaru. Un tad citi dievi izbijās paši par sevi, iejaucās un piespieda noslēgt mieru. Te tas viss ir piefiksēts. Tas ir kaut kas līdzīgs miera līgumam, ko visās četrās debess pusēs ir apliecinājuši šie buļļi un…

— Grifoni, — Tatarskis pateica priekšā.

— Jā. Bet acs un auss nozīmē, ka visi redzējuši un visi

dzirdējuši. Vārdu sakot, šis līgums ieblieza pa abiem diviem.

Dievietei atņēma ķermeni un palaida vaļā pavisam aptīrītu.

Viņa pārvērtās zeltā, taču nevis metālā, bet tā, pārnestā nozīmā

Saproti?

— Ne visai.

— Nav brīnums, — Azadovskis nopūtās. — Vārdu sakot,

viņa kļuva par to, uz ko tiecas visi cilvēki, taču, jāsaka, nevis

par zelta kaudzi, kas kaut kur noslēpta, bet gan par visu zeltu

vispār, kopumā. Nu, it kā par ideju.

— Tagad sapratu.

— Bet viņas nāve palika par klibu suni ar piecām kājām,

kuram mūžīgi jāguļ kādā tālā zemē ziemeļos. Tu jau droši vien

noprati, kur. Redz, kur viņš ir, pa labi, redzi? Kāja pimpja vietā.

Nedod Dievs tādu pagalmā satikt!

— Bet kā to suni sauc? — Tatarskis pajautāja.

— Labs jautājums. Ja godīgi, tad es nezinu. Bet kāpēc tu

prasi?

— Es kaut ko līdzīgu lasīju. Rakstā no universitātes krā

juma.

— Bet ko tieši?

— Garš stāsts, — atbildēja Tatarskis. — Es nemaz visu neat

ceros.

— Bet par ko tas raksts? Par mūsu kantori?

Tatarskis atskārta, ka priekšniecība joko.

— Nē. Par krievu lamuvārdiem. Tur bija rakstīts, ka tagadē

jie rupjie lamuvārdi par tādiem kļuvuši tikai līdz ar kristietības

ieviešanu, bet agrāk tiem bijusi pavisam cita jēga, un tie apzī

mējuši neticami senus pagānu dievus. Un starp tiem dieviem ir

bijis tāds klibs suns Pizdecs* ar piecām ķepām. Senajos rakstos

viņu apzīmēja ar lielo burtu <P' ar diviem komatiem. Teiksma

vēsta, ka viņš guļ kaut kur sniegos, un, kamēr viņš guļ, dzīve rit

vairāk vai mazāk normāli. Bet, kad pamostas, viņš nāk virsū.

Un tālab pie mums zeme nedzemdē, Jeļcins ir prezidents un tā

tālāk. Par Jeļcinu, protams, viņi vēl neko nezināja, bet citādi

viss it kā sakrīt. Un vēl bija rakstīts, ka tam visam tuvākais un

jēdzieniski atpazīstamākais mūsdienu krievu kultūrā ir bērniš

ķīgā idioma "Gamovers". Tas ir no angļu Game over.

— To, kas angliski, to es sapratu, — sacīja Azadovskis.

— Neesmu muļķis. Es nesapratu, kam tas Pizdecs nāk virsū.

— Tas nav tā, ka viņš nāk virsū kādam vai kaut kam. Viņš

nāk virsū visam. Tāpēc, es domāju, arī iejaucās citi dievi. Tāpēc

arī es pajautāju, kā sauc suni, — domāju, ka varbūt tas ir kāds

transkulturāls arhetips. Bet kā sauc dievieti?

— Nekā viņu nesauc, — aizmugurē atskanēja balss, un Ta

tarskis apgriezās.

Durvīs stāvēja Farsuks SeifulFarseikins. Viņš bija tērpts garā pelēkā apmetnī ar kapuci, zem kuras mirguļoja zelta maska, un Tatarskis viņu pazina tikai pēc balss.

— Nekā viņu nesauc, — atkārtoja Farsuks SeifulFarsei

kins, ienākdams istabā. — Kaut kad ļoti sen viņu sauca par

Ištaru, taču kopš tiem laikiem viņas vārds ir daudzkārt mainījies.

* IIii3ĶeĶ krievu val.) — rupjš krievu lamuvārds, visbiežāk lietots kā aptuvens analogs jēdzieniem viss cauri, visam beigas, var arī apzīmēt kaut ko ārkārtēju, nebijušu.

Zini tādu brendu — No Natne? Un tas pats ar klibo suņuku. Bet visu pārējo tu pateici pareizi.

— Jā, Farsuk, parunā labāk tu ar viņu, — sacīja Azadovskis.

— Citādi viņš jau tāpat visu ari bez mums zina.

— Interesanti, ko tad tu īsti zini? — jautāja Farseikins.

— Tāpat vien, — atbildēja Tatarskis. — Sīkumus. Piemē

ram, šī zobainā zīme plāksnes centrā. Es zinu tās jēgu.

— Un kāda ir tā jēga?

— Senēģiptiešu valodā — "ātri".

Farseikins iesmējās.

— Jā, — viņš teica. — Vismaz kaut kas citādi. Parasti jaun

iesvētāmie domā, ka tā ir šokolāde M&M. Patiesībā tas ir sim

bols, kas norāda uz kādu ļoti senu un visai miglainu izteicienu.

Visas senās valodas, kurās tas eksistēja, jau mirušas, un krie

viski to ir gandrīz neiespējami pārtulkot — trūkst atbilstošo

glosu. Taču angļu valodā tam precīzi atbilst Maršala Makluhana

frāze The medium is the message*. Tāpēc mēs to atšifrējam kā divus

savienotus "M" burtus. Protams, ne jau tikai mēs — šādus altā

rus Silicon Graphics piegādā kopā ar renderešanas serveriem.

— Tātad šī plāksne nav īsta?

— Kāpēc? Visīstākā, — atbildēja Farseikins. — Bazalts, trīs

tūkstoši gadu. Vari aptaustīt. Es gan neesmu pārliecināts, vai

zīmējums vienmēr ir nozīmējis to, ko tas nozīmē pašreiz.

— Un kas tā par raseni starp dievieti un suni?

— Tā nav rasene. Tas ir dzīvības koks. Vēl tas ir dižās dievie

tes simbols, jo viena no viņas hipostāzēm ir koks ar trim sak

nēm, kurš uzplaukst mūsu dvēselēs. Šim kokam arī ir vārds,

taču to ļauts uzzināt tikai mūsu biedrības visaugstākajā iesvētī

šanas līmenī.

Medijs ir vēstījums.

— Bet kas tā par biedrību? — jautāja Tatarskis. — Un ar ko

nodarbojas tās locekļi?

— Varētu nodomāt, ka tu nezini. Cik ilgi pie mums tu jau

strādā? Ar to pašu tad arī nodarbojas.

— Un kā to sauc?

— Kādreiz to dēvēja par Haldeju Ģildi, — atbildēja Farsei

kins. — Taču šādi to dēvēja tikai tie, kas nebija tās locekļi, bet

bija tikai kaut ko par to dzirdējuši. Mēs paši to saucam par

Dārznieku Biedrību, jo mūsu uzdevums ir izlolot svēto koku,

kurš dod dzīvību dižajai dievietei.

— Un sen šī biedrība pastāv?

— ļoti sen. Runā, ka tā darbojās jau Atlantīdā, bet vienkār

šības labad mēs uzskatām, ka tā atnākusi no Bābeles uz Ēģipti,

bet no turienes jau pie mums.

Tatarskis pabīdīja atpakaļ no sejas noslīdējušo masku.

— Skaidrs, — viņš sacīja. — Nu, un tā cēla arī Bābeles torni?

— Nē. Protams, ne. Mēs neesam celtniecības organizācija.

Mēs esam vienkārši dižās dievietes kalpi. Ja izmanto tavu

terminoloģiju, tad mēs uzraugām, lai Pizdecs nepamostos un

nenāktu virsū, to tu esi pareizi sapratis. Es ceru, ka tu saproti —

Krievijā mūsu misija ir sevišķi atbildīga, jo suns guļ šeit.

— Un kur tieši viņš guļ?

— Visur, — atbildēja Farseikins. — Ja saka, ka viņš guļ snie

gos, — tā ir metafora. Bet tas, ka jau šajā gadsimtā vairākas

reizes viņš ir pamodies, — tas ir fakts.

— Tad kāpēc gan mums visu laiku pazemina frekvenci?

Farseikins noplātīja rokas.

— Cilvēku vieglprātība, — viņš sacīja, pieiedams pie altāra

un paņemdams zelta trauku. — Mirkļa aprēķins, tuvredzīgi

izprasta konjuktūra. Taču līdz galam nekad to nepazeminās,

nebaidies. To visu rūpīgi uzrauga. Bet tagad, ja neiebilsti, sāksim rituālu.

Piegājis pie Tatarska, viņš uzlika tam roku uz pleca.

— Nometies ceļos un noņem masku.

Tatarskis paklausīgi nometās ceļos uz grīdas un noņēma no sejas masku. Farseikins iebāza pirkstu traukā un pārvilka pāri Tatarska pierei slapju zigzaga līniju.

— Tu esi starpnieks un tu esi vēstījums, — viņš sacīja, un

Tatarskis saprata, ka līnija uz viņa pieres ir divkāršs "M".

— Kas tas par šķidrumu? — viņš jautāja.

— Suņa asinis. Ceru, ka simbolika nav jāskaidro.

— Nav, — Tatarskis sacīja, pieceldamies no grīdas. — Ne

esmu muļķis, kaut ko esmu lasījis. Kas tālāk?

— Tagad tev jāieskatās svētajā acī.

Nez kāpēc Tatarskis nodrebēja, un Azadovskis to pamanīja.

— Ko tu baidies, — viņš iejaucās. — Ar šīs acs palīdzību

dieviete pazīst savu vīru. Taču, tā kā vīrs viņai jau ir, tad tā ir

parasta formalitāte. Paskaties acī, tiek konstatēts, ka tu neesi

dievs Marduks, un mēs mierīgi strādājam tālāk.

— Kāds dievs Marduks?

— Varbūt arī ne Marduks, — sacīja Azadovskis, izvelkot no

brunču apakšas šķiltavas un Marlboro paciņu. — Nav svarīgi. Es

tāpat vien. Farsuk, paskaidro viņam, tu māki. Bet es paciemo

šos īstu vīru zemē.

— Tā arī ir mitologēma, — sacīja Farseikins. — Dižajai die

vietei bija vīrs, arī dievs, pats galvenākais no visiem dieviem,

kuru viņa apdzirdīja ar mīlas eliksīru, un viņš aizmiga svētnīcā

sava zikurāta virsotnē. Bet, tā kā viņš bija dievs, tad arī sapnis

viņam bija tāds… Nu, vārdu sakot, sarežģīta lieta, taču iznāk, ka

galu galā visa šī pasaule ar mums visiem un pat ar šo dievieti

viņam rādās sapnī. Un dižā dieviete pastāvīgi meklē to, kurš

par viņu sapņo, jo tikai ar viņa palīdzību viņa var iegūt sev

dzīvību. Un, tā kā viņu atrast nav iespējams, tad viņai ir sim

bolisks vīrs, kuru viņa pati izvēlas.

Tatarskis pašķielēja uz Azadovski. Tas pamāja ar galvu un pa maskas mutes atveri izpūta apaļu dūmu gredzentiņu.

— Uzminēji, — sacīja Farseikins. — Pašreiz viņš. Protams,

Ļoņam tas ir diezgan saspringts brīdis, kad kāds cits ieskatās

svētajā acī, taču pagaidām viss bijis kārtībā. Nu!

Tatarskis piegāja pie altārskapīša, uz kura stāvēja acs, un nometās ceļos. Šaura zeltīta josliņa šķīra zilo, emaljēto radzeni no acs zīlītes, bet pati zīlīte bija kā tumšs spogulīts. Tatarskis ieraudzīja tajā savu greizi izliekto seju, līklocī sagriezušos Farseikina stāvu tumšajā apmetnī un samilzušo Azadovska celi.

— Pagrieziet gaismu, — Farseikins kādam sacīja. — Tā viņš

neieraudzīs. Bet vajag, lai atcerētos uz mūžu.

Zīlītei uzkrita spilgta gaismas josla, un Tatarskis vairs neredzēja savu atspulgu — tā vietā uzradās izplūdusi zeltaina mirgoņa, it kā vēl tikko viņš kādu brīdi būtu lūkojies rietošā saulē, bet pēc tam aizvēris acis un ieraudzījis zem plakstiņa apmaldījušos saulrieta atblāzmu. "Un kas tad man bija jāsaskata?" viņš nodomāja.

Aiz muguras kaut kas notika — aši un juceklīgi. Pret grīdu smagi nožvadzēja kaut kas metālisks, un atskanēja gārdziens. Tatarskis mirklī pielēca kājās, atsprāga no altāra un apgriezās. Aina, ko viņš ieraudzīja, bija tik nereāla, ka viņš pat neizbijās, nolēmis, ka notiekošais ir rituāla daļa. Saša Blo ar Maļutu, abi kuplajos baltajos brunčos un uz krūtīm noslīdējušās maskās, žņaudza Azadovski ar dzeltenām neilona lecamauklām, cenzdamies turēties no upura pēc iespējas tālāk, bet Azadovskis, izvalbījis auna acis, abām rokām no visa spēka vilka uz sevi tievo neilona stīgu. Diemžēl spēki nebija vienādi — viņa pārgrieztajās plaukstās izsprāga asinis, kas nokrāsoja dzelteno diegu, un viņš nokrita vispirms uz ceļiem, pēc tam uz vēdera, ar krūtīm nosedzis nokritušo masku. Tatarskis paspēja pamanīt brīdi, kad izbrīna un apjukuma izteiksme uz viņu vērstajās Azadovska acīs izgaisa, bet nekas cits tajās vairs neparādījās. Tikai tad viņš saprata — ja arī tā bija rituāla sastāvdaļa, tad Azadovskim pavisam negaidīta.

— Ko jūs… Kas te notiek?

— Mierīgi, — sacīja Farseikins. — Vairs nekas nenotiek.

Viss jau noticis.

— Kāpēc? — Tatarskis jautāja.

Farseikins paraustīja plecus.

— Mezalianse nogurdināja dižo dievieti.

— Kā jūs to zināt?

— Svētajā pareģošanā, kas notika Atlantā, orākuls pravie

toja, ka mūsu valstī Ištarai būs jauns vīrs. Mums jau sen bija

problēmas ar Azadovski, bet, kurš būs nākamais, nevarējām

saprast. Bija tikai teikts, ka tas būs cilvēks ar pilsētas vārdu. Mēs

domājām, domājām, meklējām, bet te pēkšņi no pirmās nodaļas

atnes tavu personisko lietu. Pēc visa spriežot, iznāk, ka tas esi tu.

— Es???

Farseikins neatbildēja, bet pamāja Sašam Blo un Maļutam. Tie piegāja pie Azadovska ķermeņa, saķēra aiz kājām un izvilka no altāra istabas ģērbtuvē.

— Es? — Tatarskis atkārtoja. — Bet kāpēc es?

— Nezinu. To tu pajautā sev. Mani, lūk, dieviete nezin kāpēc

neizvēlējās. Bet cik lepni skanētu — cilvēks, kas pameta vārdu…

— Pameta vārdu?

— Es vispār esmu no Pievolgas vāciešiem. Kad beidzu uni

versitāti, no televīzijas atnāca papīrs — pieprasīja čurku par

korespondentu Vašingtonā. Bet es biju komjaunatnes sekretārs,

proti, rindā uz Ameriku pirmais. Un tad man Lubjankā nomai

nīja vārdu. Starp citu, tas nav svarīgi. Tu esi izvēlēts.

— Bet jūs piekristu?

— Kāpēc gan ne? Kā skan — dižas dievietes vīrs! Tas tāds

rituāls amats, pienākumu nekādu, bet iespējas plašas. Var pat

teikt, visas iespējamās. Taču visu, protams, nosaka iztēle. Ne

laiķim apkopēja katru rītu paklāju ar kokaīnu nobārstīja. Nu,

sacēla sev vasarnīcas, sapirkās kaut kādas gleznas… Bet neko

vairāk tā arī neizdomāja. Es saku — mezalianse.

— Bet vai es varu atteikties?

— Nedomāju gan, — sacīja Farseikins.

Tatarskis palūkojās pa durvīm, aiz kurām norisinājās kaut kas dīvains — Maļuta un Saša Blo mēģināja lielā, zaļā, milzu lodei līdzīgā konteinerā iestūķēt Azadovski. Tā nedabiski pārlocītais ķermenis jau bija iedabūts iekšpusē; atvērtajās durtiņās vēl rēgojās sarkanā čībiņā ieautā spalvainā kāja, kura nekādi nevēlējās līst iekšā.

— Kas tā par lodi?

— Te gari un šauri gaiteņi, — Farseikins atbildēja. — No

mocīsies, kamēr aiznesīsi. Bet velt ir ļoti ērti. Un kad izripini

laukā, neviens neko neprasa. To neilgi pirms nāves izdomāja

Semjons Veļins. Kas viņš bija par dizaineru… Viņu taču tikai

šis idiots pazudināja. Kā es gribēju, lai Sena šito visu redz!

— Bet kāpēc zaļā krāsā?

— Nezinu. Kāda starpība. Tu, Vavan, labāk nemeklē visā

simbolisku jēgu, citādi vēl atradīsi. Pats sev par nelaimi.

Ģērbtuvē atskanēja kluss kraukšķis, un Tatarskis saviebās.

— Mani arī kādreiz šitā nožņaugs? — viņš jautāja.

Farseikins paraustīja plecus.

— Dižās dievietes vīri, kā tu saproti, dažreiz mainās. Bet tā

ir profesijas sastāvdaļa. Ja nepaliek nekaunīgs, mierīgi var no

dzīvot līdz vecumam. Un pat aiziet pensijā. Pats galvenais, ja

tu par kaut ko šaubies, tad uzreiz nāc pie manis. Un ieklausies

manos padomos. Pirmais būs tāds: tikko pārvāksies uz Azadov

ska kabinetu, aizvāc prom paklāju. Visa pilsēta baumām pilna,

kaut kādi pagalam nepiederoši ļautiņi gāžas uz pieņemšanu. Kam mums tas viss?

— Paklāju aizvākšu. Bet kā mēs pārējiem izskaidrosim, ka

es uz turieni pārvācos?

— Nekas nevienam nav jāskaidro. Visi paši saprot. Citus

neturam.

No ģērbtuves palūkojās Maļuta, kurš jau bija paspējis pārģērbties. Viņš uz mirkli paskatījās Tatarskim acīs, tūlīt pat novērsās un pasniedza Farseikinam Azadovska mobilo telefonu.

— Ripināt ārā? — viņš lietišķi vaicāja.

— Nē, iekšā, — sacīja Farseikins. — Kāpēc tu uzdod stul

bus jautājumus?

Nogaidījis, kad noklusīs metāliskā dunoņa gaiteņa garajā alā, Tatarskis klusu pajautāja:

— Farsuk Karlovič, ja nav noslēpums…

Jā?

— Kurš to visu izrīko patiesībā?

— Mans padoms — nebāz savu degunu, — Farseikins sacīja.

— Ilgāk būsi dzīvs dievs. Ja godīgi, tad es pats nezinu. Bet biz

nesā jau kuro gadu.

Viņš piegāja pie sienas aiz altāra, atslēdza mazas slepenas durtiņas, pieliecās un iespraucās iekšā. Tur iedegās gaisma, un Tatarskis ieraudzīja lielu mašīnu, līdzīgu atvērtai melnai grāmatai ar diviem matēta stikla cilindriem abās pusēs. Uz melnas plaknes, kas bija pavērsta pret Tatarski, balti zaigoja uzraksts Compuware un nezināms simbols, bet mašīnas priekšā stāvēja it kā zobārsta krēsls ar siksnām un fiksatoriem.

— Kas tas ir?

— 3D skeneris.

— Kāpēc?

— Nolasīsim no tevis mākonīti.

— Bez tā nevar?

— Nekādi. Sekojot rituālam, tu kļūsti par dižās dievietes

vīru tikai pēc tam, kad tevi digitalizēs. Pārvērtīsim tevi vizuā

los simbolos, ja tā var teikt.

— Un pēc tam mani iebāzīsiet visos klipos un reklāmās?

Tāpat kā Azadovski?

— Tā ir tava galvenā sakrālā funkcija. Dievietei patiesi nav

ķermeņa, bet viņai ir kaut kas tāds, kas to aizvieto. Viņas ķer

meniskā būtība ir visu reklāmā izmantoto tēlu un jēdzienu ko

pums. Un, ja nu viņa izpauž sevi ar vizuālās simbolikas palī

dzību, tad arī tev, ja gribi būt dievam līdzīgs, ir jātransformējas.

Tad jums abiem būs iespēja mistiski saplūst un savienoties,

īstenībā viņas vīrs būs tavs 3D modelis, bet tu pats būsi tāds

kā… reģents vai… Nāc šurp.

Tatarskis nervozi sabožas, un Farseikins iesmējās.

— Nebaidies. Kad skenē, nav sāpīgi. Tas pats kas kserokss,

tikai nenosedz ar jumtiņu… Pagaidām vēl nenosedz… Labi, labi,

es pajokoju. Kusties ātrāk, mūs gaida augšā. Svinīgs vakars —

tava, tā teikt, prezentācija. Atslābināsies šaurā lokā.

Tatarskis pēdējoreiz paskatījās uz bazalta plāksni ar suni un dievieti un apņēmīgi ienira durtiņās, aiz kurām gaidīja Farseikins. Istabiņas sienas un griesti bija izkrāsoti balti un tā bija gandrīz tukša — vēl bez skenera tur atradās galds ar vadības paneli un pāris kartona kastes pie sienas — kaut kādas elektronikas tukšā tara.

— Farsuk Karlovič, vai jūs esat dzirdējis par putnu, vārdā

Semurgs? — Tatarskis vaicāja, sēzdamies krēslā un novietodams

rokas uz paročiem.

— Nē. Bet kas tas par putnu?

— Ir tāda Austrumu poēma, — sacīja Tatarskis. — Es pats

neesmu lasījis, tikai dzirdējis. Par to, kā trīsdesmit putnu aizli

doja meklēt savu karali Semurgu, pārvarēja daudzas grūtības,

bet pašās beigas uzzināja, ka vārds "Semurgs" nozīmē "trīsdesmit putnu".

— Nu un kas? — jautāja Farseikins, spraužot melnu kon

taktdakšu sienas rozetē.

— Tāpat vien, — sacīja Tatarskis. — Es tikai nodomāju, bet

varbūt mūsu paaudze, tā, kura izvēlējās "Pepsi", — jūs taču arī

jaunībā izvēlējāties "Pepsi", vai ne?

— Nekas cits jau neatlika, — Farseikins nomurmināja,

klikšķinot paneļa slēdžus.

— Nūjā… Man viena drausmīga doma iešāvās prātā — var

būt mēs visi kopā arī esam tas sunītis ar piecām kājām? Un

tagad, tā teikt, nākam virsū?

Droši vien Farseikinu bija tā aizrāvušas manipulācijas ar slēdžiem un pogām, ka viņš šos vārdus vienkārši nesadzirdēja.

— Tā, — viņš teica. — Tagad sastingsti un pat nemirkšķini.

Gatavs?

Tatarskis dziļi ievilka elpu.

— Gatavs, — viņš sacīja.

Mašīna iedūcās, un žilbinoši iedegās baltās matētās lampas abās pusēs. Atvērtai grāmatai līdzīgā konstrukcija sāka lēnām griezties ap savu asi, Tatarskim acīs iesitās balts stars, un uz mirkli viņš apžilba.

— Noliecu galvu dzīvā dieva priekšā, — svinīgi sacīja Far

seikins.

Kad Tatarskis atvēra acis, Farseikins, noliecis galvu, bija nometies krēsla priekšā uz ceļiem un sniedza viņam mazu, melnu priekšmetu. Tas bija Azadovska telefons. Tatarskis to uzmanīgi paņēma rokā un vērīgi nopētīja: telefons izskatījās pēc pavisam parasta Philips, tikai uz tā bija viena vienīga podziņa — zelta acs. Tatarskis gribēja pajautāt, vai Alla visu zina, bet nepaspēja — paklanījies Farseikins piecēlās kājās, sāka atmuguriski kāpties atpakaļ un delikāti aizvēra aiz sevis durvis.

Tatarskis palika viens. Piecelies no krēsla, viņš piegāja pie durvīm un ieklausījās. Neko nevarēja sadzirdēt — droši vien Farseikins jau bija ģērbtuvē. Tatarskis aizgāja līdz attālākajam istabas stūrim un piesardzīgi nospieda telefona podziņu.

— Hallo, — viņš klusi sacīja klausulē. — Hallo.

— Noliecu galvu dzīvā dieva priekšā, — atsaucās Allas balss.

— Kādi šodien rīkojumi, šef?

— Pagaidām nekādi, — Tatarskis atbildēja, ar izbrīnu saju

tis, ka jaunā loma viņam padodas bez jebkādām pūlēm. — Kaut

gan… Zini ko, Alločka, kaut kas tomēr būs. Pirmkārt, lai no

kabineta aizvāc paklāju — apnicis. Otrkārt, lai no šīs dienas

bufetē būtu tikai kokakola. Nekādas "Pepsi". Treškārt, Maļuta

pie mums vairs nestrādā… Tāpēc, ka viņš mums te vajadzīgs kā

sunim piektā kāja. Māk tikai sabojāt svešus scenārijus, bet pēc

tam viņa dēļ nauda jāatmaksā… Un tu, Alločka, lūdzu iegaumē —

ja es kaut ko saku, tad neprasi, kāpēc, bet tūlīt pat ar zīmulīti…

Saprati? Pagaidām viss.

Beidzis sarunu, Tatarskis pamēģināja piekarināt telefonu pie jostas, taču aitāda bija pārāk bieza. Kādu brīdi viņš prātoja, kur to iebāzt, bet pēc tam atcerējās, ka nav pateicis visu, un vēlreiz nospieda zelta aci.

— Un vēl, — viņš sacīja. — Es kaut ko aizmirsu. Parūpē

jieties par Rostropoviču.

TUBORG MAN

Vavilena Tatarska 3D dublieris bija izdzīvojis ekrānā neskaitāmas dzīves, taču pats Tatarskis, atcerēdamies kā sapnī garām aiztraukušās senās dienas, aizvien no jauna mīlēja skatīties tikai dažas filmiņas. Pirmajā bija iemūžināta preses konference, kurā piedalījās tie Federālā drošības dienesta virsnieki, kas bija saņēmuši pavēli likvidēt pazīstamo biznesmeni un politiķi Borisu Berezovski: Tatarskis melnā maskā, kas pilnīgi aizsedz seju, sēž pie mikrofoniem noklāta galda kreisajā pusē. Otrā filmiņa — televīzijas komentētāja Farsuka SeifulFarseikina bēres, kurš bija nogalināts savas mājas kāpņu telpā visai dīvainā veidā — nožņaugts ar neilona lecamauklu: Tatarskis melnās brillēs un ar melnu saiti ap roku skūpsta neremdināmu bēdu nomākto atraitni un met uz pusapbērtā zārka zaļu biljarda bumbu. Nākamā sižeta izcelsme ir diezgan neizprotama: ar slēpto kameru filmēta amerikāņu transportlidmašīnas Herkuless130 izkraušana nakts laikā Sarkanajā laukumā. No lidmašīnas tiek nestas daudzas kartona kastes ar uzrakstu electronic equipment un neparastu logotipu — nevērīgi uzšvīkātu liela piena dziedzera kontūru, tik liela, ka tā reālais prototips dabā nav iedomājams bez silikona protēžu izmantošanas. Tatarskis omonieša formā salst notikuma vietas aplencēju ķēdē. Nākamā viņa parādīšanās ekrāna ir visiem zināma — viņš ir Stepans Razins Pieresvietā monumentālajā šampūna Head & Shoulders klipā (sauklis "Noraujot galvu, par matiem neskumst"). Mazāk pazīstams klips, kurš arī filmēts Sarkanajā laukumā, ir Pēterburgas televīzijā vairākas reizes rādītā "Kokakolas" reklāma, kurā parādīts visu pasaules galveno konfesiju radikālo fundamentālistu salidojums. Tatarskis tēlo melnā ģērbtu evaņģēlistu no Albukerkas Ņūmeksikas štatā — kaismīgā niknumā samīdījis tukšu pepsikolas bundžiņu, viņš paceļ roku, norāda uz Kremļa sienu un norunā rindas no 14. psalma:

There they are in great dread,

For God is with the Righteous Generation!*

* Reiz viņi bīdamies izbīsies, jo Dievs ir ar taisno cilti.

Daudzi joprojām atceras viņa piedalīšanos šņabja reklamklipā "Viltus Boriss otrais" un ātrās pagatavošanas zupas klipā Carmino Burano. Taču pats Tatarskis nezin kāpēc šos klipus savā kolekcijā neglabāja. Tajā nav arī veikalu "GAP" Maskavas tīkla slavenās reklāmas, kurā Tatarskis filmējās kopā ar savu vietnieku Morkovinu: Morkovins ar zeltu izšūtā džinsu jakā soļo gar veikala skatlogu, bet vatētā karalaika bezrocī tērpies Tatarskis met ķieģeli vitrīnas bruņustiklā un kliedz: "Pie Kandagaras gāja karstāk!" (sauklis Enjoy the GAP). Taču viņa vismīļākais videoieraksts, pēc kura noskatīšanās, kā čukstus stāstīja sekretāre Alla, viņam acīs vienmēr sariesās asaras, televīzijā netika rādīts ne reizi.

Tas ir nepabeigts reklāmklips alum Tuborg ar saukli Sta, viatorl (reģionālajām televīzijām paredzēts variants "Šta, aviatorl"), kurā animēta pazīstamā bildīte ar vientuļo klejotāju. Tatarskis uz krūtīm atpogātā baltā kreklā soļo pa putekļainu taciņu, zenītā stāvošās saules apspīdēts. Piepeši viņam prātā iešaujas kāda doma. Viņš apstājas, atbalstās pret dzīvžogu un ar lakatiņu noslauka no pieres sviedrus. Pēc kāda laika varonis acīmredzot nomierinās — pagriezies pret kameru ar muguru, viņš noslēpj lakatiņu kabatā un lēni iet tālāk pretim spilgti zilajam apvārsnim, virs kura karājas daži viegli gubu mākoņi.

Klīda baumas, ka bijis uzņemts šī klipa variants, kur pa ceļu viens aiz otra iet trīsdesmit Tatarski, bet, vai tā ir bijis vai ne, — nav iespējams noskaidrot.

SATURS

No tulkotāja 7

Paaudze <P' 9

Draft Podium 16

Tihamats 2 30

Ištaras trīs mīklas 43

Nabaga ļaudis 58

Ceļš uz sevi 78

Homo zapiens 97

Miera osta 116

Bābeles marka 137

Mazais Vovčiks 154

Biškopības institūts 174

Mākonis biksēs 192

Islama faktors 217

Kritiskās dienas 247

Zelta istaba 273

Tuborg Man 293

Izdevējs — apgāds «Jumava»,

Dzirnavu ielā 73, Rīgā LV 1011.

Iespiests un iesiets a/s «Paraugtipogrāfija»,

Puškina ielā 12, Rīgā LV 1050.

Content

Peļevins Viktors GenerationP

PAAUDZE «P1

DRAFT PODIUM

TIHAMATS 2

IŠTARAS TRĪS MĪKLAS

NABAGA ĻAUDIS

CEĻŠ UZ SEVI

HOMO ZAPIENS

MIERA OSTA

BĀBELES MARKA

MAZAIS VOVCIKS

BIŠKOPĪBAS INSTITŪTS

MĀKONIS BIKSĒS

ISLAMA FAKTORS

KRITISKĀS DIENAS

ZELTA ISTABA

TUBORG MAN

SATURS