Saviano Roberto

Gomora

Roberto Saviano

Gomora

Veltīts S. nolādēts

Saprast, ko nozīmē nežēlība, nenoliegt, ka tā pastāv, droši raudzīties patiesībai acīs.

Hanna Ārente

Uzvārētāji, lai kā arī viņi būtu panākuši uzvaru, nekad nekaunas.

Nikolo Makjavelli

Cilvēki ir tārpi un paliks tārpi.

Noklausīta telefona saruna

Pasaule ir tava. Scarjace, 1983

piRmā DaĻa

.

OSTA

Konteiners šūpojās, kad celtnis to lādēja uz kuģa. Spraislis, kas savienoja konteineru ar strēli, nespēja to savaldit, likās, konteiners peld gaisā. Pavirsi aizdarītās lūkas pēkšņi atsprāga vaļā, un no tām izgāzās desmitiem līķu. Viņi izskatījās pēc manekeniem. Bet galvas pret zemi sašķīda kā īstas. Tās bija īstas. No konteinera bira laukā vīrieši un sievietes. Arī pa bērnam. Miruši. Sasaluši, salipuši cits pie cita kā šprotes bundžā. Tie bija nemirstīgie, mūžīgie ķīnieši, kas apmainās ar dokumentiem. Lūk, kādu galu ņēmuši. Miesas, ko dažs labs vismežonīgākajās fantāzijās iztēlojās izceptas restorānos, apraktas fabriku teritorijās vai iemestas Vezuva rīklē. Tur nu tie bija, desmitu desmitiem tie bira laukā no konteinera. Ap kaklu saitītē karājās žetoni ar vārdu. Visi bija iekrājuši cik necik naudas, lai viņus apglabā dzimtajā pilsētā Ķīnā. Šo naudu viņiem atvilka no algas, apsolot, ka pēc nāves viņus gaida atpakaļceļš. Vieta konteinerā un dažas pēdas Ķīnas zemes. Kad celtņa operators man to stāstīja, viņš saķēra galvu un noskatījās manī caur pirkstiem. It kā šī roku maska dotu viņam vairāk drosmes. Viņš bija redzējis krītošos līķus, un viņam nemaz nevajadzēja celt trauksmi vai kādu brīdināt. Viņš tikai nolaida konteineru zemē, un nez no kurienes uzradās desmitiem strādnieku, kas sastūma mirušos atpakaļ un ar šļūteni noskaloja atliekas. Tā, lūk. Viņš nespēja tam noticēt un cerēja, ka tas ir tikai māns, pārāk daudzo virsstundu izraisītās halucinācijas. Pirkstiem piesedzis seju, viņš kaut ko žēlabaini ņerkstēja.

Tā ir realitāte, tā notiek. Šeit, Neapoles ostā. Caur šo ostu izplūst visdažādākās lietas — audumi, plastmasa, rotaļlietas, āmuri, kurpes, skrūvgrieži, blīves, videospēles, jakas, bikses, urbji, pulksteņi... Neapoles osta ir kā liela brūce, preču pārvadājumu galastacija. Līcī noenkurojas kuģi, tie tuvojas dokiem kā zīdainis mātes krūtij — tikai tos šeit nevis baro, bet izslauc. Neapoles osta ir kā caurums pasaules kartē — no tā nāk ārā viss, kas saražots Ķīnā jeb Tālajos Austrumos, kā reizēm saka žurnālisti. Tāli tie ir, bezgaltāli, Teju neaptverami tāli. Aizver acis, un tu redzēsi kimono, Marko Polo bārdu un pa gaisu skrienošu Brūšu Lī. Bet patiesībā šie Austrumi ir cieši saistīti ar Neapoli — ciešāk nekā ar jebkuru citu vietu. Šeit Austrumi nebūt nav tālu. Šejieniešiem tie ir tuvie vai minimālie Austrumi. Viss Ķīnā ražotais tiek “izmests” tieši šeit. Kā pilns ūdens spainis, ko izlej smilšu bedrē, kas to vērš aizvien platāku un dziļāku. Neapoles ostā vien apgrozās 20% no Ķīnas ievesto tekstilizstrādājumu vērtības un 70% no šo izstrādājumu daudzuma. Varbūt tas liekas nesaprotami, bet preces ir saistītas ar dažādām burvestībām — te tās ir, un te to vairs nav, tās pienāk, bet nesasniedz adresātu, tās ir nožēlojamas, bet tiek pārdotas par bargu naudu, vai, gluži otrādi, tās ir vērtīgas, bet maksā grašus. Jānorāda, ka tekstilizstrādājumi ietilpst vairākās preču kategorijās, un ar vienu pildspalvas vilcienu pavadzīmē var pamatīgi samazināt PVN. Ostas melnā cauruma klusumā, šķiet, lietas molekulāri sadalās un pēc tam savienojas no jauna, kad tās ir aiz ostas vārtiem. Preces jāizved nekavējoties — viss notiek tik ātri, ka šai norisē šis tas arī pazūd, it kā nekas nebūtu noticis, it kā viss būtu tikai burvju triks. Brauciens, pietauvošanās, kuģis, krava — viss iedomāts, spokains, gaistošs, Nodot preci uzpircējam un neatstāt pēdas, lai tā nonāk veikalā, pirms kaut ko var paspēt izkontrolēt. Simtiem kilogramu tiek pārvietoti, it kā tos piegādātu pastnieka čaklās rokas. Neapoles osta, tās 13,36 kvadrātkilometros ar 11,5 kilometru garu krasta līniju, laiks rit pēc dīvainiem likumiem. Tas, kas ārpus ostas notiek veselu stundu, tajā prasa tikai minūti. Nostāsti par rāmo dzīvi Neapolē šeit galīgi neiederas. Muitā mēģina paātrināt pārbaužu tempu, bet ķīniešu preces tikmēr jau ir gabalā. Tās pārvieto nežēlīgi ātri. Šeit ibrninūte šķiet nosista, minūšu līķi seko cits citam, katrā ir no dokumentiem nozagtas sekundes, kuras dzen uz priekšu steidzīgi furgoni, kas seko celtņu strēlēm un elektrokāru dakšām, uz kurām gulstas konteineru saturs.

Neapoles ostā darbojas lielākā Ķīnas valsts rēdereja COSCO, kas flotes lieluma ziņā ierindojas trešajā vietā pasaulē un konsorcijā ar Ženēvā reģistrēto kompāniju MSC, pasaules otrās lielākās tirdzniecības flotes īpašnieci, apsaimnieko vislielāko konteineru termināli. Ķīnieši un šveicieši ir apvienojušies konsorcijā un izlēmuši vislielākās investīcijas veikt tieši Neapolē. Šeit viņiem ir teju divus kilometrus garš dambis ar 130 000 kvadrātmetru termināļu konteineru platības un vēl 30 000 kvadrātmetru ārējās teritorijas, un caur viņu uzņēmumu iziet gandrīz viss Neapoles tranzīts. Prāts mulst, iztēlojoties, kas notiek, kad visu gigantisko Ķīnas ražojumu masu mēģina dabūt cauri Neapoles ostai. Bibliskā tēlainība šeit nebūt nav nevietā — osta ir kā adatas acs, caur kuru cenšas izlīst kamielis kuģu veidolā. Kuģu priekšgalu un pakaļgalu drūzma, līcī mēmā neizpratnē grīļojas milzu kuģu rinda, tie gaida, kad laidīs iekšā, dzelži brakšķ, dzenskrūves lēni ielaužas Neapoles caurumā, sāpinot sašaurinātā)muskuli — jūs nepārpratāt, šai līdzībā ir kaut kas anāls.

Bet šī neizpratne ir tikai mirklīgs šķitums, jo, rūpīgāk ieskatoties, viss notiek tip top — kuģi iepeld ostā un pamet to kā pēc pulksteņa. 150 000 konteineru gadā. Piestātnēs izaug veselas preču pilsētas, ko pēc tam atkal aizved prom. Tikai tāda osta, kurā viss notiek ātri, ir kvalitatīva — jebkāda birokrātiska vilcināšanās vai rūpīga kontrole pārvērš nasko transporta zaķi smagnējā bruņurupucī.

Es vienmēr piestātnē apmaldos. Bauzanas mols izskatās pēc milzīgas, nepārskatāmas lego konstrukcijas, kur viss ir tā saspiests, ka adatai nav kur nokrist. Viens stūris atgādina lapseņu pūžņu kaudzi. Vesela siena apaugusi ar patvaļīgām šūnām. Tūkstošiem ligzdās saspraustu reefer jeb refrižeratorkonteineru, kas piebāzti ar saldētu pārtiku. To vadi stiepjas uz “lapseņu pūžņiem”, Šais saldētājos sabāzti visas pasaules ravioli un zivju nūjiņas. Bauzanas molā man vienmēr rodas iespaids, ka caur to iziet viss cilvēka saražotais, tā teikt, pavada pēdējo nakti, pirms nonāk uz letes. Liekas — es atgriežos pasaules pirmsākumos. Dažās stundās ostas teritoriju Šķērso apģērbi, ko Parīzes jaunatne pavalkās kādu mēnesi, zivju nūjiņas, ko Brešā ēdīs veselu gadu, pulksteņi, kas nonāks uz kataloņu locītavām, un viss angļu drēbju zīds šai sezonai. Būtu interesanti kaut kur izlasīt ne tikai to, kur prece ir ražota, bet arī kādu ceļu tā mērojusi, līdz nonākusi pircēja rokās. Ražojumiem ir daudzas pilsonības —• tās sajaucas kā sētas kranči. Daļa “gēnu" ir no Vidusķlnas, kaut kas no slāvu provinces, tad pieslīpēšana ziemeļaustrumu Itālijā, iepakošana Apūlijā Itālijā vai Tirānā Albānijā, un tad aidā uz kādu Eiropas veikalu. Precēm ir tāda pārvietošanās brīvība, kas cilvēkiem nekad netiks atvēlēta. Un ik ceļojuma posms atspoguļojas preces haotiskajās un rutinētajās gaitās Neapolē. Kad pie mola pietauvojas kuģi, milzīgie fullcontainers to priekšā izskatās pēc rotaļu klucīšiem, bet, tiklīdz konteineri ir uz mola, tie atgādina ķēdēs kaltus dzelzs mamutus ar aprūsējušiem un norasojušiem sāniem. No kuģiem, uz kuriem, tavuprāt, strādā daudzskaitlīga apkalpe, izkāpj saujiņa sīku vīriņu, kuri neizskatās pēc tādiem, kas spētu savaldīt šos milzeņus okeāna vidū.

Kad pirmoreiz ieraudzīju pietauvojamies ķīniešu kuģi, man likās, ka tajā sakrauts visā pasaulē saražotais. Acīm neaptverams, nesaskaitāms konteineru daudzums. Var jau domāt — kas tur ko nesaskaitīt, bet, kolīdz skaiti, tā nojūk, sanāk tādi skaitļi, ka prāts mulst.

Tagad Neapolē tiek izkrautas gandrīz tikai un vienīgi Ķīnā ražotās preces, 1 600 000 tonnas. Tās ir tikai reģistrētās preces. Vēl vismaz miljons tonnu iziet cauri ostai, neatstājot pēdas. Pēc Muitas aģentūras rīcībā esošajām ziņām, tikai Neapoles ostā vien 60% preču apiet muitas kontroli, 20% pavadzīmju netiek kontrolētas, 50 000 sūtījumu ir kontrafakta prece, kas 99% gadījumu nāk no Ķīnas. Lēš, ka ik pusgadu neiekasēto nodokļu summa sasniedz 200 miljonus eiro. Pirmajās rindās atrodas konteineri, kam jāpazūd vēl pirms apskates. Uz katra konteinera ir kārtas numurs, bet uz daudziem ir vieni un tie paši numuri, līdz ar to viens inspicēts numurs legalizē visus ar to pašu numuru apzīmogotos nelegālus. Pirmdien izkrautais jau ceturtdien var nonākt Dženovas vai Bonnas veikalu vitrīnās. Daudzas Itālijas tirgū nopērkamās preces skaitās tranzītrežīmā, bet muitas “burvestības" ļauj tām palikt Itālijā pavisam. Preču gramatikā dokumentu līmenī darbojas viena sintakse, bet tirdzniecībā — pavisam cita. 2005. gada aprīlī izlases kārtā un ar nelieliem starplaikiem Muitas kontroles un krāpšanas novēršanas dienests veica četras operācijas un konfiscēja 24 000 džinsu pāru, kas bija paredzēti Francijas tirgum; 51 000 Bengālijas ražojumu ar uzlīmi Made in Italy; apmēram 450 000 dažādu leļļu: bārbiju, spaidermenu u. tml.j vairāk nekā 40 000 plastmasas rotaļlietu ar kopējo vērtību apmēram 36 miljoni eiro. Tā ir tikai sīka daļiņa no tās ekonomikas masas, kas pāris stundās izgāja cauri Neapoles ostai. Var iedomāties, kas notiek visās pasaules ostās. Nepaiet neviena minūte, kurā nenotiktu kaut kas tamlīdzīgs. Un sīkās daļiņas kļūst par ekonomikas celtnes ķieģeļiem un pat nesošajām sienām.

Osta atrodas tā patālāk no pilsētas. Kā inficēts apendikss, kas neaiziet līdz peritonītam, bet vienmēr paliek piekrastes vēdera dobumā. Tajā ir tuksnesīgas, nepieejamas vietas starp zemi un ūdeni, kaut kādā starptelpā, starp stāvoklī, krasta un jūras metamorfozē. Gadu gaitā Ierastā saskalotas atliekas, atkritumu komposts, uzslāņojumi. Kuģi iztukšo tualetes, izmazgā tilpnes un atstāj ūdenī dzeltenas putas, motorlaivas un jahtas mazgā un labo dzinējus, visu lieko izgāžot jūras miskastē. Un viss uzkrājas krastā, vispirms kā mīksta masa, pēcāk pārvēršas cietā garozā. Pār šo mirāžu uzaust saule, izgaismojot jūru, ko veido ūdens masa, kuras virsma īstenībā izskatās pēc saules izgaismota atkritumu maisa. Melnā krāsā. Liekas, tā ir nevis ūdens jūra, bet gan milzīga dubļu vanna. Krastmala ar neskaitāmajiem daudzkrāsainajiem konteineriem atgādina nepārvaramu robežu. Neapolei visapkārt ir preču mūri. Šie mūri nav celti pilsētas aizsardzībai — gluži otrādi, pilsēta tos aizsargā. Tomēr pie tiem nav redzami ne Ierāvēju tūkstoši, ne romantiska drūzma. Ja kāds iedomājas, ka osta ir apbružāta vieta, kurā valda kņada, kur cilvēki nāk un iet, kur skan neiespējamas valodas un bango pūlis, tad viņš maldās. Te valda mehanizētas fabrikas klusums. Izskatās, ka ostā vairs nav nevienas dzīvas dvēseles, tikai konteineri, kuģi un smagie auto griežas mūžīgā dejā. Ātri un bez lieka trokšņa.

Devos uz ostu, jo man sagribējās zivis. Tas, ka jūra ir tuvu, nebūt negarantē izcilu kulināriju — restorāna ēdienā es nereti uzgāju pumeka drumslas, smiltis, reizēm gadījās pa izvārītai jūraszālei. Ēdamos gliemežus vispār bez jebkādas apstrādes svieda uz pannas. Svaigi jau tie bija gan, tomēr tos ēst bija kā spēlēt krievu ruleti, proti, pastāvēja infekciju risks. Nu jau visi ir samierinājušies ar fermās audzētās produkcijas garšu — visviens, kalmārs vai broileru vista. Ja gribi īpašu jūras garšu, esi gatavs riskēt. Es ļoti labprāt riskēju. Ostas restorānā pie viena apjautājos, vai kāds nezina, kur izīrē dzīvojamo platību.

— Nav ne jausmas, te mājas zūd vienā laidā. Tās pārņem ķīnieši...

Zāles vidū lepni sēž kāds resnis ar vēl resnāku balsi. Uzmetis man

aci, viņš norēc:

— Kaut ko var atrast!

Un viss. Papusdienojuši abi aizsoļojām pa ostmalas ielu. Viņam pat nebija jāsaka “nāc līdzi”. Iegājām spokainas kopmītnes vestibilā, uzkāpām trešajā stāvā, kur atradās studentu istabiņas. Vienīgās, kas palikušas, jo visus studentus no turienes fīrēja prom, lai atbrīvotu telpas, lai mājās neviens vairs nedzīvotu, lai tur nekas vairs neatrastos — ne skapji, ne gultas, ne bildes, ne naktsgaldiņi, pat sienas ne. Telpā bija jāatrodas tikai kastēm, milzīgām, precēm piebāztām kartona kastēm.

Kopmītnē man ierādīja tādu kā istabu. Par istabu tā vispār bija saucama visai nosacīti, jo tajā tik tikko pietika vietas gultai un naktsgaldiņam. Par īri, rēķiniem vai telefona pieslēgumu nebija ne runas.

Mani iepazīstināja ar četriem džekiem, kas īrēja istabas tai pašā stāvā, un viss. Vēl uzzināju, ka šī kopmītne ir vienīgā māja, kurā kāds dzīvo, un ka tajā atrodas arī Sjeņa ofiss. Šis ķīnietis bija atbildīgs par ēkām. īre nebija jāmaksā, toties nedēļas nogalēs no manis gaidīja pie strādāšanu noliktavās. Lai gan biju meklējis istabu, atradu darbu. No rītiem ēkā tika gāztas sienas, vakaros tika savāktas cementa un ķieģeļu paliekas, viss tika bērts parastos atkritumu maisos. Sienu graušana rada neparastus trokšņus — nevis akmeņu klaudzoņu, bet gan džinkstoņu. Visas telpas tika pārveidotas bezsienu noliktavās. Nespēju saprast, kā šī ēka, kurā strādājām, vispār vēl nav sagāzusies. Vairākkārt gāzām nesošās sienas, labi zinādami, ko darām. Bija vajadzīga telpa precei, un ēkas saglabāšana nebija nekāds arguments.

Doma piebāzt mājas ar kastēm dažiem ķīniešu tirgoņiem ienāca prātā, kad Neapoles ostas administrācija iepazīstināja ASV kongres-meņu delegāciju ar security plānu. Saskaņā ar to osta dalāma četrās zonās — pasažieru kuģiem, kravas kuģiem, preču izkraušanai un konteineru izvietošanai —, attiecīgi norādot riskus. Pēc šī plāna publisko-šanas daudzi ķīniešu uzņēmēji sāka izrādīt vēlmi pēc lielākas slepenības, lai izvairītos no policijas izsaukumiem un pārāk lielas žurnālistu uzmanības, kas nozīmētu nebeidzamas rakstu sērijas, kā arī ziņkārīgu teledarboņu parādīšanās risku. Turklāt pieauga platību īres maksa, tāpēc ķīnieši bija jo īpaši ieinteresēti uzglabāt preces iespējami neuzkrītošāk. Viens variants būtu nogrūst tās dziļos laukos noīrētos angāros, kaut kur starp izgāztuvēm un tabakas laukiem, bet tas prasītu papildu pārvadājumus ar fūrēm. Tagad pa ostas teritoriju katru dienu cirkulēja ne vairāk kā desmit pārlādētu furgonu, kam bija jānobrauc vien mazs gabaliņš no ostas vārtiem līdz kopmītnes garāžām, un lieta darīta.

Dienišķajā satiksmes plūsmā šie pārvadājumi bija nemanāmi, neeksistējoši. Noīrēti, izdemolēti dzīvokļi, garāžas, ko savieno ejas, līdz griestiem piebāzti pagrabi. Neviens īpašnieks neuzdrīkstējās ne iepīkstēties, Sjeņs bija samaksājis, kā nākas. Ar uzviju Iri un kompensāciju par nesaskaņotajiem iekšdarbiem, Kastu kastes virzījās augšup liftā.

kas pārveidots par kravas pacēlāju. Ēkas iekšienē tērauda būris uz platformas, kas šaudījās šurpu turpu pa sliedēm. Darbs tika padarīts dažās stundās, un kastes pārcilātas pēc noteikta plāna. Mana krāvēja karjera sākās jūlija sākumā. Šai arodā maksā labi, taču strādāt ir grūti, ja neesi labi trenēts. Baiss karstums un sutoņa. Neviens neuzdrīkstējās apjautāties par gaisa kondicionētāju. Neviens. Un ne jau tāpēc, ka krāvēji baidītos soda vai būtu īpaši paklausīgas un padevīgas nācijas pārstāvji — viņi nāca no visām četrām debespusēm. Ganieši, kotdivu-ārieši, ķīnieši, albāņi, kā arī neapolieši, kalabrieši unlukānieši. Neviens neapjautājās, jo visiem bija skaidrs kā diena, ka precēm karstums bijis nebijis, tāpēc neviens netērēs naudu gaisa kondicionēšanai.

Krāvām kastes ar jakām, lietusmēteļiem, džemperiem, lietussargiem. Vasaras vidū likās neprāts apgādāties ar šādu rudens inventāru, nevis iepirkt peldkostīmus un iešļūcenes. Zināju, ka šais noliktavās nav pieņemts uzkrāt preces kā veikalos — tās uzreiz tiek laistas tirgū. Bet, ķīniešu uzņēmējuprāt, bija gaidāms vēss augusts. Neaizmirsīsim Džona Meinarda Keina marginālās vērtības jēdzienu — ūdens pudeles cena mainās atkarībā no tā, vai esam tuksnesī vai pie ūdenskrituma. Šovasar tātad itāļu uzņēmēji piedāvāja minerālūdeni avotu tuvumā, kurpretim ķīniešu biznesmeņi būvēja strūklakas tuksnesī.

Pēc pirmajām darba dienām šai lielajā ēkā Sjeņs ievācās pie mums. Viņš lieliski runāja itāliski, vienīgi “V viņa lūpās bija pavisam viegla “v” pieskaņa. Kā dižciltīgajiem dekadentiem, kurus tēloja kinoaktieris Toto. Sjeņs Zu ieguva iesauku Nino. Neapolē gandrīz visi ķinieši, kas saietas ar vietējiem, tiek pie neapolizēta pavārda. Tas notiek tik bieži, ka nevienu vairs nepārsteidz ķīnietis, kurš sakās esam Tonino, Nino, Pino vai Paskvale. Sjeņs Nino nakti pavadīja nevis gultā, bet gan pie virtuves galda, nemitīgi zvanot pa telefonu un ar vienu aci skatoties televīziju. Biju nolicies slīpi, bet gulēt izrādījās neiespējami. Sjeņa rībošā balss neapklusa ne mirkli. Mēle šaudījās starp zobiem kā atspole. Viņš runāja aizgūtnēm, neatstājot laiku pat īsām ieelpām caur degunu, likās, viņš aizrīsies ar vārdiem. Turklāt viņa miesassargu vēdergāzes, kuru salkanā smaka bija jūtama visā ēkā, bija iefiltrējušās arī guļamistabā. Tā nebija fikai pretīga smirdoņa — tā izraisīja konkrētas fantāzijas. Resnajos punčos pūstoši tīteņi ar gaļu un kuņģa sulā miecēti kantoniešu rīsi. Pārējie pajumtes biedri ar smaku jau bija apraduši. Tiklīdz durvis bija ciet, viņi gulēja kā nosisti. Savukārt es nekādi nespēju atslēgties no viņpus durvīm notiekošā. Tāpēc piecēlos un devos uz virtuvi. Uz koptelpu, kas tātad daļēji piederēja arī man, vismaz teorētiski. Sjeņs pārtrauca sarunas un sāka gatavot ēst. Viņš cepa vistu. Man pa galvu šaudījās desmitiem viņam uzdodamu jautājumu par lietām, kas ir interesantas vai stereotipiskas. Sāku runāt par Triādi, proti, ķīniešu mafiju. Sjeņs vienā mierā cepa vistu. Par šo gribēju no viņa dzirdēt sīkākas ziņas, pat ja informācijai būtu tikai simboliska vērtība — skaidrs, ka negaidīju no viņa atzīšanos par piederību pie kāda konkrēta klana. Parādīju viņam, ka man lielos vilcienos ir zināma ķīniešu mafijas pasaule — ciktāl, protams, iepazīšanās ar dažādiem izmeklēšanas dokumentiem sniedz ieskatu pētāmā priekšmeta realitātē. Sjeņs nolika izcepto vistu uz galda, apsēdās un klusēja. Nezinu, vai viņam bija interesanti klausīties manos vārdos. Tā arī neuzzināju, vai viņš ir šīs organizācijas dalībnieks. Viņš iemalkoja alu un piepaceldamies izvilka no bikšu kabatas maku, atvēra to un neskatoties izzvejoja trīs monētas, sarindoja uz galdauta un uzlika tām virsū glāzi.

— Eiro, dolārs, juaņa. Lūk, mana triāde.

Sjeņs bija patiess. Viņam nebija nekādas citas ideoloģijas, simbola vai vairāk vai mazāk svarīgu aizraušanos. Peļņa, bizness, kapitāls — un viss. Daudziem labpatīk domāt, ka ir neskaidri vai tumši likumi, kas nosaka dinamiku dažās jomās — tos tad piedēvē ‘'tumsas spēkam” ķīniešu mafijai. Bet šādā skatījumā netiek ņemti vērā dažādi vidus-posma darījumi, finansējumi un ieguldījumi, bez visa tā krimināls ekonomisks grupējums būtu pilnīgi bezspēcīgs. Vismaz piecus gadus visos Pretmafijas komisijas ziņojumos figurēja norādes uz “pieaugošajām briesmām, ko rada ķīniešu mafija”, bet desmu izmeklēšanas gados policija tik vien bija spējusi padarīt kā Florences tuvumā konfiscēt knapi 600 tūkstošus eiro, dažus motociklus un daļu ražotnes iekārtu, Un itin nekā no tās ekonomiskās varas mašinērijas; ar kuru tika apgrozīti simtiem miljoni eiro, ja var ticēt vai katru dienu publicētajiem amerikāņu analītiķu rakstiem. Uzņēmējs pasmaidīja:

— Ekonomikai ir fasāde un aizmugure. Mēs ienācām no sētas puses; bet iznāksim laukā pa parādes durvīm.

Pirms gulētiešanas Sjeņs Nino izteica man priekšlikumu nākamajai dienai:

— Tu celsies agri?

— Ja vajag...

— Ja vari piecelties piecos; brauc mums līdzi uz ostu. Noderēsi tur.

— Kas būs jādara?

— Ja tev ir jaka ar kapuci; velc mugurā; tā būs labāk.

Vairāk ne vārda, un es arī vairāk neprašņāju, jo man pārāk gribējās piedalīties. Ja es būtu uzdevis papildjautājumus, Sjeņs varbūt pārdomātu un neņemtu mani līdzi. Miegam bija atlikušas vien nedaudzas stundas, bet biju tā uztraucies, ka atpūsties nekādi neizdevās.

Precīzi piecos stāvēju koridorā pie pārējiem puišiem, Bez manis un istabas biedra bija vēl divi magribieši ar iesirmiem matiem. Sastūmāmies furgonā un devāmies uz ostu. Nezinu, cik tālu pa tās teritoriju braucām un pa kādiem labirintiem kūlāmies. Atspiedies pret logu, es aizmigu. Izkāpām netālu no klintīm, kuru priekšā bija redzams neliels mols. Pie tā bija noenkurota garena laiva ar milzīgu; šķiet, nesamērīgi smagu motoru. Uzvilktajās kapucēs izskatījāmies pēc smieklīgas re-peru grupas. Biju iedomājies, ka prasība pēc kapuces izvirzīta, lai mris nevarētu atpazīt pēc sejas, bet izrādījās, ka tā pasargā no auksta ūdens Šļakstiem, kas pirmajos izbraukumos atklātā jūrā parasti izraisa migrēnu. Jauns neapolietis iedarbināja motoru, un vēl viens stājās pie laivas stūres. Viņi izskatījās pēc brāļiem — līdzīgi kā divas ūdens piles.

Sjeņs līdzi nebrauca. Pēc apmēram pusstundas piebraucām pie kāda kuģa. Likās, mēs tajā ietrieksimies. Tas4>ija milzīgs — man notirpa kakls, cenšoties saskatīt, kur beidzas tā borts, kas atgādināja mūri, Jūrā kuģi dzelžaini džinkst, Šis troksnis atgādina nocirsta koka krakšķus, tās ir dobjas skaņas, kas liek tev vairākkārt norīt siekalas ar jūras sāls garšu.

No kuģa ar trīsi tika nolaists ar palielām kastēm piebāzts tīkls. Ik reizi, kad sainis nozvēlās uz laivas, tā s as vārsti jās tik pamatīgi, ka likās, mēs tūlīt apgāzīsimies. Peldēties tomēr nenācās. Kastes nebija smagas. Kad laivas priekšgalā biju sakrāvis kādus trīs desmitus, biju nobrāzis pret to asajiem stūriem visas rokas. Motorlaiva pagriezās pret Ierastu, aizmugurē vēl divas laivas piestāja pie kuģa, lai uzņemtu kravu. Tas nebija izbraukušas no mūsu mola, tomēr piepeši izrādījās nonākušas mums uz pēdām. Ik reizi, kad mūsu laivas priekšgals palēcās viļņos, man kuņģī kaut kas sagriezās otrādi. Piebāzu galvu dažām kastēm, centos saost, kas tajās atrodas, piespiedu ausi, lai pēc skaņas saklausītu, kas tur ir. Man sāka rasties vainas apziņa: kas zina, kādā afērā uz dullo esmu ielaidies. Es biju gatavs iet pazušanā, bet tikai tad, ja zināju, ko es daru, uz ko eju, bet tagad paša ziņkārības dzīts biju kļuvis par kontrabandas preču krāvēju. Daži muļķīgi iedomājas, ka noziedzīgs nodarījums ir vairāk pārdomāts un rūpīgāk izplānots nekā nekaitīgas darbības. Patiesībā starp tām nav nekādu atšķirību. Darītājas rokas ir lokanākas nekā mūsu moralizējošais prāts. Pie mola magri-bieši, izrādās, spēja izkāpt no laivas ar divām kastēm uz pleciem — es pats tik tikko turējos kājās! Sjeņs gaidīja mūs pie klintīm. Viņš izraudzījās vienu kasti, ar asu nazi pārgrieza plato līmlenti, kas turēja kopā abas kastes vāka puses. Tajā bija kurpes. Slavenāko brendu sporta kurpes. Jaunākie modeļi, kas vēl nebija nonākusi līdz Itālijas veikaliem. Baidoties no muitas kontroles, viņš bija izlēmis izkraut preci atklātā jūrā. Tā daļa preces varēja nonākt tirgū bez nodevu klapatām, vairumtirgotāji tās dabūs bez ievedmuitas. Tad varēja nolaist cenu un apkāst konkurentus. Tādas pašas kvalitātes prece, bet ar četru, piecu, desmit procentu atlaidi. Šādus procentus neviens tirdzniecības pārstāvis nevarēja atļauties piedāvāt; bet atlaižu procenti taču ir tie; kuru dēļ izpeld vai noiet uz grunti veikals. Tie ļauj atvērt tirdzniecības centrus, tie nodrošina stabilus ienākumus, kuri savukārt nozīmē bankas garantijas. Cenām ir jāsamazinās. Visam jānotiek ātri un bez lieka trokšņa, iekļaujoties pirkšanas un pārdošanas darījuma rāmjos. Sis bija negaidīts svaiga gaisa malks Itālijas un Eiropas tirgotājiem. Un šis svaigais gaiss vējoja no Neapoles ostas.

Sabāzām visas kastes dažādos furgonos. Piebrauca vēl citas laivas. Furgoni devās ceļā uz Romu, Viterbo, Latīņu, Formiju un citām pilsētām. Sjeņs pavadīja mūs līdz mājai.

Pēdējo gadu laikā viss bija mainījies. Turklāt pēkšņi; negaidot. Kāds nojauš pārmaiņu tuvošanos, bet vēl tās neizprot. Vēl pirms pieciem gadiem pa līci kulstījās neskaitāmi kontrabandistu kuģi un laivas, no rītiem mazumtirgotāju bari devās “uzpildīties” ar cigaretēm. Ielas bija ļaužu pilnas, mašīnas stāvgrūdām piebāztas, visur salikti tirgoņu galdiņi. Notika kaujas starp krasta apsardzi, muitniekiem un kontrabandistiem. Par nearestēšanu tika maksāts ar cigarešu kaudzēm, vai, gluži otrādi, kāds tika nodots arestētāju rokās, lai tikai kāds cits ar motorlaivu, kuras dibenā sabāztas cigarešu kaudzes, paspētu aizlaisties. Vaktēšana naktīs un svilpieni, lai brīdinātu, ja parādās kāda aizdomīga automašīna, ieslēgtas rācijas trauksmes sacelšanai un gar krastu sastājušies vīri, kas žigli nodod cits citam kastes. Mašīnas, kas šaudījās starp Apūlijas Ierastu un Kampānijas iekšzemi. Neapoles-Brindizi cels bija galvenā ass, plaukstošā lēto cigarešu maģistrāle. Kontrabanda bija Dienviditālijas FĪATs, bezvalstnieku labklājības avots, šī Apūlijas-Kampānijas kontrabandas plūsma vien deva maizi divdesmit tūkstošiem cilvēku. Kontrabanda izraisīja ari lielo kamorkamoras karu 80. gadu sākumā.

Apūliešu un kampāniešu klani ieveda Eiropā cigaretes, apejot valsts monopolu. Ik mēnesi tūkstošiem kastu tika importētas no Melnkalnes, par katru Ierāvu piestādot 500 miljonu liru lielu rēķinu.

Tagad viss ir sadrumstalojies un mainījies. Klaniem vairs nav izdevīgi krāmēties ar cigaretēm. Bet ķīmijas ciltstēvam Lavuazjē bija taisnība — nekas ne no kā nerodas., nekas nezūd, viss mainās. Gan dabā, gan arī kapitālisma norisēs. Kontrabandas jaunā prece tagad nav vairs tabaka, bet gan ikdienas preces. Un šī kontrabanda rada ārkārtīgi nežēlīgus cenu karus. Pārstāvju, vairumtirgotāju un mazumtirgotāju vienošanās par atlaižu procentiem šiem tirgus dalībniekiem ir īsta cīņa uz dzīvību un nāvi. Nodokļi, PVN, kravas auto ietilpības ierobežojumi — tas viss kā dzelzsbetona aizsprosts mazina peļņu un kavē preču un naudas apriti. Lielākie uzņēmumi pārceļ ražotnes uz austrumiem, uz Rumāniju, Moldāviju, Ķīnu, lai samazinātu darbaspēka izmaksas. Bet ar to vien nepietiek. Lēti saražotās preces vēl ir jāpārdod tirgū, kurā ir aizvien vairāk mazaizsargāto un mazturīgo santīmu skaitītāju. Aizvien vairāk preču paliek nepārdotas, bet tām bez lieka trokšņa nāk klāt jaunas preces — oriģinālas, pakaļdarinātas, pus-viltotas, daļēji īstas. Un tas notiek vēl neuzkrītošāk, jo nav paralēlo izplatīšanas tīklu, kā tas ir ar cigaretēm. Tās uzrodas, it kā būtu nevis no kaut kurienes atvestas, bet gan anonīmas čaklas rokas būtu tās noplukušas kādā laukā. Nauda nesmird, tiesa kas tiesa, bet preces smaržo. Ne jau pēc jūras plašumiem vai rokām, kuras tās darinājušas, ne arī pēc iekārtām, kurās tās štancētas vai montētas. Preces smaržo pēc zinātājiem. Šī smarža rodas uz tirgotāju letēm un izgaist tikai pircēja mājās.

Atstājuši aiz muguras jūru, mēs nonācām mājās. Furgons ļāva mums izkāpt un tūlīt atgriezās ostā, lai krāmētu, krāmētu un vēlreiz krāmētu preču kastes. Pusnemaņā uzkāpu uz pacēlāja lentes. Biju tā nosvīdis, ka kreklu varēju izgriezt, novilku to un likos slīpi. Nezinu, cik daudzas kurpju kastes biju pārcilājis un pārvadājis. Sajūta bija tāda, ka ar šo daudzumu varētu apaut vai pusi Itālijas. Biju noguris, diena nudien šķita gara un notikumiem bagāta. Mājās pārējie tikai modās. Vēl bija agrs rīts.

ANDŽELĪNA DŽOLIJA

Nākamajās dienās kopā ar Sjeņu devos uz biznesa sanāksmēm.

Viņam patika mana sabiedrība dienas gaitās un pie pusdienu galda. Spēju runāt daudz vai nemaz. Viņam patika abi varianti. Sekoju līdzi naudas sējai un ražas ievāks an ai, skatījos, kuri ekonomikas ‘sektori” tiek atstāti papuvē. Nonācām Lasvegasā, tas ir, Neapoles ziemeļu daļā. Šādu iesauku tā izpelnījusies dažādu iemeslu dēļ. Tāpat kā Nevadās Lasvegasa, kas ir uzbūvēta tuksneša vidū, ari šīs vietas māju puduri, šķiet, ir izdīguši no nekurienes. Lai tur nokļūtu, jāmēro daudzas tuksnesīgas ielas. Asfalta kilometri, milzu lielceļi, pa kuriem dažās minūtēs var izkļūt uz Romas šosejas, kas ved taisni uz ziemeļiem. Šie ceļi ir būvēti nevis vieglajām mašīnām, bet gan smagajiem auto, kas pārvadā nevis cilvēkus, bet drēbes, kurpes un somas. Braucot no Neapoles puses, pēkšņi skatam paveras cits citam līdzās sabūvēti ciemati. Betona kluči. Ielas piekļaujas tīklājam, kurā uz ilgu laiku iepinušās pilsēteles Kazavatore, Kaivano, Santantimo, Melito, Ardzano, Pišinola, Sanpjetro a Patjerno, Fratamadžore, Frataminore, Grumone-vano. Ceļu mudžeklis. Nemanāmas pārejas no vienas urbānās zonas uz citu, no vienas ielas uz nākamo, tā ka viss izskatās pēc vienas milzu lielpilsētas.

Simtiem reižu biju dzirdējis, ka zonu Fodžas tuvumā sauc par Kalifodžu, bet apgabalu pie Kalabrijas — par Kalāfriku vai Saūda Kalabriju; Salakonsiliana tika dēvēta par Konsilianas Sahāru, Sekon-diljano tika saukta par Trešo pasauli, bet Lasvegasa patiešām bija Lasvegasa. Gadiem ilgi ikvienam, kas vēlējās pamēģināt laimi biznesā, šeit tika dota iespēja piepildīt sapni. Aizņemoties vai izmantojot atlaišanas kompensāciju, ieguldot pietiekami lielus uzkrājumus, te varēja atvērt fabriku, specializēties darbā vienai firmai — ja tai veicās labi, ražotne uzņēma apgriezienus un kļuva efektīvāka, turklāt viss notika slepus un ar lētu darbaspēku. Tas bija kā laimēt kaut ko pie ruletes rata, liekot uz sarkano vai melno. Ja biznesā neveicās, pēc pāris mēnešiem ražotne bija jāslēdz. Lasvegasa — jo nebija nekādu administratīvu vai ekonomisku priekšrakstu, nekādu plānu. Pasaules tirgum te slepus tika ražotas kurpes, drēbes un aksesuāri. Pilsētiņas nemēdza lielīties ar šiem dārgajiem ražojumiem — jo mazāk lieka trokšņa, jo labāk. Šai teritorijā gadu desmitiem ražoti labākie itāļu modes paraugi. Var teikt — labākie pasaules modes ražojumi. Bet šeit nebija nedz smalku klubu uzņēmējiem, nedz profesionālo mācību centru, viens vienīgs darbs, šujmašīnas, nelielas fabrikas, iepakošanas līnijas, ka ari gatavā prece promsūtīšanai. Šie posmi secīgi mijās līdz bezgalībai. Viss pārējais bija lieks. Apmācība notika pie darbagalda, uzņēmējdarbības trumpis bija peļņa, bet neprasmes alga — zaudējumi. Nekādu ieguldījumu, projektu vai stažēšanos. Tirgus placī viss notiek ātri. Tu vai nu pelni, vai ciet zaudējumus. Pieaugot algām, mājas sāka izskatīties cienījamāk, tika pirktas dārgas mašīnas. Šī nebija kolektīva jaunbagātība. Drīzāk katrs to izplēsa ar zobiem un nagiem, atraujot mantu kādam citam un atstiepjot uz savu sētu. Pēcāk no visām malām saradās investori, kā sēnes pēc lietus saviesās palīgražotnes, kurās tika izgatavoti aksesuāri, krekli, kleitas, jakas, džemperi, cimdi, cepures, šalles, somas un maki itāļu, vācu un franču firmu vajadzībām. Jau 50. gados šai rajonā vairs nebija vajadzīgas darba atļaujas, līgumi, nebija jāievēro minimālā darba drošība. Garāžas, pagrabi, mazas istabeles kļuva par fabrikām. Pēdējos gados ķīniešu konkurence izspieda no tirgus tos, kas ražoja vidējas kvalitātes preci. Darbinieku roku veiklība un prasmes neko nespēja saglābt. Bija jārada vai nu augstākās kvalitātes prece, vai arī jāsamierinās ar to, ka uzradīsies kāds, kas štancēs viduvēju produkciju ātrāk par tevi. Tā piepeši daudzi cilvēki palika bez darba. Fabriku īpašnieki iekūlās baisos parādos. Daudziem bija jāslapstās, lai izvairītos no atbildības.

Ir vieta, kas ar šo zemās kvalitātes palīgražotņu noiešanu uz grunts-burtiski izlaida garu. Simboliski, jo tā atrodas perifērijā, pašā malā. Mājas šai vietā allaž ir izgaismotas, ļaužu ka biezs, pagalmos drūzma, autostāvvietas pilnas. Visi iet iekšā, neviens neiet prom. Nevienu brīdi nerodas sajūta, ka daudzdzīvokļu nami būtu tukši — kā rīta stundās, kad viss noklust, jo iemītnieki ir devušies uz darbu vai skolu. Šeit vienmēr ir pūlis un nerimtīgs troksnis. Sī vieta ir Parkoverde Kaivano.

Parkoverde sākas no Kaivano vidusass, uz to ved asfaltēts ceļa atzars, kas kā nazis iet cauri Neapoles ziemeļu priekšpilsētām. Parkoverde atgādina nevis zaļu parku, bet celtniecības atkritumu izgāztuvi, turklāt uz katra balkona ir samilzušas neglītas alumīnija verandas. Liekas, arhitekts iedvesmojies no pludmales zonu eksperimentālās celtniecības vai ar bērnu spainīti ceptajām smilšu kūkām. Visapkārt garlaicīga pelēcība. Vienā stūrī sīka, gandrīz nemanāma kapela. Tā nav vienmēr bijusi tāda — savulaik tā slējusies pret debesīm lepnāk, tā bijusi lielāka. īsts mauzolejs, kas celts par godu kādam darbavietā bojā gājušam puisim vārdā Emanuēls. Kā zināms, ir arī tādas nodarbes, kas ir ļaunākas nekā nelegālais darbs fabrikā. Bet darbs paliek darbs. Emanuēls bija jauns laupītājs. Viņš strādājis tikai sestdienās, turklāt vienā un tai pašā laikā un vienā un tai pašā ielā. Tātad vienā laikā, vienā nedēļas dienā, vienā ielā. Sestdiena bijusi upuru diena. Mīļāko diena. Un 87. ceļš bija vieta, kurp divvientulības meklējumos devušies visi šī rajona pārīši. Ceļš vienās bedrēs un ielāpos, ar nelielām izgāztuvēm gar malām. Ik reizi, kad gadās braukt garām un redzu tur pārīšus, nodomāju, ka šie cilvēki ir ļoti griboši, lai spētu tik pretīgā vietā justies labi. Tieši tur Emanuēls ar diviem drauģeļiem mēdzis slēpties, gaidot, līdz atbrauks kāds pārītis un izslēgs auto gaismas. Laupītāji nogaidījuši dažas minūtes, ļaujot pārītim izģērb-ties, un uzbrukuši brīdī, kad upuri ir visneaizsargātākie. Ar pistoles laidi izsituši logu, viņi piebāzuši šaujamo puisim pie deguna. Tā aptīrījuši ne vienu vien pārīti, viņi pavadījuši nedēļas nogali, notrallinot salaupītos nieka 500 eiro un lepodamies ar tiem kā nez kādu milzu naudu.

Kādunakt viņus tomēr pārtvērusi karabinieru patruļa, Emanuēls & Со savā stulbumā nebija spējuši aptvert, ka laupīt vienā un tai pašā vietā un veidā ir labākais veids, kā tikt aiz restēm. Viena mašīna dzinusies pakaļ otrai, tās saskrējušās, atskanējuši šāvieni. Tad viss noklusis. Automašīnā bijis nāvīgi ievainotais Emanuēls. Viņš rokā turējis pistoli, ar ko tēmējis uz karabinieriem. Vienpadsmit šāvieni dažās sekundēs, un viņš bijis auksts. Uz karstām pēdām izšautas vienpadsmit lodes nozīmē tikai to, ka pistole jau bija notēmēta un karabi-nieri — gatavi šaut bez brīdinājuma. Šaut, lai nogalinātu, nevis aizsargātos un paliktu dzīvi — šāda doma viņiem ienākusi prātā tikai pēcāk. Abi Emanuēla kompanjoni apturējuši auto. Lodes iebrāzušās mašīnā kā vētra, Emanuēla ķermenis tās vilktin pievilcis. Draugi mēģinājuši atvērt durvis, bet, atskārtuši, ka Emanuēls ir beigts, likušies mierā. Atvēruši durvis un pat nemēģinājuši aizsargāties pret dūrēm, ar ko sit pa seju pirms katra aresta. Emanuēls bijis savilcies čokurā, rotaļu pistole vēl rokā. Tā bijusi no tā saucamo maketu sērijas, kas savulaik lietoti klaiņojošu suņu aizgainīŠanai no vistu bara. Šī rotaļlietiņa lietota kā īsts ierocis — Emanuēls nudien bijis tikai zēniņš ar nobrieduša gangstera gājieniem, savu bažīgo skatienu pārvēršot nežēlības imitācijā, bet vēlmi pēc kabatas naudas pasniedzot kā ilgas pēc lielas bagātības. Emanuēls nomira piecpadsmit gadu vecumā. Visi viņu saukuši par Manā. Viņam bijusi stūraina, kārna, tumsnēja seja: nudien arhetipisks “puisis no sliktas ģimenes". Emanuēls nācis no tādas vietas, kur godu un cieņu izpelnās nevis tas, kuram ir sīknauda, bet gan tas, kurš to pareizi iegūst. Emanuēls bija parkoverdietis. Un, ja tu nāc no vietas, kas tevi iezīmē uz mūžu, tad šo piederību vietai nespēj dzēst neviena kļūda un neviens noziegums. Visas Parkoverdes ģimenes savākušas naudu un uzbūvējušas nelielu mauzoleju. Vietējie ielīkuši tajā Arko Madonnas fotogrāfiju un uz vienas karnīzes — smaidoša Manū attēlu. Tā radusies Emanuēla kapela, papildinot vēl kādas divdesmit, ko ticīgie bija sacēluši visām iespējamām dievmātēm, pa vienai katru bezdarba gadu. Pilsētiņas galva tomēr nevarējis pieļaut, ka bandītam tiek celts altāris, un sūtījis buldozeru kapelu nojaukt. Tā vienā mirklī sabirzusi putekļos kā neapdedzināta māla krūka. Dažu minūšu laikā ziņa par šo posta darbu aplidojusi visu Parkoverdi, un buldozeru no visām malām aplenkuši ar motorolleriem un močiem sabraukuši jaunieši. Neviens nebildis ne vārda. Visi skatījušies uz buldozeristu, kas raustījis kloķus. Tas, sajutis skatienus, apstājies un ar žestu norādījis uz netālu stāvošo policijas maršalu, sak, tas ir viņš, tas rīkotājs un pavēles devējs, vērsiet pret viņu savas dusmas, bet lieciet mani mierā. Maršals izbijies un ieslēdzies mašīnā. Puiši to aplenkuši. Pēc mirkļa sākusies karadarbība. Buldozeristam izdevies aizbēgt ar kādu citu policijas mašīnu. Buldozers spārdīts un dauzīts ar dūrēm, iztukšotas alus pudeles piepildītas ar benzīnu. Tas liets tieši no apgāztajiem motorolleriem un močiem. Pēc tam ar akmeņiem izdauzīti kādas tuvumā esošas skolas logi. Ja ir kritusi Emanuēla kapela, arī visam pārējam jākrīt. No mājām mesti šķīvji, vāzes un galda piederumi. Pēc tam ar Molotova kokteiļiem apmētātas policijas mašīnas. Atkritumu kastes Ierautas rindās, veidojot barikādes. Nemiera cēlāji pielaiduši uguni visam, kas vien varējis degt un laist uguni tālāk. Viņi gatavojušies reālam partizānu karam. Karotāju bijis simtiem, un viņi varējuši noturēties ilgi. Nemieri gājuši plašumā un tuvojušies Neapoles pilsētai.

Bet pēc tam piebrauca kāds vietējais. Visapkārt bija policijas mašīnas, karabinieri, taču melnam džipam izdevās tikt garām barikādēm. Vadītājs pamāja, durvis atvērās, un mašīnā iekāpa bariņš nemiernieku. Nepagāja ne paris stundu, kad viss bija beidzies. Jaunieši noņēma no sejas lakatiņus, ļāva apdzēst atkritumu kaudzes. Bija iejaucies klans, bet kas zina, kurš tieši. Kamora zvejoja savus nākamos kadrus no

Parkoverdes pāķu vidus, Šeit visi, kas vien vēlējās,, varēja nolīgt viszemākā ranga rokaspuišus un maksāt viņiem pat mazāk nekā nigē-riešu vai albāņu narkotiku dīleriem. Visiem vajag puikas no Parkoverdes —• Kazai ezi klanam. Mali ar do di Džuljano klanam, Krispano “tīģerēniem'’.,. Viņi Ielūst par narkodīleriem ar cieto algu bez procentiem no apgrozījuma. Arī šoferiem un sargiem, kas stāv nomodā pār teritorijām, līdz kurām nereti mērojams tāls ceļš. Viņi pat neprasa maksu par benzīnu. Uzticami, uzcītīgi puiši. Reizēm viņi nonarkojas ar heroīnu. Nabago izprieca. Daži izķepurojas, piesakās armija, viņus iesauc un aizved tālu prom; dažām meitenēm izdodas aizbraukt un nekad vairs neatgriezties. Gandrīz neviens no jaunās paaudzes nekļūst par klana dalībnieku. Vairākums strādā klanam, bet nekad nekļūst par kamoristiem. Klani viņus negrib uzņemt savās rindās, bet gan nostrādina, izmantojot situāciju, kad šāda darbaspēka netrūkst. Šiem puišiem nav nekādas kvalifikācijas vai tirgotāja dotumu. Daudzi kalpo par kurjeru — pārvadā ar hašišu piebāztas mugursomas uz Romu. Gāž pa bāni ar mod, cik jaudas, un pēc pusotras stundas ir jau galvaspilsētas pievārtē. Par šiem braucieniem viņi neko nesaņem, bet pēc apmēram divdesmit Šādām reizēm viņiem tiek uzdāvināts motocikls. Viņi to uzskata par nepārspējami vērtīgu ieguvumu, ko nevar nopelnīt gandrīz nevienā citā darbā šai apvidū. Fakts ir tāds, ka viņi ir pārvadājuši preci, kuras vērtība desmitkārt pārsniedz šī motocikla cenu. Viņi to nezina un pat nespēj iedomāties. Ja policija nobloķē ceļu un viņus pārtver, tad par nodarījumu draud vismaz desmit gadu cietumsods, bet, tā kā viņi nav klana locekļi, viņiem nepienākas ne apmaksāta juridiskā palīdzība, ne klana garantēts atbalsts ģimenei. Viņi dzird tikai izpūtēja troksni un domā par ceļu, kas ved uz Romu.

Dažas barikādes “nomierinājās” lēnāk — izlādes ilgums bija atkarīgs no uzkrāto dusmu daudzuma. Bet pēc tam it visur iestājās miers. Klaniem jau tāda jauniešu sacelšanās un plosīšanās bijusi nebijusi. Lai apkauj cits citu un dedzina visu dienām ilgi, tik un tā nekas nemainīsies. Vienīgais, kas tiem rūp, ir darbaspēks. Parkoverde taču ir lēta un vienmēr pieejama personāla rezerve, tāpēc nemieri nekavējoties jāizbeidz, Visiem jāatgriežas pie darba vai, vēl labāk, jābūt eventuāli pieejamam darbam. Nemieru spēlītei jāpieliek punkts.

Aizgāju uz Emanuēla bērēm. Daudzviet pasaulē piecpadsmit ir tikai skaitlis, viens no daudziem. Bet šais platuma grādos nāvei piecpadsmit gadu vecumā ir nāvessoda piegarša. Baznīcā drūzmējās jaunieši drūmām sejām — palaikam viņi skaļi ieraudājās. Ārpusē neliels bariņš ritmiski skandēja: “Tu esi ar mums, tu vienmēr būsi ar mums... Tu esi ar mums..." Tādu “izvadīšanu" futbola fani parasti organizēja šīs spēles veterāniem, aizsaulē aizgājušām zvaigznēm. Likās, viņi atrodas futbola stadionā, tikai balsīs jautās niknums. Civilā tērptie policisti turējās no baznīcas joma pa gabalu. Visi tos bija atpazinuši, bet nevienam prāts nenesās uz kautiņu. Arī man izdevās viņus sazīmēt vai, pareizāk sakot, tieši viņi bija tie, kas mani pamanīja, jo mana seja neatradās viņu atmiņas apcirkņos. It kā vēlēdamies mazināt manu nomāktību, viens pienāca klāt un teica: “Šeit viņi visi ir nolemtie, Smugulēša-nās, zādzības, nozagtā uzpirkšana un tirgošana, cilvēku nolaupīšana... Daži pat piekopj prostitūciju. Te neviens nav tīrs. Katrs šeit mirušais izdara visai pasaulei pakalpojumu...”

Par šiem vārdiem var kārtīgi dabūt pa purnu, kaut patiesībā tā domā it visi. Varbūt ŠI bija pat gudra doma. Nopētīju šos puikas, kam piespriedīs mūža ieslodzījumu par zādzību 200 eiro apmērā, — padibenes, izsitēji, puscilvēki —, neviens no viņiem nepiedzīvos trešo gadu desmitu. Tēvs Mauro, mācītājs, kas vadīja bēru ceremoniju, lieliski zināja, ar ko viņam darīšana. Viņš zināja, ka pārējie puikas turpat līdzās arī nav nekādas dievgosniņas.

— Šodien mēs atvadāmies no varoņa.

Viņš nebija plaši atvēzējis rokas, kā Dieva kalpi to mēdz darīt svētdienas misē, bet gan sažņaudzis dūres. No sprediķa svētsvinības ne vēsts. Priestera balss skanēja dīvaini raupji, sēcoši, it kā viņš būtu runājis augu dienu. Viņš runāja nikni, it kā nejustu nekādu bēdu par aizgājēju, sakJ, viņam nekādas atlaides nepienāksies.

Priesteris atgādināja savus amata brāļus Salvadorā, kad tie vairs nespēja noturēt misi visiem nogalinātajiem, vairs nespēja just līdzi un sāka aurot. Bet šeit Romero vārds nevienam nav pazīstams. Tēvam Mauro ir neparasti daudz enerģijas. “Lai kādos noziegumos mēs Emanuēlu arī vainotu, neaizmirsīsim, ka viņam bija piecpadsmit gadu. Bērni citviet itāļu ģimenēs šai vecumā iet uz baseinu un deju kursiem. Šeit tā nenotiek. Mūsu Tēvs ņems vērā apstākli, ka neceļos aizgājušais bija vien piecpadsmitgadīgs puika.” Ja šis vecums Dienviditālijā ir pietiekams, lai strādātu, laupītu, nogalinātu un tiktu nogalināts, tad var teikt, ka cilvēks ir pietiekami liels, lai par to visu uzņemtos atbildību.

Viņš ar pilnu krūti ievilka baznīcas sasmakušo gaisu. Piecpadsmit gadu ir tik maz, ka mēs sākam labāk izprast to nozīmi, tie liek mums uzņemties atbildību. Šis vecums klauvē pie sirdsapziņas durvīm arī tiem, kas muld par likumību, darbiem un robiem. Un tas klauvē tā, ka rīb.

Mācītājs pabeidza sprediķi. Neviens būtībā nesaprata, ko runātājs bija gribējis teikt, nebija nekādas skaidrības un kārtības. Jaunieši sāka draudīgi šūmēties. Četri veči pacēla plecos zārku un sāka nest to laukā, bet pēkšņi to sagrāba citas rokas, un tas aizpeldēja pūlī. To balstīja neskaitāmas plaukstas — kā rokzvaigzni, kas ielēkusi fanu biežņā, Zārks slīdēja, pirkstu stumdīts. Bariņš jauniešu motociklos piebrauca pie katafalka, ar kuru bija paredzēts aizvest Manū uz kapiem. Neatlaiduši sajūgus, viņi kaucināja motorus. To rēkoņas koris un kaucošās riepas pavadīja Emanuēlu viņa pēdējā gaitā. Likās, viņi grasās pavadīt puisi līdz pat aizkapa dzīves durvīm. Neilgā laikā visa apkārtne un drēbes pievilkās ar melniem dūmiem un svilušas gumijas Smaku. Mēģināju ieiet sakristejā un parunāt ar mācītāju, kas bija atļāvies tik niknus vārdus, bet kāda sieviete mani apsteidza. Viņa gribēja pavēstīt, ka puisis pats uzprasījies uz nepatikšanām un ka ģimene

viņam neko nebija iemācījusi. Pēc tam ne bez lepnuma viņa noteica:

— Mani mazbērni nekad nebūtu ķērušies pie laupīšanas, pat ja viņiem nebūtu darba...

Un nervozi piebilda:

— Bet ko Šis puika bija iemācījies darīt? Neko?

Mācītājs nodūra acis. Viņš bija treniņtērpā. Atbilde nebija īpaši jāmeklē. Kroseņu purngalus pētīdams, viņš nočukstēja:

— Patiesību sakot, šeit var iemācīties tikai nomirt.

— Ko, lūdzu, cienigtēvs?

— Neko, kundze, neko.

Bet ne jau visi šeit ir zem zemes. Ne visi ir nogrimuši sakāves dūkstī. Vismaz pagaidām. Vēl ir fabrikas, kas pelna. Tās ir tik spēcīgas, ka var stāties pretim ķīniešu darbarokām, jo tās strādā pēc slavenu preču zīmju īpašnieku pasūtījuma. Tās strādā ātri un kvalitatīvi. Pirmšķirīgi. Tām vēl aizvien pieder augstākā līmeņa luksuspreču monopols. Šeit top ražojumi ar zīmolu Made in Italy. Kaivano, Santantimo, Arcano — visa Kampānijas Lasvegasa. "Itālijas seja” ārzemēs, cita starpā, veidojas no Neapoles tukšajos ciemos austās drēbes tekstūras. Slavenās preču zīmes neriskē nodot visu ražošanu Austrumiem, to īpašnieki baidās slēgt līgumus. Ražotnes Šeit ir piebāztas līdz pēdējai trepjtelpai, šis tas sastiepts pat rindumāju pirmajos stāvos un apkārtnes nomales šķūņos. Darbinieki strādā, šuj, griež ādu, taisa kurpes. Stāv rindā, blenzdami cits citam mugurā. Darbs tekstilizstrādājumu nozarē ilgst apmēram desmit stundas dienā. Alga svārstās no piecsimt līdz deviņsimt eiro. Par virsstundām parasti maksā pieklājīgi, uzmetot pat piecpadsmit eiro parastajai taksei pa virsu. Tikai retā uzņēmumā ir nodarbināti vairāk nekā desmit darbinieki. Darba telpās parasti stāv galdiņš ar radio vai televizoru. Radio skan mūzika, dažs labs varbūt pat dungo līdzi. Bet ražošanas apogeja brīžos viss noklust un ir dzirdama tikai adatu klabināšanās. Vairāk nekā puse darbinieku ir sievietes.

L

w

Viņas ir prasmīgas šuvējas, kas pazīst šujmašīnu kopš bērna kājas. Oficiāli Šeit neskaitās ne fabrika, ne darbinieki. Ja šīs kvalitatīvo preču ražotnes tiktu legalizētas, tad cenas celtos, precēm nebūtu noieta un darbs aizplūstu prom no Itālijas. Sīspuses uzņēmējiem šīs patiesības ir zināmas kā reizrēķins. Starp darbiniekiem un īpašnieku bieži vien nav nekāda naida — šeit šķiru cīņa ir izburbusi kā tējā izmērcēts cepums. Priekšnieks, lai arī nereti izrādās izbijis darbinieks, strādā tikpat ilgi, cik padotie, tai pašā istabā, pie tā paša darbagalda. Par kļūdām maksā ar ieķīlāto mantu vai arī ņem jaunu kredītu. Viņam ir tāda tēvišķa autoritāte. Viņš var kasīties par vienu brīvdienu vai algas pielikumu pāris centu apmērā. Līgumu un birokrātijas nav. Ir cilvēks pret cilvēku. Pienākumu un atvieglojumu sadale atgādina likumā noteiktos darba pienākumus un tiesības. Uzņēmēja ģimene dzīvo turpat virs ražotnes. Šais ražotnēs strādnieces bieži vien uztic savus bērnus priekšnieka meitām, kuras Ielūst par auklītēm, vai arī mātēm, kuras kļūst par audžu-vccmāmiņām. Strādnieču bērni uzaug īpašnieku ģimenē. Tas viss rada kopdzīvi, var teikt, šeit piepildās postfordisma “horizontālais" sapnis par strādnieku un priekšniecības kopīgajām pusdienām, par viņu saskarsmi privātajā sfērā, par piederības sajūtu grupai.

Šais rūpnīcās nevienam par savu darbu nav jākaunas. Darbinieki zina, ka darbs ir augsti kvalificēts un samaksa par to — neadekvāta. Bet abas šīs medaļas puses ir saistītas. Darbinieki strādā, lai nopelnītu dzīvei nepieciešamo, tie dara, ko var, lai neatrastos pamats atlaist viņus no darba. Nekādas sociālās aizsardzības nav. Nav tiesību, attaisnojošu iemeslu, atvaļinājuma. Tiesības katram jārada pašam. Brīvdienas jāiz-diedelē. Bet nav ko sūdzēties, šeit viss notiek tā, kā tam jānotiek. Šeit svarīgs ir vien tavs ķermenis, tā prasmes, šujmašīna un atalgojums, Par to, cik cilvēku šādā “melnajā darba tirgū^1'' strādā, precīzu datu nav. Nav zināms arī, cik līgumdarbinieku bijuši spiesti parakstīt ikmēneša algas lapas par summām, kuras tie nekad nav saņēmuši.

Sjeņam bija jāpiedalās izsolē. Mēs iegājām pamatskolas klases telpā, bet tajā nebija ne skolotājas, ne bērnu — pie sienām saspraustas milzīgas papīra lapas ar burtiem. Telpā gaidīja pārdesmit firmu pārstāvju. Sians izrādījās vienīgais ārzemnieks. Viņš diezgan atturīgi sasveicinājās tikai ar diviem klātesošajiem. Skolas pagalmā iebrauca automašīna. No tās izkāpa un telpā ienāca trīs cilvēki. Divi vīrieši un sieviete ādas svārkos un lakotās augstpapēžu kurpēs. Visi piecēlās un sasveicinājās ar viņu. Trijotne ieņēma vietas un pasludināja izsoli par atklātu. Viens no vīriešiem uzvilka uz tāfeles trīs vertikālas līnijas. Sieviete diktēja, viņš pierakstīja. Pirmajā ailē:

“80СГ

Tas bija saražojamo apģērba gabalu skaits. Sieviete nosauca audumu veidus un ražojumu kvalitātes kritērijus. Uzņēmējs no Sant-antimo piecēlās un piegāja pie loga, uzgriezdams pārējiem muguru, lai nosauktu savu cenu un izpildes termiņus:

— Četrdesmit eiro gabalā divos mēnešos.

Viņa piedāvājums parādījās uz tāfeles:

“800 / 40 / 2"

Pārējie neizrādīja nekādas satraukuma pazīmes. Santantimietis nebija uzdrīkstējies piedāvāt neiespējamo, ar ko visi, šķiet, bija mierā. Bet ne pasūtītāji — tāpēc izsole turpinājās.

Dīvainas ir izsoles, ko šādās vietās organizē lielas itāļu zīmolfir-mas. Konkursā neviens neuzvar un neviens arī nezaudē. Galvenais ir piedalīties. Kāds sāk sacīksti, nosakot maksimālo tempu un cenu. Bet, ja viņa nosacījumi tiek pieņemti, viņš nebūt nebūs vienīgais uzvarētājs, jo runa ir tikai par iesildīšanos, par ieskriešanos, un pārējie uzņēmēji var mēģināt turēt līdzi. Kad starpnieki ir pieņēmuši cenu, uzņēmēji var domāt, vai viņi vēlas sadarboties; tie, kas piekrīt noteikumiem, saņem izejmateriālu. Audumus. Tie tiek nosūtīti tieši uz Neapoles ostu, kur tos savāc attiecīgais uzņēmējs. Nauda tomēr tiek izmaksāta tikai tad, kad process ir beidzies, proti, to saņem tas uzņēmējs, kurš pirmais piegādā augstākā labuma izstrādājumus. Pārējie, kas ir piedalījušies, var paturēt saņemtos materiālus, bet nesaņem par tiem ne centa. Modes firmas pelna tik daudz, ka var mierīgi šķērdēties ar audumiem, — šāda rīcība tām nerada būtiskus zaudējumus. Ja kāds uzņēmējs vairākkārt neko neiesniedz, izmantojot izsoles, lai par brīvu sagādātu audumus, viņu vairs pie tām nepielaiž. Ar šādām izsolēm ļumu starpnieki nodrošina ražošanas tempus — ja kāds bremzē, viņa vietā gatavo produkciju nodod cits. Augstajā modē nav runas par tempu samazināšanu.

Iepriecinot pie rakstāmgalda sēdošo sievieti, paceļas vēl viena roka. Labi ģērbts, ļoti elegants uzņēmējs:

— Divdesmit eiro gabalā divdesmit piecās dienās.

Šis piedāvājums tiek pieņemts. Viņa noteikumiem piekrīt deviņi no divdesmit līdzējiem. Sjeņs neuzdrīkstas mēģināt kaut ko tādu. Viņš tādā tempā un ar tik zemu cenu nespēj garantēt kvalitāti. Kad izsole ir galā, sieviete pieraksta uzņēmēju vārdus, fabriku adreses un telefona numurus. Uzvarētājs uzaicina pie sevis pusdienās. Viņa fabrika ir ēkas pirmajā stāvā, otrajā stāvā dzīvo sieva, bet virs viņas — dēls. Viņš lepodamies stāsta:

— Tagad mēģinu izprasīt atļauju, lai celtu vēl vienu virsstāvu. Otrs dēls taisās precēties.

Kāpjot pa trepēm, viņš turpina stāstīt par savu ģimeni, kas, tāpat kā māja, ir pieauguma stadijā.

— Nekad nedrīkst par darbinieču kontrolieri iecelt vīrieti, sanāk tikai ziepes. Pie manis strādā divi veči, abi apprecējušies ar padotajām. Labāk ielikt “zilos”. Lai viņi menedžē maiņas darbu un kontrolē darbu kā vecajos, labajos laikos...

Darbinieces un darbinieki atnāk saskandināt ar mums. Viņus sagaida ļoti drūms un spraigs darba grafiks — no sešiem rītā līdz deviņiem vakarā, ar stundu ilgu pusdienpauzīti, un tad nāk otrā maiņa, no deviņiem vakarā līdz sešiem no rīta. Visas strādnieces ir krāsojušās, ausīs auskari. Viņas nēsā priekšautu, lai pasargātu sevi no līmes, putekļiem un mašīneļļas. Gluži kā Supermens, kam zem krekla ir spilgti zils kostīms, arī šīs darbinieces zem netīrā ķiteļa savilkušas cienījamas drēbes, kurās nav kauns vakariņot ārpus mājas. Vīrieši gan ir diezgan

nošņurkuši; plīsa kreklos un darba biksēs. Pēc tosta saimnieks ar vienu viesi paiet sānis. Viņiem piebiedrojas pārējie uzņēmēji, kas piekrituši izsoles noteikumiem. Viņi neslēpjas, bet ievēro senu paražu pie galda par naudu nerunāt. Sjeņs man gari un plaši apstāsta, kas ir šis viesis. Izspļauts bankas kasieris. Šī cilvēka uzdevums ir aprēķināt vajadzīgos skaidrās naudas līdzekļus. Viņš runā par procentu likmēm, tomēr viņš nav bankas pārstāvis. Itāļu zīmoli maksā par pabeigtu darbu vai, pareizāk sakot, par pieņemtu darbu. Algu, ražošanas un pat nosūtīšanas izmaksas — tas viss iepriekš jāizldāsta ražotājiem. Klani savā zonā aizdod ražotnēm naudu. Arcano tas ir Di Lauro klans, Santantimo — tā ir Verde ģimene, Krispano — Čennamo, un tā tālāk. Firmas arī saņem no kamoras aizdevumus ar nelielu procentu likmi — no 2 līdz 4 procentiem. Neviena no šīm firmām netiktu pie kredīta bankā, pat ja tā ražo tipiski itālisku produkciju vislabākajam tirgus segmentam. Bet to ražotnes ir tumšas, un no tām izlīdušos rēgus banku direktori diez ko negrib redzēt. Kamoras nauda ir darbinieku vienīgā iespēja saņemt hipotekāro kredītu. Rajonos, kuros vairāk nekā 40 procenti darbinieku strādā nelegāli, sestā daļa ģimeņu pamanās nopirkt nekustamo īpašumu. Un pat tie ražotāji, kam neizdodas izpatikt zīmoliem, tik un tā atrod noņēmēju. Viņi visu pārdod Idaniem, lai tiem būtu ko darīt viltojumu tirgū, Visa modes šovu produkcija, pasaules līmeņa “pirmizrāžu” izgaismotā produkcija nāk no šejienes. No Neapoles un Salento fabrikām. Tie ir galvenie nelegālo tekstilizstrādājumu centri. Lasvegasas ciemi un “raga iekšzeme”, t. i., Kaza-rano, Trikaze, Taviano, Melisano jeb Kapodileuka, Apakšsalento. No šiem elles kaktiem. Visām precēm ir neskaidra izcelsme. Tāds, raugi, ir kapitālisma likums. Bet pētīt šos kaktus, izgaismot tos — tas uzdzen dīvainu jutoņu. Un tādu trauksmainu smagumu. Kā grūti sagremojamu patiesību.

No izsoles uzvarētāja darbiniekiem viens bija īpaši kvalificēts. Paskvale. Viņš bija garš un kumps, jo pleci bija izliekušies, veidojot

kupri. Viņš izskatījās pēc āķa. Paskvale strādāja ar stilistu atsūtītajiem dizainparaugiem, kas bija adresēti tikai viņam. Viņš saņēma cieto algu, bet veica dažādus uzdevumus un savā ziņā izskatījās ar dzīvi apmierināts. Pēkšņi sāku just pret viņu simpātijas. Ievēroju viņa degunu un nedaudzajiem gadiem neparasti vecišķo seju, kas droši vien visu laiku ir pievērsusies šķērēm, auduma piegrieztnēm, pirkstu galiem, kas slīd pa Šuvēm. Paskvale bija viens no nedaudzajiem, kas varēja pirkt audumus “pa taisno”. Daži zīmoli paļāvās uz viņa spējām un lika viņam pasūtīt audumus no Ķīnas, un viņš pēc tam pats pārbaudīja to kvalitāti. Tieši tāpēc Sjeņs un Paskvale arī bija pazīstami. Ostā reiz mums sanāca pusdienot pie viena galda. Kad bijām paēduši, Sjeņs un Paskvale atsveicinājās, un mēs uzreiz iekāpām mašīnā un devāmies uz Vezuvu. Parasti vulkānus attēlo tumšās krāsās. Vezuvs ir zaļš. Iztālēm izskatās, ka tas ir tērpies milzīgā sūnu mētelī. Taču, pirms mēs nogriezāmies uz Vezuva tuvumā esošajiem ciemiem, mašīna iebrauca kādas mājas pagalmā. Paskvale jau bija priekšā. Nesapratu, kas tagad notiks. Viņš izkāpa no savas mašīnas un devās pie Sjeņa auto bagāžnieka. Centos kaut ko izdibināt:

— Kas notiek? Kāpēc viņš lien bagāžniekā?

— Neuztraucies. Tagad brauksim uz Tercinjo rūpnīcu.

Pie stūres apsēdās pilnīgs Mīnotaurs. Viņš bija izlīdis no Paskva-les mašīnas un zināja, kas darāms. Padevis auto atpakaļ, viņš izbrauca pa vārtiņiem un, pirms vēl bija izbraucis uz ielas, izvilka pistoli. Pus-automātu. Noklikšķinājis viņš ielika to starp ceļiem. Man pilnīgi elpa aizrāvās, bet Mīnotaurs, pamanījis spogulī manu bažīgo skatienu, paskaidroja:

— Vienreiz viņi gribēja mūs pataisīt aukstus.

— Kas — viņi?

Mēģināju izdabūt no viņa sakarīgu stāstu.

— Tie, kas negrib laist ķīniešus strādāt pie augstās modes. Tie, kam no Ķīnas vajadzīgi tikai audumi, un punkts.

Nesapratu, un nelikās, ka sapratīšu. Sjeņs nomierinoši piebilda:

— Paskvale mūs sagatavo. Māca strādāt ar kvalitatīviem audumiem, kurus mums vēl neviens neuztic. Mēs no viņa mācāmies, kā šūt apģērbu...

Noklausījies Sjeņa kopsavilkumu, Mīnotaurs mēģināja taisnoties par pistoli:

— Tātad... reiz viens nostājās tur, lūk, tieši tur, laukuma vidū, un šāva uz mašīnu. Sašāva dzinēju un loga tīrītājus. Ja viņi būtu gribējuši mūs novākt, viņi to arī būtu izdarījuši. Nē, tas bija brīdinājums. Bet ja viņi vēlreiz kaut ko tādu mēģinās, es esmu sagatavojies.

Mīnotaurs skaidroja, ka, būdams pie stūres, viņš tur pistoli starp ceļiem, jo tas esot vislabākais risinājums — turēt to uz instrumentu paneļa nebūtu prātīgi, jo būtu jāzaudē pārāk daudz laika, kamēr izdotos to paķert. Ceļš uz Tercinjo iet pret kalnu, un es varēju just svilstoša sajūga smaku. Mani biedēja nevis ložu kārtas draudi, bet drīzāk iespēja, ka iebrauksim kādā bedrē un pistole cauršaus vadītājam pau-tus, Atbraucām bez starpgadījumiem. Tiklīdz apstājāmies, Sjeņs atvēra bagāžnieku. No tā izlīda Paskvale, kas izskatījās pēc saritināta mutautiņa, kurš cenšas iztaisnoties. Viņš pienāca man klāt un teica:

— Katru reizi viens un tas pats, it kā es būtu kāds bēglis. Tomēr ir labāk, ka viņi neredz, ka esmu mašīnā, citādi...

Viņš novilka ar roku gar kaklu. Angārs bija liels, bet ne milzīgs. Sjeņs runāja par to ar lepnumu, Tas bija viņa īpašums, bet iekšā atradās deviņas minifabrikas, kas bija uzticētas deviņiem ķiniešu uzņēmējiem. Kad iegāju, likās, esmu nonācis uz šaha galdiņa. Katrai rūpnīcai bija savi strādnieki un savi darbagaldi, kas atradās skaidri nodalītos kvadrātos. Katrai ražotnei Sjeņs bija piešķīris tikpat daudz vietas, cik fabrikām Lasvegasā. Ikvienu pasūtījumu tās saņēma no viņa konkursa kārtībā. Viņš bija izlēmis neļaut bērniem uzturēties ražošanas zonā, un maiņu darbs bija noorganizēts tāpat kā itāļu fabrikās. Sjeņs nudien sāka kļūt par lietpratīgu uzņēmēju itāļu modes nozarē.

Ķīniešu fabrikas Ķīnā bija sāncenses ķīniešu fabrikām Itālijā. Tā nu ķīniešu kvartāli Prato, Romā un vel pusē Itālijas gāja uz grunti — uz savulaik piedzīvotā straujā uzplaukuma fona kritums izskatījās jo īpaši negaidīts. Šīm ķīniešu fabrikām bijartikai viens glābiņš — specializēties augstajā modē un Itālijā pievērsties tikai augstā stila apģērbam. Mācīties no Lasvegasā izkaisītajiem rūpnīcu īpašniekiem, ražot nevis visādus sīkus sūdus, bet gan kļūt par Dienviditālijas zīmolu kvalitātes mērauklu. Ieņemt Itālijas kaktu rūpnīcu vietu, iegaumēt to loģiku, apgūt valodu, censties tikt galā ar to pašu darbu. Tikai mazliet lētāk un nedaudz ātrāk.

Paskvale izņēma no kāda kofera audumu — tas bija paredzēts apģērba šūdināšanai viņa ražotnē. Viņš strādāja uz galda telekameras priekšā, kas projicēja viņa attēlu uz milzīga ekrāna viņam aiz muguras. Meitene ar mikrofonu tulkoja ķīniski visu, ko viņš teica. Tā bija jau piektā nodarbība.

— Šujot jābūt maksimāli rūpīgiem. Šuvēm jābūt vieglām, bet tādām, kas tur visu kopā.

Ķīniešu trijstūris. Sandžuzepe Vezuviano, Tercinjo, Otaviano. Ķīniešu tekstilizstrādājumu biznesa centrs. Viss, kam iet cauri ķīniešu kopienas Itālijā, ir jau noticis Tercinjo. Auduma apstrādes priekšdarbi, kvalitatīva produkcija, ari pirmās slepkavības. Šeit tika novākts Vangs Dingjims, gadus četrdesmit vecs vīrietis, kas bija no Romas ieradies uz kāda tautieša rīkotiem svētkiem. Viņš bija uzaicināts, lai saņemtu lodi galvā. Vangs bija čūskas galva, ja ne smadzenes. Viņam bija sakari ar Pekinas noziedzīgajām bandām, kas organizēja nelegālu ķīniešu ieceļošanu. Nereti šādas “čūskas galvas” salecas ar cilvēkpreces pasūtītājiem. Viņi sasola uzņēmējiem labus darbiniekus, bet nespēj solīto izpildīt. Tāpat kā tiek novākts narkodīleris, kurš uzdrīkstējies pievākt sev pārāk lielu peļņas daļu, vāks ir arī “čūskas galvai”, kas iesmērējusi sliktu preci, proti, sliktus strādniekus. Bet nelabu galu ņem ne tikai mafiozi. Pie fabrikas durvīm karājas kāds fotoattēls. Tajā redzama maza meitene. Piemīlīga seja, sārti vaigi, tik tumšas acis, ka šķiet, ka tās nevar būt īstas. Tā bija piekārta tā, ka nevilšus prātā uzausa tradicionālā ķīniešu ikonogrāfija, dzeltenais Мао ģīmis. Viņas vārds ir Zanga Sjangbi; grūtniece, kas pirms pāris gadiem nogalināta un iemesta akā. Viņa strādāja šai fabrikā. Kāds no vietējiem automehāniķiem bija metis uz viņu aci; viņa mēdza staigāt gar viņa darbnīcu un bija iepatikusies viņam — tas viņam bija šķitis pietiekami, lai to iegūtu. Ķīnieši strādā kā zvēri, slīd kā čūskas, klusē kā zivis, viņi nespēj ne gribēt, ne pretoties. Šādi pieņēmumi ir prātā pilnīgi visiem, un automehāniķis nebija nekāds izņēmums. Zanga bija pretojusies, mēģinājusi bēgt, kad mehāniķis viņai tuvojies, bet uz policiju iet neuzdrošinājās, jo bija ķīniete, tātad zemāka par zāli. Mehāniķis nebija samierinājies ar atraidījumu un nospārdījis viņu līdz nemaņai, pēc tam pārgriezis rīkli un iemetis līķi artēziskajā akā, kas mitrumā un ūdenī tur bija pūties dienām ilgi. Kad šis notikums nāca Paskvalem ausīs, viņš bija šokēts; katru reizi pēc lekcijas viņš pienāca pie Žangas brāļa un apvaicājās, kā viņam klājas un vai viņam neko nevajag, bet vienmēr saņēma vienu un to pašu atbildi: *‘Labi, paldies, neko nevajag.4

Mēs ar Paskvali satuvinājāmies. Kad viņš runāja par audumiem, viņa balsī bija kaut kas pravietisks. Veikalos viņš bija nenormāli pieka-slgs; ar viņu nebija iespējams mierīgi iet pa ielu, jo viņam bija jāapstājas pie katras vitrīnas un jāizsaka aizskarošas piezīmes par jakas piegriezumu vai jānokaunas šuvēja vietā par kleitas fasonu. Viņš spēja noteikt, cik ilgi kalpos bikses, jaka vai uzvalks, cik reižu to varēs mazgāt, pirms audums pārvērtīsies par lupatu. Paskvale ievadīja mani sarežģītajā audumu pasaulē. Biju pasācis arī piestaigāt pie viņa uz mājām. Viņa ģimene — sieva un trīs bērni — man uzlaboja garastāvokli. Viņi vienmēr bija dzīvīgi, tomēr nekad nekrita uz nerviem. Arī tovakar mazie basām kājām dipināja apkārt, tomēr nesacēla pārāk lielu kņadu. Paskvale bija ieslēdzis televizoru, viņš pārslēdza kanālus citu pēc cita un nekustīgi blenza ekrānā, miegdams acis kā tuvredzīgais, kaut gan īstenībā viņam bija ērgļa skatiens. Neviens nerunāja, klusums sāka ieilgt. Sieva Luīza kaut ko nojauta, jo, piegājusi pie televizora, viņa aizlika roku priekšā mutei, it kā apspiestu kliedzienu, it kā redzētais būtu liela mēroga traģēdija. TV^ādīja Andželīnu Džoliju, kas staigā pa skatuvi “Oskara” ceremonijā, tērpusies žilbinoši baltā, skaistā atlasa kostīmā. Šūts pēc mēra, no tiem, par kuriem plēšas itāļu stilisti, lai varētu pasniegt tos zvaigznēm, So tērpu bija šuvis Paskvale kādā kaktu rūpnīcā Arcano. Viņam bija pateikuši tikai to, ka tas “ceļos uz Ameriku” Paskvale bija sašuvis simtiem drēbju, kas aizceļojušas uz ASV. Šo balto kostīmu viņš bija labi iegaumējis. Viņš turklāt atminējās ari visus mērus, kakla izgriezumu, piedurkņu diametru, bikses. Viņš bija bāzis roku bikšu starās un vēl atcerējās kailo augumu, ko iztēlojas ikviens šuvējs. Tas ir tāds neerotisks kailums ar muskuļotām virsmām un keramikas kauliem. Apģērbjams manekens, kaulu, muskuļu un stājas abstrakcija. Viņš bija braucis pēc auduma uz ostu, viņš vēl itin labi atcerējās to dienu. Saņēmis trīs pasūtījumus — bez īpašiem paskaidrojumiem. Viņi zināja, kam tie paredzēti, bet neviens viņam to nepateica.

Japānā troņmantnieka līgavas šuvēju aicina uz pieņemšanu, kas sarīkota viņam par godu; Vācijā avīze bija atvēlējusi sešas lappuses valsts pirmās kancleres šuvējam. Sajās lappusēs bija runāts par amata mākslu, kvalitāti, domas lidojumu, eleganci. Paskvalem uznāca dusmas, tādas dusmas, no kurām nevar tikt vaļā. Pastāv tiesības būt apmierinātam, un, ja ir nopelni, tad tie ir jāatzīst. Sirds dziļumos, ar kaut kādu septīto maņu viņš juta, ka ir labi pastrādājis un gribēja to pateikt. Viņš apzinājās, ka ir kaut ko nopelnījis. Bet nekādus pateicības vārdus viņš nesagaidīja. Un par notikušo uzzināja nejauši. Viņu pārņēma bezspēcīgas bailes, bailes, kas sajauc galvu, bet neko nedod. Un kam gan lai viņš sūdzētos, pie kā taisnību meklētu? Nākamajā rītā lasīt avīzi un nočukstēt: “So tērpu esmu pašuvis es.” Tam neviens neticētu. “Oskara” ceremonijā Andželīnai Džolijai mugurā ir Arcano Paskvales šūdināts apģērbs. Spožums un posts. Miljoniem dolāru un sešsimt eiro mēnesī. Kad ir izdarīts viss iespējamais, kad tiek likts lietā talants, prasme, meistarība un pūles un kad tāpēc nekas nemainās, rodas vēlēšanās sarauties par neko, pārvērsties par neko. Lēnām izzust, ļaut, lai tev pāri iet minūtes, noslīkt tajās kā plūstošās smiltīs. Mest plinti krūmos. Mest visam mieru. Tikai vilkt elpu, tikai elpot, vairs neko, jo nekas nespēs mainīt pasaules kārtību — pat Andžellnai Džolijai pašūtais apģērbs, kurā viņa tērpusies “Oskara” ceremonijas laikā.

Paskvale izgāja no mājas, atstādams durvis pa roku galam vaļā. Luīza zināja, kurp vedīs vira ceļš, viņa zināja, ka viņš dosies uz Sekon-diljano un ko viņš tur satiks. Viņa atkrita uz gultas un iespieda seju spilvenā kā bērns. Nezinu, kāpēc, bet, kad viņa ieraudājās, man prātā ienāca Vitorio Bodini dzejas rindas, kas stāsta par dienvidu zemnieku viltībām, ar kurām tie izvairījušies no armijas, lai nebeigtu dzīvi Pirmā pasaules kara tranšejās, aizstāvot robežas, kas viņiem neko neizsaka:

Citā karā zemnieki un kontrabandisti bāza sev padusēs tabakas lapas, lai kļūtu par sirdzējiem.

Mākslīgais drudzis,

aizdomas par malāriju,

zobu trīcēšana un klabēšana,

ar to viņi pasludināja savu spriedumu

valdībām un vēsturei,

Arī Luīzas asaras man likās kā spriedums valdībām un vēsturei, nevis kaut kāda izlādēšanās vai žēlošanās par to, ka vīrs neprot būt apmierināts. Tās atsauca atmiņā vienu grozītu Marksa “Kapitāla” nodaļu, Ādama Smita “Tautu bagātības” rindkopu, Džona Meinarda Keinsa “Vispārīgās nodarbinātības teorijas" ievadfrāzi, Maksa Vēbera “Protestantu ētikas un kapitālisma gara” zemsvītras piezīmi. Kādu pievienotu vai izplēstu lappusi — aizmirstu uzrakstīt vai visu laiku rakstītu, bet ne uz papīra. Tas nebija izmisuma solis, bet analīze — nopietna, detalizēta, precīza, argumentēta. Iedomājos Paskvali uz ielas, dauzām kājas pret zemi — kā nodauzām sniegu no zābakiem.

Kā bērnu, kas nespēj aptvert, cik dzīve var būt nežēlīga. Līdz šim viņam viss bija izdevies. Izdevies nopelnīt iztiku, piekopt savu arodu, gribēt to darīt. Un darīt to tā, kā nespēj neviens cits. Bet tai brīdī, kad viņš ieraudzīja šo apģērba gabalu, šo ķermeni, kas kustas viņa roku glāstītā audumā, viņš sajutās viens, ārkārtīgi vientuļš. Jo tad, kad kaut kas ir zināms tikai savas miesas un atmiņas robežās, ir tā, it kā tas nemaz nebūtu zināms. Kad darbs ļauj tikai noturēties uz ūdens, izdzīvot, kad tas vairs neko nesniedz, tad tas nes visļaunāko no vientulībām.

Satiku Paskvali pēc diviem mēnešiem. Viņš tagad sēdēja pie smagā auto stūres. Vadāja dažādas — gan legālas, gan nelegālas — preces ar Sekondiljano Ličardi klanu saistīto uzņēmumu uzdevumā. Tā vismaz runāja. Pasaules labākais šuvējs braukā ar smago starp Sekondiljano un Gardas ezeru. Viņš uzaicināja mani pusdienās un izvizināja savā milzīgajā kraviniekā. Viņam bija sarkanas rokas un nobrāzti pirkstu kauli. Kā jau visiem šoferiem, kas stundām sēž pie stūres, rokas kļūst aukstas un palēninās asinsrite. Viņa sejā jutās nemiers, šo darbu viņš bija izvēlējies, lai ieriebtu, lai spītētu savam liktenim, lai dotu sev spērienu pa pakaļu. Jo ir lietas, kuras nevar sagremot, un tad ir kaut kas jādafa, pat ja, pasūtot visus pie velna, tu riskē atkrist nabadzībā. Pusdienu laikā viņš piecēlās sasveicināties ar vienu no amata brāļiem un atstāja savu kabatas portfeli uz galda. No tā spraucās ārā četrās daļas salocīts žurnāla izgriezums. Pavilku to laukā — tas bija vāka attēls ar Andželīnu Džoliju, tērptu baltā. Paskvales roku darbs. Žakete uz kailas miesas. Ir jāprot apģērbt nenoslēpjot. Drēbei jāpieguļ augumam, ļaujot nojaust kustibas.

Esmu drošs, ka Paskvale vienatnē palaikam atver kabatas portfeli un paskatās uz šo attēlu — droši vien tad, kad ir paēdis, kad bērni, paguruši spēlēties, ir atlūzuši turpat uz dīvāna, kad sieva pirms trauku mazgāšanas ir izlēmusi piezvanīt mātei. Un esmu drošs, ka, skatīdamies uz pašrocīgi radīto šedevru, Paskvale ir laimīgs. Tā ir mežonīga laime. Bet par to nevienam neuzzināt.

SISTĒMA

Lielo apģērbu tirgu; milzīgo itāļu elegances arhipelāgu, ir piesātinājusi tieši Sistēma. Tās firmas, cilvēki un ražojumi sasniedz ikvienu zemeslodes nostūri. Sistēma ir jēdziens, ko šeit saprot pilnīgi visi, bet citur tas vēl prasās pēc paskaidrojumiem — tiem, kas nepārzina noziedzīgās ekonomikas aizkulises, šis jēdziens ir miglā tīts. Kamora kā jēdziens nepastāv, tas ir lamuvārds, ko lieto tiesneši, žurnālisti un dramaturgi. Sis vārds kamorai piederīgos parasti uzjautrina; tas ir pārāk abstrakts, zinātnisks, to lieto vēsturnieki. Klanu locekļi identificējas ar jēdzienu “Sistēma”: “Es piederu Sekondiljano Sistēmai.” Daiļrunīgs termins, ar kuru apzīmē nevis struktūru, bet gan mehānismu. Noziedzīgā organizācija viens pret vienu sakrīt ar ekonomiku, tirgošanās aktivitāte ir pats klana pamats.

Sekondiljano Sistēma ir ieguvusi kontroli pār visu tekstilizstrādājumu nozari, un Neapoles perifērija ir tās ražošanas zona, tās biznesa centrs. Viss, kas citur nav iespējams līgumattiecību, likumu un autortiesību ierobežojumu dēļ, Neapoles ziemeļos tiek cauri bez problēmām. Sī perifērija, kas izkārtojusies ap klanu biznesa interesēm, ļāvusi uzsūkt astronomiskas summas, par kādām jebkurš likumīgs rūpniecisks aglomerāts var tikai sapņot. Klani ir radījuši arī veselas apģērbu, apavu un ādas izstrādājumu palīgražotnes, kas izgatavo jakas, kreklus un kurpes, kuras ne ar ko neatšķiras no lielo Itālijas modes namu produkcijas.

Klaniem bijis pieejams visaugstākās kvalitātes darbaspēks, kas guvis pieredzi, gadu desmitiem strādājot ar augstās modes svarīgākajiem brendiem, ar vislabākajiem itāļu un eiropiešu stilistu dizainiem. Tie paši meistari, kas nelegāli strādājuši ar svarīgākajām zīmolprecēm, tika uzņemti klanos. Prece bija ne tikai nevainojami nostrādāta, bet pat izgatavota no tā paša materiāla, kas tika iepirkts Ķīnas tirgū vai kuru zīmolu turētāji nosūtīja ražotnēm, kas piedalījās izsoļu konkursos. Sekondiljano klanu pakaļdarinājumi nebija viltojumi šā vārda klasiskajā izpratnē, proti, lēti un nekvalitatīvi atdarinājumi, kas tiek uzdoti par autentisku preci. Savā ziņā tos var saukt par viltotiem un īstiem vienlaikus. Tiem trūka tikai un vienīgi pēdējā posma, proti, mātesuzņēmuma atļaujas, preču zīmes, bet to klani sev dabūja, nevienam neko neprasot. Turklāt klientu visur interesēja tikai modelis un kvalitāte. Zlmols bija, kvalitāte arī, tātad kāda starpība? Sekondiljano klani bija izveidojuši pasaules noieta tīklu, kas iegādājās veselas apģērbu veikalu franšīzes un tādā veidā dominēja starptautiskajā apģērbu tirgū. Klana ekonomiskā organizācija pārņēma ari t. s. outlet tirgus. Tikai nedaudz zemākas kvalitātes produkcijai bija cits tirgus, proti, afrikāņu ielas tirgoņi un stendi uz ielām. Nekas no saražotā negāja zudumā. Preces ceļā no fabrikas uz veikalu, no vairumtirgotāja pie izplatītāja — šai procesā piedalījās simtiem firmu un strādnieku, tūkstošiem darbaroku un uzņēmēju, kas centās ielauzties Sekondiljano klanu lielajā tekstilizstrādājumu biznesā.

Visu koordinēja un vadīja Direktorija. So vārdu dzirdu visu laiku, to piemin ikvienā sarunā pie bāra letes, kad tiek apspriestas darba lietas vai izskan ierastās gaudas par to, ka nepietiek darba. “Tā gribēja Direktorija.” “Direktorijai kaut kas jādara, lai bizness ietu plašumā.” Likās, šādi var runāt Napoleona laika relikti. Neapoles tiesneši Reģiona antimafijas direkcijā (DDA) savulaik par Direktoriju dēvēja ekonomikas, finanšu un operatīvo struktūru, kurā darbojās uzņēmēji un bosi, kas pārstāvēja Neapoles ziemeļu provincēs aktīvās kamoristu ģimenes. Šīs struktūras uzdevumi bija izteikti ekonomiska rakstura.

Direktorija (šādi pēcrevolūcijas Francijā sauca kolektīvu pārvaldes iestādi) — tieši Direktorija; nevis bruņotas izsitēju bandas — ir tā; kam pieder vara šai organizācijā.

Direktorijā darbojas klani; kas pieder pie Sekondiljano Alianses; kamoristiskam kartelim; kurā ietilpst dažādas ģimenes — Ličardi; Kontini; Mailardo; Loruso; Boketi; Stabile., Prestjeri; Bosti, kā ari autonomākā Sarno un Di Lauro ģimene. Visu teritoriju kontrolē Sekondiljano; Skampijas, Pisčinolas, Kjajano, Miano, Sanpjetro a Pa-ternO; kā ari Džuljano un Pontičelli. Šai federatīvajā struktūrā klani pamazām kļūst arvien patstāvīgāki, pakāpeniski sagraujot Aliansi. Direktorijā ražotājus pārstāvēja uzņēmēji no dažādām firmām, piemēram, Valent, Vip Moda, Vocos un Vitec, kuru ražotnes atradās Kazo-rijā, ArcanO; Melito un pakaļdarināja Valentino, Ferre, Versace un Armani izstrādājumus, kas vēlāk tika pārdoti visās pasaules malās. 2004. gadā izmeklēšanā, ko vadīja Neapoles DDA prokurors Filipo Beatriče, tika atklāta vesela Neapoles kamoras ēnu ekonomikas impērija. Viss sākās ar sīkumu, tādu, kādus parasti neievēro. Kādu Sekondiljano bosu pieņēma vācu apģērbu veikalā Nenentz Fashion Hemnicā; Dresdener Strafie 46. Tas ir kaut kas dīvains un neparasts. Patiesībā veikals, ko vadīja kāds ieliktenis, bija šī bosa īpašums. Izsekojot šim pavedienam, atklājās vesels Sekondiljano klanu ražošanas un tirdzniecības tīkls. Neapoles DDA veiktajā izmeklēšanā; pārtverot informāciju un izmantojot liecības, izdevās rekonstruēt klanu veikalu sistēmu.

Nebija nevienas vietas, kur viņi nebūtu iesakņojušies ar saviem darījumiem. Vācijā viņiem bija veikali Hamburgā, Dortmundē, Frankfurtē. Berlīnē, piemēram, viņiem bija veikali Laudano (Gneisenaustrafie 800 un Witzlebenstrafte 15); Madridē — veikals al Paseo de la Ermita del Santo 30, kā ari veikals Barselonā; Beļģijā — veikals Briselē; Portugālē — veikals Portu un Boavistā; Austrijā — veikals Vīnē; Lielbritānijā — jaku veikals Londonā; Īrijā — veikals Dublinā. Bija arī veikali Amsterdamā Nīderlandē, Somijā, Dānijā, kā ari Sarajevā un Belgradā.

Otrpus Atlantijas okeānam Sekondiljano klani uzdarbojās gan Kanādā, gan ASV, sasniedzot pat Dienvidameriku. Monreālā viņiem bija veikals Jevland Drive 253, kā arī Ontario Vudbridžā; ASV viņiem bija milzīgs noieta tīkls. Miljoniem džinsu tika pārdoti Ņujorkā, Maiami-bīčā, Ņūdžersijā un Čikāgā, bet Floridas tirgos viņiem bija gandrīz absolūts monopols. Amerikāņu tirgoņi, lielo tirdzniecības centru īpašnieki, gribēja runāt tikai ar Sekondiljano klanu starpniekiem. Apģērbi ar augstās modes namu un topa stilistu zīmoliem par pieejamām cenām nozīmēja pircēju pūļus viņu tirdzniecības centros un šopinga molos. Uz apģērbiem uzdrukātās preču zīmes bija nevainojamas.

Kādā darbnīcā Neapoles tuvumā tika uzieta matrica, ar kuru varēja uzspiest Versace čūskas galvas. Sekondiljano bija izplatījušās runas, ka amerikāņu tirgus esot Direktorijas drēbju piesātināts, kas atviegloja dzīvi jauniešiem, kuri bija sataisījušies doties uz ASV un tur kļūt par tirdzniecības pārstāvjiem, — viņus bija iedvesmojuši firmas Vip moda panākumi, kas ar saviem pakaļdarinātajiem Valentino džinsiem bija piegāzusi pilnus visus Teksasas veikalus.

Lietas gāja uz augšu arī otrā puslodē. Austrālijā, Ņūsautvelsā, veikals Moda ltaliana Emporio, kas atradās Ramsay Road 28, Faivdokā, bija Idu vis par vienu no populārākajām vietām eleganta apģērba iegādei, un arī Sidnejā viņiem bija savi veikali un saloni. Sekondiljano klani dominēja apģērbu tirgū arī Brazīlijā, Riodežaneiro un Sanpaulu. Viņi bija plānojuši Kubā atvērt veikalu tūristiem no Eiropas un Amerikas, kā arī kādu laiku interesējušies par iespējām Šauda Arābijā un Magribā. Direktorija izplatīja preci ar noliktavu starpniecību. Tā vismaz Direktorijas pārstāvji tās dēvēja noklau sita jās telefonsarunās — noliktavas ir īstenie preču un cilvēku aprites centri. Tur nonāk visdažādākās drēbes. Noliktavas ir tirdzniecības mezgli. Tajās ierodas pārstāvji, lai savāktu preces tirgošanai veikalos, kas pieder klaniem un citiem izplatītājiem. Šim mehānismam bija sena priekšvēsture, šādi savu preci izplatīja magliari — neapoliešu tirgotāji, kas pēc Otrā pasaules kara ar saviem zeķēm, krekliem un jakām pārbāztajiem koferiem apbraukāja vai puspasaules tirgus. Tagad viņi savu seno tirdzniecības pieredzi gluži vienkārši izvērs lielākā mērogā, šie magliari ir pārtapuši īstos tirdzniecības aģentos, kas spēj tirgoties jebkurā vietā — no piemājas tirdziņiem \idz komerccentriem, no autostāvvietām līdz benzīntankiem. Spējīgākie magliari varēja izdarīt kvalitatīvu lēcienu uz augšu un mēģināt pārdot lielas partijas tieši ma-zumtirgotājiem. Izmeklēšanā atklājās, ka daži uzņēmēji ir organizējuši “viltojumu’’ izplatīšanu, piedāvājot pārstāvjiem, šiem magliari, atbalstu loģistikā. Pārstāvji saņēmuši avansā dienasnaudu, transporta izdevumus, viņiem sagādāti furgoni un vieglās automašīnas, kā arī preces aresta vai konfiskācijas gadījumā garantēta tiesiskā palīdzība. Šie uzņēmēji, protams, bija tie, kas iekasēja naudu par pārdoto preci. Katrai ģimenei gada laikā šie darījumi ienesa apmēram trīssimt miljonus eiro.

Itālijas modes nami bija sākuši protestēt pret Sekondiljano karteļu pārzināto apjomīgo viltoto preču tirgu tikai tad, kad Antimafijas direkcija jau bija atklājusi visu šī tirgus mehānismu. Pirms tam viņi nebija vērsušies pret klaniem ne presē, ne policijā. Dīvaini, bet zīmolu īpašnieki nekad nebija ziņojuši par paralēlās ražošanas mehānismiem. Tam varētu būt vairāki iemesli — ziņot par tik lielu tirgu nozīmētu uz visiem laikiem atvadīties no lētā Kampānijas un Apūlijas darbaspēka. Klani tad būtu noslēguši jebkādu pieeju Neapoles tekstilizstrādājumiem un likuši šķēršļus sakariem ar ražotnēm Austrumeiropā un Austrumos. Vērsties policijā vai presē nozīmētu apdraudēt tūkstošiem tirdzniecības līgumu ar veikaliem un citiem noieta kanāliem, kuri atrodas tiešā klanu pārziņā. Daudzviet izplatīšana, pārstāvji un transports atrodas klanu pakļautībā. Klanu nosūdzēšana momentā uzpūstu izplatīšanas izmaksas. Klani turklāt nebija pastrādājuši noziegumus, kas kaitētu zīmolu labajam tēlam, bet tikai sēdējuši uz zīmolu reklāmas un simboliskās harismas astes. Klani neražoja nekvalitatīvus štruntus un nediskreditēja paraugu kvalitāti. Viņi nevis konkurēja ar zīmolu simboliku, bet gan aizvien plašāk izplatīja preces, kuru tirgus cena plašam patērētāju lokam bija un palika nepieejama. Var teikt, ka viņi izplatīja preču zīmi. Ja gandrīz neviens brendu vairs nenēsā, tad to beigu beigās valkā tikai modeļi uz modes šovu paklājiem, brenda tirgus lēnām apsīkst un tā prestižs mazinās. Turklāt Neapoies fabrikās tika izgatavoti arī tādi zīmolapģērbu izmēri, kurus modes nami savas reputācijas dēļ nemaz neražoja. Toties klaniem svarīgāka par reputāciju bija peļņa. Sekondiljano klaniem ar šo viltoto un vienlaikus īsto preču un narkotiku kontrabandas naudu bija izdevies nopirkt veikalus un tirdzniecības centrus, kuros aizvien biežāk autentiskie un viltotie izstrādājumi tika jaukti kopā, un nošķirt īsto no neīstā vairs nebija iespējams. Savā ziņā Sistēma uzturēja arī legālās modes pasauli un, par spīti straujam cenu pieaugumam, spēja izmantot tirgus krīzi. Sistēma nopelnīja astronomiskas summas un vienlaikus nesa pasaulē zīmolu Made in Italy.

Sekondiljano klaniem kļuva skaidrs, ka nevis narkobizness, bet gan starptautiskais tirdzniecības tīkls ar visām noieta vietām ir viņu lielākais trumpis. Pa apģērba tirdzniecības kanāliem daudzviet plūda arī kontrabandas narkotiku straume. Sistēmas bizness turklāt neaprobežojās tikai ar apģērbu, bet pievērsās arī ieguldījumiem tehnoloģiju jomā. Cik var spriest no 2004. gada izmeklēšanas datiem, klani pa saviem tirdzniecības tīkliem izplatīja arī no Ķīnas ievestus high-tech ražojumus. Eiropai tika apvalks, zīmols, slava, reklāma; Ķīna veidoja saturu, ražojumu kā tādu, turklāt ražošanas un materiāla izmaksas bija smieklīgi zemas. Kamoristu sistēmai izdevās nošaut divus zaķus, un tā bija ieguvēja visos tirgos. Klani bija sapratuši, ka tautsaimniecības sistēmu gaida grūti laiki, un tie gāja līdzi lielajām firmām, kas, vispirms investējušas Dienviditālijas nomalēs, lēnām pārvācās uz Ķīnu. Tiem izdevās uzošņāt, kuros reģionos lielās Eiropas firmas pasūta savus zīmolražojumus, un tie izdomāja iepirkt daļu no augsto tehnoloģiju izstrādājumiem, lai pēc tam tos pārdotu Eiropā — ar viltotu preču zīmi, lai tie izskatītos vēl iekārojamāki. Bet klani nebija ar pliku roku ņemami — tāpat kā ar kokaīnu, tie vispirms pārbaudīja ķīniešu fabriku saražotās preces kvalitāti. Tikai pēc produkcijas testēšanas tirgū tie noorganizēja vienu no plaukstošākajām starpkontinentu kontrabandām, kāda jebkad ēnu ekonomikas pasaulē redzēta. Tika vestas digitālās video un foto kameras, arī galdniecības instrumenti — urbjf pneimatiskie āmuri; slīpētāji; drupinātajā elektriskie vadi... Un visi šie izstrādājumi tika pārdoti ar preču zīmēm Bosch, Hammer, Hilti. Sekondiljano boss Paolo Di Lauro bija izlēmis investēt ķīniešu fotoaparātos vēl desmit gadus pirms tam, kad Itālijas ražotāju asociācija Confinindustria izlēma pastiprināt komercsadarbību ar Austrumiem. Austrumeiropas tirgū Di Lauro klanam izdevās pārdot tūkstošiem Canon un Hitachi modeļu. Lietas, kas agrāk bija pa kabatai tikai vidusšķirai un augstajai buržuāzijai; tagad, pateicoties Neapoles kameras organizētajai kontrabandai, kļuva pieejamas arī plašākam patērētāju lokam. Klani tikai uzurpēja preču zīmi, lai vieglāk ielauztos tirgū, bet izstrādājums bija faktiski viens un tas pats.

Neapoles DDA 2004. gada izmeklēšanā atklātās Di Lauro un Kontini klanu investīcijas Ķīnā parāda, ka bosiem piemīt stratēģiski tālredzīga biznesa domāšana. Lielā biznesa ēra bija pagājusi, un tas ļāva saliedēties noziedzīgajiem grupējumiem. Rafaeles Kutolo Jaunā organizētā kamora 80. gados bija tāda kā milzīga firma, centralizēts aglomerāts. Pēc tam parādījās milzīgā Antonio Barellino un Karmines Alfjeri Jaunā ģimene ar federācijas struktūru, tajā darbojās finansiāli neatkarīgas ģimenes, kuras vieno biznesa darījumi.

Mūsdienās ekonomikas elastīgums ļauj izvirzīties nelielām grupām ar menedžeru tipa bosiem. Šīm grupām ir simtiem apakšnodaļu — katra no tām lieliski zina, kas jādara. Horizontālā struktūra ir daudz elastīgāka par sicīliešu mafijas (Cosa Nostra jeb 'mūsu lieta) struktūru un daudz pieejamāka jaunajām kalabriešu mafijas (’ndrang-heta no grieķu andragath'ia, kas nozīmē 'varonība un tikums') aliansēm. Šai jaunajā struktūrā nemitīgi ieplūst aizvien jauni klani, kas nāk ar jaunām stratēģijām un ielaužas jaunos tirgus segmentos. Desmitiem policijas operācijās pēdējos gados atklāts, ka gan sicīliešu mafijai, gan ndrangetai vajadzējis sadarboties ar neapoliešu klaniem, lai iepirktu lielas narkotiku partijas. Kampā*iijas un Neapoles klani piegādāja kokaīnu un heroīnu par pieņemamām cenām, un bija daudzkārt ērtāk un lētāk vērsties pie viņiem, nekāpa tiešo sazināties ar dien-vidamerikāņu un albāņu kontrabandistiem.

Par spīti klanu reorganizācijai, kamora locekļu skaita ziņā ir un paliek Eiropas visapjomīgākā noziedzīgā struktūra. Uz katru sicīliešu mafiozu ir pieci kampānieši, bet uz katru ndrangetistu sanāk pat astoņi. Tātad kamoristu ir trīs vai pat četras reizes vairāk nekā citu mafiozo struktūru locekļu. Uzmanības centrā nemitīgi nonāk Cosa Nostra, plašsaziņas līdzekļi kā apsēsti vēsta par mafijas atentātiem ar bumbām, un uz to fona kamorai ir izdevies palikt praktiski nepamanītai, Pēc kriminālo grupējumu postfordiskās reorganizācijas Neapoles klani pārtrauca masveida naudas izmaksas, un tas zināmā mērā izskaidro sīkās noziedzības pieaugumu pilsētā, šai reorganizācijai pēdējo gadu laikā tikai pastiprinoties. Klaniem vairs nebija vajadzības visu pastāvīgi kontrolēt kā armijā, vismaz tiktāl, ciktāl kamoristisko grupu noziedzīgās darbības noritēja ārpus Neapoles.

Kā parāda Neapoles Antimafijas prokuratūras veiktā izmeklēšana, kamoristisko klanu federatīvā, elastīgā struktūra pārveidoja ģimeņu tīklu līdz nepazīšanai — mūsdienās šīs ģimenes ir nevis diplomātiskas alianses ar stabiliem miera paktiem, bet gan izpilddi-rekcijas. Kamora ir kļuvusi elastīga tāpēc, ka uzņēmumiem radās vajadzība pārvietot kapitālu, apvienot un slēgt sabiedrības, nodrošināt naudas apriti un prasmīgus ieguldījumus nekustamajos īpašumos bez pārmērīgiem teritoriāliem ierobežojumiem un lieka trokšņa medijos. Mūsdienās klaniem vairs nav jādarbojas kā lielām organizācijām. Šodien personu grupa var samesties kopā, laupīt, dauzīt skatlogus un zagt, neriskējot, ka to pēc tam novāks vai iesūks sevi klans. Neapolē plosās bandas, kurās nebūt nedarbojas tikai tādi ļaudis, kuri uz noziedzības ceļa izgājuši tādēļ, lai iedzīvotos naudā, varētu nopirkt luksusa auto vai eleganti dzīvot. Bieži vien bandīti apzinās, ka, apvienojoties un uzlabojot savu varas darbu kvalitāti; viņi var kļūt bagātāki un ieinteresēt klanus vai to apakš grupējumus. Ramorā kā struktūrā ir gan rijīgas grupas, kas piezīžas ikvienai biznesa artērijai kā utis, bremzējot attīstību, gan arī avangardiski, inovatīvi grupējumi, kas uzņem maksimālus attīstības un tirdzniecības apgriezienus. Abi pretējie un vienlaikus komplementārie attīstības spēki plosa un skrāpē pilsētas seju. Lai Neapolē kļūtu par veiksmīgu uzņēmēju, visērtāk ir būt nežēlīgam, bet nežēlība šai pilsētā ir rafinēta padarīšana. Tajā valda kara atmosfēra, tā smird pēc veciem sviedriem kā sporta zāle, tikai bez jumta. Tās ielas ir poligons, kur iemēģināt roku laupīšanā, zādzībās, izvarošanā, kur vingrināties varas ģimnastikā un manipulēt ar ekonomikas izaugsmi.

Piepilsētā šī Sistēma ir uzblīdusi kā rauga mīkla. Pašvaldības gan pilsētas, gan reģiona līmenī bija iedomājušās, ka var nostāties pret Sistēmu, nesadarbojoties ar to. Bet ar to vien nebija gana. Pašvaldības nebija pievērsušas šai parādībai pietiekami daudz uzmanības, uzskatot to par kaut ko pārejošu un marginālu. Līdz ar to Kampānijā kamoristu infiltrācija pašvaldību līmenī sasniedza neredzēti augstus apmērus. Kops 1991. gada Kampānijā ir likvidēta septiņdesmit viena komūna. Tikai Neapoles provincē vien tika atlaistas pašvaldību valdes šādās komūnās: Pocuoli, Kvarto, Marano, Melito, Portiči, Otaviano, San-džuzepē Vezuviano, Sandžennaro Vezuviano, Tercinjo, Kalandrino, Santantīmo, Tufino, Krispano, Kazamarčano, Nolā, Liveri, Bosko-reālē, Podžomarlno, Pompejos, Erkolano, Pimontē, Kazolā di Napoli, Santantonio, Abatē, Santamarijā Lakaritā, Torreannunciatā, Torredel-greko, Vollā, Brusčano, Ačerrā, Kazorijā, Pomiljano dArko un Fra-tamadžorē. Tātad ļoti daudzās, un šis skaits krietni pārsniedz citos Itālijas reģionos atlaisto pašvaldības valžu skaitu. Visā Sicīlijā, piemēram, tās ir 44, Kalabrijā — 34, Apūlijā — septiņas. Tikai deviņās no pavisam 92 Neapoles reģiona provincēm nekad nav iecelti pārvaldītāji no malas, notikusi izmeklēšana vai norīkota uzraudzība. Klana-struktūras ir ietekmējušas administratīvos normatīvus, tās iefiltrējušās pašvaldību sanitārajās iestādēs, iepirkušas zemes īpašumus, īsi pirms tie pasludināti par apbūvējamiem, pēc tam darbojušās kā apakšuzņēmēji tirdzniecības centru celtniecībā, uzstājušas, ka jāsvin tā vai cita svētā aizbildņa diena, uzbāzušās ar savu uzņēmumu sniegtajiem dažādajiem pakalpojumiem — no ēdināšanas līdz uzkopšanai, no transporta līdz atkritumu savākšanai.

Noziedzīgā biznesa īpatsvars Kampānijas ekonomikā pēdējos desmit gados bija sasniedzis nepieredzēti lielus un nospiedošus apmērus. Kamoras klaniem nav nepieciešami politiķi kā sicīliešu mafijai, Šeit, gluži otrādi, Sistēma ir vajadzīga politiķiem — vajadzīga kā ēst. Kampānijā ir izveidojusies stratēģija, kas pilsētās ļauj galvenajām politiskajām struktūrām, kuras atrodas plašsaziņas līdzekļu uzmanības centrā, formāli izskatīties imūnām pret dažādu veidu koruptīvām darbībām, savukārt provinces ciemos, kur klaniem vajadzīgs atbalsts ar ieročiem, meklēšanā esošu bandītu piesegšana un dažādi grūti noslēpjami ekonomiski manevri, sadarbība starp politiķiem un kamoristu ģimenēm ir ciešāka. Kamoras klanu vara ir proporcionāla to komerciālo impēriju ekspansijai. Ar to pietiek, lai kļūtu par noteicējiem arī visos citos līmeņos.

Sekondiljano un Skampijas perifērijas biznesa un kriminālās pārvērtības bija Ličardi ģimenes roku darbs. Šīs ģimenes operāciju centrs atradās Maserijā Kordonē un bija īsts neieņemams cietoksnis. Mafijas boss Džennaro Ličardi, t. s. ' a scigna jeb pērtiķis, bija pirmais, kurš izlēma, ka Sekondiljano klans jāpārveido. Par savu palamu viņam jāpateicas izskatam — viņš nudien atgādināja gorillu vai orangutānu. 80. gadu beigās Ličardi Sekondiljano klanā aizvietoja Luidži Džul-jano, kurš bija Forčellas, Neapoles centra klana, boss. Nomales tika uzskatītas par drausmīgām vietām, kurās nav veikalu, kur neviens nebūvē tirdzniecības centrus, īsi sakot, tur nekāda bagātība nespīd un izspiedēju bandām tur īsti nav ko darīt. Tomēr pār Ličardi nāca apgaismība, ka Šīs zonas var izmantot par narkotirdzniecības centriem, transporta bāzēm un ļoti lēta darbaspēka vervēšanas vietām. Šai teritorijā kā sēnes pēc lietus saradās jaunceltnes, urbānās aglomerācijas, un pilsēta pletās plašumā. Dzennaro Ličardi neizdevās pilnībā īstenot savu stratēģiju. Trīsdesmit astoņu gadu vecumā viņš cietumā nomira ar banālu nabas trūd; tiešām mafijas bosa necienīga nāve. Jo vairāk tāpēc, ka jaunībā Neapoles tiesas drošības telpās viņš pirms tiesas sēdes bija sakāvies ar trim Kutolo Jaunās organizētās kamoras un Jaunās ģimenes locekļiem un tika sadurts ar nazi sešpadsmit vietās, tomēr izdzīvoja.

Ličardi ģimenei izdevās pārveidot šo vietu, kas bija tikai darbaspēka rezervuārs, par narkotiku kontrabandas mašinēriju un starptautiskās noziedzības biznesa centru. Tekstilizstrādājumu un narkotiku sistēmai tika piesaistīti un tajā iesūkti tūkstošiem cilvēku. Visvairāk naudas tika ieguldīts tirdzniecībā. Pēc "pērtiķa’' Dzennaro nāves militāro varu pārņēma brāļi Pjetro un Vinčenco, bet ekonomiskā vara šai klanā piederēja Marijai, sauktai par ’apiccerella, Mazo.

Pēc Berlīnes mūra krišanas Pjetro Ličardi pārcēla lielāko daļu no savām legālajām un nelegālajām investīcijām uz Prāgu un Brno. Čehijā noteicēji bija Sekondiljano klani, kuri, lietojot perifērās ražošanas shēmu, sāka ieguldīt naudu, lai iekarotu Vācijas tirgu. Pjetro Ličardi izskatījās pēc menedžera, un biznesa partneri sauca viņu par "romiešu imperatoru”, jo viņš uzvedās autoritāri un augstprātīgi uzskatīja, ka visa pasaule ir tikai Sekondiljano klanu piedēklis. Ličardi bija atvēris apģērbu veikalu Ķīnā, atradis arī tirdzniecības punktu Taivānā, tātad ne tikai izmantoja lētu darbaspēku, bet arī ienāca vietējā tirgū. 1999. gada jūnijā viņu Prāgā arestēja. So nežēlīgo izsitēju apsūdzēja par to, ka viņš 1998. gadā bija licis uzspridzināt kādu automašīnu via Cristallini Neapolē, kad perifērijas klani rīvējās ar vēsturiskā centra klaniem. Ieliktā bumba bija paredzēta visam kvartālam, ne tikai vainīgajam klanam — kad automašīna uzgāja gaisā, tās atlūzas un stikli ievainoja trīspadsmit cilvēkus. Tomēr nebija pietiekami daudz pierādījumu, un viņš tika attaisnots. Itālijā Ličardi klans lielāko tekstila un tirdzniecības biznesa daļu pārcēla uz Kastelnuovo del Gardu Venetas reģionā. Netālu, Portogruaro, tika arestēts Vinčenco Perniče, Pjetro Ličardo māsasvīrs, un daži citi klana atbalstītāji, tostarp Kastelnuovo dzīvojošais Renato Peluzo. Venetas reģiona uzņēmēji un tirgotāji bija pieseguši meklēšanā esošo Pjetro Ličardi — ne jau starpklanu solidaritātes vārdā, bet gan tāpēc, ka viņi bija pilnīgi integrējušies klana izveidotajā noziedzīgajā biznesā. Ličardi klans bija talantīgs gan biznesā, gan militārajā organizācijā. Pēc Pjetro un Marijas aresta klanu vada meklēšanā esošais Vinčenco, kas rausta gan militārās, gan biznesa sviras.

Ličardi klans vienmēr ir bijis īpaši atriebīgs. Klans nežēlīgi atrieba Vinčenco Espozito, Džennaro Ličardi māsasdēla, nāvi. Divdesmit gadus vecais vīrietis tika nogalināts 1991. gadā Monterosas kvartālā, kas atrodas Aliansē līdzdalīgās Prestjeri ģimenes pārziņā. Tā kā Espozito bija rados ar vienu no Sekondiljano bosiem, viņu dēvēja par princi-pino, proti. Mazo princi. Uzkāpis uz motocikla, viņš bija devies noskaidrot, kāpēc piekauti daži viņa draugi. Ķiveres dēļ noturēts par algotu slepkavu, viņš tika nošauts. Ličardi klans vērsās pie Di Lauro ģimenes, kas bija laba Prestjeri klana sabiedrotā, apsūdzot to slepkavas pasūtīšanā, un saskaņā ar pentīto (“nožēlojušais'’ jeb “kolabo-rants”) Luidži Džuljano liecībām, tieši pats Di Lauro esot organizējis Mazā prinča novākšanu, jo pēdējais esot pārāk jaucies dažās lietās. Lai kā ari būtu, Ličardi klana vara bija tik neaizskarama, ka tas jutās spiests atriebties tiem, kas varēja būt vainojami Espozito nāvē. Viņi sāka tādu asinspirti, kurā dažās dienās tika noslaktēti četrpadsmit ilvēki, kas vairāk vai mazāk, tieši vai netieši bija iesaistīti viņu mantinieka slepkavībā.

Sistēmai bija izdevies pārveidot klasiskās izspiešanas un augļošanas shēmas. Sapratuši, ka tirgotājiem vajadzīgi skaidras naudas līdzekļi un ka bankas kļūst aizvien sīkstulīgākas, klani iespiedās starp piegādātājiem un veikalniekiem. Tirgotāji, kam jāiegādā prece, var maksāt skaidrā vai ar vekseļiem. Ja viņi norēķinās skaidrā, cena ir uz pusi vai pat par divām trešdaļām zemāka, nekā norēķinoties ar vekseļiem. Līdz ar to tirgotājs ir maksimāli ieinteresēts maksāt skaidrā, un arī vairumtirgotājs dod priekšroku skaidrai naudai. To piedāvā ldani; ar apmēram desmit procentu likmi; automātiski radot korporatīvas attiecības gan ar preces uzpircēju, gan pārdevēju, gan slēpto finansētāju, proti, klaniem. Peļņa tiek dalīta uz pusēm, bet, ja tirgotājs paliek parādā, tad klanu kase pieprasa aizvien augstākus procentus, un beigu beigās tirgotājam pieder tikai izkārtne un pieticīga mēnešalga. Atšķirībā no bankām klani parādsaistību gadījumā neatņem visu īpašumu, bet gan ļauj bijušajiem īpašniekiem likt lietā gūto pieredzi un turpināt ekspluatēt šo īpašumu. Kā var spriest pēc kādapentito jeb ko-laboranta paziņojumiem Neapoles DDA 2004. gada izmeklēšanas ietvaros, tikai Neapolē vien puse no veikaliem reāli pieder kamorai.

Tagad periodisku reketu, piemēram, tādu, kādu rāda Nannija Loja filmā “Mani sūta Pikone”, trīsreiz gadā — Ziemassvētkos, Lieldienās un Marijas Debesbraukšanas svētkos — apstaigājot mājas, piekopj tikai galīgi lūzeru klani, kas cīnās par izdzīvošanu un nejēdz nodarboties ar biznesu. Viss ir mainījies. Nuvoletas klans no Marano, perifērijas Neapoles ziemeļos, ir izveidojis iedarbīgāku reketa mehānismu, kas balstās savstarpējā izdevīgumā, un iekasē nodokļus par piegādātajām precēm. Sovmenis jeb Džuzepe Gala bija izsities kā atzīts un pieprasīts sagādnieks pārtikas biznesā. Viņš pārstāvēja В auli un Von Holten, un ar VJP Alimcntari starpniecību viņam bija izdevies kļūt par ekskluzīvu Parmalat pārstāvi Marano zonā. 2003. gada rudenī telefonsarunā, ko pārtvēra Neapoles DDA, Gala lielījās, cik veiksmīgs pārstāvis viņš ir: “Es viņus visus izsvēpēju, tagad mēs tirgū esam visspēcīgākie.v

Firmas, ar kurām viņš sadarbojās, nudien varēja būt drošas, ka tās tiks pārstāvētas visā teritorijā un ka būs noiets lielam daudzumam preču. Arī tirgotāji un lielveikali bija apmierināti, ka var andelēties ar Džuzepi Galu — tā kā viņam bija iespēja izdarīt spiedienu uz firmām un piegādāt*iiem, viņš varēja piegādāt preces ar diezgan lielām atlaidēm. Būdams Sistēmas cilvēks, Šovmenis kontrolēja ari transportu un līdz ar to nodrošināja saprātīgas cenas umpiegādi laikus.

Klani uzspiež savus “izredzētos” produktus nevis ar iebiedēšanu, bet gan ar izdevīgiem nosacījumiem. Galas pārstāvētie uzņēmumi paziņoja, ka esot bijuši kamoras reketa upuri, ka esot pakļāvušies klanu diktātam. Iepazīstoties ar tirdzniecības statistiku, kas pieejama Itālijas tirdzniecības konfederācijā, tomēr jāatzīmē, ka firmas, kas no 1998. līdz 2003. gadam bija vērsušās pie Galas, bija palielinājušas ikgadējo apgrozījumu par 40-80%. Ar savām komercstratēģijām Galam izdevās atrisināt klanu skaidrās naudas problēmu. Viņš pat atļāvās piemērot uzcenojumu Ziemassvētku kēksam, t. s. panettone, lai finansētu “prēmiju” apcietināto Nuvoletas klana locekļu ģimenēm. Tomēr veiksme sakāpa Sovmenim galvā, un, kā stāsta dažs labs pentito, viņš esot mēģinājis dominēt arī narkotiku tirgū. Tas nu Nuvoletas klanam galīgi nebija pa prātam. 2003. gada janvārī viņu atrada savā automašīnā sadedzinātu dzīvu.

Nuvoletas klans ir vienīgā ģimene ārpus Sicīlijas, kas ir pārstāvēta Cosu Nostra vadībā. Nuvoletas nav parasti sabiedrotie vai locekļi, viņi ir saistīti ar Korleones struktūrām, kas ir viens no ietekmīgākajiem mafijas grupējumiem. Nuvoletas klans ir tik ietekmīgs, ka sicīlieši, kā ziņo pentito Džovanni Bruska, 90. gadu beigās grasoties sākt automašīnu spridzināšanu vai pusē Itālijas, lūdza Marano klana padomu un līdzdalību. Tomēr Nuvoletām šāda ideja likās pārāk traka un pārāk politizēta, viņuprāt, ar to nekādus efektīvus militārus rezultātus panākt nebija iespējams, tāpēc viņi atteicās piedalīties atentātos un sniegt to rīkotājiem atbalstu loģistikā. Tā bija skaidra atbilde bez jebkādiem mājieniem vai tālāka aprēķina. Pats Toto Rīna mēģināja pierunāt bosu Andželo Nuvoletu, lai tas iejaucas un korumpē tiesnešus pirmajā lielajā procesā, bet arī tad Marano klans atteicās nākt palīgā Korleones militārajam spārnam. Kamēr notika kari Jaunās ģimenes iekšienē, kuros tika uzveikts Kutolo, Nuvoletas uzdeva sameklēt Džovanni Brusku, Sandžovanni Jāto bosu un tiesneša Džovanni Falkones slepkavu, liekot viņam Kampānijā novākt piecus cilvēkus, divus no viņiem izšķīdinot skābē. Viņi esot izsaukuši šo killeru tāpat, kā cilvēki parasti izsauc santehniķi, viņš pats apliecinājis tiesas priekšā, stāstot par Luidži un Vitorio Vastarellas izšķīdināšanai dotajām instrukcijām:

Mēs uzdevām iegādāties simts litrus sālsskābes, kā ari sameklēt divsimt litru tvertnes, kādās parasti glabā eļļu, un nozāģēt tām augšdaļu. Pēc pieredzes mums ir zināms, ka katrā tvertnē jāielej piecdesmit litri skābes, un divu personu novākšanai mums bija jāsagatavo divas tvertnes.

Nuvoletas klans sadarbībā ar Netuno un Polverino apakšklaniem bija uzlabojis stratēģijas, pēc kurām tika veikti ieguldījumi narkotiku kontrabandā, izveidojot īstu kokaīna akcionāru sistēmu. Neapoles DDA 2004. gada izmeklēšanā tika pierādīts, ka klans piesaistīja starpniekus, lai finansētu kokaīna partiju iegādi. Pensionāri, ierēdņi, mazie uzņēmēji un citi deva naudu kontrabandistu uzticības personām, kuras par to iegādājās narkotikas. Ieguldīt sešsimt eiro lielu pensiju narkotikās nozīmēja pēc mēneša saņemt atpakaļ divtik daudz. Vienīgā garantija bija starpnieku dotais vārds, un šie ieguldījumi gandrīz vienmēr atmaksājās ar uzviju. Naudas zaudēšanas risks nestāvēja klāt iegūtajai peļņai, it īpaši salīdzinot ar procentiem, kādus ieguldītāji saņemtu, ja izlemtu ieguldīt savus līdzekļus bankā. Vienīgās neērtības sagādāja organizācija — mazajiem investoriem nereti tika lūgts paglabāt nelielas kokaīna porcijas. Šādi piegādātā prece tika izvietota plašā teritorijā un to konfiscēt bija tikpat kā neiespējami. Kamoras klaniem šādi izdevās pavairot investējamo kapitālu, iesaistot sīkpilsoņus, kuriem it kā nebija nekā kopīga ar noziedzīgajiem mehānismiem, bet kuriem tomēr bija apnicis uzticēt savus uzkrājumus bankām. Nuvoletas un Palmerino klani pārveidoja arī mazumtirdzniecības struktūras, piemēram, tie padarīja frizētavas un solārijus par kokaina tirgošanas punktiem. No narkotiku kontrabandas gūtā peļņa pēc tam tika atkārtoti investēta, ar svešu vārdu iegādājoties dzīvokļus, viesnīcas, pakalpojumu sabiedrību akcijas, privātskolas un pat mākslas galerijas.

No apsūdzības rakstiem izriet, ka lielāko daļu Nuvoletas klana kapitāla koordinēja Pjetro Nočera, viens no visspējīgākajiem menedžeriem, kas regulāri braukāja ar Ferrari un kam bija privātā lidmašīna. Neapoles tiesa 2005. gadā izdeva rīkojumu apķīlāt nekustamo īpašumu un uzņēmumus vairāk nekā 30 miljonu eiro vērtībā; patiesībā tie bija vien nieka 5% no Noceras biznesa impērijas. Izbijušais ka-morists Salvatore Speranca, kas tagad sadarbojās ar tiesībaizsardzības iestādēm, paziņoja, ka Nočera pārzina visus Nuvoletas klana līdzekļus un ka viņš pārrauga arī ‘organizācijas ieguldījumus zemes īpašumos un būvniecībā". Nuvoletas investēja Emīlijā Romanjā, Venetā, Marķē un Lācijas provincē, izmantojot ražošanas un darba kooperatīvu Enea, ko Nočera vadīja arī tad, kad viņš jau bēguļoja no policijas. Sis kooperatīvs iekasēja fantastiskas summas, un tam izdevās iegūt valsts pasūtījumus Boloņā, Redžo Emīlijā, Modēnā, Venēcijā, Askoli Pičeno un Frozinonē. Jau gadiem ilgi Nočera darbojās arī Spānijā, piemēram, Tenerifē, kurp Nočera bija devies pastrīdēties ar Armando Orlando, kurš, pēc izmeklētāju domām, arī piederēja pie klanu “virsotnes”. Strīdus ābols bija līdzekļi, kas izlietoti, ceļot iespaidīgu tūrisma kompleksu ar nosaukumu Marina Palace. Nočera pārmeta Orlando, ka tas tērē pārāk daudz naudas, jo tiek izmantoti pārāk dārgi materiāli. Esmu redzējis šo Marina Palace tikai internētā, tā mājaslapa komentārus neprasa: milzīgs aglomerāts ar betonētiem baseiniem, ko Nuvoletas klans bija uzbūvējis, lai iespiestos Spānijas tūrisma biznesā.

Ari Paolo Di Lauro ir Marano noziedznieku kalves produkts — kriminālo karjeru viņš sāka kā Nuvoletas klana pārstāvis. Mazpama-zām Di Lauro attālinājās no Nuvoletāna un 90. gados kļuva par Kastel-Iammares klana bosa Mikēles DAlessandro labo roku, piesedzot savu bosu slapstīšanās laikā. Viņš bija iecerējis koordinēt narkotiku tirdzniecību uz ielām pēc tādas pašas loģikas, ar kādu bija organizējis darbu veikalu tīklos un apģērbu fabrikās. Boss atskārta, ka pēc tam, kad Džennaro Ličardi bija cietumā atdevis galus, teritorija Neapoles ziemeļos varēja kļūt par vislielāko brīvdabas narkotiku tirgu, kāds jebkad ir redzēts Itālijā vai pat visā Eiropā. Par tirgu, kurā saimniekotu tikai viņa vīri. Paolo Di Lauro vienmēr bija rīkojies klusītēm — viņš vairāk atgādināja grāmatvedi, nevis gangsteri —, proti, viņš atklāti nelīda iekšā citu bosu teritorijās un centās negadīties izmeklētāju vai kratītāju ceļā.

Viens no pirmajiem, kas atklāja savas organizācijas struktūru, bija pentito Gaetano Konte. Šī pentito dzīvesstāsts ir īpaši interesants. Izbijis karabinieris, dienējis Romā toreizējā premjera un prezidenta vienā personā Frančesko Kosigas miesassardzē. Viņa īpašības un fakts, ka viņš ir bijis Republikas prezidenta eskortā, ļāva viņam iedraudzēties ar bosu Di Lauro. Klana interesēs pārzinādams reketu un narkotiku kontrabandu, Konte beigu beigās izlēma sadarboties ar tiesnešiem un sniedza viņiem tik bagātīgu un detalizētu informāciju, kādu spēj iegūt tikai karabinieris.

Paolo Di Lauro iesauka bija Ciruzzo ’о milionario jeb Miljonārs Ciruco. Sim vārdam itāļu valodā ir nedaudz komiska pieskaņa, tomēr šādām "birkām” vienmēr pamatā ir precīza loģika, tās vienmēr nosēžas īstajā vietā. Sistēmai piederīgos vienmēr dēvē tikai iesaukās, tā ka īstais vārds un uzvārds daudzkārt “izšķīst” un aizmirstas. Iesauku neviens neizvēlas pats, bet tā rodas negaidot — kāds saskata tai pamatojumu un kāds cits to apstiprina un atkārto. Var teikt, ka kamoristu iesaukas rodas pilnīgi nejauši. Paolo Di Lauro par Miljonāru Čiruco iesauca boss Luidži Džuljano, kurš kādu vakaru Paolo redzēja parādāmies pie pokera galda un metam no kabatām ārā simttūkstoš liru banknotes. Džuljano iesaucās: “Eu, kas tad te mums atnācis. Miljonārs Ciruco?” Tā nu šis alkohola slacītā vakara jociņš vienā mirklī nostiprinājās kā pareizā iesauka.

Iesauku ir bez sava gala. Jaunās ģimenes boss Karmine Alfjeri tiek saukāts par ’o ’ntujato, tas ir. Dusmīgais, jo viņš vienmēr par kaut ko kurn un ar kaut ko ir nemierā. Ir iesaukas, kuru pamatā ir ģimenes senču rūpali, kas pielīp mantiniekiem, piemēram, boss Mario Febro-čino lepojas ar segvārdu ’o graunar ( ogļa tirgonis'), jo viņa priekšteči pārdeva ogles, — šāds segvārds izrādījās pietiekami labs bosam, kurš ar Vezuviano kam or as naudu bija kolonizējis Argentīnu. Ir palamas, kas saistītas ar kamoristu hobijiem, piemēram, Nikola Luongo tiek dēvēts par ’o wrangler, jo ir apsēsts ar Wrangler džipiem, kas, starp citu, ir Sistēmas cilvēku iecienītākā auto klase. Ir virkne pavārdu, kas saistīti ar to īpašnieku pazīmēm — Džovanni Birra sava kārnā, garā rumpja dēļ izpelnījies iesauku 'a mazza, proti. Nūja; Konstantino Jakomino saukā par capaianca (‘matainis’) ātri augošo sirmo matu dēļ; Čiro Macarella ir ’o scellone (‘eņģelis’), jo viņam ir izspiedušās lāpstiņas; Nikola Pjaneze ir iesaukts par ’o mussuto (žāvēta plekste’) savas ārkārtīgi baltās ādas dēļ; Rozario Privāto ticis pie iesaukas mignolino (‘smukulītis’); Dario De Simone — ’о nano jeb Punduris. Ir arī nesaprotamas “kļičkas”, piemēram, Antonio Di Fraija tiek saukāts par ’u urapcchiello (pātagas gals, ko izgatavo no žāvēta ēzeļa dzimumlocekļa). Karmine Di Džirolamo ir dabūjis iesauku ’o sbirro (‘ments’) — kur vien viņš parādās, tā klāt ir arī policisti un karabi-nieri. Čiro Monterizo nez kāpēc ir izpelnījies iesauku ’o mago (‘burvis’). Paskvale Gallo no Torreannunciatas skaistās sejas dēļ ir iesaukts par ’o belīillo (‘skaistulīti’), Russo klans nes pavārdu i capitoni (‘zuši’), bet Mallardo klans maskējas ar vecu ģimenes atzara uzvārdu Karlan-toni, tāpat Belfortes sevi dēvē par Mecakane un Pikolo ģimene — par Kvakvaroni. Vinčenco Macarella ir ’o pazzo (‘trakais’), bet Antonio Di Basi ir pavesino, jo, piedaloties bruņotās laupīšanās, viņš vienmēr mēdza našķoties ar šīs markas cepumiņiem. Neapoles rajona Quar-tieri spagnoli boss Domeniko Russo ir iesaukts par Mīmi dei cani (‘mazais suņu Domeniks’), jo viņš bērnībā tirgojies ar kucēniem via Toledo ielā. Tad jāmin Antonio Karlo D’Onofrio, tā sauktais Cacluc-ciello ’o mangiavatt’ (‘Kārlītis-kaķēdājs’); runā, ka viņš esot iemācījies šaut, ņemot uz grauda apkārt klīstošus kaķus. Džennaro Di Kjara, kas mēdzot lēkt no biksēm ārā ikreiz, kad kādam gadās pieskarties viņa sejai, tiek saukts par file scupierto (‘kailais vads'), Vel ir iesaukas, kuru cilme ir onomatop о ētiska, piemēram, Agostino Tardi ir picc росс, Domeniko di Ronca ir scipp scipp, Rafaele Džuljano ir о zui, Antonio Bifone ir zuzu, De Simones ģimenes iesauka ir quaglia quaglia, bet Avers as Id a nu dēvē par zigzag.

Antonio Di Vidno bieži pasūtināja vienu un to pašu dzērienu, izpelnoties iesauku lemon-, Vinčenco Benitoci ovālās sejas dēļ ir dabūjis iesauku Cīcciobello (‘apaļģīmis’); Džennaro Lauro ir о diciassette (septiņpadsmitais'), droši vien adreses dēļ; bet Džovanni Aprea — punt ’e curtiello (‘naža vicinātājs'), jo viņa vecaistēvs 1974. gadā filmējies Paskvales Skvitjeri filmā I guappi (‘Bandīti’), tēlojot vecu kamo-ristu, kas māca puikam, kā lietojams nazis.

Ir ari tādas “kličkas”, kas var padarīt to īpašniekus par mediju zvaigznēm vai, gluži otrādi, apsmieklu. Slavenais Frančesko Skjavone, saukts arī par Sandokan (‘pirāts’) — šis “nežēlīgais" pavārds viņam ticis, pateicoties vizuālai līdzībai ar aktieri Kabiru Bedi, kurš tēloja “Malaizijas tīģeri" pēc Emilio Salgāri romāna motīviem uzņemtā itāļu seriālā; Paskvaie Tavoleta analoga iemesla dēļ iesaukts par Zorro; vēl jāpiemin Luidži Džuljano, tā sauktais ’o re ('karalis'), kam ir papildu iesauka Lovigino — tās izcelsme meklējama pieņēmumā, ka amerikāņu mīļākās šim bandītam tuvības brīžos čukst I love Luiginoj viņa brāli savukārt sauc pavārdā ’o lione (‘lauva’). Frančesko Verde ir pazīstams ari ar Etiopijas imperatoru titulu ’о negus, laikam tāpēc, ka bija ļoti ceremoniāls un ilgi noturējās pie varas. Mario Skjavones iesauka ir Menelik — tā sauca arī slaveno etiopiešu imperatoru, kurš pretojās itāļu armijai. Bet Vinčenco Karobene ir Gheddafi, tāpēc ka viņš ir izspļauts lībiešu ģenerāļa dēls. Boss Frančesko Bidonjeti ir pazīstams ar iesauku Cicciotto di Mezzanotte ('pusnakts resnais’), jo ikviens, kam ar viņu bija kāda darīšana, varēja būt drošs, ka viss ieilgs līdz pusnaktij vai pat rīta gaismai. Daži gan apgalvo, ka šī iesauka radusies tāpēc, ka viņš jaunībā uzkalpojies līdz klana virsotnei, strādādams par suteneru. Tā nu viss viņa klans iesaukts par “pusnaktsniekiem".

Iesaukas ir gandrīz visiem bosiem — tās ir kā personas kods, identifikators. Iesauka bosam ir tas patsfkas stigmas, ciešanu zīmes, svētajam, Tā apliecina piederību Sistēmai. Jebkurš var būt Frančesko Skjavone, bet Sandokan ir tikai viens vienīgs; jebkurš var būt Karmine Alfjeri, bet tikai viens atsauksies uz vārdu ’o 'ntufato ('dusmīgais'); kurš katrs var saukties vārdā Frančesko Verde, bet ar imperatora titulu 'o negus lepojas tikai viens; dzimtsarakstu nodaļās var būt neskaitāmi Paolo Di Lauro, bet tikai viens būs Ciruzzo ’o milionario jeb Miljonārs Ciruco.

Ciruco bija izlēmis rīkoties bez lieka trokšņa — izvēršot bandītiskās darbības ne pārāk aktīvi, bet plašā mērogā. Par Šo bosu ilgu laiku nekādu ziņu nebija pat policijai. Pirms viņu izsludināja meklēšanā, viņam bija darīšana ar tiesībsargājošajām iestādēm tikai vienu vienīgu reizi, un arī tad dēla Nuncija sagādāto nepatikšanu dēļ — dēls bija uzbrucis skolotājam, jo tas bija atļāvies izteikt dažas kritiskas piezīmes. Paolo di Lauro spēja uzturēt tiešus kontaktus ar dienvidameri-kāņu karteļiem un sadarbībā ar Albānijas mafiozajiem grupējumiem bija izveidojis plašus kontrabandas tīklus. Pēdējā laikā narkotikas tiek pārvadātas pa visai precīziem maršrutiem. Dienvidamerikāņu kokaīns nonāk Spānijā, kur to uzpērk mazumtirgotāji, vai. arī to pa zemes ceļiem aizved šķirošanai uz Albāniju. Fleroīna izcelsmes valsts ir Afganistāna, no turienes caur Bulgāriju, Kosovu un Albāniju tas nonāk citās Eiropas valstīs. Hašišs un marihuāna no Magnba valstīm Zie-meļāfrikā ar turku un albāņu starpniecību tiek izplatīta Vidusjūras reģionā. Di Lauro izdevās izveidot tiešus kontaktus un brīvi piekļūt visiem narkotiku tirgiem, viņš ar visai sarežģītām stratēģijām kļuva par kažokādu un narkotiku kontrabandas bosu numur viens. 1989. gadā viņš nodibināja slaveno uzņēmumu Confezioni Valent di Paolo Di Lauro & C. — saskaņā ar statūtiem tam bija jābeidz darboties 2002. gadā, bet to jau 2001. gada novembrī apķīlāja Neapoles tiesa. Uzņēmumam Valent izdevās dabūt dažādus publisko pasūtījumu līgumus visā Itālijā saistībā ar cash and carry, proti, preču piegādi un tirdzniecību ārpus telpām. Uzņēmumam bija dažādi darbības mērķi, kā arī milzīgs potenciāls — tas tirgojās ar mēbelēm, audumiem, gaļas izstrādājumiem un minerālūdeni. Valent piegādāja gatavos ēdienus dažādām valsts un privātām struktūrām un pārraudzīja darbu dažādās lopkautuvēs. Saskaņā ar darbības mērķiem Paolo Di Lauro uzņēmums Valent bija apņēmies iespiesties arī viesnīcu un restorānu tīklu celtniecības sektorā un "iespēju robežās darboties arī izklaides industrija'. Vienlaikus uzņēmums deklarēja, ka tas "iepirks zemesgabalus un vai nu pats, vai ar būvuzņēmēju starpniecību cels tirdzniecības centrus vai dzīvojamās mājas". Neapoles pašvaldība 1993. gadā izsniedza šim uzņēmumam tirdzniecības atļauju; uzņēmumu vadīja Di Lauro dēls Kozimo. Paolo Di Lauro ar klanu saistītu apstākļu dēļ 1996. gadā “nogāja no skatuves” pārrakstot savas akcijas sievai Luīzai. Lai uzbūvētu Di Lauro dinastiju, ģimenei bija arī šis tas jāupurē. Luīza Di Lauro dzemdēja desmit dēlus. Kā kārtīga mājasmāte viņa rūpējās, lai bērnu pulks palielinātos atbilstoši ģimenes finansiālās labklājības pieaugumam. Visi kā viens sāka darboties klanā — Kozimo, Vinčenco, Ciro, Marko, Nuncio, Salvatore, bet bija arī mazie, pilngadību nesasniegušie. Ja var spriest pēc ieguldījumiem, Paolo Di Lauro savā ziņā bija pieķēries Francijai — viņam bija veikali Nicā, kā arī Parīzē (rue Cha-renton 129) un Lionā {Q_uai Perrache 22). Viņš gribēja, lai itāļu mode nonāktu Francijā tieši caur viņa veikaliem, lai to pārvadātu viņa furgonos, lai Elizejas laukos vējotu Skampijas varas smarža.

Bet milzīgais Di Lauro bizness sāka krist Sekondiljano klaniem uz nerviem. Di Lauro klans bija paplašinājies lielā steigā, tā atsevišķās daļas bija pārāk autonomas, un arī narkotiku tirdzniecības vietās gaiss sāka kļūt spiedīgs. Skampijas klani loloja cerības, ka gan jau viss nokārtosies tāpat kā iepriekš. Pietika sadzert, lai ikvienai krīzei atrastos risinājums. Te jāpiemin kāds īpašs dzēriens, kas tika nobaudīts slimnīcā, kur uz nāves gultas pēc smagas avārijas gulēja Di Lauro dēls Domeniko. Domeniko bija problemātisks puisis. Bosu dēli nereti sāk

murgot, ka ir visuspēcīgi un ka viņu rīcībā ir veselas pilsētas ar visiem, kas tajās mīt. Pēc policijas izmeklēšanas datiem, 2003. gada oktobrī Domeniko ar savu miesassargu un draugu bariņu kādu nakti izlēma iebrukt Kazorijas mazpilsētā un paplosīties — viņi dauzīja logus, uzlauza garāžas, demolēja mašīnas, dedzināja miskastes, appūta ar krāsu sienas un ar šķiltavām kausēja plastmasas zvanu pogas. Šos zaudējumus tētuks atlīdzināja bez lielas runāšanas, diplomātiski, tā teikt, likvidēja ģimenes atvases izraisīto katastrofu sekas, nelikdams uz spēles savu autoritāti. Domeniko bija braucis ar moci un kādā līkumā nolidojis no ceļa, nokritis un, pāris dienas nogulējis komā, slimnīcā nomira. Šī bēdīgā epizode lika sapulcēties klana virsotnēm, lai tiktu izpildīts sods un vienlaikus pasludināta amnestija. Skampijas klanos šis nostāsts visiem ir labi zināms. Var jau būt, ka tās ir tikai runas, var būt, ka tas viss ir pagrābts no zila gaisa, tomēr tas parāda, cik dinamiski kamoras ietvaros tiek risināti konflikti.

Runā, ka Džennaro Marino, alias Makkejs, Paolo Di Lauro favorīts un potenciālais pēctecis, esot devies uz slimnīcu, kur atradies mirstošais dēls, lai sniegtu bosam kādu mierinājumu. Tas viņam nudien izdevies. Di Lauro pasaucis viņu sānis un piedāvājis iedzert. Boss iečurājis glāzē un pasniedzis to viņam. Bosa ausīs esot nonākušas runas par viņa favorīta rīcību, uz ko nekādā ziņā nedrīkstēja skatīties caur pirkstiem. Makkejs esot pieņēmis dažus komerclēmumus bez bosa ziņas, tāpat viņš arī nav atskaitījies par dažām naudas summām. Boss apzinājies, ka viņa pēctecis grib darboties lielākas autonomijas apstākļos, un gribējis viņam piedot, uzskatot favorīta rīcību par pār-centību nezināšanas dēļ. Stāsta, ka Makkejs esot šo glāzi arī iztukšojis — visu, līdz pēdējai pilītei. Kārtīgs čuru malks bija palīdzējis novērst pirmo šķelšanos Di Lauro klana vadībā. Bija iestājies tāds nedrošs klusums pirms vētras, ar kuras radītajām sekām nieres vairs galā netiks.

SEKONDILJANO KARŠ

Makkejs un Andžoleto bija visu izlēmusi. Izlēmuši veidot savu grupu, darīt to oficiāli, ar visu veco vadoņu pielaišanu, jo vēlējās nevis konfliktēt ar organizāciju, bet gan konkurēt ar to. Godīgi konkurenti lielā tirgū. Plecu pie pleca, bet autonomi. Pēc pentito Pjetro Espozito izteikumiem, viņi nosūtījuši ziņu Kozimo Di Lauro, karteļa Šefam. Viņi gribēja satikties ar Paolo, lielo bosu, tēvu, asociācijas galvu. Runāt ar viņu aci pret aci, pateikt, ka nav apmierināti ar viņa dēlu pieņemtajiem reorganizācijas lēmumiem. Viņi vēlējās paskatīties viņam acīs, lai nebūtu jātic no mutes mutē nodotām, ar siekalām aplipušām ziņām, jo pa tiešo ar bosu sazvanīties nebija iespējams, jo pēc mobilā telefona varētu noteikt viņa atrašanās vietu. Džennijs Makkejs gribēja satikt bosu Paolo Di Lauro, kurš savulaik bija ļāvis viņam brīvi saimniekot un iet uz augšu biznesā.

Kozimo oficiāli piekrīt sarīkot tikšanos, tā, starp citu, ir arī izdevība sastapt organizācijas “lielās zivis” — bosus, šefus, zonu atbildīgos. Nepiekrist nav iespējams. Bet šķiet, ka Kozimo jau ir visu pārdomājis. Izskatās, ka viņš zina, kādā virzienā organizēt darījumus, kā aizstāvēt savu nostāju. Spriežot pēc izmeklēšanas materiāliem un liecībām, Kozimo nesūta uz tikšanos padotos. Viņš nesūta “zirgu tirgoni” Džovanni Korteži, kas ir oficiālais runasvīrs un vienmēr ir nodrošinājis starpniecību starp Di Lauro ģimeni un ārpasauli. Kozimo sūta brāļus Marko un Giro rūpīgi izpētīt tikšanās vietu. Viņiem jāiz-

lūko, no kuras puses vējš pūš, turklāt jārīkojas pilnīgā slepenībā. Viņi ātri aizbrauc turp — bez apsardzes, varbūt vieglajā automašīnā. Tomēr ne pārsteidzīgi — viņi sagatavo sev atkāpšanās ceļus, norīko “uz vietām” dežurantus, bet tā neuzkrītoši. Tad ziņo Kozimo, izstāsta visu sīki un smalki. Kozimo saprot, kas par lietu. Sī tikšanās ir lamatas, lai novāktu Paolo un visus, kas gadīsies viņam tuvumā. Tikšanās ir viltīga manipulācija, nogalināšanas stratēģija, kas iezvanītu jaunu karteļa vadīšanas laikmetu. Skaidrs, ka impērijas neviens nesadala, ieņemot miera stāju, tās tiek sacirstas gabalos ar kaujas cirvi. Sī versija tiek izplatīta, to atstāsta visi liecinieki un pentiti.

No Kozimo, kam Paolo Di Lauro ir uzticējis narkobiznesu, tātad visatbildīgāko biznesa daļu, tiek sagaidīts lēmums. Gaidāms karš, kas netiek pieteikts, bet norisinās galvā; Kozimo gaida, ko darīs pārējie, viņš negrib sēt sāncenšos paniku. Viņš apzinās, ka pēc neilga laika sekos uzbrukums ar zobiem un nagiem, bet viņam ir jāiegūst laiks, lai pieņemtu precīzu, nekļūdīgu un uzvarošu stratēģiju. Jāsaprot, uz ko var paļauties, kuri spēki ir viņa kontrolē. Kurš ir ar viņu un kurs — pret. Uz šaha galdiņa nav daudz brīvu vietu.

Di Lauro aizbildinās ar policijas reidiem — tēvs nevarēs ierasties. Viņš ir policijas meklēšanā jau vairāk nekā desmit gadus. Palaist garām tikšanos nav liela muiža — galu galā meklējamais ierindots starp trīsdesmit visbīstamākajiem Itālijas noziedzniekiem. Vislielākais narkobiznesa holdings, viens no spēcīgākajiem gan starptautiskajā, gan pašmāju līmenī, pēc nevainojamas darbības gadu desmitu garumā nu atrodas letālas krīzes priekšā.

Di Lauro klans vienmēr ir darbojies kā nevainojami organizēts uzņēmums. Boss to veidojis pēc vairāklīmeņu struktūras parauga. Pirmajā organizācijas līmenī atrodas virzītāji un finansētāji, proti, klana vadošie kadri, kas ar savu tiešo sabiedroto palīdzību virza un kontrolē narkotiku kontrabandas plūsmu — tajā pēc Neapoles Antimafijas prokuratūras datiem figurē, piemēram, Rozario Pariente, Rafaele Abi-nante, Enriko DAvanco un Arkandželo Valentino. Otrajā līmenī ir

narkotiku faktiskie apgrozītāji — uzpircēji un sadalītāji; kas sazinās ar noņēmējiem un garantē viņiem tiesisko aizsardzību aresta gadījumā. Svarīgākie kadri šeit ir Džennaro Marino, Lučo De Luča, Paskvale Gardžulo. Trešo līmeni veido nelegālo tirgu vadītāji, respektīvi, klana locekļi, kas tieši sazinās ar tirgotājiem, koordinē “šuherus” bēgšanas ceļus, kā arī nodrošina apsardzi veikaliem, kuros glabājas un tiek fasēta prece. Ceturtais, redzamākais līmenis ir tirgotāji. Katrā līmenī vēl ir apakšlīmeņi, kas rotē tikai ap kādu konkrētu personu un neietekmē kopējo struktūru. Šī organizācija ļauj gūt peļņu, kas sasniedz 500% no sākotnējām investīcijām.

Di Lauro biznesa modelis vienmēr man ir atgādinājis fraktāļu ģeometriju, kas mācību grāmatās skaidrota ar banānu ķekara piemēru — katrs banāns ir ķekars, kurā katrs banāns arī ir ķekars, un tā līdz bezgalībai. Di Lauro klans ar narkotikām vien nopelna 500 000 eiro dienā. Tirgotāji, veikalnieki un kurjeri bieži vien nemaz neietilpst organizācijā, bet ir tikai līgumdarbinieki. Narkobizness ir milzīga nozare, kurā strādā tūkstošiem cilvēku, kas nemaz īsti nezina, kam ir pakļauti. Parasti viņi nojauš, kuras kamoras ģimenes labā viņi strādā, bet ne vairāk. Ja kāds pēc apcietināšanas izlemj sadarboties, viņš par organizācijas struktūru neko daudz pastāstīt nespēj, jo pārzina tikai savu specifisko darbības rādiusu, kas ir visai ierobežots, bet par visas organizācijas struktūru, par milzīgo organizācijas varas un naudas tīklu viņam ir gauži miglains priekšstats.

Visai ekonomiski finansiālajai struktūrai ir ari bruņots atbalsts — zvērīgi izsitēji ar dažnedažādiem papildspēkiem. “Killeru” komandā darbojās Emanuēls DAmbra, Ugo De Luča, tā sauktais Ugariello, Nando Emolo jeb ’o schizzato (‘psihs'), Antonio Ferraro, saukts ari par ’o tavano (‘Tavo = upe Itālija ), Salvatore Tamburino, Salvatore Petričone, Umberto Lamonika, Antonio Menneta. Kā zonas vadītāji un palīgspēki šai struktūrā darbojās arī Džennaro Aruta, Čiro Sadžeze, Fulvio Montanino, Antonio Galeota, Džuzepe Preciozo (Paolo personiskais miesassargs) un Konstantino Sorrentino. Šai organizācijā kopumā darbojās vismaz 300 algotu cilvēku. Šādā sarežģītā struktūra visam jānotiek pēc skaidriem noteikumiem. Tai bija milzīga, vienmēr pieejama auto un moto bāze — ja nu steidzami savajagas. Slepens ieroču arsenāls ar iekārtām, ar kurām nekavējoties iznicināt slepkavībās izmantotos Šaujamos. Bija arī loģistikas tīkls, kas uzreiz pēc uzbrukuma ļāva killeriem nokļūt mācību šaušanas poligonā, kurā apmeklētāji tiek reģistrēti, līdz ar to nodrošinot alibi un sajaucot pēdas ballistiskajai analīzei. Pulvera atliekas ir tas, no kā killeri baidās visvairāk — tās nav iespējams notīrīt, un tās ir vispārliecinošākais pierādījums. Organizācijai pat bija tīkls, kas “Šāvējiem” nodrošināja virsdrēbes — neuzkrītošus sporta kombinezonus un motociklistu ķiveres, kas uzreiz pēc slepkavības tika iznīcinātas. Uzņēmums, kas darbojas kā Šveices pulkstenis, proti, perfekti vai gandrīz perfekti. Tas mēģina nevis noslēpt uzbrukumu, atentātu, slepkavību, bet gan iznīcināt visus pierādījumus, ko varētu izmantot tiesa.

Es jau kādu laiku interesējos par Sekondiliano. Kopš Paskvale vairs nestrādā par Šuvēju, viņš mani regulāri informēja par to, kādi vēji pūš šai zonā, — tie bieži mainījās, tāpat kā naudas plūsma un investīcijas.

Braukāju pa Neapoles ziemeļu rajoniem ar motorolleru Vespa ('lapsene’). Sekondiljano un Skampijas zonās man vislabāk patīk gaisma — platas, garas ielas. Tajās ir gaiss, ne tā kā vecpilsētas labirintos — it kā zem asfalta un milzīgajām celtnēm vēl aizvien būtu saglabājusies dzīva zeme. Starp citu, Skampijas klanu zonā ietilpst ari pati vieta, Scampia kādā izzudušā neapoliešu dialektā nozīmē atklāta zeme', ‘zaļumi’ — šai vietā diemžēl 60. gados tika uzcelts bēdīgi slavenais dzīvojamo māju komplekss Vele ('buras’). Murgainas, slimas arhitektūras simbols vai varbūt vienkārši betona utopija, kas nav spējusi aizkavēt narkotiku kontrabandas mašinēriju, parazītu, kas iespiedies šāspuses sabiedrības slāņos. Ilgstošais bezdarbs un jebkāds sociālās labklājības projektu trūkums ir novedis pie tā, ka šai vietā tiek uzglabāti narkotiku kilogramu simti, šeit tiek atmazgāta narkotiku nauda, iepludinot to plaukstošā un legālā biznesā. Sekondiljano ir kā apakšlīmenis, no kura var iepumpēt nelegālā tirgus skābekli legālajā uzņēmējdarbībā. 1989. gadā Kamoras observatorija, t. i., mafijas uzraudzības iestāde, vienā no publikācijām atzīmēja, ka Neapoles ziemeļu priekšpilsētās narkotirgoņu skaits uz vienu iedzīvotāju ir viens no lielākajiem Itālijā. 2004. gadā tas bija lielākais Eiropā un pasaules augstāko rādītāju “piecinieka’.

Ar laiku mana seja ieguva pazīstamību. Klana “sargkareivjiem” no tā ir ne silts, ne auksts. Teritorijā, kuru kāds pārrauga “uz aci” proti, vizuāli, ir daudz trauksmes faktoru, piemēram, policisti, karabinieri, konkurējošo ģimeņu iesūtītie spiegi; turpretim nomierinoša ir pircēju klātbūtne. Viss pārējais, kas nav nedz patīkams, nedz ari nepatīkams, kas netraucē mieru, ir neitrāls, bez nozīmes. Iekļūt šai kategorijā nozīmē neeksistēt. Narkotiku tirgi mani vienmēr ir apbūruši ar savu nevainojamo organizāciju, kas ir pagrimuma pretstats. Kā jau minēju, narkotiku kontrabanda darbojas kā pulksteņa mehānisms. Cilvēki tajā kustas kā zobrati, kas liek ritēt laikam. Visas kustības šai sistēmā ir saistītas. Vērojot šo tirgu, jutos kā pasaku filmā. Alga tiek izmaksāta katru nedēļu, 100 eiro “sargkareivjiem”, 500 — tirgus koordinatoriem un kasieriem, pa 800 katram narkotirgonim un pa tūkstotim tiem, kas pārzina veikalus vai noliktavas vai slēpj narkotikas mājās. Maiņu darbs ir organizēts no trijiem pēcpusdienā līdz pusnaktij un no pusnakts līdz četriem rītā. No rīta ir grūti pārdot narkotikas, jo ielās ir pārāk daudz policistu. Visiem ir viena brīvdiena, un, ja kāds ierodas narko-tirgū ar nokavēšanos, tad par katru kavētu stundu no iknedēļas algas tiek atvilkts 50 eiro.

Via Baku ielā visu laiku var nopirkt narkotikas. Klienti atbrauc, samaksā, savāc preci un aizbrauc. Reizēm mašīnas pat stāv rindā, gaidot, līdz narkotirgonis tās apkalpos. īpaši sestdienu vakaros. Tad uz šo zonu pārceļ narkotirgoņus no citām zonām. Via Baku ienes pusmiljonu eiro mēnesī. Policijas narkotiku apkarošanas nodaļa lēš, ka ik dienas šeit tiek netirgotas 400 marihuānas devas un tikpat kokaīna devu. Kad parādās policisti, narkotirgom zina, kurp doties un kurās mājās noslēpt preci. Kad policijas mašīna mēģina iebraukt narkotir-gus teritorijā, tai vienmēr ceļā pagadās kāda mašīna vai mopēds, lai tā nepaspētu tik ātri iebraukt un lai “šuheri” varētu piebraukt ar mod un aizraut prom narkotirgoņus. Viņi parasti nav bruņoti un iepriekš sodīti, tā ka pat apturēšanas gadījumā apsūdzības celšanas risks ir ļoti neliels. Ja kādu no narkotirgoņiem arestē, tiek iesaistīti rezervisti, proti, narkomāni vai zonas regulārie klienti, kas ārkārtas gadījumos ir gatavi aizstāt tirgoņus. Kad tiek arestēts kāds narkotirgonis, vienmēr kāds nāk viņa vietā. Tirdzniecībai jāturpinās, pat ja laiki kļūst grūti.

Ai*ī via Dante ienes pamatīgas summas. Šeit narkotirgoņi ir pavisam jauni zēniņi. Šis pavisam nesen Di Lauro izveidotais tirgus plaukst un zeļ. Viale della Resistenza izsenis ir heroīna tirdzniecības rajons, tagad tajā var dabūt arī kokaīnu, kā arī kobretu un citas sintētiskās narkotikas, Tirgus pārzinātājiem ir īsti štābi, no kuriem tie pārvalda savu teritoriju. Apsargi sazinās pa rācijām, ziņojot par notiekošo. Tirgus koordinators kā aviodispečers tiešsaistē redz, kā pārvietojas policisti un klienti.

Viens no Di Lauro klana jaunievedumiem ir pircēja aizsardzība. Pirms tam sargi darbojās tikai kā tirgus organizētāji un aizsargāja no aresta un personības noteikšanas briesmām vien narkotirgoņus, bet pircējus policisti varēja aizturēt, identificēt un aizvest uz iecirkni. Di Lauro uzdeva sargiem aizsargāt arī klientus, tā ka ikviens bez baiļu varēja doties “uztankoties” viņu cilvēku pārzinātajos narkotiku tirgos. Tas nodrošināja lielas ērtības mazajiem patērētājiem, kam Sekondil-jano narkotiku biznesā ir liela nozīme. Berlindžeri rajonā ir jāzvana uz noteiktu numuru, un tad var uzzināt, kur meklējama sagatavotā prece. Ir arī via Ghisleri tirgus, īses parks, viss Gvanellas rajons, via Labriola H daļa un Sette Palazzi. Šīs zonas ir pārveidotas ienesīgos tirgos, ielas tiek apsargātas, un iedzīvotāji ir ietrenējuši selektīvo redzi, proti, kad notiek kaut kas šausmīgs, viņi vienkārši izliekas to neredzam. Šāds skatīšanās veids ir viena no izdzīvošanas stratēģijām milzīgā narkotiku lielveikalā, kur dabūjams pilnīgi viss. Nav nevienas Eiropā pazīstamas apdullinošas vielas, kas nebūtu izgājusi cauri Sekondiljano tirgum. Ja pārdoto narkotiku statistiku attiecinātu tikai uz Neapoli un Kampā-niju, rezultāts būtu vienkārši satriecošs — katrā neapoliešu ģimenē vismaz diviem cilvēkiem būtu jāšņauc kokaīns vai jālaiž vēnā heroīns. Tas tā, hašišu un marihuānu neskaitot. Heroīns, kobrets, vieglās narkotikas, dažādas “ripas” ko dažs labs tumsonis sauc par ecstasy, nezinot, ka patiesībā ir 179 ecstasy paveidi. Sekondiljano “ripām” ir labs noiets, tās tiek sauktas par X failiem, žetoniem vai karamelēm. Ar tām var nenormāli “uzvārīties”. Pašizmaksa — viens eiro; vairumā uzpirktas par trim līdz pieciem eiro, pēc tam tās tiek realizētas Milānā, Romā vai Neapolē par 50-60 eiro gabalā. Skampijas tās pārdod par 15 eiro.

Sekondiljano tirgum ir izdevies pārvarēt tradicionālos narkotiku tirgus ierobežojumus un paplašināt kokaīna noietu. Agrāk tā bija elitāra narkotika, bet tagad, pateicoties jaunajām klanu saimniekošanas metodēm, kokaīns ir kļuvis par plaša patēriņa preci — tā kvalitāte var svārstīties, bet kaut ko savām vajadzībām atradīs ikviens. Analītiķu grupa Ābele lēš, ka 90% kokaīna patērētāju ir studenti un strādājošie. Tagad to lieto ne tikai, lai ķertu kaifu, bet arī ikdienā, lai relaksētos pēc virsstundu darba, lai vēl spētu uzvesties kā dzīvs cilvēks, nevis pārguris automāts. Piemēram, to lieto tālbraucēji šoferi, lai varētu naktī vadīt mašīnu, tie, kam naktī jāsēž pie datora, lai bez pārtraukuma varētu strādāt nedēļām ilgi. Sī viela it kā izšķīdina nogurumu, nomāc sāpes un rada laimi. Lai apmierinātu pieprasījumu narkotiku tirgū, kas vairs nav orientēts tikai uz apstulbināšanos, bet kļuvis par dzīves līmeņa un darbaspēju uzlabotāju, tas jāpadara elastīgāks un jāatbrīvo no ēnu pasaules krampjainības. Tieši šādu kvalitatīvu lēcienu Di Lauro klanam izdevās izdarīt — liberalizēt narkotiku tirgu un piegādi. Itāļu noziedzīgie karteļi parasti labprātāk pārdod lielas partijas, nevis knibinās ar mazumtirdzniecību. Turpretim Di Lauro deva priekšroku tieši vidēja un sīka apjoma tirdzniecībai, lai radītu labvēlīgākus apstākļus mazajiem uzņēmējiem, kas piesaistītu jaunus klientus. Mazie, brīvie, autonomie uzņēmēji ir tie, kas dara ar preci, ko grib, kas pārdod par tādu cenu, kādu vēlas, kas paši izdomā, kā preci izplatīt. Ikviens var iekļūt tirgū, vienalga, cik daudz preces viņš noņem. Viņam nav obligāti jāvērsas pie klana pārstāvja. Cosa Nostra un'ndranghcta narkotiku kontrabandas bizness ir plašs, bet, lai vairumā iepirktu narkotikas, ir jāpārzina sistēma un jāiepazīstas ar klana locekļiem vai sabiedrotajiem. Viņiem jāzina, kurā pilsētas rajonā narkotikas tiks tirgotas, kā tiks organizēta izplatīšana. Sekondiljano Sistēmā viss ir citādi — princips ir laissez faire} laissez passer) jums ir pilna rīcības brīvība. Pilnīgs, absolūts liberālisms. Viss notiek pēc brīvā tirgus principiem — tirgus pats sevi regulē. Un tā neilgā laikā pie Sekondiljano pārgāja visi tie entuziasti, kas gribēja taisīt nelielu biznesu “priekš draugiem", kas gribēja iepirkt par 15 un pārdot par 100, lai finansētu sev ceļojumu, maģistra grādu vai vienkārši atvieglotu sev hipotekāro kredītu maksājumus. Pilnīgās tirgus brīvlaišanas rezultāts bija ari jūtama cenu bāšanās.

Ir palikuši tikai daži ielu tirgi, kuros noris narkotiku mazumtirdzniecība. Tagad viss notiek t. s. aprindu tirdzniecības ceļā — ir ārstu aprindas, pilotu aprindas, žurnālistu aprindas, valsts ierēdņu aprindas... Sīkpilsoņu klase, šķiet, ir ideāli piemērota, lai superliberāli un neformāli izplatītu narkotikas. Darījums ar to noris draudzīgā, čo-miskā gaisotnē, kas nebūt neatgādina nelegālus darījumus — gluži otrādi, drīzāk mājsaimnieču sarunas ar krēmu vai putekļsūcēju izplatītājiem. Turklāt neviens īpaši "necepas” par to, kāds morālais kaitējums tiek nodarīts, lietojot narkotikas. Acu priekšā nerēgojas sintētiskā kombinezonā tērpts narkotirgonis, kas, izsitēju apsargāts, slapstās gar tumšām vārtrūmēm. Ir tikai prece un nauda, ar to pietiek, lai notiktu darījums. Itālijas galveno policijas pārvalžu dati liecina, ka katrs trešais arestētais narkotirgonis ir bez iepriekšējas sodāmības un kriminālas priekšvēstures. Pēc Augstākā veselības institūta datiem, kokaīna patēriņš ir sasniedzis vēl nepieredzētus apjomus — trīs gadu laikā, no 1999. līdz 2002. gadam, tas pieaudzis par 80%. Narkomānu atbalsta dienests SERT ziņo, ka ik gadus dubultojas to narkomānu skaits, kas vēršas pēc palīdzības. Tirgus ir pamatīgi paplašinājies; audzējot ģenētiski modificētas kultūras, ir iespējams ievākt ražu četras reizes gadā, tādējādi atrisinot izejvielu piegādes problēmu, un virsvadības trūkums veicina pašiniciatīvu. Mūziķis Robijs Viljamss, slavenais “šņaucējs" esot izteicies šādi: “Kokaīns ir pasaule, kuru Dievs radīja, lai darītu tev zināmu, ka esi pārāk bagāts." Šī kādā avīzē lasītā frāze man atausa atmiņā, kad Case Celesti tuvumā izdzirdu dažus puišeļus slavinām savu preci un tirdzniecības vietu: “Tas, ka eksistē Case Celesti kokaīns, nozīmē tikai to, ka nauda Dievam nenozīmē neko" Case Celesti jeb Debesu mājas — par nosaukumu tās var pateikties sākotnējai bāli zilganajai krāsai — atrodas via Limitonde d'Arzano un ir kļuvušas par vienu no labākajiem Eiropas kokaīna tirgiem. Tādas tās ir pavisam nesen. Pēc izmeklēšanas materiāliem var spriest, ka tas ir Džennaro Marino Макке ja nopelns. Viņš ir klana cilvēks, kas ir atbildīgs par šo teritoriju. Un viņš ir ne tikai atbildīgais, bet savā ziņā arī īpašnieks, jo boss Paolo Di Lauro ir tik apmierināts ar tirgus pārvaldību, ka Makkejs ir saņēmis tādas kā franšīzes tiesības. Viņš var rīkoties pilnīgi neatkarīgi, ja vien iemaksā klana kasē ikmēneša kvotu. Džennaro kopā ar brāli Gaetano ir iesaukti par Makkejiem. Šīs iesaukas izcelsme ir skaidrojama ar apstākli, ka viņu tēvs bija ārkārtīgi līdzīgs vienam tēlam TV filmā “Rietumu iekarošana" (How the West Was Won), proti, kovbojam Zebam Makeienam (Zeb Macahan), no turienes arī radās Makkejs. Ģimeni vairs neviens nesauca par Marino, bet gan par Makkejiem. Gaetano ir bezrocis, viņam ir divas nekustīgas koka protēzes. Tās ir pārklātas ar melnu laku. Rokas viņš zaudēja 1991. gada karā pret Pūkām, senu Kutolo klana ģimeni. Ķimerejoties ar granātu, tā uzsprāga viņam rokās un norāva visus pirkstus. Gaetano Makkejam vienmēr ir līdzi pavadonis, tāds kā majordoms, pārvaldnieks, kas kalpo viņam kā erzacrokas, bet, kad viņam vajag kaut ko parakstīt, viņš to dara pats, ieķīlējot pildspalvu protēzes galā, iebakstot to papīrā kā naglu, un tad viņš gora kaklu un mežģī locītavas, uzvelkot nevainojamu parakstu, kurā Šķībums ir gandrīz nemanāms.

Pēc Neapoles Antimafijas prokuratūras rīcībā esošajām ziņām, Džennijam Макке jam bija izdevies radīt tirgu, kurā prece tiek gan pārdota, gan uzkrāta. Turklāt piegādātāju labā cena lielā mērā ir atkarīga no noņēmēju uzglabāšanas spējas, un šai ziņā Sekondiljano betona džungļi ar to simttūkstoš iemītniekiem bija visai pateicīga biznesa telpa. Cilvēku ķermeņi, mājas, ikdienas dzīve kļuva par nepārredzamu mūri, kura labirintos apslēptas narkotikas. Piemēram, jau minēto Case Celesti māju tuvumā esošais laukums ļāva samazināt kokaīna izmaksas. Parasti cenas svārstās no $0 līdz 70 eiro par gramu līdz pat 100-200 eiro. Šeit tās nokritās līdz 25 eiro, bet kvalitāte nepasliktinājās. Neapoles DDA izmeklēšanas materiālos norādīts, ka Džennijs Makkejs ir viens no apsviedīgākajiem itāļu uzņēmējiem kokaīna biznesā — viņam kā nevienam citam izdevies noturēties tirgū, kas galvu reibinošos tempos plešas platumā. Brīvdabas narkotirgi varētu uzrasties Pozillipo, Parioli vai Brerā, t. i., Neapoles, Romas un Milānas bagātākajos rajonos, tomēr tie parādījās Neapoles nošņurkušajā Sekondiljano kvartālā. Darbarokas jebkurā citā vietā būtu izmaksājušas bargu naudu. Šeit pilnīga bezdarba apstākļos bez emigrācijas vienkārši nav citu variantu, tāpēc algas joprojām ir zemas, smieklīgi zemas. Nekādu citu mīklu te nav — nav vērts mēģināt gudri runāt par nabadzības socioloģiju vai geto metafiziku. Un kas tad tas būtu par geto, kurā viena ģimene gada laikā var “sašeptēt” 300 miljonus eiro. Kurā darbojas desmitiem klanu un peļņas cipari sasniedz apmērus, kas tuvojas liela apjoma finanšu spekulācijai. Darbs prasa lielu rūpību, un ražošanas process ir ļoti dārgs. Lai saražotu kilogramu kokaīna, ražotājs iztērē tūkstoti eiro — kad prece nonāk pie vairumtirgotāja, tā maksā jau 30 000. Pēc pirmās ‘atšķaidīšanas” cena pieaug līdz 150 000; tirgus vērtība šim kilogramam ir apmēram 15 miljoni eiro. Ja 'atšķaida” pamatīgāk, no 30 kilogramiem var uztaisīt visus 200. “Atšķaidīšanas” process ir būtisks — kokaīnam tiek piejaukts kofeīns.

glikoze, mannitols, paracetamols, lidokaīns, benzokaīns, amfetamīni, bet ārkārtas gadījumos mēdz izlīdzēties pat ar talku vai suņu kalciju. ''Atšķaidīšana" nosaka kvalitāti un daudzkārt ari izraisa nāvi, policijas ierašanos un arestus. Tas var aizdambēt tirdzniecības kanālus.

Arī “atšķaidīšanas” frontē Sekondiljano klani ir avangardā, un tas dod tiem vērtīgas priekšrocības. Viņi izmanto t. s. Visitors, no heroīna atkarīgos, kas pie iesaukas tikuši, pateicoties 80. gadu TV seriālam, kura varoņi rija peles un kuriem zem šķietami cilvēciskās ādas bija zaļganas, lipīgas zvīņas. Visitors tiek izmantoti kā izmēģinājumu trusīši, cilvēktrusīši, ar kuriem izmēģina “sašķaidīto” preci. Ir taču jāpārbauda, vai konkrētās proporcijas nav kaitīgas, kādas reakcijas tās izraisa, cik tālu var iet, “šķaidot” heroīna pulveri ar citām vielām. Kad “šķaidītājiem” vajadzīgi daudzi “trusīši” viņi pazemina cenu. No 20 eiro viņi devu nolaiž līdz pat desmit. Baumo, ka heroīniķi braucot pāri pus Itālijai pat no Marķēs reģiona, no Lukānijas, lai tik dabūtu dažas devas. Heroīna tirgus jūk un brūk. Heroīniķu skaits visu laiku samazinās. Un tie, kas ir palikuši, ir galējā izmisumā. Viņi pusnemaņā aizvelkas līdz autobusiem, iesēžas un pārsēžas vilcienos, brauc visu nakti, stopē, velkas pa šoseju kilometru kilometrus — lai tiktu pie šai kontinentā vislētākā heroīna, ir vērts pacensties. Klanu “atšķaidītāji” uzņem Visitors, uzdāvina viņiem devu un tad nogaida. Telefona sarunā, kas atšifrēta Neapoles tiesas 2005. gada marta rīkojumā par preventīvo aizturēšanu, divi sarunājas par to, kā rīkojams tests ar cilvēkiem-izmēģinājumu trusīšiem, lai pārbaudītu vielas koncentrācijas pakāpi. Vispirms viņi sazvanās, lai noorganizētu priekšdarbus:

— Tu varētu paņemt piecas devas... uz alerģiju pārbaudi?

Pēc neilga laika sazvanās atkal:

— Vai tu izmēģināji ar mašīnu?

-Jā...

Skaidra lieta, ka runa ir par testēšanas mašīnu:

— Jā, Jēziņ.j viss ir super, vecais, mēs būsim numur viens, un pārējiem nekas neatliks kā klapēt to bodīti ciet.

Viņi līksmo par to, ka “trusīši” nav nokļuvuši labākos medību laukos, gluži otrādi — tiem izdevies labi izpriecāties. Ja “atšķaidīšana” ir izdevusies, pārdodamās preces apjoms dubultojas, un, ja tā ir pirmšķirīga, tad pēc tās ir pieprasījums visā valstī un konkurenti var stāvēt pie ratiem.

Tikai pēc tam, kad biju izlasījis par šo telefona sarunu, es sapratu, kādiem notikumiem esmu bijis liecinieks pirms kāda laiciņa. Man tolaik nudien nepielēca, ka tas, ko es redzu, patiešām reāli notiek. Tas bija Miano tuvumā, kas ir netālu no Skampijas. Tur atradās kāds desmits Visitors; viņi bija uzaicināti sapulcēties nelielā laukumiņā pie dažiem Šķūņiem. Es tur atrados nevis nejauši, bet gan izejot no pieņēmuma, ka, sajutis realitātes atbaidošo, silto, patiesīgo smārdu, es spēšu beidzot izprast narkotiku apsēstības būtību. Neesmu gan pārliecināts, ka tas viss ir jāredz, lai saprastu, kas īsti notiek, drīzāk var teikt, ka ir būtiski tur atrasties, lai notiekošais “redzētu” tevi pašu. Manā priekšā bija pieklājīgi ģērbies tips, var teikt, pat ļoti pieklājīgi — baltā uzvalkā, gaišzilā kreklā, pilnīgi jaunās sporta kurpēs. Viņš atlocīja zamšādas gabalu un nolika to uz mašīnas kapota. Tajā bija ievīstītas dažas šļirces. Visitors grūstīdamies spiedās uz priekšu -— tas viss atgādināja gadiem ilgi redzētās, nemainīgās dokumentālo filmu ainas par to, kas notiek, kad Āfrikā iebrauc ar miltu maisiem piekrauts smagais auto. Viens no Visitors tomēr iekliedzās:

— Nē, es neņemšu, es to neņemšu, pat ja dosiet par brīvu... jūs gribat mūs nogalināt...

Arī pārējie uzreiz reaģēja uz šīm aizdomām un atgāja sānis. Neizskatījās, ka labi ģērbtais tips grasītos kādu pārliecināt — viņš vienkārši nogaidīja. Laiku pa laikam no zemes pacēlās Visitors mīņāšanās saceltie putekļi, kas vēlāk sāka šņirkstēt starp zobiem. Viens tomēr panācās uz priekšu, faktiski, viņi bija divi, pāris. Drebuļu mākti, viņi bija nonākuši lomku apogejā. Puisim bija pilnīgi nelietojamas roku vēnas. Kad viņš noāva kurpes, izrādījās, ka arī potīšu vēnas ir sabeigtas. Meitene paņēma šļirci un paņēma to zobos, lai varētu atpogāt narkomāna kreklu, lēnām, it kā tajā būtu simt pogu, pēc tam iedūra adatu pakaklē. Šļircē bija kokaīns. Ielaižot to asinīs, ļoti īsā laikā var redzēt, vai “atšķaidījums” ir pareizs, labs vai aplams, nekvalitatīvs. Pēc īsa brīža puisis sāka grīļoties, viņam pa muti nāca putas, līdz viņš nokrita. Uz zemes viņš vēl konvulsīvi paraustījās. Tad izstiepās, aizvēra acis un sastinga. Baltā tērptais tips ķērās pie mobilā:

— Man liekas, viņš atdeva galus... jā, labs ir, mēģināšu viņam uztaisīt masāžu...

Viņš sāka ar zābaku spiest nokritušajam uz krūtīm, saliecot kāju celī un tad atkal ar spēku triecot to krūtīs. Sirds masāža ar spērieniem. Meitene stāvēja blakus un nesakarīgi vervelēja: “Tu to dari aplam, tā nav pareizi, tu viņam nodari sāpes, tu...”

Saviem vārgajiem spēciņiem viņa mēģināja atraut varmāku no drauga ķermeņa. Bet tips izrādīja riebumu vai pat bailes no viņas un Visitors kopumā:

— Neaiztiec mani... pretekle... labāk netuvojies man... neaiztiec mani, vai es šaušu!

Viņš nerimās spārdīt puiša krūtis; tad uzlika kāju uz krūšu kaula un piezvanīja vēlreiz:

— Sim te ir vāks. Ā, kleenex... pag, tūlīt pārbaudīsim...

Izņēmis no kabatas papīra salveti, viņš no pudeles uzlēja tai ūdeni

un tad uzlika to puisim uz lūpām. Ja vien viņā būtu kaut mazākās dzīvības pazīmes, viņš būtu izelpojis salvetē caurumu. Šāda pārbaudes metode ļāva baltā tērptajam izvairīties no pieskārieniem ķermenim. Piezvanījis vēlreiz, viņš teica:

— Jā, beigts. Viss jāpārtaisa vieglāks...

Tips iesēdās mašīnā, kuras vadītājs ne sekundi nebija pārtraucis tirināties mūzikas ritmā — kas tā bija par mūziku, es nespēju saklausīt, bet tik un tā viņš kustējās tā, it kā skaņa būtu uz pilnu klapi. Pāris minūtēs visi uzgrieza līķim muguru un sāka staigalēt pa putekļaino

laukumiņu. Mirušais palika zemē viens. Blakus raudošā draudzene. Viņas vaimanas bija tādas vienmuļas un klusinātas, it kā kokains būtu uzlicis mutei slāpējošu filtru.

Tā arī nesapratu, kāpēc meitene novilka trenūzenes un, notupu-sies virs puiša sejas, kārtīgi to apinīza. Salvete bija pielipusi lūpām un degunam. Pēc brīža puisis sāka nākt pie sajēgas, pieķērās ar roku mutei un degunam, kā mēdz notraukt jūras ūdeni pēc atvēsinošas peldes. Šis Maiano Lācars, augšāmcelts ar Dievs vien zina kādām urīnvielām, lēni piecēlās kājās. Zvēru, ka, nebijis tik apstulbināts, es šai situācijā nudien būtu iekliedzies: “Zili brīnumi Г Tā vietā es staigāju Šurpu turpu — es to daru vienmēr, kad nesaprotu, kas notiek, kad nezinu, ko darīt. Mani nervi liek man ieņemt telpu. Šī rīcība pievērsa Visitors uzmanību, viņi kliegdami nāca uz manu pusi. Laikam domāja, ka esmu saistīts ar to tipu, kurš šo puisi teju bija aizraidījis pie tēviem. Viņi kliedza: “Tu... tu... tu gribēji viņu nogalināt...”

Viņi mēģināja mani ielenkt, bet, tiklīdz pieliku soli, viņi izklīda, tomēr pilnībā neatšuvās — vilkās pakaļ un apmētāja mani ar visādiem pa zemi sagrābstītiem sūdiem. Es neko nebiju viņiem nodarījis, bet narkomāni jau domā — ja neesi viens no viņiem, tad tev jābūt tirgonim, Pēkšņi parādījās smagais auto. Visu rītu no noliktavām bija izbraukuši desmiti smago, bet šis nobremzēja man deguna priekšā, kāds mani sauca — tas izrādījās Paskvale. Atvēris durvis, viņš aicināja mani iekāpt. Ne sargeņģelis, es nodomāju, tāds pats nelaimes brālis, kas klīst pa to pašu bēdu leju.

Paskvale kā bažīgs tētis raidīja man “es taču teicu, ka tā būs” skatienu. Pārmetošais ģīmis runāja skaidru valodu, vārdi bija lielci. Paskatījos uz viņa rokam — tās bija kļuvušas vēl apsārtušākas, vēl sa-sprēgājušākas, kauliņi apdauzīti, āda vietām neveselīgi bāla. Pirksti, kas pieraduši pie augstās modes zīda un samta, nav pieraduši pie desmit dienišķām darba stundām pie smagās mašīnas stūres. Paskvale kaut ko stāstīja, bet man acu priekšā vēl aizvien ņirbēja Visitors tēli. Pērtiķu bars. Nē, vēl primitīvāki radījumi. Trusīši, ar kuriem izmēģina narkotikas; kuras pēc tam tiks tirgotas pa pus Eiropu, tātad nav vēlams f risks; ka kāds varētu atdot galus. Cilvēktrusīši, kas neļauj visas plašās ' Itālijas narkopatērētājiem beigt dzīvi ar asiņojošu degunu un putām ' uz lūpām. Sekondiljano nomiris Visitor ir kārtējais bezcerīgais nariks; kuram ne gailis pakaļ nedziedās. Labi vēl; ja kāds pacels viņu no ze-meS; noslaucīs no ģīmja vēmās un urīnu un apglabās. Visur citur tiktu veiktas analīzes un tiesu medicīniskās ekspertīzes; izteikti pieņēmumi par nāves cēloni. Šeit viss ir skaidrs — pārdozēšana.

Paskvales smagais ripoja pa ielām; kas savieno Neapoles ziemeļu priekšpilsētas. Šķūņi, noliktavas, izgāztuves; visās malās izmētāti atkritumi, aprūsējuši dzelzs gabali. Te nav rūpniecības zonu. Smird pēc fabriku skursteņiem, bet pašas fabrikas neredz. Gar ielu malām rindojas mājas; kur ir bārs, tur izveidojies laukums, Juceklīgs, samudžināts tuksnesis. Atskārtis, ka es viņā neklausos, Paskvale strauji piebremzēja. Viņš neapstājās pavisam, tikai gribēja mani sapurināt, iedot dunku mugurā. Pavēries manī, viņš noteica: “Sekondiljano sāksies baigais bardaks... 'a vicchiarella ar visu kasi atrodas Spānijā. Labāk šai pusē nerādies, te viss tūlīt uzies gaisā. Pat asfalts nolobītos un notītos, lai tikai tiktu no šejienes prom...”

Biju izlēmis sekot līdzi Sekondiljano notiekošajam. Jo vairāk Paskvale runāja par situācijas bīstamību, jo lielāka kļuva mana pārliecība, ka man nav citu variantu, kā vien mēģināt izprast šīs katastrofas cēloņus. Izpratne nozīmē sava veida līdzdalību. Domāju, ka tas nav izvēles jautājums, citas rīcības alternatīvas man nav pieejamas. Neitralitāte un objektīva distance ir vietas, kuras man vēl nav izdevies atrast. Rafale Amato alias ’a vicchiarella (‘večiņa’), atbildīgais par Spānijas narkotirgu, klana otrā līmeņa vadītājs, bija notinies uz Barselonu ar Di Lauro kases naudu. Tā runāja. Patiesībā viņš vienkārši nebija klanam samaksājis savu daļu, tādējādi parādot, ka vairs nepakļausies tiem, kas sevi uzskatīja par viņa darba devējiem. Viņš tātad bija de facto apstiprinājis šķelšanos. Tobrīd tā skāra tikai Spāniju, kurā vienmēr

valdījuši vairāki klani. Andalūzijā — Kazalezi klans, salās — Nuvole-tas no Marano, bet Barselonā — “šķeltni&ki”. Ar šo vārdu pirmie hronisti apzīmē Di Lauro cilvēkus, kas ir no viņa attālinājušies. Melno hroniku autori. Bet Sekondiljano klanā viņus iesaukuši par spāņiem, jo Spānijā atrodas viņu līderis un viņi nodarbojas ne tikai ar narkotiku tirdzniecību, bet ari to kontrabandu. Madride taču ir viens no svarīgākajiem transporta mezgliem, caur kuru tiek pārvadāts kolumbiešu un peruaņu kokaīns. Izmeklēšanas dati liecina, ka Amato cilvēki gadiem ilgi transportējuši narkotikas, izmantojot ģeniālu metodi — atkritumu pārvadāšanas mašīnas. Pa virsu atkritumi, apakšā — narkotikas. Nekļūdīga metode, lai izvairītos no kontroles — neviens neies apturēt atkritumu mašīnu, kas naktīs iekrauj un izgāž atkritumus, vienlaikus pārvadājot simtiem kilogramu narkotiku.

Izmeklēšanas materiālos norādīts, ka Kozimo Di Lauro jau esot radušās aizdomas, ka vadītāji iemaksā klana kasē aizvien mazāk un mazāk. Ar Di Lauro kapitālu tika izdarītas t. s. likmes; peļņu bija paredzēts novirzīt algām, tomēr liela peļņas daļa tika aizturēta. Likme ir ieguldījumi, ko ikviens vadītājs veic, kad par Di Lauro līdzekļiem tiek iegādātas lielas narkotiku partijas. Nosaukums “likme'' nāk no haotiskās, hiperliberālās kokaīna un “ripu" tirdzniecības procedūras, kurā no drošības vai mēra izjūtas nav ne smakas. Likmes tiek liktas, kā jau ruletē pienākas. Ja tu pareizi uzliec 100 000 eiro un viss iet tip top, tad pēc divām nedēļām tev jau ir 300 000. Kad saskaros ar šādas hiper-ekonomikas datiem, man vienmēr nāk prātā piemērs iz Džovanni Falkones vieslekcijas kādā skolā: “Ja gribat aptvert, cik ienesīga var būt tirgošanās ar narkotikām, tad iedomājieties, ka tūkstotis liru, kas 1. septembri investētas narkobiznesā, nākamā gada 1. augustā ir kļuvušas par 100 miljoniem.”

Vadītāji turpināja iemaksāt Di Lauro kasē astronomiskas summas, tomēr tām bija tendence sarukt. Ja kaut kas tāds tiek pieļauts

ilgtermiņā, tad dažiem izdodas nostiprināties uz citu rēķina, un pama- \ zām, tildīdz kāda grupa būtu savākusi pietiekami daudz militāras un \ organizatoriskas varas, tā noteikti mēģinātu nogrūst Paolo Di Lauro j no “trases". Tu rīdāt nogrūst tā, lai Paolo Di Lauro vairs neceltos. Te ož I ne vairs pēc konkurences, bet gan pulvera dūmiem. Tāpēc Kozimo iz- ; dod rīkojumu turpmāk visiem pāriet algotu darbinieku statusā. Lai , visi būtu pilnīgi atkarīgi no viņa. Sis solis nav īsti tēva tradicionālo lēmumu garā, tomēr tas ir nepieciešams, lai aizsargātu savu biznesu, • savu autoritāti un savu ģimeni. Vairs nebūs nekādu partneruzņēmēju, ; kas var brīvi lemt, cik naudas investēt, cik un kādas narkotikas laist ' tirgū. Nekādas daudzslāņainas vairāldīmeņu korporācijas brīvības, tikai algots darbs, Mēnešalga 50 000 eiro, daži stāsta. Baigais cipars, bet tik un tā alga paliek alga un padotais paliek padotais. Sapnis par savu biznesu aizstāts ar vadītāja darbu. Turklāt administratīvais apvērsums ar to vēl nebeidzas. Pentiti apliecina, ka Kozimo ir uzdevis arī nomainīt paaudzes, t. i,, vadītāju vecums nedrīkst pārsniegt trīsdesmit gadus. Tātad nekavējoties atjaunināt vadošos kadrus. Tirgus nedod nekādas pielaides un neņem vērā cilvēka virsvērtību. Faktiski tas neņem vērā neko. Tev jābūt veiksmīgam komersantam. Katrs ierobežojums, lai tā būtu pieķeršanās, likums, tiesības, mīlestība, jūtas, reliģija — tas viss kaitē konkurencei un bremzē progresu. Viss ir iespējams, bet prioritāte ir veiksmīgam biznesam un stingrai kontrolei. Tādas kā goddevības paliekas lika uzklausīt vecos bosus arī tad, kad viņi nāca klajā ar senilām idejām vai deva neefektīvas pavēles — viņu lēmumus bieži vien ņēma vērā tikai aiz cieņas pret viņu vecumu. Tieši vecums varēja apdraudēt Paolo Di Lauro dēlus kā līderus.

Tagad toties visi ir vienā līmenī, neviens vairs nevar atsaukties uz mītiskām sendienām vai agrāk gūtu pieredzi, neviens vairs nevar paģērēt cieņas pilnu attieksmi. Visiem jādomā par savu priekšlikumu kvalitāti, menedžera spējām un savu harismu. Kad Sekondiljano izsitēju grupas sāka plātīties ar savu brutālo spēku, Šķelšanās vēl nebija notikusi. Bet tā tuvojās. Viens no pirmajiem uz grauda tika ņemts

Ferdinando Bidzarro, saukts arī par bachetdla (nūjiņa ) vai zio Fester ('Festeronkulis’), jo bija līdzīgs pastrupajam, plikpaurainajam un glumajam “Adamsu ģimenes” personāžam. Bidzarro bija Melito ras. Ar šo vārdu apzīmē cilvēku, kam ir spēcīga autoritāte, tomēr nav absolūtas varas, kurs vienmēr ir pakļauts bosam, kas savukārt stāv pāri visiem. Bidzarro bija apnicis būt centīgam zonas vadītājam Di Lauro pakļautībā. Viņš gribēja pats pārzināt naudas lietas, pieņemt kardinālus lēmumus, nevis imitēt lemšanu, pieņemot t. s. ķeksīša lēmumus. Viņš nebija klasisks nemiernieks, bet gan karjerists, kas grib pacelties jaunā, neatkarīgākā līmenī, bet kam nav pacietības gaidīt, lai viss norit lietu normālajā kārtībā. Tātad viņam bija sakāpis galvā. Bet Melito klani ir plēsonīgi. Tiem ir nelegālas rūpnīcas, kur ražo ļoti augstas kvalitātes kurpes, kurās staigā puse pasaules. Šīm rūpnīcām ir svarīga nozīme, jo tās nodrošina skaidras naudas līdzekļus augļošanai ar vājprātīgiem procentiem. Nelegālas rūpnīcas īpašnieks gandrīz vienmēr “atbalsta” vai klana zonas vadītājs palīdz “ievēlēt” tādu vietējo politiķi, kas nodrošina minimālu iejaukšanos viņu apšaubāmajā biznesā. Sekondiljano kamoristiskie klani nekad nav vergojuši politiķiem un nekad nav gribējuši noslēgt programmatiskus paktus, bet gluži vienkārši nodrošināt sev aizmuguri — šaipusē tas ir ļoti svarīgi.

Tieši tas, kuru Bidzarro uzskatīja par ‘savu cilvēku”, izrādījās viņa nāves eņģelis. Lai novāktu Bidzarro, klans meklēja palīdzību pie kāda politiķa vārdā Alfredo Čikala, lūdzot sikas ziņas par to, kur Bidzarro sastopams. Neapoles DDA izmeklēšanas materiālos varam lasīt, ka Čikala kādreiz bijis Melito mērs, kā ari centriski kreisās partijas Mar-gherita vietējās nodaļas vadītājs. Lasot noklausīto telefona sarunu atšifrējumus, nerodas iespaids, ka plānota slepkavība, bet gan vadītāju maiņa. Lielas atšķirības, tiesa gan, tur nav. Darījumiem jāturpinās kā parasti, bet Bidzarro tieksme pēc autonomijas varēja radīt draudus biznesam. Šis cilvēks jānovāc, nežēlojot nekādus līdzekļus. Kad nomirst Bidzarro māte, Di Lauro sabiedrotie izlemj doties uz bērēm un bez liekām ceremonijām apšaut visus klātesošos. Novākt ne tikai viņu.

bet ari dēlu, brālēnus... visus. Viņi bija uz to gatavi. Bet Bidzarro ar dēlu bērēs tā arī neparādījās. Tātad bija jāizliek citas lamatas. Jāiz-strādā rūpīgi plāni — klans pat sūtīja sabiedrotajiem faksus ar informāciju par to, kas notiek un kas jādara.

“Tur no Sekondiljano vairs neviena nav, viņš visus aizdzinis prom... Viņš izbrauc no mājas tikai otrdienās un sestdienās, eskortā ir četras mašīnas... jums tiek lūgts nekādā gadījumā nekustēt no vietas. Zio Fester nosūtījis ziņu, ka uz Lieldienām viņš no katra veikala grib saņemt divsimt piecdesmit eiro, un viņš ne no viena nebaidās. Pēc nedējas paredzēts spīdzināt Sivjero.”

Pa faksu tiek saskaņota visa tālākā stratēģija. Plāni kādu nomocīt tiek ierakstīti dienaskārtībā tāpat kā biļešu rezervācija, pasūtījums vai atgādinājums apmaksāt rēķinu. Tāpat pierakstīts tiek viss, ko ziņo nodevējs. Bidzarro brauc ar četru mašīnu kortežu, viņš reketā pieprasa 250 eiro mēnesī. Tika paredzēts spīdzināt šoferi Sivjero, uzticamu Bidzarro cilvēku, lai uzzinātu, kādi ir zonas vadītāja pārvietošanās plāni. Bet Bidzarro novākšanas hipotēžu uzskaitījums šeit vēl nebeidzas — atriebēji bija nolēmusi doties arī uz dēla māju un “nežēlot nevienu”. Tad atskanēja telefona zvans — kāds killers izmisumā plēš matus, uzzinājis, ka Bidzarro ir parādījies atklātībā, staigājis pa tirgu, lai parādītu, ka ir varens, sveiks un vesels. Viņš vaimanā, ka palaista garām tāda izdevība:

— Velns ar ārā, kā mums neiet, šis visu rītu vazājas apkārt pa tirgu!

Nekas nenotiek slepeni, viss šķiet skaidrs, acīm redzams, ikdienišķi banāls. Bet bijušais Melito mērs paziņo, kurā viesnīcā Bidzarro ir nolīdis ar savu mīļāko, kur viņš atbrīvojas no spriedzes un spermas. Var jau pierast pie daudz kā — tu vari dzīvot, neiededzis gaismu, lai neviens uz ielas neredzētu, ka esi mājās, braukt kaut kur tikai eskorta pavadībā, vari nezvanīt un pats nebūt sazvanāms, vari neierasties uz miesīgas mātes bērēm. Bet atteikties no mīļākās glāstiem — nu nē, tas jau ir izsmiekls, tas nozīmē, ka tev reāli nav nekādas varas.

2004. gada 26. aprīlī Bidzarro atrodas viesnīcas Villa Giulia trešajā stāvā. Gultā ar mīļāko. Ierodas izsitēji ar policijas zīmotnēm, Viesnīcas vestibilā viņi pieprasa sev magnētiskās kartes, lai atvērtu durvis, un portjē pat nepalūdz šiem šķietamajiem policistiem nekādus personas dokumentus. Viņi pieklauvē. Bidzarro vienās apakšbiksēs dodas pie durvīm. Viņi sāk šaut. Divas ložu kārtas. Tās sacaurumo durvis kā sietu un ietriecas vīrieša ķermenī. Tad killeri izgāž durvis un piebeidz savu upuri ar šāvieniem galva. Miesā ir lodes un koka skaidas. Tagad ir skaidrs, ka notiks jauni slaktiņi. Bidzarro bija tikai pirmais upuris. Vai viens no pirmajiem. Vai vismaz pirmais, ar kuru Di Lauro klans pārbaudīja savus spēkus. Spēkus, kas tiks vērsti pret ikvienu, kurš uzdrīkstēsies izstāties no alianses vai nepildīt biznesa norunas. Šķeltnieku organizācijas shēma vēl nav īsti skaidra, tās aprises var tikai apjaust. Gaisā jūtama spriedze un gaidas. Tikai vairākus mēnešus pēc Bidzarro novākšanas viss kļūst skaidrāks, konflikts tiek oficializēts ar tādu kā kara pieteikumu. 2004. gada 20. oktobrī ar četrpadsimt lodēm tiek nogalināti Fulvio Montanino un Klaudio Salerno, kas pēc iestāžu rīcībā esošajām ziņām ir bijuši Kozimo uzticības personas un atbildīgie par dažiem narkotirgiem. Tā kā ir izgāzies plāns, kas paredzēja sanāksmes aizsegā novākt Kozimo un viņa tēvu, šie uzbrukumi ir tikai sākums. Kad lieta nonāk līdz līķiem, atkāpšanās ceļa vairs nav. Visi pārvaldnieki izlemj sacelties pret Di Lauro dēliem — Rozario Pariante, Rafaele Abinante, kā arī jaunie vadītāji Rafaele Amato, Džennaro Makkejs Marino, Arkandželo Abate, Džakomo Miljačo. Uzticību Di Lauro saglabā De Luča, Džovanni Korteze, Enriko D Avanco un paliels bariņš zemāka ranga atbalstītāju. Diezgan paliels. Tie ir puiši, kuriem apsolīta vara, laupījums un sociālekonomiskā karjera klana ietvaros. Grupas vadību uzņemas Paolo Di Lauro dēli Kozimo, Marko un Giro. Ir visnotaļ iespējams, ka Kozimo jau bija nojautis, ka riskē ar dzīvību vai brīvības zaudēšanu. Arestiem un ekonomikas krīzi. Bet citu variantu nav — vai un gaidīt, kamēr tevi novāks paša organizācijā izperināts klans, vai arī mēģināt glābt, kas vēl glābjams, vai vismaz izglābt paša ādu. Ja tu zaudē finansiālo varu, tad neizbēgams ir arī tūlītējs reputācijas zudums.

Karš. Neviens nezina, kā noritēs cīņas, bet visi ir pārliecināti, ka tās būs briesmīgas un ilgas. Nežēlīgākais karš, kāds Dienviditālijā pēdējos desmit gados pieredzēts. Di Lauro ir mazāk vīru, viņi ir vājāki un neorganizētāki. Agrāk viņi iekšējas šķelšanās vienmēr apspieda ar brutālu spēku, kad pārāk liberāla saimniekošana tika pārprasta kā pašnoteikšanās sākums, kā noklusēta atļauja sākt pašam savu biznesu. Tomēr Di Lauro klanā brīvība bija kas tāds, ko piešķir, nevis paģērē ka pašsaprotamas tiesības. 1992. gadā vecā vadītāju grupa apturēja šķelšanos, ko bija sācis Antonio Ruoko, Munjano zonas vadītājs, ienākot bārā Fulmine ar automātu un piecām rokasgranātām — ar šo arsenālu tika noslepkavoti pieci cilvēki. Lai izglābtu sev dzīvību, Ruoko kļuva par pentito. Valsts sadarbojās ar viņu un nodrošināja aizsardzību gandrīz divsimt cilvēkiem, kurus Di Lauro klana locekli bija gatavi novākt kuru katru brīdi. Tomēr viņa liecības neko daudz nedeva — bandas vadībai pentito liecības nespēja kaitēt.

Toties šai reizē Kozimo Di Lauro rokaspuiši sāka uztraukties ne pa jokam, kā to var spriest pēc Neapoles tiesas 2004. gada 7. decembra rīkojuma par preventīvo aizturēšanu. Divi klana locekļi Luidži Petrone un Salvatore Tamburino sazvanījās un pārrunāja karu, kurš de jacto sākts ar Montanino un Salerno novākšanu:

Petrone: — Viņi novāca Fulvio.

Tamburino: —Ak vai...

Petrone: — Tu saprati?

Spriežot pēc Tamburino vārdiem, Kozimo Di Lauro rīkotais terors sāk izskatīties pēc kaujas darbībām. Novākt nepaklausīgos citu pēc cita, nepieciešamības gadījumā izmantojot arī bumbas.

Tamburino: — Ar bumbām, iedomājies, dārgais Kozimo teica, ka uzspers viņus gaisā ar bumbām, es Aiņus novākšu pa vienam, viņš teica... viņiem visiem būs vāks... viņš teica, pilnīgi visiem.

Petrone: —Jāj tie tur... Galvenais, ka ir cilvēki, kas izdara melno darbu... ■*

Tamburino; — Džino, tādu ir miljoniem. Un viņi visi ir tīrie slide, sīkie, saproti... bet es tev pateikšu, ko tas tur perina ...

Šāda stratēģija ir jaunums. Paņemt karā nepilngadīgus zēnus, izaudzināt viņus par kareivjiem, pārveidot nevainojamo narkotirdz-niecības, investīciju un teritorijas kontroles mašinēriju par militāru struktūru. Puišeļiem, kas piepelnās gaļas izstrādājumu veikalos, mehāniķu darbnīcās, restorānos vai ir palikuši bez darba, tagad lemts kļūt par jaunajiem klanu varas spodrinātājiem. Pēc Fulvio Montanino nāves sākas ilga un asiņaina uzbrukumu un pretuzbrukumu sērija, kur līķu ir bez sava gala — katru dienu notiek viens vai divi atentāti, vispirms pret abu klanu dalībniekiem, pēcāk netiek taupīti arī radinieki, tiek dedzinātas mājas, piekauti cilvēki, visi tur aizdomās pilnīgi visus.

Tamburino: — Dārgais Kozimo nezaudē aukstasinību. Viņš saka: “Ēdīsim, dzersim, kniebsimies.” Ko lai citu dara... Kas noticis, noticis, dzīve turpinās.

Petrone: — Man gan kaut kā ēst vairs negribas. Piespiežos un ēdu tikai tāpēc, ka ir jāēd...

Rīkojums cīnīties nedrīkst izskatīties pēc izmisuma soļa. Galvenais ir saglabāt uzvarētāju attieksmi. Tas, kurš izrāda satraukumu, bēg, pazūd no skatuves un pieraujas malā, jau ir zaudētājs. Ēst, dzert, kniebties, it kā nekas nebūtu noticis, it kā nekas nenotiktu. Bet šie divi personāži ir pārmīzuši jēgu, viņi nezina, cik sabiedroto jau pārgājuši “spāņu” pusē, cik vēl ir atlicis viņējo.

Tamburino: — Un mēs pat nezinām, cik no mūsējiem ir sametušies kopā ar tiem tur... mēs to nezinām!

Petrone: — Ak, cik no viņiem ir pārgājuši viņu pusē? Nu, šeit arī vēl tādu ir čupām, Salvatoriņ. Nesaprotu, viņiem vairs nepatīk Di Lauro?

Tamburino: —Ja es būtu dārgā Kozimo vietā, zini, ko es darītu?

Es viņus visus nolaistu no kājas. Ja man tikai rastos mazākās šaubas... visus. Sāktu vienkārši novākt... saprati? Izvākt puvumu no serdes.

Nogalināt visus. Visus, pilnīgi visus. Pat ja nav drošu pierādījumu. Aiā tad, ja nezini, kā pusē cilvēks ir nostājies. Šauj! Tas tiešām ir puvums. Puvums caur cauri. Kara apstākļos, kad pastāv zaudējuma briesmas, draugi vienā mirklī kļūst par ienaidniekiem un otrādi. Ne vairs personas, bet trenažieri sava spēka izmēģināšanai. Un tikai pēc tam var runāt par frakciju, savienību un pretinieku nometņu veidošanos. Sākumā nepieciešams kārtīgi pašaudīties.

2004. gada 30. oktobri Salvatores de Madžistris mājās ierodas “viesi”. Pavecais kungs ir precējies ar Bjadžo Espozito māti. Espozito ir šķeltnieks, viens no “spāņiem" “Viesi" prasa, kur slēpjas dēls. Di Lauro ģimene grib visus “spāņus” grābt pie rīkles, pirms viņi saliedē spēkus un aptver, ka ir vairākumā. Viņi ar nūju salauž mājastēvam rokas un kājas, kā ari degunu. Ar katru sitienu tiek atkārtots jautājums par sievas dēlu. Viņš neatbild, sitienu krusa nerimstas. Viņu dauza kā pelavmaisu, ar domu “kaut kad taču viņš runās" Viņš to nedara. Varbūt ari pat nezina, kur slēpjas meklētais. Pēc agonijā pavadīta mēneša viņš mirst.

2. novembri kādā autostāvvietā tiek noslepkavots Masimo Gald-jero. Kļūda — bija jānovāc viņa brālis Džennaro, jo tika uzskatīts, ka viņš ir Rafaeles Amato draugs. 6. novembri via Labriola ielā tiek novākts Antonio Landjeri — drošības labad tiek šauts uz visu baru, kas ir viņam apkārt, smagi ievainojot vēl piecus cilvēkus. Visi minētie cilvēki pārzināja kokaīna tirdzniecību un, šķiet, bija pakļauti Džennaro Makkejam. “Spāņi” 9. novembrī atriebjas, atstājot ielas vidū baltu fiatu Punto. Viņiem veiksmīgi izdevies izvairīties no visām ceļu blokādēm, auto tiek atstāts via Сира Perrillo. Pašā dienas vidū policija uziet tajā trīs līķus — savu pēdējo braucienu ir piedzīvojuši Stefano Maisto, Mario Maisto un Stefano Mauriello. Viens priekšējā sēdeklī, viens aizmugurē un viens — bagāžniekā. Munjano 20. novembrī tiek noslepkavots Bjadžo Miljačo. Nāve šo atitodīleri piemeklēja birojā, Viņam pateikts: "'Naudu vai dzīvību!" — un iešauts krūtīs. Mērķis gan bijis cits — viņa tēvocis Džakomo. Tai pašā dienā “spāņi" izdara atbildes slepkavību, nolaižot no kājas Džennaro Emolo, kam nav paveicies ar to; ka ir tēvs Di Lauro uzticības personai; kura; domājams; organizē klana izsitēju komandas. Di Lauro asinssuņi 21. novembri no kāda tabakas veikala “izceļ” Domeniko Ričo un Salvatori Galjardi no Rafa-eles Abinantes aprindām. Stundu vēlāk nelabu galu ņem Frančesko Tortora. Killed piebrauc nevis ar moci; bet gan mašīnu — atver logu, nošauj upuri, savāc līķi kā tādu atkritumu maisu. Aizved to uz Kazava-tores pilsētiņas pievārti un tur aizdedzina mašīnu ar visu līķi, atbrīvojoties no abiem. 22, novembrī ap pusnakti karabinieri atrod vēl vienu nosvilušu mašīnu.

Lai spētu izsekot līdzi šīs vendetas norisēm, apgādājos ar rāciju, kas darbojas policijas frekvencēs. Tā ar savu motorolleru varēju ierasties gandrīz vienlaikus ar policijas brigādi. Bet tovakar es jau biju aizmidzis. Policijas iecirkņu raidītās čerkstošās klaigas un pīkstoņa man bija tāda kā šūpuļdziesmiņa. Tāpēc tonakt man par notikušo pavēstīja telefona zvans. Aizbraucis uz notikuma vietu, ieraudzīju totāli izdegušu mašīnu. Tā bijusi nolieta ar benzīnu, dāsni, viscaur, uz sēdekļiem priekšā un aizmugurē, uz riepām, uz stūres. Kad ieradušies ugunsdzēsēji, liesmas jau bijušas noplakušas, logi izbiruši. Nesapratu, kāpēc tā steidzos aplūkot izdegušo mašīnas karkasu. Tas nežēlīgi smirdēja pēc svilušas plastmasas. Apkārt tikai nedaudz ziņkārīgo, policists ar kabatas lukturi spīdina iekšā gaismu — redzams ķermenis vai kaut kas tamlīdzīgs. Ugunsdzēsēji atver durvis un, riebumā saviebušies, izvelk līķi. Kādam karabinierim sametas nelabi, un, atspiedies pret sienu, viņš izvemj pirms pāris stundām kuņģī sastumtos makaronus un kartupeļus. Līķis ir kā pārogļots stumbrs, melnum melns, sejas vietā apkvēpis galvaskauss, liesmas nolaizījušas no kājām visu ādu. Viņi paņēma līķi aiz rokām un noguldīja to zemē, gaidot, līdz ieradīsies morga mašīna.

Miroņu pārvadātājs redzams ielās regulāri, tas redzams no Skam-pijas līdz Torreannunciatai, Tas savāc un uzkrāj nošauto cilvēku līķus. Kampānija ir province, kas nedabīgā nāvē mirušo skaita ziņā ieņem pirmo vietu Itālijā un vienu no pirmajām vietām pasaulē. Miroņvāģa riepas ir gludas, gludas — apdauzītie diski un netīri pelēkās riepu ārmalas ir tikpat bēdīgas kā Šis reģions. No vāģa izkāpj vīri netīros, tūkstoš reižu lietotos gumijas cimdos un ķeras pie darba. Iebāž līķi melnā maisā, t. s. body bagj kādos parasti transportē mirušus kareivjus. Šis līķis atgādina zem Vezuva pelniem atrastos, kad arheologi ķermeņa atstātajā tukšumā ir ielējuši ģipsi. Ziņkārīgo skaits ap automašīnu jau sniedzas vairākos desmitos, bet visi klusē kā ūdeni mutē ieņēmuši. Pat neuzdrīkstas skaļi elpot. Kopš kamoras kara sākuma daudzi vairs neizsakās par to, cik tālu tas viss var aiziet. Vienkārši noskatās, kas nu atkal ir noticis un kas vēl var notikt. Un katru dienu viņi uzzina, ka ir notikušas vēl trakākas lietas, ka viņus vēl sagaida jaunas ciešanas. Viņi uzzina, dodas mājās un turpina cīnīties par izdzīvošanu. Karabinieri sāk apsekot notikuma vietu, furgoniņš ar līķi aizbrauc. Es dodos uz policijas pārvaldi. Gan jau tur kaut kas būs zināms par šo slepkavību. Preses telpā tie paši ierastie žurnālisti un pāris policistu. Pēc brīža sākas runas: “Lai jau cits citu apslaktē, mums jo labāk!" “Ja esi kamorists, tad negaidi neko labāku", “Gribēji vieglu naudu? Tad nosprāgsti, mēsls." Jau kaut kur dzirdēti vārdi, tikai šoreiz tie pauž lielāku riebumu un lielāku izmisumu. It kā līķis atrastos turpat līdzās un visiem būtu tam kas pārmetams, piemēram, par laupīto naktsmieru, par bezgalīgo karu, militārajām struktūrām, kas saviesušās ik uz stūra. Tiesu mediķiem ir vajadzīgas garas darba stundas, lai mirušo identificētu. Kāds domā, ka tas ir pirms dažām dienām pazudušais narkozonas saimnieks. Bet tad šī versija tiek atsaukta. Līķu ir daudz, tie ir sakrauti Kardarelli slimnīcas morga saldētavā un gaida, kad tiem piemeklēs visļaunāko vārdu.

Kāds pieliek rokas priekšā lūpām, žurnālisti visi kā viens rīstās, līdz mutes sausas, policisti galvas vien nogroza un nodur acis. Negantie komentētāji pēkšņi apklust Šis līķis izrādās bijusi Dželsomina Verde; divdesmit divus gadus veca meitene. Nolaupīta, spīdzināta, nogalināta ar šāvienu pakausī no neliela attāluma, tā ka lode ir caururbusi galvu un iznākusi laukā pieres daļā. Pēc tam viņa iemesta pašas vieglajā auto un aizdedzināta. Viņa mēdza satikties ar mafiozas ievirzes puisi vārdā Džennaro Noturno, kas no klaniem pārgājis pie ‘'spāņiem”. Pirms pāris mēnešiem viņi bija tušējuši kopā, kāds bija redzējis viņus apskaujamies, varbūt sēžam uz vienas vespas vai braucam vienā mašīnā. Džennaro bija viens no tiem, kam tika pasludināts nāves spriedums, bet viņam tomēr bija izdevies kaut kur nolīst, kazi, varbūt kādā garāžā netālu no tās pašas ielas, kurā slepkavas nogalināja Džel-sominu. Viņš nejuta vajadzību meiteni aizsargāt, jo viņu romāns jau bija beidzies. Bet, kad klans grib kādam atriebt, tiek zīmēta “karte”, kuras koordinātas veido cilvēka paziņas, radi, pat mantas. Un šajā “kartē” tiek atstāta ziņa. Vissliktākā no visām — ka ir gaidāms sods. Ja kāds paliek nesodīts, tad rodas pārāk liels risks leģitimizēt nodevību, radīt jaunas šķelšanās iespēju. Atriebe ir ļoti smaga. Tas ir likums. Pārējie līdzekļi ir graša vērti. Tātad Di Lauro rokaspuiši dodas pie Dželsominas, izdomā kādu iemeslu, lai viņu satiktu. Tad nolaupa viņu, dauza līdz nemaņai, spīdzina un pratina, cenšoties uzzināt, kur ir Džennaro. Viņa neatbild. Iespējams, viņa nezina vai ari vēlas pati izciest to, kam būtu bijis jānāk pār viņa galvu. Un atdod par to dzīvību. Varbūt kamoristi, kam bija jānostrādā šis “darbiņš’, bija sašņau-kušies kokaīnu. Vai, gluži otrādi, bija skaidri kā stikliņš, lai uztvertu pat vismikroskopiskākos sīkumus. Nav nekāds noslēpums, kādas metodes viņi izmanto, lai salauztu jebkādu pretestību, lai izskaustu pat niecīgākās cilvēcības paliekas. Domāju, ka viņi dedzina līķus, lai slēptu spīdzināšanas pēdas. Sakropļotas meitenes ķermenis varētu radīt kvartāla iedzīvotājos pamatīgas dusmas — no viņiem netiek sagaidīta piekrišana, nē, tomēr naidīgums ir galīgi nevēlams. Tāpēc viss ir jānodedzina pa tīro. Nāves faktam kara apstākļos nekad nav pārāk liels svars. Tomēr ir neizturami domāt, kā šī nāve nelaimīgo ir

piemeklējusi; kādas mocības viņai bija jāpiedzīvo. Šņaukājot puņķus^1 un spļaudoties, man izdevās aizgainīt šīs makabrās domas,

Dželsomina Verde, t. s. Mina. Kvartālā viņu sauca pamazināmajā vārdā, mīļvārdiņā; šai vārdā viņa tika nodēvēta ari avīžrakstos, kad tie sāka flirtēt ar nākamās dienas vainas izjūtu, Nebūtu jau gan ari bijis grūti mest viņu pār vienu kārti ar visiem bandītiem, kas cits citam pārgriež rīkli. Vai, ja viņa vēl būtu starp dzīvajiem, varētu turpināt uzskatīt viņu par kamorista mīļāko, vienu no tik daudzām, kas piekrīt saieties ar bandītu, jo tas nozīmē naudu un ceļ pašapziņu. Kārtējā ‘'kundzīte” kas dzīvo no vīra-kamorista bagātības. Bet Saracino (“sara-cēnis”), kā dēvē Džennaro Noturno, ir tikai karjeras sākumā. Kad ldūs par zonas vadītāju un tirgoņu kontrolieri, viņš pelnīs tūkstoti vai divus tūkstošus eiro. Bet līdz tam vēl tāls ceļš ejams. Par slepkavību, šķiet, maksā uzreiz divarpus tūkstošus eiro. Turklāt, ja rodas nepieciešamība satīt makšķeres, lai izvairītos no karabinieriem, kas min tev uz papēžiem, klans apmaksā tev mēnesi Ziemeļitālijā vai ārzemēs. Varbūt ari Džennaro sapņoja kļūt par bosu, būt noteicējs pusē Neapoles vai investēt naudu visā Eiropā.

Ja bridi pafantazēju, itin viegli spēju iedomāties viņu tikšanos, pat ja nespētu atpazīt viņus pēc sejas. Droši vien būs iepazinušies parastā Vidusjūras reģiona bārā, nolādētā nomales zaņķī, ap kuru virpuļo visu miesta ļautiņu dzīve, jaunu vai vecu, turpat vai neredzīgu. Vai varbūt viņi ir satikušies kādā disenē. Pastaigājušies pa Piazza Plebiscite laukumu, bučiņa uz atvadām. Pēc tam kopīgi pavadītas sestdienas, kāda kopīgi apēsta pica, svētdienu pēcpusdienās aizslēgtas istabas durvis, kamēr pārējie ģimenes locekļi pieēdušies sūt diendusu. Utt. Kam negadās. Pēcāk Džennaro pievienojās Sistēmai. Varbūt paviesojās pie kāda drauga kamorista, iepazinās, ar ko vajag, un pēc tam sāka liet sviedrus Di Lauro labā. Iedomājos, ka, tiklīdz tas nāca ausīs meitenei, viņa mēģināja sameklēt puisim citu darbu, kā to dara ne viena vien daiļava šais platuma grādos, proti, cīnās par savu boifrendu. Varbūt ari beigu beigās vairs neiedziļinājās Džennaro darba lietās. Galu galā.

darbs paliek darbs. Parasti tas sākas ar sīkumiem — vadīt mašīnu, nogādāt kaut kur kādu sainīti; īsi sakot; tīrie frieki. Bet tas ļauj tev dzīvot; dod darbii; reizēm rada arī gandarījuma sajūtu, ka esi derīgs un vajadzīgs. Pēc tam viņu attiecības beidzās.

Tomēr ar tiem nedaudzajiem mēnešiem bija gana, lai Dželso-minu sāktu saistīt ar Džennaro personu; lai uzskatītu viņu par šī puiša “iezīmētu” viņam piederīgu. Pat ja viņu romāns ir beidzies, varbūt nemaz īsti nesācies. Vai nav vienalga. Tie ir tikai pieņēmumi un spekulācijas. Fakts paliek fakts meitene ir spīdzināta un noslepkavota tikai tāpēc, ka kaut kur Neapolē pirms mēneša vai diviem ir redzēta kādu apskaujam vai skūpstām. Nespēju tam noticēt. Dželsomina strādāja vaiga sviedros, kā daudzi citi šaipusē. Bieži vien meitām un sievām vienām pašām jāuztur ģimene, jo bezgaldaudzi veči krīt depresijā, kas ilgst gadiem. Arī tiem, kas dzīvo Sekondiljano; šai “trešajā pasaulē” ari viņiem ir dota dvēsele. Ilgstošais bezdarbs nepaliek bez sekām, arī slikti darba apstākļi, kad priekšniecība pret tevi izturas kā pret pēdējo mēslu, kad tevi neciena, nenoslēdz ar tevi līgumu un nemaksā naudu — tas viss beidz cilvēku nost, Vai nu tu kļūsti par lopu vai arī stāvi bezdibeņa malā. Dželsomina nostrādājās kā daudzas meitenes, kas raujas trijos darbos, lai sakasītu kaut cik naudas, no kuras pusi atdod ģimenei. Viņa kā brīvprātīgā strādāja ari ar vecajiem ļaudīm, par ko avīzes cēla viņu vai debesīs, it kā piedalītos viņas slavināšanas maratonā. Blakus rakstiem par Mino Verdi nejauši uzdūros arī intervijai ar Rafaeles Kutolo sievu. Šī “neaptraipītā dāma” apgalvo, ka īstā kamora, tā, kurā darbojas viņas vīrs, nekādā ziņā nenogalina sievietes. Tai ir spēcīga morāle, ko uztur godavīri. Šeit jāatgādina, ka 80. gados Kutolo iešāva sejā pavisam mazam bērnam, tiesneša Lamber ti meitai; turklāt tēva acu priekšā. Tomēr avīzes uzklausa šīs dāmas vāvuļošanu, mēģina piešķirt viņai ticamības un autoritātes kredītu, iespējams, cerot, ka reiz kamoras vara atgriezīsies tāpat kā labs vai slikts laiks. Un pagātnes kamora vienmēr ir labāka par esošo vai gaidāmo.

Kara laikā vairs nav iespējams uzturēt pie dzīvības mīlestību, . emocionālas saites vai attiecības, jo viss var kļūt par vājuma izpausmi. Jauniņajos bandītos notiekošās emocionālās zemestrīces itin labi jūtamas karabinieru noklausītajās telefonsarunās, piemēram, Frančesko Venozas un viņa draudzenes Annas sarunā, kas ierakstīta aizturēšanas • orderī, kuru Neapoles Antimafijas prokuratūra izdevusi 2006. gada februārī. Tā ir pēdējā saruna pirms numura maiņas, Frančesko ir jābēg uz Lāciju, un viņš ar īsziņu brīdina brāli Džovanni, iesakot nerādīties uz ielas, jo viņu var nošaut:

“Cau mīļo brāl. luudzu vnk. neej laukā nekādā gad. ok?”

Frančesko jāizskaidro draudzenei, ka viņam uz laiku jānotinas un ka Sistēmas cilvēka dzīve ir sarežģīta:

— Man tagad ir astoņpadsmit gadu... tie vairs nav joki,., tevi var elementāri novākt... nomušīt, saproti, Anna!

Anna tomēr ir spītīga un grib kārtot konkursu, lai kļūtu par karabinieru maršalu, dzīvot citādi un likt dzīvot citādi arī Frančesko. Puisim nekas nav pret to, ka Anna kļūst par karabinieri, viņš vienkārši jūtas jau pārāk vecs, lai visu sāktu no jauna.

Frančesko: — Es jau tev teicu, ka priecājos par tevi... Tomēr mana dzīve ir mana dzīve... Un es nevaru to mainīt, savu dzīvi.

Anna: — Nu, malacītis, ari es priecājos par tevi... Turpini vien šādā garā, saprati?

Frančesko: — Anna, Anna... nerunā tā...

Anna: — Tev taču ir astoņpadsmit gadu, tu ļoti labi vari visu mainīt, ja gribi... Kāpēc tu esi tik kūtrs? Ai, es nezinu...

Frančesko: — Es nemainīšu savu dzīvi, neparko.

Anna: — Ak tā, nu pareizi, tev jau ir labi tā, kā ir.

Frančesko: — Nē, Anna, man nav vis labi tā, kā ir, bet šobrīd esam baigā pakaļā... mums jāatgūst pakāstā cieņa... Agrāk, kad pastaigājāmies pa rajonu, neviens neuzdrīkstējās paskatīties mums acīs... bet tagad visi saslējuši galvas.

Frančesko, kas pieder “spāņiem", visgrūtāk ir sagremot to, ka

neviens vairs netaisās pakļauties viņu varai. Viņiem ir pārāk daudz kritušo, un tagad rajonā visi uz viņu skatās kā uz vienu no pērkamajiem draņķa killeriem, kā uz sakāvi cietušu kam ori s tu. Tas nav izturams, un kaut kas ir jādara, pat ja vajadzētu par to samaksāt ar dzīvību. Draudzene mēģina viņu piebremzēt, pierunāt, lai tak neuzskata sevi par nolemto.

Anna: — Tev nevajag iekulties tai putrā, tu tāpat vari ļoti labi dzīvot...

Frančesko: — Nē, es savu dzīvi negribu mainīt...

Jauniņais šķeltnieks ir pārmīzis jēgu, iedomājoties, ka di Lauro cilvēki varētu iedomāties ķerties klāt viņa draudzenei, bet tad viņš draudzeni nomierina, sacīdams, ka viņam ir bijušas daudzas meitenes, tātad neviens neiedomāsies asociēt Annu ar viņu. Pēc tam kā tāds romantisks pusaudzis atzīstas, ka tagad gan viņa tam ir vienīgā.

— Videnes pēdējā klasē man bija trīsdesmit vecenes... bet tagad man esi tikai tu...

Kā jau jauna meitene Anna, šķiet, ir izmetusi no galvas jebkādas bailes no atriebes un domā tikai par Frančesko nule bilstajiem vārdiem.

Anna: — Man gribētos tev noticēt.

Karš turpinās. 2004. gada 24. novembrī ar šāvienu sejā tiek novākts Salvatore Abinante. Viņš ir brāļadēls Rafaelem Abinantem, vienam no ‘spāņu” bosiem no Marano. Tātad Nuvoletas teritorijas. Marano klans, izlēmis aktīvi uzdarboties Sekondiljano tirgū, ir pārcēlis uz Monterosas rajonu daudzus savējos ar visām ģimenēm. Pēc iestāžu rīcībā esošās informācijas, Rafaele Abinante ir šī Sekondiljano kriminālā atzara vadītājs. Viņš ir viens no harismātiskākajiem tipāžiem — Spānijā viņš pārzināja Costa del Sol teritoriju. 1997. gadā apjomīgā operācijā tika konfiscēti 2500 kilogrami hašiša, 1020 ecstasy tabletes, 1500 kilogrami kokaīna un izmeklētājiem izdevās pierādīt, ka Abinantes un Nuvoletas klani no Neapoles pārzina teju vai visu sintētisko narkotiku kontrabandu Spānijā un Itālijā. Pēc Salvatores Abinantes slepkavības bija bažas, ka Nuvoletas varētu iejaukties un ka Cosa Nostra ari varētu nebūt neitrāla šai Sekondiljano konfliktā. Bet nekas nenotika, vismaz ne bruņotas sadursmes. Nuvoleta uzņēma savā teritorijā bēgošos šķeltniekus — tā ari bija visa kritika, ko Cosa Nostra izteica Kozimo sāktajam slaktiņam. 25. novembrī Di Lauro vīri novāca Antonio Espozito viņa pārtikas veikalā. Kad ierados notikuma vietā, līķis gulēja zemē starp ūdens pudelēm un piena pakām. Divi sanitāri pacēla viņu aiz jakas un kājām un ielika metāla zārkā. Kad morga mašīna bija aizbraukusi, veikalā ieradās kāda sieviete, kas sāka kārtot izgrūstītās kastes un pakas, notīrīja asinīm notraipīto gaļas izstrādājumu vitrīnu. Karabinieri ļāva viņai mierīgi darboties. Ballis-tikie paraugi jau bija paņemti, pirkstu nospiedumi un citas pēdas piefiksētas, visa bezjēdzīgā uzskaite jau veikta. Sieviete kārtoja veikalu visu nakti, it kā šādi varētu atcelt notikušo, it kā piena paku sarindo-Šana un izmētāto saldumu salikšana plauktos varētu mazināt notikušās slepkavības smagumu, atstājot to ieslēgtu tikai tais dažās minūtēs, kurās atentāts notika.

Tikmēr Skampijā paklīda runas, ka Kozimo Di Lauro apsolījis 150 000 eiro ikvienam, kas sniegs vērtīgas ziņas par Džennaro Marino Makkeja atrašanās vietu. Labs piķis, tomēr nekas pārmēru dāsns tādai ēnu ekonomikas impērijai, kāda ir Sekondiljano Sistēma. Lemjot par šīs summas apmēru, te, protams, sava nozīme ir principam nenovērtēt pretinieku pārāk augstu. Bet izrādās, ka no balvas nav nekādas jēgas, jo policija ierodas pirmā. Via Fratelli Cervi augstceltnes 13. stāvā notiek zonā vēl palikušo vadošo šķeltnieku tikšanās. Piesardzības labad viņi ir nobruņojuši visu kāpņu telpu. Kāpņu galā ir būris ar slēdzamām durvīm. Vēl vienas ložu necaurlaidīgas durvis, kas ved uz sanāksmes telpu. Policija aplenc ēku. Bruņas pret eventuālo ienaidnieku uzbrukumu izrādās liktenīgas — tās liek viņiem bezspēcīgi gaidīt, kamēr drupinātājs izlauzīsies cauri armatūrai un tiks izgāztas ložu ne-

caurlaidīgās durvis. Gaidot apcietināšanu, viņi izlingo pa logu mugursomu ar automātu, pistolēm un granātām. Triecoties pret zemi, automāts izšauj vienu kārtu. Viena lode gandrīz skar pie ēkas stāvošā policista pakausi. Viņam uzdod nervi, panikas lēkmē viņš sāk tirināties, svīst un konvulsīvi elsot. Krist no lodes, ko atsitienā izšāvis no trīspadsmitā stāva izmests automāts, nudien nav scenārijs, kas nāk prātā, domājot par savu nāvi. Kā delīrijā viņš sāk runāt pats ar sevi, apvainodams visus; viņš bezsakarīgi murmina un vicina rokas kā gainīdams odus.

— Viņi visu ir izspiegojuši. Paši netika šurpu, izspiegoja un atsūtīja mūs... Lai mēs te cīnītos frontes abas pusēs, lai mēs te glābtu viņiem dzīvību, šitiem te. Atstāt viņus, bļin, šeit, lai pārgriež cits citam rīkli, mums ta kas, pie dirsas!

Viņa kolēģi deva man zīmi doties prom. Tai naktī via Fratelli Cervi augstceltnē policija arestēja Arkandželo Abete ar māsu Annu, Masimiljano Kafaso, Čiro Mauriello, nelaiķes Dželsominas Verdes ex Džennaro Noturno, kā arī Rafaeli Noturno. Bet lielākais loms kara-binieriem bija Džennaro Makkejs. Marino ģimene bija ķildnieku mērķis numur viens. Mafija bija nodedzinājusi Marino piederošo restorānu “Orhideja”, kas atradās Sekondiljano, via Diacono, kulinārijas veikalu corso Secondigliano, kā ari Arcano, via Pietro Nenni esošo picēriju un pielaidusi uguni arī Džennaro Makkeja mājai, koka villai krievu stilā, kas atradās Arcano, via Limitone. Starp dzelzsbetona blokiem un noplukušām ieliņām ar aizsērējušu kanalizāciju un pa retai spuldzei apgaismes stabos Case Celesti bosam bija izdevies sagrābt sev daļu teritorijas un uztaisīt no tās ko līdzīgu kalnu patvērumam. Tur no dārga koka bija uzcelta dārga villa, dārzā auga visdārgākās lībiešu palmas. Daži stāsta, ka viņš esot devies darījumu braucienā uz Krieviju un “iemīlējies" dāčā, kurā izmitināts. Toreiz neviens un nekas nespēja viņam liegt uzbūvēt Sekondiljano centrā tādu pasu dāču, sava biznesa simbolu, veiksmes apsolījumu saviem puišiem, kuri priekšzīmīgas uzvedības gadījumā agrāk vai vēlāk varēs dzīvot tikpat eleganti pat Neapoles priekšpilsētās, kas ir viena no drūmākajām Vidusjūras zemju vietām. Tagad no dāčas ir palicis pāri tikai karkass un pārogļojies koks. Džennaro brāli Gaetano karabinieri izcēla no migas luksus-viesnīcā La Cērtoša Masalubrensē. Negribēdams riskēt ar savu ādu, viņš bija nolīdis viesnīcas numurā ar skatu uz jūru, jāatzīmē, diezgan neierasts konfliktu (ne)risināšanas veids. Majordoms, cilvēks, kas bija viņa rokas, ieskatījās karabinieriem acīs un noteica: “Vai nu tā vajadzēja sabojāt man brīvdienas?”

Bet “spāņu” grupas arests vēl neapturēja asiņainās ķildas. Džu-zepe Benčivenga tika novākts 27. novembrī, dienu vēlāk lode nogalināja Masimo de Feliči un 5. decembrī pienāca Enriko Macarellas kārta.

Spriedze kļūst par sava veida aizsargslāni starp cilvēkiem. Karā acis kļūst ļoti vērīgas. Visām sejām, pilnīgi visām ir tev kas sakāms. Tev jānolasa ziņa. Jāskatās un jāklusē. Tev jāzina, uz kuru veikalu var iet, tev jākontrolē katrs vārds, ko laid pār lūpām. Ja gribi ar kādu pastaigāties, vispirms uzzini, kas viņš ir. Tev jābūt vairāk nekā drošam, ka jebkura iespēja kļūt par bandinieku uz konfliktu šaha dēļa ir pilnīgi izslēgta. Iet kādam blakus, runāt ar viņu nozīmē atrasties vienā un tai pašā spēles laukumā. Karā visiem jutekļiem paaugstinās uzmanības slieksnis, liekas, viss tiek uztverts asāk, redzēts skaidrāk, saosts intensīvāk. Pat ja uzmanība un vēriba neko nedod tad, kad jau ir pieņemts lēmums kādu novākt. Kad mafija dod triecienu, tā šauj pa labi un pa kreisi, nevienu īpaši nesaudzējot. Noklausītā telefonsarunā Rozario Fusko, pret kuru celta apsūdzība kā Di Lauro narkotirgus zonas vadītāju, izklausās ļoti satraukts, pat ja viņš mēģina uz dēlu atstāt pārliecinošu iespaidu.

— ... tev nevajag ne ar vienu kopā nekur atrasties, tas ir pilnīgi skaidrs, es tev to arī uzrakstīju: klausi tēti — ja gribi iet pastaigāties ar meiteni, vari to darīt, tikai nečupojies ne ar kādiem puikām, jo mēs nezinām, ar ko viņi tušē vai kam pieder. Ja nu viņi gribēs kaut ko kādam nodarīt, bet tu būsi turpat tuvumā, novāks arī tevi. Saprati, kādas šodien mums ir problēmas, skaidrs*-Klausi tēti...

Problēma ir tāda, ka neviens nevar justies tā, it kā notiekošais uz viņu neattiektos. Pieņēmums “es dzīvoju mierīgi, mani neviens neaiztiks” vairs nav spēkā. Vairs neviens nevar teikt: “Lai viņi cits citu galē nost, kas man.” Kamoras konflikti apdraud pilnīgi visu pakāpeniski būvēto, tie kā vilnis atplūda aizskalo zemūdens sēres. Cilvēki mēģina dzīvot pieklusināti, iespējami mazāk būt klātesoši šai pasaulē. Minimāls grims, anonīmas krāsas un ne tikai. Astmatiķi, kas nevar paskriet, ieslēdzas Četrās sienās, aizbildinoties ar kaut ko, jo vienkārši tāpat sēdēt noslēgtībā nozīmētu netieši atzīties, ka esi vainīgs, — pat ja tava vaina nav zināma, tu būsi atzinies, ka baidies. Sievietes vairs nevalkā augstpapēžu kurpes, jo ar tādām tālu neaizskriesi. Oficiāli nedeklarētā karā, ko neatzīst valdības un par ko neraksta avīzēs, arī bailes ir nede-klarētas, tās ir bailes zem ādas.

Tu jūties uzblīdis, it kā būtu pārēdies vai sadzēries draņķīgu vīnu. Šīs bailes neeksplodē ielu demonstrācijās vai protestos presē. Pilsētās nenotiek iebrukumi vai uzlidojumi, tas ir karš iekšienē, dzīlēs, kā sava veida fobija. Un tu nezini, vai atklāt bailes vai drīzāk tās norakt dziļi, dziļi. Tu nesaproti, vai pārspīlē vai, gluži otrādi, nenovērtē briesmas. Neskan sirēnas vai trauksmes zvani, bet pienāk pretrunīgas ziņas. Vieni teic, ka kamoras karš esot bandu rebes, ka bandas slaktē cita citu. Bet neviens nezina, kur bandas sākas un beidzas. Karabinieru busiņi, policijas posteņi uz ceļiem, katru stundu pāri pilsētai ducinošie helikopteri — tas nav nekāds mierinājums, gluži pretēji, liekas, ka cīņas lauks aizvien saraujas, savelkas, tuvojas. Telpas kļūst aizvien mazāk. Šķiet, ka tas viss padara nāves telpu un kaujas lauku aizvien šaurāku, līdz sāk likties, ka visi ir vienā un tai pašā slazdā, un blakus stāvoša ķermeņa karstums kļūst neizturams.

Braukāju ar savu vespu pa šo nospriegoto līķautu. Katru reizi, kad konflikta laikā braucu uz Sekondiljano, mani apturēja vismaz desmit

reižu dienā. Ja man kabatā būtu bijis kāds no tiem šveiciešu nazīšiem, viņi droši vien būtu man likusi to norit. Mani apturēja policisti, kara-binieri, dažkārt ari nodokļu policija, pēc tam Di Lauro “spīdekļi” un tad “spāņi” Visi kā viens jutās ārkārtīgi svarīgi, mehānisld žestikulēja un lietoja vienus un tos pašus vārdus. Kārtības sargi pārbaudīja dokumentus un tad mani pārmeklēja, bet klanu sargi vispirms pārmeklēja, tad uzdeva jautājumus, mēģinot nopeilēt manu akcentu un melus. “Spīdekļi” konflikta apogeja dienās pārmeklēja pilnīgi visus. Ielūrēja katrā mašīnā, lai redzētu, kas tajā sēž, vai pasažieriem ir ieroči utt. Vispirms tevi nopētīja motorolleristi, kas bija diezgan baisi, tad motociklisti, un visbeidzot tev sekoja automašīnas.

Ātrās palīdzības mediķi sūdzējās, ka viņus nelaiž pie slimajiem — ne tikai sašautiem bandītiem, bet arī večiņām ar lauztu gūžas kaulu vai infarkta piemeklētajiem —, pirms viņi nav izkāpuši, ļāvušies pārmeklēties, ka ari ielaiduši mašīnā bruņotu sargu, kurš pārbauda, vai patiešām tas ir medicīniskais transports, nevis ieroču, killeru vai bēgļu slēpnis. Kamoras karos Sarkanais Krusts netiek atzīts, neviens klans nav parakstījis Ženēvas konvenciju.

Arī netrafaretās karabinieru mašīnas riskē — reiz uz mašīnu, kurā sēdēja civilā tērpta karabinieru grupa, tika raidīta ložu kārta, ievainojot dažus braucējus, jo uzbrucēji bija viņus noturējuši par pretinieku klanu. Pēc pāris dienām policijas barakās ieradās kāds zēniņš ar koferi, kurā bija veļa, un pieteicās kā vainīgais. Viņš lieliski zināja, kas jāsaka un kā jāizturas. Bez garām runām atzinies visā, jo sods, kas viņu sagaida par šaušanu uz karabinieriem, noteikti ir daudz ļaunāks nekā brīvības atņemšana. Vēl viens variants — daudz ticamāks — ir tāds, ka klans, nevēlēdamies sēt naidu starp kamoristiem un pogainajiem, pierunājis zēniņu pieteikties, apsolot samaksāt labu atlīdzību, kā ari aizstāvības advokāta pakalpojumus. Zēniņš ieradās iecirknī un, ne mirkli nešaubīdamies, klāja vaļā: “Domāju, ka tie bija “spāņi”, tāpēc bliezu virsū,”

Arī 7. decembri mani nakts vidū pamodināja telefona zvans.

Draugs, kāds fotogrāfs, teica, ka tūlīt sākšoties zibenskarš- Nevis šāds tāds, bet pamatīgs. Tāds, ko vietējie un valdības politiķi pieprasot kā atbildes soli uz klanu kariem.

Rajonu ar iesauku Terzo Mondo ('Trešā pasaule'.) aplenkuši tūkstoš policisti un karabinieri. Tas nav nekāds mazais rajons, un tā iesauka skaidri vēsta, kas tajā notiek, turklāt galvenajā ielā; uz sienas pie ieejas tajā ir rakstīts “Rajons Trešā pasaule, nesper šeit kāju". Tā ir liela, medijos izbazūnēta operācija. Pēc šī b/itzkara Skampijā, Mtano, Pišinola, Sanpjetro Paterno un Selcondiljano ierodas žurnālistu un tele reportieru ordas. Gadiem ilgi noklusētā kamoras eksistence pēkšņi nāk gaismā. Bet, tā kā tai nav pievērsta pastāvīga uzmanība, analīze tiek veikta, izmantojot novecojušus, pat arhaiskus datus, it kā analizētāju smadzenes pirms divdesmit gadiem būtu devušās ziemas miegā un tikai tagad piedzīvotu atkusni. It kā šeit darīšana būtu ar Rafaeles Kutolo tipa kamoru un mafijas loģiku, pēc kuras vajag spridzināt autostrādes un nogalināt tiesnešus. Vairāk vai mazāk informēti eksperti šodien zina, ka viss ir mainījies līdz nepazīšanai. Arestēto vidū ir arī Ciro Di Lauro, viens no bosa dēliem. Daži domā, ka viņš pārzina klana komerclietas. Karabinieri izlauž durvis, apcietina cilvēkus un ņem uz grauda mazus puišeļus. Vienīgais, ko man izdodas saskatīt, ir karabinieris, kurš pilnā kaklā kliedz uz puišeli, kas draud viņam ar nazi:

— Met zemē! Met zemē to nazi! Tūlīt pat! Met zemē!

Puišelis nomet nazi. Karabinieris aizsper nazi tā patālāk, un tas atlec no sienas finiera apšuvuma un aizveras. Tas ir plastmasas — bruņurupuča nindzjas nazītis, Tikmēr bruņoti policisti uzrauga notikuma vietu, fotografē, skraida uz visām pusēm. Tiek izgāztas desmitiem durvis; tiek izlauztas dzelzsbetona sienas, kas uzceltas māju patrepēs, lai izveidotu narkotiku slēptuves; tiek nojaukti vārti, ar kuriem bija iespējams noslēgt veselas ielu daļas, lai organizētu narkotirdzniečības vietas.

Ielās sarodas simtiem sieviešu un dedzina miskastes, kā ari apmētā dežūrējošās policijas automašīnas. Policisti taču arestē viņu dēlus, mazdēlus un kaimiņus. Viņu darba devējus. Tomēr viņu sejās, viņu niknajos vārdos un darba drānās apspīlētajās gūžās, šķiet, nebija tikai līdzzinātāju solidaritāte vien. Narkotirgus lielākajai daļai sekon-diljaniešu nodrošina iztiku vai iztikas minimumu, par kaut kādu iedzīvošanos te nav ne runas. Narkotirgus nes pasakainu peļņu tikai klanu bosiem. Tie, kas strādā mazumtirdzniecībā, kas preci uzglabā, slēpj vai pārrauga, neraugoties uz aresta un mēnešiem vai pat gadiem ilga cietumsoda risku, saņem tikai pliku algu. Sejas ir dusmu pārvērstas. Dusmas garšo pēc kuņģa skābes. Sīs ir dusmas, kas pārņem, aizstāvot savu teritoriju, vai arī apsūdzība tiem, kas šo teritoriju vienmēr uzskatījuši par tukšu vietu un nekurieni, ko labāk ātri izmest no galvas.

Pēkšņā gigantiskā kārtības spēku dislokācija, kas ir notikusi tikai pēc tam, kad galu ir ņēmuši desmitiem cilvēku, tostarp nomocītā un sadedzinātā meitene no rajona, liekas nereāla, inscenēta. Vietējām sievietēm liekas — šeit kaut kas nav tīrs. Viņām nešķiet, ka aresti un buldozeri var kaut ko lietu kārtībā reāli mainīt, drīzāk tā ir operācija, kuru pasūtījuši tie, kam ir nepieciešams veikt arestus un demolēt sienas. It kā tagad kāds būtu mainījis spēlītes noteikumus un svinīgi paziņotu, ka viss viņu mūžs dzīvots aplam. Būtībā jau viņas tāpat zināja, ka šeit viss ir galīgi šķērsām, nebija nekādas vajadzības sūtīt šurp helikopterus un bruņumašīnas, lai viņām to atgādinātu; līdz šim minētā aplamība bija viņu dzīves galvenais dzinējspēks, viņu iespēja izdzīvot. Turklāt pēc šī iebrukuma, kas stāvokli vēl tikai pasliktināja, neviens ne pirkstiņu nepakustināja, lai dzīvē kaut kas mainītos uz labo pusi. Та nu šīs sievietes ar zobiem un nagiem cīnās par aizmirstību, izolāciju, aplamo dzīvi, lai patriektu ratā tos, kas piepeši ir pamanījuši ēnu valstību.

Žurnālisti nogaida savās mašīnās. Viņi negrib maisīties kārtības spēkiem pa kājām, tā teikt, lai ievieš kārtību, pēc tam reportesim par notikušo zibenskaru. Operācijai beidzoties, rokudzelžos saslēgti ir 53 cilvēki. Jaunākajam ir deviņpadsmit gadu. Viņi visi ir uzauguši t. s.

Neapoles renesanses laikā, kad 90. gados notika lielas reformas, cerot, ka cilvēku dzīve sāks iet augšup. Nonākuši policijas izolatorā, kur karabinieri saslēdza viņus roku dzelžos, šie cilvēki zina, kas darāms — ir jāpiezvana tam vai citam advokātam, tad jāgaida, ka mēneša 28. datumā viņu mājās tiks nogādāta klana maksātā alga, makaronu kastes sievām un mātēm. Visbažīgākie ir tie vīri, kuriem mājās ir pusaugu dēli, jo viņi nezina, kādu lomu tiem pēc tēva aresta klans piešķirs. Šai jautājumā viņiem nav nekādas teikšanas.

Pēc Mifzkara nekāds pamiers neseko. 18. decembri Paskvale Galaso, kuru sauc tāpat kā vienu no 90. gadu ietekmīgākajiem bosiem, tiek nolaists no kājas pie kāda bāra letes. 20. decembri kādā picērijā tiek nošauts Vinčenco Jorio. 24. decembri tiek nogalināts 34 gadus vecais Džuzepe Pecella. Viņš gan mēģina paglābties kādā bārā, bet viņā tiek iešauta vesela aptvere. Ziemassvētku pārtraukums. Kara baterijas pieklust. Kaut kas tiek pārorganizēts — šai pilnīgi patvaļīgajā konfliktā tiek meklēti noteikumi un stratēģijas. 27. decembrī, iešaujot galvā, tiek nogalēts divdesmit vienu gadu vecais Emanuēls Leone. 30. decembri "spāņi” dod triecienu — viņi nogalina divdesmitseš-gadīgo Antonio Skafuro un ievaino kājā viņa dēlu. Viņš bija radinieks Di Lauro zonas vadītājam Kazavatorē.

Visgrūtāk ir saprast. Saprast, kā gan Di Lauro šai konfliktā ir izdevies gūt uzvaru. Dot triecienus un tad kaut kur nozust. Iejukt pūlī, nolīst kaut kur ielu labirintos. Loto % Velc, Parco Postale, Case Celesti\, Case dei Puffi, Terzo Mondo — šīs vietas kļūst par tādiem kā džungļiem, par dzelzsbetona mūžamežu, kur pazust, noklīst un pārvērsties par rēgu ir daudz vieglāk nekā citur. Di Lauro bija zaudējuši visus vadītājus un zonu pārvaldniekus, tomēr viņiem bez īpaši smagiem zaudējumiem bija izdevies sākt nežēlīgu karu. Itin kā valstī būtu noticis apvērsums, prezidents gāzts, un tā būtu izlēmusi varas saglabāšanas un savu interešu vārdā apbruņot skolniekus un uzreiz iecelt viņus par sakarniekiem, ierēdņiem un biroju vadītājiem, ļaut viņiem raustīt militārās mašinērijas sviras, dot viņiem pieeju jaunajiem varas centriem, nevis sākt visu no zemākajiem līmeņiem.

2004. gada decembra rīkojumā atšifrēta Ugo De Lučas — tuvas Di Lauro uzticības personas, ko Neapoles DDA apsūdz Dželsominas Verdes slepkavībā, — saruna, ko uztvērusi automašīnā ievietota noklausīšanās ierīce.

— Es bez rīkojuma nekustēšu ne no vietas, es jums to jau pateicu, un viss.

Nevainojams kareivis, kas izrāda bezierunu paklausību Kozimo. Pēc tam tiek komentēta epizode, kurā bijis viens ievainotais.

— Es būtu viņu nošāvis, es viņam nešautu vis kājā, ja būtu tur bijis, es no viņa būtu uztaisījis sietu, vai zini! Labāk izmantosim manu rajonu, tur ir mierīgi, un varēsim nodarīt to darbu...

Ugariello, kā viņu rajonā dēvē, būtu nogalinājis, nevis tikai ievainojis.

— Tagad, zini, esam tikai mēs, mums vajadzētu visiem... savākties vienuviet... mēs varētu dzīvot tai kvartālā pieci vienā mājā... pieci otrā... pieci otrā, un mūs pasauktu tikai tad, kad vajadzētu kādam izšķaidīt smadzenes!

Organizēt bruņotas grupas piecu personu sastāvā, noslēpt tās drošā vietā un likt tas lietā, kad vajag kādu novākt. Un viss. Šīs bruņotās grupas kamoristi sauc par traleriem. Bet viņa sarunas biedrs Petrone nav tik aukstasinīgs.

— Jā, bet ja nu kāds no viņu kretīniem uziet kaut kur noslēptu “traleripamana mūs vai izseko, tad viņi paņems mūs pie dziesmas... Mēs varbūt kādus pāris no viņējiem paspēsim nolaist no kājas, pirms mums būs vakars uz ezera, tu saproti, ko es domāju? Es gribu novākt vismaz četrus piecus viņējos!

Petronesprāt, ideāli būtu nogalināt nemanot.

— Visvienkāršāk ir novākt draugus — iesēdini mašīnā un aizved, kur vajag...

Viņi uzvar tāpēc, ka uzbrūk negaidot, un arī tāpēc, ka viņi jau no-jauš, kas tos sagaida. Taču pat pirms nāves viņi cenšas nodarīt pretiniekam iespējami lielākus zaudējumus. Kamikadžu loģika, tomēr bez eksplozijām. Laikam tā ir vienīgā stratēģija, ar kuru, mazākumā esot, var cerēt uz uzvaru. Viņi turklāt dodas uzbrukumā, vēl nenoorganizē-juši savus “tralerus”.

2005. gada 2. janvāri viņi novāc Krešenco Marino, Makkeja tēvu. Mazā smārtiņā sagumis līķis. Jāpiebilst, septiņdesmitgadīgam vīram visai ērmīga auto izvēle, turklāt tas ir visdārgākais savā sērijā. Iespējams, viņš domāja, ka šādi spēs apvest ap stūri izlūkus. Nogalināts ar vienu šāvienu pierē. Pāri sejai stiepjas tikai niecīga asins tērcīte. Varbūt viņš domāja, ka varēs iziet no mājas uz mazu brītiņu, burtiski uz pāris minūtēm, un tikt cauri sveikā. Tomēr viņam nepaveicās. Tai pašā dienā “spāņi” kādā Kazavatores bārā aizsūta pie tēviem Salvatori Barru. Tai dienā Neapoli apmeklē Itālijas prezidents Karlo Azeljo Čampi un lūdz pilsētas tēvus sākt rīkoties, viņš runā par to, ka valsts ir tepat līdzās, ka iestādēm jābūt drosmīgām. Viņa apmeklējuma laikā tiek izdarīti trīs atentāti.

15. janvāri lodi sejā saņem Kamieļa Atriče, šķeltniēka Frančesko Barones alias russo ('krievs’) māte. Tiesībsargājošo iestāžu rīcībā ir ziņas, ka šis vīrs ir bijis tuvs Makkeja sabiedrotais. Sī sieviete jau labu laiku nerādās uz ielas, tāpēc par ēsmu tiek izmantots kāds puišelis. Viņš piezvana pie parādes durvīm, sieviete viņu pazīst un nedomā, ka viņai varētu draudēt briesmas. Vienā pidžamā dodas lejā atvērt durvis, bet tur kāds iebāž viņai sejā stobru un izšauj. Asinis un smadzeņu šķidrums pašķīst kā no saplēstas olas.

Kad ierados uzbrukuma vietā, Case Celesti, līķis vēl nebija apsegts. Cilvēki bradāja pa viņas asinīm, apgrābstīja visu, ko varēja, atstājot pirkstu nospiedumus. Norīstījos, jo jutu, ka man sažņaudzas kuņģis.. Lai arī brīdināta, Karmela Atrice nebija uzskatījusi par vajadzīgu bēgt. Viņa zināja, ka dēls ir viens no “spāņiem” bet nebija nekādas skaidrības par to, kas notiks. Kamoras karos tas ir tipiski. Viss apstiprinās tikai tad, kad tas jau ir noticis, post factum. Varas norisēs, varas kopumā ir tikai brutāla konkrētība. Tātad laisties prom vai palikt uz vietas, vērsties policijā vai ciest klusu — šie rīcības varianti ir pārāk nekonkrēti, pārāk nedroši, katram padomam vienmēr ir pretpadoms, un tikai taustāmi fakti var palīdzēt pieņemt konkrētu lēmumu, kas jebkurā gadījumā būs tikai reakcija uz to, ko padarīt par nebijušu nav iespējams.

Kad nāve tevi piemeklē uz ielas, apkārt sākas baiss juceklis. Nav tiesa, ka mirstot tu esi viens. Pār tevi noliecas nepazīstamas sejas, cilvēki tevi rausta aiz kājām un rokām, lai noteiktu, vai tu jau esi auksts vai arī vēl ir vērts saukt ātros. Smagi ievainotajiem un mirstošajiem sejā ierakstītas vienas un tās pašas bailes un viens un tas pats kauns. Tas var šķist dīvaini, bet pēdējā stundiņā cilvēku nudien pārņem tāds kā kauns. Saipusē to dēvē par scuorno (‘nesmukums’), tas ir tāpat, kā atrasties ļaudīs kailam. Lūk, tāda pati sajūta pārņem, kad gadās nomirt cilvēkos. Man tā ari nav izdevies pierast pie skatīšanās uz slepkavību upuriem. Sanitāri un policisti gan to dara vienā mierā, viņiem ir atstrādātas, teju automātiskas kustības, lai vai kas atrastos viņu priekšā. “Mums ir tulznaina sirds un oderēts kuņģis,” teica kāds jauniņs morga mašīnas šoferis. Ierodoties notikuma vietā pirms ātrajiem, ir grūti neskatīties uz ievainoto, pat ja šo cilvēku tu redzi pirmo reizi mūžā. Es tā arī neesmu sapratis, ka nāve var piemeklēt tieši tā. Pirmo reizi redzēju noslepkavotu cilvēku, kad man bija gadi trīspadsmit. Lieliski atceros to dienu. Es pamodos mērenā mulsumā, jo biju uz kailas miesas uzvilcis pidžamas bikses, no kurām tagad spiedās laukā negaidot sacēlies loceklis, klasiskā rīta erekcija, ko ir neiespējami noslēpt. Atminos šo epizodi tāpēc, ka, iedams uz skolu, uzskrēju virsū līķim, kas bija tādā pašā stāvoklī. Mēs gājām piecatā — bērni ar grāmatām piekrautām mugursomām plecos. Bandīti bija sašāvuši nelielu alfu-romeo, kas gadījās mums ceļā. Nepārvaramas ziņkārības dzīti, metāmies klāt skatīties. Pret atzveltni pieslietas kājas. Drosmīgākais no mums pavaicāja karabinierim: kā tā, kāpēc tur, kur parasti cilvēki balsta galvu, tagad

atrodas kājas. Karabinieris bez vilcināšanās atbildēja, it kā nesaprastu, ka vaicātājs ir tikai skolas bērns: *

— Negaidītā krusa lika viņam apmest kūleni.

Biju tikai sīks puišelis, bet jau zināju, ka krusa nozīmē automāta šāvienu kārtas. Kamoristi bija uzgāzuši viņam tik daudz svina, ka nabags bija apgriezies otrādi. Galva lejā, kājas augšā. Tad lcarabinieri atvēra durvis, līķis noslīdēja zemē kā kūstoša lāsteka. Neviens netraucēja mums to aplūkot, neviens neteica, ka šāds skats bērniem nav piemērots. Neviens morāles cīnītājs neaizsedza mums acis. Mironim bija erekcija — zem apspīlētajiem džinsiem tas bija labi redzams. Tas mani šokēja. Skatījos ilgi. Un pēc tam dienām ilgi prātoju, kas gan tur bija noticis, par ko mirušais neilgi pirms nāves bija domājis, ko viņš bija darījis. Caurām pēcpusdienām mani nodarbināja hipotēzes par to, ko viņš pirms nāves bija plānojis; šīs spraigās pārdomas izrādījās tik mokošas, ka galu galā sadūšojos apvaicāties pieaugušajiem un saņēmu atbildi, ka slepkavību upuriem nereti esot erekcija. Torīt Linda, meitene, kas nāca kopā ar mums, ieraudzīja līķi izslīdam no auto, ieraudājās un paslēpās puikām aiz muguras. Viņa šņukstēja. Jauns, civilā tērpts policists paņēma līķi aiz matiem un iespļāva tam sejā. Pagriezies pret mums, viņš noteica:

— Nav ko te raudāt. Šis tips bija īsta ateja, tā ka nekas slikts nav noticis, viss ir kārtībā. Nekas nav noticis. Neraudiet...

Kopš tā laika es vairs nespēju noticēt kino ainām ar cimdotiem tiesu medicīnas ekspertiem, kas pārvietojas bez trokšņa un cenšas nepieskarties pulvera paliekām un čaulītēm. Kad ierodos pie mirstošajiem pirms ātrās palīdzības un noskatos, kā aiziet cilvēki, kuri apzinās savu drīzo galu, man vienmēr nāk prātā “Tumsas sirds” beigu aina, kurā kāda sieviete Mārlovam pēc atgriešanās dzimtenē vaicā, ko pirms nāves teicis viņas mīļotais Kūres. Un Mārlovs melo. Viņš atbild, ka Kūres apvaicājies, kā viņai klājas, lai gan patiesībā viņš nebija pateicis nevienu mīļu vārdu un nevienu smalku domu. Kūres bija vien atkārtojis: “Šausmas." Mēdz uzskatīt, ka mirēja pēdējie vārdi esot viņa pēdējās — vissvarīgākās un vispamatīgākās — domas paudums. Ka mirstot tiekot izteikts turpat vai visas dzīves credo. Nē, tā vis nav. Nāves stundā nāk ārā tikai viens — bailes. Gandrīz visi atkārto vienu un to pasu aplam vienkāršo un banālo frāzi: “Es negribu mirt* Visas sejas ir līdzīgas Kurca sejai un pauž mokas,, riebumu un atteikšanos mirt tik baisā, tik ļaunā pasaulē — par kuru sliktāku ir grūti iedomāties. Mirt šausmās.

Sekondiljano puišiem, puišeļiem un bērniem ir pilnīgi skaidrs, kā cilvēks mirst un kā nomirt ir vislabāk. Jau dzīros pamest Karmelas Atričes slepkavības vietu, kad izdzirdu divus puišeļus vēsi runājam savā starpā.

— Es ari gribētu nomirt tāpat kā tā kundze. Bums, bums, lode pierē... un cauri.

— Bet ne jau sejā, viņai taču ir iešauts sejā, tas ir vissliktākais, kas var būt!

— Nekā slikta tur nav, viss notiek vienā mirklī. Kāda starpība, sejā vai pakausī, ka tik galvā.

Mēģināju neuzkrītoši iejaukties sarunā un pie reizes kaut ko pajautāt. Ierunājos:

— Varbūt labāk ir dabūt lodi krūtīs, ko? Viens šāviens sirdī, un gatavs...

Bet puišelis bija daudz labāk informēts par sāpju ceļiem un sāka sīki un smalki klāstīt par šaujamieroču radīto brūču sāpēm, likās, viņš šai jomā ir gandrīz eksperts.

—- Nē, šāviens krūtīs rada baigās sāpes, vienkārši drausmīgas, un tu mirsti tikai pēc desmit minūtēm. Vispirms plaušas pielīst ar asinīm, turklāt lodes trieciens ir kā uguns bumba, kas ieiet tavā miesā un sāk tur griezties uz riņķi, tā ka sāk sāpēt pat rokas un kājas. Krūtīs, tur tas ir tā kā ļoti stiprs čūskas kodums, kas nekad vairs nepāriet. Galvā tomēr ir labāk, jo tad tu vismaz neapmīzīsies un neapdirsīsies, un pusstundu neraustīsies uz grīdas, velkoties čokurā...

Tātad viņš to bija redzējis savām acīm. Un ne vienu līķi vien. Šāviens sejā aiztaupa aizgājējam pirmsnāves*drebuļus, apmīšanos un nelabas smakas no kuņģa dobumiem. Es turpināju izprašņāt viņu par nāvi un atentātiem. Pajautāju visu, izņemot vienu jautājumu, to vienīgo, ko būtu vajadzējis uzdot, proti, kāpēc četrpadsmit gadu vecumā viņš jau domā par nāvi. To gan ne mirkli neiedomājos darīt. — puišelis iepazīstināja ar sevi, nosaukdams niķu: Pikaču, kās ir viens no japāņu multenes “Pokemoni” varoņiem. Acīmredzot šo iesauku viņš dabūjis tāpēc, ka ir blonds un apaļīgs. Viņš norādīja man uz diviem tipiem, kuri bija redzami ziņkārīgo drūzmā, kas bija saradusies ap sievietes līķi. Pikaču pieklusinātā balsī noteica:

— Re, tie tur, tie ir viņi, kas novāca Lellīti.

Karmelas Atričes iesauka bija Pupetta ('lellīte'). Mēģināju ieskatīties zēna norādītajiem puišiem sejā. Viņi izskatījās satraukti, uzbudināti, viņi snaikstījās, cik jaudas, lai labāk saskatītu policistus, kas apsedza līķi. Viņi nebija papūlējušies sagādāt maskas, lai nostrādātu savu asinsdarbu, pēc tam apsēdušies turpat netālu pie Sv, Pija pieminekļa un tad, kad ap līķi bija sapulcējies ziņkārīgo bars, devušies arī paši paskatīties. Pēc pāris dienām viņus arestēs — grupējumu, kas sagatavots veikt atentātus pret neapbruņotām sievietēm pidžamā un čībās. Šiem vīriem tās bija ugunskristības — tā no narkotiku mazumtirgoņiem tiek izaudzināti bruņoti bandīti, ļaunākajam bija sešpadsmit, vecākajam — divdesmit astoņi gadi. Tam, kurš, domājams, bija šāvējs, divdesmit divi. Pēc aresta viens no viņiem, redzēdams zibspuldzes un TV kameras, sāka smaidīt un miegt žurnālistiem ar aci. Tika apcietināts arī tas, kuru tur aizdomās par sievietes izvilināšanu no dzīvokļa — sešpadsmit gadu vecs puika. Vienā vecumā ar nošautās meitu, kas, atskanot šāvieniem, izgājusi uz balkona un, aptvērusi notikušo, sākusi raudāt. Arī izmeklēšanas materiālos norādīts, ka slepkavas atgriezušies nozieguma vietā. Viņiem laikam bijis pārāk interesanti, varbūt radusies izjūta, ka piedalās pašu veidotā filmā — vispirms kā aktieri, tad skatītāji. Laikam tas tiesa, ka šāvējiem neizdodoties precīzi paturēt atmiņā notiekošo, jo ari šie puiši atgriezās, lai apmierinātu savu ziņkārību, proti, noskaidrotu, kas īsti ir izdarīts, kāds ir upura ģīmis. Pajautāju Pikaču, vai šie tipi ir no Di Lauro “tralera” vai grib tādu izveidot. Puika nosmējās:

— Kāds tev te “traleris”... viņi jau gribētu gan kļūt par “traleri”... bet šitie jau ir sīki mīzēji, es esmu redzējis īstu “traleri”...

Nezinu, vai Pikaču pūta pīlītes vai vienkārši atstāstīja baumas, kas cirkulēja Skampijā, bet viņa stāsts bija ļoti precīzs. Tik pedantisks, ka apšaubīt viņa vārdus man nudien nelikās nepieciešams. Viņš bija starā, noraugoties uz manu pārsteigto ģīmi. Pikaču pavēstīja, ka viņam esot bijis suns vārdā Kereka, nosaukts pēc brazīliešu uzbrucēja, kas spēlē Neapoles komandā Itālijas čempionātā. Suns esot bieži dzīvojies pa kāpņu laukumiņu. Kādudien, dzirdot pretējā dzīvoklī kādu grabināmies — parasti tas dzīvoklis bijis tukšs —, suns sācis skrāpēties gar durvīm. Pēc pāris sekundēm automātu šāvienu kārta sacaurumojusi viņu kā sietu. Pikaču atstāstīja notikušo, atdarinādams visus trokšņus:

— Tra ta ta ta ta... Kareka uz vietas beigts... un durvis atsprāgst ar baigo blīkšķi, bums.

Pikaču nometās zemē, atspiedās ar kājām pret sienu un salika rokas, rādot, kā šāvējs turējis automāta laidi — šādi bija tupējis arī dežurants, kas nomušījis viņa suni. Tātad dežurants bijis aiz durvīm. Sēdus, aiz muguras aizbāzts spilvens, un pirkstgali atbalstīti pret durvju ap-lodu. Neērta poza, toties nenāk miegs, turklāt šaušana no apakšas uz augšu ir visdrošākais veids, kā padarīt aukstu ikvienu, kurš nostājies durvju priekšā, pašam paliekot sveikā. Pikaču izstāstīja, ka pēc suņa nošaušanas viņa ģimenei esot atvainojušies, piedāvājuši naudu, turklāt viņš uzaicināts ienākt dzīvoklī. Dzīvoklī, kurā slēpies vesels “traleris”. Viņam vēl aizvien tas palicis dzīvā atmiņā — tukšas istabas, kurās ir tikai gultas, galds un televizors.

Pikaču bērtin bēra, vicinādamies rokām, lai parādītu “traleristu” pozas un kustības. Viņi bijuši saspringti, nervozi, viens tips apkāries ar “ananasiem”. Par ananasiem šeit dēvē ap kaklu savērtas granātas.

Pikaču stāstīja; ka pie loga bijusi pilna kaste “ananasu”. Kamoristu klaniem vienmēr ir paticis pasvaidīties af granātām. Visu klanu arsenālos bija Austrumeiropas izcelsmes granātas un prettanku minas. Tai istabā viņi ar "traleristiem” stundām ilgi spēlējuši playstation, un viņš izaicinājis uz sacīksti un pieveicis visus “traleristus”. Viņš visu laiku uzvarējis, un tie apsolījuši kādudien paņemt viņu līdzi “pašaudīties pa īstam”.

Viena no rajona leģendām, kas vēl aizvien klīst apkārt: Ugo De Luča esot apsēsts ar videospēli Winning Eleven, kas ir populāra futbola simulācija. Droši zināms, ka četru dienu laikā viņš ne tikai pastrādājis trīs slepkavības, bet izspēlējis arī veselu futbola videospēles čempionātu.

Pentito Pjetro Espozito ar iesauku Kojak pavēsta ko tādu, kas nu noteikti nav tikai leģendārs nostāsts. Viņš paviesojies kādā mājā, kur Ugo De Luča zvilnējis gultā pie televizora un komentējis vakara ziņas:

— Mēs Terzo Mondo dabūjām gatavus divus gabalus, bet viņi tikai vienu.

TV ir labākais veids, kā uzreiz uzzināt par kara gaitu, neriskējot ar telefona zvaniem. Šādi raugoties, Skampijas karam pievērstā mediju uzmanība būtībā sniedza karotājiem stratēģiskas priekšrocības. Mani gan visvairāk pārsteidza tas, ka tiek lietots jēdziens “gabals”, kas kantoristiem bija kļuvis par jaunu vārdu, ar ko apzīmēt slepkavības. Arī Pikaču, runādams par Sekondiljano karā nogalinātajiem, pieminēja Di Lauro un šķeltnieku novāktos gabalus. “Dabūt gatavu vienu gabalu” ir izteiciens, kas nāk no gabaldarba leksikas, kur cilvēka nogalināšana ir pielīdzināta produkcijas vienības pagatavošanai, un nav svarīgi, par kādu vienību ir runa. Gabals paliek gabals.

Izmetām ar Pikaču līkumu, un viņš man pastāstīja par klana puišeļiem, kas ir Di Lauro reālais spēks. Pajautāju, kur viņi tušē, un viņš teica, ka varot mani turp aizvest, visi viņu pazīstot, un viņš gribēja to pierādīt. Vakaros viņi mēdzot satikties kādā picērijā. Pirms iegriezāmies tajā, pa ceļam savācām vienu Pikaču draugu, kurš jau kādu laiku darbojās Sistēmā. Pikaču gluži vai dievināja šo puisi un uzlūkoja viņu kā sava veida bosu. Viņš bija Sistēmas puišeļu etalons, paraugs, ideāls, jo viņam bija uzdots apgādāt meklēšanā esošos kārno-ristus ar pārtiku un, ja var ticēt viņa vārdiem, iepirkties Di Lauro ģimenes vajadzībām. Viņu sauca Tonino Kit Kat, jo viņš mēdza rīt tonnām šokolādes batoniņu. Kitkets uzvedās kā mazs boss, bet es izrādīju neticību. Kad viņam apriebās atbildēt uz maniem jautājumiem, viņš pacēla uz augšu džemperi. Visas krūtis bija kā nosētas sfēriskām brūcēm. Apļu viducī bija dzeltenīgi zaļi nobrāzumi.

— Kas tev tas?

— Veste.

— Veste?

— Ložu necaurlaidīgā veste...

— Un ar vesti var dabūt šādus zilumus?

— Jā, tie ir no triecieniem, ko esmu dabūjis izciest...

Nobrāzumi un zilumi radusies no šāvienu triecieniem, ko veste

aiztur centimetru virs ādas. Lai pieradinātu zēnus nebaidīties no ieročiem, viņiem liek nēsāt bruņuvestes un tad šauj uz tiem. Ar vesti vien nepietiek, lai cilvēks pārvarētu instinktīvās bailes un nelaistos bēgt, ieraudzījis ieroci. Veste nav nekāds brīnumlīdzeklis pret bailēm. Vienīgais veids, kā pieveikt jebkādas bailes, ir parādīt, ka ieročus ir iespējams neitralizēt. Puikas stāstīja, ka ir aizvesti uz laukiem, turpat aiz Sekondiljano. Viņiem likts uzvilkt virs T krekla bruņuvesti, pēc tam uz katru izšauta pusaptvere. — Kad tu saņem triecienu, tas ir tāds, ka gāž tevi gar zemi, un tu vairs nevari paelpot, atver muti, kamp gaisu kā no ūdens izsviesta zivs, un nekā. Tu vienkārši nespēj. Liekas, tev kāds ir tā iezvēlis pa krūtīm, ka acis sprāgst laukā... tad tu celies augšā, un tas ir svarīgi, pēc trieciena ir jāpieceļas kājās. — Kitkets, tāpat kā citi, ir trenēts panest triecienus, tas ir, tiek gatavots nomirt vai gandrīz nomirt.

Klani uzņem zēnus savās rindās, tiklīdz viņi ir spējīgi būt lojāli.

Viņi ir divpadsmit līdz septiņpadsmit gadus veci, daudzi ir kamoristu brāļi vai dēli, bet daudzi citi nāk no t. s. nelabvēlīgajām ģimenēm. Viņi ir jaunā Neapoles kamoras klanu armija. Uzauguši vēsturiskajā centrā, tādos kvartālos kā Sanita, Forčella, Sekondiljano, Palloneto, Sangae-tano rajonā, "spāņu” kvartālos, viņi tiek savervēti caur dažādām klanu struktūrām. Skaita ziņā viņi patiešām ir īsta armija. Klani sniedz daudzas un dažādas priekšrocības, puišelis saņem mazāk par pusi no algas, kas pienākas pieaugušam zema ranga kamoristam, viņam tikai retumis jāuztur vecāki, parasti viņš dzīvo bez ģimenes apgrūtinājumiem, viņam nav noteiktu darba stundu, viņš negaida, ka viņam vienmēr tiks samaksāts vienā un tai pašā laikā, un vislielākais pluss ir tāds, ka viņš ir noskaņots visu laiku atrasties uz ielas. Ir dažādi uzdevumi ar dažādu atbildības nastu. Iesākumā viņi tirgo vieglās narkotikas, galvenokārt hašišu, parasti ielās, kurās valda drūzma. Ar laiku viņi sāk tirgot “ripas”, un gandrīz vienmēr viņiem tiek izsniegts motorollers. Beigās viņi nonāk līdz kokaīnam, veicot tiešo piegādi uz universitātēm, ārpus telpām, viesnīcu priekšā, uz metro stacijām. Narkotiku kontrabandas elastīgajā ekonomikā t. s. baby nar ko tirgoņiem ir liela nozīme, jo viņi ir neuzkrītoši, darbs tiek padarīts starplaikā starp bumbas spēli un vizināšanos ar motorolleru, nereti nogādājot preci klienta dzīvesvietā. Daudzkārt klani neliek puikām strādāt no rītiem, lai viņi varētu turpināt apgūt obligāto pamatizglītību, jo, aiziedami no skolas, kļūtu pamanāmāki. Bieži vien pēc pirmajiem darba mēnešiem puikas sāk staigāt apkārt ar ieročiem, jo tie viņiem ir vajadzīgi pašaizsardzībai un arī pašcieņas celšanai — tā ir sava veida paaugstināšana amatā, kas sola iespēju pacelties līdz pat klana virsotnēm. Runa ir par automātiskām vai pusautomātiskām pistolēm, kuras puišeļi iemācās lietot provinces atkritumu izgāztuvēs vai Neapoles pazemes katakombās.

Pierādījuši, ka uz viņiem var paļauties, un ieguvuši arī zonas vadītāja uzticību, puikas var sākt izpildīt funkcijas, kas sniedzas pāri tirgoņa kompetencei, proti, viņi kļūst par dežurantiem, kuru pārziņā ir tā vai cita pilsētas iela. Viņi uzrauga, lai kravas mašīnas, kuras piegādā preces supermārketiem, veikaliem vai skārņiem, būtu tās, kuras ir akceptējis klans, pretējā gadījumā viņi ziņo, ka veikals apgādājas ar preci no “neakceptēta" izplatītāja. Šādi dežuranti ir vajadzīgi ari būvlaukumos, kur konkursos uzvarējušās firmas nereti noslēdz apakšlīgumus ar kamoristiskiem būvuzņēmumiem, bet reizumis darbs tiek uzticēts ari “nevēlamām" firmām. Lai noteiktu, vai darbs netiek nodots tālāk “ārējām" firmām, klaniem ir nepieciešama pastāvīga un neuzkrītoša uzraudzība. To veic puišeļi, kas vajadzības gadījumā atskaitās zonas vadītājam un no tā ari saņem rīkojumus par to, kā rīkoties, ja būvobjekts ir “haltūrējis". Šie kamoras puišeļi uzvedas tāpat kā pieaugušie amata brāļi, un arī atbildības nasta, kas gulstas uz viņu pleciem, ir tāda pati. Viņu karjera sākas ļoti agri, un karjeras kāpums ir straujš un galvu reibinošs — varas pozīcijas kamoras iekšienē ieņem zaļknābji, tādējādi mainot klanu vecuma struktūru. Bērni, kas pārzina zonas, un bosi, kas ir pavisam jauni zēniņi, — šī “publika" ir īpaši nežēlīga un neparedzama, tai ir jauna, dinamiska loģika, kuru kārtības sargi un antimafijas izmeklētāji nespēj aptvert. Visas sejas ir neredzētas, nezināmas. Pēc Kozimo iecerētās klana pārbūves veselus narkotirgus sektorus pārzina piecpadsmitgadīgi un sešpadsmitgadīgi puikas, kas dod pavēles 40 un 50 gadus veciem kamoristiem, nevienā acī nejūtoties neērti. Automašīnā karabinieru ievietota noklausīšanās ierīce uztver kāda mazgadīga narkotirgoņa Antonio Galeotas Lancas plātīšanos stereoiekārtas dārdoņas fonā:

— ...Katru svētdienas vakaru es saskaitu 800 vai 900 eiro, un kas par to, ka narkotirgoņa darbs nozīmē ņemšanos ar kreku un kokaīnu, kā ari 500 gadu ilga cietumsoda risku...

Aizvien biežāk Sistēmas puišeļi savas vēlmes cenšas apmierināt ar “stroķi" kā dažs labs dēvē Šaujamo, un vēlme tikt pie mobilā, stereoiekārtas, motorollera vai mašīnas itin viegli pāraug slepkavīgās tieksmēs. Neapolē pie veikalu letes vai lielveikalu kases nereti izskan bruņoto bērnu apgalvojumi “Es piederu pie Sekondiljano Sistēmas” vai “Es piederu pie Kvartjeri Sistēmas”. Šie vārdi kā burvju nūjiņa ļauj puišeļiem savākt visu, ko vien viņi vēlas, un neviens veikalnieks, tos izdzirdis, neliks viņiem maksāt ne centa. *

Sekondiljano klanā jaunā puiku struktūra ir militarizēta. Puišeļi ir pārveidoti karavīros. Pikaču un Kitkets aizved mani pie Nello, rajona picu meistara, kura uzdevums ir pabarot Sistēmas puikas, kad tie ir beiguši maiņu. Uzreiz pēc manis picērijā iegāzās bariņš jauniešu. Viņi izskatījās neizsakāmi nevīžīgi un prasti savos T kreklos, virs kuriem savilktas bruņuvestes. Motorollerus viņi atstāja ielas malā un ne ar vienu neapsveicinājās. Viņu kustības un polsterētās krūtežas atgādināja amerikāņu futbolistus. Puišeļu sejas, dažam labam pirmie bārdas rugāji, vecums — no trīspadsmit līdz sešpadsmit. Pikaču un Kitkets apsēdināja mani starp viņiem, un nevienam neradās nekādi iebildumi. Viņi ēda un dzēra — vairāk dzēra nekā ēda. Ūdeni, kokakolu, fantu. Baigās slāpes. Arī pica viņiem bija jāapslaka ar pamatīgu olīveļļas daudzumu — viņi teica, ka picas esot pārāk sausas. Viņu mutēs viss bija izkaltis — nebija ne siekalu, ne vārdu. Uzreiz sapratu, ka viņi ir ieradušies no nakts dežūras un ir salietojušies ''ripas”. Viņiem tika izsniegts MDMA jeb ecstasy, lai viņi neaizmigtu, lai viņiem nevajadzētu divas reizes doties kaut ko iekost. Starp citu, MDMA tika patentēts Merka laboratorijās Vācijā kā palīglīdzeklis Pirmajā pasaules karā. To deva vācu karavīriem, ko vācieši sauca par Menschenmaterial ( cilvēkmate-riāls')j lai viņi nejustu izsalkumu, aukstumu un bailes. Pēcāk amerikāņi izmantoja MDMA spiegošanas operācijās. Tātad arī tagad šie mazie karavīri bija saņēmuši savu sintētiskās drosmes un mākslīgās pretestības devu. Viņi grieza picu šķēlēs un iesūca to mutē — pie galda bija dzirdamas skaņas, kādas parasti rada zupu strebj oši sirmgalvji. Pamazām puikas atguva runas spējas un nemitīgi pasūtināja jaunas ūdens pudeles. Un tad es izdarīju kaut ko tādu, par ko būtu varējis pamatīgi norauties, bet es nojautu, ka varu to darīt, es jutu, ka manā priekšā ir tikai bērni, pat ja viņi ir polsterēti ar svina plāksnēm — bērni tik un tā paliek bērni. Noliku uz galda diktofonu un skaļi noteicu, cenšoties notvert ikviena skatienu:

— Hei; drosminieki; tagad varat ierunāt šeit visu, ko vien vēlaties...

Šāda rīcība nevienam nelikās dīvaina; nevienam neienāca prātā; ka šeit ir darīšana ar mentu vai žurnālistu. Viens iebļāva diktofonā pāris rupjību, bet pēc tam kāds džeks; manu jautājumu iedrošināts, izstāstīja savu dzīvesstāstu. Likās, viņam sirds ir pilna.

— Vispirms Šancēju vienā bārā, man maksāja sūda 200 eiro mēnesī; ar draudiem izdevās izspiest 250, un darbs man diez ko nepatika. Gribēju strādāt remontdarbnīcā pie brackas, bet mani nepaņēma. Sistēmā es pelnu 300 eiro nedēļā, bet, ja prece iet no rokas, tad man piķo vēl procentus no katras stangas (hašiša gabala) un samaksa pieaug līdz 350 vai pat 400 eiro. Man jāraujas kā “sestajam” bet beigu beigās man tāpat kaut kas no tā atlec.

Pēc atraugu lēkmes, ko pāris puišeļu par varas mākti vēlējās ierakstīt, runātājs, ko pārējie dēvēja par Satori (kaut kas vidējs starp “Saša” un “Totoreķ kas ir vārda “Salvatore” saīsinājumi), turpināja stāstīt:

— Sākumā es vienmēr mālos pa ielām, mani besīja, ka man nav motorollera un visur jāiet kājām vai jābrauc ar autobusu, Bet darbs man patika, jo visi tevi ciena un pēc darba tu vari darīt, ko gribi. Bet tagad man izsniedza stroķi, un man visu laiku jādirn šeit uz vietas. Terzo Mondo, Case dei Puffi. Vienmēr vienas un tās pašas vietas, turpu, šurpu, un tas man nepatīk.

Satore uzsmaidīja man un iebļāva diktofonā:

Laidiet mani no šejienes laukā!... Pasakiet to bosam!

Kamora bija viņus apbruņojusi, iedevusi viņiem stroķus, pistoles un ierādījusi pavisam šauru pleķīti, kur strādāt. Pēc tam sāka runāt Kitkets, noliecies pavisam tuvu mikrofonam, tā ka ierakstā ir dzirdama arī viņa elpa.

— Es gribu atvērt firmu, kas nodarbotos ar māju un dzīvokļu remontu, vai arī kādu veikalu. Sistēmai man jāpiešķir sākuma kapitāls, par pārējo es padomāšu. Arī ar ko precēties. Man vajag noprecēt nevis kādu no vietējām beibēm, bet kādu modeli, tipa, nēģerieti vai vācieti.

Pikaču izvilka no kabatas kāršu kavu, un četri puikas sāka spēlēt, Pārējie piecēlās un sāka staipīties, bet vesti neviens nost nevilka. Turpināju izprašņāt Pikaču par “traleriem”, bet viņam sāka apnikt mana uzstājība. Viņš teica, ka pirms dažām dienām esot bijis kādā miteklī, kur uzturas “traleris”, bet tagad tā māja esot galīgi noārdīta, palicis pāri tikai mp3 pleijeris, kuru “traleristi” klausījušies, kad devušies kādu novākt, Šis mp3 pleijeris ar mūzikas failiem, ko killeru brigāde klausījās, kad devās slepkavot cilvēkus, karājās Pikaču kaklā. Ar kaut kādu ieganstu lūdzu viņam to man uz paris dienām aizdot, Viņš nosmējās: sak, šoreiz es tev piedodu, ka tu mani esi uzskatījis par tādu idiotu, par tādu stulbeni, kas aizdod savas lietas, Tā nu man vajadzēja to nopirkt, es izvilku 50 eiro un dabūju pleijeri. Iespraudu austiņas, gribējās nekavējoties uzzināt, ar kādu mūziku fonā tiek izdarītas slepkavības. Domāju, tūlīt atskanēs kaut kāds reps, smagais roks, bet nē — visu laiku skanēja tikai pilsētā populārā t. s. neomelodiskā tautas mūzika un pops. Amerikā pasūtījuma slepkavas pirms šaušanas saklausās repu, bet Sekondiljano killeri dodas slaktēt cilvēkus, klausoties dziesmas par mīlestību.

Pikaču jauca kārtis un apvaicājās, vai negribu spēlēt, bet es atteicos, jo kārtīs man katastrofāli neveicas. Piecēlos no galda. Picērijas oficianti bija vienā vecumā ar apmeklētājiem. Sistēmas puikām; viņi tajos noskatījās ar apbrīnu un pat neuzdrīkstējās tiem tuvoties. Viņus apkalpoja pats īpašnieks. Šeit darbu restorānā, viesnīcā vai būvlaukumā uzskata par apkaunojumu. Ja vien tu neesi gatavs parastajiem variantiem, proti, nelegālam darbam bez apmaksātām brīvdienām un slimības lapām, kur jārukā desmit stundas dienā, neceri, ka tavā dzīvē kaut kas ies uz augšu. Sistēma vismaz rada ilūziju, ka darbs tiek novērtēts un ka ir iespējams taisīt karjeru. Kamorists nekad nestrādās par izsūtāmo zēnu, un meitenēm nekad neliksies, ka viņu pielūdzējs ir lūzers. Šie “polsterētie” puikas, šie smieldīgie dežuranti, kas atgādina amerikāņu futbolistu marionetes, viņi nesapņo kļūt par Aliem Kapo-nēm, viņu ideāls drīzāk ir biznesmenis Flavio Briatore; viņi negrib kļūt par gangsteriem; bet gan veiksmīgiem uzņēmējiem, kurus pavada skaistas modeles.

19. janvārī tiek novākts 45 gadus vecais Paskvale Paladini. Astoņi šāvieni. Galvā un krūtīs. Pāris stundu vēlāk kājās tiek sašauts deviņpadsmitgadīgais Antonio Auleta. Bet 21. janvāris, šķiet, ir pagrieziena punkts. Runas izplatās zibens ātrumā, nav vajadzīgas nekādas ziņu aģentūras; arestēts Kozimo Di Lauro. Bandas vadītājs, asinspirts sarīkotājs, norādīts Neapoles Antimafījas prokuratūras celtajās apsūdzībās; klana vadonis, liecina pentiti. Kozimo esot slēpies četru kvadrātmetru lielā ūķī un gulējis uz izgulēta matrača. Noziedzīgās organizācijas mantinieks, kas ar narkotiku kontrabandu vien pelna 500 000 .eiro dienā un kam vienā no trūcīgākajiem Itālijas kvartāliem piederēja piecus miljonus eiro vērta villa, bija spiests uzturēties sīk-sīkā smirdīgā ūķī turpat netālu no savas smalkās pils.

Šī ēka via Сира delVArco ielā ir kā nokritusi no zila gaisa. Eleganta XVIII gadsimta stila muiža, kas pārbūvēta par Pompeju stila villu, ar impluvium jeb trapu, kolonnām, freskām, dekoratīvajiem griestiem un kāpnēm. Villa, par kuras esamību neviens nenojauta. Neviens nezināja, kas ir tās bijušie īpašnieki. Karabinieri jau bija sākuši izmeklēšanu, bet kvartālā nevienam neradās ne mazākās aizdomas. Izmeklēšanas priekšmets bija Kozimo. Karabinieri atklāja villu tikai nejauši; tikuši pāri biezajiem akmens mūriem, viņi uzdūrās strādniekiem, kuri, ieraugot formastērpus, laidās bēgt, ko kājas nes. Kara dēļ villas apdare bija aizkavējusies, tā vēl nebija piepildīta ar dārgām mēbelēm un gleznām, lai kļūtu par valdnieka rezidenci, par Sekondiljano pūstošās būvindustrijas zelta sirdi,

Izdzirdis karabinieru džipu rūkoņu un Šāvienu troksni, apjautis, ka tuvojas viņa aresta stunda, Kozimo nemēģina bēgt vai vismaz bruņoties. Viņš nostājas pie spoguļa, samitrina ķemmi un atsuka atpakaļ matus, sasien tos zirgastē, lai tā kā sprogaina cirta apvītos ap kaklu. Viņš ir uzvilcis tumšu svīteri ar augstu apkakli un melnu lietusmēteli.

Kozimo Di Lauro ģērbjas kā noziedznieku pajaco, kā nakts karavīrs viņš stīvi nokāpj pa kāpnēm. Viņš pieklibo, jo pirms pāris gadiem neveiksmīgi nokritis no moča un traumējis kāju. Kad viņš tomēr dodas lejup pa kāpnēm, viņš pieķeras pie rokas karabinieriem, kas viņu pavada, lai neizrādītu savu traumu un soļotu normālā soli. Jaunie Neapoles noziedzīgo organizāciju bosi neizskatās pēc rajona bandītiem, viņiem nav noziedznieka Rafaeles Kutolo izvelbto, vājprātīgo acu, viņi netaisās izrādīties kā sicīliešu mafijas boss Lučano Lidžo vai līdzināties karikaturālajam Lakijam (Lucky) Lučano un Alām Kaponem. Matrix, The Crow un Pulp Fiction ir filmas, kas precīzāk atklāj šo bosu identitāti un nodomus. Sie modeļi visiem ir zināmi un neprasa garus paskaidrojumus. Šovs ir pārāks par mīklainiem, kodētiem mājieniem vai labi zināmajiem mītiem par to, kas notiek sliktos rajonos. Kozimo skatās tieši TV kamerās un fotoobjektīvos, atkar žokli, paceļ galvu, Viņš nepieļāva, ka viņu savāc kā Džovanni Brusku, nodriskātos džinsos un nospeķotā kreklā, viņš nav nobijies kā Toto Rīna, ko nekavējoties iekrāva helikopterā, vai pārsteigts ar miegainu ģīmi kā Sanitas kvartāla boss Džuzepe Miso. Sis vīrs, Kozimo, ir uzaudzis šovbiznesa kultūrā un prot iznākt uz skatuves. Viņš uzstājas kā sakāvi vēl nepiedzīvojis karavīrs, kas pirmo reizi apturēts savā uzvaras gājienā. Likās, tagad viņam vajadzēs samaksāt par pārāk lielo drosmi un centību, ar kādu viņš meties šai karā. Tas rakstīts viņam uz pieres. Neizskatās, ka viņš tiktu arestēts, — notiekošais atgādina tikai dislokācijas maiņu. Sākdams karu, viņš apzinājās aresta draudus. Bet vai tad viņam bija izvēle? Vai nu karot, vai mirt. Arestu viņš vēlas pasniegt kā uzvaru, kā simbolu tādai drosmei, kas nicina jebkādu pašaizsardzību — pats galvenais taču ir saglabāt ģimenes Sistēmu.

Kvartāla iedzīvotājiem viņa izskats vien jau rada grēmas. Viņi sāk nemierus, gāž apkārt mašīnas, met pa gaisu Molotova kokteiļus. Histērija sākusies nevis tādēļ, lai nepieļautu arestu, kā varētu domāt, bet gan cenšoties nepieļaut atriebes aktus. Lai kliedētu pat visniecīgākās aizdomas. Lai parādītu Kozimo, ka neviens viņu nav nodevis, ka neviens nav izmuldējies, ka viņa slēpņa hieroglifs ir atšifrēts bez kaimiņu palīdzības. Milzīgs rituāls, kas gandrīz izskatās pēc atvainošanās, pēc metafiziskas grēku izpirkšanas kapelas, ko rajona iemītnieki grib uzbūvēt no sadedzinātām karabinieru mašīnām, no miskastēm būvētām barikādēm, no svilstošo riepu melnajiem dūmiem. Ja Kozimo radīsies aizdomas, tad viņiem neatliks pat tik daudz laika, lai sakrāmētu koferus, pirms viņus ķers kārtējā nežēlīgā soda karacirvis.

Dažas dienas pēc klana mantinieka aresta augstprātīgā seja, kas skatās telekamerā, nu rotā desmitiem zēnu un meiteņu mobilo tālruņu skrīnseiverus Torreannunciatas, Kvarto un Marano skolās. Var jau teikt, tā ir tikai tāda provokācija un banāla, pusaudziska izrādīšanās. Protams. Bet Kozimo zināja, ka šādi ir jārīkojas, lai tiktu atzīts par bosu, lai uzrunātu ļaužu sirdis. Ir jāprot izmantot arī TV ekrānus un avīžrakstu krāsu, ir jāprot saņemt matus zirgastē. Kozimo nepārprotami ir tipisks jaunais Sistēmas biznesmenis un simbolizē jaunbur-žuāziju, kas pilnīgi atlaidusi bremzes un vēlas tikai vienu — dominēt visos tirgos, uzlikt savu ķepu pilnīgi visam, nesmādēt it neko. Izdarīt izvēli nenozīmē sašaurināt savu darbības lauku vai izslēgt citas iespējas. Vismaz tiem, kas dzīvi uzskata par cīņas lauku, kur par katru cenu jāmēģina visu iekarot. Tas nozīmē ari pieļaut iespēju, ka tiksi arestēts un ņemsi nelabu galu, toties ne no kā nebūsi atteicies. Kozimo Di Lauro iemieso maksimālisma spēku un pievilcību — viņš grib visu un tūlīt vai iespējami drīz.

Visi, arī tie, kas par sevi rūpējas visvairāk, agri vai vēlu nonāk pensijā, kļūst par ragnešiem un beigu beigās dabū poļu tautības kopēju. Kāpēc krist nāvīgā depresijā, meklējot darbu, kas noved agonijā, kāpēc nonākt pusslodzes darbā, kur jāzvana pa telefonu, uzmācoties cilvēkiem ar visādiem sūdiem? Kļūsti par uzņēmēju, turklāt īstu — tādu, kas spēj tirgoties ar pilnīgi visu un taisīt biznesu arī tukšā vietā. Ernsts Jungers teiktu, ka iet cauri vētrām ir cildeni. To pašu varētu atkārtot arī kamoras bosi-biznesmeņi. Atrasties jebkuras darbības centrā, varas centrā. Izmantot visu kā līdzekļus un sevi uzlūkot kā mērķi. Ja kādam šķiet, ka tas ir amorāli, ka dzīve bez ētikas nav iespējama, ka ekonomikā ir robežas un noteikumi, kas jāievēro, tad ir skaidrs, ka tas ir komandēt nespējīgs, tirgus pieveikts cilvēks. Ētika ir zaudētāju tiesa, sakautā aizstāvība, morālais attaisnojums tiem, kam nav izdevies spēlēt uz visu banku, lai iegūtu sev visu. Likumam ir noteikti kodi, bet justīcijai nav. Taisnīgums ir abstrakcija, kas attiecas uz visiem un sekundes laikā var tikt interpretēts tev par labu vai par sliktu — vainīgi var izrādīties gan ministri, gan pāvesti, gan svētie, gan ķeceri, vainīgi ir kā revolucionāri, tā reakcionāri. Vainīgi ir visi, kas nodevuši, nogalinājuši vai kļūdījušies. Vainīgi ir tie, kas ir novecojuši un nomiruši. Vainīgi ir uzveiktie un sakautie. Vēsturiskās morāles universālā tiesa visus atzīst par vainīgiem, bet nepieciešamība visus attaisno. Taisnība un netaisnība konkrēti ir reducējamas uz vienu medaļu ar divām pusēm — uzvaru vai zaudējumu, darāmo vai ciešamo kārtu. Ja kāds tevi apvaino vai slikti pret tevi izturas, viņš ir pret tevi netaisns, kurpretim labvēlīga attieksme ir taisnīga. Raugoties uz klaniem, jāpatur prātā šīs kārtulas, šie spriešanas kritēriji. Ar tiem vajadzētu pietikt. Tā ir vienīgā taisnīguma izvērtēšanas forma. Viss pārējais ir tikai reliģija un grēksūdze. Šī loģika ir arī ekonomikas imperatīvu pamatā. Nevis ka-moristi cenšas noslēgt darījumus, bet gan darījumi cenšas noslēgt kamoristus. Noziedzīgā biznesa un bosu loģika ir visekstrēmākā neo-liberālisma loģika. Tiek diktēti vai uzspiesti biznesa, peļņas un konkurentu pārspēšanas noteikumi. Viss pārējais nav ne plika graša vērts. Galvenais ir būt lēmējam par visu pārējo dzīvību un nāvi, spēt virzīt kādu izstrādājumu tirgū, monopolizēt kādu tirgus segmentu, investēt ultramodernās tehnoloģijās — pat ja tas ir tikai uz desmit gadiem, uz gadu vai pat uz stundu. Ilgums nav svarīgs, ka tik esi reāls noteicējs. Svarīgi ir uzvarēt tirgū, un tad varēsi skatīties saulē, kā to cietumā darīja Rafaele Džuljano, Forčellas boss, kas meta izaicinājumu saulei, pierādot, ka pat tā nespēs apžilbināt viņa skatienu. Šis nežēlīgais bandīts esot uzbēris sarkanos piparus uz naža asmens, pirms ietriecis to kādam sava ienaidnieka radagabalam ribās, lai tas, asmenim lēnām duroties miesā, justu dedzinošas sāpes. Cietumā viņš pārējiem uzdzina bailes ne tikai ar savu asiņaino pedantēriju, bet arī baiso skatienu, ko viņš nenovērsa pat no saules. Cilvēki no viņa f slakas” apzinās, ka ir biznesmeņi, kam jārēķinās ar nāvessodu vai mūža ieslodzījumu, bet viņi tik un tā raujas “šefot” varenās, teju neierobežotās biznesa jomās. Bosu var nogalināt vai arestēt, bet viņa radītā ekonomikas sistēma paliek un nemitīgi mainās, uzlabojas un ģenerē peļņu. Viņi jūtas kā brīvās tirdzniecības samuraji, kas zina, ka par absolūtu varu ir jāmaksā, un šādas pārliecības paraugu es atradu kāda nepilngadīgo kolonijā ieslodzīta puišeļa vēstulē, ko viņš bija nodevis priesterim un kas tika nolasīta kādā konferencē. Es to vēl aizvien varu citēt no galvas:

Visi, kurus pazīstu, ir miruši vai arī iebāzti ķurķī. Es gribu kļūt par bosu. Gribu, lai man pieder supermārketi, veikali, rūpnīcas, es gribu, lai man ir sievietes. Gribu trīs mašīnas, gribu, lai, ieejot veikalā, nāktos mani cienīt, es gribu, lai man pieder veikali visā pasaulē. Un tad es gribu nomirt. Bet tā kā reāls vecis, tāds, kam ir teikšana. Es gribu mirt no slepkavas rokas.

Šis ir jaunais ritms, kas raksturo noziedzīgos biznesmeņus. Šī ir jaunā ekonomikas vara. Vēlme dominēt biznesā par katru cenu. Uzvara biznesā ir vērtīgāka nekā dzīvība. Cita cilvēka un pat paša dzīvība.

Sistēmas puišeļus iesauca pat par “runājošajiem miroņiem”. Anti-mafijas prokuratūras 2006. gada februārī izdota aresta ordera pielikumā, kādas telefona sarunas atšifrējumā lasām, kā viens puika stāsta, kas ir Sekondiljano zonas vadītāji:

— Tie ir slīde, runājošie miroņi, vairāk nekas, dzīvi miroņi, miroņi, kas staigā apkārt... Viņi var tevi novākt viens divi; tas ir tikai brīdis, un tu jau esi līķis.

Puišeļi-priekšnieki, klanu kamikadzes, kas dodas nāvē nevis ticības dēļ, bet naudas un varas vārdā, pēc kā viņi dzītin dzenas, jo citas jēgas viņu dzīvei nav.

21. janvāra naktī, kas ir tā pati nakts, kad tika arestēts Kozimo Di Lauro, sadegušā mašīnā pie stūres ti»k uziets Džulio Rudžero līķis. Viņam nav galvas, Tā atrodas uz pakaļējā sēdekļa. Nevis ar asu cirvīti nocirsta, bet gan noplēsta ar frāzi, kas atgādina asu ripzāģi, ar ko meistari mēdz piegludināt lodējumu vietas, Vēl nepiemērotāku instrumentu grūti iedomāties, bet tieši tāpēc tas izraudzīts. Vispirms ir jā-pārsķeļ miesa, pēc tam jānofrēzē kakla kauls. Darbs paveikts uzcītīgi, visa zeme nosēta ar miesas lēveriem, kas atgādina lopu iekšas. Izmeklēšana vēl nav sākusies, bet visiem tai rajonā jau ir skaidrs, ka notikušais ir simboliska zīme. Diez vai Kozimo Di Lauro tiktu arestēts, ja kāds nebūtu izmuldējies. Visu acīs bezgalvainais rumpis ir šāds stu-kačs. Tikai tas, kurš ir spējīgs pārdot organizācijas galvu, tikai šāds nodevējs ir pelnījis tik zvērisku apiešanos. Spriedums ir pasludināts, tā teikt, jau pirmsizmeklēšanas fāzē. Nav svarīgi, vai lēmums pieņemts, balstoties uz faktiem vai uz hipotēzēm. Es nekāpju nost no vespas, lai paskatītos uz pamesto mašīnu un galvu via Hugo Pratt ielā. Pa ausu galam dzirdu kādu visos sīkumos Idās tām, kā dedzināts ķermenis un atdalītā galva, kā mutē liets benzīns un starp zobiem iebāzts deglis, lai pēc uguns pielaišanas seja eksplodētu. Iedarbinu vespu un braucu prom.

2005. gada 24. janvārī es ierados, un viņš gulēja uz flīzētās grīdas miris. Bariņš karabinieru nervozi mīņājās pie veikala, kurā nupat bija notikusi kārtējā slepkavība. N-tā. — Viena slepkavība dienā, tagad Neapolē tas ir normāli, — saka nervozs garāmgājējs, tad piestāj, mehāniski noņem cepuri un, pat neapskatījis mirušo, dodas tālāk. Kad slepkavas ienāca veikalā, tie jau bija sažņauguši laides. Bija skaidrs, ka nav nākuši laupīt, bet gan nogalināt, sodīt. Atilio bija mēģinājis paslēpties aiz letes — zinādams, ka tas neko nedos, bet varbūt cerēdams, ka killeri sapratīs, ka viņš ir neapbruņots, ka viņam ar visu notiekošo nav nekāda sakara, ka viņš neko sliktu nav nodarījis. Iespējams, viņš nojautis, ka tie divi ir Di Lauro kurinātā kara sūtņi, kamoras karakalpi.

Šaujot viņi iztukšojuši aptveres un pēc padarītā "darba' devusies prom, aculiecinieki saka, vienā mierā, it kā viņi nule būtu iegādājušies jaunu mobilo, nevis noslepkavojuši cilvēku. Atilio Romano guļ uz flīzēm. Asinis visās malās. Gandrīz šķiet, pa ložu brūcēm, kas klāj visu augumu, kopā ar tām ir iztecējusi arī dvēsele. Kad redzu tik daudz izlietu asiņu, nevilšus aptaustos, lai pārbaudītu, vai arī es neesmu ievainots, vai tais asinīs nav iejauktas arī manējās, man uzmācas paranoja, cenšos pārliecināties, ka man miesā nav brūču, jo nekad nevar zināt, reizēm gadās tikt ievainotam un to nepamanīt. Tik un tā nespēju noticēt, ka vienā cilvēkā var būt tik daudz asiņu, esmu pārliecināts, ka manī ir mazāk. Kad beidzot esmu drošs, ka no manām asinīm nav izliets ne piliens, ar to vēl viss nebeidzas — man uznāk vājums, pat ja asinis ir zaudējis kāds cits. Es pats kļūstu hemorāģisks, man ļimst kājas, paliek stīva mēle, rokas burtiski izšķīst tai biezajā zupā, sāk gribēties, lai kāds man pēc acīm nosaka anēmijas līmeni. Man gribas apturēt kādu medmāsu un lūgt, lai viņa veic man asinsparliešanu, es gaidu, kad pazudīs žņaudzējs kuņģī un es spēšu apēst bifšteku, uzreiz to ne-izvemjot. Labāk man būtu aizvērt acis un aizturēt elpu. Sarecējušo asiņu smaka jau ir sasūkusies apmetumā, tas atgādina sarūsējušu dzelzi. Man jāiet laukā, jātiek svaigā gaisā, pirms asinis tiek apbārstītas ar zāģu skaidām, jo šāds kokteilis rada tik šausmīgu smirdoņu, ka nevemt nav iespējams.

Patiešām nesapratu, kāpēc kārtējo reizi biju izlēmis doties uz slepkavības vietu. Biju pārliecināts par vienu — nav svarīgi kārto-grafēt jau notikušo un rekonstruēt baisas drāmas norisi. Nav nekādas jēgas skatīties uzkrita apļiem, kas apvilkti ap ložu atliekām, — tie gandrīz atgādina infantilas klasīšu spēles. Svarīgāk ir saprast, kas vēl ir palicis pāri. Varbūt man izdosies to sadzīt rokā. Es mēģinu izdibināt, kas vēl ir saglabājies no cilvēcības; vai kaut kur vēl ir kāda taka, kāda aliņa, ko izurbinājis eksistences tārps, kaut kāds ceļš, kas vestu uz risinājumu, atbilde, kas palīdzētu saskatīt notiekošajā jēgu.

Atilio līķis vēl ir uz grīdas, kad ierodas viņa radinieces. Divas sievietes; laikam mamma un sieva. Viņas spiežas viena pie otras; rokās saķērušās; plecs pie pleca — viņas vienīgās cer; ka nav noticis tas, ko viņas jau ir lieliski sapratušas. Apskāvušās tās viena otru balsta, jo zina, ka tūlīt viņu priekšā būs traģēdija. Un tajos mirkļos, kad mātes un sievas iet skatīt sacaurumotu mironi, ir jūtams neprātīgais un muļķīgais cilvēka ticības un paļāvības spēks. Viņas nebeidz un nebeidz cerēt, ka notikušais ir kļūda, ka izplatītā vēsts nav patiesa, ka policijas virsnieks, kas paziņojis viņām par uzbrukumu un slepkavību, ir kaut ko pārpratis. It kā spītīga ticība varētu mainīt notikumu gaitu. Tādos brīžos, medicīniski izsakoties, cerības arteriālais spiediens sasniedz absolūto maksimumu. Un tur neko nevar darīt. Kliedzieni un asaras parāda, cik smaga ir realitāte. Atilio guļ uz grīdas. Viņš strādāja telefonu veikalā un piepelnījās kādā telefona zvanu apstrādes centrā. Viņam un sievai Natālijai vēl nebija bērnu. Viņi nebija paspējuši vai varbūt nebija varējuši atļauties uzturēt bērnu un, nav izslēgts, plānoja laist to pasaulē citā zemeslodes malā. Diena pēc dienas pagāja darbā, un, kad radās iespēja kaut ko iekrāt, Atilio bija izlēmis iegādāties tā veikala akcijas, kurā viņu pārsteidza nāve. Otrs partneris bija attāls radinieks Pariantem, Bakoli bosam, Di Lauro “pulkvedim', vienam no tiem, kas bija sadomājuši dumpoties. Atilio par to nekas nav zināms vai arī viņš novērtē briesmas par zemu — viņš uzticas partnerim un domā, ka pietiek, ja cilvēks dara savu darbu un strādā vaiga sviedros, pat pār mēru. īsi sakot, šaipusē neviens nav sava likteņa lēmējs, visi ir laimīgi, ja vispār ir izdevies atrast darbu, pie kā ir jāķeras kā pie glābšanas riņķa, darbs ir dāvana, par ko jāpateicas labvēlīgam liktenim, pat ja tajā jāpavada trīspadsmit stundas dienā, pat ja tam jāziedo puse svētdienas, saņemot pretim tūkstoš eiro, ar kuriem tik tikko pietiek hipotekārā kredīta nomaksai. Lai kādā ceļā darbs arī būtu nācis, par to jāpateicas, un nav ko prātot vai izaicināt likteni.

Bet kādam tomēr rodas šaubas. Iespējams, ka Atilio Romano ķermeni var pieskaitīt šais mēnešos nozūmētajiem kameras bandītiem. Līķi jau visi izskatās vienādi, bet nāves cēloņi pat vienā frontē ir ļoti atšķirīgi. Klani izlemj, kas tu esi un kāda būs tava loma šai riskantajā spēlē. Lomas tiek dalītas neatkarīgi no tavas gribas. Kad pa ielām soļo armijas daļas, tad visas norises nosaka tikai to stratēģija; armija izlemj, ko nozīmē tas vai cits apstāklis, kādi ir rīcības motīvi un cēloņi. Tai brīdī veikals, kurā Atilio strādāja, tika uzlūkots kā “spāņu” grupas biznesa sastāvdaļa, un šis bizness bija jāiznīcina.

Natālija jeb Nata, kā Atilio viņu sauca, ir šokā par šo traģēdiju. Viņi tikai pirms četriem mēnešiem apprecējušies, un viņa nekur nerod mierinājuma. Bērēs nepiedalās Republikas prezidents, viņai roku nespiež ne ministrs, ne mērs. Varbūt arī labi, ka tā, viņai ir aiztaupīts institucionālais teātris. Tikai nepamatotās aizdomas par Atilio nāvi vēl vējo gaisā. Šīs aizdomas, kas pauž klusējošu piekrišanu kameras noteiktajai lietu kārtībai. Kārtējā samierināšanās ar klana izdarībām. Bet Atilas call centre kolēģi — huņņu karavadoņa vārdu Atilio bija izpelnījies tāpēc, ka mežonīgi vēlējās dzīvot, — uzstāj uz lāpu gājienu un dodas tajā, pat ja atentāti un slepkavības vēl aizvien turpinās, pat ja ielas vēl ir slacītas asinīm. Viņi iededz gaismas un nes savu vēsti, godīgi, atklāti, kliedējot jebkādas šaubas. Ati la ir gājis bojā darba vietā, un ar kamoru viņam nav pilnīgi nekāda sakara.

Patiesībā ikviens atentāts sēj šaubas un aizdomas par pilnīgi visiem. Klana mašinērija darbojas pārāk nevainojami, pārāk nekļūdīgi. Tā soda. Un rodas ticība klanam, nevis radiem, kas nesaprot, nevis darba kolēģiem, kas aizgājēju pazīst, nevis cilvēka biogrāfijai. Šai karā tiek šķaidīti bez vainas vainīgie, ko uzskata par “zaudējumu blaknēm” vai potenciāliem vainīgajiem.

2004. gada 26. decembrī nāve piemeklē 26 gadus veco Dario Skerillo uz motocikla — viņu sašauj sejā un krūtis un tad atstāj mirstošu asins peļķē, kuru gandrīz uzsūc viņa krekls. Nevainīgs puisis. Pietika, ka viņš ir no Kazavatores, šai konfliktā plosīta ciema. Arī viņa nāve liek neizpratnē un šokā klusēt. Viņš paliek bez epigrāfa, plāksnes vai piemiņas dienas. “Kad nogalina kamora, tad nekad neko nevar zināt " nosaka kāds večuks un pārkrustās netālu no vietas, kur lode ķērusi Dario. Izlijušās asinis ir spilgti sarkanas. Bet ne visas asinis ir viena krāsā. Dario asinis ir purpursarkanas, sīciet, tās vēl plūst. Zāģu skaidu klumšķi nespēj tās uzsūkt. Pēc īsa brītiņa tukšajā vietā iebrauc un uz asins pleķiem pieparkojas kāds auto. Un viss beidzas, viss ir apsegts. Viņš ir nogalināts par zīmi savam ciemam, šī slepkavība ir asinsvēsts miesas aploksnē — kā Bosnijā, Alžīrijā, Somālijā, kā jebkurās pilsoņu kara jukās, kad neviens netiek gudrs, kas ir kas, un no slepkavas rokas var krist kaimiņš, suns, draugs vai kāds ģimenes loceklis. Ar runām par radniecību vai līdzību ir gana, lai uz tevi šautu. Atliek pastaigāties pa dažām ielām, lai dažiem rastos neapgāžama pārliecība par tavu identitāti. Atriebējiem svarīgi savākt vienkopus sāpes, traģēdijas un šausmas — jo vairāk, jo labāk —, jo šādi var demonstrēt absolūtu spēku, neapstrīdamu noteikšanu, reālu, patiesu, imperatīvu varu, kurai pretoties nav iespējams. Drīzāk jāpierod un jāsāk domāt tāpat kā viņi, proti, kas viena žesta vai vārda dēļ ir gatavi apvainoties, ļābūt uzmanīgam, modram un klusam, lai glābtu savu dzīvību, lai nepieskartos vendetas augstsprieguma vadiem. Kamēr devos prom un kamēr Atilio Romano līķis tika nogādāts pie vietas, es sāku saprast. Es sāku saprast, kāpēc nevienu mirkli mana māte nespēj neskatīties uz mani bez bažām, jo viņa nesaprot, kāpēc es nelaižos bēgt, kāpēc es turpinu dzīvot šais elles vietās. Mēģināju aprēķināt, cik cilvēku ir krituši, nošauti vai ievainoti kopš manas nākšanas pasaulē.

Nav vajadzības saskaitīt mirušos, lai saprastu kamoras ekonomiku, jo to skaits neko daudz nevēsta par šīs organizācijas reālo varu, pat ja mirušie atstāj visredzamākās pēdas un momentā izraisa kuņģa spazmas. Sāku skaitīt: 1979. gadā 100 mirušie, 1980. — 140,1981. — 110, 1982. — 264, 1983. — 204, 1984. — 155, 1986. — 107, 1987. — 127, 1988. — 168, 1989. — 228, 1990. — 222, 1991. — 223, 1992. — 160, 1993. — 120, 1994. — 115, 1995. 148,

1996. — 147,1997. — 130,1998. — 132,1999. — 91,2000. — 118, 2001. — 80, 2002. — 63, 2003. — 83, 2004. — 142, 2005. — 90.

Kopš manas dzimšanas tātad 3600 mirušo. Kamora ir nogalinājusi

vairāk nekā sicīliešu mafija, vairāk nekā ndrangeta, vairāk nekā krievu mafija, albāņu ģimenes un ETA Spānijā un IRA Īrijā, vairāk nekā Sarkanās brigādes, bruņotie Itālijas neofašisti vai Itālijas valdības bendes. Kamora ir absolūts rekordists līķu ziņā. Man nāk prātā kāds attēls — laikrakstos biezi publicētā pasaules karte, piemēram, uzkrītošā Le Monde diplomatique karte, kurā ar mazām liesmiņām iezīmēti konflikti visā pasaulē. Kurdistāna, Sudāna, Kosova, Austrumtimora. Acs pievēršas Dienviditālijai — iedomājos līķu kaudzes visos kamoras, ndrangetas un mafijas karos. Sakristi kriminālo organizāciju Apūlijā, Baziliski — Lukānijā. Bet no liesmiņas kartē nav ne miņas, šeit taču ir Eiropas sirds, šeit noris lielākā daļa valsts tautsaimniecības darbu, lai kāda būtu to izcelsme vai likumība. Svarīgākais ir tas, lai lielgabalu gaļa paliktu nomalēs — tur tā var nosprāgt betona un atkritumu labirintos, nelegālajās rūpnīcās vai kokaīna bodītēs. Un neviens nepievērš notiekošajam uzmanību, sak, lai jau bandīti apkauj cits citu, lai jau ubagi cits citu piebeidz. Tad sāk kļūt saprotamāks uz ziemeļiem — Milānu, Paduju — aizceļojušo draugu smīns, kas atbrauc un ir neizpratnē: ko tu vēl gaidi. Viņi nopēta tevi no galvas līdz papēžiem, mēģinādami izdibināt, kas ar tevi notiek, vai tu esi chiachiello (‘pļāpa ) vai bbuono (nopietns cilvēks'). Lūzers vai kamorists. Tu stāvi krustcelēs un jau zini, pa kuru ceļu iesi, pat ja galā tevi nekas labs negaida.

Pārnācis mājās, nespēju nomierināties. Izgāju atkal laukā un sāku skriet, ātri, arvien ātrāk, cik kājas nes, rokām raustoties, it kā tās turētos vienā aukliņā kā lellei. Skriet, skriet, skriet. Sirds mežonīgi dauzījās, mute bija pilna siekalu. Jutu, kā deniņos pulsē asinis un sāk spiest krūtīs, man aptrūkās elpa, krampjaini rāvu gaisu caur degunu, to uzreiz izelsdams kā vērsis. Atsāku skriet ledainām rokām, seja dega kā ugunīs, un es pievēru acis. Man šķita, ka visas asinis, visas kā no pārgriezta krāna zemē izgāztās asinis, esmu savācis un jūtu savā ķermenī.

Beidzot biju nonācis pie jūras. Uzrāpos klintīs, tumsu caurauda migla, nebija redzamas pat līcī manevrējošo kuģu ugunis. Jūra viļņojās, vietām sāka celties bangas — lai arī tās vairījās nākt krastā un

apskalot kaujaslauka dūksti, tās nedevās arī atpakaļ uz dziļjūras straumēm. Tās turpat vien kulstījās jūras atplūdos un uzplūdos, spītīgas, neiedomājami ietiepīgas apņēmībā palikt uz vietas, savos putu vainagos. Nekustīgas neziņā par to, kur ir jūra un kur tās vairs nav.

Pēc dažām nedēļām no malu malām sabrauca žurnālisti. Ne no šā, ne no tā visi nu bija noticējuši — jā, šaipusē ir ne tikai huligānu bandas un somiņu rāvēji, bet arī kamora. Dažās stundās Sekondiljano nokļuva uzmanības centrā. Ieradās VIP, fotožurnālisti no svarīgākajām ziņu aģentūrām, pat no pastāvīgās BBC pārstāvniecības, dažs puišelis pamanījās nofotografēties ar operatoru, kam plecā kamera ar CNN logo. “Tie paši, kas brauca pie Sadama,” kāds ķiķina. So kameru nofilmēti, vietējie jūtas kā nonākuši notikumu epicentrā. Tik liela uzmanība viņiem tikusi pirmo reizi — nudien pasaule ir apstiprinājusi, ka šī vieta eksistē. Slaktiņi Sekondiljano ir piesaistījuši uzmanību, kas kamoras norisēm netika pievērsta veselus divdesmit gadus. Neapoles ziemeļu priekšpilsētās slepkavības notiek īsā laikā, ievērojot ziņu raidījumu žurnālistu kritērijus. Tikai mēneša un dažu dienu laikā uz viņsauli tiek aizraidīti desmitiem upuru, gandrīz izskatās pēc pasūtījuma, lai katram reportierim būtu savs upuris un visi būtu apmierināti. Šurp sūta stažieru barus, lai tie izietu “praksi”. Mikrofoni un kameras šeit ir vai ik uz stūra, tiek intervēti narkodīleri vai filmēts baisais māju kompleksa Velc (‘burasJ) profils. Dažiem pat izdodas nointervēt dažus dīlerus, filmējot viņus no aizmugures. Gandrīz visi atmet kādu naudiņu heroīniķiem, kas par to nošļupst savu bēdīgo dzīvesstāstu. Divas žurnālistes liek operatoram viņas nobildēt pie izdegušas mašīnas karkasa, kas vēl nav aizvākts. Par piemiņu no pirmās mazās frontes hronikas. Franču žurnālists man piezvanīja un pavaicāja, vai viņam jāvelk bruņuveste, dodoties fotografēt Kozimo Di Lauro villu. Žurnālistu komandas braukāja apkārt, fotografēja, filmēja kā dabas pētnieki pirms meža izciršanas. Dažs labs žurnālists uz ielas rādījās tikai apsardzes pavadībā. Vissliktākais veids, kā reportēt par Sekondiljano, ir darīt to, policijas eskortētam. Skampija nav nepieejams cietoksnis — narkotirgus spēks slēpjas apstākli, kas tas vienmēr un ikvienam ir atvērts. Eksortētie žurnālisti var tikai apskatīt to, kas jau sen parādījies ziņu meinstrīmā. Tikpat labi viņi varētu sēdēt pie rakstāmgalda un iedomāties, ka ir devušies “apgaitā”.

Pāri par simts žurnālistu nepilnās divās nedēļās. Pēkšņi Eiropas narkotirgus sāk eksistēt. Policiju gāž vai apkārt gribētāji piedalīties operācijās vai redzēt, kā tiek arestēts kāds aizliegto vielu dīleris vai kā notiek kratīšana kādā narkoperēklī. Visi grib iespiest piecpadsmit minūšu ziņu apskatā dažus kadrus ar rokudzelžiem vai konfiscētu automātu. Daudzi policijas ierēdņi sāk atkratīties no raportiem un jaunizcepto “izmeklēšanas” žurnālistu bariem, lūdzot civilā tērptus pogainos patēlot narkotirgoņus. I žurnālistiem labi, i policijai laiks ietaupās. Žurnālistiem jau vajag briesmīgus stāstus ar minimālu laika ieguldījumu. Briesmu briesmas, šausmu šausmas, pārveidot ciparu formā traģēdiju, asinis, iekšas, automāta šāvienu kārtas, sašķaidītus galvaskausus, sadegušas miesas. Bet šausmas, ko pārstāsta žurnālisti, ir tikai īsto šausmu atliekas. Nonākuši Sekondiljano, daudzi reportieri sajutās kā Eiropas geto, kurā valda absolūta nabadzība. Ja vien viņi nelaistos prom neatskatīdamies, tad viņi atskārstu, ka viņu priekšā ir ekonomikas pamati, balsti, slepenas raktuves, no kuras tumšajām dzīlēm spēku smeļas tirgus pulsējošā sirds.

TV žurnālisti izteica man neiedomājami murgainus priekšlikumus. Daži lūdza, lai piestiprinu pie auss miniatūru TV kameru un dodos pa “tikai man zināmām” ielām un izsekoju “tikai man pazīstamas” personas. Viņi bija sasapņojušies uztaisīt no Skampijas realitātes šovu, kur tiktu nofilmēta slepkavība vai tirdzniecība ar narkotikām. Viens scenārists pat izsniedza man ar rakstāmmašīnu drukātu, asinis stindzinošu tekstu par Jaunā laikmeta nelabo, kas tiek ieņemts Neapoles “Trešajā pasaulē”. Veselu mēnesi katru vakaru ēdu bezmaksas vakariņas un uzklausīju TV komandu absurdās idejas un mēģinājumus izvilkt no manis informāciju. Sekondiljano un Skampijā klanu kara laikā izveidojās vesels “oficiālu''’ pavadoņu, skaidrotāju un informantu leģions — īsti gidi Kamoras indiāņu rezervātā. Daudzi jaunieši izgudroja dažādus paņēmienus — viņi grozījās ap žurnālistu posteņiem un izlikās, ka pārdod narkotikas vai stāv “uz vakts”. Atraduši drosminieku, kas nebaidījās pieiet klāt, viņi uzreiz paziņoja, ka ir gatavi stāstīt, skaidrot un filmēties — par attiecīgu samaksu, protams. 50 eiro par stāstu, 100 — par ekskursiju pa narkotirgus kvartāliem, 200 — par iespēju paviesoties kāda Vete monstrā mītoša kontrabandista “konspiratīvajā dzīvoklī”.

Lai saprastu zelta aprites ciklu, nepietiek aplūkot tikai raktuves un tīrradņus. Žurnālistiem vajadzētu aizbraukt no Sekondiljano un doties klanu impērijai pa pēdām. Kamoras kari parāda, kur uz ģeogrāfiskās kartes atrodas ģimeņu pārzinātie ciemi — tā ir Kampānijas iekšzeme, kaulu zeme, teritorijas, ko dažkārt dēvē arī par Itālijas Tālajiem Rietumiem un kurās, ja var ticēt drūmiem nostāstiem, esot vairāk automātu nekā dakšiņu. Bet līdztekus varmācībai, kas dažbrīd kļūst pamanāma, šeit tiek radīta galvu reibinoša bagātība, no kuras šai zemei tiek tikai nožēlojamas drumstalas. Bet par to TV un pieaicinātie reportieri nestāsta — viņus interesē tikai un vienīgi Neapoles graustu estētika.

29. janvāri tiek aizraidīts uz viņsauli Vinčenco De Džennaro. 31. janvārī skārnī tiek novākts Vitorio Bevilakva. 1. februārī tiek nogalināti Džovanni Orabona, Džuzepe Picone un Antonio Patricio: izmantojot vecu paņēmienu, kas vienmēr nostrādā, — killeri izliekas par policistiem. Divdesmit trīs gadus vecais Džovanni Orabona bija futbola kluba Real Casavatore uzbrucējs. Visus trīs uz ielas apturēja mašīna ar bākugunīm. No tās izkāpa divi vīri ar policijas zīmotnēm. Puiši nemēģināja bēgt vai pretoties. Viņi zināja, kā uzvesties, un ļāva, lai viņiem uzliek rokudzelžus un iesēdina viņus mašīnā. Pēkšņi mašīna apstājās un viņiem lika izkāpt. Varbūt viņiem vēl nebija pielēcis, kas notiek, bet, ieraudzījuši šaujamos, viņi visu saprata. Tās bija lamatas. Un aizturētāji bija nevis policisti, bet gan “spāņi”, Dumpīgais klans.

Divus, kas tupēja uz ceļiem, nogalināja uzreiz ar šāvienu galvā, bet trešais, spriežot pēc notikuma vietā atrastajām pēdām, bija mēģinājis bēgt aiz muguras savažotām rokām, ar grūtībām noturot līdzsvaru. Nokrita, piecēlās, atkal nokrita. Vajātāji viņu panāca un iegrūda automāta stobru mutē. Līķim bija izlauzti zobi, acīmredzot upuris bija instinktīvi mēģinājis kost,

27. februārī no Barselonas pienāca vēsts, ka apcietināts Rafaele Amato. Viņš kazino spēlējis black jack, laikam viņam skaidrās naudas bijis par daudz. Di Lauro bija izdevies uzbrukt viņa brālēnam Rozario un nodedzināt viņa māju. Pēc Neapoles prokuratūras rīcībā esošajām ziņām, Amato bijis “spāņu’ harismātiskais boss. Uzaudzis via Сира dell’Arco, proti, tai pašā ielā, kur dzīvoja arī Paolo Di Lauro ar ģimeni, Amato, kura pārziņā bija narkotiku kontrabanda un derību ieguldījumi, pamazām kļuva par ietekmīgu vadītāju. Pēc dažu pentiti apsūdzībām un Antimafijas prokuratūras izmeklēšanas materiāliem, starptautiskie kontrabandisti esot viņam devuši neierobežotu kredītu, līdz ar to viņš varējis importēt tonnām kokaīna. Maskās tērpti policisti nogāza viņu no kājām ar seju pret zemi, bet tā nebija pirmā aresta epizode viņa mūžā — viņu jau reiz bija savākuši Kasandrino kādā viesnīcā kopā ar lielas albāņu narkotiku kontrabandas grupējuma bosa vietnieku, kā arī viņa lielisko tulku — kāda Tirānas ministra brāļadēlu.

5. februārī pienāca Andželo Romano kārta. 3. martā Melito tika nogalināts Dāvids Kjarolanca. Viņš bijis pazīstams ar saviem killeriem, varbūt pat sarunājis ar tiem tikšanos. Nošauts, kad mēģinājis paglābties savā mašīnā. Bet ne jau tiesa, policija un karabinieri ir tie, kas spēj apturēt klanu karus. Kārtības spēki mēģina uzlikt apsējus, amputē rokas, bet tiem neizdodas apturēt bruņoto asinsizliešanu. Prese turpina ģenerēt “melnās hronikas”, kas tiek pasniegtas juceklīgu skaidrojumu un vērtējumu mērcē; kādā Neapoles avīzē parādās ziņa par vienošanos starp “spāņiem” un Di Lauro par tūlītēju mieru, ko apstiprina Ličardi klans, kurš bijis starpnieks naidīgo pušu sarunās. Šo vienošanos nepacietīgi gaida pārējie Sekondiljano klani un varbūt arī citi kamoristu karteļi, kas baidās, ka šī konflikta gaitā varētu nākt atklātībā gadu desmitiem noklusētās ziņas par viņu varu. Likumsargiem atkal jāaizmirst par noziedzīgo uzkrājumu eksistenci. Šo vienošanos nav pierakstījis kāds bezmiega mākts harismātisks boss savā cietuma cellē, tā ir drukāta nevis pagrīdes “samizdatā” bet gan dienas laikrakstā, Cro-nache di Napoli 2005. gada 27. jūnija numurā, rakstā, zem kura lasāms Simona Di Meo vārds. To var mierīgi izlasīt, saprast, apsmadzeņot. Lūk, publicētās vienošanās punkti:

1) šķeltnieki pieprasa, lai viņiem tiktu atdotas mītnes Skampijā un Sekondiljano, no kurām viņi tika izlikti laikposmā no novembra līdz janvārim; Di Lauro bruņotie izsitēji izlika no tām apmēram 800 cilvēkus;

2) Di Lauro monopols narkotiku tirgū tiek likvidēts. Atpakaļceļa vairs nav. Teritorija jāsadala godīgi. Province jāatdod šķeltniekiem. Neapole paliek Di Lauro;

3) šķeltnieki drīkst izmantot kopīgos narkotiku kontrabandas kanālus bez obligātas Di Lauro starpniecības;

4) privātās vendetas ir viena lieta, bet peļņa — cita. Peļņa ir svarīgāka par personiskām ķildām, ja pēc laika kāds gribēs atriebties saistībā ar šo starpklanu karu, tad vendeta paliks privātā līmenī un nesāksies jauna karadarbība.

Droši vien Sekondiljano boss ir atgriezies. Viņš ir redzēts pilnīgi visur — no Apūlijas līdz Kanādai. Slepenie dienesti strādā, lai viņu apcietinātu. Paolo Di Lauro tikpat kā neatstāj pēdas, gluži kā viņa impērija pirms klanu kariem. Iespējams, viņam izdarīta operācija kādā Marseļas klīnikā — tai pašā, kurā uzturējies Casa Nostra boss Bernardo Provencano. Viņš ir atgriezies, lai apstiprinātu miera līgumu vai ierobežotu zaudējumus. Viņš ir šeit, viņa klātbūtne ir jūtama, gaisotne ir mainījusies. Pirms desmit gadiem nozudušais boss, kuram "ir jāatgriežas, pat ja jāriskē ar cietumsodu", telefonsarunā teica viens kamo-rists. Viņš ir boss — rēgs, kuru vaigā nav skatījuši pat viņa padotie. Viens no viņiem esot dīcis bosam Mauricio Prestjeri: "Ļauj man viņu apskatīt, lūdzu, lūdzu, tikai uz mirkli, un es uzreiz iešu prom."

Paolo Di Lauro tiek nogrābts via Canonico Stornaiuolo 2005. gada 16. septembrī, noslēpies pieticīgajā Fortunatas Liguori, zema ranga kamorista sievas, dzīvoklī, tikpat anonīmā kā tas, kurā bija nolīdis viņa dēls Kozimo. Uz betona džungļu fona ir vieglāk palikt neredzamam, necilos dzīvokļos dzīvo cilvēki bez sejas un bez trokšņa. Gandrīz pilnīga, pilsētas piedāvāta “atbūtne” anonīmāka nekā slēptuve aiz dubultas sienas vai pazemes lūkā. Varas iestādēm gandrīz izdevās apcietināt Paolo Di Lauro viņa dzimšanas dienā. Viņš bija uzņēmies neiedomājamu risku un atļāvies atgriezties mājās uz vakariņām ģimenē, spītējot vai pusei Eiropas policijas, kas viņu meklēja. Bet kāds paguva viņu laikus brīdināt. Kad karabinieri ieradās ģimenes villā, viņi atrada jau uzklātu galdu, bet saimnieka vieta bija tukša. Bet šoreiz ROS, karabi-nieru specvienība, mērķi nenopūdelē. Ielauzušies dzīvoklī, karabinieri ir pamatīgi satraukušies. Ir četri no rīta, viņi visu nakti ir novērojuši apkārtni. Bet boss gan ir rāms un pat nomierina karabinierus:

— Nāciet iekšā... es esmu pilnīgi mierīgs... viss ir kārtībā.

Mašīnu, kurā atrodas boss, pavada divdesmit dežūrauto, kā arī četri “ātrie”, proti, motociklisti, kas izlūko ceļu un kontrolē, vai viss ir kārtībā. Eksorts lidot lido, boss ir pie vietas. Ir trīs ceļi, pa kuriem viņu var aiztransportēt uz štāba kazarmām. Pāri via Capodimonte, pēc tam traukties pa via Pessina un pa piazza Dante, vai arī pilnībā nobloķēt pieeju corso Secondigliano un braukt pa apkārtceļu uz Vomero pusi vai, ja situācija šķiet ārkārtīgi bīstama, sēdināt viņu helikopterā un nogādāt uz kazarmām pa gaisu. “Ātrie” ziņo, ka maršrutā parādījusies aizdomīga automašīna. Visi domā, ka sekos uzbrukums, bet trauksme izrādās veltīga. Viņi aizved bosu uz karabinieru kazarmu Pastrengo pašā

Neapoles centrā. Helikopters piezemējas, saceļot putekļu un zemes mākoni un plastmasas maisiņu, kabatlakatiņu un avīžu drisku un citu atkritumu virpuļus.

Nedraud ne mazākās briesmas. Bet arests jāizbazūnē, jāparāda, ka ir izdevies apcietināt neapcietināmo, arestēt bosu. Kad ierodas bruņoto un bākugunīm aprīkoto dežūrmašīnu eskorts, karabinieri redz, ka pie kazarmu vārtiem jau gaida žurnālistu bars, viņi stutējas pret auto durvīm vai pozē ar pistolēm rokās, uzvilkuši slēpotāju maskas vai policistu vestes. Pēc Džovanni Bruskas apcietināšanas visi karabinieri un policisti grib fotografēties šādos triumfa gājienos — tā ir neliela atlīdzība par ilgajām gaidīšanas naktīm, gandarījums par gūstekni, un tas atbilst arī preses dienesta viltīgajam plānam, jo šādi uzņēmumi vienmēr nokļūst avīžu pirmajās lappusēs. Kad Paolo Di Lauro nāk ārā no kazarmām, viņš neuzvedas tik izaicinoši kā dēls Kozimo — viņš saliecas, cik tik spēj, nodur galvu, tā ka telekamerām un fotogrāfiem tiek tikai viņa kailais galvvidus. Iespējams, viņš šādi grib sevi aizsargāt. Ja viņu būtu nobildējuši simtiem fotogrāfu ar simtiem lēcu visos iespējamos rakursos, ja viņa seja būtu parādīta visā Itālijā, varbūt tad uz policiju dotos arī labticīgi kaimiņi un ziņotu, ka ir viņu manījuši vai atradušies viņa tuvumā. Labāk neatvieglot izmeklēšanas darbu un neatklāt savus slepenos ceļus, Bet daži viņa nodurto galvu skaidro kā riebumu pret zibspuldzēm un telekamerām un to, ka uz viņu skatās kā uz eksotisku dzīvnieku.

Pēc dažām dienām Paolo Di Lauro aizved uz tiesu, uz 215. telpu. Es iejūku publikā, kurā ir viņa radinieki. Vienīgais vārds, ko boss dabū pār lūpām, ir atsaukšanās "šeit”. Visa pārējā komunikācija ir bez vārdiem — viņš savā būrī žestikulē, miedz ar aci, mirkšķinās, smaida un izmanto citus mēmās sintakses paņēmienus. Viņš sveicina, atbild, nomierina. Man aiz muguras sēž iespaidīgs sirms kungs, Likās, ka Paolo Di Lauro skatās uz mani, bet īstenībā viņš neuzkrītoši saskatās ar šo kungu. Viņi dažas sekundes noskatās viens otrā, pēc tam boss piemiedz viņam ar aci. Izskatās, ka, uzzinājuši par arestu, daudzi ir

ieradušies apsveicināties ar bosu, ko gadiem ilgās slapstīšanās dēļ viņiem nebija izdevies sastapt. Paolo Di Lauro ir džinsos un tumšā polo kreklā. Kājās Paciotti kurpes, tās šaipusē valkā visi klanu vadītāji. Uzraugi noņem viņam rokudzelžus — viņa rīcībā ir viss būris. Tiesas zālē tiek ievesta visa Ziemeļneapoles klanu elite — Rafaele Abinante, Enriko DAvanco, Džuzepe Kriskuolo, Arkandželo Valentino, Marija Prestjeri, Mauricio Prestjeri, Salvatore Briti un Vinčenco Di Lauro. Bosa cilvēki un viņa bijušie cilvēki tagad sadalīti divos būros — viņam uzticīgajos un “spāņos”. Viselegantākais ir Prestjeri, kas tērpies zilā žaketē un gaišzilā Oksfordas tipa kreklā. Viņš ir pirmais, kas būrī pie-, iet pie stikla aizsargsienas, kas atdala viņu no bosa, un sasveicinās. Viņam seko Enriko D Avanco un kaut ko iečukst ložu necaurlaidīgās stikla sienas spraugā. Daudzi vadītāji nebija viņu redzējuši gadiem ilgi. Arī dēls Vinčenco nebija viņu redzējis kops 2002. gada, kad viņš sāka slapstīties Kivaso ciemā Pjemontā, kur to 2004. gadā arestēja.

Nespēju atraut skatienu no bosa. Katrs žests, katra grimase man Šķita pietiekama, lai par to sacerētu lappusēm garus komentārus, lai izstrādātu jaunus žestu gramatikas kodus. Bet ar dēlu gan viņa dialogs bija dīvains. Vinčenco ar rādītājpirkstu norādīja uz kreisās rokas zeltnesi, it kā vaicādams tēvam: “Laulības gredzens?" Boss piespieda rokas pie ausīm, pēc tam grozīja neredzamu apli, it kā sēdētu pie stūres. Tā arī nesapratu, ko šie žesti nozīmē. Avīzēs pēc tam rakstīja, ka Vin-čenco bijis izbrīnīts par to, ka tēvam nav gredzena, un tas licis viņam noprast, ka karabinieri atņēmuši viņam visu zeltu. Papildus žestiem vēl bija acu mirkšķināšana, ātras lūpu kustības, miegšana ar aci, kā arī uz bruņustikla uzliktas rokas. Paolo Di Lauro tikai skatījās uz dēlu un smaidīja. Viens otram nosūtīja gaisa bučas. Bosa advokāts pēc tiesas sēdes lūdza, lai abiem ļauj apkampties. Šis lūgums tika apmierināts, klāt stāvot septiņiem policistiem.

— Tu esi bāls, — teica Vinčenco, un tēvs, viņam acīs skatīdamies, atbildēja:

— Šī seja jau daudzus gadus neredz sauli.

Meklēšanā esošie pirms notveršanas nereti ir uz spēku izsīkuma robežas. Nemitīgā slapstīšanās liedz tie rrr izbaudīt savu bagātību, turklāt bosi kļūst aizvien atkarīgāki no saviem padotajiem, un tas ir viss, ko viņi dabū par savām sociālekonomiskajām veiksmēm. Visas aizsardzības sistēmas, maniakālā indeve par varas mākti plānot katru soli, nemitīgā nīkšana slēgtās telpās, vadot un kontrolējot darījumus un uzņēmumus, — tas viss padara meklēšanā esošos bosus par pašu biznesa ķīlniekiem. Tiesas zālē kāda kundze man izstāstīja epizodi no Di Lauro slapstīšanās epopejas — šī sieviete izskatījās pēc skolotājas. Mati viņai bija dzeltenīgi, nevis blondi, bet pie saknēm jau sāka ataugt melni. Viņas balss bija smaga un čerkstoša. Stāsts bija par laikiem, kad Paolo Di Lauro vēl uzturējās Sekondiljano, pedantiski aprēķinot katru soli. Likās, viņai gandrīz vai ir žēl, ka bosam Šis un tas iet secen. Viņa pavēstīja, ka Di Lauro esot piecas mašīnas vienā un tai pašā krāsā, viens un tas pats modelis un numura zīme. Kad viņam bija kaut kur jābrauc, viņš sūtījis laukā visas piecas un, protams, sēdēja tikai Vēnā. Visām piecām bija eskorts, un neviens no viņa vīriem droši nezināja, kurā mašīnā boss sēž. Mašīna izbrauca no villas, un viņi nostājās aiz tās, lai to apsargātu. Tas ir drošs veids, kā nepieļaut nodevību, pat tik elementāru kā ziņas padošanu par to, ka boss izlēmis kaut kur doties. Sieviete vēl neviltotā līdzjūtībā piebilda, ka lielas ir ciešanas un vientulība, kas lemtas cilvēkam, kuram vienmēr jādomā par to, ka viņu var nogalināt. Pēc dažādu žestu un apskāvienu tarantellām un sveicieniem, un samirkšķināsanās Neapoles vismežonīgāko varas struktūru pārstāvju starpā, bruņustiklu, kas nošķīra bosu no pārējiem, klāja dažādas cita veida zīmes: roku nospiedumi, taukainas svītras un lūpu pieskārienu plankumi.

Nav pagājušas vēl pat divdesmit četras stundas kopš bosa aresta, kad pie kāda Arcano apļa tiek atrasts poļu puisis, kas trīc kā apses lapa un ar lielām grūtībām cenšas izmest atkritumos milzīgu saini. Polis bija nošķiedies ar asinīm, un bailes savažoja viņa kustības. Sainis bija

līķis. Ķermenis, kas bija nomocīts un sakropļots tik drausmīgi, ka likās — vai tiešām ko tādu iespējams nodarīt cilvēkam? Ja kādu būtu piespieduši norīt granātu un tā būtu uzsprāgusi kuņģī, tad rezultāts, iespējams, būtu mazāk šokējošs, Tas bija Edoardo Lamonilcas ķermenis, taču tā vaibsti vairs nebija sazīmējami. No sejas bija palikušas pāri tikai lūpas, viss pārējais bija sašķaidīts. Rumpis sacaurumots no vienas vietas un viss asinīs. Viņu sasējuši un tad ar naglainu nūju lēnām, stundām ilgi kulstījuši, Ikviens sitiens bijis kā urbums, kas ne tikai lauzis kaulus, bet plosījis ari miesu, kad naglas ieurbās tajā un tad atkal tika vilktas laukā. Viņam nogrieztas ausis, izrauta mēle, salauztas roku locītavas, ar skrūvgriezi izdurtas acis vēl dzīvam, pie saprašanas, nomodā esot. Lai piebeigtu, viņam ar veseri sašķaidīta galva un ar nazi uz lūpām iegriezts krusts. Līķi bija paredzēts izmest atkritumos, lai to atrastu jau iepuvušu kādā izgāztuvē. Miesā ierakstītā vēsts nevienam nerada nekādas šaubas — pat ja tas ir rakstīts tikai ar spīdzināšanas alfabētu. Nogrieztas ausis, ar kurām tu dzirdēji, kur ir noslēpies boss, salauztas roku locītavas, kas kustējās, pieņemot naudu, izdurtas acis, ar kurām tu redzēji, izrauta mēle, ar kuru tu runāji. Sadragāta seja, kas ar šo rīcību ir sevi apkaunojusi Sistēmas priekšā. Zīmogotas lūpas ar krustu — tās uz visiem laikiem aizvērusi pieviltā uzticēšanās. Edoardo Lamonika nebija iepriekš sodīts. Viņam bija ļoti ietekmīgs uzvārds, ko nesa viena no dzimtām, kas bija padarījusi Sekondiljano -*par kamoras teritoriju un biznesa zelta bedri. Paolo Di Lauro un Lamonikas ģimene pirmos soļus bija spēruši kopā. Edoardo Lamoni-kas nāve atgādina Džulio Rudžero slepkavību — ari šis cilvēks tika sakropļots līdz nepazīšanai, nežēlīgi un pedantiski nomocīts tikai dažas stundas pēc bosa apcietināšanas. Nodīrāti, samīcīti, izšķaidīti, sacirsti gabalos. Gadiem ilgi nebija pieredzēta slepkavība, ko pastrādājušas tik cītīgas, asinskāres un simbolisku nodomu vadītas rokas — kopš vairs pie varas nav Kutolo, kura uzticīgais killers Paskvale Barra, saukts ari par ’o nimale ('lops'), kā stāsta, cietumā esot nogalinājis Fransisu Turatello un kailām rokām izplēsis viņam no krūtīm sirdi, un tad iekodies tajā. Šie rituāli jau bija tikpat kā izzudusi bet Sekondiljano kari tos atkal atdzīvināja, padarot ikvienu*žestu, ikvienu miesas centi-metru un ikvienu vārdu par kara komunikācijas instrumentu.

Preses konferencē karabinieru specnodaļas ierēdņi paziņoja, ka arests noticis, identificējot apgādnieci, kas pirkusi Di Lauro iecienītāko zivi, zili lāsumaino jūras asari. Šī versija likās īpaši sakonstruēta, lai grautu varenā bosa tēlu — cilvēks, kas spēj izrīkot simtiem bandītu, beigu beigās tiek nogrābts, jo ir tāds gardēdis, ka nevar iztikt bez iecienītās zivtiņas. Sekondiljano klanā apgādnieces izsekošanas pasaciņu neviens, protams, neņēma par pilnu. Daudzi uzskatīja, ka vienīgais vainīgais ir SISDE, proti, pašmāju izlūkdienests. Arī kārtības spēki apstiprināja SISDE līdzdalību arestā, bet Sekondiljano bija ārkārtīgi grūti konstatēt šī dienesta klātbūtni. Pa ausu galam sarunās bārā saklausīju hipotēzi, kas ārkārtīgi atgādināja daudzu žurnālistu pieņēmumus, ka SISDE algojis dažādus cilvēkus šai zonā un Šie cilvēki pienesuši ziņas vai atturējušies veikt šādas tādas darbības. Cilvēki bārā pasūta kafiju vai kapučino ar radziņu un izsakās apmēram šādi:

— Tā kā tu saņem naudu no Džeimsa Bonda...

Tais dienās divas reizes piefiksēju zaglīgus, aptuvenus mājienus uz aģentu 007, kas gan nenozīmē neko tik būtisku, lai no tā varētu izdarīt svarīgus secinājumus, bet tik un tā šis fakts ir pārāk dīvains, lai atstātu to bez ievērības.

Slepeno dienestu stratēģija Di Lauro arestam varēja būt šāda — mēģināt savervēt par dežurantiem atbildīgos kamoristus, lai tie, pārceļot dežurantus uz citām zonām, izsistu ziņošanas sistēmu no ierindas, tā ka neviens neceltu trauksmi un bosam neizdotos aizbēgt. Edoardo Lamonikas ģimene kategoriski noliedz viņa dalību un apgalvo, ka viņš nekad neesot bijis Sistēmā un ka viņš baidījies no klana un tā darbiem. Varbūt viņam vajadzēja samaksāt par kādu citu no viņa ģimenes, bet ķirurģiskās mocības, kas viņam tika nodarītas, šķiet, bija paredzētas tieši viņam.

Kādudien netālu no vietas, kur tika atrasts Edoardo Lamonikas līķiSj es pamanīju nelielu bariņu ļaužu. Kāds puika norādīja uz savu zeltnesi un pēc tam pieskārās ar to galvai, bez skaņas kustinādams lūpas. Man uzreiz prātā “piešķīlās” Vinčenco Di Lauro žests tiesas zālē, šis dīvainais, neparastais gājiens pēc gadiem ilgas neredzēšanās vispirms tēvam vaicāt, kur palicis laulības riņķis, anello, kas neapoliešu dialektā ir aniello. Šī vēsts tātad attiecas uz Anjello un zeltnesi kā uzticības simbolu. Respektīvi, šeit ir runa par pievilto uzticību un norādi uz ģimenes atzaru, kas palaidis muti un ir atbildīgs par nodevību.

Anjello Lamonika ir patriarhs ģimenei, kuras locekļus jau gadiem ilgi zonā sauc par anielli, tāpat kā Džontas saimi no Terreannunciatas saukā par valentini pēc bosa Valentino Džontas vārda. Pēc pentito Ruoko un Luidži Džuljano liecībām, Anjello Lamoniku novācis neviens cits kā viņa paša krustdēls Paolo Di Lauro. Ir zināms, ka visi Lamonikas vīri ir Di Lauro pakļautībā. Bet šī nežēlīgā slepkavība varēja būt ari atriebe par kādu citu nāvi, kas iestājusies pirms divdesmit gadiem. Aukstasinīga, ledaina vendeta, kuras nestā vēsts ir nežēlīgāka par automāta ložu kārtu — atriebēji neaizmirst. Šī labā atmiņa raksturīga visiem Sekondiljano klaniem, kas tikuši pie varas. Arī kvartāls, kurā viņi valda, ir atminīgs. Tomēr šīs atmiņas nereti balstās uz runām, baumām, pieņēmumiem un aizdomām, pēc kurām seko skandalozi aresti vai tiek sakropļoti ķermeņi, tā ari nekad neaiztaustoties līdz patiesībai. Patiesībai, kas vienmēr jāinterpretē šauri — kā hieroglifs, kuru, kā saka skolotāji, labāk nemēģināt atšifrēt.

Sekondiljano ir atgriezusies ierastajā biznesā. “Spāņu” un Di Lauro vadība ir iesēdināta aiz restēm. Parādās jauni zonu vadītāji, puišeļi, kas iemēģina spēkus izrīkošanas mākslā. Pēdējo mēnešu laikā vairs neviens nerunā par klanu kariem, tagad tos sauc par Vjetnamu.

— Šitais te... piedalījās Vjetnamā... tātad tagad viņam jāuzvedas mierīgi.

— Pēc Vjetnamas šeit visi ir iebiedēti...

— Vjetnama taču ir beigusies, vai ne?

Tās ir driskās no noklausītajām jauniesaukto kamoristu sarunām pa mobilo telefonu. Pateicoties tām, karabinieriem 2006. gada 8. februārī izdodas apcietināt Salvatori Di Lauro, bosa astoņpadsmitgadīgo dēlu, kurš bija sācis koordinēt nelielu mazgadīgo narkotirgoņu armiju. “Spāņi” kauju ir zaudējuši, bet tomēr tiem izdevies sasniegt savu mērķi, proti, kļūt neatkarīgiem, tagad viņiem ir savs kartelis, ko vada vēl tīrie bērni. Karabinieriem izdevās pārtvert īsziņu, ko kāda meiča bija nosūtījusi jauniņam narko tirgus pārzinim, kurš, klanu karu laikā iemests cietumā, drīz vien ticis atbrīvots un nekavējoties atsācis narkotiku tirdzniecību: “Apsveicu ar atgriešanos rajonā un darba atsākšanu! Priecājos par tavu uzvaru, brīnišķīgi!”

Uzvara bija tīri militāras dabas, un apsveikumu narkodīleris saņēma par to, ka cīnījies īstajā pusē. Di Lauro ir cietumā, bet viņam izdevies paglābt ādu un biznesu —- vismaz ģimenes biznesu.

Pēc klanu sarunām un arestiem stāvoklis pēkšņi normalizējās. Es braukāju pa Sekondiljano, un visapkārt bija jūtams spēku izsīkums, pārāk daudzi šeit bija samīdīti kājām, šeit bija pārāk daudz fotografēts, filmēts, šai vietai bija nodarīts pāri. Tā bija pagurusi no visa. Man izdevās apstāties pie Feličes Pinjataro apkrāsotajām sienām ar saules ģīmjiem un klauniem ar miroņgalvām. Šie sienu zīmējumi piešķīra dzelzsbetonam vieglu, pārsteidzošu skaistumu. Pēkšņi debesīs sāka rībēt salūts, kas turpinājās ilgi; likās, uzmācīgie blīkšķi nebeigsies nekad. Žurnālistu komandas, kas pēc bosa aresta jau bija sākušas kravāt koferus, aizšāvās turp, lai redzētu, kas notiek. Viņi ieslēdza mikrofonus un starmešus, metās zvanīt priekšniecībai un ziņot, ka “spāņi” līksmo par Paolo Di Lauro uzvaru. Pavaicāju kādam puisim, kas Šeit notiek, un viņš, starodams, ka ticis uzrunāts, atbildēja: “Tas ir sakarā ar Pepino, viņš ir atguvies no komas.” Pepino pirms gada brauca uz darbu narko tirgū ar savu trīsriteņu transportlīdzekli Ape (‘bite'), kas saslīdēja un apgāzās. Neapoles ceļi ir ūdensnenoturīgi, pēc divu stundu lietus bazalts izmirkst un darva sāk šķīst, it kā tā būtu nolieta ar sāls šķīdumu. Avārijā Pepino guva smagu galvas traumu. Lai tiktu uz nogāzi; kur “bite" bija piezemējusies; vajadzēja no laukiem izsaukt traktoru. Gadu nogulējis komā, viņš pamodās, un vēl pēc pāris mēnešiem viņu izrakstīja no slimnīcas. Kvartālā tika svinēta viņa atgriešanās. Viņš tik tikko bija izkāpis no mašīnas, viņam vēl tika likts kopā ratiņkrēsls, kad jau norībēja pirmās salūta zalves. Bērni glāstīja viņa skūto galvu un fotografējās; bet Pepino mamma aizsargāja vēl vārgo pārnācēju pret pārāk spēcīgiem glāstiem un bučām. Uz notikuma vietu izsūtītie žurnālisti pa otram lāgam zvanīja uz redakcijām; lai visu apturētu, — 38. kalibra serenāde, uz ko viņi bija cerējuši, bija pārvēr-tusies svinībās par godu puisim, kas atguvies no komas. Viņi atgriezās viesnīcās, bet es paliku. Iegāju Pepino mājā kā bezatbildīgs uzdzīvotājs, kas nespēj palaist garām tik jautras dzīres. Cauru nakti saskandināju uz Pepino veselību ar visiem lepnās ēkas iemītniekiem. Tuss izpletās pa trepju telpu, kāpņu laukumiņiem, visas durvis bija vaļā, un neviens neinteresējās, kas aiz tām dzīvo, kam pieder bagātīgi klātie galdi. Sadzēries vīnu, es pilnīgā pālī vairākas reizes braucu ar vespu uz vēl atvērtu bāru, piegādājot Pepino nama dzīrotājiem pudeles ar sarkanvīnu un kokakolu. Tonakt Sekondiljano valdīja klusums un pagurums. Nebija ne žurnālistu, ne helikopteru, nebija dežurantu un apsargu. Šai klusumā gribējās tikai iesnausties kā pēcpusdienā smiltis, salikt rokas zem galvas un vairs nedomāt ne par ko.

SIEVIETES

Man bija tā, it kā man būtu piesities kaut kāds dīvains aromāts.

Tas atgādināja smaku, ar ko piesūcas drēbes, kad esi apmeklējis ceptu ēdienu pārdotuves, un pēc tam., kad esi jau laukā, tā lēnām izgaro, sajaucoties ar izplūdes gāzu indēm. Vari desmitiem reižu iet dušā, stundām ilgi mērcēties sāļu un smaržīgu balzamu vannā — šo smaku nevar dabūt prom. Ne jau tāpēc, ka tā būtu iegājusi miesā kā izvarotāja sviedri, bet gan tāpēc, ka tu atskārt, ka tā jau ir bijusi tevī, it kā pēkšņi kāds dziedzeris būtu atmodies un sācis to izdalīt, it ka to stimulētu kāda tev nezināma patiesība, drīzāk patiesība nekā bailes. It kā tev ķermenī būtu kaut kas tāds, kas spētu tev dot zīmi tad, kad tu skaties uz kaut ko patiesu, uztverot to ar visiem jutekļiem, bez pastar-pinājuina. Un tā ir neizstāstīta, nefotografēta patiesība, kas tev tiek paziņota. Un tu saproti, kā viss darbojas, uz kurieni viss iet. Neviena doma nespēj atsvērt redzētu patiesību. Paša acīm skatījis kamoras karu, tu nes atmiņā pārāk daudz attēlu, tie neuzpeld pa vienam, bet gan visi kopā, tie pārklājas un saplūst kopā. Tu nespēj noticēt savām acīm. Pēc kamoras kara nav redzamas sagrautas ēkas, zāģu skaidas ātri uzsūc asinis. Un liekas — vai tiešām to visu redzēju tikai es? Un vai tiešām atnāks kāds un norādīs uz tevi ar pirkstu, sacīdams “viņš melo”?

Klanu kara vājprāts, visas pretrunīgās investīcijas, kuru dēļ cilvēki ir gatavi cits citam pārgriezt rīkli, dažādi tumši finansu darījumi —

tam visam vienmēr atrodas motivācija, kas sniedz mierinājumu, piemēram, sajūta, ka briesmas uzglūn kaut kur citur, ka konflikts iet vaļā kaut kādās nesasniedzamās tālēs, kaut gan patiesībā tas notiek turpat zem tavas mājas logiem. Un tu vari visu iespiest tādā jēgas vienībā, ko tu lēnām būvē, bet smakas ir nevaldāmas, tās paliek. Kā piedzīvotas pieredzes pēdējā liecība. Es vēl aizvien spēju saost ne tikai skaidām apbārstīto asiņu dvaku, ne tikai skūšanās losjonus, ar kuriem salēju-šies bruņoti puikas, kam vēl īsti bārda neaug, bet ari — un jo īpaši — sieviešu smaržas, Man pie deguna sienām pielipusi dezodorantu, laku un saldu parfīmu smagā smarža.

Sievietes vienmēr ir piedalījušās klanu varas mašinērijā. Nav nejaušība, ka Sekondiljano klanu karos tika nolikvidētas arī divas sievietes, turklāt tikpat nežēlīgi kā bosi. Atminēsimies, ka simtiem sieviešu izgāja ielās, lai neļautu arestēt narkotirgoņus un uzraugus, aizdedzināja atkritumu tvertnes un ķērās karabinieriem elkoņos. Redzēju meitenes nesamies uz žurnālistu pusi ik reizi, kad uz ielas parādījās kamera; viņas nostājās pie kameras, smaidīja, izpildīja neizteiksmīgas dziesmiņas, uzprasījās uz interviju, tinās apkārt operatoram, lai redzētu, kāda kanāla logo ir uz kameras, proti, saprastu, kas viņas filmē. Galu galā, nekad neko nevar zināt, varbūt kāds viņas redzēs un uzaicinās uz kādu raidījumu. Šeit tāda izdevība nerodas bieži, un, ja rodas, tad pie tās jāķeras ar zobiem un nagiem, izdevības šeit tiek pirktas vai meklētas kā apslēpta manta. Kaut kur taču tām ir jābūt! Arī attiecībās ar džekiem nekas netiek atstāts nejaušības vai liktenīgas iemīlēšanās ziņā. Viss tiek iegūts, liekot lietā veselas stratēģijas. Meitenes, kas neizstrādā stratēģiju, riskē tikt noturētas par vieglas uzvedības sievietēm, bezceremoniāli apgrābstītas un nobučotas līdz nemaņai. Pieguļoši džinsi, apspīlēts krekliņš — skaistums, kas izlikts kā ēsma. Dažās vietās skaistums izskatās pēc lamatām, pat ja tās ir patīkamākās no lamatām, ko var iedomāties. Bet, ja tu ļaujies, ja tu seko mirkļa baudai, tad nekad nezini, kas tevi sagaida. Meitene būs prasmīgāka, ja viņai izdosies paflirtēt ar vislabāko no džekiem un, kad viņš būs iekritis slazdā, savākt viņu, paturēt tikai sev vienai, paciest un “norīt’' viņu tādu, kāds viņš ir. Visu. Reiz gāju garām vienai skolai. No moča nokāpa kāda beibe. Pavisam lēnām, lai visi varētu apčolēt moci, ķiveri, motociklista cimdus un augstpapēžu zābakus, kas tik tikko pieskārās zemei. Skolas sargs, kas nostrādājis tajā tik ilgi, ka pazīst vairākas bērnu paaudzes, piegāja viņai klāt un teica: “France’, tu jau salaid ar džekiem? Un turklāt ar Andželo? Vai tu nezini, ko, šitais taču nonāks cietumā!”

“Salaist” šai gadījumā nenozīmē mīlēties, bet gan uzturēt attiecības. Šis Andželo pirms neilga laika bija pievienojies Sistēmai, un izskatījās, ka viņam neuztic svarīgus uzdevumus. Sargaprāt, tāds drīz vien nonāks aiz restēm. Pirms meitenei ienāca prātā aizstāvēt puisi, viņai jau bija gatava atbilde, šķiet, jau labi atstrādāta: “Nu un, kas par to, ja viņš man tik un tā dod mēnešnaudu? Viņš patiešām mani mīl...”

Mēnešnauda. Tas ir meitenes pirmais veiksmīgais numurs. Ja džeks arī nonāks cietumā, viņai būs garantēti ikmēneša ienākumi, ko klans nodrošina kamoristu ģimenēm. Ja puisis un meitene ir pāris, pēdējā saņem mēnešnaudu, tomēr savu tiesību nostiprināšanai ir vēlams palikt stāvoklī. Nav obligāti jāprecas, ka tik ir bērns, pat ja tas vēl atrodas puncī. Ja esi tikai draudzene, tad ir risks, ka klanā var ierasties kāda cita meitene, kas turēta “rezervē", par kuru, iespējams, līdz tam nekas nav bijis zināms; meitenes jau parasti par savām konkurentēm no puiša neuzzina. Šādā gadījumā klana zonas saimnieks izlemj, vai dalīt mēnešnaudu uz abām, kas ir riskanti un rada spriedzi starp ģimenēm, vai arī liek kamoristam lemt, kurai meitenei šis pabalsts tiks. Daudzos gadījumos tas netiek ne vienai, ne otrai, bet gan ieslodzītā ģimenei — diezgan elegants risinājums. Laulība un bērna laišana pasaulē ir drošs pabalsta garants. Naudu gandrīz vienmēr atnes aploksnē, tādējādi neatstājot liekas pēdas banku kontos. To piegādā “zemūdenes”. Zemūdene ir cilvēks, kam uztic mēnešnaudu iznēsāšanu. Iznēsātājus šādi sauc tāpēc, ka viņi slapstās pa ielām un ir tikpat kā neredzami. Viņiem jābūt neuzkrītošiem, nemanāmiem, neizsekoja-miem, citādi uz viņiem var izdarīt spiedienu, viņus var pakļaut šantāžai vai pat aplaupīt. Viņi nemanot parādās pie mājas durvīm, allaž izvēloties atšķirīgu ceļu. “Zemūdenes" gādā par pabalstiem zemākā ranga kamoristu piederīgajiem. Toties vadošie kadri var pieprasīt vajadzīgo summu, reizēm viņi vēršas tieši pie kasieriem. “Zemūdenes” neietilpst Sistēmā, tās nekļūst par klana locekļiem, jo, pārzinot pabalstus, tām būtu iespējams izmantot pamatīgās zināšanas par klana struktūru un mēģināt kāpt pa hierarhijas kāpnēm. Gandrīz vienmēr par “zemūdenēm" piestrādā pensionāri, veikalu grāmatveži vai bijušie firmu revi-• denti, kuri par šo darbiņu saņem pilnu mēnešnaudu, kas ir labs pensijas papildinājums, turklāt viņiem izdodas tikt laukā no mājas un nesapūt pie televizora kā dārzeņiem. Viņi klauvē pie durvīm mēneša 28. dienā, uzliek uz galda plastmasas maisiņus un pēc tam no bāztin piebāztas kabatas izvelk papīra aploksni, uz kuras rakstīts ieslodzītā vai mirušā kamorista uzvārds, un pasniedz to sievai vai, ja viņas nav klāt, vecākajam bērnam. Gandrīz vienmēr līdz ar mēnešnaudu viņi atnes arī nedaudz pārtikas — šķiņķi, augļus, makaronus, olas, mazliet maizes. Kad viņi kāpj pa trepēm, var dzirdēt, kā maisiņi strīķējas gar sienām. Sī nemitīgā strīķēšanās un smagie soļi vēsta par “zemūdenes” tuvošanos. Viņi vienmēr ir nokrāvušies kā ēzeļi. Pārtiku viņi iegādājas vienās un tais pašās bodītēs vai augļu stendos, viņi iepērk visu uzreiz un tad iz-”nēsā visām ģimenēm. Skatoties uz to, cik “zemūdene" ir nokrauta, var spriest, cik daudzas apcietināto vai mirušo kamoristu sievas konkrētajā ielā dzīvo.

Dons Giro bija vienīgā “zemūdene” ar kuru man izdevās iepazīties. Būdams no vēsturiskā centra, viņš iznēsāja mēnešnaudas klaniem, kas kādu laiku atradās tādā haotiska pagrimuma stāvoklī, bet nu lēnām atkopjas, cenšas pārorganizēties, nevis tikai noturēties virs ūdens — runa ir par “spāņu” kvartāla klaniem un, jau dažus gadus, arī ForČellas klanu. Tagad viņš šad un tad piestrādā arī Sanitas kvartāla labā. Dons Ciro tik labi orientējas Neapoles ielu un sānieliņu labirintos un spēj atrast mājas, pagrab dzīvokļus, daudzdzīvokļu mājas bez oficiāla numura, dzīvokļus, kas ieslēpušiesdtāpņu laukumu stūros, ka reizēm pat pastnieki, kas vienā laidā tur apmaldās, uztic viņam pasta sūtījumu nogādi. Dona Giro novalkātās kurpes ar kājas īkšķa izspiesto cilni, kas atgādina augoni, un nomītajiem papēžiem ir “zemūdenes” simbols, kas ir autentisks daudzo Neapoles ieliņās un uzkalnos nostaigāto kilometru apliecinājums, no kuriem laba tiesa veikti līkumu līkumiem, izsekošanas vai aplaupīšanas paranojas māktam. Dons Ciro valkāja tīras, bet negludinātas bikses. Viņš bija palicis atraitņos, un viņa jaunā moldāvu dzīvesbiedre bija pārāk jauna, lai to kārtīgi aprūpētu. Bailīgs līdz kaulu smadzenēm, viņš vienmēr blenza grīdā, kad runāja ar mani, viņam bija nodzeltējušas pīpmaņa ūsas, kā arī dzeltens labās rokas rādītājpirksts un vidējais pirksts. “Zemūdenes" piegādā pabalstus ari vīriešiem, kuru sievas ir nonākušas ķurķī. Mēnešnauda par apcietinātu sievu vīrieti pazemo, tāpēc “zemūdenes” parasti dodas pie kamoristes mātes un izsniedz viņai visu mēneša summu, kas sadalāma visai apcietinātās ģimenei, šādi izvairoties no nepelnītiem pārmetumiem, uzbļāvieniem kāpnēs un uzkrītošas iztriekšanas pa durvīm, protams, tikai tad, kad jau ir savākta aploksne ar naudu. No apcietināto kamoristu mātēm “zemūdenēm" jāuzklausa dažnedažādi pārmetumi, piemēram, par to, ka rēķini kļūst aizvien lielāki, ka īres maksa paaugstinās, ka dēlus izmet no skolas vai, gluži otrādi, ka tie sagribējuši mācīties universitātē. Viņi uzklausa ikvienu prasību, jebkādu gānīšanos par citu kamoristu sievām, kurām ir vairāk naudas, jo viņu vīri bijuši slīpētāki vai pamanījušies tikt augstāk pa klana karjeras kāpnēm. Kamēr skan šīs runas, “zemūdene” tikai mehāniski atkārto “jā, jā, jā”, itin kā ļaujot kundzēm izrunāties, nokratīt no sirds smagumu, un tad, kad sakāmais ir galā, uzrunātajam ir tikai divas standarta atbildes: “Tas nav manā ziņā" vai “Es tikai iznēsāju naudu, ne jau es esmu tas lēmējs". Sievietes labi zina, ka “zemūdenes” nepieņem nekādus lēmumus, tomēr viņas cer, ka sūdzībām bombardētie iznēsātāji agri vai vēlu kaut ko no dzirdētā nodos tālāk zonas vadītājam, kurš var izlemt paaugstināt mēneša naudu vai piešķirt lielākas privilēģijas. Dons Ciro bija tā apradis ar saviem “jā, jā, jā”, ka mehāniski iesprauda tos ikvienā sarunā, lai kas arī tiktu apspriests. Viņš bija iznēsājis mē-nešnaudas simtiem kamoras sieviešu un droši vien spētu sazīmēt veselas sievu un draudzeņu paaudžu shēmas, piemetot klāt arī pa kādam vientuļajam vīrietim. Saklausījies kritiskas piezīmes par bosiem un politiķiem, viņš būtu varējis uzrakstīt kamoras kritikas vēsturi, bet nekā — Ciro bija klusa un grūtsirdīga “zemūdene” kam bija izdevies padarīt savu galvu par īstu melno caurumu, kurā izrunāti vārdi ieblīkšķ un pazūd bez pēdām. Kamēr runājām, viņš mani aizvilka no Neapoles centra uz nomali, atvadījās un iekāpa autobusā, kas brauca uz to pašu vietu, no kuras bijām devušies pastaigā. Protams, tas tika darīts, lai jauktu pēdas un neļautu man pat aptuveni nojaust, kur viņš dzīvo.

Daudzām sievietēm izdevība apprecēt kamoristu ir kā saņemt aizdevumu vai iegādāties kapitālu. Ja liktenis būs labvēlīgs un viņas ari uz kaut ko būs spējīgas, tad kapitāls nesīs augļus un sievietes kļūs par teju visvarenām uzņēmējām, vadītājām un ģenerāļu kundzēm. Bet, ja viss izies greizi, ja klans aizies pa pieskari un izputēs, tad viņām lemta stundām ilga nīkšana cietumu uzgaidāmās telpās, pazemojoši lūdzoties, lai viņas kā slāvu imigrantes pieņem darbā par apkopējām, lai sa-*kasītu naudu advokātiem un spētu uzturēt bērnus. Sieviešu ķermeniskā klātbūtne ļauj dibināt alianses, viņu seja un uzvedība apliecina ģimenes varu; bērēs viņas cita citu pazīst pēc melnajiem plīvuriem; arestu laikā viņas gaudo un kliedz, bet tiesas sēžu laikā sūta gaisa bučiņas uz apsūdzēto sola sēdošajiem vīriem vai mīļākajiem.

Kamoras sievietes lielākoties klišejiski tiek tēlotas kā vīriešu — brāļu, vīru, dēlu — gribas un nedienu atbalsotājas. Īstenībā viņas ir spējīgas uz daudz ko vairāk. Pēdējo gadu pārmaiņas kamoras pasaulē pavada ari metamorfozes sieviešu identitātē — no mātēm un pavadonēm priekos un bēdās viņas kļuvušas par īstām priekšniecēm, kas nodarbojas gandrīz tikai ar uzņēmējdarbību un finansēm, bruņotos uzbrukumus un kontrabandas darījumus deleģējot citiem.

Vēsturiska personība neapšaubāmi ir kamoristu vadone Anna Mača, Afragolas “krusttēva” Džennaro Močas atraitne; viena no pirmajām itālietēm^ kas notiesāta par dalību organizētajā noziedzībā, konkrēti par to, ka vadījusi vienu no ietekmīgākajiem kamoras biznesa grupējumiem. Anna Mača vispirms 70. gados izmantoja sava nogalinātā vīra auru. Par “kamoras melno atraitni” iesauktā kundze vairāk nekā divdesmit gadus bija Močas klana reālās smadzenes un spēja izstiept savas varas taustekļus jebkādos apstākļos un jebkurā virzienā — kad 90. gados viņu aizsūtīja nometinājumā uz Trevizo (Ziemeļitālijā), cik var spriest pēc izmeklēšanas materiāliem, apsviedīgā dāma uzreiz nodibināja kontaktus ar Brentas mafiju un, pat atrazdamās izolācijā, nerimās stiprināt savas varas tīklu. Pēc vīra nāves pret šo sievieti uzreiz cēla apsūdzību par to, ka viņa iedevusi savam divpadsmitgadīgajam dēlam ieroci, lai tas dodas nogalināt tēva slepkavības pasūtītāju. Pierādījumu trūkuma dēļ viņa tika attaisnota. Mača valdīja kā patvald-niecisks uzņēmējs, kam patīk saimniekot biznesa stilā, — viņai riebās bruņoti manevri. Viņa prata organizēt teritoriju visos līmeņos — ne velti Afragolas komūna 1999. gadā tika likvidēta sakarā ar “kamoris-tisku infiltrāciju” Politiķi skrēja viņai pakaļ un centās izpatikt! Mača daudzējādā ziņā bija pioniere. Pirms viņas vēl visā Itālijā $0. gados bija pazīstama Pupetta (‘lellīte') Mareska — skaista atriebēja killere, kura, būdama sestajā grūtniecības mēnesī, nolēma atriebt noslepkavoto vīru Paskalo ni e Nolu.

Anna Mača bija ne tikai atriebīga, bet arī gudra ■ viņa saprata, ka jāizmanto kamoristu bosu kulturālā atpakaļrāpulība, proti, tas, ka sievietes var darīt, ko grib, un palikt nesodītas. Viņas šo novecojušo uzskatu dēļ bija imūnas pret atentātiem, viņas neskāra veču skaudība un konflikti. 80. un 90. gados viņa pamanījās “iestūrēt” savu ģimeni ienesīgajā būvniecības sektorā, kas atbilda viņas izteiktajai stratēģijai strādāt pašas kompāniju labā. Močas klans bija viens no svarīgākajiem būvlīgumu pārzinātājiem, kā arī kontrolēja karjerus un darbojās kā vidutājs apbūves gabalu pirkumos. Visā Neapoles apkārtnē ap Frata-madžori, Krispano, Santantimo, Frataminori un Kaivano nospiedošā vairākumā uzdarbojās ar Močas klanu saistīti zonu vadītāji. 90. gados viņas klans kļuva par vienu no balstiem plašajā kartelī “Jaunā ģimene” kas bija Rafaeles Kutolo Jaunās organizētās kamoras pretinieks un apgrozījuma, darījumu apjoma un politiskās varas ziņā pārspēja Cosa Nostra karteļus. Kad pienāca ar klaniem un aliansi saistīto korumpēto partiju noriets, Jaunās ģimenes bosi tika arestēti un uz ilgiem gadiem iemesti cietumā. Bet viņi nevēlējās klusuciešot “atsēdēt” par politi-1 Idem, kurus bija atbalstījuši. Viņi negribēja, lai viņus vienus pašus uzskata par visas sistēmas ļaunuma sakni, pat ja viņu ražotnes (tiesa gan, pretlikumīgās) šo sistēmu bija noturējušas virs ūdens; viņi izlēma sadarboties ar valsts varas iestādēm. 90. gados Podžomarino boss Paskvale Galoso kļuva par pirmo augsta ranga kamoras biznesmeni, kas sāka sniegt ziņas tiesām — par vārdiem, stratēģijām, kapitāliem, paužot pilnīgu nožēlu par зала! kriminālo pagātni, par ko valsts nodrošināja viņa īpašuma un ģimenes aizsardzību un daļēji arī viņa cilvēku aizsardzību. Galaso atklāja visu, ko zināja. Tieši Močas klans bija tas, kas apņēmās apklusināt viņu uz visiem laikiem. Ar dažām Galaso atklāsmēm pietiktu, lai burtiski pāris stundās iznīcinātu visu atraitnes varas impēriju. Močas klana vīri mēģināja piekukuļot apsardzi, lai tā "Galaso noindētu, un, kad tas neizdevās, mēģināja viņu likvidēt ar bazuku, prettanku granātmetēju, tomēr arī šis gājiens bija lemts neveiksmei. Tad, nojaušot, ka pienācis laiks mainīt stratēģiju, iesaistījās Anna Mača un piedāvāja t. s. disociācijas jeb atdalīšanās metodi, ko bija aizguvusi no teroristiskām organizācijām. Bruņoto mafijas organizāciju locekļi klusi izstājās no tām, nesadarbojoties ar tiesībsargā-jošajām iestādēm, neizpaužot pasūtītāju un izpildītāju vārdus. Atdalīšanās nozīmēja arī ideoloģisku distancēšanos, tas bija, tā teikt, sirdsapziņas jautājums, vēršanās pret klanu politiku, ar ko tiesas priekšā varēja izpelnīties soda mīkstināšanu. Atraitnei Macai tas likās lielisks triks kolaboracionisma briesmu izskausanai, ar ko vienlaikus iespējams radīt iespaidu, ka valstij tik un tā nav nekādas teikšanas pār klaniem. Ideoloģiskā attālināšanās no kamoras nozīmēja iespēju saīsināt sodu, kā arī baudīt labāku attieksmi un apstākļus cietumā, neatklājot mehānismus, vārdus, kontu numurus un alianses. Daži novērotāji varbūt to sauktu par kamoras ideoloģiju, bet, klanuprāt, tā bija tikai biznesa grupējuma iespēja darboties, viņu ekonomiskais un militārais modus operandi. Klani mainījās, kriminālā retorika pieklusa, Kutolo piekoptā kamoristiskās uzvedības ideoloģizēšana bija apsīkusi. Disociācijas princips varēja neitralizētpentiti letālo varu, kas, neraugoties uz pretrunām, ir un paliek galvenais ierocis, ar ko vērsties pret kamoru. Atraitne saprata, ka šim trikam ir liels potenciāls. Viņas dēli uzrakstīja kādam garīdzniekam, ka vēlas izpirkt savu vainu un atstās pie Ačerras baznīcas ar ieročiem piekrautu mašīnu kā simbolu klana “aiziešanai” — tādu pasu numuru ar angļiem izstrādāja IRA. Nolika ieročus. Bet kamora nav separātiska organizācija ar bruņotu kodolu, tās reālā vara slēpjas ne jau ieročos. Šādu mašīnu vēl līdz šai baltai dienai neviens nav atradis, un disociācijas stratēģija izrādījās tikai bosienes plāns, kas pamazām izplēnēja, jo to neuztvēra nopietni ne parlamentā, ne tiesu sistēmā, arī klani to vairs neatbalstīja. Kola-boracionistu ar tiesībsargājošajām iestādēm kļuva aizvien vairāk, un viņu noderīgums aizvien samazinājās. Galaso dižo atklāsmju dēļ kamora publiski atteicās no klanu bruņotajiem mehānismiem, bet palika praktiski neskarta biznesā un politikā. Anna Mača turpināja būvēt savu kamoras matriarhātu, kurā sievietes atradās patiesajā varas centrā un bija lēmējas, bet vīriešiem palika izsitēju loma, viņi bija starpnieki un izpildītāji. Biznesā un militārajā jomā svarīgākos lēmumus pieņēma melnā atraitne.

Klana sievietes garantēja lielāku caursišanas spēju biznesā, viņām nebija izrādīšanās mānijas un vēlmes par katru cenu iesaistīties konfliktos. Klana vadītājas, arī apsargātājas un uzņēmējas, bija sievietes. Viena no “kompānijas veidotājām” Immakolata Kapone gadu gaitā uzkalpojās līdz klana virsotnei. Immakolata bija Annas Macas meitas Terēzes krustmāte. Viņa neizskatījās pēc dižciltīgas dāmas arfēnotiem matiem un apaļiem vaigiem kā Anna Mača, Immakolata bija sīka sie-vietīte ar vienmēr kārtīgi sasukātiem īsiem blondiem matiem un atturīgu eleganci. Viņa absolūti neizskatījās pēc šaubīgas kamoristes. Viņa nemeklēja vīriešus, lai apliecinātos — drīzāk vīrieši meklēja viņas sabiedrību un aizsardzību, Apprecējusi Džordžo Saljerno, kamoristu, kas bija piedalījies mēģinājumos dabūt pie malas pentito Galaso, viņa vēlāk sāka salaist ar kādu Pūkas di Santantimo klana locekli. Pūkas bija ģimene, kam pagātnē piederējusi liela vara, tā bijusi tuvu stāvoša Xutolo, un viņu klanu slavenu ir padarījis Immakolatas kompanjona brālis Antonio Pūka. Immakolatas kabatā tika atrasta piezīmju grāmatiņa ar Enco Tortoras vārdu — šo TV diktoru nepatiesi apsūdzēja sakaros ar kamoru. Kad viņa bija nostiprinājusies gan finansiāli, gan kā menedžere, klans piedzīvoja krīzi. Cietums un pentiti nopietni apdraudēja Annas Macas sūri grūti būvēto celtni. Immakolata lika visu uz cementa kārts, viņa pārzināja arī ķieģeļu rūpnīcu Afragolas centrā. Biznesā viņa netaupīja pūles, lai sadarbotos ar Kazalezi klanu, kas bija valsts un starptautiskā līmeņa flagmanis būvniecības materiālu un celtniecības nozarē. Neapoles DDA veiktajā izmeklēšanā atklājās, ka Immakolata Kapone spēja panākt, ka Močas firmas atkal atgūst līderpozīcijas būvlietās. Viņas rīcībā bija firma MOTRER, viens no svarīgākajiem uzņēmumiem Dienviditālijas zemes pārvietošanas un rakšanas darbu jomā. Izmeklēšanas materiāli liecina, ka viņas izstrādātais mehānisms bijis perfekts, turklāt viss noticis ar viena pašvaldības politiķa ziņu. Politiķis nodrošinājis pasūtījumus, uzņēmējs tos konkursa kārtībā ieguvis, un Immakolata noslēgusi apakšlīgumu. Man liekas, es viņu esmu redzējis tikai vienu reizi — tieši Afragolā, kad viņa divu apsardzes meiteņu pavadībā devās uz lielveikalu. Konvojs bija mazs smārtiņš, divvietīgs auto, kas pieder vai katrai kamoras sievietei. Pēc durvju biezuma spriežot, šis smārts bija ložu necaurlaidīgs. Mēdz iztēloties, ka šīs sieviešu dzimuma apsargātājas droši vien ir uzpumpējušas muskuļus kā kultūristes, kas vairāk izskatās pēc večiem. Tievas gūžas, krūšu muskuļi pārmāc pašas krūtis? hipertrofēti bicepsi, resns kakls. Manā priekšā esošās miesassardzes tomēr nebija nekādas vecenes ar pautiem. Viena bija tāda paīsa ar apjomīgu, ļumīgu pakaļu un nedabiski melniem krāsotiem matiem, bet otra — tieva, veikla, stūraina. Abas bija uzkrītoši labi ģērbušās, un abām bija kaut kas tāds, kas sasaucās ar smārtiņa fluorescējoši dzelteno krāsu. Vienai bija auto krāsai pieskaņots T krekls, bet šoferei bija dzeltens saulesbriļļu rāmis. Nez, vai tā bija tikai sagadīšanās — te bija jūtams profesionāls pieskāriens. Tas pats tonis, ko Urna Tūrmāne valkā Kventina Tarantino filmā “Nogalināt Bilu” kur pirmo reizi galvenās varones ir pirmšķirīgas noziedznieces. Dzeltenajā Urna Tūrmane redzama arī filmas treileri, kur viņai ir kails zobens, kas līdz ar daudznozīmīgo skatienu paliek atmiņā. Tonis ir tik aplams, ka kļūst teju simbolisks. Uzvarošam uzņēmumam ir vajadzīgs uzvarētāja tēls. Nekas netiek atstāts nejaušībai, ne auto krāsa, ne miesassardžu forma. Kapone lieliski ilustrēja tābrīža tendenci: daudzas sievietes, kuras dažādos līmeņos darbojās klanos, pieprasīja sev sieviešu dzimuma apsardzi un rūpējās, lai tās tēls būtu harmonisks un stilīgs.

Kaut kas tomēr īsti neveicās. Varbūt viņa bija ielauzusies svešā teritorijā vai kādu šantažējusi — fakts ir tāds, ka 2004. gada martā sava drauga ciemā, Santantimo, Immakolata Kapone tika nogalināta. Viņa bija atstājusi apsardzi mājās. Iespējams, viņa nedomāja, ka tas ir bīstami. Slepkavība notika ciema centrā, slepkavas bija atnākuši kājām. Sajutusi, ka tiek izsekota, Immakolata laidās bēgt; cieminieki domāja, ka varbūt viņai izrauta somiņa un viņa skrien pakaļ zagļiem, bet somiņa karājās viņai plecā. Skrienot viņa to piespieda pie krūtīm, instinktīvi atsacīdamās nomest svaru, kas samazina izredzes izglābt dzīvību. Immakolata ienesās kādā mājputnu gaļas veikalā, tomēr nepaspēja paglābties aiz letes. Vajātāji viņu noķēra un pielika viņai pistoli pie galvas — divi sprakšķi, un “vecmodīgajai” imunitātei, ko bija baudījusi Anna Mača, tai brīdī pienāca gals. Sašķaidītais galvaskauss un asinīs mirkstošā seja liecināja par jaunu pavērsienu klanu militārajā politikā. Neviens vairs nešķiro, vīrietis vai sieviete, starpības nav. Nekādi goda kodeksi vairs nav spēkā. Bet Močas matriarhāts vienmēr ir darbojies lēnām, tas vienmēr ir apliecinājis gatavību lieliem darījumiem — kontrolējis teritoriju ar apslēptām investīcijām un ir bijis augsta līmeņa vidutājs finansējuma jautājumos, kļūstot par faktisko zemesgabalu iegādes pārzinātāju, kas spēj novērst dažādus kašķus un ģimenes biznesam nevēlamu grupēšanos.

Šī klana firmu pārziņā esošajā teritorijā slejas vislielākā Ikea visā Itālijā, turpat notiek ari Dienviditālijā garākās ātrvilciena līnijas celtniecība. 2005. gada oktobri Afragolas komūna kārtējo reizi tiek likvidēta kamoristiskas infiltrācijas dēļ. Izskan smagas apsūdzības: izrādās, Afragolas pašvaldības darbinieki lūguši kādai komercstruktūrai pieņemt vairāk nekā 250 darbiniekus, kam ir ciešas radniecības saites ar Močas klanu.

Lēmumā atlaist komūnas valdi sava nozīme bijusi arī nelikumīgi izsniegtām atļaujām. Piemēram, tās saņēmušas milzu struktūras uz bosu zemesgabaliem. Baumo ari par kādu slimnīcu, ko bijis paredzēts būvēt uz zemes, kuru Močas klans iegādājies tieši tad, kad šai jautājumā sākušās komūnas debates. Šis zemes parasti tiek nopirktas pa lēto, tā teikt, par sviestmaizi, bet, tiklīdz tās kļūst par slimnīcas būvlaukumu, tās tiek pārdotas ar pasakainu peļņu — 600% no sākotnējās "cenas. Šādu peļņu spēj izsist cauri tikai Močas klana sievietes.

Tās ir sievietes, kuras, tāpat kā Anna Vollaro, Portiči klana bosa Luidži Vollaro mazmeita, ir gatavas sēdēt tranšejās, lai aizstāvētu klana mantu un īpašumu. Viņai bija divdesmit deviņi gadi, kad kārtējo reizi ieradās policija, lai arestētu kārtējo ģimenes uzņēmumu — picēriju. Pagrābusi benzīna kannu, viņa aplaistījās ar degvielu un pielaida sev uguni. Lai nevienam neienāktu prātā mēģināt liesmas apdzēst, viņa sāka neprātīgi skraidīt apkārt, līdz ietriecās sienā — tai vietā ir nomelnojis apmetums, it kā tur būtu noticis īssavienojums. Anna Vollaro sadega dzīva, lai protestētu pret nelikumīgi iegādāta īpašuma konfis-

f

kāciju — viņasprāt darījums noticis saskaņā ar normālas uzņēmējdarbības principiem. #

Daži domā; ka noziedzīgajā pasaulē ar izsišanu var “izsisties” arī biznesā; kļūt par veiksmīgu uzņēmēju. Tā nav, vismaz ne vienmēr. Piemēram, Kvindiči, kas ir ciems Avellino provincē; gadiem ilgi plosās mokošs karš starp Kavu un Graciano klaniem, Abas ģimenes; kurās biznesā teikšana ir sievietēm, plēsušās kopš laika gala. Kad 1980. gada zemestrīcē tika izpostīta di Lauro ieleja, tajā iepumpētie daudzie miljardi liru postījumu novēršanai palīdzēja izveidoties kamoras biznesmeņu vidusslānim. Tak Kvindiči, kā jau ierasts, nekad nenotiek tas pats, kas citās Kampānijas zonās — tur nenoris tikai pa kādam agresīvam rajona bandītu konfliktam, nē, tur iet vaļā īsts klanu karš, kurā tiek sarīkoti vismaz četrdesmit nežēlīgi atentāti, kas abās konfliktējošajās pusēs rada tikai sēras un neizdzēšamu naidu. Sis naids kā sērga inficē abu ģimeņu prātus un sirdis vairāku paaudžu garumā, Ciems bezpalīdzīgi noskatās slaktiņā, kurā abas ģimenes viena otru apkauj. Kavas 70. gados bija Graciano klana apakšnodaļa. Sadursme sākās 80. gados, kad Kvindiči ieplūda miljardiem liru zemestrīces postījumu likvidēšanai un klani nevarēja vienoties par valsts pasūtījuma līgumiem un reketā izspiesto summu pārdali. Kad ieplūda kapitāls, abas ģimenes, ko vadīja klana sievietes, izveidoja nelielus būvdarbu uzņēmumus. Kādu dienu, kad Graciano klana “iebīdītais” mērs sēž ofisā, pie durvīm parādās Kavu kaujinieks. Kavas nešauj uzreiz, ļauj amatpersonai atvērt logu, izkāpt pa to no biroja, uzrāpties uz pašvaldības ēkas un, pārlecot no jumta uz jumtu, izglābties no killeriem. Graciano klans panāca piecu mēru ievēlēšanu — divi tika noslepkavoti, bet trijus Republikas prezidents atcēla no amata par sakariem ar kamoru. Tad pienāk brīdis, kurā, šķiet, kaut kas var mainīties. Mēra amatā ievēlē jaunu farmaceiti Olgu Santanjello. Tikai sieviete smagsvars ir spējīga stāties pretim Kavu un Graciano klanu sievietēm. Kā vien varēdama, viņa mēģina izskalot klanu netīrās varas pamatus, bet viņai tas neizdodas. 1998. gada 5. maijā visu di Lauro ieleju piemeklē postoši plūdi, mājas kā sūklī uzsūc ūdeni un dubļus, zeme pārvēršas par dūņainu purvāju; ielas — par neizbraucamiem kanāliem. Olga Santanjello noslīkst. Un dubļi; kas viņu nosmacē, kļūst ldaniem īpaši ienesīgi. Plūdi atnes naudu, un jauna kapitāla pieplūdums vairo abu klanu varu. Tad par mēru tiek ievēlēts Antonio Siniskalki, kuru pēc četriem gadiem turklāt pārvēlē vienbalsīgi. Pēc pirmās uzvaras Siniskalki no vēlēšanu iecirkņa savu padomnieku un dedzīgāko atbalstītāju pavadībā kājām devās uz Brozagro rajonu; visa procesija nogāja garām namam, kurā mitinājās Arturo Graciano jeb guaglione (puika'), bet šis žests nebija adresēts vis viņam, bet gan Graciano sievietēm, kas, sarindojušās pēc vecuma uz balkona, pieņēma jaunā mēra cieņas apliecinājumus pēc tam, kad nāve bija uz visiem laikiem novākusi no skatuves Olgu Santanjello. 2002. gada jūnijā Neapoles DDA "zibenskarā" gan šo mēru vēlāk arestēs. Antimafijas prokuratūras apsūdzības rakstā norādīts, ka viņš no pirmajiem rekonstrukcijas līdzekļiem finansējis Graciano bunkurvillas piebrauktuvi un žogu.

Kvindiči šur tur ir pa kādai villai, pa nomaļai slēptuvei, uz kuru var aizbraukt pa asfaltētu ielu, pašvaldības apgaismotu ielu — tātad par Graciano ērtībām tika gādāts ar valsts līdzekļiem, padarot viņus imūnus pret atentātiem un slepkavībām. Abu ģimeņu pārstāvji dzīvoja aizbarikādējušies aiz nepārvaramiem mūriem, pie kuriem cauru diennakti tika veikta videonovērošana.

* Bosu Bjadžo Kavu arestēja Nicas lidostā, kad viņš sēdās gaisa kuģī uz Ņujorku, Tiklīdz viņš nonāca aiz restēm, visa vara pārgāja meitas, sievas un klana sieviešu rokās. Ciemā rādīties uzdrīkstējās tikai sievietes — ne tikai slepenas administratores, klana smadzenes, bet ari varas acis un seja, kas pamazām kļuva par ģimeņu oficiālo simbolu. Kad naidīgu ģimeņu pārstāvju ceļi uz ielas krustojās, viņas naidīgi un uzstājīgi skatījās cita uz citu, itin kā spēlētu kādu absurdu spēli, kurā zaudētājs ir tas, kurš pirmais nolaiž skatienu. Ciemā valdīja baisa spriedze, līdz dažas Kavas sievietes izlēma, ka pienācis laiks ķerties pie ieročiem un no biznesmenēm kļūt par killerēm. Uzgriezušas pērko-

nīgi skaļu mūziku, lai nomāktu šāvienu troksni, viņas trenējās koridoros un pagrabos, šaujot pa savās latifundijās audzētu riekstu maisiem. Kad 2002. gadā notika pašvaldību vēlēšanas, viņas pasāka pa ciemu savā Audi 80 braukāt ar ieročiem. Konkrēti tā bija Marija Sčibelli, Mikelīna Kava un, attiecīgi, sešpadsmit un septiņpadsmitgadīgās Klarisa un Feličeta Kavas. Via Cassese Kavu sieviešu mašīna sastapās ar Graciano sieviešu mašīnu, kurā sēdēja divdesmit un divdesmit viengadīgā Stefānija un Kjāra Graciano. Kavu mašīnā sēdošās atklāja uguni, bet Graciano sievietes, itin kā būtu gaidījušas uzbrukumu, strauji nobremzēja un, padevušas auto atpakaļ, apgriezās, un paspēja aizlaisties. Šāvieni bija sacaurumojuši logus un virsbūvi, bet miesu tie nebija ķēruši. Abas meitenes atgriezās villā, histēriski raudot. Meiteņu māte Anna Sčibelli un septiņdesmitgadīgais patriarhs, boss Luidži Salvatore Graciano izlēma nekavējoties doties atriebt šo nekaunīgo uzbrukumu. Visi sakāpa alfā, kurai pakaļ brauca bruņota mašīna ar četriem ar automātiem un citiem šaujamieročiem bruņotiem izsitējiem. Pārtvēruši Kavu audi, viņi vairākas reizes to taranēja. Atbalsta mašīna nogrieza manevrēšanas ceļu no sāniem, pēc tam apdzina vajāto mašīnu un nolika pa bremzēm tam priekšā tā, ka audi vairs nebija nekādu cerību aizmukt. Bīdamās no karabinieriem, Kavu sievietes pēc pirmās neveiksmīgās šaudīšanās bija atbrīvojušās no ieročiem. Secinot, ka audi ir iesprostots, viņas atrāva durvis un mēģināja izglābties skriešus. Graciano pārstāvji izkāpa no mašīnas un sāka bēgošās sievietes apšaudīt. Svina lietus ķēra kājas, galvas, plecus, krūtis, gūžas, acis. Dažu sekunžu laika visas bija gar zemi, pazaudējušas kurpes, basām kājām gaisā. Graciano izņirgājās par šiem ķermeņiem, nemanīdami, ka viena no sievietēm palikusi dzīva. Izglābās Feličeta Kava. Vienai no Kavām somiņā tika atrasta skābes pudelīte — iespējams, papildus šāvieniem viņas bija plānojušas arī iegāzt ienaidniecēm ģīmī kodīgu skābi.

Sievietes ir labāk spējīgas raudzīties uz noziegumu tā, it kā tas būtu tikai viens brīdis, viens nojēgums, solis, kas tiek sperts un uzreiz

atstāts aiz muguras. Klana sievietes to parāda ļoti skaidri. Un viņas jū-tas apvainotas, nomelnotas, kad viņas kāds dēvē par kantoristēm vai noziedzniecēm. It kā “noziedznieks” būtu jēdziens, kas attiecas tikai uz kādu epizodi, nevis raksturo objektīvu rīcību, uzvedību, it kā tā būtu tikai apsūdzība. Starp citu, līdz pat Šai dienai atšķirībā no vīriešiem neviena sieviete, neviena kamoras bosiene nav piekritusi sadarboties ar tiesībsargājošajām iestādēm. Neviena.

Viena no zvērīgākajām ģimenes mantības aizstāvēm vienmēr bijusi Ermīnija Džuljano, acu krāsas dēļ saukta arī par Celesti (celeste — ‘debeszils’), Forčellas bosu Karmines un Luidži izskatīgā māsa. Saskaņā ar izmeklēšanas materiāliem klanā tieši viņa bija absolūtā noteicēja nekustamā īpašuma un komercieguldījumu jautājumos. Čeleste izskatās pēc klasiskas neapolietes — vēsturiskā centra skaistule, pla-tīnblondi balināti mati, vēsas, zilpelēkas acis, kas vienmēr iegrimušas melni dzeltenīgā ēnojumā. Viņa pārzināja klana finansiālo un juridisko pusi. 2004. gadā Džuljano klanam tika konfiscēti dažādi biznesa īpašumi 28 miljonu eiro vērtībā, tās bija visas klana uzņēmējdarbības lokomotīves. Klanam piederēja veikalu tīkls Neapolē un provincē, kā arī firma, kas ar veikliem manevriem un klana militārekonomiskās “aizmugures” palīdzību bija izveidojusi plaši pazīstamu preču zīmi. To ar franšīzes līgumiem izplatīja piecdesmit sešos tirdzniecības punktos Itālijā, Tokijā, Bukarestē, Lisabonā un Tunisā.

Džuljano klans, kam 80. un 90. gados bija noteicošā loma, izveidojās Neapoles “mīkstajā pavēderē” Forčellā, pilsētas daļā, ko apvij leģendas par t. s. kasabu jeb “bīstamo centru”. Šis klans ir nācis no pašas nomales, lēnām izkārpījies no nabadzības, izejot cauri visām fāzēm, nodarbojoties ar kontrabandu, sutenerismu, izspiešanu un cilvēku nolaupīšanu. Tas izveidojis pamatīgu brālēnu, māsīcu, brāļu un māsas bērnu, onkuļu un citu radinieku dinastiju. Savas varas virsotnes tas sasniedza 80. gadu beigās, un pat tagad tam ir sava veida nezūdoša harisma. Vēl šobaltdien ikvienam, kas grib uzdarboties pilsētas centrā, vispirms jāaprunājas ar Džuljano klanu. Tā pārstāvji vēl aizvien jūt

nabadzības dvašu pakausī un paniski baidās zaudēt iegūto pārticību. Luidži Džuljano, Forčellas karalis, reiz esot izteicies — šos vārdus pierakstījis hronists Enco Peress —, ka atšķirībā no Krusttēva Dona Tommazino viņam, raugi, Jēzus silītes ainas patīkot, tikai nabadzīgie gani uzdzenot riebumu,

Kamoristiskās varas mašinēriju raksturo aizvien izteiktāka sieviešu klātbūtne, un arī šīs mašinērijas upuri, varas kāpurķēžu sašķaidītie un sadragātie cilvēki, ir sievietes. Forčellā 2004. gada 27. martā apšaudes krustugunīs gāja bojā Annalīza Durante. Viņai bija četrpadsmit gadu. Četrpadsmit gadu. Četrpadsmit gadu. Es atkārtoju šos vārdus, un man liekas, kāds ar ledainu sūkli nobrauc man pa muguru. Es biju Annalīzas Durantes bērēs. Biju viens no pirmajiem, kas ieradās Forčellas baznīcā. Ziedi vēl nebija atnesti, visur karājās sēru vēstis, līdzjūtību izteikumi, klasesbiedru un biedreņu rakstītas asarainas, sirdi plosošas atmiņas, Annalīza bija slepkavības upuris. Bija silts vakars, varbūt pats pirmais siltais vakars pēc ilgstošām lietavām. Annalīza bija izlēmusi pavadīt to pie draudzenes, kas dzīvoja tās pašas ēkas apakšstāvā. Viņai mugurā bija skaista, apburoša kleita, kas lieliski piegūla viņas spriganajam, kustīgajam, jau iesauļotajam augumam. Šādi vakari liekas kā radīti, lai satiktos ar puišiem; četrpadsmit gadi meitenei Forčellā ir īstais vecums, lai sāktu domāt par draugu, ko varētu aizvilkt līdz pat altārim. Meitenes no Neapoles strādnieku rajoniem četrpadsmit gadu vecumā izskatās jau tīri pieredzējušas. Seju klāj bagātīgs meikaps, krūtis push-up krūšturos pārveidojušās par stingrām melo-nītēm, kājās zābaki ar tik augstiem papēžiem, ka potītes var salauzt Tikai topoša akrobāte spēj doties galvu reibinošā gājienā pa bazalta klātajām ielām, kas ir galīgi nepiemērotas sieviešu apaviem. Annalīza bija skaista. Pat ļoti. Ar draudzeni un māsīcu klausīdamās mūziku, Annalīza noskatījās puišeļos, kas rāva savus močus augšā, riepām kūpot, spolēja un bremzēja, kā arī piedalījās gājējiem un automašīnām ārkārtīgi bīstamā šķēršļu sacīkstē. Tas bija sava veida flirts, mūžsens rituāls, kurā vienmēr atkārtojas viens un tas pats, Forčellas meitenēm

vislabāk patika neomelodiskā tautas mūzika, kādu biezā slānī strādnieku rajonos pārdod viens konkrēts popmūzikas veikalu tīkls — to, starp citu, nesmādē arī Sicīlijā un Bari provincē. Džidži D’Alesio ir topa zvaigzne. Viņam izdevies izsisties un ieiet visas Itālijas “apritē” atstājot simtiem citu censoņu rajona klubu mikrokosmos, kur tie ir kvartāla, zonas vai daudzdzīvokļu nama elki. Katram ir savs mīļākais dziedātājs. Stereo atskaņo neomelodiskas ā rij as ķērcošās augšas, kad piepeši kā plēsti garām panesas divi moči, kas dzenas kādam pakaļ. Šis kāds bēg, ko kājas nes. Annalīza, māsīca un draudzene nesaprot, domā, ka puiši tikai joko, varbūt noslēguši kādas derības. Pēc tam atskan šāvieni, Lodes spindz uz visām pusēm. Annalīza ir gar zemi, viņu ķērušas divas lodes. Visi pajūk, kur kurais, un balkonos ar vienmēr atvērtajām durvīm, lai dzirdētu, kas notiek uz ielas, parādās pirmo ziņkārīgo galvas. Tad atskan kliedzieni, atbrauc ātrie, meitene steigšus tiek nogādāta slimnīcā, un visās kvartāla ielās ir jūtama ziņkārība un bailes.

Salvatore Džuljano ir svarīgs vārds. Cilvēkam, ko šādi sauc, šķiet lemts pavēlnieka liktenis. Bet šeit, Forčellā, šis puisis iegūst autoritāti ne jau tāpēc, ka visiem dzīva atmiņā vēl būtu sicīliešu bandīta dzīvesstāsts. Galu galā, uzvārds ir tikai uzvārds, Džuljano. Viņa stāvokli pasliktina tas, ka Lovidžino Džuljano kļūst par pentito, kurš nodod savu klanu, lai visu mūžu nenāktos smakt cietumā. Bet kā nereti diktatūrās notiek, pat ja galva tiek novākta, kāds no savējiem stājas viņas vietā, bet tam jābūt savējam, citi neder. Lai arī Džuljano “preču zīme” bija aptraipīta, viņu klans tomēr bija vienīgais, kas spēja uzturēt sakarus ar lielo narkotiku kontrabandistu kurjeriem un piedāvāt “jumta” aizsardzību. Bet ar laiku Forčellā šis klans sāk apnikt. Rajons nevēlas, lai tajā valdītu sašmucējies klans, visiem ir apnikusi policijas uzlidojumi un aresti. Ja kāds grib stāties Džuljano vietā, tam oficiāli jāpasludina sevi par valdnieku un jāizravē Džuljano jaunā sakne, proti, jānovāc Salvatore Džuljano, Lovidžino Džuljano māsasdēls. Annalīzai liktenīgais vakars bija izraudzīts, lai iedibinātu jaunu virsvaldību, lai likvidētu

vecās hegemonijas pēcteci; kas nekaunīgi snaikstījās pēc varas. For-čellai bija vajadzīga jauna valdīšana. Salvatore tiek uzmanīts un nogaidīts. Viņš mierīgi pastaigājas; līdz pēkšņi atskārst; ka atrodas tēmēkļa centrā un metas bēgt; killeri jau min uz papēžiem; viņš meklē kādu šauru ieliņu., kur iesprukt. Atskan šāvieni. Visai ticams; ka Džuljano pieskrien pie šīm trim meitenēm un izmanto viņas kā vairogu; tad visā šai juceklī izvelk pistoli un sāk atšaudīties. Pēc brīža viņš no jauna laižas bēgt; killeriem neizdodas viņu novākt. Divi kāju pāri nesas dziļāk istabā, meklējot glābiņu. Meitenes atskatās — Annalīzas nav. Tās iziet uz balkona -— viņa guļ zemē; asinis visās malās, lode ķērusi galvu.

Baznīcā man izdodas aizspraukties līdz altārim, pie kura nolikts Annalīzas zārks. Katrā stūrī pa svētku formā tērptam policistam — Kampānijas reģiona pēdējās atvadas no nošautās meitenes. Uz zārka sakrautas baltu ziedu gubas. Uz maliņas nolikts mobilais — viņas mobilais. Annalīzas tēvs vaimanā, svaidās, kaut ko murmina, tirinās, vīsta kabatā dūres. Viņš pienāk man klāt — tiešām viņš uzrunā mani? — un saka: — Un ko tagad? Tagad ko? — Tēvs ieraudas, un uzreiz visas ģimenes sievietes ņemas gaudot, dauzīt krūtis un mētāties šurpu turpu, palaikam spalgi iespiedzoties; bet, tiklīdz ģimenes galva mitējas, noklust arī viņas. Aizmugurē samanu solus, uz kuriem sēž meitenes, Annalīzas draudzenes, māsīcas vai pat kaimiņienes. Tāpat kā mātes, tās krata galvu un bez mitas atkārto: — Nevar būt! Tas nevar būt! — Viņas jūt, ka tām uzticēts svarīgs uzdevums — mierināt. Tomēr jūtams ir arī viņu lepnums. Kamoras upurēs bēres viņām ir tādas kā iesvētības, kaut kas tikpat svarīgs kā pirmās mēnešreizes vai nevainības zaudēšana. Tāpat kā mātes, arī viņas ņem aktīvu dalību Šai kvartāla dzīves epizodē. Pret viņām ir pavērstas televīzijas kameras, fotogrāfi, šķiet, eksistē tikai viņu dēļ. Pēc neilga laika daudzas no šīm meitenēm apprecēs kamoristus — gan augsta, gan viszemākā ranga. Narkotirgoņus vai uzņēmējus. Pasūtījuma slepkavas vai finansistus. Daudzas pieredzēs savu bērnu slepkavību un stāvēs rindā pie

Podžoreāles cietuma, lai piegādātu vīriem jaunumus un naudu. Tomēr tobrīd viņas vēl bija melnā tērpti bērni, tiesa gan, pat bērēs savilkušas zemas jostas bikses un visiem aplūkojamu stringotu apakšveļu. Lieliski — viņas raud par draudzeni, apzinoties, ka šī nāve viņas padarīs par sievietēm. Neraugoties uz sērām, viņas ir nocietušās par tādām kļūt. Iedomājos par mūžīgo atgriešanos pie pasaulīgajiem likumiem. Iedomājos, ka Džuljano klans bija sasniedzis savas varas zenītu, kad Annalīza vēl nebija piedzimusi, kad viņas mamma bija tikai maza meitenīte, kas tušēja ar citām mazām meitenītēm, kas pēc tam kļuva par Džuljano un viņu sabiedroto sievām un pasaudzēs vecumā klausījās D' Alesio mūziku, dzīvoja līdzi Maradonam, kuru ar Džuljano klanu vienoja kokaīns un svinības — tām par piemiņu tapusi ievērojama bilde, kurā redzams Djego Armando Maradona Lovidžino gliemežnīcas formas vannā. Divdesmit gadus vēlāk Annalīza mirst, kad tiek dzenāts un apšaudīts viens no Džuljano, kurš atšaudās, izmantodams meiteni kā dzīvo vairogu vai varbūt vienkārši paskriedams viņai garām, Cik reižu jau kaut kas tāds nav noticis, šādi skrējieni ir veci kā pati pasaule — nemirstīgi, traģiski, nebeidzami.

Baznīca ir stāvgrūdām pilna. Policija un karabinieri vēl aizvien ir nervozi. Nesaprotu, ko viņi var ņemties, kāpēc viņi ir tā uzvilkušies un par tīriem sīkumiem sper zemes gaisā. Kad esmu iznācis no baznīcas, es beidzot saprotu. Es redzu karabinieru mašīnu, kas nostājusies starp izvadītāju pūli un bagāta paskata ļaudīm, kas sabraukuši ar dārgiem modem, smalkiem kabrioletiem un jaudīgiem skūteriem. Tie ir Džuljano klana locekļi, pēdējie, Salvatorem visuzticīgākie. Karabinieri baidās, ka starp izvadītājiem un šiem bandītiem var izcelties ķilda, kas, iespējams, pāraugs kautiņā. Par laimi, nekas tāds nenotiek, tomēr ka-moristu klātbūtnei ir dziļi simboliska nozīme. Viņi grib darīt zināmu, ka Neapoles vēsturiskajā centrā bez viņu piekrišanas vai vismaz starpniecības neviens neņems virsroku. Viņi grib parādīt, ka par spīti visam viņi vēl aizvien ir noteicēji.

Balto zārku iznes no baznīcas, pūlis drūzmējas, lai tam pieskartos.

daudzi zaudē samaņu, dzīvnieciskas gaudas vai ausis plēš pušu. Kad zārks tiek nests garām Annalīzas mājai, viņas māte, kas nebija spējīga saņemties un atnākt uz aizlūgumu, mēģina nolēkt no balkona. Viņa kliedz, plosās, ģīmis ir pietūcis sarkans. Bariņš sieviešu tur viņu ciet. Jau ierasta bēdu aina. Ir skaidri jāpasaka -— rituālā apraudāšana un sāpju scēnas nav nez no kurienes sagrābstītas pasaciņas. Gluži otrādi — tās apliecina, kādā kultūras trūkumā un nolemtībā vēl aizvien dzīvo liela daļa Neapoles sieviešu, kam ir vajadzīgi šādi simboliski rituāli, ar kuriem paust savas sāpes un dalīties tajās ar visu sabiedrību. Lai ari tās ir neviltotas, to drudžainībā tomēr ir ari kaut kas iestudēts.

Žurnālisti turas pa gabalu. Kampānijas reģiona prezidents Antonio Basolino un Neapoles mērs Rosa Ruso Jervolino trīc un dreb, iedomājoties, ka šis kvartāls var pret viņiem sacelties. Tas nenotiek — Forčellas ļaudis tomēr ir iemācījušies izmantot politiku savā labā un negrib lieki naidoties. Kāds aplaudē kārtības sargiem. Daži žurnālisti sajūsminās par šo žestu — kamoras kvartāls uzgavilē karabinieriem. Tavu vientiesību — izrādās, ka šie aplausi ir provokācija. To nozīme ir “labāk karabinieri nekā Džuljano”. Daži teležur-nālisti mēģina safilmēt liecības, viņi dodas pie kādas trausla paskata večiņas. Viņa acumirklī sagrābj mikrofonu un ieaurojas: — Sito draņķu dēļ... mans dēls svinēs piecdesmit gadu jubileju cietumā’ Nelieši! — Jā, pentiti šeit nudien netiek mīlēti. Pūlis spiežas uz priekšu, spriedze pieaug. Bet jau no domas vien, ka meitene ir mirusi tāpēc, ka pavasara novakarē ar draudzenēm bija iznākusi uz balkona paklausīties mūziku, man kuņģis sažņaudzas šausmās. Man kļūst nelabi. Man jānomierinās, pēc iespējas jāmēģina saprast. Annalīza piedzima un visu mūžu nodzīvoja šai pasaulē. Draudzenes viņai stāstīja par to, kā klana puiši viņas vizinājuši ar mod, varbūt viņa pati būtu iemīlējusies skaistā un bagātā džekā, kas ir spējīgs taisīt karjeru Sistēmā, vai ari kādā lāga puisietī, kurš augu dienu lietu sviedrus par nieka grašiem. Iespējams, liktenis viņai būtu lēmis darbu pagrīdes ražotnē, kurā par 500 eiro mēnesī viņai desmit stundas dienā vajadzētu

štancēt kontrafaktas rokassomiņas. Annalīzai esot patikušas ādas apstrādātāju "iezīmētās" raupjās rokas, viņa savā dienasgrāmatā bija ierakstījusi: "Meitenēm, kas strādā ar somiņām, vienmēr ir melnas rokas, jo viņas augu dienu nosēž ieslēgtas rūpnīcā. Ari manai māsai Manu, bet labi, ka boss nespiež viņu strādāt tad, kad viņa slikti jūtas.” Annalīza ir kļuvusi par traģisku simbolu, jo viņas traģēdija ir īstenojusies visbaisākajā un pārlaicīgākajā veidā — slepkavībā. Bet šeit neviens dzīves mākslas bridis nenorit ārpus mūža ieslodzījuma ēnas, un šis sods jāpavada vienveidīgi nežēlīgā, plēsonīgā skrējienā. Annalīzas vaina ir tā, ka viņai gadījās piedzimt Neapolē. Ne vairāk un ne mazāk. Kad balto zārku ar Annalīzas mirstīgajām atliekām nes prom, viņas solabiedrene piezvana viņai. Zārkā atskan mobilā zvans — jaunais rekviēms. Ilgs pīkstiens, kas kļūst muzikāls un izvij as patīkamā melodijā. Bet neviens neatbild.

OTRĀ DAĻA

.

KALAŠŅIKOVS

Laidu pirkstu tam pāri. Es pat aizvēru acis, ar rādītājpirksta spilventiņu nobraucu pa visu tā virsmu no augšas līdz lejai. Kad iebraucu caurumā, tajā iestrēga pusnags. Izbraucu ar pirkstu pa visiem lodziņiem. Reizēm pirksta gals tajos iegāja pilnībā, reizēm tikai līdz pusei. Pēc tam palielināju ātrumu, sāku braukāt pa dobuļaino virsmu kā pagadās, it kā mans pirksts būtu kāds sajēgu zaudējis tārps, kas ložņā pa aliņām, pieveic vagas un pārslīd pār stiklu. Līdz uz kāda asuma uzplēsu pirkstu. Vilku to pa stiklu, un aiz tā palika spilgti sārta sliede. Atvēru acis. Smalkas, pēkšņas sāpes. Caurums pildījās asinīm. Beidzu ākstīties un sāku sūkāt ievainoto vietu.

Kalašņikovs taisa lieliskus caurumus. Tā raidītās lodes ar blīkšķi caursit bruņustiklu, kā ķirmis izrok tajā robainas alas, tad pamet tās un dodas tālāk. Iztālēm automāta raidītie triecieni izskatās dīvaini, itin kā slāņainajā stiklā būtu parādījušies desmitiem burbulīšu. Gandrīz neviens veikalnieks pēc kalašņikova šāvienu kārtas nemaina vitrīnas — daži ložu izsistajos caurumos iespiež silīcija pastu un pārlīmē tos ar melnu skoču, bet vairākums vispār atstāj vitrīnas tādas, kādas tās ir. Necauršaujama vitrīna var maksāt pat līdz piectūkstoš eiro, tāpēc ir vērts pieciest šīs mežonīgās dekorācijas. Turklāt būtībā tai ir arī reklāmas efekts — pircēji ziņkārības pēc piestāj un apvaicājas, kas atgadījies, parunājas ar īpašnieku un varbūt pat nopērk arī ko tādu, ko nemaz nebija plānojuši. Kazi, veikalnieki varbūt nogaida, lai nākamā

uzbrukuma laikā bojātās vitrīnas sašķistu pavisam — tad ari domās par jaunām. Tad par tām samaksās apdrošinātāji — ja īpašnieks pagūs ierasties rīta agrumā un noslēpt apģērbus, tad šāvienus pa skatlogu varēs kvalificēt kā laupīšanu.

Šādi “uzlidojumi” ne vienmēr ir iebiedēšanas nolūkos, to iemesls nav lodēm rakstīta ziņa, bet gan militāri stratēģiska nepieciešamība. Kad pienāk jauna kalašņikovu partija, tie jāiemēģina. Jāpārbauda, vai tie strādā, jāpārliecinās, ka stobrs ir savā vietā, jāiemēģina roka, jāpaskatās, vai aptveres nesprūst. Automātu, protams, varētu iemēģināt ari brīvā dabā, kaut kur laukos bliežot pa vecu mašīnu bruņustikliem, vai nopirkt metāla plāksnes un šaut, cik vien jaudas. Bet nē, viņi tomēr Šauj pa skatlogiem, pa ložu necaurlaidīgām durvīm, pa metāla aizvirtņiem, it kā atgādinot — re, nav nekā, kas nevarētu piederēt mums, re, viss, kas jums pieder, ir jūsu rīcībā tikai uz laiku, tā teikt, patapinā-jums no mūsu biznesa. Tikai patapinājums, kuru, kā zināms, katru mīļu brīdi var paprasīt atpakaļ. Turklāt skatlogu apšaudei ir arī citi netiešie plusi — visi apkaimes ložu necaurlaidīgo stiklu meistari, kas piedāvā cenu atlaides, ir saistīti ar klaniem, tātad — jo vairāk sabojātu vitrīnu, jo vairāk naudas stiklinieku darbnīcām.

Pagājušonakt pievesti kādi trīsdesmit kalašņikovi no Austrumiem — no Maķedonijas, no Skopjes uz Gridnjano dJ Aversu, ātrs un mierīgs brauciens, un kamoristu garāžas ir ar automātiem un pneimatiskajiem ieročiem pilnas. Tiklīdz krita dzelzs priekškars, kamoristi devās pie brūkošo kompartiju līderiem. Pie sarunu galda ar viņiem sēdās ietekmīgi Rietumu pārstāvji — vīri, kas daudz nerunā, bet dara. Kamoristi zināja, ka Austrumeiropas valstis ir piemeklējusi krīze, un devās uz Rumāniju, Poliju un bijušo Dienvidslāviju, kur par skaidru naudu “pa sētas durvīm” iegādājās veselas ieroču noliktavas, un pēc tam gadiem ilgi piķoja sargiem, dežurantiem un ierēdņiem, kas bija atbildīgi par šaujamieroču uzturēšanu. Faktiski šais valstīs aizsardzību daļēji finansēja par klanu līdzekļiem. Labākais ieroču slēpšanas veids ir turēt tos kazarmās. Un, lai arī bija krīzes un iekšējas ķildas un klanu

г

“augšas” palaikam nomainījās, bosi nebija atkarigi no ieroču melnā tirgus, viņu rīcībā bija veselas Austrumeiropas valstu armiju ieroču noliktavas. Šai reizē viņi bija pielādējuši ar automātiem amerikāņiem zagtas mašīnas ar spilgtu NATO zīmi uz bortiem. Nu viņi varēja mierīgi braukāt pa visu Itāliju. ASV Jūras spēku bāze Gričinjano d’ Aversā ir neliels, bet nepieejams koloss, kā dzelzsbetona kolonna, kas iedēstīta līdzenuma vidū. Šo struktūru, tāpat kā visu pārējo šaipusē, ir būvējis Kopolas klans. Amerikāņi tikpat kā nekad nav redzami. Kontrole ir reti. Līdz ar to NATO smagajiem auto ir maksimāla pārvietošanās brīvība. Kad ieroči ir aizvesti līdz galamērķim, šoferi pat atļaujas ciema centra bārā pabrokastot — mērcēdami radziņu kapučino, viņi apvaicājas, vai kāds nezina, kur varētu sarunāt “pāris melno, kas fiksi izkrautu preci”. Visi zina, ko nozīmē “fiksi”. Ieroču kastes ir tikai nedaudz smagākas par tomātu kastēm, un afrikāņu puiši, kas grib piepelnīties pēc darba uz lauka, saņem divus eiro par kasti, t. i., četrreiz vairāk nekā par tomātu vai ābolu kasti.

Reiz kādā NATO žurnālā ārvalstis dislocēto militārpersonu ģimenēm izlasīju raksteli, kas adresēts tiem, ko norīkos darbā Gričinjano d' Aversā. Pārtulkoju to un ierakstīju dienasgrāmatā, lai neaizmirstas: “Lai saprastu, kur jūs turpmāk dzīvosiet, varat iztēloties Serdžo Leones filmu. Tur ir kā Mežonīgajos Rietumos — ir komandētāji, ir šāvēji, ir stingri nerakstīti un neaizskarami likumi. Bet neuztraucieties — pret amerikāņiem tur izrāda lielu cieņu un lielu viesmīlību. Tomēr atcerieties — pametiet karaspēka daļu tikai tad, kad tas patiešām ir nepieciešams.” Šis jeņķu rakstiņš man palīdzēja labāk saprast, kur es dzīvoju.

Torīt bārā sastapu Mariano dīvainā eiforijā. Viņš stāvēja pie letes, bija ārkārtīgi satraukts un jau no paša rīta dzēra vienu Martini pēc otra.

— Kas tad nu?

To viņam vaicāja visi kā viens, pat bārmenis, kas atteicās izsniegt tam ceturto drinku. Bet Mariano spītīgi klusēja, saL, paši sapratīsiet.

— Es gribu braukt ar viņu iepazīties, man teica, ka viņš vēl esot dzīvs. Vai tā ir taisnība?

— Kas ir taisnība?

— Bet kā viņš to ir dabūjis gatavu? Es ņemšu atvaļinājumu un braukšu ar viņu iepazīties,.,

— Ar ko? Par ko ir runa?

— Iedomājies, tas ir viegls, precīzs, ar to var izbliezt divdesmit, trīsdesmit šāvienus, un nav pagājušas vēl ne piecas minūtes... Ģeniāls izgudrojums! — Bārmenis noskatījās viņā kā puišelī, kas pirmo reizi ir pārgulējis ar sievieti un kam tas nepārprotami rakstīts uz pieres kā Ādamam. Mariano pirmo reizi bija izmēģinājis kalašņikovu, un verķis viņam bija tā iepaticies, ka viņš bija izlēmis, ka tagad viņam jābrauc satikties ar tā izgudrotāju Mihailu Kalašņikovu. Mariano nekad ne uz vienu nebija Šāvis — klanā viņš sācis darboties kā dažu kafijas mārku izplatītājs apkārtnes bāros. Jauniņais, ekonomiku un tirgzinības izstudējušais puisis bija atbildīgs par desmitiem miljoniem eiro, jo klana komerctīldā spraucās iekšā n-tie bāri un desmitiem kafijas tirdzniecības firmu. Zonas vadītājs tomēr vēlējās, lai visi viņa vīri, studējuši vai ne, karavīri vai komercaģenti, būtu spējīgi šaut, tāpēc bija iedevis Mariano ieroci. Naktī Mariano bija pašaudījies pa dažām uz labu laimi izraudzītām bāru vitrīnām. Tas nebija brīdinājums, īsi sakot, viņš pats nemaz īsti nezināja, kāpēc šauj pa šīm vitrīnām, bet gan jau īpašnieki ātrada tam kādu skaidrojumu. Iemesls būt vainīgam atrodas vienmēr. Mariano runāja par automātu profesionāli draudīgā tonī un sauca to par AK-47 — šādi sauc pasaulē slavenāko automātu. Diezgan vienkāršs nosaukums, kur AK nozīmē автомат Калашникова (‘Kalašņikova automāts') un 47 ir gads, kad šis ierocis tika izraudzīts PSRS armijai. Ieročiem bieži vien ir šifrēti nosaukumi, burti un cipari, kam vajadzētu maskēt to nāvējošo spēku un kas simbolizē nežēlību. Patiesībā šie apzīmējumi ir banāli, un tos ir izvēlējies kāds apakšvirsnieks, kam uzdots klasificēt jaunos ieročus tāpat, kā tiek kataloģizēti, piemēram, jauni uzgriežņi. Kalašņikovu ir viegli nest un lietot, un to ir vienkārši apkopt. Tā spēks slēpjas izmērā — tas nav pārāk mazs kā revolveri; kam nav pietiekama uguns jauda, un nav ari pārāk liels kā ložmetēji ko raksturo spēcīgs atsitiens; nepietiekama precizitāte un grūta parvietojamība. Apkope un montēšana ir tik vienkārša; ka bijušās PSRS skolnieki militārās mācības vadītāja uzraudzībā spēja to salikt caurmērā divās minūtēs.

Pēdējo reizi automāta šāvienu kārtas biju dzirdējis pirms pāris gadiem. īsti neatminos, pie Santamarijas Kapuaveteres universitātes bija ceļu krustojums. Četras mašīnas nobloķēja mašīnu, kurā atradās kamorists Sebastiano Katerino, kurs vienmēr bijis tuvu stāvošs Antonio Bardellino, vienam no Kazertas kamoras bosiem 80. un 90. gados. Viņš tika sacaurumots ar kalašņikovu ložu kārtām. Kad tika novākts Bardellino un nomainījās vadība,, Katerino izdevās aizlaisties un glābt savu ādu. Trīspadsmit gadus dienas laikā viņš nerādījās ārpus mājas, slapstījās, tikai naktī uzdrīkstējās iziet laukā nomaskējies, izbrauca no savas nožēlojamās pagrīdes tikai bruņotā automašīnā un labi jutās tikai tālu no dzimtā ciema robežas. Pēc tik gariem klusuma gadiem viņam sāka likties, ka ir atgūta autoritāte, ka konkurentu klans būs aizmirsis pagātnes ķildas un neņemsies uzbrukt tik vecam līderim kā viņš. Un tā viņš bija pasācis pulcināt kopā jaunu klanu Santamarijā Kapuaveterē, vecajā romiešu būvētajā pilsētā, kas bija kļuvusi par viņa ietekmes zonu. Kad no Katerino ciema Sančipriano d' Aversas ieradās policijas maršals, tas tikai noteica: “Tam nu gan ticis ne pa jokam!” Šeit pēc ložu skaita spriež par attieksmi. Ja tevi nogalina “maigi”, proti, ar šāvienu galvā vai vēderā, to uzskata par “ķirurģisku”, t. i., nepieciešamu operāciju, kas paveikta, neturot ļaunu prātu. Sabliezt vairāk nekā 200 ložu mašīnā un vēl kādas četrdesmit ķermenī nozīmē parādīt absolūtu vēlēšanos izdeldēt šo cilvēku no zemes virsas. Kam о ristiem ir ļoti ilga atmiņa un teju neizsmeļama pacietība. Trīspadsmit gadi jeb 156 mēneši, četri kalašņikovi, 240 šāvienu, vairāk nekā viena lode par katru nogaidītu mēnesi. Dažās zonās ieročiem ir atmiņas pazīmes, tie glabā spītīgu naida un nāves spriedumu, kas, pienākot īstajam brīdim, tiek arī izpildīts.

Tai rītā; kad es laidu savu pirkstu pāri ieroča dekoratīvajiem ciļņiem un iedobēm; man bija mugursoma. Gatavojos doties pie brālēna uz Milānu. Dīvaini, bet, lai ar ko un par ko es ari runātu, tiklīdz pieminu, ka braucu prom, vienmēr atskan “apsveicu" “pareizi dari", “laimīgi” “es arī tavā vietā dotos prom”. Un nemaz nav sīkāk jāpaskaidro, ko tu taisies darīt. Lai kāds būtu iemesls, tas ir labs gana, lai nepaliktu dzīvot šai zonā. Kad man jautā, no kurienes esmu, es nekad neatbildu. Man gribētos teikt “no Dienvidiem”; bet tad iedomājos, ka tas skan pārāk retoriski. Kad man vēlāk to pavaicā vilcienā, blenžu grīdā un izliekos jautājumu nedzirdējis, jo man prātā ataust Vitorini romāns “Sicīlijas sarunas”, baidos, ka, atvēris muti, runāšu tāpat kā Silvestro Ferrato. Nav vērts — laiki mainās, bet balsis paliek vienas un tās pašas. Tai vilcienā man gadījās sastapt resnu kundzi, kas ar grūtībām bija iespraukusies Eurostar sēdeklī Boloņā un izrādīja nevaldāmu tieksmi komunicēt. Viņa nerimās iztaujāt mani par to, ko es daru, kurp un no kurienes braucu. Man radās vēlme par atbildi parādīt viņai sagriezto rādītājpirkstu un klusēt, bet likos mierā. Atbildēju: — Esmu no Neapoles. — Par šo pilsētu ir runāts tik daudz, ka pietiek pieminēt tās vārdu, lai visiem viss būtu skaidrs. Tā ir vieta, kur sliktais ir viscaur slikts un labais — labi labs. Es iesnaudos.

Nākamajā rītā pavisam agri man piezvanīja Mariano, satraucies ne pa jokam. Esot vajadzīgi grāmatveži un organizatori ļoti delikātai operācijai, ko daži mūsu puses uzņēmēji veicot Romā. Lieta tāda, ka Jānim Pāvilam II esot ļoti slikti, varbūt viņš jau esot miris, bet par to sabiedrībai vēl nav izziņots. Mariano lūdza, lai atbraucu viņam līdzi. Izkāpu nākamajā pieturā un devos atpakaļ. Veikaliem, viesnīcām, restorāniem un lielveikaliem dažu dienu laikā bija jāpiegādā milzo-nīgs dažādu preču daudzums. Te bija sagaidāms baigais piķis, jo visdrīzākajā laikā miljoniem cilvēku gāzīsies uz galvaspilsētu, gulēs uz ielām, garas stundas soļos pa ielām, un viņiem vajadzēs ēst un dzert, vienvārdsakot, iepirkties. Tad nu varēs trīskāršot cenas, pārdot cauru dienu un nakti, izmantojot katru minūti. Tāpēc ari tika iesaistīts

Mariano, kurš aicināja talkā mani, piesolot par to nedaudz naudas. Par velti jau nekas nenotiek. Mariano bija saņēmis solījumu, ka varēs uz mēnesi braukt atvaļinājumā un piepildīt savu sapni aizbraukt uz Krieviju un apraudzīt Mihailu Kalašņikovu; kāds krievs pat bija viņam nozvērējies, ka personiski pazīstot veco ieroču meistaru. Tātad ari Mariano būs izdevība viņu sastapt un paspiest viņa godīgo roku, to pašu, kas savulaik projektējusi jaudīgo ierod.

Pāvesta bēru dienā Roma bija tik pilna, ka ne adatai nokrist. Nebija iespējams saskatīt ielu nosaukumus vai atrast trotuāru. Pa asfaltu, gar ēku durvīm un logiem plūda vienota miesu masa — kā lava, gatava iespiesties it visur, burgzdalājoša aizvien vairāk, līdz likās, tā pārplēsīs kanālus, pa kuriem tā plūst. Visās malās cilvēki. Visur. Pārbijies suns drebēdams palīda zem autobusa, visu tā dzives telpu bija sagrābušas neskaitāmas kājas un kurpes. Mēs ar Mariano paglābāmies uz kādas ēkas pakāpieniem, tas bija vienīgais patvērums no ļaužu grupas, kas bija sev nosolījusies sešas stundas no vietas dziedāt īsu dziesmiņu, kas tapusi, iedvesmojoties no Asīzes Franciska. Apsēdāmies apēst sviestmaizi. Man uznāca bezspēks. Bet Mariano bija nenogurdināms, viņš saņēma naudu par katru kustību, varbūt tāpēc viņš visu laiku bija tik enerģisks.

Pēkšņi izdzirdu, ka mani kāds sauc. Vēl pirms pagriezos, nojautu, kas tas ir. Tas bija mans tēvs. Lai gan dzīvojām vienā pilsētā, nebijām redzējušies divus gadus. Neticami, ka satikāmies Romas miesu džungļos. Tēvs izskatījās visnotaļ samulsis. Neizpratnē par to, kā ar mani sasveicināties un vai sasveicināties tā, kā viņš to būtu gribējis. Viņš bija tik jūsmīgs kā tūrists pirms ekskursijas, zinot, ka tuvākajās stundās viņš pieredzēs daudz skaista un interesanta, par ko nākamo trīs mēnešu laikā varēs vien sapņot, un šāds tūrists grib visu izmantot maksimāli, tomēr ātri, jo baidās kaut ko palaist garām. Viņam bija paveicies nopirkt lētu rumāņu aviokompānijas biļeti — atlaides Itālijas reisiem sakarā ar pāvesta nāvi — gan sev, gan savai draudzenei rumānietei un visai viņas ģimenei. Visām sievietēm viņa “pulciņā” bija matu tildiņi un rožukroņu virtenes ap roku. Tā arī nesapratu, kurā ielā mēs atrodamies, atminos tikai milzīgu palagu, kas bija nostiepts starp divām mājām — “Vienpadsmitais bauslis: tev nebūs grūstīties un tapt grūstītam" Divpadsmit valodās. Jaunie tēva radinieki bija ļoti apmierināti, ka var piedalīties tik svarīgā notikumā kā pāvesta nāve. Viņi sapņoja par to, ka visi imigranti tiks amnestēti un pieņemti. Līdzjušana vietējiem kopīgā lietā, dalība tik milzīgā un universālā pasākumā šiem rumāņiem bija labākais veids, kā iegūt sentimentālu un objektīvu Itālijas pilsonību, pirms tā tiek noformēta juridiski. Tēvs dievināja Jāni Pāvilu II, viņu fascinēja šis vīrs, kas ļāva visiem bučot roku un milzīgo popularitāti un cieņu bija ieguvis bez acīmredzamām shēmām un šantāžas. Viņa priekšā zemojās visi šīszemes varenie. Tēvam ar to bija gana, lai šo cilvēku apbrīnotu. Kopā ar draudzenes māti viņš ielas vidū pēkšņi metās ceļos un sāka skaitīt rožukroņa lūgsnas. No rumāņu radu bara vidus pēkšņi izlauzās kāds bērns. Pēkšņi sapratu, ka tas ir mana tēva un Mikaēlas dēls. Zināju, ka viņš piedzimis Itālijā, lai dabūtu pilsonību, bet visu laiku dzīvojis Rumānijā, jo māte to pieprasījusi. Viņš mēģināja noturēties mammai brunčos. Es redzēju viņu pirmo reizi, bet zināju viņa vārdu — Stefano Nikolae. Stefan о kā mans vecaistēvs, Nikolae — pēc Mikaēlas tēva. Tēvs viņu sauca par Stefano, bet māte un rumāņu tēvoci — par Niko. īsāk un parocīgāk, protams, būtu saukt viņu par Niko, bet tēvs vēl nebija gatavs padoties. Pirmā dāvana, ko viņš saņēma no tēva, tiklīdz nokāpa pa lidmašīnas trapu, bija bumba. Tēvs redzēja savu dēlēnu tikai otro reizi, bet izturējās pret viņu tā, it kā tas vienmēr būtu atradies viņa acu priekšā. Paņēmis viņu rokās, viņš pienesa puiku man klāt:

— Niko tagad dzīvos šeit. Šai zemē. Sava tēva zemē.

Nez kāpēc bērns pēkšņi saskuma un izmeta bumbu no rokām. Man izdevās to apturēt ar kāju, pirms to neatgriezeniski aizrauj ļaužu straume.

Pēkšņi man ienāca prātā smaka, kurā jūtams sāls un pulveris, cements un atkritumi. Mitra smaka — atrtfinējos, ka divpadsmit gadu vecumā biju bijis Pinetamares pludmalē. Tēvs ienāca manā istabā, es tik tikko biju pamodies. Iespējams, bija svētdiena.

— Vai tu apzinies, ka tavs brālēns jau prot šaut, bet tu? Vai tad tu esi sliktāks par viņu?

Viņš paņēma mani līdzi uz Kopolas ciemu Vidusjūras krastā. Pludmalē bija pamestas raktuves, kurās mētājās sāls saēsti, ar sāls garozu apauguši darbarīki. Es labprāt būtu tur rakņājies dienām ilgi, meklēdams liekšķeres, cimdus, cauras kurpes, salauztus kapļus, apdauzītus cirtņus, bet mani šurp atveda ne jau paspēlēties. Tēvs staigāja, meklēdams mērķus, vēlams pudeles. Viņam vislabāk patika Peroni alus pudeles. Viņš uzlika pudeles uz jumta nodegušam fiatiņam — automašīnu karkasu tai vietā bija ka biezs, Pinetamares pludmale tika izmantota par kapsētu visām laupīšanās un slepkavībās izmantotajām nodedzinātajām mašīnām. Vēl tīri labi atceros tēva pistoli Beretta 92Fs. Tā bija pagalam saskrāpēta, saraibināta, tā bija kā dzīves apbružāta veca kundzīte. Nezinu, kāpēc, bet visi to sauc par M9. “Es tev starp acīm pielikšu M9. Man, ko, izvilkt M9? Sasodīts, man jāķeras pie M9” Tēvs ielika man rokās Beretta. Man tā šķita drausmīgi smaga. Spals bija raupjš kā smilšpapīrs, kad paņem to rokā, tā ieēdas plaukstā, un, kad tu to slidini pa roku, tad liekas, tā kož tev ar maz-mazītiņiem zobiņiem. Tēvs parādīja, kā atbrīvot drošinātāju, kā uzvilkt aizslēgu, tad izstiept roku, aizvērt labo aci, ja mērķis ir pa kreisi, un notēmēt.

— Robe’, rokai jābūt lokanai, bet stingrai. Mierīgai, bet ne ļenganai... Vari turēt ar abām rokām.

Pirms ar diviem kopā saspiestiem pirkstiem no visa spēka nospiedu gaili, es aizvēru acis un pacēlu uz augšu plecus, it kā ar tiem taisītos aizspiest ausis, — šāvienu troksnis vēl aizvien man ir drausmīgi nepatīkams. Laikam man ir īpašas bungādiņas. Pēc Šāviena es veselu pusstundu neko nedzirdu.

Kopolas, ļoti ietekmīga kamoristu un uzņēmēju ģimene, Pineta-marē uzbūvēja vislielāko nelegālu ēku kompleksu visā Rietumeiropā. 863 000 betonēti kvadrātmetri — Kopolas ciems. Bez jebkādām atļaujām (kam gan tās?) un konkursiem (šaipusē konkursi un atļaujas tikai visu bezjēgā sadārdzina, jo jāpiekukuļo pārāk daudzi birokrāti). Tāpēc Kopolas devās uzreiz pie betonētājiem. Tonnu tonnas dzelzsbetona tagad aizņēmušas vietu, kur savulaik atradās vienas no burvīgākajām Vidusjūras priežu kāpām. Tika uzbūvētas daudzdzīvokļu mājas, kuru domofonos varēja dzirdēt, kā bango un krāc jūra.

Kad man beidzot pirmo reizi mūžā izdevās trāpīt mērķī, mani pārņēma kaunpilns lepnums. Tātad es biju spējīgs šaut, beidzot man tas bija izdevies. Neviens vairs neuzdrīkstēsies nodarīt man pāri. Tomēr medaļas otra puse bija tā, ka tagad māku lietot vienu no briesmīgākajiem rīkiem, ar kuru ir tā — kad sāc to lietot, vairs nevari apstāties, Apmēram tāpat kā ar divriteni. Pudele nebija sašķīdusi pavisam, nē, tā vēl stāvēja turpat, kur bijusi, nobrukusi līdz pusei. Tēvs devās atpakaļ uz mašīnu. Es paliku stāvam viens ar pistoli rokā un nodomāju — jocīgi, es nejūtos viens, lai arī visapkārt bija tikai rēgaini metāllūžņi. Notēmēju uz jūras pusi un iešāvu divas lodes ūdenī. Neredzēju, ka tās skartu ūdens virsmu, varbūt tās nemaz tik tālu neaizlidoja. Bet šaut uz jūru man likās drosmīgi. Tēvs atnāca atpakaļ ar futbolbumbu, uz kuras bija Maradonas noģīmis. Balva par trāpīgo šāvienu. Tad viņš, kā parasts, pielien man klāt. Saožu, ka viņš ir dzēris kafiju. Viņš ir apmierināts, ka viņa dēls nav sliktāks par brāļa dēlu. Mēs skandējam ierasto katehismu:

— Robe’, kas ir cilvēks ar pistoli bez izglītības?

— Sūds ar pistoli.

— Malacis. Kas ir cilvēks ar izglītību bez pistoles?

— Sūds ar izglītību.

— Malacis. Un kas ir cilvēks ar izglītību un ar pistoli?

— īsts vīrs, tēt.

— Malacis, Roberto.

Niko vēl aizvien tikai mācījās staigāt. Tēvs runāja ar viņu bez mitas. Mazais nesaprata. Lai arī, pateicoties mammas viltībai; viņš bija nācis pasaulē Itālijā; itāļu valodu viņš dzirdēja pirmo reizi.

— Vai viņš ir tev līdzīgs, Roberto?

Rūpīgi noskatījos viņā. Jutos priecīgs viņa vietā — par to, ka starp mums nebija ne mazākās līdzības.

— Par laimi, viņš nav man līdzīgs.

Tēvs veltīja man savu ierasto, pārmetumiem pilno skatienu, it kā sacīdams, ka es pat sakarīgi pajokot nemāku. Man vienmēr likās, ka mans tēvs ar kādu karo. It kā viņam būtu jācīnās par aliansēm, jābūt piesardzīgam, it kā tiktu spēlēts uz lielām likmēm. Pārnakšņot divu zvaigžņu viesnīcā, tēvaprāt, bija kauns un negods. It kā viņam būtu jāatskaitās kādai iestādei, kas varētu viņu sodīt par dzīvošanu nepietiekami pārticīgā, autoritārā un ākstīgā stilā.

— Vislabākais, Robe’, ir nebūt atkarīgam ne no viena, zināt un arī iedzīt bijāšanu. Ja cilvēki no tevis nebaidās un, skatīdamies uz tevi, neviens nejūtas pakļauts, tad tu nevari uzskatīt sevi par īstu veiksminieku.

Kad mēs gājām ēst ārpus mājas, tēvs restorānos piktojās, ja oficianti nereti pirmos apkalpoja pusstundu vēlāk atnākušos zonas personāžus. Bosi apsēdās, un jau pēc dažām minūtēm viņiem tika celts galdā ēdiens. Tēvs sveicinājās ar viņiem, bet sirds dziļumos viņš vēlējās, lai arī viņam izrāda tādu pašu cieņu — cieņu, kas nozīmēja izpelnīties tikpat lielu skaudību par to, cik tev ir varas, panākt, ka pret tevi izjūt tikpat lielas bailes, kļūt tikpat bagātam kā viņi.

— Redzi tos tur. Viņi ir tie, kas ir īstie rīkotāji. Viņi ir lēmēji! Ir tie, kas lemj vārdos, un ir tie, kas lemj darbos. Tev ir jāsaprot, kas lemj darbos, un jaizliekas, ka tu tici tiem, kas lemj vārdos. Bet sirds dziļumos tev ir jāzina patiesība. Lēmēji ir tikai tie, kas lemj darbos. — Lēmēji darbos, kā viņus dēvēja tēvs, turpat tālāk sēdēja pie galda. Viņi vienmēr šaipusē bijuši noteicēji pār visu. Viņi kopā ēda, kopā smējās.

Gadu gaitā viņi tomēr sanaidojās un atstāja aiz muguras tūkstoš līķu sliedes — kā simboliskas viņu mahināciju ideogrammas. Bosi zināja, kā mazināt pārējo apmeklētāju aizvainojumu par to, ka aizlīduši rindai priekšā, — viņi uzsauca visiem vakariņas. Bet tikai tad, kad viņi jau devās prom, lai nebūtu jāuzklausa pateicības un glaimi. Viņi uzsauca visiem, izņemot divus apmeklētājus — profesoru Jannoto un viņa sievu. Viņi nebija sasveicinājušies ar bosiem, tāpēc šim pārim netika izmaksāts. Ar oficianta starpniecību bosi tomēr viņiem uzdāvināja pudeli limončello. Kamorists zina, ka vajag parūpēties arī par zvērinātajiem pretiniekiem, jo viņi ir vērtīgāki nekā slēptie ienaidnieki. Kad vien bija jāmin kāds negatīvs piemērs, tēvs vienmēr nosauca profesoru Jannoto, savu bijušo skolasbiedru, kas mitinājās īrētā dzīvoklī, bija izmests no partijas, dzīvoja bez bērniem, vienmēr ar visu bija nemierā, turklāt bija nevīžīgi ģērbies. Atceros, viņš vienmēr skandalējās ar vecākiem, kuri viņam vaicāja, vai viņš “pa blatu” nevarētu ieteikt kādu pasniedzēju, pie kura sūtīt bērnus uz privātstundām, lai tie ar garantiju noliktu eksāmenus. Tēvs uzskatīja profesoru par nāvei lemto, par staigājošu mironi.

— Ja viens izlemj kļūt par ārstu, bet otrs — par filozofu, tad kurš, tavuprāt, ir noteicējs pār cilvēka dzīvību?

— Ārsts.

— Pareizi, ārsts. Jo viņš var izšķirt cilvēku likteņus. Glābt vai atstāt likteņa varā. Viņš ir lēmējs. Starp citu, labu var darīt tikai tas, kas spēj nodarīt arī ļaunu. Ja tu esi bankrotējis āksts, no kura nav nekādas jēgas, tad tu vari darīt tikai labu. To sauc par brīvprātīgo darbu, kad tiek smalstītas labā atliekas. Bet īsteni labais tavā rīcībā parādās tikai kā apzināta izvēle, tu to dari tāpēc, ka vari arī nodarīt ļaunu.

Es klusēju. Tā arī nesapratu, ko viņš gribēja man pierādīt. Arī tagad būtībā to neesmu sapratis. Varbūt tieši tāpēc universitātē esmu beidzis filozofus, lai man nebūtu neviena vietā jālemj. Mans tēvs, būdams jauns ārsts, 80. gados bija strādājis ātrajos. 400 mirušo gadā. Zonās, kur ik dienas reģistrē piecus slepkavību upurus. Kad ātrie ieradās vēl pirms policijas un ievainotais gulēja zemē, mediķi nedrīkstēja vest viņu prom. Jo tad izplatītos runas, ka upuris ir palicis dzīvs, un killed varētu dzīties pakaļ ātrajiem, nogriezt tiem ceļu, apturēt, ielauzties mediķu mašīnā un padarīt savu darbiņu līdz galam. Desmitiem reižu mediķiem un sanitāriem vajadzējis sagaidīt algotos slepkavas un klusējot noskaitīties, kā viņi piebeidz cietušo. Vienreiz mans tēvs bija aizbraucis uz Džuljano, palielu ciemu starp Neapoles un Kazertas provinci, kurā valda Mallard о klans. Ievainotajam bija gadu astoņpadsmit, varbūt vēl mazāk. Ievainots krūškurvī, bet viena riba bija mainījusi šāviena trajektoriju. Ātrie atbrauca uzreiz. Cietušais atradās kamoras zonā. Viņš rīstījās, kliedza, zaudēja asinis. Tēvs paņēma viņu ātrās palīdzības mašīnā. Sanitāri bija pārbijušies līdz nemaņai un mēģināja tēvu atrunāt — esot skaidrs, ka slepkavas šāvuši uz labu laimi, varbūt viņus iztraucējusi policijas patruļa, tāpēc viņi noteikti atgriezīsies. “Labāk pagaidīsim. Lai viņi ierodas, padara darāmo, un tad vedīsim viņu prom.”

Mans tēvs nepiekrita. Arī nāvei ir savs laiks. Astoņpadsmit gadi, viņaprāt, nebija mirstamais vecums, pat ja cilvēks ir kamoras kalpībā. Viņš aizveda cietušo uz slimnīcu un izglāba no nāves. Naktī pie viņa ieradās killed, kas nebija notēmējuši, kā nākas. Viņi ieradās pie mana tēva. Manis tur nebija, es dzīvoju pie mammas. So stāstu esmu dzirdējis tik daudz reižu, aprautu vienmēr vienā un tai pašā vietā, ka man jau sāk likties, ka es nudien atceros to tā, it kā arī es būtu bijis mājās un pats visu pieredzējis. Domāju, ka viņi piekāva tēvu līdz asinīm un vismaz divus mēnešus viņš dežūrās nerādījās. Vēl četrus mēnešus viņam vajadzēja, lai spētu ieskatīties cilvēkiem acīs. Izlemt glābt to, kas lemts nāvei, savā ziņā nozīmē vēlmi būt līdzdalīgam viņa liktenī, jo šeit gribai ir maza nozīme. Nav lēmuma, ar kuru varētu tikt prom no problēmas, nav apziņas stāvokļa, domas, izvēles, kas radītu sajūtu “jā, es rīkojos tā, kā šais apstākļos ir vispareizāk”. Lai ko arī darītu, tu kļūdīsies — tā vai cita iemesla dēļ. Lūk, šāda ir ista vientulība.

Mazais Niko atkal bija sācis smieties. Mēs ar Mikaēlu esam apmēram vienā vecumā. Kad viņa pastāstīja savējiem, ka dosies uz Itāliju, ka brauks prom, viņai droši vien novēlēja visu to labāko, vairoties uzdot papildjautājumus, jo neviens nezināja, vai viņa strādās par ieleni, apkopēju, biroja darbinieci vai kļūs par mājsaimnieci. Visi zināja tikai to, ka Mikaēla aizbrauc. Aizbraukšana bija pietiekams starta kapitāls. Niko toties varēja ne par ko nedomāt — viņš bāza mutē n-to augļu kūku, ko māte viņam bija sarūpējusi, lai bērnu uzbarotu. Lai piedabūtu mazo pie ēšanas, tēvs nolika viņam pie kājām bumbu. Niko spēra pa to, cik jaudas. Tā atsitās pret ceļiem, kurpju purngaliem, apakšstilbiem, trāpot kādam desmitam cilvēku. Tēvs sāka skraidīt tai pakaļ. Zinādams, ka Niko skatās, viņš neveikli apdriblēja to apkārt kādai mūķenei, bet bumba visu laiku slīdēja viņam nost no kājas. Mazais smējās; potīšu simti, ko viņš redzēja acu priekšā, droši vien viņam likās kā sandaļkāju mežs. Viņam patika noskatīties, kā tēvs — mūsu tēvs tusnīdams metas pakaļ bumbai. Mēģināju pamāt viņam uz atvadām, bet mūs jau šķīra cilvēku miesu mūris — domāju, lai izlauztos tam cauri, viņam vajadzēs labu pusstundu. Gaidīt nav jēgas. Es pat vairs nespēju saskatīt viņa aprises — pūlis bija viņu sagremojis pilnībā.

Mariano izdevās satikt Mihailu Kalašņikovu. Veselu mēnesi viņš braukāja pa Austrumeiropu. Krievija, Rumānija, Moldova — viņš bija devies klana apmaksātās brīvdienās. Sastapu viņu bārā Kazaldiprin-čipē. Ierastais bārs. Mariano bija biezs fotogrāfiju žūksnis, sasaistīts ar gumiju, it kā tās būtu mainīšanai sagatavotas novelcenes. Tie bija Mihaila Kalašņikova portreti ar veltījumiem un autogrāfiem. Pirms došanās ceļā Mariano bija pasūtījis desmitiem Kalašņikova fotogrāfiju, kurās viņš redzams Sarkanās armijas ģenerāļa uniformā ar goda zīmēm nospraudītu krūti — Ļeņina ordenis. Lielā Tēvijas kara Varoņa medaļa. Sarkanās Zvaigznes ordenis. Darba Sarkanā Karoga ordenis un daudzi citi. Mariano bija izdevies viņu atrast, pateicoties dažiem krieviem, kuri "bīdīja lietas” ar Kazertas kamoristu grupām, un tieši šie krievi sapazīstināja Mariano ar ģenerāli.

Mihails Timofejevičs Kalašņikovs mitinājās īrētos apartamentos mazā miestā Urālu pakājē, Iževskā (Ustinovā), kas līdz 1991. gadam vispār nebija atzīmēta ģeogrāfijas kartēs. Tā bija viena no daudzajām PSRS slepenajām zonām. Kalašņikovs bija viens no miesta galvenajiem “tūristu magnētiem”. Viņa dēļ pat tika atklāts tiešais reiss ar Maskavu, lai viņu varētu apmeklēt elites tūristi. Kāda viesnīca netālu no ģenerāļa mājas, kurā bija nakšņojis arī Mariano, rausa baigo naudu, izmitinot visus Kalašņikova fanus, kas gaidīja, līdz ģenerālis atgriezīsies no izbraukumiem pa Krieviju vai, gluži vienkārši, kamēr viņam labpatiks kādu pieņemt. Mariano ieradās ģenerāļa un viņa sievas mājā ar videokameru rokā, un nama saimnieks ļāva viņam filmēt ar nosacījumu, ka materiāls netiks publiskots. Protams, ka Mariano piekrita un pat nedomāja taisīt pekstiņus, jo zināja, ka tas, kurš viņu bija savedis kopā ar Kalašņikovu, lieliski zināja gan viņa seju, gan adresi un telefona numuru. Dāvanā ģenerālis no Mariano saņēma ar skoču aizlīmētu putuplasta kubu ar govs attēliem. Viņam bija izdevies auto bagāžniekā attransportēt kasti pienā iemērktas Aversas mocarellas, kas ir tipisks Kampānijas siers.

Mariano parādīja man savu filmiņu par Kalašņikovu nama apmeklējuma uz maza ekrāniņa, ko varēja atvērt telekameras sānos. Attēls raustījās, šūpojās un izplūda, tuvplāni izskatījās sašķobīti, kā jau tas ar rokas kameru gadās. Safilmētais materiāls atgādināja skolas ekskursijas materiālu, ko uzņēmis bērns, kas skrien un lec līdzi. Kalašņikova mītne atgādināja Džennaro Marino villu, varbūt tā arī bija klasiska dāča, nezinu, es tikai vienu reizi esmu pabijis šķeltnieku bosa villā Arcano, bet šī izskatījās uz mata tāpat. Kalašņikovu ģimenes mājas sienas bija nolīmētas ar Vermēra gleznu reprodukcijām, mēbeles pārlādētas ar kristāla un koka nieciņiem. Visas grīdas izklātas tepiķiem. Vienubrīd ģenerālis aizklāja telekameras objektīvu ar roku. Mariano paskaidroja, ka, tirinādamies apkārt ar kameru, viņš, netaktisks lempis būdams, esot ieklīdis kādā Kalašņikova istabā, kuru saimnieks nekādā ziņā nevēlējies ļaut filmēt. Tur pie sienas karājās metāla kaste ar bruņu-stiklu, aiz kura bijis labi redzams pirmais kalašņikova modelis, pēc rasējumiem gatavotais oriģināls, kuru tolaik nevienam nezināmais apakšvirsnieks esot uzskicējis uz lielām papīra lapām, kamēr gulējis slimnīcā un ārstējis šautu brūci, pilns apņēmības radīt ieroci, ar kuru Sarkanās armijas nosalušie un badainie karavīri būs neuzvarami. Tas bija pirmais vēsturiskais AK-47, kuru ģenerālis glabāja noslēptu tāpat, kā Donalds Daks savu pirmo nopelnīto centu, proti, ložu necaurŠaujamā kastē, vietā, kur naudaskārā sieva netiek klāt. Skaidrs, ka šim prototipam nav cenās; lai dabūtu sev tādu militāru relikviju, daudzi būtu gatavi atdot pilnīgi visu. Tiklīdz Kalašņikovs nomirs, šis modelis tiks izsolīts Christie's, tieši tāpat kā Ticiāna audekli vai Mikelandželo zīmējumi.

Todien Mariano visu rītu nosēdēja pie Kalašņikovu vecīšiem. Viņa krievu draugs noteikti bija ietekmīgs “Čiekurs” citādi jau Kalašņikovs nebūtu viņu tik sirsnīgi uzņēmis. Kamera filmēja arī to, kā viņi visi sēdēja pie galda, un sīka večiņa atvēra putuplasta kasti ar moca-rellu — viņiem tā garšoja. Šņabis ar mocarellu. Mariano negribēja palaist garām Šo ainu un nolika kameru galda galā, lai viss būtu redzams. Viņam bija vajadzīgi droši pierādījumi, ka ģenerālis Kalašņikovs ir ēdis mocarellu no siernīcas, kas pieder viņa bosam. Uz galda noliktās kameras sniedzamības laukā iekļuva arī neliela mēbele, uz kuras bija sarindotas ierāmētas bērnu fotogrāfijas. Lai ari man gribējās, kaut šis video ātrāk beigtos, jo man jau metās nelabi no kameras šūpošanās, es tomēr nespēju apvaldīt ziņkārību neapjautājies:

— Mariano, bet tie visi ir Kalašņikova bērni un mazbērni?

— Tu joko? Tie ir to cilvēku bērni, kas viņam sūta bildes, vai nu bērni, kurus sauc tāpat kā viņu, vai cilvēki, kas izglābušies, pateicoties viņa automātam, vai vienkārši viņa apbrīnotāji...

Tāpat kā ķirurgi, kuriem piesūta glābto, izdziedināto un operēto bērnu fotogrāfijas, un tad viņi tās izliek savas prakses plauktos, lai parādītu, cik labi un profesionāli viņi ir, arī Kalašņikovs sava nama viesistabā bija izstādījis to bērnu attēlu^ kurus sauca tāpat kā viņa radīto ieroci. Starp citu, kad kāds itāļu žurnālists Angolā intervēja populāru partizānu. Atbrīvošanās kustības biedru, tas paziņoja: “Manu dēlu sauc KalaŠs, jo tas ir brīvības sinonīms."

Kalašņikovs ir dzimis 1919. gadā un ir ņiprs, labi saglabājies večuks. Viņš visur ir gaidīts viesis, tāda kā pārvietojama svētbilde, pasaulē slavenākā automātiskā ieroča simbols. Pirms došanās pensijā šis armijas korpusa ģenerālis saņēma nemainīgu 500 rubļu mēnešalgu, kas atbilda apmēram 500 ASV dolāriem. Ja Kalašņikovam būtu bijusi iespēja patentēt savu automātu Rietumos, viņš noteikti būtu viens no bagātākajiem cilvēkiem pasaulē. Ja parēķinām — aptuveni, jo precīzu skaitļu mums nav —, tad sanāk, ka ir saražoti vairāk nekā 150 miljoni kalašņikova tipa automātu, turklāt tie visi ir izstrādāti uz ģenerāļa sākotnējā modeļa bāzes. Ja par katru ieroci viņš būtu saņēmis kaut dolāru, viņš tagad varētu peldēties naudā. Bet tas, ka viņš finansiāli bija traģiski nenovērtēts, viņu ne mazākajā mērā neuztrauca — galu galā, viņš bija kaut ko radījis, iepūtis tam dzīvību, un tas viņam likās gana liels gandarījums. Turklāt gan jau viņš guva arī peļņu — Mariano stāstīja, ka šad un tad fani pārskaitot viņam naudu, proti, dāvinot viņam kapitālu, tūkstošiem dolāru, sūtot vērtīgas dāvanas no Āfrikas. Baumo, ka Mobutu viņam piesūtījis cilts zelta masku, bet Bokasa — ar ziloņkaulu rotātu baldahīnu; no Ķīnas Dens Sjaopins viņam atsūtījis pat vilcienu ar lokomotīvi un daudziem vagoniem, jo zinājis, ka vecajam Kalašņikovam ir grūti ceļot ar lidmašīnu. Tās gan laikam ir tikai leģendas, ko savos blokos saskrīpājuŠi žurnālisti, kuriem nav izdevies intervēt ģenerāli, jo viņš bez svarīga iemesla nevienu nepieņem, un tāpēc vajadzējis intervēt Iževskas ieroču rūpnīcas darbiniekus.

Mihails Kalašņikovs atbildēja automātiski, vienmēr vienu un to pašu, lai kāds arī būtu jautājums. Viņš runāja tekošā angļu valodā, ko bija iemācījies, jau būdams pūeaudzis, — šo valodu viņš lietoja kā skrūvgriezi; ar ko izskrūvē skrūves. Mariano uzdeva viņam vispārīgus, bezjēdzīgus jautājumus par automātu, iespējams, lai neizrādītu to, cik viņš ir nervozs. “Es neizgudroju Šo ieroci naudas pelnīšanai, bet tikai dzimtās zemes aizstāvībai tad, kad tas bija visvairāk vajadzīgs. Ja man būtu iespēja atgriezties pagātnē; es rīkotos un dzīvotu tieši tāpat. Esmu nostrādājis visu mūžu; un mans mūžs arī ir mans darbs." Šī ir atbilde uz katru jautājumu par automātu.

Pasaulē nav nekā — organiska, neorganiska, metāla priekšmeta, ķīmiska elementa vai tamlīdzīgi —, kas būtu aizsūtījis uz viņsauli vairāk cilvēku nekā AK-47. Kalašņikovs ir prasījis vairāk upuru nekā Hirosimas un Nagasaki atombumbas, vairāk nekā HĪV} vairāk nekā buboņu mēris, malārija, visi islāma fundamentālistu atentāti un visas zemestrīces, kas jebkad piemeklējušas planētu Zemi. Noslepkavoto skaits ir tik astronomisks, ka to ir grūti aptvert. Tikai viena reklāma kādā konferencē spēja uzburt puslīdz ticamu ainu — lai iztēlotos, cik daudzus cilvēkus kalašņikovs ir padarījis aukstus, jāpaņem cukura paka un pa mazu caurumiņu cukurs no tās jāpārber lielā pudelē. Katrs cukura graudiņš ir viens mirušais.

AK-47 ir automāts, ar ko var šaut visdažādākajos apstākļos. Tas nesprūst, ar to var šaut arī tad, ja tas ir novārtīts ar zemi vai izmircis ūdenī, to ir ērti turēt un tam ir viegls gailis, ko var nospiest pat bērns. Šaušana uz labu laimi, nopūdelēšana, neprecizitāte — tas viss uz AK-47 neattiecas, šis instruments liek laimei un nejaušībai stāvēt pie ratiem. Viegli lietojams, viegli transportējams, tas ļauj efektīvi šaut pilnīgi bez jebkādas iepriekšējas apmācības. Baisais Kongo politiskais līderis Kabila mēdza izteikties, ka ar šo ieroci arī pērtiķis ir labu labais karotājs. Pēdējo trīsdesmit gadu agresīvajos konfliktos vairāk nekā piecdesmit valstis ir izmantojušas kalašņikovus bruņotajos spēkos. ANO ir konstatējusi, ka AK-47 izmantots slaktiņos Alžīrijā, Angola, Bosnijā, Burundi, Čečenijā, Haiti, Kambodžā, Kašmirā, Kolumbijā, Kongo, Mozambikā, Ruandā, Sjerraleonē, Somālijā, Šrilankā, Sudānā un Uganda. Vairāk nekā piecdesmit regulārajās armijās tiek izmantots kalašņikova automāts, un nav iespējams uzskaitīt, cik bieži to lieto dažādi nelegāli, paramilitāri vai partizānu grupējumi.

Ar kalašņikovu 1981. gadā veikts atentāts pret Anvaru el Sadatu, 1982. gadā — pret ģenerāli Alberto Daila Kjezu, ar kalašņikovu 1989. gadā izpildīts nāvessods Čaušesku. Salvadors Aljende tika atrasts prezidenta pilī ar kalašņikova ložu brūcēm. Un šīs mirušās slavenības ir automāta vislabākā reklāma. AK-47 pat nonāca Mozambikas karogā un ģerbonī, un simtiem politisku grupu izmanto to par savu simbolu, piemēram, AI Fatah Palestīnā un MRTA Peru. Kad parādās “kalnu video” ar Osamu bin Ladenu, automāts ir vienīgais draudīgais simbols, ko terorists vicina. Tam ir piešķirtas neskaitāmas lomas — kalpot atbrīvotājiem, apspiedējiem, regulārās armijas kareivjiem, teroristiem, laupītājiem un prezidentu eskortiem. Kalašņikovs ir radījis superefektīvu ieroci, ko laika gaitā var vēl pilnveidot, kam ir astoņpadsmit variantu un divdesmit divi jauni modeļi, kas izveidoti pēc pirmā modeļa parauga. Tas ir īsts liberālisma simbols. Absolūta ikona. Tas varētu kļūt par emblēmu pilnīgi visam: nav svarīgi, kas tu esi, ko tu domā, nav svarīgi, no kurienes tu nāc, nav svarīgi, kādas ticības esi, nav svarīgi, par vai pret ko tu esi — galvenais ir izmantot kalašņikovu. Par 50 miljoniem dolāru var nopirkt apmēram 200 000 automātu, respektīvi, ar Šādu summu var izveidot nelielu armiju. Viss, kas iznīcina politiskās saistības un starpniecību, viss, kas ļauj gūt milzu varu un patērēt “uz pilnu klapi”, tiek pieprasīts tirgū. Mihails Kalašņikovs ar savu izgudrojumu ir ielicis visām varas un mikrovaras grupām rokās militāru instrumentu. Kopš kalašņikova izgudrošanas neviens vairs nevar apgalvot, ka ir sakauts tāpēc, ka viņam nav bijuši pieejami ieroči. Ģenerālis, nodrošinot universālu pieeju ieročiem un slaktiņiem, faktiski visus ir padarījis vienlīdzīgus. Kaujaslauks vairs nav paredzēts tikai armijām. Kalašņikovs starptautiskā līmenī ir panācis to, ko Se-kondiljano klani ir paveikuši uz vietas, pilnībā liberalizējot kokaīna tirgu un ļaujot ikvienam kļūt par narkotiku kontrabandistu, patērētāju, narkotirgoni, respektīvi, tirgus ir atbrīvots no noziedznieku starpniecības un hierarhijām. Tieši tāpat kalašņikova automāts ļauj ikvienam kļūt par kareivi — arī bērniem un kārnām meitenēm; tas ir pārveidojis par armijas korpusa ģenerāļiem cilvēkus, kas nespētu noganīt desmit aitas. Viņi var pirkt automātu, šaut, utilizēt cilvēkus un lietas un pirkt atkal. Viss pārējais ir tikai detaļas. Kalašņikova seja visās bildēs izskatās mierīga. Stūrainā slāvu piere un mongoli sīci slīpās acis, kuru ambrazūras uz vecumu kļūst aizvien šaurākas. Viņš guļ ar tīru sirdsapziņu. Varbūt viņš nedodas pie miera laimīgs, bet rāms, paliek čības zem gultas, viss viņa dzīvē ir sakārtots; arī nopietns būdams, viņš it kā smaida, lūpu kaktiņi iet uz augšu kā Lenardam Lorensam Kubrika “Bruņuvestē” Lūpas smaida, bet seja ne.

Kad skatos uz Mihaila Kalašņikova portretiem, man vienmēr nāk prātā dinamīta izgudrotājs Alfrēds Nobels, kuru padarīja slavenu viņa vārdā nosauktā prēmija. Dažus gadus pēc tam, kad viņa izgudrojums tika laists apritē un kad viņš bija aptvēris, kā tiks izmantots viņa atklātais nitroglicerīna un māla maisījums, viņa attēlos jaušams nemiers, bažas, viņš vienmēr virpina pirkstos bārdu. Var jau būt, ka es šajās fotogrāfijās saskatu pārāk daudz, bet, nudien, raugoties uz šīm sarauktajām uzacīm un tramīgo skatienu, viņa seja liekas sakām: “Es tā negribēju. Es biju iecerējis skaldīt un drupināt kalnu bluķus, palīdzēt rakt tuneļus. Es negribēju, lai notiek tas, kas ir noticis.” Taču Kalašņikovs vienmēr izskatās pilnīgi mierīgs, viņš atgādina vecu krievu pensionāru, kam galva pilna ar atmiņām. Viegli iztēloties, kā tāds pūš tev virsū šņabja dvaku un stāsta par kādu draugu, ar ko ēsti karalaika sāls pudi, vai arī pie vakariņu galda čukst, ka, jauns būdams, varējis gultā turēt stundām ilgi. Ja turpinām spēlēties ar hipotēzēm, Mihaila Kalašņikova seja man personiski šķiet sakām: “Viss ir kārtībā, man par to galva nesāp, galu galā esmu tikai izgudrojis šo automātu. Tas, kā tas tiek lietots, uz mani neattiecas.” Viņš jūtas atbildīgs tikai par to, ko ir izdarījis pats, un šī atbildība tālāk par viņa ķermeni nesniedzas. Sirdsapziņas balss runā tikai par pašrocīgi paveikto. Un tieši tas ir viens no iemesliem, kāpēc var teikt, ka ģenerāļa seja gribot negribot kļūst par visas pasaules klanu ikonu. Mihails Kalašņikovs nav ieroču kontrabandists; viņš nespēlē nekādu lomu ieroču iegādes sarunās, viņam nav ietekmes politikā; nevar teikt; ka viņš būtu īpaši harismātiska personība, tomēr viņš iemieso tirgus cilvēka dienišķo imperatīvu: dari visu, lai tu uzvarētu; un pārējais uz tevi neattiecas.

Mariano bija plīša jaka ar kapuci un ar siksnu plecā nēsājama soma — uz abām bija vārds ''Kalašņikovs'’. Ģenerālis bija dažādojis investīciju jomas un sāka kļūt par talantīgu uzņēmēju. Nudien, ja ne viņš, kurš gan cits varēja lepoties ar tik pazīstamu uzvārdu? Kāds vācu uzņēmējs bija sācis ražot apģērbus ar preču zīmi Kalashnikov, un ģenerālim iepatikās izplatīt savu uzvārdu, tāpēc viņš ieguldīja naudu arī kādā ugunsdzēšamo aparātu firmā. Mariano pēkšņi apturēja ierakstu un kā plēsts metās laukā no bāra. Atvēris auto bagāžnieku, viņš izvilka no tā militāra paskata koferi un pēc brīža nolika to uz bāra letes. Man likās, viņš ar šo mistisko automātu ir galīgi sagājis sviestā. Baidījos, ka viņš ir pārbraucis pāri visai Eiropai ar automātu bagāžniekā un ka viņš grasās to visu priekšā celt laukā. Par laimi, no šī militārā kofera tika izvilkts kristāla kalašņikoviņš ar šņabi. Ļoti kičīga pudele ar korķi stobra galā. Pēc Mariano ceļojuma visi Aversas apkārtnes bāri vērsās pie Mariano pēc Kalašņikova vodkas krājumiem. Iedomājos, ka drīz vien visi bāru turētāji no Teverolas līdz pat Mondragonei varēs zīmēties ar kristāla kalašņikoviem plecā. Video jau gāja uz beigām, un man sāpēja acis no lielās šķielēšanas un tuvredzības koriģēšanas. Bet pēdējie kadri nudien bija tā vērti. Divi večuki čībās pie mājas durvīm gremo moca-rellu un atvadās no jaunā viesa, Ap mums ar Mariano pa to laiku bija salasījies puišeļu bars, kas noskatījās uz pārbraucēju kā izredzēto, ko tikšanās ar Kalašņikovu ir padarījusi par varoni. Mariano noskatījās uz mani ar tādu neīstu līdzzinātāja skatienu, kādu es līdz šim vēl nebiju saņēmis. Noņēmis no fotogrāfijām gumiju, viņš sāka tās šķirstīt. Pārlūkojis kādu desmitu, viņš izvilka vienu un teica: “Sī te ir tev. Un nesaki, ka es par tevi nedomāju.”

Uz vecā ģenerāļa portreta ar melnu flomāsteru bija rakstīts: To Roberto Saviano with Best Regards M. Kalashnikov.

Starptautiskajiem pētniecības institūtiem visu laiku ir jāapgroza dati. Kā dienišķā maize tie vajadzīgi avīzēm, žurnāliem un politiskajām partijām. Tiek ģenerēti dažādi indeksi, piemēram, slavenais Big Mac, kas valstu pārticību nosaka pēc hamburgeru dārdzības McDonalds. Lai izvērtētu cilvēktiesību situāciju, žurnālisti savukārt ņem vērā kalašņikova pārdošanas cenu. Jo lētāks ir automāts, jo vairāk valstī ir cilvēktiesību pārkāpumu, tātad tiesiskums valstī ir galīgā purvā un arī sociālās struktūras jūk un brūk. Piemēram, Rietumāfrikā AK-47 cena var noslīdēt līdz piecdesmit dolāriem. Bet Jemenā automātu no otrajām vai trešajām rokām var dabūt pat par sešiem dolāriem. Klanu kontrole Austrumeiropā, proti, tas, ka tiem izdevies uzlikt ķepu pajukušā Austrumu bloka valstu ieroču noliktavām, ir padarījusi Neapoles, Kazertas un arī Kalabrijas klanus par ieroču kontrabandistu “zelta klientiem”, ar šiem kontrabandistiem klani nudien uztur pastāvīgus kontaktus.

Tā kā kamorai ir tikusi krietna starptautiskā ieroču tirgus daļa, tā varētu noteikt kalašņikovu cenu, netieši kļūstot par cilvēktiesību stāvokļa noteicēju Rietumu pasaulē. Un kamora lēnām pazemina šo tiesību līmeni, lēnām kā ar katetru aizpilinot tās prom. Ir zināms, ka amerikāņu un franču kriminālie grupējumi izmanto Jūdžina Stounera Ml 6, jūras spēku desanta ieroci, kas ir liels, smags un neveikls verķis, kas nemitīgi jāeļļo un jātīra, lai tas neuzsprāgtu tev rokās, savukārt Sicīlijā un Kalabrijā no Cinizi līdz pat Kazaldiprinčipei jau 80. gados kalašņikovs bija ejoša prece. Ja var ticēt pentito Rafaelem Spinello, kurš piederēja pie Dženovas klana, kas valdīja Avellino pilsētā un komūnā, kamora esot uzturējusi sakarus arī ar basku separātistiem no ETA. Dženovas klans ir Kvindiči Kavu klana un dažādu Kazertas ģimeņu sabiedrotais. Tas nav pirmā ranga klans, taču spēj piegādāt ieročus vienam no Eiropas galvenajiem bruņotajiem grupējumiem.

kas vairāk nekā trīs gadu desmitus ieilgušajās cīņās bija izmēģinājies visādi, lai tiktu pie ieročiem, un Kampāmjas klani tam izrādījās viens no noderīgākajiem ieroču apgādes avotiem. Pēc Neapoles prokuratūras 2003. gada izmeklēšanas materiāliem, divi etarras, proti, basku kaujinieki Hosē Migels Arreta un Grasija Moriljo Torress, desmit dienas uzturējušies kādas Milānas viesnīcas luksusapartamentos, risinot pārrunas par cenām, maršrutiem un tirdzniecības kārtību. Pusēm izdevās vienoties. ETA ar organizācijas kaujinieku palīdzību sūtīs kokaīnu, pretim saņemdama ieročus. Runā, ka ETA visu laiku esot piedāvājusi kokaīnu par zemu cenu, jo tas sagādāts, pateicoties kontaktiem ar kolumbiešu partizāniem, turklāt ETA arī uzņēmusies atbildību par preces nogādi Itālijā un segusi transportēšanas izmaksas — tas viss darīts tādēļ, lai saglabātu attiecības ar Kampāmjas karteļiem, kuri vienīgie spējuši piegādāt veselus ieroču arsenālus. Bet ETA jau nepasūtīja tikai kalašņikovus — baski pieprasīja arī smagos ieročus, jaudīgas sprāgstvielas un jo īpaši mīnmetējus.

Kamora vienmēr ir uzturējusi plašus kontaktus ar partizāniem — pat Peru, kas ir iecienītākā Neapoles narkobosu patvēruma zeme. 1994. gadā Neapoles tiesa nosūtīja Peru iestādēm tiesiskās palīdzības pieprasījumu, lai veiktu izmeklēšanu pēc tam, kad Limā tika novākts kāds desmits Itālijas pilsoņu. Izmeklēšanas mērķis bija atklāt, kā Neapoles klani ar brāļu Rodrigesu starpniecību uztur sakarus ar MRTA, proti, revolucionāro partizānu komunistu kustību Peru. Sie partizāni aizklāj seju ar sarkanbaltu trijstūra lakatu. Pat viņi bija sadarbojušies ar klaniem, pat viņi! Kokaīns pret ieročiem. 2002. gadā tika arestēts advokāts Frančesko Maljulo, kuru apsūdzēja sakaros ar Macarellas klanu, kurā uzdarbojas ietekmīgā ģimene no Sandžovanni a Tedučo, kuriem bija operatīvi 'atbalsta štābi" Neapolē, Santalučijas un Fočel-las kvartālā. Viņa darbībai Ēģiptē, Grieķijā un Lielbritānijā iestādes sekojušas divus gadus. Tika pārtverta telefonsaruna no Somālijas, no Mogadišu ģenerāļa Aidida villas. Sis personāžs bija somāļu pilsoņu kara virsvadonis, kas atteicās pakļauties prezidenta Ali Mahdi kārtības spēkiem; līdz ar to Somālija pārvērtās par sakropļotu un pūstošu līķi; kurā puse Eiropas vēl sagāza savus toksiskos atkritumus. Izmeklējot Macarellas klana un Somālijas attiecības; atklājās^ ka tās sazarojas visos virzienos, un nebija šaubu, ka viens no galvenajiem pavedieniem ir saistīts ar ieroču kontrabandu. Pat drūmākie bandīti un karakalpi kļūst rāmi kā jēriņi, kad rodas vajadzība iegādāties no Kampāni-jas klaniem ieročus.

2005. gada martā Santanastazijā, nelielā miestā Vezuva pakājē, tika uzieta iespaidīga ieroču noliktava. Sava nozīme te bija nejaušībai un kontrabandistu nedisciplinētībai — viņi bija sākuši kauties uz ielas, jo pasūtītāji un piegādātāji nespēja vienoties par cenu. Kad ieradās karabinieri, viņi ieroču slēpņa tuvumā novietotajam busiņam no-montēja paneļus un atrada vienu no lielākajiem mobilajiem ieroču arsenāliem, kādu jebkad bija redzējuši. Ložmetēji Uzi ar četrām pielādētām aptverēm, septiņas rezerves magazīnas un simt divdesmit 380 kalibra lodes, plus čehu un krievu ložmetēji, ar kuriem var “izgāzt” 950 ložu minūtē; tie bija gandrīz jauni, labi saeļļoti, iesistie numuri bija neskarti, ieroči bija tik tikko atsūtīti no Krakovas. Jāatzīmē, ka 950 šāvienus minūtē spēja raidīt amerikāņu helikopteri Vjetnamā. Ar šiem ieročiem var nolaist no kājas neskaitāmus cilvēkus, izsist no ierindas n-tos tankus, tie nebija paredzēti kamoristu ģimeņu cīņām Vezuva apkaimē. Ieroču kontrabanda kļūst par n-to iespēju sagrābt sev Leviatāna varu, raustīt tās sviras ar draudiem un potenciālu vardarbību. Klanu ieroču krātuvēs regulāri tiek atklāti prettanku granātmetēji, rokasgranātas, prettanku minas un ložmetēji, bet reāli tiek lietoti tikai kalašņikovi, Uzi automāti un automātiskās vai pusautomātiskās pistoles. Pārējais arsenāls tiek turēts, lai būvētu savu militāro varu un izrādītos. Ar Šādu militāro potenciālu klani nestājas vis pretim valsts leģitīmajai represīvajai varai, bet gan cenšas monopolizēt vardarbību, savākt to tikai sev vien. Atšķirībā no Cosa Nostra vecajiem klaniem Kampānijā neviens par varas mākti nemēģina panākt pamieru. Ieroči būtībā ir tiešs dinamiskās kapitāla un teritoriju sadales paplašinājums, kurā sajaucas potenciālie varas grupējumi un ģimenes, kas jau ir pie varas un konkurē ar tiem. Klani grib sev ekskluzīvas tiesības uz vardarbību, tie vēlas iegūt savā īpašumā pašu vardarbības jēdzienu, saturu, instrumentus. Vardarbība kļūst par viņu teritoriju, piekopt vardarbību nozīmē īstenot varas vingrinājumus, parādīt savu un Sistēmas varu. Klani pat ir radījuši jaunus ieročus, kurus ir izstrādājuši, projektējuši un izgatavojuši to biedri. Santantonimo, kas atrodas uz ziemeļiem no Neapoles, 2004. gadā policijas darbinieki kādā ar zāles kušķiem nomaskētā bedrē atrada dīvainu ieroci, kas bija ietīts eļļā samērcētā audumā. Šādu paštaisītu ieroci, ar ko var nogalināt cilvēku, tirgū var dabūt par nieka 250 eiro — salīdzinājumam: pusautomāts maksā jau 2500, Šis konkrētais ierocis bija izgatavots no divām kopā sabīdītām caurulēm, kuras pārvadājot var atvienot; lietojamā formā tas atgādina bisi ar apzāģētu stobru un to var pielādēt ar lodēm vai patronām. Tas ir taisīts pēc tā paša principa kā 80. gados populārā bērnu šautene ar pingponga bumbiņām, kurai bija jāuzvelk atspere, kas atbrīvojoties deva pamatīgu triecienu. Ar šādiem “stroķiem” tūkstošiem itāļu bērnu spēlē kariņus savās istabās. Tiem līdzīgais ierocis ir veidots no divām caurulēm —- viena ir lielāka apkārtmēra, kādus 40 centimetrus gara un ar rokturi. Iekšā ir pielodēta liela metāla skrūve, kas pilda aizslēga funkcijas. Otra caurule ir mazāka apkārtmēra, ar sānu rokturi. Tajā var ievietot 20. kalibra patronu. Šis ierocis ir neiedomājami vienkāršs un drausmīgi spēcīgs. Tā lielākais pluss ir tas, ka pēc lietošanas ar to nav lieki jānoņemas — nav nekādas vajadzības skriet un pēc uzbrukuma iznīcināt ieroci. To var vienkārši izjaukt, iegūstot divas neuzkrītošas caurules, ko izmeklētāji parasti uzskata par nekaitīgām.

Pirms šī ieroča uziešanas biju par to dzirdējis no kāda gana — no nabadziņa, kurš pieder pie tās izkāmējušo itāļu zemnieku sugas, kas ar saviem ganāmpulkiem klīst pa lielceļu apjoztiem un ar daudzdzīvokļu monstriem aizbūvētiem piepilsētas laukiem. Gans žēlojās, ka nereti viņš atrodot savas aitas sadalītas divās daļās, turklāt nevis pārgrieztas, bet drīzāk izšķaidītas. Šie kārnie neapoliešu aitu ķermeņi, kuriem zem vilnas var saskaitīt visas ribas. Šīs aitas, kas gremo dioksīniem pilnu zāli, no kuras pūst zobi un vilna kļūst pelēka. Gans domāja, ka šādi viņu brīdina vai provocē nožēlojami konkurenti, kam pieskatāms tāds pats slims ganāmpulks. Viņš nesaprata, ka ieroču izgatavotāji uz vieglajiem aitu ķermeņiem pārbauda trieciena spēku. Aita ir vislabākais mērķis, pēc kura uzreiz var spriest par ieroča kvalitāti, proti, pēc tā, kā aita apgriežas gaisā un šķist uz visām pusēm kā videospēlē.

Ieroču jautājums tiek noklusēts ekonomikas vēderā, tas paliek ieslēgts klusējošā aizkuņģa dziedzerī. Itālija ieročiem iztērē 27 miljardus dolāru. Vairāk nekā Krievija, divreiz vairāk nekā Izraēla. Šos datus ' publicējis SIPRI jeb Stokolmas Starptautiskais miera pētniecības institūts. Ja pie šīs legālās ekonomikas datiem pieskaitām EURĪSPES aplēses, ka ieroču bizness kamorā, ’ndrangetā, Cosa Nostra un Sacra Corona Unita sasniedz 3 miljardus 300 miljonus dolāru, tad, saliekot to visu kopā, varam secināt, ka Itālijas valsts un klanu rīcībā ir trīs ceturtdaļas no pasaules apritē esošā bruņotā arsenāla. Kazalezi kartelis neapšaubāmi ir noziedzīgā biznesa grupējums, kas starptautiskā mērogā apgādā ar ieročiem ne tikai atsevišķas grupas, bet pat veselas armijas. 1982. gadā, kad notika t, s. Folklendu salu karš starp Angliju un Argentīnu, pēdējā piedzīvoja ārkārtīgi drūmu ekonomiskās izolācijas posmu. Tad kamera nāca Argentīnai talkā un pa saviem kanāliem piegādāja tai ieročus, ko neviena cita valsts tai oficiāli nebūtu pārdevusi. * Klani bija noskaņojušies uz ilgu karošanu, bet gadījās tā, ka, maijā tik tikko sācies, karš jau jūnijā beidzās — bez plašiem uzbrukumiem, daudziem mirušajiem vai pamatīga pieprasījuma pēc ieročiem. Šis karš atnesa lielāku labumu politiķiem un diplomātiem nekā uzņēmējiem un tautsaimniecībai. Kazertas klaniem nebija izdevīgi izpārdot uzkrājumus un iegūt tikai īslaicīgu peļņu. Tai pašā dienā, kad tika pasludinātas konflikta beigas, britu slepenie dienesti pārtvēra telefonsarunu starp Argentīnu un Sančipriano d’ Aversu. Tikai divi teikumi, bet ar tiem pietiek, lai saprastu Kazertas ģimeņu ietekmi un lieliskās diplomātiskās spējas:

— Hallo?

— Klausos. *

— Šeit karš ir beidzies, ko mums tagad darit?

— Neuztraucies, ne nu tas pirmais, ne pēdējais...

Prātīgai varai piemīt pacietība, ko prasmīgākie uzņēmēji jau ir zaudējuši. Kazalezi klans 1977. gadā bija risinājis sarunas par tanku iegādi, bet Itālijas slepenie dienesti nopeilēja izjauktu un nosūtīšanai gatavu Leopard tanku Villaliterno stacijā. Kantora jau labu laiku bija tirgojusies ar tankiem — 1986. gada februārī tika pārtverta telefonsaruna, kurā Nuvoletas klana pārstāvis centās sarunāt vairāku Leopard iegādi no bijušās VDR. Pat pēc vadības maiņas kazalezieši bija un palika starptautiska līmeņa ieroču piegādātāji ne tikai grupām, bet pat veselām armijām. SISMI (Itālijas Militārās drošības un izlūkošanas dienests) un Veronas Pretizlūkošanas centra 1994. gada ziņojumos norādīts, ka Željko Ražnatovičs, labāk pazīstams ar iesauku Tīģeris Arkans, ir sadarbojies ar Sandokanu Skjavoni, Kazalezi klana bosu. 2000. gadā kādā Belgradas viesnīcā Arkans tika aizraidīts pie tēviem. Viņš bija viens no nežēlīgākajiem serbu kara noziedzniekiem, nacionālistu grupas ''Brīvprātīgā serbu gvarde" dibinātājs — tā mēdza iebrukt Bosnijas musulmaņu ciemos un nodedzināt tos līdz pamatiem. Divi tīģeri parasti brāļojas. Arkans pieprasīja ieročus saviem karotājiem un jo īpaši iespēju apiet Serbijai uzlikto embargo, konkrēti, ievedot kapitālu un ieročus ar humānās palīdzības izkārtni, proti, noformējot sūtījumus kā lauka hospitāļus, zāles un citus medicīniskos piederumus. Pēc SISMI ziņām, šīs piegādes, kuru kopējā vērtība sasniedza vairākus desmitus miljonu dolāru, patiesībā apmaksāja Ser-bija no kāda Austrijas bankā noguldītiem līdzekļiem, kuru kopsummu lēš uz 85 miljoniem dolāru. Par piegādēm iekasētā nauda tika pārskaitīta kādai serbiem un kampāniešiem draudzīgai korporācijai, kura tad vērsās attiecīgajos rūpniecības sektoros, plānoja un pasūtīja humānās palīdzības preces, maksājot par tām ar nelegālā ceļā iegūto naudu.

respektīvi, atmazgājot šos līdzekļus. Un tieši šai posmā uz skatuves uznāca Kazalezi klani — viņi nodeva attiecīgās korporācijas rīcībā firmas, transportu un preces, lai tiktu veikta naudas atmazgāšanas operācija. Ziņojumos norādīts, ka ar starpnieku palīdzību Arkans ir vērsies pie Kazalezi klaniem, lūdzot apklusināt albāņu mafiozos grupējumus, kuri, uzbrūkot no dienvidiem un bloķējot ieroču piegādi, būtu varējuši izputināt viņa biznesu. Kazalezieši nomierināja albāņus, dodot tiem ieročus, līdz ar to Arkanam un viņa kaujiniekiem bija mierīga dzīve. Par šo naudu klani lēti iegādājās Kazaldiprinčipes firmas, veikalus, lauksaimniecības un lopkopības uzņēmumus, un Itālijas bizness nu izplatījās pa visu Serbiju. Pirms karadarbības sākšanas Arkans vērsās pie kamoras. Līdz ar to kari visās malās — no Dienvidamerikas līdz Balkāniem — tiek organizēti par Kampānijas kamoris-tisko ģimeņu līdzekļiem.

DZELZSBETONS

es labu laiku nebiju iegriezies Kazaldiprinčipē. Ja par kara mākslu dzimteni uzskata Japānu, vindsērfingu piedēvē Austrālijai un dimantus Sjerraleonei, tad par kamoras biznesa varas centru uzskata Kazaldiprinčipi. Neapoles un Kazertas provincē sava veida imunitāte bija tikai tiem, kas nākuši no Kazaldiprinčipes, jo būt dzimušam šai vietā, būt izlīdušam no Kazetas noziedzības lauvu midzeņa nozīmē būt cilvēkam ar zināmu virsvērtību. Šādi cilvēki bauda garantētu cieņu un uzdzen pārējiem dabiskas bailes. Pat Benito Musolini bija gribējis iznīcināt šo kriminālo “dzimumzīmi” ar visu tās noziedzīgo auru un bija licis pārdēvēt abas komūnas — Sančipriano d' Aversu un Kazaldiprinčipi — par Albanovu (‘jaunā rītausma'). Lai apstiprinātu jaunas rītausmas sākšanos, viņš bija nosūtījis turp vairākus desmitus karabinieru, kam tika uzticēts atrisināt šo problēmu “ar uguni un zobenu”. Šodien šis Albanovas nosaukums ir redzams vien uz aprūsējušas plāksnes pie Kazaldiprinčipes dzelzceļa stacijas fasādes.

Vari stundām ilgi dauzīt boksa maisu vai caurām pēcpusdienām pumpēt presīti, rīt čupu čupām steroīdus, lai uzaug muskuļi, bet pietiek izdzirdēt “pareizo” akcentu vai pamanīt “pareizos” žestus, lai acu priekšā uzaustu zemē nokrautās, ar palagiem pārklātās līķu rindas. Ir veci izteicieni, kas bez aplinkiem un ar brutālu konkrētību norāda uz tās vai citas vietas varmācības mītiem: “Par kamoristu kļūst, bet par kazalezieti piedzimst.” Tāpat brīžos, kad sanāk ar kādu sastrīdēties un

tiek raidīti nikni skatieni; tad; brīdi pirms darbā tiek laistas dūres vai izvilkti naži; pie reizes rodas izdevība deklarēt savas dzīves kredo: “Dzīvība vai nāve, man viss viens!” Un dažreiz tavas saknes vai dzimtā pilsēta var noderēt; šos biogrāfijas elementus var izmantot, lai kādu nošarmētU; apzināti mulsinot vai slēpti draudot ar vardarbību, ar ko nu tie saistās. Izcelsmi var izmantot, lai dabūtu atlaidi ķinītī vai piespiestu kādu bailīgu pārdevēju tev kaut ko izsniegt kredītā. Bet reizēm izcelsmes vieta var tev uzkraut pārāk smagu aizspriedumu nastu, un tad nav ne mazākās vēlēšanās kādam skaidrot, ka ne jau visi tavā miestā ir kamoristi, ka bandīti tur ir mazākumā, un tad tu reizēm izvēlies īsceļu un said, ka esi no blakus ciema, vai arī vispārini, padari savu pilsētu anonīmāku, lai neļautos tik viegli tapt salīdzināts ar noziedzniekiem: Sekondiljano parasti tiek nodēvēta par Neapoli, Kazal-diprinčipi, Aversu vai Kazertu. Par savu izcelsmi šeit ļaudis kaunas vai lepojas ar to — atkarībā no brīža, situācijas; tas ir gandrīz tāpat kā ar apģērbu, tikai Šai gadījumā tas ir apģērbs, kas pieņem lēmumu, kad tev būs to nēsāt.

Salīdzinot ar Kazaldiprinčipi, Korleone ir īsta Disnejlenda. Teritorijā, ko aptver Kazaldiprinčipe, Sančipriano d’ Aversa un Kazape-zenna, dzīvo mazāk par 100 000 iedzīvotāju, no kuriem 1200 ir notiesāti pēc 416.a panta, proti, par iesaistīšanos organizētās noziedzības struktūrās, un astronomisks skaits vēl ir notiesāti par šo struktūru atbalstīšanu. Šais zemēs jau kopš seniem laikiem ir uzdarbojušās kantoristu ģimenes — kā nežēlīga un vardarbīga buržuāzija, kuras cietsirdīgākais un visnesaudzīgākais radošais spēks izpaužas klanos. Kazalezi klans, kas savu vārdu aizguvis no Kazaldiprinčipes nosaukuma, ir konfederācija, kurā pēc federatīvas valsts autonomijas principa ir apvienojušās visas Kazertas reģiona ģimenes, respektīvi, no Kastelvolturno, Villaliterno, Gričinjano, Santammaro, Cezas, Villadibriano, Mondra-gones, Karinolas, Marčanizes, Sannikolas Lastradas, Kalvirizortas, Lusčano un desmitu desmitiem citu ciemu. Katram ir savs zonas vadītājs, kam ir sava vieta Kazalezi tīklā. Kazalezi ģimeņu centrā atrodas

Bardellino “stumbrs”. Boss Antonio Bardellino bija pirmais, kurš Itālijā saprata; ka ilgtermiņa kokaīns būS krietni vien ienesīgāks par heroīnu, Tomēr Cosa Nostra un arī daudzām kamoras ģimenēm heroīns bija un palika galvenā kontrabandas prece. 80. gados heroīniķi tika uzskatīti par īstu zelta bedri; kurpretim kokaīnam tai laikā vēl bija elites mantas slava. Taču Bardellino jau bija skaidrs; ka nākotne un lielais tirgus pieder narkotikai, kas nenobeidz cilvēku pavisam īsā laikā, kas ir nevis inde no sabiedrības izstumtajiem; bet gan spēj kļūt par ko līdzīgu pilsoniskam aperitīvam. Tāpēc viņš nodibināja zivju miltu importa un eksporta uzņēmējsabiedrību, kas izveda preci no Dienvidamerikas un ieveda to Aversas komūnā. Šais zivju miltos bija noslēptas kokaīna tonnas. Bardellino nesmādēja arī heroīnu un, slēpjot kafijas automātu filtros, sūtīja to uz Ameriku Džonam Goti. Reiz ASV narkotiku apkarošanas dienests konfiscēja 67 kilogramus heroīna, bet Sančipriano d’ Aversas bosam tā nebija nekāda liela muiža. Pēc dažām dienām viņš piezvanīja Goti un apsolīja: “Tagad mēs nosūtīsim divtik, izmantojot citus līdzekļus.” Aversas apkārtnē uzradās kartelis, kas uzdrīkstējās stāties pretim Kutolo, cīnoties ar tādu nežēlību, ka tās pēdas vēl tagad ir jūtamas Kazertas klanu ģenētiskajā mantojumā. 80. gados Kutolo kamoras ģimenes tika likvidētas ar nedaudzām, bet ārkārtīgi nežēlīgām militārām operācijām. Di Mateo ģimene —- četri vīrieši un četras sievietes — tika nogalināta burtiski dažu dienu laikā. Kazalezi klans atstāja dzīvu tikai vienu astoņus gadus vecu bērnu. Visi septiņi Simeones ģimenes locekļi savukārt tika aizraidīti uz viņpasauli teju vienlaikus. Iedomājieties, vēl no rīta ģimene ir sveika, vesela un ietekmīga, bet tai pašā naktī jau neviena vairs nav starp dzīvajiem. Ponte Annikino 1982. gada martā Kazalezi klans uz kāda paugura novietoja lauka ložmetēju, kādus mēdz lietot tranšejās, un nošāva ar to četrus Kutolo kamoristus.

Antonio Bardellino bija Cosa Nostra biedrs un Tano Badalamenti sabiedrotais, kurš savukārt bija biedros un draugos ar Tommazo Busčetu — viņiem Dienvidamerikā bija kopīga villa. Kad Korleones aizslaucīja prom Badalamenti-Busčetas varas struktūras, viņi mēģināja likvidēt arī Bardellino, bet velti. Kad Jaunā organizētā kamora tikai sāka iegūt varu, sicīlieši centās novākt arī Rafaeli Kutolo. Viņi no Palermo ar prāmi sūtīja algotu slepkavu Mimmo Bruno, bet tas tika nošauts, tiklīdz izgāja no ostas teritorijas. Cosa Nostra mafiozi pret Kazalezi klanu vienmēr izjutuši tādu kā cieņu un bijāšanu, bet, kad 2002. gadā Kazalezi nogalināja Rafaeli Lubrano, bosu Pinjataro Madžorē pie Kapujas, Cosa Nostra cilvēku, ko bija apstiprinājis pats Toto Riina, tad gan daudzi baidījās, ka tūlīt varētu sākties klanu karadarbība. Atceros, ka dienu pēc atentāta avīžnieks, kas pārdeva vietējo laikrakstu, bažīgi čukstēja kādam klientam:

— Ja šeit sāks uzdarboties sicīliešu karotāji, tad miers uz trim gadiem pagalam.

— Kādi sicīliešu karotāji? Mafiozi?

— Skaidrs, ka mafiozi.

— Tiem vajadzētu mesties ceļos Kazalezi priekšā un sūkāt. Sūkāt, un basta.

Viena no liecībām par sicīliešu mafiju, kas mani visvairāk šokēja, bija Kar min es Skjavones, Kazalezi pentito, teiktais kādā intervijā 2005. gadā. Viņš runāja par Cosa Nostra kā par politiķu verdzeni, kas atšķirībā no Kazertas kamoristiein nav spējīga domāt par biznesu. Skjavonesprāt, mafija vēlējās darboties kā pretmets valstij, tomēr ne jau naudas pelnīšanas un biznesa interesēs. Faktiski pretstats starp valsti un kaut ko pilnīgi pretēju tai neeksistē. Ir tikai teritorija, kurā var bīdīt darījumus ar valsts starpniecību vai bez tās:

Mēs dzīvojām kopā ar valsti. Mūsu skatījumā valstij bija jāpastāv un jābūt tādai, kāda tā ir, tikai mums bija cita, no sičīliešiem atšķirīga pieeja. Riina vēl tikai kāpa lejā no kalna, nāca laukā no savas salinieka izolācijas, īsi sakot, vecs aitu gans, vairāk nekas, kurpretim mēs jau bijām tikuši pāri valstiskuma ierobežojumiem, mēs vairs negribējām dzīvot kopā ar valsti. Ja kāds valsti mums lika spieķus riteņos, mēs atradām kādu citu, kurš bija noskaņots mums palīdzēt. Ja mums traucēja kāds politiķis, mēs par viņu nebalsojām, ja tā bija kāda iestāde, mēs atradām iespēju, kā to apiet.

Karmine Skjavone, bosa Sandolcana brālēns, bija pirmais, kas izpauda dažu labu Kazalezi klana biznesa noslēpumu. Kad viņš izlēma sadarboties ar tiesībsargājošajām instancēm, viņa meita Džuzepīna izteica viņam visnežēlīgāko nosodījumu, kas, iespējams, bija vēl briesmīgāks nekā nāvessods. Viņas kaismīgos vārdus pēc tam nodrukāja daža laba avīze:

“Viņš ir liels krāpnieks, melis, slikts cilvēks un liekulis, kas ir pārdevis savas neveiksmes. Lops, vairāk nekas. Viņš nekad nav bijis mans tēvs. Es pat nezinu, kas ir kamora.”

Uzņēmēji. Kazertas kamoristi sevi definē tieši tā — uzņēmēji, vairāk nekas. Klans, kuru veido fanātiski biznesmeņi, slepkavas menedžeri, būvuzņēmēji un zemesgabalu īpašnieki. Katram ir savas bruņotās bandas, un visi kā liels konsorcijs darbojas kaut kādā interešu kopības segmentā. Kazalezi karteļa trumpis vienmēr bijusi tā spēja sarunāt lielas narkotiku partijas, tā ka nav vajadzības krāmēties ar mazumtirdzniecību iekšējā tirgū. Viņu narkotirgus etalons ir lielais Romas narkotirgus, bet vēl daudz svarīgāka ir viņu spēja strādāt par starpniekiem vairumtirdzniecībā. Antimafijas komisijas 2006. gada aktos norādīts, ka Kazalezi klani apgādājuši ar narkotikām Palermo ģimenes. Alianse ar Nigērijas un Albānijas klaniem ir ļāvusi viņiem atkratīties no tiešas narkotirgus un narkotiku kontrabandas pārvaldības. Noslēdzot vienošanos ar Nigērijas klaniem no Lagosas un Beninas, izveidojot alianses ar mafiozajām ģimenēm Prištinā un Tirānā, sazinoties ar ukraiņu klaniem no Ļvovas un Kijevas, Kazalezi klaniem vairs nebija jāiesaistās zemākā jeb ielas līmeņa noziedzīgajās darbībās. Tai pašā laikā Kazalezi klani baudīja īpašas labvēlības režīmu, jo bija investējuši naudu Austrumos un varēja iepirkt kokaīnu no starptautiskiem kontrabandistiem, kas bija bāzējušies Nigērijā. Pēc Bardellino klana eksplozijas kā sēnes pēc lietus saradās jauni līderi, jauni kari izcēlās cits pēc cita, jo Bardellino bija vietējās kamoras uzņēmējdarbības virzītājs. Nodrošinājis sev pilnīgu monopolstāvokli ikvienā legālās un nelegālās ekonomikas nozarē — no celtniecības līdz narkotiku kontrabandai —, Antonio Bardellino ar jaunu ģimeni apmetās uz dzīvi Santodomingo. Saviem Dienvidamerikā pasaulē nākušajiem dēliem viņš bija devis tādus pašus vārdus kā Sančipriano atstātajiem, iespējams, lai atvieglotu sev dzīvi. Itālijas klana vadības groži atradās uzticamāko vīru rokās. No kara ar Kutolo viņi bija atgriezušies sveiki un veseli, tagad viņi bija attīstījuši uzņēmumus, nostiprinājuši autoritāti un nu izvērsa savu darbību pilnīgi visur — kā Ziemeļitālijā, tā ārzemēs. Kazalezi konfederācijas bosi bija Mario Jovine, Vinčenco de Falko, Frančesko Skjavone jeb Sandokans, Frančesko Bidonjeti jeb Pusnakts Resnais un Vinčenco Zagarija. 80. gadu sākumā Pusnakts Resnais un Sandokans bija atbildīgie par klana militārajiem jautājumiem, tomēr vienlaikus viņi bija arī uzņēmēji ar ļoti plašām interesēm un jau bija izkopuši spējas vadīt milzīgo daudzgalvu konfederāciju. Viņiem sāka likties, ka Mario Jovine ir pārāk tuvu stāvošs Bardellino un lēmums par lielāku autonomiju nebūs viņam pa prātam. Tad viņi izstrādāja ļoti piņķerīgu, bet efektīvu plānu — viņi centās pavērst ka-moristiskās diplomātijas negludumus sev izdevīgā virzienā, izprovocējot karu konfederācijas iekšienē.

Kā vēsta pentito Karmine Skjavone, abi bosi uzstājīgi skubināja Antonio Bardellino atgriezties Itālijā un likvidēt Mario brāli Mimī Jovini, kam piederēja mēbeļu rūpnīca un kas oficiāli nepiedalījās kamoras darbībā, bet, bosuprāt, pārāk daudz reižu ir pienesis ziņas kara-binieriem. Lai pārliecinātu bosu, viņi tam iestāstīja, ka pat Mario esot vienisprātis, ka informants ir jāupurē par labu klana varas viengabalainībai. Bardollino ļāvās pierunāties un lika nonāvēt Mimī, kad tas devās uz darbu savā mēbeļu fabrikā. Uzreiz pēc atentāta Pusnakts

Resnais un Sandokans izdarīja spiedienu uz Mario Jovini, pieprasot, lai viņš novāc Bardellino, jo tas ir uzdrīkstējies nogalināt viņa brāli, aizbildinoties ar tukšām runām, kas dzirdētas no viena vienīga cilvēka. Ar šo dubultspēli viņiem izdevās sarīdīt abus kamoristus vienu pret otru. Sākās priekšdarbi. Bardellino pēcteči visi kā viens piekrita plānam likvidēt lielo bosu, cilvēku, kurš vairāk nekā jebkurš cits Kampānijābija darījis spēcīgas noziedzīgās uzņēmējdarbības sistēmas izveides labā. Boss tika pierunāts izbraukt no Santodomingo un ierasties kādā Brazīlijas villā. Viņi tam iestāstīja, ka šādi jārīkojas, lai apvestu ap stūri Interpolu, kas jau minot tam uz papēžiem. Brazīlijā 1988. gadā viņu pieteicās apmeklēt Mario Jovine, aizbildinoties ar nepieciešamību sakārtot zivju miltu-kokaīna importa un eksporta lietas. Kādu pēcpusdienu Jovine, nespēdams atrast bikšu kabatā pistoli, paņēma koka āmuru un iedragāja ar to bosa galvaskausu. Viņš apraka līķi pludmalē izkašņātā bedrē, un to tā ari neviens neatrada, tāpēc radās leģenda, ka Antonio Bardellino patiesībā vēl ir dzīvs un bauda dīku un pārticīgu dzīvi kādā Dienvidamerikas salā. Kad operācija bija izpildīta, boss nekavējoties piezvanīja Vinčenco De Falko un pavēstīja viņam par notikušo, lai Itālijā palikušie varētu uz karstām pēdām sākt likvidēt Bardellino lojālos vīrus. Bardellino māsasdēls un viņa reālais mantinieks Itālijā Parids Salcillo tika uzaicināts uz samitu, kurā piedalījās visi Kazalezi klana vadītāji. Pentito Karmine Skjavone stāsta, ka viņš nosēdināts goda vietā, galda galā, kur parasti sēdējis viņa tēvocis, un tad Sandokans ne no šā, ne no tā meties viņam virsū un sācis žņaugt, kamēr viņa brālēns ar tādu pašu vārdu Frančesko Skjavone, saukts ari par Cicciariello (‘būdīgais;), un divi citi kamoristi — Rafaele Diana un Džuzepe Katerino — turējuši viņu aiz kājām un rokām. Sandokans būtu varējis nelaimīgo novākt ar šāvienu galvā vai vēderā, kā to darīja vecie bosi, bet viņam vajadzēja to izdarīt ar paša rokām, gluži tāpat, kā gāztos vecos valdniekus nogalina jaunie. Piemēram, 1345. gadā Andrea Ungārs tika nožņaugts Aversā, viņa sievas Džo-vannas I un neapoliešu dižciltīgo sarīkotā sazvērestībā, aiz kuras stāvēja Karlo di Duraco; kurš tīkoja pēc Neapoles troņa. Aversas apkaimē nožņaugšana tika uzlūkota kā simbolisks akts, valdnieku apvērsums, pēc kura tronī kāps jauns pēctecis. Un Sandokans vēlējās visiem bosiem nodemonstrēt, ka viņš ir troņmantnieks, ka viņš ar šo varas darbu tagad ir tiesīgs kļūt par jauno Kazalezi klana līderi,

Antonio Bardellino bija izveidojis sarežģītu varas mehānismu ar autonomām, ilgi darboties spējīgām biznesa apakšvienībām. Tās bija nocietušās viņa pakļautībā un nu gribēja pārņemt varu savās rokās. Tā par līderi kļuva Sandokans Skjavone. Viņš izveidoja ārkārtīgi efektīvu ģimenes tipa sistēmu. Viņa brālis Valters koordinēja šāvēju brigādes, brālēns Karmine pārzināja biznesu un naudas lietas, brālēns Fran-česko tika ievēlēts par Kazaldiprinčipes mēru un vēl viens brālēns Nikola kļuva par kasieri. Tie ir būtiski amati, kas jāsadala agrīnajā fāzē, lai varētu nostiprināties ciemā. Pirmajos varas gados Sandokana klana vara nostiprinājās arī ar ciešiem politiskiem sakariem. Sakasījušies ar veco Kristīgi demokrātisko partiju, Kazaldiprinčipes klani 1992. gadā atbalstīja Itālijas Liberālo partiju, kas piedzīvoja lielāko augšupeju savā vēsturē — no viena procenta uz 30 —, un tas viss pateicoties klaniem. Bet visi zemākā ranga klani pret Sandokana diktatūru izturējās naidīgi, īpaši De Falko klans, kas spēja dabūt savā pusē karabinie-rus un policistus, kā arī uzņēmēju un politiķu grupas. 1990. gadā notika dažādas Kazalezi vadītāju sanāksmes. LTz vienu tika uzaicināts Vinčenco De Falko, saukts ari par 'o fuggiasco ('bēglis’). Bosi bija izdomājuši viņu novākt. Bēglis neieradās. Toties ieradās karabinieri un arestēja visus klātesošos. 1991. gadā Vinčenco De Falko tomēr tika nogalināts — sacaurumots paša mašīnā. Policija atrada viņu sakņupušu pie stereomaģīša, kurā vēl uz pilnu klapi griezās Modunjo kasete. Pēc viņa nāves Kazalezi konfederācijas ģimeņu ceļi šķīrās. Vienā pusē palika ģimenes, kas bija tuvas Sandokanam un Jovinem: Zagarija, Reča, Bidonjeti un Katerino; otrā pusē —Se Falko piekritēji: Kvad-rano, Latorre, Luize, Salcillo. De Falko ģimene atriebās par Bēgļa nāvi, 1991. gadā Kaškaišā (Portugālē) novācot Mario Jovini. Viņš tika sašauts kā siets telefona būdiņā. Ar Jovines nāvi Sandokana Skjavones asinskārei vairs nebija gala — sekoja'Četri kara un slepkavību gadi, Skjavones un De Falko ģimeņu atbalstītāji nemitīgi ķērās cits citam pie rīkles. Šais gados mainījās alianses, klani 'staigāja” no vienas puses uz otru, kas neko īsti neatrisināja, vien atkal tika pārdalīta teritorija un vara. Sandokans kļuva par uzvaras emblēmu, par apliecinājumu sava karteļa uzvarai pār citām ģimenēm. Pēcāk visi viņa ienaidnieki kļuva par viņa sabiedrotajiem. Betons, narkotiku kontrabanda, rekets, transporta pakalpojumi, atkritumu bizness un tirdzniecības un konkrētu piegādātāju izvēles monopols — šajās biznesa jomās darbojās Sandokana Kazalezi ldani. Cementa konsorciji kļuva par fundamentālu ieroci Kazalezi klanu rokās.

Katram būvuzņēmumam jāiepērk cements no šiem konsorcijiem, kas ir tādas kā uzņēmumu apvienības vai asociācijas. Šim mehānismam bija izšķiroša nozīme, savedot klanus kopā ar visiem vietējiem būvuzņēmējiem un piesaistot tos visiem iespējamiem darījumiem. Klanu pārzinātajos konsorcijos cementa cena, kā to vairākkārt noradījis Karmine Skjavone, bijusi neiedomājami izdevīga, jo konsorciju kuģi ir pārvadājuši ne tikai cementu, bet veduši arī ieročus uz Vidējo Austrumu valstīm, kurām bijis noteikts embargo. Šis tirdzniecības “otrais līmenis” ļāva samazināt izmaksas likumīgajā līmenī. Ikviens darījums būvniecībā nesa Kazalezi klaniem peļņu — tie piegādāja cementu un apakšlīgumu būvfirmas un par lieliem darījumiem saņēma vēl kukuļus. Šīs iesmērētās summas bija tikai “ziediņi”, sava veida priekšapmaksa, pēc kuras tad klanu ekonomiskie un efektīvie uzņēmumi varēja sākt darboties — cenas ziņā tiem līdzi turēt nevarēja neviens. Skjavones ģimenes apgrozījums sasniedz aptuveni piecus miljardus eiro, bet visu Kazalezi ģimeņu karteļa ekonomisko darbību (nekustamos īpašumus, lauku saimniecības, būvfirmas, cukura fabrikas, cementa rūpnīcas, narkotiku un ieroču kontrabandu, akcijas, skaidro naudu, tostarp aizdevumus ar milzu procentiem) skaitliskā izteiksmē lēš uz 30 miljardiem eiro. Kazalezi kamora ir kļuvusi par daudzfunkcionālu uzņēmējsabiedrību, kas ir visdrošākā Kampānijā un spēj darboties jebkurā nozarē. Uzkrāto nelegālo līdzekļu daudzums ļauj tai bez lielām klapatām izsniegt kredītus savām firmām, kuras tad ar zemām cenām vai draudiem aizbiedē konkurentus. Jaunais Kazalezi kamoristu vidusslānis ir pārveidojis reketu par tādu kā papildu pakalpojumu, par dalību kamoras rūpalā. Maksāt mēneša naudu klanam nozīmē ne tikai finansēt konkrētas operācijas, bet saņemt arī ekonomisku aizsardzību pret bankām, panākt, ka smagie visu piegādā laikā un ka pret taviem tirdzniecības pārstāvjiem izturas pieklājīgi. Rekets kā obligāta pakalpojumu pakete. Šāda jauna reketa koncepcija atklājās Kazertas policijas nodaļas veiktajā izmeklēšanā, pēc kuras tika arestētas astoņpadsmit personas. Frančesko Skjavone Sandokans, Mikele Zagarija un Močas klans bija vieni no svarīgākajiem Cirio un Parmalat Kampānijas partneriem. Visā Kazertas provincē un arī lielā daļā Neapoles apkārtnes Cirio un Parmalat bija sagrābušas 90% piena produktu tirgus. Šādu rezultātu izdevies panākt, cieši sadarbojoties ar Kazalezi kamoru un dodot kukuļus klaniem, ko abas firmas darīja, lai saglabātu monopolistu pozīcijas. Šai korupcijā bija iesaistītas dažādas precu zīmes, kas visas piederēja Eurolat impērijai, — šo kompāniju Kranjoti vadītā firma Cirio nodeva Tanci vadītajai firmai Parmalat Tiesneši deva rīkojumu konfiscēt trīs koncesionārus un virkni piena izplatīšanas un pārdošanas uzņēmumu, kuri atradās Kazalezi kamoras kontrolē. Piena uzņēmumi bija tikai "izkārtnes", kas darbojās Kazalezi interesēs. Gan Cirio, gan vēlāk arī Parmalat bija vērsušās tieši pie Mikeles Zagarijas svaiņa, Kazalezi klana pārvaldītāja, kuru jau desmit gadus meklēja policija, lai dabūtu sev īpašas labvēlības režīmu, kas galvenokārt nozīmēja konkrētas komercstratēģijas. Cirio un Parmalat piešķīra izplatītājiem īpašu atlaidi 4-6,5 % apmērā (jāatzīmē, ka šī atlaide parasti nepārsniedza 3%), kā ari dažādas ražošanas prēmijas, tā ka lielveikali un mazumtirgotāji varēja klientiem piedāvāt labas atlaides. Pamazām visi sāka aprast ar domu, ka klanam ir noteicošā tirgus organizētāja loma. Kur šī doma netika pieņemta kā pašsaprotama un kur netika atzītas kopējās intereses, tur tika izmantotas vardarbīgas metodes ~~ draudi, šantāža, preču transportlīdzekļu iznīcināšana, Ka-mora piekāva konkurentu smago automašīnu šoferus, aplaupīja viņu fūres, dedzināja noliktavas. Tika radīts tāds terors, ka klanu kontrolētajās zonās nebija iespējams ne tikai izplatīt, bet vispār atrast kādu, kas vēlētos tirgot brendus, kurus nebija akceptējusi Kazalezi kamora, Par to visu galu galā vajadzēja samaksāt patērētājiem, jo monopola un tirgus blokādes apstākļos cenas vairs neviens nekontrolē, jo nav nekādas vērā ņemamas konkurences.

Lielā vienošanās starp valsts piena pārstrādes uzņēmumiem un kamoru tika atldāta 2000. gada rudenī, kad viens no Kazalezi kamo-ristiem vārdā Kuono Letjero sāka sadarboties ar tiesu un sniedza informāciju par klanu komercshēmām. Pamatstratēģija bija noturēt pastāvīgus tirdzniecības apjomus, kas savukārt nozīmēja dabūt arī labas banku garantijas, kas ir ikviena liela uzņēmuma sapnis. Lai ari konkrētajā situācijā Cirio un Parmalat formāli skaitījās 'cietušās”, proti, šantāžas upuri, izmeklētājiem tomēr radās pārliecība, ka pušu sadarbība bija noritējusi puslīdz nepiespiestā gaisotnē un gan valsts līmeņa firmām, gan vietējiem kamoristiem tā bijusi visnotaļ izdevīga.

Cirio un Parmalat tā ari neiesniedza oficiālu sūdzību par to, ka firmām Kampānijā bijis jāpakļaujas klanu diktātam, ari tad ne, kad 1998. gadā Kazertas apkārtnē kāds Cirio ierēdnis pie paša mājas sievas un deviņgadīgās meitas acu priekšā tika brutāli pietests ar nūju, jo bija uzdrīkstējies ignorēt klana rīkojumus. Nekāda sacelšanās vai iesniegums policijā nesekoja — labāk drošs monopols nekā nedrošs tirgus. Nauda, kas tika maksāta par monopola uzturēšanu Kampānijas tirgū, noteikti bija jāiegrāmato uzņēmuma bilancē — tas nu ir tīrais nieks valstī, kas radoši pieiet finansēm un kur par grāmatvedības dokumentu viltošanu pat nedraud nekāds sods. Tika izrakstīti viltoti faktūrrēķini, norādīti nepareizi maksājumu saņēmēji, izrakstītas fiktīvas gada beigu prēmijas par pārdoto pienu, un lieta darīta. Kopš 1997. gada šādā veidā, izrādās, finansēti neesoši pasākumi: Mocarellas festivāls; “Pilsētas mūzika”, pat svētki par godu Villaliterno aizbildnim sv. Tammaro. Pateicoties par veikto darbu, Сто pat finansēja Afrago-las sporta dienas, kuras faktiski rīkoja MoČas klans un kurās piedalījās daudzi sporta klubi, mūziķu biedrības un atpūtas centri, īsi sakot, Kazalezi “civilā sabiedrība”.

Klana vara pēdējo gadu laikā jūtami palielinājās, un tā taustekļi aizsniedzās pat līdz Austrumeiropai — Polijai, Rumānijai, Ungārijai. Tieši Polijā 2004. gada martā tika arestēts Būdīgais jeb Frančesko Skjavone, Sandokana brālēns, ūsains skapis, viena no galvenajām ka-moristiskās konfederācijas figūrām. Policija viņu meldēja par desmit slepkavībām, trim cilvēku nolaupīšanām, deviņiem slepkavības mēģinājumiem un daudziem ieroču nēsāšanas noteikumu pārkāpumiem, kā arī par šantāžu. Viņu savāca, kad viņš iepirkās kopā ar savu rumāņu draudzenīti, divdesmit piecus gadus veco Luīžu Bēcu. Būdīgais maskējās ar vārdu Antonio un izskatījās pēc vienkārša, piecdesmit vienu gadu veca itāļu uzņēmēja. Bet kaut kas viņa dzīvē nebija īsti kārtībā, gan jau arī draudzene to bija nojautusi, jo viņai uz Krosno Krakovas tuvumā bija jābrauc ar vilcienu, turklāt līkumu līkumiem, lai nojauktu eventuālajiem policijas izsekotājiem pēdas. Ceļojumā bija vairākas reizes jāpārsēžas, bet policisti mašīnā bija viņu izsekojuši pāri visām robežām, pavadot līdz pat Polijas pilsētas robežai. Būdīgo aizturēja pie lielveikala kases — viņš bija novājējis, nodzinis ūsas un licis arī iztaisnot cirtainos matus. Pārcēlies uz Ungāriju, viņš tomēr turpināja satikties ar draudzeni Polijā, jo tur viņam bija lieli darījumi, lopkopības uzņēmumi, iegādāti būvlaukumi, kā arī darījumi ar vietējiem biznesmeņiem. Itālijas pārstāvis SECI, proti, Dienvidaustrumeiropas Centrā pret pār robežu noziedzību, bija ziņojis, ka Skjavone un viņa vīri bieži apmeklē Rumāniju un ka viņi noslēguši apjomīgus darījumus Barladā (Rumānijas austrumos), Sinajā (centrā), Klužā (rietumos), kā arī Melnās jūras krastā. Būdīgajam Skjavonem bija divas mīļākās — ne tikai Luiza Bēca, bet Kristīna Koremančau, ari rumāniete. Kad Kazal-diprinčipē izplatījās vēsts, ka viņš arestēts “sievietes dēļ”, bosam par to bija jāpasmīn. Vietējā avīze puspajokam, pusnopietni uzlika virsrakstu “Būdīgais arestēts pie mīļākās sāniem% Patiesībā abas mīļākās bija īstas menedžeres, kas viņa interesēs veica ieguldījumus Polijā un Rumānijā — bez Šīm sievietēm viņš būtu kā bez rokām. Būdīgais bija viens no pēdējiem Skjavones ģimenes bosiem, kas tika arestēts. Divdesmit varas un kara gados daudzi Kazalezi klana vadītāji un sekotāji nonāca aiz restēm. Milzu tiesas procesā “Spartaks” — nosaukums dots par godu dumpīgajam gladiatoram, kurš tieši šai zemē mēģināja izraisīt lielāko sacelšanos, ko Romas valsts bija pieredzējusi, — tika apvienoti visi Kazalezi karteļa un tā tīklu lietā veiktās izmeklēšanas materiāli.

Sprieduma pasludināšanas dienā devos uz Santamarijas Kapua-veteres tiesu. Iestūmu savu vespu spraugā starp divām mašīnām un iegāju tiesas ēkā. Domāju, ka tā būs pilna ar TV kamerām un fotoaparātiem. To bija ārkārtīgi maz, tikai no vietējām avīzēm un telekompānijām. Karabinieru un policistu gan netrūka, saskaitīju kādus divsimt. Zemu pār ēku ar apdullinošu troksni lidinājās helikopteri, visur bija redzami bumbu meklētājsuņi, ārā stāvēja patruļas mašīnas. Ārkārtīgi saspringta gaisotne. Tomēr valsts līmeņa prese un TV kanāli nav ieradušies. Nacionālie mediji pilnīgi ignorē šo procesu pret noziedzīgu karterli, kurā apsūdzēto skaita un pieprasīto sankciju ziņā ir sasniegts valsts mēroga rekords. Eksperti šo “Spartaka” procesu apzīmē ar skaitli 3615, kas ir lietas reģistrācijas numurs tiesas kancelejā. Šai lietā apkopotas apmēram 1300 sīkākas izmeklēšanas lietas, ar ko DDA sāka nodarboties 1993. gadā pēc pirmo Karmines Skjavones liecību uzklausīšanas.

Tātad tiesvedība ir ilgusi septiņus gadus un divdesmit vienu dienu, tajā pavisam notikušas 626 tiesas sēdes, un šis ir bijis Itālijas vissarežģītākais mafijas process pēdējo piecpadsmit gadu laikā. Uzklausīti 500 liecinieki, tostarp 24 bijušie bandīti, kas piekrituši sadarboties, no tiem seši apsūdzēto statusā. Lietas materiāli izkārtoti 90 sējumos, dažādi dokumenti, atsauces uz spriedumiem citos procesos, noklausītu sarunu atšifrējumi. Pēc gandrīz gadu ilguša "zibenskara” sākās arī no “Spartaka” atvedinātās tiesvedības/ proti/ “Spartaks 2” un Rēgi Lagni. Pēdējā saistīta ar Burbonu valdīšanas laikā ierīkoto kanālu attīrīšanu un meliorēsanu; kas nebija kārtīgi darīts kopš to izrakšanas 18. gadsimtā, Šo kanālu savešanu kārtībā jau gadiem ilgi bija uzurpējuši klani. Spriežot pēc izmeklēšanas materiāliem/ ar tiem bija slēgti valsts pasūtījuma līgumi miljardiem liru vērtībā/ bet nauda izlietota nevis Burbonu laika novecojušo struktūru modernizācijai/ bet gan novirzīta uz celtniecības uzņēmumiem, kas pēc tam kļuva ārkārtīgi rentabli un darbojās visā Itālijā. Vēl pieminēšanas vērts ir Anna process par Kazalezi klanu blēdībām t. s. sašķaidīšanas centros, kur Eiropas Ekonomikas kopiena (EEK) savāca sašķaidīšanai augļu pārprodukciju, piedāvājot lauksaimniekiem attiecīgas kompensācijas. Lielajos konteineros, kur tika gāzti augļi, klani meta dažādus atkritumus, dzelžus, būvgružus. Pirms tam visas šīs draņķības tika nosvērtas un uzdotas par augļiem. Protams, ka par tām viņi saņēma kompensāciju, pārdodot savos zemesgabalos izaudzētos augļus citur. Tika izdots 131 rīkojums konfiscēt uzņēmumus, zemes īpašumus un lauku saimniecības simtiem miljonu eiro vērtībā. Apķīlāti tika arī divi futbola klubi: Alhanova, kas piedalījās C2 čempionātā, un Casal di Principe.

Izmeklēšanā tika izskatīti gadījumi, kad klani bija iejaukušies valsts iestāžu konkursos, lai panāktu, ka publiskā iepirkuma apakšlī-gumi tiek klaniem tuvu stāvošiem betona piegādes un zemes rakšanas un pārvietošanas uzņēmumiem. Otrs izmeklēšanas virziens bija saistīts ar krāpnieciskām darbībām, kurās tika radīti zaudējumi EEK, īpaši saistībā ar pretlikumīgi iegūto atbalstu lauksaimniecības un pārtikas rūpniecības sektorā. Plus vēl simtiem slepkavību un uzņēmumu brāļošanos. Kamēr es tāpat kā visi pārējie gaidīju sprieduma pasludināšanu, man ienāca prātā, ka šis process nav tāds kā daudzi citi, tas nav parasts ierindas process pret kam о ristu ģimenēm kādā Dienviditālijas provincē. Šis izskatījās pēc vēsturiska procesa, pēc Nirnbergas procesa, kurā tiesas priekšā jāstājas veselai kamoristu paaudzei, tikai atšķirībā no Reiha ģenerālisimusiem daudzi kamoristi, atrazdamies uz apsūdzēto sola, turpināja komandēt un*vadīt savu impēriju. Šeit bija Nirnberga bez uzvarētājiem, bez trokšņa — apsūdzētie klusi tupēja savos būros. Sandokans bija klātesošs, izmantojot videolinku, reāli viņš atradās Viterbo cietumā — viņu pārvietot būtu pārāk liels risks. Zālē bija dzirdama tikai advokātu murmināšana — procesā bija iesaistījušies vairāk nekā divdesmit advokātu kantori un vairāk nekā piecdesmit advokātu un asistentu bija būrušies cauri lietas materiālu blāķiem, centušies izsekot, novērot, aizstāvēt. Apsūdzēto radi, sa-drūzmējuŠies nelielā telpiņā blakus bunkuru zālei, bija ieurbušies monitorā. Kad tiesas priekšsēdētājs Katello Marano pievērsās trīsdesmit lappušu garajai sprieduma rezolutīvajai daļai, iestājās klusums. Smagas nopūtas, rīstīšanās simtiem rīklēs, simtiem pulksteņu tikšķu, klusi vibrējoši mobilo telefonu desmiti. Šis klusums bija saspringts, un to pavadīja vesels apkārtnes nemiera izpausmju orķestris. Vispirms priekšsēdētājs nolasīja notiesāto sarakstu, pēc tam nosauca attaisnotos. Divdesmit viens mūža ieslodzījums, vairāk nekā 750 gadu brīvības atņemšanas. Divdesmit vienu reizi priekšsēdētājs atkārtoja ‘sodīts ar brīvības atņemšanu uz mūžu” un bieži atkārtoja ari notiesāto uzvārdus. Vairāk nekā septiņdesmit reižu viņš sauca gadus, kurus citiem — klana ierindniekiem vai menedžeriem — būs jāpavada cietumā par to, ka ir saistījušies ar baismīgo Kazalezi varas struktūru. Pusdivos jau viss gāja uz beigām. Tad lūdza vārdu Sandokans. Satraucies viņš gribēja reaģēt uz nule pasludināto spriedumu, atkārtot aizsardzības advokāta izvirzīto tēzi, ka viņš, raugi, esot veiksmīgs uzņēmējs, kas kritis par upuri skaudīgiem, marksistiski noskaņotiem tiesnešiem, kuruprāt pārticība Aversas apkārtnē ir nevis prasmīgas uzņēmējdarbības rezultāts, bet gan noziegums. Viņš gribēja aurot, ka spriedums ir netaisns. Visi Kazertas provincē mirušie, pēc viņa loģikas, ir saistāmi ar vietējo zemnieku tradīcijām, nevis kamoras konfliktiem. Bet šoreiz Sando-kanam neviens neļāva ilgi runāt. Viņu apklusināja kā trokšņainu sko-laspuiku. Viņš sāka aurot, un tiesneši lika izslēgt skaņu. Druknais bārdainis vēl kādu laiciņu pašķobījās uz ekrāna, līdz tika izslēgts arī tas. Klātesošie momentā izklīda, drīz prom devās arī policisti un kara-binieri, tikai helikopters vēl aizvien lidinājās virs bunkuru zāles. Dīvaini, bet man nelikās, ka esmu liecinieks Kazalezi klana sakāvei. Daudzi vīri tika ielikti aiz restēm uz pavisam īsu laiku, dažiem bosiem vairs no cietuma iznākt neizdosies, dažs labs varbūt ar laiku izlems sadarboties un tad varēs mazliet tikt arī uz brīvām kājām. Sandokans bija plosījies kā cilvēks, kurš droši vien īpaši mokoši pārdzīvo to, ka viņam galvā ir visa viņa impērijas karte, bet viņš to nespēj tieši kontrolēt.

Bosi, kas izlemj nesadarboties, dzīvo no tādas kā metafiziskas, gandrīz iedomātas varas, un viņiem ir grūti aizmirst uzņēmējus, ko paši ir atbalstījuši un iebīdījuši biznesā un kas, nebūdami klana locekļi, ir tikuši cauri sveikā. Ja bosi gribētu, viņi varētu panākt, ka šie uzņēmēji arī tiek ietupināti, bet tad būtu jāsadarbojas ar tiesībsargājošajām instancēm, kas acumirklī atņemtu viņiem augstāko autoritāti un turklāt pakļautu riskam visus viņu ģimenes locekļus. Un vēl jo traģiskāk bosi pārdzīvo to, ka daudzos gadījumos viņi nemaz nav spējīgi izsekot savas naudas un ieguldījumu kustībai. Pat ja viņi visu izklātu kā uz paplātes un izstāstītu par savas varas struktūrām, viņi tik un tā nespētu atklāt, kur galu galā ir nonākuši viņu finanšu līdzekļi. Bosi vienmēr par visu maksā, jo nevar nemaksāt. Viņi nogalina cilvēkus, izrīko bruņotas bandas un ir pirmais posms nelikumīgi iegūto naudas līdzekļu ieguvē, līdz ar to viņu noziegumi vienmēr ir identificējami, tie nav nemanāmi kā “balto apkaklīšu" ekonomiskie noziegumi. Turklāt bosi jau nedzīvo mūžīgi. Pēc Kutolo nāca Bardellino, pēc Bardellino — Sandokans, pēc Sandokana -— Zagarija, pēc Lamoni-kas — Di Lauro, pēc Di Lauro — “spāņi", bet pēc tiem vēl sazin kas cits. Kamoras ekonomiskās sistēmas spēks slēpjas nepārtrauktajā līderu un noziedzīgo stratēģiju maiņā. Viena cilvēka diktatūrai klanā nekad nav lemts ilgs mūžs, jo boss, kurš ilgi ir pie varas, paaugstina cenas un sāk monopolizēt tirgus, padarot tos neelastīgus, viņš investē vienos un tais pašos tirgus sektoros, necenšoties atklāt jaunus. Un tad viņš vairs nedod nekādu virsvērtību ēnu ekonomikai, drīzāk sāk to bremzēt. Tāpēc, tiklīdz kāds boss tiek pie varas, drīz vien parādās jaunas figūras, kas gatavas ieņemt viņa vietu, izplesties un uzkāpt uz galvas milzim, kuru pašas ir palīdzējušas celt saulītē. Viens no vērīgākajiem mafijas varas procesu novērotājiem, žurnālists Rikardo Orioles, vairākkārt norādījis: ‘'Noziedzība ir nevis visa vara, bet tikai viena no varām." Tācis boss, kas gribētu sēdēt valdībā, nav vēl dzimis. Ja kam or a būtu “visa vara”, tad viņa bizness, kas ir būtisks, lai nošķirtu likumīgo no pretlikumīgā, vairs nespētu pastāvēt. Šai ziņā ikviens arests un me-gaprocess šķiet tikai līdzeklis bosu maiņai, tā teikt, lai veicinātu fāžu pāreju, ar šiem līdzekļiem lietu kārtību mainīt nav iespējams.

Nākamajā dienā avīzēs publicētie, cits citam līdzās novietotie bosu, ierindas kamoristu, zaļo puiku un veco mērgļu noģīmji ir nevis pilns noziedznieku elles loks, bet gan tādas varas mozaīkas gabaliņi, kuru neviens pēdējo gadu laikā nav spējis ne ignorēt, ne apkarot. Pēc tam, kad tika pasludināts spriedums “Spartaka" lietā, bosi pasāka izteikt aizplīvurotus vai pat diezgan tiešus draudus tiesnešiem, izmeklētājiem, žurnālistiem un visiem tiem, kuri, viņuprāt, no cementa menedžeriem un mocarellas lielrūpniekiem bija iztaisījuši killerus un likumpārkāpējus.

jau labu laiku bosi turēja naidu uz senatoru Lorenco Dianu — viņam tika draudēts anonīmās, vietējiem laikrakstiem piesūtītās vēstulēs j viņam tika izteikti neslēpti draudi tiesas procesos. Uzreiz pēc “Spartaka" sprieduma senatora brāļa foreļu audzētavā ieradās daži ļaundari un izmētāja zivis pa zemi, kur tās lēkāja, līdz noslāpa mokošā nāvē. Dažipentiti norādīja, ka organizācijas "vanagi" gribējuši senatoru novākt, bet šī iecere apturēta, iejaucoties diplomātiskākām klanu aprindām. Viņus atturējusi arī doma par policijas konvoju. Ne jau tāpēc, ka viņi baidītos no ložu necauršaujamām mašīnām un policistiem —-kur nu! —, vienkārši konvojs viņiem ir signāls, ka cilvēks, kuru viņi grib novākt, nav viens, ka no viņa nevarēs tik viegli atbrīvoties kā no kāda cita, kuru apraudās vien tuvākie ģimenes locekļi. Lorenco Diana ir viens no politiķiem, kas izlēmis atsegt Kazalezi varas struktūras visā to sarežģītībā, nevis tikai tradicionāli vaimanāt par konkrētiem noziedzniekiem. Viņš ir dzimis Sančipriano d’ Aversā un paša acīm pieredzējis Bardellino un Sandokana nākšanu pie varas, klanu karus, slepkavības un netīros darījumus. Tieši viņš labāk par jebkuru citu var izstāstīt to, ko nozīmē klanu vara, un klani baidās no viņa zināšanām un labās atmiņas. Viņi baidās, ka pienāks brīdis, kad viņš sacels kājās snaudošos valsts medijus, kad viņš izbazūnēs Kazalezi varas tumšos noslēpumus, apgaismojot Antimafijas komisiju jautājumos, kurus analfabētiskā prese noraksta uz “provinces noziegumiem”. Šis senators ir viens no retajiem vīriem, kas zina, ka cīņa ar kamoras varu prasa neizmērojamu pacietību, ka ik reizi var iznākt visu sākt no jauna, ka vajadzēs šķetināt ēnu ekonomikas pavedienu mudžekļus, lai tiktu līdz noziedzīgās organizācijas bosam. Lēni, bet neatlaidīgi, nikni, arī tad, kad uzmanība sāk zust un visi pavedieni liekas bezjēdzīgi izšķīstam kriminālās varas neizprotamajās metamorfozēs, kuras apturēt ir kā cīnīties ar vējdzirnavām.

Šim procesam beidzoties ar spriedumu, likās, ka starp Bidonjeti un Skjavones ģimenēm tūlīt sāksies atklāts konflikts. Gadiem ilgi viņiem bija izdevies savaldīties, darbojoties dažādos savstarpēji draudzīgos klanos, turklāt kopīgās intereses vienmēr bija ņēmušas virsroku pār domstarpībām. Bidonjeti ģimenes rīcībā ir spēcīgs ieroču arsenāls, viņu teritorija iet uz ziemeļiem no Kazertas un aizsniedzas līdz pat jūras Ierastam Domīcijā. Šis klans ir ārkārtīgi nežēlīgs — Kastelvol-turno viņi sadedzināja dzīvu bāra il Tropicana īpašnieku Frančesko Salvo, jo viņš bija uzdrīkstējies aizstāt Bidonjeti pokera automātus ar konkurējošā klana automātiem. Bidonjeti pakļautais Mecanotes klans savās zvērībās bija aizgājis pat tik tālu, ka uz Nollas-Villaliterno ceļa bija raidījis fosfora bumbu uz Gabrieles Spenuzo automašīnu. Dome-niko Bidonjeti 2001. gada jūnijā uzdeva novākt Antonio Maljulo, jo tas, precēts vīrs būdams, bija uzdrīkstējies flirtēt ar bosa māsīcu. Viņu jūras malā piesēja pie pludmales krēsla un grūda viņam mutē un degunā smiltis. Cīnīdamies pēc gaisa, ĪVfaljulo ierija smiltis un spļāva tās laukā; cenšoties tās izpūst arī pa degunu. Viņš vēma; rīstījās un mežonīgi mētāja kaklu; un siekalas pamazām sacementēja smiltis lipīgā masā; kas lēnām viņu nosmacēja. Macanotes klana cietsirdība bija tieši proporcionāla viņu ietekmei biznesā. Bidonjeti klans; kā zināms, bija saistīts ar atkritumu apsaimniekošanas ciklu, un, kā liecina dažādas Neapoles DDA izmeklēšanas epizodes laikposmā no 1993. līdz 2006. gadam, brāļojās arī ar perverso brīvmūrnieku ložu P2 jeb Propaganda due. Klans par ļoti izdevīgām cenām uzņēmās "likvidēt” ar ložu saistīto uzņēmēju toksiskos atkritumus, protams, pārkāpjot visas vides aizsardzības prasības. Pusnakts Resnā brāļadēls Gaetano Čerči, kas tika arestēts pret ekomafiju veiktās operācijas Adelphi laikā, izrādījās starpnieks starp Kazalezi kamoru un dažiem masoniem un biznesa darīšanās bieži vien satikās ar lielmestru Ličo Dželli. Izmeklētāji atklāja šo atkritumu afēru, pievēršot uzmanību kādas līdzdalīgās firmas apgrozījumam, kas pārsniedza 35 miljonus eiro. Abi bosi — Bidonjeti un Skjavone — atradās cietumā, abiem bija piespriests mūža ieslodzījums, līdz ar to abi būtu varējuši mēģināt izmantot situāciju un sarīdīt savus vīrus pret konkurentu klanu, lai izsistu to no ierindas. Tas bija brīdis, kurā varēja izcelties milzu konflikts, viens no tiem, kas vai ik dienas prasa vairākus līķus.

2005. gada pavasarī jaunākais Sandokana dēls apmeklējis svinības Paretē, Bidonjeti teritorijā, un saskaņā ar izmeklēšanas materiāliem esot sācis tur piesist kanti kādai meitenei, kurai jau bijis pavadonis. Skjavones pēctecis bijis bez apsardzes un iedomājies, ka Sandokana dēla statuss pasargās viņu no visiem uzbrukumiem. Tā tomēr nenotika. Neliels bariņš uzklupa viņam, izvilka laukā un pietesa, un atspārdīja, kā nākas. Pēc tam pietestajai un atspārdītajai atvasei vajadzēja doties uz slimnīcu un šūt galvu. Nākamajā dienā kādi piecpadsmit izsitēji ar močiem un mašīnām ieradās pie bāra Penelope, kur parasti tušēja puiši, no kuriem mazais bija atrāvies. Bruņojušies ar beisbola nūjām.

viņi izšķaidīja visu, kas gadījās pa rokai, piekāva līdz asinīm visus apmeklētājus, bet tā arī no tiem neuzzināja, kuri ir tie nekauņas, kas uzdrīkstējušies aizvainot Skjavoni, — tie jau nu nesēdēja un negaidīja, kad kāds nāks viņiem dot pa muti, bet, visticamāk, bija notinušies pa citu izeju. Tad “trieciennieki” tomēr sadzina viņus rokā uz ielas un sāka šaut pa labi un pa kreisi, ievainojot vēderā kādu laukumā pagadījušos garāmgājēju. Nākamajā dienā trīs moči atbrauca uz kafejnīcu Mattcotti Kazaldiprinčipē, kur mēdza satikties Skjavones klana jaunākie locekļi. Motociklisti lēnām nokāpa no modem, ļaujot garāmgājējiem aizmukt tā patālāk, un tad sāka graut un šķaidīt kafejnīcas inventāru. Policijā pienāca ziņas par kautiņiem un vairāk nekā sešpadsmit sadurtajiem. Gaisotne bija ļoti spiedīga, izskatījās, ka kuru katru bridi sāksies jauns karš,

Spriedzi vel vairāk saasināja negaidītās pentito Luidži Dianas grēksūdzes, kurš, ja var ticēt vietējai avīzei, paziņoja, ka Bidonjeti ir atbildīgs par pirmo Skjavones arestu, jo tieši viņš nodevis karabinie-riem ziņas par to, kur atrodas bosa slēpnis Francijā. Šāvēju brigādes jau bija kaujas gatavībā, un ari karabinieri jau bija noskaņojušies, ka tūlīt būs jādodas savākt slaktiņā kritušos. Šādu scenāriju tomēr nepieļāva pats Sandokans Skjavone, kurš, par spīti cietuma režīmam, pamanījās nosūtīt atklātu vēstuli vietējai avīzei, kas to 2005. gada 21. septembri arī publicēja — turklāt pirmajā lappusē. Boss kā profesionāls menedžeris nepieļāva konflikta eskalāciju, atspēkojot pentito teikto (starp citu, pēc pāris stundām tika novākts kāds Šī kolaboracionista radinieks):

“Ir skaidri zināms, ka stukačs, kura dēļ mani Francijā arestēja, bija Karmine Skjavone, nevis Resnais Bidonjeti. Patiesība ir tāda, ka cilvēks, kas atsaucas uz vārdu pentito Luidži Diana, ir melis, kurš savtīgās interesēs grib sēt naidu.”

Turklāt boss vēl “iesaka” avīzes redaktoram pasniegt šo ziņu pareizi:

“Lūdzu Jūs — nekļūdieties, neļaujiet Šim nodevējam, šai pērkamajai prostitūtai sevi izmantot, jo tad jūs pārvērtīsieties par lētu tenku lapeli, kas neizbēgami zaudēs ticamību, kā tas jau ir noticis ar jūsu sāncenšu avīzi, ko es vairs nepasūtu un ko noteikti nepasūtīs ari daudzi citi, kas negrib iegādāties šādu neobjektīvu izdevumu”

Tā Sandokans diskreditē konkurentu avīzi un oficiāli izvēlas par savu jauno ruporu šo avīzi, kurai adresē šo vēstuli.

“Es labāk nemaz neizteikšos par to, ka jūsu sāncenši regulāri publicē dažādas sagrozītas ziņas. Es esmu kā avota ūdens — viscaur skaidrs.”

Sandokans aicina savus vīrus pirkt jauno avīzi un ignorēt veco, līdz ar to desmitos cietumu visā Itālijā tiek izteikti lūgumi abonēt bosa izraudzīto avīzi un tiek pārtraukta vecās avīzes abonēšana. So vēstuli par mieru ar Bidonjeti boss beidz ar šādiem vārdiem:

“Dzīve tev piedāvā tikai to, ko esi pelnījis. Šiem tā sauktajiem pentiti tā ir piedāvājusi vārtīties mēslos — kā cūkām, kas viņi ari ir.” Kazalezi kartelis nebija sakauts — gluži otrādi, tas kļuva vēl spēcīgāks. Pēc Neapoles Antimafijas prokuratūras ziņām, šo karteli patlaban pārvalda divi bosi — Antonio Jovine jeb t. s. ’o ninno (‘zīdainis’), jo viņš iestājās klanā, būdams vēl pavisam mazs bērns, un Kazapennas ldana rīkotājboss Mikele Zagarija ar iesauku capastorta (‘šķībais ģīmis’) neproporcionālo sejas vaibstu dēļ, kurš tagad liek sevi saukt par Manera (‘tips’). Abi jau gadiem ilgi slapstās no policijas un figurē Itālijas leM visbīstamāko meklēšanā esošo noziedznieku sarakstā. Viņus nav izdevies atrast, bet ir skaidrs, ka viņi vienmēr atrodas kaut kur savā teritorijā. Neviens boss pārāk ilgi nevar atstāt savas saknes novārtā, jo tās ir viņu varas pamatā — ja tās pārcērt, viņu varas būve var sabrukt kā kāršu namiņš.

Tie ir tikai skaitīti kilometri, mazi ciematiņi, ieliņu ņudzeklis, daža laba laukos izkliedēta saimniecība, bet tik un tā nogrābt viņus nav iespējams. Viņi ir uz vietas. Pat ja viņi aizbrauc kaut kur uz ārzemēm, viņi tik un tā atgriežas savā zemē, kur pavada lielāko daļu laika. To visi zina, bet arestēt viņus neizdodas. Viņi tiek piesegti tik efektīvi, ka nav ko domāt par viņu aizturēšanu. Viņu villās turpina dzīvot viņu radi un ģimenes. Antonio Jovines mītne Sančipriano atgādina milzīgu; jūgendstilā ieturētu pili; bet Mikeles Zagarijas villa ir pamatīgs ēku komplekss starp Sančipriano un Kazapezennu — vienai mājai jumtu sedz kupols, lai būtu pietiekami daudz gaismas viesistabā zaļojošam milzu kokam. Zagarijas ģimenei pieder desmitiem meitasuzņēmumu visā Itālijā, kas kopumā ir lielākais Itālijas zemes pārvietošanas uzņēmums, lēš Neapoles DDA izmeklētāji. Un ne tikai lielākais, bet arī varenākais. Ekonomiskā ietekme nerodas noziedzīgajos nodarījumos, bet gan spējā līdzsvarot legālo un nelegālo kapitālu.

Šie uzņēmumi pamanās būt ārkārtīgi konkurētspējīgi. Tiem ir reālas kriminālās kolonijas Emīlijā Romanjā, Toskānā, Umbrijā un Venetā, kur nav tik stingras kontroles mafiozo struktūru filtrēšanai, līdz ar to uz turieni var pārcelt un sertificēt veselas uzņēmuma nodaļas. Kazalezi klans sākumā prasīja tikai “jumtanaudu” no Ziemeļ-kampānijas uzņēmējiem, bet tagad tā pārstāvji ir sagrābuši visu tirgu un brīvi tajā saimnieko. Kazalezi kontrolē lielāko daļu būvprojektu arī Modenas un Areco provincē un lielākoties sūta turp savu darbaspēku.

Izmeklēšanā atklājās, ka būvuzņēmumi, kas saistīti ar Kazalezi klaniem, pēc dienvidu pārņemšanas strauji iefiltrējušies ari valsts ziemeļos. Tiesneša Franko Impozimato 1995. gada jūlijā veiktā izmeklēšana liecina, ka lielie uzņēmumi, kas uzvarēja ātrvilciena līnijas Nea-pole-Roma konkursā, uzdeva darbu izpildi apakšlidzējam Edilsud, kas saistīts ar pašu Miķeli Zagariju, kā arī iesaistīja desmitiem citus ar Kazalezi karteli saistītus uzņēmumus. Šis darījums ienesa kartelim apmēram desmit miljardus liru.

Izmeklēšanā pierādīts, ka Zagarijas klani jau bija noslēguši vienošanos arkalabriešu ’ndrinām, ’ndrangetas apakšvienībām, paredzot, ka arī kalabrieši drīkstēs piedalīties konkursos ar saviem uzņēmumiem, kad ātrvilciena līnija būs aizbūvēta līdz Redžo Kalabrijai. Kaza-lezieši vienmēr ir bijuši ļoti modri. Neapoles Antimafijas prokuratūras pēdējo gadu pētījumi liecina, ka Kazalezi konfederācijas Kazapennas atzaram bija izdevies iefiltrēties virknē valsts pasūtījuma darbu Vidus -itālijā un Ziemeļitālijā, piemēram, tas piedalījās Umbrijas 1997. gada zemestrīces postījumu likvidēšanā. Kamoras firmas Aversas apkaimē spēj uzvarēt jebkurā puslīdz ievērības cienīgā publiskā iepirkuma konkursā un savākt sev visus lielos būvdarbus jebkurā to norises stadijā — sākot ar aprīkojuma īri, zemes rakšanu, transportu, materiāliem un beidzot ar darbaspēku.

Aversas apkaimes firmas ir gatavas nākt talkā — tās ir labi organizētas, nav pārāk dārgas, strādā ātri un labi. Oficiāli Kazaldiprinčipē skaitās 517 būvfirmas. Ārkārtīgi daudzas ir tiesā klanu pārziņā, citas — un tādu ir simtiem — ir izkliedētas pa visiem Aversas ciemiem un kā armija ir gatavas doties un betonēt jebko. Izskatās, ka klani neliek šķēršļus teritorijas apbūvei — ka tik nāk nauda un jo vairāk, jo labāk. Dažu kvadrātkilometru pleķītī pēdējos piecos gados sabūvētas īstas betona pilis, piemēram, Marčanīzē tapis Dienviditālijas lielākais daudzzāļu kinoteātris, Teverolā — Dienviditālijas lielākais tirdzniecības centrs, tai pašā Marčanīzē — Eiropas lielākais tirdzniecības centrs, un tas viss reģionā, kurā ir viens no augstākajiem bezdarba līmeņiem un no kura visi bēg, atpakaļ neskatoties. Milzīgi ko-mercaglomerāti, ko etnologs Marks Aužē sauc par “nevietām”. Man gan tās vairāk izskatās pēc “sākumvietām”, proti, tie ir lielveikali, kuros viss pērkamais un patērējamais ļauj “nokristīt” kapitālu un naudu, kas citādi paliktu neleģitīmi. īsi sakot, tās ir robežas, aiz kurām nauda kļūst legāla, aiz kurām tā skaitās oficiāli iesvētīta, ‘atmazgāta baita”. Jo vairāk tirdzniecības centru tiek celti, jo vairāk būvlaukumu, jo vairāk pievestu preču, jo vairāk darba piegādātājiem, transportētājiem un jo ātrāk nauda atstāj ēnaino, izplūdušo kriminālo pasauli un pāriet uz legālu teritoriju.

Klaniem ir izdevies izmantot provinces struktūru attīstību, un tie ir gatavi grābt vēl vairāk. Tie bažīgi gaida, kad teritorijā sāksies lieli darbi — Aversas metro būve, Gracanizes lidosta, kas būs viena no lielākajām Eiropā un tiek būvēta pavisam netālu no lauku saimnieci* bām, kas piederēja Resnajam un Sandokanam.

Kazalezi klans ir izvietojis savu mantību pa visu provinci. Tikai Neapoles DDA pēdējos gados konfiscētais nekustamais īpašums vien ir 750 miljonus eiro vērts. īpašumu saraksti ir šausminoši. Tikai “Spar* taka’" lietā vien tika konfiscētas 199 ēkas, 52 zemesgabali; 14 uzņēmumi; 12 automobiļi un trīs ūdens transportlīdzekļi. 1996. gada tiesvedībā Skjavonem un viņa' uzticības personām konfiscēta manta 450 miljardu liru vērtībā — firmas, privātmājas, zemesgabali, ēkas un jaudīgas automašīnas (arī jaguārs, ar kuru Sandokans brauca, kad viņu arestēja pirmoreiz). Šādi apķīlājumi varētu iznīcināt jebkuru uzņēmumu, šie zaudējumi būtu izputinājuši ikvienu biznesmeni, šādi triecieni pa kabatu varētu nolaist uz grunti jebkuru ekonomisko interešu grupējumu. Jebkuru, tikai ne Kazalezi karteli. Katru reizi, kad gadījās lasīt, ka atkal konfiscētas mašīnas, katru reizi, kad vizualizēju DDA sastādītos bosiem konfiscēto īpašumu sarakstus, man uznāca apnikums un pagurums, jo, lai kurp es skatītos, visur redzēju tikai viņus. Visur. Zemesgabalos, mocarellās, lauku saimniecībās, pagrabos, autostāvvietās, siernīcas, hoteļos, restorānos... Likās, kamora ir visvarena, es nespēju iedomāties neko, kas tai nepiederētu.

Bija kāds uzņēmējs, kurš vairāk par jebkuru citu bija baudījis absolūtu varu, proti, kļuvis noteicējs pār visu — tas bija Dante Pasarelli no Kazaldiprinčipes. Pirms daudziem gadiem viņu arestēja un apsūdzēja par dalību kamorā — viņš bijis Kazalezi klana kasieris —, prokuratūra pieprasīja brīvības atņemšanu uz astoņiem gadiem pēc 416.a panta. Viņš bija ne tikai viens no daudzajiem uzņēmējiem, kas bīdīja biznesu kādā klanā vai ar klanu palīdzību. Pasarelli bija absolūtais biznesmenis, viņš bija numur viens, vistuvākais, visuzticamākais. Viņam savulaik bija piederējis ļoti labi apmeklēts bakalejas veikals, un ar veiksmi delikatešu tirdzniecībā acīmredzot bijis gana, lai viņš tiktu izraudzīts par klana kapitāla un citu līdzekļu investoru. Viņš kļuva par vairumtirgotāju un vēlāk arī par rūpnieku — no makaronu biznesa viņš pārmetās uz būvniecības sektoru, pēc tam cukuru, sabiedrisko ēdināšanu un pat futbola klubiem. Pēc Antimafijas izmeklēšanas direkcijas (DIA) aplēsēm, Dantes Pasarelli īpašumu kopvērtība sasniedza no 300 līdz 400 miljoniem eiro. Labu tiesu šīs bagātības bija ienesusi dalība dažādās akciju sabiedrībās un tas, ka viņš kontrolēja krietnu lauksaimniecības un pārtikas nozares tirgus daļu. Viņam piederēja akciju kontrolpakete vienā no lielākajām itāļu cukurfabrikām. Passarelli Dante e figli bija līderis gatavo ēdienu tirdzniecībā — viņa firmai konkursa kārtībā tika piešķirts līgums, kas deva tiesības sniegt ēdināšanas pakalpojumus Santamarijas Kapuaveteres, Kapujas un Sesaaurankas slimnīcās. Viņam piederēja arī simtiem dzīvokļu, biroju un ražotņu. Kad viņu 1995. gada 5. decembri arestēja, šo mantu konfiscēja, un tās bija daudz — deviņas ēkas Villaliterno, viens dzīvoklis Santamarijā Kapuaveterē, vēl viens Pinetamarē, māja Kazaldiprinčipē. Turklāt ari zemes īpašumi Kastelvolturno, Kazaldiprinčipē, Villali-terno, Kančelloarnonē, lauksaimniecības komplekss Labalcana Santamarijā Lafosā ar 209 hektāriem zemes un kādām četrdesmit saimniecības ēkām. Vēl jāpiemin viņa acuraugs Anjra III, supergrezna jahta ar desmitiem istabu, parketu un ūdensmasāžas vannu, kas bija pietauvota Gallipoles dokā. Uz šīs jahtas Sandokans ar savu dzīvesbiedri bija devušies kruīzā pa Grieķijas salām. Izmeklēšanā pamazām tika konfiscēti vēl citi īpašumi, kad 2004. gada novembrī Danti Pasarelli atrada mirušu — izkritušu pa kāda sava dzīvokļa balkonu. Līķi uzgāja sieva. Galva sašķīdusi, mugurkauls salauzts. Notikušā apstākļus vēl aizvien noskaidro. Nav skaidrs, vai tas ir nelaimes gadījums, vai kārtējo reizi kāds pielicis roku, lai palīdzētu uzņēmējam nokrist no puspabeigtā balkona. Pēc viņa nāves visi īpašumi, kas būtu tikuši valstij, atgriezās ģimenes valdījumā. Pasarelli kā uzņēmējs bija dzimis laimes krekliņā — pateicoties savai apsviedībai un caursišanas spējai, viņš bija sagrābis sev tik lielu kapitālu, ka nespēja vairs to savākt, un tas tikai vairoties vairojās. Bet tad Pasarelli ceļā uzradās šķērslis, tiesas norīkotās pārbaudes, un viņam neizdevās pasargāt savus īpašumus no konfiskācijas. Uzņēmēja talants bija ļāvis viņam uzbūvēt impēriju, bet nespēja nosargāt sapelnīto izrādījās viņam liktenīga. Klani nepieļauj kļūdas. Kad procesa laikā Sandokanam tika paziņots, ka Dante Pasa-relli ir miris, boss tikai mierīgi noteica: “Miers viņa dvēselei"

Klanu vara bija un palika cieta kā dzelzsbetons. Viņu spēku es sajutu tieši būvlaukumos — uz paša ādas, ar savām iekšām. Nostrādāju celtniecībā vairākas vasaras — lai dabūtu darbu objektā pie betona maisītāja, man pietika būvmeistariem pateikt, no kurienes esmu, un neviens man neatteica darbu. No Kampānijas nāca labākie Itālijas celtnieki — visizdarīgākie, visātrākie, vislētākie, vismazāk čakarīgie. Darbs bija zvērīgi smags, un es tā arī neiemācījos to īpaši labi. Štrunts par to, ka tas varēja būt tīri ienesīgs, ja vien es būtu bijis gatavs ielikt tajā visus savus spēkus, mobilizēt visus muskuļus un enerģiju bez atlikuma. Strādāt jebkuros laika apstākļos — gan ar slēpotāja masku, gan apenēs. Iebraukt betonā ar rokām un degunu bija vienīgā iespēja saprast, uz ko balstās klanu reālā vara.

Tā pamatīgi celtniecības biznesa mehānismus es izpratu tikai tad, kad trīsdesmit trīs gadu vecumā nomira Frančesko Jakomino. Darba kombinezonā viņu atrada uz ietves plātnēm via Quattro Orologi un via Gabriele D’ Annunzio krustojumā Erkolano. Viņš bija nokritis no sastatnēm. Pēc šī nelaimes gadījuma visi metās bēgt, pat topogrāfi. Neviens neizsauca ātros, baidoties, ka tie var atbraukt, pirms viņi paspēs aizlaisties. Viņi laidās mukt, atstājot mirstošo, asiņojošo ķermeni uz ielas. Kārtējais līķis celtniecības sektorā, es nodomāju, katru gadu Itālijā trīssimt celtnieku ņem nelabu galu, un nez kāpēc man ir grūti samierināties ar šo ziņu. Jakomino nāve manī uzjundīja dusmas, kuras drīzāk atgādināja astmas lēkmi, nevis stāvokli, kas raksturīgs tiem, kam uzdod nervi. Man būtu gribējies rīkoties kā Lučano Bjančardi, romāna “Smagā dzīve" galvenajam varonim, kas ierodas Milānā pilns apņēmības uzlaist gaisā Pirelli ēku, lai atriebtos par 1954. gada maijā Ribollas raktuvju, tā saukto Kamoras šahtu, sprādzienā bojāgājušajiem četrdesmit astoņiem kalnračiem. Raktuves bija šādi nosauktas drausmīgo darba apstākļu dēļ. VarbūUarī man vajadzēja izvēlēties kādu daudzstāvu ēku, to Ēku, ko spert gaisā, bet, pirms es ļāvos šizofrēniskajai domai kļūt par teroristu, es savās astmatiskajās dusmās atminējos Pazolini rakstu “Es zinu”, viņa vārdus, kas mokoši džinkstēja man ausīs kā muzikāls dzingls. Un tā nu es vairs nemeklēju daudzstāvu ēkas, ko spridzināt, bet gan devos uz Kazarsu, uz Pazolini kapu, turklāt viens, kas ir vēl patētiskāk nekā kompānijā ar kādu, barā, ar iasītāju-fanu grupu, ar draudzeni. Es spītīgi devos turp viens.

Kazarsa ir skaista vieta, viena no vietām, kurā kāds varētu gribēt dzīvot un pārtikt no rakstniecības, tomēr diez vai šis kāds varētu gribēt doties vēl tālāk, pārkāpt elles līniju. Es devos pie Pazolini kapa ne jau tāpēc, ka gribētu viņu pieminēt vai izpildīt kādu svinīgu rituālu. Pjērs Paolo Pazolini. Trīs vienīgais vārds, kā mēdza sacīt dzejnieks Džordžo Kaproni, bet viņš nav ne mans pasaulīgais svētais, nedz literārais Kristus. Tomēr tobrīd man bija jāatrod vieta, kur vēl ir iespējams padomāt un nekaunēties no vārda varas. Tā ir vara, kas ļauj rakstīt par varas mehānismiem, raugoties pāri sižetiem vai detaļām. Man gribējās padomāt par to, vai vēl aizvien ir iespējams saukt vārdus, citu pēc cita, norādīt sejas, aplūkot ķermeņus atsevišķi no noziegumiem, proti, kā varas arhitektūras elementus. Vai vēl aizvien ir iespējams kā cūkai trifeļu meklētājai saost realitātes dinamiku, varas apliecinājumus bez metaforām, bez pastarpinājumiem, izcirsties tiem cauri tikai ar vārda griezīgajiem asmeņiem.

Iekāpu neiedomājami gausā vilcienā Neapole-Pordenone ar nosaukumu “Marko Polo” — diezgan daiļrunīgi, ja ņem vērā attālumu, kas tam bija jānobrauc, it kā Friuli province atrastos aiz trejdeviņiem kalniem. Attālums nudien likās milzīgs — izbraucis no Neapoles bez desmit astoņos vakarā, es iebraucu Friuli tikai septiņos divdesmit no rīta, turklāt visu nakti drausmīgā aukstuma dēļ nebiju ne acu aizvēris. No Pordenones līdz Kazarsai aizkūlos ar autobusu, izkāpu un, galvu nodūris, devos uz priekšu, it kā lieliski zinātu ceļu uz savu galamērķi.

Protams, es apmaldījos. Klīdu uz labu laimi, līdz beidzot nonācu via Valvasone, kas ir netālu no kapiem, kur atdusas Pazolini un visa viņa ģimene. Pie vārtiem kreisajā pusē atrodas tukša, svaigi uzrakta dobe. Piegāju pie šī zemes pleķa, kura centrā ir divas balta marmora plāksnes, un ieraudzīju kopiņu. Pier Paolo Pasolini (1922-197$). Mazliet tālāk mātes kaps. Vairs nejutos tik vientuļš un, dūres sažņaudzis, centos izmurmināt laukā savas dusmas, līdz nagi sāka griezties miesā. Sāku izrunāt savu paša “es zinu”, sava laika zināšanu.

Es zinu, un man ir pierādījumi. Es zinu, kur meklējami tautsaimniecības pirmsākumi un pēc kā tie ož. Pēc veiksmes un uzvarām. Es zinu, kādi ir peļņas sviedri. Es zinu. Un vārda patiesības spēks nepadara cilvēku par cietumnieku, jo tas apņem visu un pierāda visu. Tam nav vajadzīgi nekādi pretpierādījumi vai izmeklēšanas pasākumi. Tas novēro, izvētī, aplūko, uzklausa. Tas zina. Tas neliek būrī, un liecinieki to neņem atpakaļ. Neviens nenožēlo. Es zinu, un man ir pierādījumi. Es zinu, kur ekonomikas mācību grāmatas pazūd un kur to formulas pārvēršas matērijā, lietās, dzelzī, laika izteiksmē un līgumu klauzulās. Es zinu. Pierādījumi nav noslēpti nekādos USB spraudņos, kas norakti dziļās bedrēs. Man nav kompromitējošu videomateriālu, kas būtu noslēpti kādā garāžā, nepieejamā kalnu ciematā. Manā rīcībā nav ari slepeno dienestu apzīmogotu dokumentu. Man ir neatspēkojami subjektīvi pierādījumi, ko skatījušas manas acis, ko dzirdējušas manas ausis, — Šos vārdus, ko vēl stiprākus dara emocijas, kuras likušas tiem atbalsoties pret dzelzi un koku. Es redzu, dzirdu, skatos, runāju un varu liecināt, pateikt tos vārdus, kas nezaudē spēku pat izčukstēti. "Nav tiesa” — tieši ausī tiem, kas paraduši klausīties varas mehānismu sarīmētajos ūdens gabalos. Patiesība ir subjektīva — ja mēs spētu to noreducēt līdz objektīvai formulai, mums būtu darīšana ar ķīmiju. Es zinu, un man ir pierādījumi. Tāpēc es runāju — par šīm patiesībām.

Mēģinu vienmēr nomākt bažas, kas mani pārņem katru reizi, kad izeju uz ielas, kad kāpju pa trepēm, braucu ar liftu, kad noslauku kājas uz tepi laša un kāpju pāri slieksnim. Es nespēju “necepties” par to, kā tiek būvēti daudzdzīvokļu nami un privātmājas. Ja vien ir kāds, kas gatavs mani uzklausīt, man ir grūti savaldīties un nepastāstīt, kā tiek uzdragāts stāvs pēc stāva līdz pat jumtam. Es to nedaru tāpēc, ka mani grauztu kaut kāda visaptveroša vainas apziņa vai nepieciešamība morāli izpirkt tos, kas ir izdzēsti no vēsturiskās atmiņas. Drīzāk es mēģinu nokratīt no sevis to brehtisko mehānismu, ar ko esmu apradis tiktāl, ka pieķeru sevi domājam par vēsturi kā radījumu ar rokām un kājām. Es vairāk domāju par mūždien tukšajiem šķīvjiem, kas noveda pie Bastīlijas ieņemšanas, nekā par jakobīņu un žirondistu paziņojumiem. Es nespēju nedomāt, tā vienmēr ir bijusi mana nelaime — gluži kā cilvēkam, kurš, skatīdamies uz Vermēru, domā par to, kas ir jaucis krāsas, stiepis audeklu, darinājis pērļu auskarus, un gleznu īpaši neredz. Tas nudien ir perversi. Kad redzu kāpņu laukumiņu, es nespēju neatcerēties betona maisīšanas ciklu. Kad pamanu logu rindas, man atmiņā uzreiz ataust sastatņu sliešanas noslēpumi. Man neizdodas izlikties, ka tā nav. Es redzu sienu, un acu priekšā pavīd java un ķelle. Varbūt dažos meridiānos dzimušajiem ir vienreizējas attiecības ar dažām vielām. Galu galā, dažādus materiālus dažādās vietās jau neuztver vienādi. Šķiet, Katārā naftas un benzīna smaka tiek asociēta ar sajūtām un smaržām, kas valda milzu rezidencēs, ar saulesbrillēm un dārgiem limuzīniem. Tā pati skāņā akmeņogļu smaka Minskā atgādina tumsnējas sejas, gāzes noplūdes un nokvēpušas pilsētas. Savukārt Beļģijā ķiploku smaka saistās ar itāļiem, bet sīpoli tiek asociēti ar magribiešiem. Tas pats Itālijā sakāms par betonu — visi dienvidi ož pēc betona. Tā ir dienvidu nafta. Viss rodas no betona. Dienvidos nav radusies neviena biznesa impērija, kas nebūtu gājusi cauri celtniecībai — konkursiem, līgumiem, pagrabiem, betona sagādei, materiāliem, javai, ķieģeļiem, sastatnēm, darbiniekiem. Lūk, tas ir itāļu uzņēmēja instrumentārijs. Ja viņa impērijas "kājas" nestāv betonā, uz veiksmi viņam necerēt. Celtniecība ir visvienkāršākais arods, ar ko visīsākajā laikā uztaisīt naudu, iekarot uzticību, pirms vēlēšanām pieņemt darbā pietiekami daudz cilvēku, izmaksāt algas, savākt sev finansējumu un izreklamēt savu ģīmi uz būvējamo namu fasādēm. Celtniecībā strādājošam uzņēmējam vajadzīgs starpnieka un plēsoņas talants. Viņam jābūt velnišķīgi pacietīgam birokrātisko papīru rakstītājam; jāspēj bezgalīgi ilgi gaidīt, līdz beidzot kā stalaktīta piliens nāks atļauja. Kā plēsonīgs putns viņš lidinās pār necilām teritorijām, lai par sviestmaizi sagrābtu sev kādu zemes pleķīti, kas tiek noglabāts līdz brīdim, kad katru olekti, katru čūkslāju tajā var pārdot par pasakainu cenu. Uzņēmējs plēsoņa zina, kas darāms ar knābi un nagiem. Itālijas bankas, kas, šķiet, pastāv tikai būvuzņēmēju vajadzībām, piešķir viņiem maksimālus kredītus, un pat tad, kad viņš nav tos pelnījis, jo ar viņa celtajiem namiem nepietiek, lai garantētu aizdevumu atmaksu, vienmēr uzrodas kāds draudzīgs labdaris, kas ir gatavs garantēt viņa vārdā. Cementa un ķieģeļu konkrētība ir vienīgais, ko itāļu bankas atzīst par patiešām taustāmu. Pētniecība, laboratorijas, lauksaimniecība, daiļamatniecība banku direktoru acīs vienmēr ir kaut kādas mīklainas teritorijas, tālas planētas bez smaguma centra. Toties istabas, stāvi, flīzes, telefona un strāvas kontaktligzdas gan tiek atzītas visā to konkrētībā. Es zinu, un man ir pierādījumi. Es zinu, kā ir būvēta puse Itālijas. Varbūt pat vairāk nekā puse. Es pazīstu rokas, pirkstus, projektus. Un smiltis. Smiltis, ar kurām celtas daudzstāvenes un debesskrāpji, kvartāli, parki, villas. Kastelvolturno neviens nav aizmirsis bezgalīgās smago auto rindas, kas izgrāba Volturno upes smiltis. Rindu rindām milzu smagie brauca gar zemnieku īpašumiem, un šādus dzelzs un gumijas milzeņus zemnieki redzēja pirmo reizi mūžā. Viņiem bija izdevies palikt savā zemē, neaizbraukt, un nu viņu acu priekšā viss tika vests prom. Tagad šīs smiltis atrodas Abruco blokmājās, Varēzes, Aziago un Dženovas daudzstāvu namos. Tagad vairs nav upes, kas ietecētu jūrā, bet gan jūra, kas ieplūst upē. Tagad Volturno var ķert jūras asarus, un zemnieku tai pusē vairs nav. Palikuši bez zemes, viņi sāka audzēt govis, pēc govīm viņi izmēģināja laimi ar maziem būvuzņēmumiem, par strādniekiem pieņemdami darbā nigē-riešu un dienvidafrikāņu izcelsmes jauniešus, kam vairs nebija sezonas darba fermās. Un, ja viņi nesadarbojās ar klanu uzņēmumiem, tad ātri vien ņēma nelabu galu. Es zinu, ил man ir pierādījumi Lai ari rakšanas firmām bija atļauts ņemt tikai nelielus daudzumus, patiesībā tās aprija veselus kalnus. Sadrupināti un betonā iejaukti kalni un pauguri nonāk visur — no Tenerifes līdz Sasuolo. Kad tika aizvestas lietas, pienāca laiks doties prom ari cilvēkiem. Sanfeličē Kančello kādā restorāniņā satiku pazīstamu meistaru vārdā Salvatore. Viņš izskatījās pēc staigājoša līķa — lai gan ne vecāks par piecdesmit, viņš izskatījās uz visiem astoņdesmit. Salvatore pastāstīja, ka desmit gadus strādājis ar betona maisītājiem — viņa uzdevums bijis sajaukt dūmu filtru putekļus ar betonu. Klana firmas ir uzgājušas, ka šādi, slepus maisot klāt atkritumus, uzņēmumi var atļauties startēt konkursos ar tādām cenām, kas konkurē pat ar ķiniešiem. Tagad garāžās, sienās un kāpņu laukumiņos ir iebetonēta inde. Nekas jau nenotiks, varbūt kāds strād-nieciņš, varbūt tas pats no Ziemeļāfrikas, ieelpos putekļos un pēc dažiem gadiem noliks karoti, domādams, ka viņam nav paveicies ar vēzi.

Es zinu, un man ir pierādījumi. Itāļu uzņēmēju veiksme nāk no cementa. Viņi paši ari ir tikai viens posms cementa ciklā. Es zinu, ka pirms cilvēku pārtapšanas fotomodeļos, menedžeros ar jahtām, finansu grupu agresoros, laikrakstu bosos, ir bijis cementa posms. Pirms un aiz visām šīm pārvērtībām stāv cements, apakšlīdzējas firmas, smiltis, akmens šķembas, mašīnas, kas pilnas ar strādniekiem, kuri naktī strādā un rīta gaismā izgaist, satrunējušas sastatnes un viltoti apdrošināšanas papīri. Sīs sienas un mūri “nes” visu Itālijas tautsaimniecību. Vajadzētu grozīt konstitūciju, ierakstīt, ka valsts pamatā ir cements un celtnieki. Viņi ir tēvijas tēvi, nevis FerruČo Parri, Luidži Einaudi, Pjetro Nenni vai komandieris Valerio Borgēze. Tieši nekustamo īpašumu spekulanti, cementa rūpnīcas, līgumi, dzīvojamo māju bloki un avīzes Itāliju aiz čupra izvilka no skandālu purva, kurā tā bija nonākusi pēc Mikeles Sindones bankas kraha 1974. gadā, nepieļaujot katastrofālas SVT sankcijas.

Celtniecība ir kā žņaudzējčūska, kas sagrābj savos apkampienos dažu labu kamoristu — kad tas ir pastrādājis kā pasūtījuma slepkava, reketieris vai sargs, viņam piedāvā celtnieka vai pat atkritumu savācēja darbu. Starp citu, skolās būtu vērtīgāk nevis rādīt filmas vai lasīt audzinošas lekcijas, bet gan savākt topošos kamoristus un pavadāt viņus pa būvlaukumiem, parādīt, kāds liktenis viņus sagaida. Ja paveiksies nodzīvot ilgāk un nenonākt cietumā, viņi varēs novecot būvlaukumā un atkrēpot asinis un kaļķa putekļus. Kurpretim uzņēmēji un darbu menedžeri, kas, bosuprāt, labi pārzina savu darbu, būs ieguvuši miljonus. Šai darbā cilvēki mirst, un visu laiku. Jābūvē ātri, turklāt jātaupa uz visiem drošības pasākumiem, un ciarba laika noteikumi ir priekš kaķiem. Maiņas ir necilvēcīgi ilgas — no deviņiem rītā līdz pusnaktij, jāstrādā ir ari sestdienās un svētdienās. Samaksa ir simt eiro nedēļā, plus piecdesmit eiro par katrām desmit svētdienas vai nakts stundām. Jaunākie rauj pat piecpadsmit stundas no vietas. Varbūt šņauc kokaīnu. Kad būvlaukumā kāds mirst, tiek iedarbināts atstrādāts mehānisms — mirušo aiznes un tiek imitēts ceļu satiksmes negadījums. Līķi ieliek mašīnā un nogāž no klints, neaizmirstot pielaist mašīnai uguni. Apdrošinātāju samaksātā summa tiek atdota ģimenei kā kompensācija. Nereti avāriju inscenētāji paši gūst smagas traumas, īpaši tad, kad mašīna ar līķi pirms aizdedzināšanas jāietriec sienā. Būvmeistara klātbūtnē šis mehānisms parasti darbojas gludi, bet, kad viņa nav, strādniekus bieži vien pārņem panika. Tādos gadījumos smagi ievainotais, t. i., gandrīz mirušais, tiek atstāts kādas ielas malā pa ceļam uz slimnīcu. Viņi aizbrauc turp ar mašīnu, rūpīgi noliek zemē ievainoto un metas bēgt, Tikai visskrupulozākie pedanti sauc ātros. Varbūt tāpēc, ka tie, kas piedalās smagi ievainota cilvēka slēpšanā vai atstāšanā bez palīdzības, lieliski zina, ka tāds pats liktenis piemeklēs viņus pašus, ja gadīsies uzdurties uz kāda asuma vai sasisties līdz nāvei. Tu vari būt drošs kā bankā — tas, kurš strādā tev līdzās, briesmu gadījumā tev vispirms palīdzēs un pēc tam dos pēdējo žēlastības dūrienu un tiks no tevis vaļā. Tāpēc būvlaukumos valda tāda kā neuzticēšanās gaisotne. Bet blakus stāvošais var izrādīties tavs bende, un otrādi. Viņš tev tīšuprāt nedarīs pāri, tikai ļaus uz trotuāra nosprāgt vai aizdedzinās automašīnu ar tavu līķi/Visi celtnieki zina — tāda ir dzīve. Tieši Dienviditālijas uzņēmumi dod labākās garantijas. Tās izdara darbu un dodas prom, turklāt bez lieka trokšņa tiek galā ar visām nepatikšanām. Es zinu, un man ir pierādījumi, Un šiem pierādījumiem ir vārdi. Septiņos mēnešos Ziemeļneapoles būvlaukumos dzīvību zaudēja piecpadsmit celtnieki. Nokrituši., pakrituši zem ekskavatora kausa vai sašķaidīti ar celtņa strēli, pie kura kloķiem sēž garajās darba stundās pārguris operators. Jāstrādā ātri. Pat ja būvobjektos darbs rit uz priekšu gadiem, apakšlīguma firmai aši jāatbrīvo vieta nākamajai. Strādā, iekasē naudu un tinies. Vairāk nekā 40% Itālijas celtniecības firmu ir no dienvidiem. Avarso apkārtnes, no Neapoles vai Salerno komūnas. Dienvidos vēl aizvien var rasties jaunas ekonomikas impērijas, ekonomikas tīkla acīm vēl ir, kur savilkties, un sākotnējās līdzekļu uzkrāšanas līdzsvars vēl nav iestājies. No Apūlijas līdz Kalabrijai dienvidos vajadzētu izkārt uzrakstus LAIPNI LŪDZAM uzņēmējiem, kuri grib mesties cementa arēnā un pēc dažiem gadiem tikt uzaicināti smalkos Romas un Milānas salonos. Šis LAIPNI LŪDZAM ož pēc diezgan liela riska, jo gribētāju ir daudz un tikai retais noturas plūstošajās smiltīs. Es zinu. Un man ir pierādījumi. Jaunie būvuzņēmēji, banku un burulaivu īpašnieki, baumu prinči un jauno mauku majestātes slēpj savu peļņu. Varbūt viņiem vēl ir palikušas kādas sirdsapziņas druskas. Viņiem ir kauns deklarēt savu ienākumu avotu. Viņu paraugvalstī, viņu ideālajās ASV, uzņēmējs, kas kļuvis par finanšu dūzi un sasniedzis slavas un veiksmes virsotnes, nereti saaicina kopā jaunos analītiķus un ekonomistus, lai atklātu viņiem savas biznesa metodes un pastāstītu, kāds ceļš ejams uz uzvarām tirgū. Šeit valda klusums — nauda ir un paliek tikai nauda. Un veiksmīgie uzņēmēji, kas nāk no Aversas apkārtnes, nekaunoties nevienā acī, atbild: ‘‘Nopirku par desmit, pārdevu par trīssimt.” Kāds esot teicis, ka dienvidos varot dzīvot kā paradīzē. Vajagot tikai skatīties debesīs un nekad — zem kājām. Bet tas nav iespējams. la kā šeit cilvēkiem

atņemta jebkāda perspektīva, viņiem ir ari ierobežots redzeslauks. Ikviena perspektīva atduras pret balkoniem, griestiem, mansardiem, blokmājām, kopā sabūvētiem milzu namiem, savijušamies kvartāliem. Šeit neviens netic, ka no debesīm kaut kas varētu nokrist. Te ir gaidāma tikai lejupeja. Te ir grimšana bezdibenī. Turklāt aiz viena bezdibeņa vienmēr atklājas nākamais. Kad es bradāju pa istabām, kāpju pa trepēm, braucu ar liftiem, es nespēju to visu nesajust. Jo es zinu. Protams, ka tas ir perversi. Un tāpēc ik reizi, kad apgrozos labāko un bagātāko uzņēmēju sabiedrība, es nejūtos labi. Pat ja šie kungi ir eleganti, runā mierīgā balsī un balso par kreisajiem. Es jūtu kaļķa un cementa smaržu, kas nāk no viņu zeķēm, no smalkajām Bulgāri aproču pogām, no viņu grāmatplauktiem. Es zinu. Es zinu, kas ir būvējis manu pilsētu un kas vēl aizvien to būvē. Es zinu, ka šovakar no Redžo Kalabrijas atiet vilciens, kas ceturksni pāri pusnaktij piestās Neapolē un tad brauks tālāk uz Milānu. Tas būs pilns. Un stacijā noputējuši busiņi un fiati Punto savāks puišus un aizvedīs viņus uz jauniem būvlaukumiem. Tā ir emigrācija bez konkrēta pieturas punkta, ko neviens nepētīs un nevērtēs, jo tā atstāj pēdas tikai un vienīgi kaļķa putekļos. Es zinu, kāda ir mana laika patiesā Konstitūcija un kas padara uzņēmumus bagātus. Es zinu, cik daudz asiņu ir katrā stabā. Es zinu, un man ir pierādījumi. Es varu brīvi runāt.

DONS PEPINO DIANA

Kad domāju par klanu cīņu Kazaldiprinčipē, Sančipriano; Kaza-pezennā un visās klanu pārvaldītajās teritorijās no Paretes līdz Formijai, man vienmēr nāk prātā balti palagi. Baltie palagi; kas karājas no visiem balkoniem, uz veļas auklām, kas piesietas pie vai ikviena nožogojuma vai katra otrā loga. Balts, viss tik balts, baltu plankumu lietus. Sadi tika izrādītas dusmu sēras tai dienā, kad 1994. gada martā apglabāja donu Pepino Dianu — man bija sešpadsmit gadu. Kā parasti, mani pamodināja tante, tomēr todien viņa bija dīvaini brutāla: viņa mani pamodināja, noraujot palagu, kurā biju ietinies, tas atgādināja salami desas izritināšanu no papīra. Daudz netrūka, lai es izveltos no gultas. Tante neko neteica un ar pamatīgu troksni aizklidzināja prom, it kā ar kāju dauzīšanu būtu kas līdzēts. Viņa piesēja šo palagu pie veļas auklas tik stipri, ka pat viesuļvētra nespētu to aiznest. Atrāvusi līdz galam logu, viņa ielaida dzīvoklī balsis no āra un ļāva aizplūst mājas trokšņiem — viss bija vaļā, pat skapīši un plaukti bija vaļā. Atceros, milzīgs skautu pūlis priekšzīmīgu bērnu centībā nodziedāja savu nesarežģīto melodiju un, likās, dīvainajiem dzeltenzaļajiem lakatiem plīvot, nesa sev līdzi arī pamatīgas dusmas, jo dons Pepino bija viens no viņiem. Man vairs nekad nav gadījies redzēt tik nervozus skautus, kam tik maz rūpētu visi viņu labās uzvedības un pareizās stājas kanoni, kas vienmēr viņus pavada garajos pārgājienos. No tās dienas man palikuši atmiņu plankumi, kas atgādina dalmācieša kažoku.

Dona Pepino Dianas dzīvesstāsts ir īpatnējs, no tiem, kas jānoglabā kaut kur dziļi sevī. Rīkles dziļumos, sažņaugts dūrē, tuvu pie sirds muskuļa, kaut kur asinsvados. Ar viņu notikušais negadās bieži, un daudziem par to nekas nav zināms.

Dons Pepino bija studējis Romā, un tur viņam arī vajadzēja palikt, taisīt karjeru tālu no dzimtās puses, tālu no provinces zemes, kurā notiek netīras rebes. Viņam bija lemta garīdznieka karjera, kā jau krietnam pilsoniskam dēliņam pienākas. Bet viņš piepeši izlēma atgriezties Kazaldiprinčipē, it kā nespētu tikt vaļā no kādām atmiņām, paraduma vai smaržas. Varbūt tā rīkojas cilvēks, ko mūžam vajā dažādas uzmācīgas iedomas par to, ka ir kaut kas jādara, un viņš nespēj likties mierā, to neizdarījis vai vismaz nepamēģinājis to izdarīt. Vēl pavisam jauniņs, dons Pepino kļuva par Sv. Nikolas baznīcas priesteri Bari. Šīs baznīcas modernā struktūra un estētiskais veidols likās kā radīti viņa pārliecībai par savas dzīves misiju. Viņš braukāja apkārt džinsos, nevis talārā, kā to līdz šim bija darījuši priesteri, kuru autoritāte bija tikpat drūma ka viņu valkātais paltraks. Dons Pepino neausījās, cenšoties izzondēt dažādus ģimeņu kašķus, viņš nelasīja morāli večiem, kam bija gadījies “aizšaut pa kreisi', neņēmās mierināt ragneses, bet organiski pārmainīja provinces priestera lomu. Viņš bija izlēmis interesēties par varas dinamikas procesiem — ne tikai par varas radīto nabadzību, jo viņš gribēja ne vien apkopt brūces, bet izprast metastāžu mehānismus, apturēt gangrēnu, nocirst saknē to, kas viņa zemi bija pārvērtis par cilvēkēdeiīgu kapitāla zelta bedri. Šad un tad viņš atklāti uzsmēķēja pa cigāram, kam citviet neviens nepievērstu īpašu uzmanību, sak, liela muiža, bet šeit priesteri mēdza izrādīties, kā viņi atsakās no visa liekā, aiz slēgtām durvīm laiski ļaujoties savām sīkajām vājībiņām. Dons Pepino bija izlēmis aizvien vairāk ļaut sev izskatīties pēc sevis paša, it kā cenšoties garantēt pārskatāmību zemē, kur ir tik daudz seju, kuras gatavas imitēt to, kas tām attēlojams, kurām ir iesaukas, kas pašas par sevi jau nes varu, ar kuru to īpašnieki vēlas piesūkties līdz matu saknēm. Būdams zvērināts darbaholiķis, viņš bija sācis veidot palīdzības centru, kur Āfrikas imigranti varētu saņemt pirmo atbalstu — pārtiku un jumtu virs galvas. Šos cilvēkus bija kaut kur jāuzņem, lai nepieļautu to, ka klani sāk no viņiem veidot lieliskus karotājus — vēlāk gan tieši tas ari notiks. Lai īstenotu šo projektu, viņš tajā ieguldīja ari paša ietaupījumus, kas bija radušies mācību laikā. Gaidīt atbalstu no valsts iestādēm var būt tik lēna un ķēpīga padarīšana, ka vienkārši nolaižas rokas. Būdams priesteris, viņš pieredzēja bosu maiņu, Bardellino novākšanu, Sandokana un Pusnakts Resnā varas bakhanālijas, Bardellino un Kazalezi klanu, kā ari veiksmīgo uzņēmēju slaktiņus.

Viena epizode, kas ir iezīmējusies tālaika hronikās, ir saistīta ar mašīnu korteža braucienu apkārtnes ielās. Bijis ap sešiem pēcpusdienā, kad kāds desmits mašīnu sākušas mest apļus ap ienaidnieku mājām. Skjavones uzvarošie vīri bija sadomājuši provocēt savus pretiniekus viņu pašu mājās. Es biju vēl tīrais sīkais, bet mani brālēni dievojas, ka esot to redzējuši savām acīm. Automašīnas lēni braukušas pa Sančipriano, Kazapezennas un KazaldiprinČipes ielām, vīri sēdējuši jāteniski, viena kāja mašīnā, otra izkārta pa logu. Visi maskās un automātiem rokā. Braukuši gliemeža gaitā. Pakāpeniski kortežam piebiedrojušies jauni un jauni kamoristi, kas nākuši laukā no mājām ar pistolēm vai pusautomātiem un kātojuši nopakaļ mašīnām. īsta publiska bruņotu kamoristu parāde “mēs pret viņiem”. Viņi nostājušies zem pretinieku māju logiem. Tajās dzīvoja tie, kas bija uzdrīkstējušies pretoties viņu virsvaldībai.

— Nāciet laukā, sūdabrāļi! Iznāciet... ja jums ir pauti!

Sī demonstrācija ilga vismaz stundu. Neviens tai netraucēja, tikai veikalu un bāru aizvirtņi momentā tika nolaisti. Divas dienas miestā valdīja pilnīga komandantstunda. Neviens negāja laukā no mājas, pat pēc maizes ne. Dons Pepmo saprata, ka jāizstrādā cīņas plāns. Bija skaidri jānosprauž veicamie uzdevumi un no vienkāršiem protestiem jāpāriet uz organizētiem protestiem, panākot jauna līmeņa dalību visās apvidus baznīcās. Viņš uzrakstīja negaidītu dokumentu, ko parakstīja visi Kazaldiprinčipes un apkārtnes priesteri. Tas bija reliģisks, kristīgs teksts ar jaušamu izmisuša cilvēka cieņas pieskaņu, kurā lietotie vārdi pēkšņi ieguva universālu skanējumu, — to vispārcilvēcislmms spēja iziet ārpus reliģijas robežām un likt mafijas bosu pārliecinātajām bal- -slm nodrebēt, jo uzdzina viņiem lielākas bailes nekā Antimafijas prokuratūras sarīkots zibenskarš, karjeru un betonmaisītāju konfiscēšana j vai noklausīta telefonsaruna.par rīkojumu nogalināt. Sis bija dzīvs dokuments ar romantisku, izteiksmīgu virsrakstu: “Es mīlu savu tautu, tāpēc neklusēšu.” So rakstu priesteris izplatīja Ziemassvētku dienā, viņš nepiekāra apdrukātās lapas pie dievnama durvīm, atšķirībā no Lutera viņam nebija jāreformē Romas baznīca, donam Pepino bija citas lietas, par ko domāt, proti, mēģināt saprast, kā būvēt ceļu, kas ietu pāri varas segmentu robežām, to vienīgo, kas spētu apdraudēt kamoras ģimeņu finansiālo un kriminālo autoritāti.

Dons Pepino izveidoja šādu ceļu biezajā vārdu slānī un izdabūja no sintakses līkločiem tādu publiski runātā vārda spēku, kādu vien skaidri izrunāts vārds vispār var iegūt. Viņam nepiemita tiem intelektuāļiem raksturīgais kūtrums, kuri spriedelē, ka vārdi mūsdienās jau sevi esot izsmēluši un vienkārši aizpilda dzirdes telpu. Vārds savā konkrētībā ir kā apkopots atomu materiāls, ar kuru var iejaukties lietu mehānismos, ka java celtniecībā vai gals pneimatiskajam āmuram. Dons Pepino meklēja vajadzīgo vārdu kā spaini ūdens, ko uzgāzt visiem netīrajiem glūņām. Klusēšana šais zemēs nav banālā omertā (‘sazvērnieciska klusuciešana), ko simbolizē pāri acīm novilktas cepures un nodurts skatiens. Tā daudz lielākā mērā ir saistīta ar attieksmi “uz mani tas neattiecas”. Tā šaipusē ir visai izplatīta attieksme, un ne tikai — tā ir apzināta norobežošanās, kas atbilst patiesam vēlēšanu urnā ieliktam ' biļetenam. Vārds top par kliedzienu — kontrolētu, spalgu, augstu, tas tiek raidīts pret ložu necauršaujamu stiklu, vēloties, kaut tas sasprāgtu gabalos.

Bezspēcīgi mēs noskatāmies tik daudzu ģimeņu ciešanās, kas redz, kā viņu dēli kļūst par kamoras organizācijas upuriem vai pakalpiņiem. [..] Kamora šodien ir terorisma forma, kas iedveš bailes, kas uzspiež savus likumus un mēģina kļūt par tipisku Kampā-nijas sabiedrības elementu. Kamoristi ar ieročiem un vardarbīgām metodēm uzspiež nepieņemamus noteikumus — izspiešanas dēļ mūsu reģions ir kļuvis aizvien noplicinātāks, aizvien atkarīgāks no kamoras atmestās naudas, un tas ir zaudējis jebkādu autonomas attīstības potenciālu; piektā tiesa vai pat vairāk, kas jāatdod par ikvienu būvprojektu, var aizbiedēt pat visdrosmīgāko uzņēmēju; apdullinošo vielu kontrabanda, pārdošana un lietošana, kas marginalize mūsu jauniešus; neizglītotie, ko izmanto noziedzīgās organizācijas; sadursmes starp dažādiem grupējumiem, kas ir īsta sērga un prasa no mūsu ģimenēm daudz, pārāk daudz upuru; šie negatīvie piemēri attiecas uz visām pusaudžu aprindām, ar kurām kamora eksperimentē savās organizētās noziedzības un vardarbības laboratorijās. [..]

Dona Pepino galvenais mērķis bija atgādināt, ka ir jāiet uz priekšu, ka klanu varas vilni nevar apturēt tikai ar klusiem čukstiem pie biktskrēsla. Tāpēc viņš atsaucās uz praviešu balsīm, lai pamatotu to, ka vajag steidzami rīkoties, iziet ielās, apsūdzēt, kaut ko darīt — tas bija absolūti nepieciešams, lai pašu esamība nezaudētu jēgu.

Mūsu pravietiskais uzdevums apsūdzēt nedrīkst un nevar tikt neizpildīts — pats Dievs aicina mūs būt par praviešiem.

Pravietis ir sargs: viņš redz netaisnību, apsūdz to un pieprasa atgriezties pie Dieva sākotnējās bauslības. (Pēc Ecēhiēla, 3,16-18)

Pravietis atgādina pagātni un būvē uz tās jaunu tagadni. (Pēc Jesajas, 43)

Pravietis aicina dzīvot un pats dzīvo, domājot par citiem un daloties ciešanās. (Pēc 1. Mozus, 8,18-22}

Pravietis pirmām kārtām norāda uz taisnības ceļu. (Pēc Jeremijas 223 unjesajas 58)

Mēs lūdzam saviem priesteriem, mācītājiem un amata brāļiem runāt dievkalpojumos skaidru valodu katru reizi, kad ir vajadzīgs drosmīgs protests. Mēs prasām no Baznīcas, lai tā neatteiktos no savas pravietiskās lomas, lai apsūdzības un pasludināšanas instrumenti konkretizētos to spējā radīt jaunu, taisnīguma, līdzdalības un pilsoniskās ētikas vērtībās sakņotu apziņu.

Ar šo dokumentu priesteris necentās būt “politkorekts” pret politisko varu, jo tā, viņaprāt, bauda ne tikai klanu atbalstu, bet tai ar klaniem ir pat kopīgi mērķi. Viņš nemēģināja notušēt ari sociālo realitāti — dons Pepino atteicās pieņemt, ka dalība klanā varētu būt kāda cilvēka “kļūmīgs solis”, nepareiza izvēle, uzskatot, ka tā ir nevis nejaušība, bet gan precīzu apstākļu noteiktas likumsakarības, kurās izšķiroša nozīme ir precīziem mehānismiem un dziļiem, hroniskiem cēloņiem. Nedz Baznīca, nedz kāds no tās ganāmpulka šais teritorijās nekad nebija tik apņēmīgi centies tos izdibināt.

Dienvidnieku neticība un paļāvības trūkums pret jebkādām institūcijām ir skaidrojams ar laicīgās varas nespēju pietiekami efektīvi atrisināt sasāpējušās dienvidu problēmas, jo īpaši attiecībā uz darbu, dzīvojamo fondu, veselības aprūpi un izglītību;

vainojamas ir arī bieži vien pamatotās aizdomas par to, ka politiķi ir kamoras līdzzinātāji — pret atbalstu vēlēšanu cīņā, vai, pat tiecoties uz vieniem un tiem pašiem mērķiem, viņi nodrošina ka-moristu piesegšanu un dažādas privilēģijas;

visu laiku ir neskaidra riska un personiska apdraudējuma sajūta, ko rada neapmierinoša personu un mantas tiesiskā aizsardzība un tūļīga tiesu sistēma, kā arī likumu un citu instrumentu neprecizitāte [..]; tas itin bieži rada situācijas, kad dienvidnieki no laba prāta sauc palīgā klanu vai pieņem kamoras piedāvāto “jumtu”;

ап darba tirgū trūkst skaidrības, tāpēc darba atrašana mūspusē vairāk izskatās pēc "lietu bīdīšanas" kamoras un klientu starpā, nevis pēc savu tiesību izmantošanas saskaņā ar nodarbinātības likumu;

mēs kā mācītāji patiesas sociālās audzināšanas un sabiedrības izglītošanas labā nedarām neko vai darām pārāk maz, it kā Baznīcai vajadzētu kristiešus, kas nav nobrieduši kā cilvēki vai pilsoņi.

Pēc tam, kad 80. gadu beigās notika masveida uzbrukums Sančip-riano d’ Aversas karabinieru nodaļai, dons Pepino sarīkoja pret ka-moru vērstu gājienu. Sai uzbrukumā desmitiem cilvēku vēlējās iznīcināt karabinieru birojus un piekaut ierēdņus, jo daži karabinieri bija uzdrīkstējušies izšķirt divus kaušļus, kas plūcās svētajam aizbildnim par godu sarīkotas izrādes laikā. Sančipriano kazarmas ir iespiestas mazā, aklā ieliņā, no kuras maršaliem un jefreitoriem nebija atkāpšanās ceļa. Bosiem vajadzēja sūtīt zonas vadītājus, lai tie iejaucas un piebremzē šo dumpi, citādi karabinieru saujiņai būtu vāks, Tolaik galvenais boss bija Antonio Bardellino, un viņa brālis Ernesto bija pilsētiņas mērs.

Mēs, Kampānijas Baznīcu mācītāji, nevaram būt mierā, tikai nosodot šādas situācijas; cik vien tas ir mūsu spēkos, centīsimies jel apturēt šādas situācijas iedīglī, vajadzības gadījumā pārskatot un integrējot pastorālās rīcības saturu un metodes.

Dons Pepino sāka apšaubīt bosu kristīgumu un atklāti noliegt, ka kristīgajai ticībai un klanu biznesa, militārajai un politiskajai varai varētu būt kas kopīgs. Kamoras zemē kristīgā vēsts netiek uzskatīta par tādu, kas būtu pretrunā kamoristiskajām nodarbēm -— klana organizācija, kas galu galā strādā visu savu locekļu interesēs, tic, ka kristīgā bauslība nav pārkāpta, ka darbs nāk tai par labu. Nepieciešamību dabūt pie malas ienaidniekus un nodevējus kantoristi vērtē kā likumīgu pārkāpumu — bosi izvirza argumentus, pēc kuriem Mozus plāksnēs rakstītais bauslis “Tev nebūs nogalināt” ir apturams, ja nogalināšanas pamatā ir augstākstāvošs apsvērums, respektīvi, klana un tā vadītāju interešu aizsardzība, visas grupas, tātad kopīgā lieta. Slepkavība ir grēks, bet Kristus to nepieciešamības gadījumā sapratīs un piedos.

Antonio Bardellino Sančipriano d’ Aversā izmantoja t. s. duršanas rituālu, ko lieto ari Cosa Nostra: tas ir vecs, pamazām izzūdošs rituāls. Jaunpienācēja labajā rādītājpirkstā iedur ar kniepadatu un ļauj asinīm pilēt uz Pompeju Madonnas attēla. Pēc tam to piesvilina virs sveces un laiž apkārt pa klana vadītāju rokām, tiem stāvot ap galdu. Ja visi ka-moristi noskūpsta A4adonnu, jauniņais skaitās oficiāli pieņemts klanā. Kamoristiskā organizācija vienā laidā atsaucas uz reliģiju — ne tikai pielabināšanās vai senu paradumu vārdā, bet saskatot tajā garīgu spēku, kas nosaka visintīmākos lēmumus. Kamoras ģimenes, jo īpaši harismātiskākie bosi, bieži vien uzskata savu rīcību par ko līdzīgu Golgātai, it kā viņiem uz savas sirdsapziņas būtu jāuzņemas sāpes un grēku nasta, lai visiem pārējiem viņu valdījumā klātos labi.

Lubrano klans Pinjataro Madžorē par saviem līdzekļiem lika restaurēt fresku, kurā bija redzama Madonna. Tā ir "kamoras Madonna”, jo viņas aizstāvību bija nolūgušies augsta ranga Cosa Nostra mafiozi, kurus meklēja policija un kuri bija atbēguši uz Pinjataro Madžori no Sicīlijas. Nudien nav grūti iztēloties Toto Rimu, Miķeli Grēko, Lučano Lidžo vai Bernardo Pronvencano lūgšanu krēslā pie Madonnas freskas tupus lūdzamies, lai tās gaisma pavada viņus visos darbos un palīdz paglābties no vajātājiem.

Kad Vinčenco Lubrano tika attaisnots, viņš noorganizēja vairākus autobusus ar svētceļniekiem uz Sandžovanni Rotondo, lai pateiktos svētajam Padrem Pio, kuru uzskatīja par šī attaisnojošā sprieduma brīnumdari. Daudzās kamoras bosu villās ir Padres Pio statujas no terakotas vai bronzas, kas mats matā ir veidotas kā Kristus, kurš atplestām rokām stāv uz Cukura galvas kalna Riodežaneiro. Skampijā narkotiku noliktavās strādājošie nereti vienā reizē griež no hašiša trīsdesmit trīs stangas, kas simbolizē Kristus vecumu. Pēc tam viņiem ir trīsdesmit trīs minūšu pārtraukums, tad tie pārkrustās un turpina darbu. Tā ir tāda kā goda izrādīšana Kristum, lai izlūgtos no viņa peļņu un mieru. Līdzīgi rituāli tiek piekopti arī ar kokaīna aploksni -tēm, kuras zonas pārzinis pirms nodošanas narkotirgonim svēta un apslaka ar Lurdas ūdeni, cerot, ka devas nevienu nenogalinās, jo par nekvalitatīvu preci jāatbild būs tieši viņam.

Kamoras Sistēma ir vara, kurā piedalās ne tikai ķermenis, kura ir ne tikai noteicēja pār visu dzīvēm, bet grib sagrābt savā varā ari dvēseles. Dons Pepino gribēja ieviest skaidrību vārdos, nozīmēs un vērtību robežās.

Kamora par *‘ģimeni" dēvē noziedzīgiem mērķiem organizētu klanu, kurā absolūta uzticība ir likums, kur par pašnotciksmi nav ne runas, jo tā tiek uzskatīta par nodevību, ko soda ar nāvi, — ne tikai aiziešanu no klana, bet arī atgriešanos godīgā dzīvē; kamora lieto visus iespējamos līdzekļus, lai paplašinātu un nostiprinātu šādu “ģimeni”, nevairoties pat manipulēt ar sakramentiem. Kristietim, kas ir gājis Dieva Vārda skolā, ģimene ir tikai cilvēku kopums, ko vieno mīlestības kopība, turklāt šī mīlestība ir rūpīga un nesavtīga došana, kurā līksmo gan devējs, gan ņēmējs. Kamora paģēr kaut kādu reliģiozitāti, un dažkārt tai izdodas vest maldināšanā ne tikai ticīgos, bet arī nepieredzējušākos un naivākos dvēseļu ganus.

Dokumentā pat bija mēģināts aplūkot šos sakramentus pēc būtības, lai nepieļautu nekādu pārklāšanos starp kopību, krusttēva lomu, laulību un kantoristiskajām stratēģijām. Tā mērķis bija no reliģiskiem simboliem attālināt salīgtās derības un noslēgtās apvienības. Bet tikai no domas vien, ka vajadzētu ko tādu sludināt, vietējie priesteri, vēderus saķērusi, no bailēm aiznestos uz labierīcībām. Kurš gan uzdrīkstētos padzīt no altāra bosu, kas vēlas kristīt kāda kamorista dēlu? Kurš uzdrošinātos atteikties noslēgt laulību tikai tāpēc, ka tā ir ģimeņu alianses auglis? Dons Pepino runāja skaidru valodu;

Neļausim, ka “krusttēva’’’ sakramentālo funkciju pilda personas, par kurām nav skaidri zināms, ka tās dzīvo godīgu dzīvi gan privāti, gan publiski un ir nobriedušas kā kristieši. Nepieļausim, ka sakramentus svin tie, kas izdara nepieļaujamu spiedienu un nevīžo apgūt nepieciešamos sakramentālos pamatus.

Dons Pepino meta izaicinājumu kamorai brīdī, kad Frančesko Skjavone jeb Sandokans slapstījās no policijas kādas lauku villas pagrabā, bet Kazalezi ģimenes karoja cita ar citu un to impēriju jaunās robežas sāka iezīmēt lielās betona un atkritumu afēras. Dons Pepino negribēja būt tikai priesteris mierinātājs, kas pavada nogalināto puišeļu zārkus līdz izraktam kapam un melnās drānās tērptām mātēm čukst “esiet stipras”. Kādā intervijā viņš norādīja: “Mums jāsašķeļ cilvēki, lai viņi piedzīvotu krīzi.” Viņš pauda arī politisku nostāju, paziņojot, ka pirmām kārtām jaciņās pret politisko varu kā noziedzīgā biznesa pau-dumu, ka jāatbalsta konkrēti projekti par labu atjaunotnei un ka viņš netaisās šai cīņā būt objektīvs. “Partijas tiek jauktas ar to pārstāvjiem, bieži vien kamoras virzītajiem kandidātiem nav ne politikas, ne partijas — viņiem ir tikai un vienīgi pildāma loma vai krēsls, kas tiem jāieņem.” Mūsu mērķis ir nevis uzveikt kamoru, jo, kā viņš nereti norādīja, “uzvarētāji un uzvarētie atrodas vienā laivā”, bet gan saprast, mainīt, protestēt, apsūdzēt, uztaisīt biznesa varas sirdij elektrokardiogrāfiju, lai saskatītu iespējas atbrīvot šīs sirds muskuļus no klanu virsvaldības.

Nekad mūžā neesmu juties dievbijīgs, tomēr dona Pepino vārdiem bija rezonanse, kas izgāja ārpus reliģijas robežām. Viņš veidoja jaunu metodi, ar kuru bija iespējams likt jaunus reliģiskās un politiskās retorikas pamatus. Viņš ticēja, ka var “iekosties” realitātē, to nesaplosot un nesakropļojot. Ar šo retoriku bija iespējams izsekot naudas kustībai, sajūtot tās smaku.

Mēdz teikt; ka nauda nesmird; bet tas tā ir tikai biznesmeņa rokās. Pirms tā tur nonāk; pccunia olet. Un*tā nudien smird pēc sūdiem. Dons Pepino darbojās zemē; kur nauda atstāj pēdas no Šīs smakas, bet tikai uz īsu brīdi — pirms tā tiek izvilkta; pirms tā kļūst kaut kas citS; kaut kas leģitīms. Šādu smaku, kas tikai uzvēdī; cilvēki parasti atpazīst, kad tā nonāk nāsīs. Dons Pepino Diana bija sapratis, ka viņam jāskatās uz zemi, jāpievērš uzmanība mugurām un skatieniem, viņš nedrīkst aiziet tālu prom, citādi nespēs vairs apsūdzēt un saprast, kā firmas uzkrāj bagātības un kas izraisa visus šos slaktiņus, arestus, karus un klusēšanu, Vienīgais rīks, ar ko viņš varēja rīkoties, lai kaut ko mainītu sava laika kārtībā, bija viņam uz mēles — vārds. Un šis klusētne-spējīgais vārds ari lēma viņu nāvei. Killeri neizvēlējās slepkavības datumu nejauši. Tas notika viņa vārdadienā, 1994. gada 19. martā, pašā rīta agrumā, kad dons Pepino vēl nebija uzvilcis talāru. Viņš atradās baznīcas apspriežu telpā, blakus savai studijai. Viņš laikam nemaz tik nepārprotami neizskatījās pēc priestera.

— Kurš šeit ir dons Pepino?

—- Tas esmu es...

Pēdējā atbilde. Dievnama jomos atbalsojās pieci šāvieni; divas lodes viņu ķēra sejā; pārējās sacaurumoja galvu, kaklu un roku. Viņi bija tēmējuši sejā, bet trāpījums nebija pilnīgs. Viena lode bija ieķērusies starp jaku un džemperi. Vēl viena bija pārsitusi pie biksēm piesprausto atslēgu riņķi, Dons Pepino gatavojās rīta misei. Viņam bija trīsdesmit seši gadi.

Viens no pirmajiem, kas aizsteidzās uz baznīcu un uzgāja viņa saļimušo ķermeni, bija komunists, pirms nepilniem četriem mēnešiem Kazaldiprinčipes mēra amatā ievēlētais Renato Natale. da nebija nejaušība — mācītājam bija jāmirst viņa īsās, pat ļoti īsās valdīšanas laikā. Natale bija pirmais Kazaldiprinčipes mērs, kas par savu prioritāti numur viens bija pasludinājis bezierunu cīņu ar klaniem. Par protesta zīmi viņš bija pametis komūnas padomi, jo, viņaprāt, tā bija pārvērtusies par citur pieņemtu lēmumu ratificēšanas vietu. Kādudien

Kazaldiprinčipes karabinieri ielauzās padomnieka Gaetano Korvino mājās,, kur tobrīd bija sapulcējusies Kazalezi klanu augstākā vadība. Viņi tur apspriedušies; kamēr padomnieks atradies komūnas komitejas sēdē. No vienas puses; pilsētas lietas; no otras; lietas pilsētā. Lietu “bīdīšana” ir vienīgais, kas tev no rīta liek izkāpt no gultas, novilkt pidžamu un doties savās gaitās.

Es vienmēr esmu skatījies uz šo Renato Natali tā kā iztālēm, kā uz cilvēku, kurš, pats to negribēdams, ir kļuvis par kāda uzdevuma idejas, pretestības un drosmes simbolu. Sie simboli ir teju metafiziski, nereāli, arhetipiski. Pusaudziskā mulsumā vienmēr esmu novērojis, kā viņš noņemas, cenšoties nodibināt ambulances imigrantiem, drūmākajos klanu karu gados vērsties pret Kazalezi kamoras ģimeņu varu un šeptēšanos ar betonu un atkritumiem. Viņam tika izteikti draudi, piemēram: ja viņš nenāks pie prāta, atriebe tiks vērsta pret viņa tuviniekiem, bet viņš turpināja ar visiem iespējamiem līdzekļiem apsūdzēt, palaikam pat izplatot pa visu komūnu plakātus, uz kuriem bija norādīts, ko ir izlēmuši un dara klani. Jo konsekventāk un drosmīgāk viņš rīkojās, jo stiprāka kļuva viņa metafiziskā aizsardzība. Jāzina šo reģionu politiskā vēsture, lai saprastu, cik liela šeit ir jēdzienu “apņēmība” un “griba” nozīme.

Kad tika izsludināts likums par komūnu likvidēšanu mafijas struktūru iefiltrēšanās dēļ, tajā kā “kamoristiskas” Kazertas provincē bija minētas sešpadsmit komūnu pārvaldes. Turklāt piecas no tām tika likvidētas atkārtoti. Karinola, Kazaldiprinčipe, Kazapezenna, Kastelvolturno, Ceza, Frinjano, Gracanize, Lusčano, Mondragone, Pinjataro Madžore, Rekale, Sančipriano, Santamarija Lafosa, Teve-rola, Villadibriano, Santammaro. Kad šo pilsētu mēri apsola vērsties pret klaniem un uzvar vēlēšanās ar lozungiem, kuros solītas pārmaiņas un jaunas ekonomikas stratēģijas, kas sola visos līmeņos piežmiegt politisko “blatošanos”, tad viņiem jānorij vietējo pārvaldnieku rīcības ierobežojumu krupis un jāatskārš, ka viņiem ir pavisam knapi līdzekļi un ka viņi vispār ir sīkas vienības kaut kādā galīgā nomalē. Ja viņi grib ko nojaukt, viņus gaida lēns un čakarīgs darbs — ķieģelīti pa ķieģelītim, Ar mazpilsētas budžetu viņiem jāvēršas pret daudznacionālām kompānijām, ar provinces kazarmu apgriezieniem viņiem jāmēģina savaldīt kamoras jaudīgo militāro mašinēriju, Gluži kā 1988. gadā, kad Kazapezennas padomnieks Antonio Kandžano cēla iebildumus pret klanu dalību dažās publiskā iepirkuma procedūrās. Viņam tika draudēts, viņš tika izsekots un turpat pilsētiņas centrā dabūja lodi mugurā. Viņš nebija ļāvis iet uz priekšu Kazalezi plāniem, par ko Kazalezi arī viņu padarīja iet nespējīgu — pēc šī uzbrukuma Kandžano bija spiests pārvietoties tikai ratiņkrēslā. Eventuālie atentāta izpildītāji 2006. gadā tika attaisnoti.

Kazaldiprinčipe nav nekāds Sicīlijas ciems, kurā būtu iebrukusi mafija un kur pretoties noziedzīgajam biznesam ir grūta misija, tomēr tevi tajā pavada TV kameru rindas, slaveni vai uz drīzu slavu sacerējušies žurnālisti, kā ari milzum daudz antimafijas iestāžu vadošo kadru, kas dara vairāk, nekā no viņiem var prasīt. Šeit viss paliek Šaurās robežās un par to uzzina tikai nedaudzi. Laikam tieši šais vientulības apstākļos veidojas tas, ko varētu nosaukt par drosmi. Tās ir bruņas, kuras tu nēsā un pat to nepamani. Tu ej uz priekšu, dari, kas tev jādara, un viss pārējais ir nesvarīgs. Jo draudi ne vienmēr ir lode starp acīm vai tavā durvjpriekšā izgāztas kūtsmēslu tonnas.

Tevi noloba lēnām — kārtu pa kārtai, līdz tu atjēdzies viens un kails, un tev sāk likties, ka tu cīnies ar kaut ko, kas vispār nepastāv vai pastāv tikai tavā slimajā iztēlē. Tu sāc ticēt ļaunajām mēlēm, kas tevi sauc par neapmierinātu īgņu, kas aiz skaudības pārējos veiksminiekus uzskata par kamoristiem. Ar tevi spēlējas kā ar ķīniešu kociņu — visus pārējos tev apkārt izvelk, tev nemaz nepieskaroties, un beigās tu paliec viens un vientulības izmisumā vari plēst matus. Bet izmisums ir dvēseles stāvoklis, ko tu nevari atļauties, — tas ir risks zaudēt modrību un pēkšņi vairs nesaprast ne mehānismus, ne simbolus, ne rīcības variantus. Tu riskē vispār vairs neko nepamanīt. Tev jāliek lietā visi iespējamie līdzekļi. Tev jāatrod kaut kāda barība dvēselei, lai tiktu uz priekšu. Kristus, Būda, pilsoniskā nepretošanās, morāle, marksisms, lepnums, anarhisms, cīņa pret noziedzību, tīrības uzturēšana, pastāvīgas un bezgalīgas dusmas, dienvidnieciskums... Kaut kas. Tikai ne cilpa, kurā pakārties. Drīzāk saime dziļi zem zemes, kurai neviens nevar tikt ldāt. Bezjēdzīgā cīņā, kurā tev ir garantēta zaudētāja loma, jā-spēj to saglabāt un būt par to pārliecinātam. Tev jābūt drošam, ka tā kļūs tikai stiprāka, pat ja tava mobilizētā enerģija tiks izšķiesta velti un viss sāks izskatīties pēc neprāta un apsēstības. Šo pamatsakni, kas ieurbjas zemē, esmu iemācījies nolasīt to cilvēku skatienos, kuri ir izlēmuši droši stāties pretim zināmām varas izpausmēm.

Aizdomas par dona Pepino slepkavību uzreiz krita uz Džuzepes Kvadrano grupu. Šis kantorists biedrojās ar Sandokana ienaidniekiem. Bija ari divi liecinieki — fotogrāfs, kas bija atnācis pateikties donam Pepino, kā arī Sv. Nikolas baznīcas ķesteris. Tiklīdz izplatījās ziņas, ka policija par galveno aizdomās turēto uzskata Kvadrano, boss Nuncio De Falko jeb ‘o lupa (Vilks’), kas pēc ietekmes zonu pārdales ar Kaza-lezi atradās Andalūzijā, Granadā, piezvanīja uz Kazertas kvestūru un lūdza tikšanos ar policiju, lai apspriestos par kādu viņa grupas kamo-ristu. Policistiem uz lidostu pakaļ aizbrauca bosiene, abi ar mašīnu tika izvizināti pa izcili skaistajiem Andalūzijas laukiem. Nuncio De Falko sagaidija viņus nevis savā villā Santa Fē, bet gan kādā restorānā, kur droši vien lielākā daļa apmeklētāju bija gatava ķerties pie ieročiem, ja policisti sadomātu spert kādu pārsteidzīgu soli. Boss uzreiz paziņoja, ka grib izklāstīt viņiem savu versiju par notikušo, norādot, ka runa ir par tādu kā vēsturiska fakta interpretāciju, kas nav uzskatāma par ziņu pienešanu vai apsūdzību. Šādas nepārprotamas norādes bija vajadzīgas, lai netiktu apkaunots ģimenes vārds un autoritāte. Viņš taču nesāks sadarboties ar policiju. Boss bez aplinkiem paziņoja, ka donu Pepino nogalinājis Skjavones klans, sāncenšu ģimene. Priesteris nogalināts, lai mestu aizdomas uz De Falko. ’O lupo apgalvoja, ka nekādā ziņā nebūtu varējis dot pavēli nogalināt donu Pepino, jo viņa brālis Mario bijis tam ļoti pieķēries. Priesterim pat esot izdevies atrunāt viņu no klana vadītāja karjeras un sarunājoties attālināt no kamoras Sistēmas. Tas bijis viens no pārliecinošākajiem dona Pepino panākumiem, ko boss De Falko izmantoja kā savu alibi. De Falko apgalvojumus apstiprināja arī divi citi klana kamoristi — Mario Santoro un Frančesko Pjačenti.

Arī Džuzepe Kvadrano atradās Spānijā. Vispirms paviesojies De Falko villā, viņš apmetās uz dzīvi kādā pilsētiņā Valensijas tuvumā. Viņš bija nodomājis savākt sev grupu un taisīt biznesu ar narkotiku pārvadājumiem, капа pēc idejas būtu vajadzējis nostrādāt kā finansiālam katalizatoram, kurš palīdzētu kārtējam itāļu noziedzīgā biznesa klanam iesakņoties Dienvidspānijā. Tomēr viņš cieta neveiksmi. Būtībā Kvadrano vienmēr bijis otrā plāna aktieris. Beigu beigās viņš padevās Spānijas policijai un paziņoja, ka ir gatavs sadarboties ar tiesīb-sargājošajām iestādēm. Viņš noliedza versiju, ko Nuncio De Falko bija izstāstījis policistiem. Kvadrano šo slepkavību attiecināja uz karu starp savu grupējumu un Skjavones ģimeni. Kvadrano bija Karinaro zonas vadītājs, un Sandokana Kazalezi klans īsā laikā viņam bija nogalinājis četrus vīrus, divus tēvočus un māsasvīru. Kvadrano pastāstīja, ka ar Mario Santoro izlēmuši novākt Aldo Skjavoni, Sandokana brālēnu, lai atriebtu nekaunīgo nodarījumu. Pirms operācijas viņi piezvanīja De Falko uz Spāniju, jo bez vadītāju pielaišanas nav atļauts neviens bruņots gājiens, bet boss uzlika veto visam, jo pēc brālēna nāves Skja-vone noteikti liktu nogalināt visus Kampānijā vēl palikušos De Falko radiniekus. Boss norādīja, ka nosūtīs Frančesko Pjačenti kā savu ziņnesi un pilnvaroto pārstāvi. Pjačenti norullēja attālumu no Granadas līdz Kazaldiprinčipei, stūrēdams savu mersedesu, — šī mašīna 80. un 90. gados bija kamoras teritorijas simbols. 90. gadu beigās žurnālists Enco Bjadži bija visai samulsis, kad, strādājot pie raksta, viņa rīcībā nonāca statistika par mersedesu tirdzniecību Itālijā. Pēc nopirkto mašīnu skaita Kazaldiprinčipe izrādījās pirmajā trijniekā Eiropā. Bet viņa uzmanībai nepaslīdēja garām nemanīts ari kāds cits "rekords", proti.

pilsēta ar visaugstāko slepkavību skaitu Eiropā ari bija tā pati Kazal-diprinčipe. Starp citu, visās kamoras teritorijās bija vērojama plus mīnus konstanta korelācija starp mersedesu un slepkavību upuru skaitu. Pēc pirmajiem Kvadrano paskaidrojumiem spriežot, Pjačenti esot paziņojis, ka jānovāc dons Džuzepe Diana. Neviens nezināja, kādēļ, bet visi bija pārliecināti, ka Vilks jau nu zina, ko dara. Kvadrano norāda, ka Pjačenti paziņojis, ka būtu savām rokām novācis priesteri — ar noteikumu, ka viņu nepavada Santoro vai kāds cits klana kamorists. Santoro gan esot svārstījies un zvanījis De Falko, teicis, ka ir pret slepkavību, bet beigu beigās tomēr piekritis. Viņš nevarēja atļauties zaudēt о lupo atvēlēto starpnieka lomu narkotiku kontrabandā ar Spāniju, neizpildot tik svarīgu rīkojumu. Tomēr viņš nespēja pieņemt priestera slepkavību kā vienu no kārtējiem uzdevumiem, jo vairāk tāpēc, ka nebija skaidrs tās pamatojums. Kamoras Sistēmā slepkavības ir tikpat nepieciešamas kā pārskaitījums bankā, franšīzes tiesību iegāde vai draudzības saišu saraušana. Šī darbība kamoras ģimenēm, bosiem un bandu locekļiem ir tikpat ikdienišķa kā rīta ausma vai vakara krēsla. Tomēr nogalināt priesteri, kas nepiedalās varas dinamikā, šķiet iet pret savu sirdsapziņu. Pēc Kvadrano vārdiem, Frančesko Pjačenti esot izstājies no šīs operācijas, aizbildinoties ar to, ka Kazaldiprinčipes apkārtnē viņa ģīmis esot pārāk pazīstams. Toties Mario Santoro piekritis piedalīties atentātā kopā ar Ranuči klana kamoristu Džuzepi Della Medalja, ar ko viņš jau bija veicis citas operācijas. Pentito norādīja, ka atentāts bijis nolikts uz nākamās dienas sešiem no rīta. Banda pavadījusi mokošu nakti — neesot varējuši gulēt, strīdējušies ar sievām, psihojuši. No priestera raustījušies vairāk nekā no sāncenšu klana ieročiem.

Della Medalja noteiktajā vietā neesot ieradies, tomēr naktī viņam izdevies sazināties ar kādu citu, kas viņu aizstājis, — Vinčenco Verdi. Pārējie bandas locekļi neesot bijuši sajūsmā par šādu variantu, jo Verdi nereti piemeklējušas epilepsijas lēkmes. Bija risks, ka pēc šaušanas viņš, iekodies mēle un nosiekalojies pa visu ģīmi, vārtīsies pa zemi krampjos. Viņi mēģinājuši pierunāt Verdes vietā nākt Nikolu Galjoni, bet tas esot kategoriski atteicies. Santoro esot sācies vidusauss iekaisums, tāpēc viņš nespējis domāt ne par kādiem citiem variantiem, līdz ar to Kvadrano nosūtījis savu brāli Armando. Vienkārša operācija — novietot automašīnu pie baznīcas, sagaidīt, lai slepkava, darbiņu padarījis, lēnā solī atnāk atpakaļ. Tik vienkārša, kā rīta lūgšanu noskaitīt. Pēc slepkavības šāvējgrupa esot bez steigas aizbraukusi. Tai pašā vakarā Kvadrano aicināts uz Spāniju, bet atteicies uzreiz braukt. Viņš juties drošs, ka dona Pepino slepkavība nekādā veidā nav saistīta ar līdzšinējo bruņoto atentātu praksi un, tā kā dona Pepino novākšanas motīvs viņiem nav zināms, arī karabinieri tajā netiks gudri. Tomēr, tiklīdz policija sākusi izmeklēšanu visos virzienos, Kvadrano pārcēlies uz Spāniju. Viņš paziņoja, ka Frančesko Pjačenti viņam atklājis, ka Nuncio De Falko, Sebastiano Katerino un Mario Santoro esot nodomājuši viņu novākt, iespējams, tāpēc ka viņiem bijušas aizdomas par Kvadrano vēlmi sadarboties ar policiju, tomēr atentāta dienā viņa mašīnā pagadījies ari mazais dēlēns, un tas izglābis viņam dzīvību.

Kazaldiprinčipē Sandokans aizvien biežāk dzirdēja, kā viņa vārds tiek saistīts ar priestera slepkavību. Tāpēc viņš nodeva dona Pepino tuviniekiem ziņu: ja vien viņa vīriem būtu izdevies tikt Kvadrano klāt pirms policijas, viņi to būtu saraustījuši trijos gabalos un izmētājuši pa baznīcas pagalmu. Bija skaidrs, ka tā ir ne tikai atriebe, bet ari nepārprotama vēsts, ka Sandokans nav vainojams priestera nogalināšanā. Nedaudz vēlāk, reaģējot uz Frančesko Skjavones paziņojumiem, ka viņš “stāv ārpus notikušā", Spānijā notika De Falko klana vīru sapulce, kurā Džuzepe Kvadrano ierosināja nogalēt kādu Skjavones tuvinieku, sagriezt viņu gabalos, salikt tos maisā un atstāt pie dona Pepino baznīcas durvīm, šādi dodot mājienu par Sandokana vainu. Abas pretinieku nometnes, nezinot viena otras nodomus, bija nonākušas pie viena un tā paša risinājuma. Sagriezt līķus un izmētāt gabalus ir vislabākais veids, kā atstāt neizdzēšamu ziņu. Kamēr priestera slepkavas vēl pārrunāja līķu sadalīšanas stratēģiju savas pozīcijas nostiprināšanai, es atkal un atkal domāju par dona Pepino sākto cīņu, kurā galvenā vieta ierādīta vārdam. Nu'dien; cik neticami jauna un spēcīga bijusi viņa griba padarīt vārdu par galveno ieroci cīņā pret varas mehānismiem. Vārds pretim betona maisītājiem un ieročiem. Ne tikai metaforiski, bet reāli. Protestu, liecību, esības vārds. Vārds, kura vienīgais pamats, atbalsts, aizsardzība ir tikt izrunātam. Vārds, kas ir sargkareivis un liecinieks — patiess, ja vien tas nekad nebeidz iezīmēt ceļu. Šādi vērstu vārdu var likvidēt tikai ar slepkavību.

Santamarijas Kapuaveteres tiesa 2001. gadā pirmajā instancē notiesāja ar mūža ieslodzījumu Vinčenco Verdi, FranČesko Pjačenti un Džuzepi Della Medalju. Džuzepe Kvadrano jau pirms kāda laika bija mēģinājis diskreditēt donu Pepino. Izmeklēšanas laikā viņš sagudroja virkni slepkavības motīvu, lai noziedzīgu interpretāciju mudžekļu kaudze mestu ēnu uz dona Pepino pašaizliedzīgo darbu. Viņš sadzejoja, ka Nuncio De Falko esot nodevis priesterim ieročus, ko pēdējais bez atļaujas nodevis tālāk Valteram Skjavonem, un par šo smago nolaidību ticis sodīts. Turklāt viņš vēl piepina ldāt “kaislību noziegumu', sak, priesteris esot novākts, jo uzmācies kāda bosa māsīcai. Tāpat kā, nolamājot sievieti par palaistuvi, mums jau ir gatavs viedoklis, arī nosaucot priesteri par maukuru, mēs zibens ātrumā piekarinām viņam “birku’'. Beigās vēl tika izspļauta versija, ka dons Pepino ir nogalināts tāpēc, ka nav pildījis priestera pienākumus, atsacīdamies baznīcā novadīt bēru ceremoniju kādam Kvadrano tuviniekam. Visi šie motīvi ir neticami, smieklīgi — sacerēti, lai nepieļautu, ka dons Pepino tiek pasludināts par mocekli, lai kavētu viņa rakstu izplatīšanos, lai panāktu, ka viņš tiek uzskatīts nevis par kamoras upuri, bet gan tās pakalpiņu. Tie, kam ir svešas klana varas norises, bieži vien iedomājas, ka nevainīga cilvēka noslepkavošana ir baigi naivs gājiens no klana puses, jo tas leģitimē un izplata šī cilvēka un viņa vārdu slavu, ka tas apstiprina visas viņa patiesības. Maldi — tā nekad nav. Tiklīdz cilvēks mirst kamoras teritorijā, uz viņu krīt dažādu aizdomu ēna un nevainība ir visai attāla hipotēze, pēdējā, ko uzskata par iespējamu. Tu esi vainīgs, iekams nav pierādīts pretējais. Klanu zemē mūsdienu tiesību pamatprincips, nevainības prezumpcija, ir apgriezts ačgārni.

Avīzēs šīm slepkavībām tiek pievērsts tik maz uzmanības, ka baumām ir liels spēks, turklāt preses aģentūras nesteidz izbazūnēt nevainīga cilvēka nāves faktu. Turklāt, ja vairāk līķu nav, neviens šim atsevišķajam gadījumam īpaši nepievērsīsies, Dona Pepino Dianas tēla iznīcināšana bija pamatīgi pārdomāta stratēģija, lai mazinātu sabiedriskās domas spiedienu uz klanu un nepieļautu, ka valstī slepkavībai tiek pievērsts pārāk daudz uzmanības.

Kāda vietējā avīze kļuva par dona Pepino diskreditēšanas kampaņas ruporu. Virsraksti bija iespiesti tik trekniem burtiem, ka, pāršķirstot lapas, visi īkšķi palika melni, — “Dons Diana bija kamorists” vai dažas dienas vēlāk: “Dons Diana gultā ar divām sievietēm'’. Te iezīmējas skaidrs tonis — neviens nevar vērsties pret kamoru. Ja kāds to dara, tad ir ieinteresēts — viņam ir kāds kašķis vai kāda cita personiska padarīšana, kas apviļāta tais pašos netīrumos.

Viņa piemiņu aizstāvēja viņa vecie draugi, tuvinieki un cilvēki, kas viņam sekoja, arī žurnālists Rafael e Sardo, kurš atmiņas par nošauto priesteri apkopoja rakstos un grāmatās, kā arī žurnāliste Rozā-rija Kapakjone, kas uzraudzīja klanu rīcību, to sarežģīto un ellīgo varu, kā arī pētīja pentiti viltības.

Apelācijas instancē 2003. gadā tika apstrīdēti daži pirmās Džuze-pes Kvadrano versijas aspekti, līdz ar to Vinčenco Verde un Džuzepe Della Medalja tika attaisnoti. Kvadrano bija pastāstījis tikai puspatiesības, jau kopš paša sākuma apzināti slēpjot savu atbildību. Slepkava bija neviens cits kā viņš pats, to atzina lieciniek un apstiprināja arī ballistiskā ekspertīze. Dona Pepino Dianas slepkava ir Džuzepe Kvadrano. Kā jau minēts, apelācijas spriedums atbrīvoja Verdi un Della Medalju. Slepkavu bandā bija uzdarbojušies Kvadrano un šoferis Santoro. Frančesko Pjačenti sniedza dažādas ziņas par donu Dianu, un De Falko personīgi bija sūtījis viņu no Spānijas kā operācijas pārraugu un vadītāju. Apelācijas kārtībā tika apstiprināts mūža ieslodzījums

Pjačenti un Santoro. Kvadrano pat bija papūlējies ierakstīt telefonsarunas ar dažādiem kantoristiem, kuru laikā viņš vairākkārt atkārtoja, ka ar slepkavību viņam gan neesot nekāda sakara. Šos ierakstus viņš vēlāk iesniedza policijai. Kvadrano lieliski apzinājās, ka rīkojumu nogalināt priesteri ir devis De Falko, un viņam negribējās, lai nāk gaismā tas, ka viņš ir bijis tikai izpildītājs, tikai roka, kurā ir ierocis. Visai ticams, ka visiem Kvadrano pirmajā versijā minētajiem personāžiem bikses bija pilnas un viņi vispār nebija gribējuši piedalīties atentātā, Jā, reizēm ar automātiem un pistolēm nepietiek, lai skatītos sejā neapbruņotam cilvēkam, kurš runā skaidru valodu.

Nuncio De Falko tika arestēts Albasetē, starppilsētu vilcienā Valensija-Madride. Viņam bija izdevies izveidot ietekmīgu noziedzīgu karteli, iesaistot arī ’ndrangetas vīrus un dažus noklīdušus Cosa Nostra mafiozus. Spānijas policija atklāja, ka viņš mēģinājis noziedzīgā grupā apvienot arī Dienvidspānijas čigānus. Viņš bija izveidojis veselu impēriju, kurā ietilpa tūristu ciemati, spēļu elles, veikali un viesnīcas. Tā sauktajā Saules krastā jeb Costa del Sol tūrisma infrastruktūra izdarīja “'kvalitatīvu lēcienu’, kad šai vietā parādījās Kazalezi un Neapoles klani un izlēma uztaisīt no tās masu tūrisma pērli.

2003. gada janvāri De Falko notiesāja, piespriežot mūža ieslodzījumu par dona Pepino Dianas slepkavības pasūtīšanu. Kad tiesa lasīja spriedumu, man uznāca smiekli, ko tik tikko spēju apspiest. Es nespēju nepamanīt, par kādu farsu pārvēršas viss šai zālē notiekošais. Kamoristiskā Kazalezi karteļa lielo bosu Nuncio De Falko aizstāvēja advokāts Gaetano Pekorella, kas vienlaikus bija ari Itālijas Deputātu kameras Tieslietu komisijas priekšsēdis. Es smējos, jo klani bija tik spēcīgi, ka spēja apgriezt kājām gaisā dabas un pasaku aksiomas. Vilks, kuru aizstāv avs. Bet var jau būt, ka šie smiekli nāca vienkārši pārguruma un nervu spriedzes dēļ.

Nuncio De Falko iesauka ir rakstīta viņam uz pieres. Viņam nudien ir vilka ģīmis. Viņa policijas foto ir redzama gareniska seja ar šķidru, durstīgu bārdu, kas atgādina adatām nospraudītu tepiķi, un smailām ausīm. Mati cirtaini, āda tumšafmute trijstūraina. īsts vilkatis no šausmu filmas. Tomēr kāda vietējā avīze, tā pati, kas bija bazūnējusi par dona Pepino un klana sakariem, veltīja pirmās lappuses šī noziedznieka gultas stāstiem, cildinot viņa donžuānismu un piekrišanu, ko šis tips bauda pie sievietēm un meitenēm. 2005. gada 17. janvārī laikraksta pirmo lappusi rotāja daiļrunīgs virsraksts “Nuncio De Falko ir brunču mednieks numur viens”.

Kazaldiprinčipe

Viņi nav skaisti, bet tomēr patīk, jo viņi ir bosi; tā tas ir. ja vajadzētu izveidot provinces bosu pleiboju reitingu, topa virsotnē noteikti nokļūtu divi recidī visti no Kazai dip rinčip es, kas nu galīgi nav nekādi skaistuļi — atšķirībā no allaž fascinējošā dona Antonio Bardellino. Tie ir Frančesko Pjačenti jeb Ncisone (‘lieldegunis’) un Nuncio De Falko alias о Lupa (’vilks’). Ja var ticēt ļaužu runām, pirmajam ir bijušas piecas sievas, otrajam — veselas septiņas. Protams, šeit mēs nedomājam laulības saites vārda tiešākajā nozīmē, bet ari citas ilgstošākas attiecības, kurās viņiem radušies pēcnācēji. Nuncio De Falko, šķiet, dažādas sievietes ir aplaimojušas ar divpadsmit bērniem. īpaši interesanti ir tas, ka ne visas no viņam ir itālietes. Viena ir spāniete, viena — angliete, vēl viena — portugā-liete. Katrā vietā, kur šie divi razbainieki ir uzturējušies, slēpjoties no policijas, viņi nodibinājuši ģimeni. Kā jūrnieki, katrā ostā pa.., Gandrīz. [..] Ne velti viņu tiesvedības sniegt liecības tiek uzaicinātas ari dažas no viņu sievietēm — visas ļoti skaistas un eleganti ģērbušās. Nereti maigais dzimums ir cēlonis daudzu bosu krišanai. Bieži vien arī viņām ir savi netiešie nopelni bīstamāko bosu notveršanā. Izsekojot sievietes, izmeklētājiem izdevies nogrābt pat tik liela kalibra bosus kā Frančesko Skjavone alias Būdīgais. [..] īsi sakot, sievietes ir arī bosu spožums un posts.

Dona Pepino nāve bija cena, kas bija jāmaksā par mieru starp klaniem. Arī spriedumā minēta šāda hipotēze. Starp divām konfliktējošām grupām bija jāatrod vienošanās, un tā tika parakstīta ar dona Pepino asinīm. Viņš bija kā svētais upurjērs. Viņa nošaušana nozīmēja, ka visām ģimenēm kļuvis par vienu problēmu mazāk, turklāt tā tika novērsta izmeklētāju uzmanību no viņu afērām.

Biju dzirdējis runas par kādu dona Pepino bērnības draugu vārdā Čipriano, kas esot sacerējis pie kapa nolasāmu nilmu runu, kuru sacerot rakstītājs iedvesmojies no kāda dona Pepino sprediķa. Čipriano pats nebija spējis torīt atrast spēkus, lai ierastos bērēs. Viņš jau pirms daudziem gadiem bija pārcēlies uz Romas apkārtni un bija izlēmis Kampānijā vairs kāju nespert. Runāja, ka aiz bēdām par dona Pepino nāvi viņš mēnešiem ilgi necēlies no gultas. Kad apvaicājos par viņu kādai tantei, tā vienmēr vienā un tai pašā aizkapa balsī noskandināja: "Cipriano ir noslēdzies. Viņš ir noslēdzies!"

Sad un tad kāds noslēdzas. Šaipusē ko tādu var dzirdēt tīri bieži. Katru reizi, kad dzirdu šos vārdus, atmiņā uzaust rakstnieks un politiķis Džustino Fortunato, kurš 20. gadsimta sākumā mēnešiem ilgi klīdis gar dienvidu Apenīnu pakāji, lai uzzinātu, kā klājas tur esošo ciemu iedzīvotājiem. Viņš apstaigājis visus ciemus, uzklausījis visniknāko zemnieku liecības un sapratis, kādā balsī runā un pēc kā ož t, s. dienvidu jautājums. Vēlāk, jau senatora amatā esot, viņam gadījies atgriezties tais pašos ciemos, un tad viņš vaicājis, kur ir palikuši pirms daudziem gadiem sastaptie kareivīgākie prāti, kas varbūt gribētu piedalīties viņa reformas politikas projektos. Nereti šo cilvēku tuvinieki atbildējuši: "Viņš ir noslēdzies!” Noslēgties, apklust, kļūt gandrīz mēmam — tā ir vēlme aiziet sevī, izbeigt zināt, saprast, rīkoties. Izbeigt pretoties, kļūt par vientuli, pirms jāizšķīst dzīves kompromisos. Arī Čipriano bija noslēdzies. Provincē man stāstīja, ka viņš sācis noslēgties pēc piedalīšanās kādā darba intervijā kravu pārvadājumu kompānijā Frozinonē, kur viņš pretendējis uz personāldaļas vadītāja vietu. Skaļi lasot viņa CV, intervētājs apstājies pie viņa dzimtās pilsētas nosaukuma.

— Ā, es zinu, no kurienes jūs esat. Tā ir pilsēta, kurā dzīvo slavenais boss... Sandokans, vai ne? *

— Nē, tā ir Pepino Dianas pilsēta.

— Kā, lūdzu?

Čipriano piecēlies un aizgājis prom. Lai izdzīvotu, viņš strādāja kādā kioskā Romā. Man izdevās uzzināt viņa mātes adresi; nejauši sastapu viņu aiz muguras lielveikala rindā. Droši vien viņa bija brīdinājusi dēlu par manu ierašanos, jo Čiprians pat nenāca pie domofona. Iespējams, viņš zināja, par ko es vēlos ar viņu runāt Es nostāvēju zem viņa mājas logiem stundām ilgi, biju gatavs gulēt viņa kāpņu telpā. Tad viņš tomēr nolēma iznākt laukā, bet tik tikko atņēma manu sveicienu, Mēs aizgājām uz mazu skvēriņu pie viņa mājas. Apsēdinājis mani uz sola, viņš atvēra līniju burtnīcu, tādu pavisam vienkāršu, ar tievām līnijām, un uz tām ar roku bija rakstīta viņa runa. Kas zina, varbūt uz šīm lapām bija rakstījis arī dons Pepino? Neuzdrīkstējos pajautāt. Šo runu viņi būtu gribējuši parakstīt abi — bet tad ieradās slepkavas, un iestājās nāve, sekoja apmelojumi un neaptverama vientulība. Viņš sāka lasīt to ķecerīga mūka balsī, žestikulēdams kā brālis Dolčino, kas staigāja pa ielām un sludināja apokalipsi:

Ļaudis, neļausim jel, ka mūsu zemes kļūst par kamoras teritorijām un vienu lielu, iznīcību pelnījušu Gomoru! Kamoras vīri, kas neesat lopi, bet cilvēki, tādi paši kā visi, mēs jums neļausim ar nelegālu enerģiju šeit barot un citur legalizēt savu biznesu. Mēs neļausim šeit iznicināt un citur celt. Jūs radāt tuksnesi ap savām villām, jūsu vēlmes un esību nošķir tikai jūsu absolūtā griba. Atcerieties — tad TAS KUNGS lika no debesīm līt sēram un ugunij pār Sodomu un Gomoru; Viņš izpostīja šīs pilsētas un visu apgabalu, un visus šo pilsētu iedzīvotājus, arī zemes augus. Bet Lota sieva paskatījās atpakaļ un pārvērtās par sāls stabu. (l. Mozus 19,12-29) Mums jāriskē ar iespēju kļūt par sāls stabiem, bet jāskatās atpakaļ, jāredz, kas notiek, kas plosās Gomorā, kas tiek izpostīta, kur dzīvības tiek pieskaitītas vai atņemtas jūsu biznesa darījumu dēļ. Vai jūs neredzat, ka šī zeme ir Gomora, vai neredzat? Atcerieties — redzēdami šīs zemes mocības un viņas sērgas, ar ko TAS KUNGS tai licis sirgt, jūsu bērni sacīs: sērs un sāls, izdegusi ir visa viņu zeme; tur nesēj, tur neaug, un zāle tur nezeļ, jo tā zeme ir izdeldēta, gluži kā So doma un Gomora, kā Ādama un Ceboima, ko TAS KUNGS izdeldēja Savās dusmās un bardzībā. (5. Mozus 29, 22-24) Cilvēki mirst vienkārša “jā” vai “nē” dēļ, atdod dzīvību kāda cita pavēles vai izvēles vārdā, jūs gadu desmitiem nīkstat cietumā, lai tiktu pie nāves varas, jūs pelnāt kaudzi naudas, ko ieguldāt mājās, kurās nedzīvosiet, bankās, kurās nekad nespersiet kāju, restorānos, kuros nekad nesaimniekosiet, firmās, ko nevadīsiet, jūs izrīkojat nāves varu, cenšoties ņemt virsroku dzīvē, kas jums paies, nolīdušiem zem zemes, miesassargu lokā. Jūs nokaujat un tiekat nokauti šaha partijā, kurā karalis esat nevis jūs, bet gan tie, kas piesavinās jūsu bagātības, liekot jums apkaut citam citu, līdz neviens vairs nevar pieteikt šahu, jo uz galdiņa ir tikai viens vienīgs bandinieks. Jūs tas nebūsiet. To, ko jūs norijat šeit, jūs izspļausiet citur, tālu prom, kā tie putni, kas atvemj barību un liek to putnēniem knābi. Tikai tie, ko jūs barojat, ir nevis cālīši, bet gan maitu lijas, un jūs esat nevis putni, bet kaujami auni, kas gatavi iet bojā uz uzvaras asiņainā altāra. Ir pienācis laiks mums pārstāt būt Gomorai...

Cipriano apklusa. Likās, viņš iztēlojas visas sejas, kurās gribētu triekt šos vārdus. Viņš elpoja saraustīti — kā astmatiķis. Tad aizvēra burtnīcu un devās prom, neatvadījies no manis.

HOLIVUDA

Kazaldiprinčipē donam Pepino Dianam par godu atvērts Audžubērnu tūlītējas pagaidu uzņemšanas centrs. Tas ierīkots klana kamoristam Edžidio Kopolam konfiscētajā īpašumā — lepnā villā ar daudzām istabām. Aģentūra inovatīviem teritorijas attīstības un drošības risinājumiem (AGROR1NASCE), kuras paspārnē atrodas Kazapezennas, Kazaldiprinčipes, Sančipriano d’ Aversas un Villali-terno komūnas, dažus kamoristiem konfiscētos īpašumus ir veiksmīgi pārveidojusi iedzīvotājiem noderīgās struktūrās. Konfiscētās bosu villas, ja vien tas atstāj neizmantotas, turpina nest to būvētāju un bijušo iemītnieku zīmogu. Pamestām villām ir bosu varas simboliskā aura. Aversas apkaime izskatās pēc visu pēdējo trīsdesmit gadu arhitektūras stilu uzskates līdzekļa. Iespaidīgākās būvnieku un zemes īpašnieku villas ir kā paraugs, uz kuru tiekties ierēdņu un tirgoņu villi-ņām. Ja pirmās rotā Četras lepnas dzelzsbetona doriskā stila kolonnas, otrajām tādas ir tikai divas, turklāt uz pusi zemākas. Imitāciju spēlītes dēļ teritorijā kā sēnes pēc lietus sadīgušas cita par citu dīvainākas villas, kuru īpašnieki ir centušies izcelties ar maksimāli iespaidīgiem, sarežģītiem un nepārspējamiem risinājumiem, piemēram, uz kādiem vārtiem var aplūkot Mondriana gleznas līnijas.

Kamoristu villas ir Kazertas provinces ciemos noslēptas dzelzsbetona pērles, ko aizsargā biezas sienas un videokameras. To ir desmitu desmitiem. Marmori, parkets, kolonādes un kāpnes, kamīni ar

granītā iekaltiem bosu iniciāļiem. Viena no villām ir īpaši slavena, tā ir greznākā no visām, un to apvij īpaši daudzas leģendas. Visi vietējie to sauc par Holivudu. Pietiek nosaukt šo vārdu, lai viss būtu skaidrs. “Holivuda” pieder Valteram Skjavonem, Sandokana brālim, kurs daudzus gadus bija atbildīgs par klana betona biznesu. Nav grūti nojaust, kāpēc izraudzīts šāds vārds. Var likties — plašuma un greznības dēļ. Bet tas nav īstais iemesls. Valtera Skjavones villai patiešām ir kas kopīgs ar Holivudu. Kazaldiprinčipē runā, ka boss esot arhitektam lūdzis, lai tas uzprojektē tieši tādu pašu villu, kāda Maiami piederējusi kubiešu gangsterim Tonijam Montanam filmā Scarf асе (“Seja ar rētu”). So filmu boss bija redzējis neskaitāmas reizes. Tā bija uzrunājusi viņu ārkārtīgi spēcīgi, tā ka viņš pat bija sācis identificēties ar Ala Pačīno tēloto galveno varoni. Viņa sejā nudien var saskatīt zināmu līdzību ar aktiera vaibstiem. Tas viss izklausās pēc leģendas. Vietējie stāsta, ka viņš aizsūtījis arhitektam kaseti ar filmu. Projektam bija mats matā jāatbilst filmā Scarf асе redzētajam. Man likās, ka tas ir tāds tipisks pastāstiņš, ar kuriem bosi izrotā savus kriminālos CV, aura, kas saplūst ar leģendu, ar īstiem pilsētas mītiem. Tie, kas pieminēja “Holivudu”, vienmēr izrādījās bērnībā redzējuši tās būvdarbus — iedomājos kinoekrānā redzēto veļļuku rindu ar puišeļiem, kas pa gabalu skatās, kā Tonijas Montanas villa lēnām paceļas pār pilsētas siluetu. Kaut kas tāds, starp citu, notiek visai reti, jo Kazaldiprinčipē villu būvlaukumos darbs tiek sākts tikai tad, kad apkārt ir uzsliets augsts žogs. “Holivudas” celšanas mītiem nekad neesmu ticējis. No ārpuses Skjavones villa izskatās pēc bunkura, kuram apkārt ir biezi mūri, kam pa augšu vēl novilktas draudošas stieples. Visi ieejas vārti ir ložu necaurlaidīgi. Nevienam nav ne jausmas, kas atrodas viņpus mūriem, bet, spriežot pēc pamatīgās aizsardzības, visi domā, ka tur ir kas īpaši vērtīgs.

Ir tikai viena ārēja zīme, Idusa vēsts, kas tiek noraidīta pie galvenās ieejas. Pie sarkanajiem vārtiņiem, kas atgādina ieeju lauku fermā, slejas divas doriskas kolonnas, virs kurām atrodas bungas. Šis veidojums kontrastē ar disciplinēti atturīgajiem biezajiem mūriem, elektrības kastēm un vārtiņiem. Tā ir ģimenes*“preču zīme” — jaunpagānu bungas, zīme tiem, kas jau šo villu pazīst. Kad tās ieraudzīju, man kļuva skaidrs, ka slavenā konstrukcija, par kuru klīst nostāsti jau gadiem ilgi, nudien pastāv. Daudzkārt biju prātojis, kā lai tiek iekšā, jo gribēju redzēt “Holivudu” paša acīm, bet tas šķita neiespējami. Pat pēc konfiskācijas to turpināja apsargāt klana dežuranti. Kādu ritu, kad vēl nebija izlemts, ko ar villu darīt, saņēmu drosmi un devos iekšā. Iegāju pa sānu ieeju, paliekot nemanīts indīgajiem sargu skatieniem, kurus mana klātbūtne villā varētu darīt nervozus. Gaismas pielietā ēka izskatījās iespaidīga, tās fasāde izraisīja tādu pašu bijību, kādu izjūtam, stāvot pieminekļa priekšā. Dažāda augstuma kolonnas ar bungām pacēlās divos līmeņos, pārejot no augstākajām uz zemākajām, un šīs vertikālās struktūras centrā bija nošķelts pusaplis. Ieeja bija arhitektonisks murgs, divas milzu kāpnes kā marmora spārni sniedzās līdz otrā stāva balkonam, no kura pavērās skats uz apakšstāva viesistabu. Vestibils bija tāds pats kā Tonijam Montanam. Arī sānu kāpnes ar tiešu ieeju studijā, tādā pašā kā Scarface beigu ainā ar šāvienu birumu. Villā triumfē doriešu kolonnas, kas to apjož divās rindās — iekšmalā tās apmestas ar sarkanu ģipsi, bet ārmalā ar zilganzaļu. Arī apkārt ēkai stiepjas dubulta kolonāde ar dārgiem tērauda apkalumiem. īpašuma kopplatība ir 3400 kvadrātmetru, trīsstāvu ēkas kvadratūra ir 850 kvadrātmetru. Sī nekustamā īpašuma vērtība 90. gadu beigās bija ap pieciem miljardiem liru jeb divarpus miljoniem eiro, bet tagad šādas būves tirgus cena sasniegtu četrus miljonus eiro. Otrajā stāvā ir daudzas istabas, ikvienā — gluži nevajadzīgi — ir vismaz viena tualete. Dažas no istabām ir milzīgas un greznas, citas ir mazākas un omulīgākas. Tur ir arī bērnistaba ar dziedātāju un futbolistu plakātu paliekām pie sienām. Nomelnējusi bildīte ar diviem sīkiem eņģelīšiem, kas, iespējams, karājusies virs galvgaļa. Izgriezts avīžraksts “Albanova ķeras pie ieročiem” -— “Albanova” bija par klanu naudu finansētā Kazaldiprinčipes un Sančipriano d’ Aversas futbola komanda, tāda kā bosu rotaļlieta. 1997. gadā Antimafijas direkcija to likvidēja. Apdegušas papīra skrandas pie aplupuša sienu krāsojuma ir viss, kas atlicis no Valtera dēla, kurš vēl pusaudža gados gāja bojā ceļu satiksmes negadījumā. No balkona varēja aplūkot arī villas priekšā esošo palmu dārzu, kura vidū atradās mākslīgs dīķis ar koka tiltiņu — pa to varēja nokļūt uz saliņas, kas apjozta ar akmens mūri un apstādīta ar dažādiem augiem un kokiem. Kad Skjavones ģimene vēl šeit dzīvoja, šai zonā pie mājas skraidīja apkārt suņi, mastifi, kārtējais klana varas simbols. Aiz villas atradās pļava ar elegantu baseinu izliektas elipses formā, ko no vasaras saules stariem sargāja palmu birzs. Sī villas daļa bija nošpikota no Veneras peldvietas, Kazertas pils angļu dārza pērles. Dievietes statuja bija iegrimusi līdz ūdens līmenim tikpat graciozi kā Vanvitelli oriģināls. Villa tika pamesta pēc tam, kad 1996. gadā boss tajā tika arestēts. Valters atšķirībā no brāļa Sandokana, kurš slapstījās, bija licis zem savas milzu villas Kazaldiprinčipes centrā uzbūvēt karaliski plašus apartamentus. Sandokans toties nolīda cietoksnī bez logiem un durvīm, ar pazemes tuneļiem un dabiskām alām, pa kurām vajadzības gadījumā varētu aizmukt, kā arī ar perfekti organizētām, simt kvadrātmetrus plašām dzīvojamām telpām.

Sīs dzīvojamās telpas bija kas sirreāls — ar neona gaismām un balti glazētām grīdas flīzēm. Bunkurā bija domofons, divas no ārpuses neredzamas, neatrodamas ieejas durvis, kas vērās, pabīdot uz sliedēm uzliktu dzelzsbetona sienas gabalu. Ja draudēja kratīšanas briesmas, boss no ēdamtelpas caur slepenām durvīm pa savstarpēji saistītu gaiteņu labirintu — to bija vienpadsmit — nonāca tādā kā “redutē” pēdējā patvērumā, kurā Sandokans bija uzslējis sava veida kempinga telti. Faktiski viņam bija bunkurs bunkurā. Lai viņu saņemtu ciet, DIA pusotru gadu bija novērojusi šo vietu, beigu beigās 1998. gadā ar elektrisko zāģi pārzāģējot sienu, aiz kuras atradās slēptuve. Tikai pēc Fran-česko Skjavones padošanās gūstā policijai izdevās atrast galveno ieeju kādā via Salerno villā — tā bija piesegta ar tukšām plastmasas kastēm un dārznieka darbarīkiem. Sai bunkurā visa kā bija gana. Tur atradās divi ledusskapji ar tādiem provianta uzkrājumiem; no kuriem vismaz seši cilvēki varētu iztikt apmēram divas tfedēļas. Veselu sienu noklāja augstas klases stereoaparatūra, videomaģi un projektori, Neapoles policijas Tiesu ekspertīžu nodaļai vajadzēja desmit stundas, lai pārbaudītu signalizācijas iekārtas un abu ieeju noslēgšanas sistēmas. Vannas istabā bija pat ūdensmasāžas vanna. Tas viss — zem zemes, kā kurmja alā ar slepenām durvīm un gaiteņu labirintiem.

Toties Valters neslēpās zem zemes. Pat tad, kad viņu jau meklēja varasiestādes, viņš turpināja apmeklēt ciema svarīgākās sanāksmes. Gaišā dienas laikā viņš miesassargu pavadībā ieradās villā, būdams pārliecināts, ka tā ir neiekarojama. Policija viņu aizturēja gandrīz nejauši, veicot ierindas kontroles pasākumus. Policisti un karabinieri parasti astoņas, desmit, divpadsmit reizes dienā ierodas meklēšanā esošo personu mājās, lai kontrolētu, apmeklētu, veiktu kratīšanu un jo īpaši kristu uz nerviem un sašķobītu ģimenes atbalstu bēguļojošajam saimes galvam. Skjavones kundze vienmēr uzņēma policistus laipni, tomēr ne bez nekaunības. Vienmēr ar vēsu prātu piedāvāja viņiem tēju un cepumus, bet atnācēji sistemātiski no tiem atteicās. Kādu pēcpusdienu Valtera sieva jau domofonā izklausījās satraukta, turklāt pārāk nesteidzās atdarīt vārtus, tāpēc policistiem uzreiz radās aizdomas, ka todien kaut kas navkārtibā. Kad viņi devās apgaitā pa villu, Skjavones kundze staigāja viņiem pa pēdām, nevis — kā parasts —- skaļi sasaucās ar viņiem no kāpņu apakšas, tā ka atbalss dunēja pa visu māju. Policisti uz kādas gultas atrada tikko gludinātu kreklu kaudzi — dēlam tie būtu par lielu. Valters atradās villā, viņš bija atgriezies mājās. Policisti to saprata un devās uz visām pusēm viņu meklēt. Valters tika notverts, kad mēģināja pārrāpties pāri žogam. Tas pats žogs, ko viņš bija licis uzcelt, lai villa kļūtu nepieejama, tagad neļāva viņam ātri aizbēgt. Nogrābts kā sīks zaglēns, kas kārpās gar gludu sienu, cenšoties atrast kādu izcilni. Villa tika nekavējoties konfiscēta, tomēr apmēram sešus gadus neviens to nepārņēma savā īpašumā. Valters deva rīkojumu aizvākt visu, kas vien bija aizvācams. Ja villa vairs nebija viņa rīcībā, tai nebija iemesla eksistēt Tā teikt, vai nu viņam, vai nevienam. Viņš lika izcelt no eņģēm durvis, izņemt visas lūkas, nocelt vākus, noplēst parketu, novākt kāpņu marmoru, nojaukt dārgos kamīnus, noņemt pat flīzes vannas istabā, masīvā koka kāpņu apmargojumu, apgaismes ķermeņus, virtuves iekārtas, aizvest prom 19. gadsimta mēbeles, stiklotos skapjus, gleznas... Viņš pavēlēja pa visu māju izmētāt un aizdedzināt riepas, lai sabojātu sienas, apmetumu un kolonnas, vienlaikus par zīmi atstājot neskartu tikai vienu vienīgu priekšmetu, proti, trešā stāvā iebūvēto vannu, bosa kaprīzi, — uz trim pakāpieniem tā karaliski izcēlās salona vidū. Vannā bija apzeltīta lauvas galva, no kuras burzgu-ļoja ūdens. Aiz tās bija arkveida loks, no kura pavērās skats uz villas dārzu. Šī vanna bija kā zīme, kas apliecina villas būvētāja un kamorista varu, viņš to bija pasaudzējis kā gleznotājs, kas ir izdzēsis visu gleznu, atstājot neskartu tikai to audekla daļu, uz kuras atrodas paraksts. Lēnām apstaigājot “Holivudu” man likās, ka leģendas, ko agrāk uzskatīju par pārspīlētām, tomēr būs bijušas patiesas. Doriskie kapiteļi, celtnes imponentā struktūra, divi bungu pāri, vanna viesistabā un kāpnes pie ieejas durvīm — tas viss ir mats matā nokopēts no Scarf асе villas.

Staigādams pa nomelnējušām istabām, es jutu krūtis sažņaudzamies, it kā visi mani iekšējie orgāni būtu savilkušies vienā lielā sirdī. Es jutu, ka tā sitas it visur, turklāt aizvien stiprāk un stiprāk. Man izkalta mute, dziļi elpojot, lai aizgainītu bailes. Ja kāds no klana dežurantiem, kas vēl aizvien apsargāja villu, mani būtu notvēris un kārtīgi pietesis, es varētu kviekt kā aizkauta cūka un neviens to nedzirdētu. Bet acīmredzot neviens nebija redzējis mani ienākam, vai, iespējams, villu vairs neviens neuzraudzīja, Manī modās briesmīgas dusmas, kā savāds un juceklīgs murskulis acu priekšā uzvirmoja aizbraukušo draugu tēli, ari visi tie, ko mobilizējis savās rindās klans un armija, dīkās pēcpusdienas šais tuksnesīgajās zemēs, kur ārpus darījumiem nekas cits nepastāv, kur politiķi ir sašmucējušies līdz matu saknēm, bet Ziemeļitālijā un vai pus Eiropā tiek veidotas impērijas, aiz kurām paliek tikai atkritumi un dioksīni. Man radās vēlēšanās izgāzt uz kādu dusmas, kaut kā izlādēties — nespēju savaldīties un, nostājies pie vannas malas, iztukšoju tajā pūsli. Zinu, ka tašūr stulbi, bet ar katru brīdi, čurām tekot bosa vannā, es jutos arvien labāk. Sī villa izskatījās pēc banalitātes, pēc klišejas, pēc baumu iemiesojuma. Smieklīgi, bet man likās — tūlīt no kādas istabas iznāks Tonijs Montana un ar augstprātīgu žestu noteiks: “Viss, kas man šai pasaulē pieder, ir mani pauti un mans vārds. Netaisos ar tiem riskēt neviena vārdā, saprati?” Varbūt arī Valters bija iedomājies un sapņojis, ka nomirs tāpat kā Montana, proti, ka, ložu sacaurumots, viņš notenterēs pa salona kāpnēm, nevis hipertonijas asinīm pielijušām acīm nobeigsies cietuma kamerā ar Bazedova slimību,

Ne jau kino vēro kriminālo pasauli, lai noskatītos no tās interesantākos gājienus, bet gan otrādi — jaunās bosu paaudzes neiet tikai un vienīgi pa noziedzības ceļu, šie bosi nemēdz caurām dienām dzīvoties uz ielas, tušējot ar zonas bandītiem, viņi nenēsā nazi, un viņiem nav rētots ģīmis. Viņi skatās televīziju, mācās, apmeklē universitātes, saņem diplomus, brauc uz ārzemēm un jo īpaši cītīgi pēta investīciju mehānismus. Tipisks piemērs ir filma Padrino (‘Krusttēvs'). Ne sici-liešu, ne kampāniešu noziedzīgajās organizācijās neviens nekad nav lietojis jēdzienu padrino, kas ir diezgan greizs angļu godfather tulkojums itāļu valodā. Termins, ar ko apzīmē ģimenes galvu, vienmēr ir bijis compare. Kad parādījās šī filma, itāļu izcelsmes mafiozās ģimenes pasāka lietot padrino, aizstājot ar to no modes izgājušos compare un deminutīva formu compariello (‘krusttētiņš’). Daudzi gados jauni, ar mafijas struktūrām saistīti italoamerikāņi pēc filmas parauga sāka valkāt tumšas brilles, svītrotus kreklus, kā ari pieņēma svinīgu izteiksmes veidu. Pats boss Džons Goti gribēja kļūt par dona Vito Korleones iemiesojumu. Arī Cosa Nostra boss Lučano Lidžo fotografējās, šķobot žokli kā Padrino saimes galva.

Mario Pjūzo nebija vis ietekmējies no kāda sicīliešu bosa, bet gan no Pinjasekas — tirgus Neapoles vēsturiskajā centrā — bosa izskata un dzīvesstāsta. Šī bosa vārds ir Alfonso Tjeri, un viņš pēc Čārlza

Gambino nāves kļuva par galveno ASV itāļu mafijas ģimeņu galvu. Antonio Spavone jeb ’o malommo (sliktais cilvēks'), ar Tjeri saistītais Neapoles boss, kādas amerikāņu avīzes intervēts, paziņoja, ka “sicī-lieši ir iemācījuši pasaulei klusēt, bet neapolieši ir likuši tai saprast, kā jāuzvedas, kad viņiem ir teikšana. Ar vienu žestu tie liek saprast, ka būt pie teikšanas ir labāk nekā pisties.” Lielākā daļa kriminālās pasaules arhetipu un labākie mafijas harismas paraugi ir radušies pāris kilometru attālumā no Kampānijas. Arī Als Кар one, starp citu, ir kampā-niešu izcelsmes. Viņa ģimene nāk no Kastellammares di Sabjas. Viņš bija pirmais boss, kurš kļuva par filmas etalonu. Viņa iesauka Scarface jeb Rētainis saistīta ar rētu uz vaiga. 1983. gadā Braiens De Palma ‘aizņēmās” to savai filmai par kubiešu bosu Toniju Montanu, bet nosaukums jau 1932. gadā izmantots Hovarda Hoksa filmā par Kaponi. Als Kapone ar savu konvoju esot parādījies uzņemšanas laukumā katru reizi, kad tika filmēts action vai kāda epizode brīvā dabā. Boss gribēja pārliecināties, ka Tonijs Kamonte, kas tēloja Scarface personāžu, netiek banalizēts, Viņš turklāt vēlējās pēc iespējas līdzināties Tonijam Kamontem, tā ka pēc filmas parādīšanās uz ekrāniem aktieris kļuva par Kapones “varoni” nevis kopiju. ч

Kino ir iedvesmas avots dažādiem uzvedības modeļiem. Piemēram, Neapolē Kozimo Di Lauro ģērbās tā, ka visiem acu priekšā atausa Brendona Li The Crow. Kamoristiem ir vajadzīga kriminālā identitāte, kuras tiem bieži pietrūkst, un viņi to atrod kino. Modelējot sevi pēc atpazīstamas Holivudas maskas parauga, viņi izvēlas tādu kā īs-ceļu, pa kuru ejot var iegūt tāda personāža reputāciju, no kura baidās. Kino paraugi ietekmē arī dažādas tehniskas detaļas, piemēram, to, kā tiek turēta rokā pistole un kā ar to tiek Šauts. Reiz kāds Neapoles Tiesu ekspertīžu nodaļas veterāns man izstāstīja, kā kamoras killed imitē filmās redzēto:

— Tagad pēc Tarantino džeki vairs nezina, kā pareizi šaut! Viņi vairs netēmē ar taisnu stobru. Tur stroķi Šķību, plakani — kā filmās. Šauj, sagriezuši pistoli, un tā viss tiek salaists grīstē. Šauj pavēderē.

cirkšņos, kājās, rada smagus ievainojumus, bet nenogalina. Tā ka gandrīz vienmēr viņi ir spiesti piebeigt savu upuri ar Šāvienu pakausī. Asins peļķe garantēta, īsi sakot, uzdevuma izpildei pilnīgi nevajadzīgs barbarisms.

Bosieņu miesassardzes ir tērpušās kā Urna Tūrmane filmā “Nogalināt Bilu” — blondi mati un spilgti dzeltenas sporta bikses. Kāda sieviete no "spāņu kvartāla”, Vinčenca Di Domeniko, īsu laiku sadarbojās ar tiesībaizsardzības iestādēm. Viņai bija daiļrunīga iesauka Ņikita — Šādi sauc arī Lika Besona filmas slepkavnieci. Kino, jo īpaši amerikāņu, netiek uzlūkots kā tālzemju teritorija, kurā notiek visādas muļķības, bet gan kaut kas pašmāju realitātei ļoti tuvs.

Izlavījos no villas, izpiņķerēdamies no kazenājiem un nezālēm, kas bija saviesušās bosam tik miļajā angļu dārzā. Atstāju vārtus vaļā. Tikai pirms pāris gadiem ikvienu, kas tuvojās šai vietai, sazīmētu desmitiem sargu. Izgājis laukā, es, rokas kabatās sabāzis, galvu nokāris, devos prom kā kinoskatītājs, kas pēc filmas vēl aizvien nespēj atjēgties no redzētā.

Nav grūti saprast, kāpēc Džuzepes Tornatores filma “Kamorists” Neapolē ir nepārspēta uz skatītājiem atstātā iespaida ziņā. Pietiek paklausīties neapoliešu jociņus, kas, gadiem ritot, paliek vieni un tie paši:

— Pasakiet profesoram, ka es viņu nenodevu.

— Es zinu, kas viņš ir, bet es tāpat zinu, kas esmu es pats.

— Kamorists о Malakarne ir mīkstais!

— Kurš tevi šurp atsūtīja?

— Mani sūta tas, kurš var dāvāt tev dzīvību vai arī to atņemt!

Filmas mūzika arī ir kļuvusi par kamoras saundtreku, to svilpo

tad, kad garām iet zonas vadītājs, bieži vien ar to mēģina izraisīt paniku tirgoņos. Filma ir nonākusi pat disenēs, kur deju mūzikā iemik-sētas slavenākās bosa Rafaeles Kutolo frāzes, ko filmā ierunājis Bens Gacarra.

No galvas iekaltos filmas “Kamorists” dialogus savā starpā izspēlēja arī divi Kazaldiprinčipes puikas — Džuzepe M. un Romeo P. Viņi “uzveda” veselas filmas epizodes:

— Cik sver šis picciotto (“zema ranga mafijas pārstāvis, jauniņais”) ? Tikpat, cik duna vējā.

Viņiem vēl nebija braukšanas tiesību, bet abi puikas jau bija pasākuši tiranizēt savus vienaudžus no Kazaldiprinčipes un no Sančip-riano d' Aversas. Autovadītāja apliecības nebija tāpēc, ka nebija sasnieguši astoņpadsmit gadu vecumu. Viņi bija divi lopi. Lielībnieki, āksti — pēc vakariņām restorānā viņi mēdza atstāt dzeramnaudu, kas divas reizes pārsniedza rēķinu. Krekls vaļā, mazspalvotās krūtis atsegtas, teatrāla gaita, it kā ik par soli būtu kādam jāatskaitās. Galva augstu, uzkrītoša drošības un varas izrādīšana, kas, protams, reāli pastāv vien abu iedomās. Viņi visur gāja kopā. Džuzepe bija boss, vienmēr soli savam līdzzinātājam priekšā. Romeo tēloja viņa miesassargu, viņa labo roku, uzticības vīru. Džuzepe nereti sauca viņu par Doniju — par godu Donijam Braslco. Pat ja pēdējais bija iefiltrējies policists, viņš kļuva par īstu un pārliecinātu mafiozu, un tas apbrīnotāju acīs viņu paglābj no šī sākotnējā grēka. Džuzepe un Romeo bija Aversas bieds tikko autobraukšanas eksāmenu nolikušajiem. Viņiem īpaši patika piesieties pāriem, ar motorolleru taranējot automašīnu, — kad autobraucēji izkāpa laukā, lai pieprasītu apdrošināšanas datus, viens no diviem piegāja pie meitenes un iespļāva viņai sejā, lai viņas boifrends mestos starpā un tad viņu varētu kārtīgi pietest. Abi mēdza provocēt ari pieaugušos, arī tos, kas bija ietekmīgi ļaudis. Viņi devās uz šo cilvēku ietekmes zonām un darīja tur visu, kas vien ienāca prātā. Viņiem likās, ka ar to vien, ka viņi nāk no Kazaldiprinčipes, ir gana. Viņi gribēja likt pārējiem saprast, ka ir respektējami un bīstami, ka ikvienam, kas tuvojas, jānodur acis un nav jāsaņemas ieskatīties viņiem acīs. Bet kādudien viņu lekšanās tomēr aizgāja par tālu. Viņi izgāja ielās ar automātu, kas bija savākts sazin kādā klana noliktavā, un nostājās kāda puišu bariņa priekšā. Droši vien viņi bija labi piešāvušies, jo raidīja šai barā šāvienus, nevienu neievainojot, — viņiem vienkārši gribējās sajust pulvera smaku un sadzirdēt ložu sveipoņu. Pirms šaušanas viens no abiem tomēr kaut ko skaitīja. Neviens nesaprata, ko viņš tur murmina, bet viens no lieciniekiem minēja, ka tas varētu būt bijis Bībeles teksts, un izteica pieņēmumu, ka abi, iespējams, gatavojas iesvētei. Bet paanalizējot dažus vārdus, kļuva skaidrs, ka tas nav iesvētes teksts. Tie, nudien, bija Bībeles vārdi, kas apgūti nevis no katehisma, bet gan Kventina Tarantino. Tas pats fragments, ko “Lubenē” skaita Džūlzs Vinfllds, pirms novāc puisi, kura vainas dēļ Marsels Voless ir zaudējis savu dārgo portfeli.

Pēc Ecehiēla grāmatas 25: “Cilvēkam viņa dzīves ceļā no visām pusēm uzglūn netaisnība, ko nodara egoistiski un ļauni cilvēki. Lai slavēts tas, kurš žēlsirdības vārdā no labas gribas izved vājos caur tumsas ielejai, jo viņš patiesībā ir sava brāļa labais gans, nomaldījušos dēlu meklētājs, mana taisnība liks viņiem sajust un piedzīvot ļoti smagu atriebību un trakojošas dusmas uz tiem, kas mēģina samaitāt un iznīcināt manus brāļus, un jel zini, ka mans vārds ir Tā Kunga vārds, kad es likšu savai atriebei nākt pār tavu galvu.”

Džuzepe un Romeo atkārto filmā redzēto un tad šauj. Džuzepes tēvs bijis kamorists, vispirms pentito, pēc tam no jauna iestājies Skja-vones sakautajā Kvadrano un De Falko organizācijā. Tātad lūzers. Viņa dēls toties iedomājās, ka, skaitot pareizos vārdus un iejūtoties pareizajā lomā, viņš spēs pārmainīt ari filmu, kurā risinās viņa dzīve. Abi bija samācījušies visus šīs gangsterfilmas jokus un spilgtākās epizodes. Visbiežāk viņi sāka kautiņus tāpēc, ka kādam bija gadījies “ne tā" paskatīties. Kamoras zemēs skatiens ir teritorijas sastāvdaļa, ieskatīties nozīmē to pašu, ko ielauzties svešā istabā, izgāzt svešas mājas durvis, ienākt kā nelūgtam viesim. Skatiens ir pat kas vairāk par apvainojumu. Sākt aplūkot kāda seju savā ziņā ir tāds kā atklāts izaicinājums:

— Eu, tu uz mani skaties? Es tev saku, tu uz mani skaties?

Pēc slavenā “Taksista’ monologa abi kaušļi metas dunkāt un zvetēt nelaimīgo upuri, kura krūškurvja dobjā duna ir dzirdama pa labu gabalu.

Kazalezi bosi Šo divu puišu problēmu uzskatīja par diezgan nopietnu. Kautiņi, lamāšanās, draudi parasti netika pieciesti — pārāk daudz sūdzību un nervozu sieviešu. Tāpēc abiem ar kāda zonas vadītāja starpniecību tika dots brīdinājums, proti, tika mēģināts saukt viņus pie kārtības. Zonas vadītājs uzmeklē viņus bārā un pavēsta, ka bosi jau sākot zaudēt pacietību. Bet Džuzepe un Romeo turpina dzīvot savā iedomu filmā, kaujas, ar ko pagadās, čurā vietējo puišu motociklu degvielas tvertnēs. Pie viņiem vēršas otro reizi. Bosi grib parunāties ar viņiem personiski, klans necietīšot tādu uzvedību šaipusē, šais platuma grādos ierastā tēvišķā pacietība tūlīt pārvērtīsies pienākumā sadot sutu, kārtīgu tesienu, publisku pērienu, lai saprot, kā uzvesties. Bet viņi uzšķauda šādam ielūgumam, turpina tušēt bāros, spēlēt video-pokeru, caurām pēcpusdienām skatīties filmu DVD, stundām ilgi mācoties no galvas frāzes un sakāmvārdus, iestudējot žestus un izvēloties sev pareizās kurpes. Abi iedomājas, ka spēj pretoties pilnīgi visiem, Arī ietekmīgiem ‘čiekuriem’'. Vai drīzāk nolemj, ka vajag lekties pret tiem, kam ir liela teikšana, un tad pārējie pret viņiem izjutīs reālu bijāšanu. Robežas nav jāievēro —- gluži kā Tonijam un Mānijām filmā Scarface. Viņi ne ar vienu nerunā, bet turpina plosīties, uzlidot, iebiedēt; pamazām sāk likties, ka viņi ir kļuvuši par Kazetas provinces vicekaraļiem. Abi puikas ir izlēmuši nepievienoties klanam — viņi to pat nav mēģinājuši. Tā būtu pārāk lēna un pārāk reglamentēta procedūra, pārāk nemanāms kāpums pa karjeras kāpnēm. Turklāt jau ilgus gadus Kazalezi klani tos, kas nebija galīgi dunduki, parasti sūtīja uz organizācijas biznesa segmentiem, nevis izsitēju struktūrām. Džuzepe un Romeo bija klajš jaunā kamoras kareivja figūras pretstats. Viņiem šķita, ka varēs izbraukt uz savas dzimtās vietas sliktās reputācijas viļņa. Viņi nebija organizācijas biedri, tomēr vēlējās baudīt kamoristu privilēģijas. Viņi iedomājās, ka bāros viņiem viss pienākas par brīvu, ka motorolleru benzīns ir tāda kā nodeva, kas viņiem jāiekasē, ka viņu mātēm jāsaņem tāda pati nauda kā kamoristiem, un, tiklīdz kāds iedrošinājās pretoties, tā viņi momentā ieradās un izdauzīja logus un iekaustīja kā augļu tirgotājus, tā veikalu kasieres. 2004. gada pavasarī daži klana sūtņi uzaicināja viņus uz tikšanos Kastelvolturno nomalē, Parkomares zonā. Tai vietā ir sajaukušās gan smiltis, gan jūra, gan atkritumi — īsta putra. Varbūt kāds vilinošs piedāvājums, kāds darījums vai pat aicinājums piedalīties atentātā. Pirmajā īstajā atentātā viņu mūžā. -Sak, neizdevās piedabūt viņus uz satikšanos ar ļaunu, tagad bosi mēģinās ar labu. Iedomājos, kā viņi ar saviem motorolleriem tur vīlēja uz pilnu klapi, pie sevis murminādami frāzes no spilgtām filmu epizodēm, kurās agrākie noteicēji ir spiesti pierauties, kad jaunie varoņi izrādās. Gluži kā jaunie spartieši, kas devās karā ar Ahilleja un Hektora varoņdarbiem uz lūpām, arī šaipusē ļaudis dodas kādu novākt vai tikt novāktiem ar Scarface, “Brašo puišu” “Donija Brusko” un “Krusttēva” ainām piedzītu galvu. Ik reizi, kad gadās braukt garām Parkomarei, es iztēlojos avīzēs aprakstītos, policijas rekonstruētos notikumus. Džuzepe un Romeo ieradušies ar motorolleriem krietni pirms noliktā laika. Laikam vai deguši nepacietībā. Nostājušies tur un gaidījuši mašīnu. No tās izkāpuši vairāki vīri. Abi puikas devušies pie tiem sasveicināties, bet tie bez vārda runas sagrābuši Romeo un sākuši klapēt Džuzepi. Pēc tam pielikuši viņam pie krūtīm automāta stobru un atklājuši uguni. Esmu pārliecināts, ka Romeo tai brīdī atausa atmiņā aina no “Brašajiem puišiem” kad Tomijs De Vito tiek uzaicināts piedalīties Cosa Nostra Amerikas grupas pārvaldīšanā, bet nonāk nevis bosu kopsapulcē, bet tukšā telpā, kur saņem lodi galvā. Nav tiesa, ka kino tiek rādīti izdomājumi, nav tiesa, ka nav iespējams dzīvot tā kā filmās, un nav tiesa, ka, tiklīdz iznākam laukā no kinoteātra, mēs atskārstam, ka lietu kārtība ir pavisam cita. Ir tikai viens atšķirīgs moments, proti, tas, kurā Als Pačino pieceļas no strūklakas, kurā automāta šāvieni ir iegāzuši viņa varoni, un noslauka seju no asins krāsas. Tas ir brīdis, kurā Džo Pesči izmazgā matus un aptur fiktīvo asiņošanu. Bet tu nemaz negribi to zināt un tāpēc to nesaproti. Kad Romeo redzēja zemē guļošo

Džuzepi, esmu pārliecināts — pat ja šo pārliecību man nekad neizdosies drošticami pārbaudīt —, ka viņš saprata, kur tieši slēpjas atšķirība starp kino un realitāti, starp scenogrāfisku konstrukciju un nāves smaku gaisā, starp savu dzīvi un scenāriju. Pienāca arī viņa kārta — viņam iešauts kaklā, pēc tam upuris piebeigts ar lodi galvā. Saskaitot abu bojāgājušo vecumu, mēs iegūstam tik tikko trīsdesmit gadus. Kazalezi klans šādi bija atbrīvojies no kino ietekmētās sīkās noziedzības problēmas, ko radīja abi minētie puikas. Neviens viņiem pat neizsauca policiju vai ātros. Klans atstāja puiku līķus kaijām un klaiņojošiem suņiem par barību — tādu atkritumu pludmalē bija ne mazums. Bet Šādas epizodes parasti filmās neataino, filmas beidzas īsu brīdi pirms tam.

Nav lielas atšķirības starp kinoskatītājiem kamoras zemē un citviet. Kino atsauces it visur tiek ņemtas pretim kā iztēles mīti. Tomēr, ja citur tev var patikt Scarface un tu ldusībā identificējies ar viņu, tad šeit, kamoras zemē, tu vari būt viņš, tomēr tev ir jābūt viņam caur un cauri.

Starp citu, kamoras zemēs ir ne mazums mākslas un literatūras cienītāju. Sandokanam bunkurvillā bijusi milzīga bibliotēka ar desmitiem tekstu, kuros aplūkotas tikai divas tēmas: abu Sicīlijas karalistu vēsture un Napoleons Bonaparte. Skjavonem imponējusi Burbonu valsts nozīmība, šis boss lielījies, ka viņa senči esot bijuši Dienviditāli-jas virsnieku kontingentā; viņš jūsmojis par Bonapartes ģēniju, kam izdevies iekarot visu Eiropu, sākot dienēt no viszemākā ranga tāpat kā viņam, kurš pamanījies kļūt par ģenerālisimusu vienā no ietekmīgākajiem Eiropas klaniem, kur bija iestājies kā parasts ierindnieks. Sando-kans, kas savulaik bija studējis medicīnu, mēdza slapstīšanās laikā gleznot reliģiskas ikonas un Bonapartes un Musolīni portretus. Tos vēl šobaltdien var nopirkt ļoti cienījamos Kazertas salonos — šos ļoti retos svēto portretus, kur Kristus sejas vietā Sandokans uzgleznojis savējo. Skjavonem patika arī lasīt episkus darbus — sevišķi iecienīta lasāmviela bija Homērs, Karaļa Artūra cikls un Valters Skots. Tieši mīlestība uz Skotu lika viņam vienu no saviem daudzajiem dēliem nosaukt lepnajā un skanīgajā Aivenho vārdā?

No pēcteču vārdiem vienmēr var nojaust kaut ko par vecāku hobijiem. Džuzepe Miso, Neapoles Sanitas kvartāla bosam; ir trīs mazdēli: Bens Hurs, Jēzus un Emiljano Sapata — pēdējais ir slavens meksikāņu revolucionārs. Miso, kurš tiesas zālē vienmēr uzvedies kā politisks līderis un dumpīgs, bet konservatīvs domātājs, nesen publicējis romānu “Marmora lauvas” Neapolē tikai dažās nedēļās pārdoti daudzi simti eksemplāru. Šīs grāmatas stāsts izklāstīts visai samudžinātā sintaksē, tomēr tajā jūtams 80. un 90. gadu Neapoles enerģiskais niknums — tai laikā veidojās bosa karjera, un savu figūru viņš iezīmējis kā vienpati, kurš cīnās ar reketa un narkotiku kamoru, aizstāvot bruņniecisku, taču ne pārāk skaidri definētu laupīšanas un zagšanas aroda kodeksu. Kad ilgās noziedzīgās karjeras gaitā Miso ne reizi vien tika arestēts, viņš vienmēr nēsājis līdzi dažādas filozofa Jūlija Evolas un dzejnieka Ezras Paunda grāmatas,

Mondragones bosam Augusto Latorrem patīk urbties psiholoģijas grāmatās — viņš ar lielu interesi “izrāvis cauri” Kārlu Gustavu Jungu un ļoti labi pārzina Zigmunda Freida darbus. Paraugoties uz to grāmatu nosaukumiem, kuras boss bija pieprasījis cietumā, redzam apjomīgas psihoanalītiķu pētnieku biogrāfijas, turklāt mutvārdu tiesvedības fāzē viņš aizvien biežāk citē Lakānu un piedāvā savas pārdomas par geštaltterapijas skolu. Psihologa zināšanas kā negaidītus menedžmenta un kaujas ieročus boss licis lietā, lai tiktu pie varas.

Arī kāds no Paolo Di Lauro uzticamākajiem vīriem ir liels mākslas un kultūras mīļotājs — Tommazo Prestjeri ir producējis lielāko daļu no t. s. neomelodiskajiem dziedātājiem, kā arī lieliski pārzina mūsdienu mākslu. Ir daudz bosu, kuri kolekcionē mākslas darbus. Paskvale Galaso villas privātmuzejā atradās apmēram trīsdesmit antikvāru darbu, piemēram, tādas pērles kā burbonu karaļa Fransisa I tronis, bet Luidži Vollaro ar iesauku ’o califfo (‘kalifs') piederēja viņa mīļākā mākslinieka Botičelli glezna.

Policija arestēja Prestjeri tāpēc; ka viņš bija liels mūzikas fans. Viņu nogrāba Neapoles Teatro Bellini, kur šis kārtības spēku meklētais kamorists baudīja koncertu. Pēc notiesāšanas Prestjeri paziņoja: “Mākslā esmu brīvs, man vienalga, ka fiziski atrodos cietumā.” Gleznas un mūzika rada tādu kā līdzsvaru, dod šādam bosam-nelaimes putnam mieru, kas nav vairs atgūstams, kad kamoras kaujas laukā jāpieredz, kā tiek nežēlīgi novākti divi miesīgi brāļi.

ABERDĪNA, MONDRAGONE

Boss-psihoanalītiķis Augusto Latorre bija viens no Antonio Bar-dellino favorītiem. Vēl puika būdams, viņš stājās tēva vietā un kļuva par “Kjuovi” klana galvu — tā to dēvēja Mondragonē. Šis klans valdīja Ziemeļkazertā, Dienvidlācijā un gar visu Domīcijas krastu. Kādu laiku sametušies kopā ar Sandokana Skjavones ienaidniekiem; viņi pēc tam ar laiku tomēr pierādīja; ka klans ir spējīgs darboties biznesā un saimniekot savā teritorijā — šādas spējas ir vienīgais, kas spēj vērst par labu konfliktus starp kamoras ģimenēm. Spēja darboties biznesā satuvināja Latorri ar Kazalezi klaniem, kuri deva viņam iespēju sadarboties un saglabāt arī autonomiju. Augusto pie sava vārda nebija ticis nejauši. Latorres mēdza ģimenes pirmdzimtajiem dot Romas imperatoru vārdus. Sai gadījumā viņi bija pārkāpuši vēsturisko hronoloģiju — cik zināms, vispirms nāca Augusts un tikai pēc tam Tibērijs, bet Latorres ģimenē Augusto bija Tiberio dēls.

Sīspuses ģimenes iedomājas, ka Scīpiona vecākā villa atradusies pie Patrijas ezera, ka Hannibāla Kapujas kaujas un samnītu karapūļi, kam neviens neuzdrīkstējās uzbrukt un kas pirmie bija metušies virsū romiešu leģioniem un pēc tam patvērušies kalnos, ir šī novada vēsturiskā mantojuma sastāvdaļa, kurā sensenos laikos ir bijis līdzdalīgs ikviens. Klanu vēsturiskās spekulācijas tomēr bija pretrunā ar Mondra-gones kā mocarellas galvaspilsētas populāro tēlu. Tēvs mani sūtīja pieēsties Mondragones mocarellu līdz ūkai, bet par to, kurā reģionā

mocarella tiešām ir vislabākā, vēl domas dalās. Garšas ir pārāk atšķirīgas; piemēram, Batipaljas mocarellai ir saldena, viegla garša, bet Averso apkaimē gatavo iesāļu, blīvu mocarellu, kurpretim Mondra-gones mocarellai ir tīra garša. Mondragones siernieki tomēr domājās spējam pierādīt savas mocarellas kvalitāti ar pēcgaršu, kas paliek pēc labas mocarellas — vietējie zemnieki to sauc par 'o ciato ’e bbufala (govs elpu'). Ja pēc norīta siera gabala mutē nepaliek Šī “govs garša", mocarella nav laba. Kad braucu uz Mondragoni, man patika pastaigāties pa molu — šurpu turpu. Pirms to noārdīja, tas Mondragonē bija viena no manām mīļākajām atpūtas vietām. Tas izskatījās pēc betona t mēles, kas izbāzta jūrā, lai laivām būtu kur piestāt. Neviens gan to nelietoja, un no mola nebija nekādas jēgas.

Mondragonē pēkšņi kļuva par ceļamērķi visiem tiem Kazertas un Pontino apkaimes džekiem, kuri gribēja izceļot uz Angliju. Emigrēt, lai sāktu jaunu dzīvi, lai beidzot tiktu prom, bet nevis oficianta darbā, nevis lai strādātu par trauku mazgātāju makdonaldā vai bārmeni, kam maksā tumšā alus pintēs. Viņi devās uz Mondragoni, lai uzmeklētu īstos cilvēkus, kas spēs atrast lētāku dzīvokli un nodrošināt laipnu uzņemšanu un vietējo biznesmeņu interesi. Mondragonē bija iespējams uziet piemērotus “kontaktus", kas varēja iekārtot kādā apdrošināšanas vai nekustamā īpašuma kantori pat galīgi izmisušus dieniniekus, ilgstošus bezdarbniekus — visiem tika nodrošināts pieklājīgs līgums un * cienījams darbs. Mondragonē bija durvis uz Lielbritāniju. Pēkšņi 90. gadu beigās izrādījās: ja tev ir “gali" Mondragonē, tad tevi novērtēs un nebūs vajadzīgi nekādi citi ieteikumi vai sakari. Kaut kas tāds Itālijā notiek reti vai nenotiek tikpat kā nemaz, it īpaši valsts dienvidos. Lai tevi ņemtu vērā un novērtētu pēc nopelniem, Itālijā vienmēr ir vajadzīga aizmugure, kāds, kas tevi protežētu, — ja ari tevi uzreiz neizdodas iebīdīt tur, kur vajag, lai tava kandidatūra vismaz tiktu ņemta par pilnu. Ierasties kaut kur bez protekcijas ir ierasties kā bez rokām un kājām, īsi sakot, kā cilvēkam, kuram kaut kā pietrūkst. Taču Mondragonē tavu CV paņēma un uzreiz nosūtīja uz Angliju —- tur,

kur vajag. Tur savu lomu spēlēja talants un tas, kā tu to liec lietā. Tas, protams, sakāms tikai par Londonu vai ^berdīnu, nevis Kampāniju, kas ir Eiropas dziļākā provinces bedre.

Reiz mans draugs vārdā Mateo izlēma pamēģināt laimi — aizbraukt no šejienes uz visiem laikiem. Viņš bija ar izcilību pabeidzis universitāti un iekrājis mazliet naudas. Viņam bija piegriezies par velti strādāt par praktikantu un piestrādāt celtniecībā, lai izdzīvotu. Viņš bija uzzinājis kāda puiša vārdu, kas Mondragonē varētu viņam palīdzēt aizbraukt uz Apvienoto Karalisti un pieteikties dažādās darba intervijās. Es devos viņam līdzi. Stundām ilgi gaidījām kādā pludmalē, kur Mateo paziņa bija nolicis viņam tikšanos. Vasaras karstumā Mondragones pludmalēs drūzmējas atpūtnieki no visas Kampānijas, tie, kuri nevar atļauties doties uz Amalfi krastu un noīrēt tur vasarnīcu, tāpēc braukā turpu šurpu no iekšzemes uz Ierastu. Līdz pat 80. gadu beigām mocarellu tur pārdeva koka bunduļos, kas bija pilni ar vārītu pienu. Atpūtnieki to ēda ar rokām, piepilinot ar pienu malu malas, un puišeļi vēl pirms iekošanās siera baltajā masā mēdza nolaizīt roku, tā teikt, sāļumam. Pēc tam mocarellu tirgoņi pazuda, un pludmalēs sāka pārdot barankas un ripiņās sagrieztus kokosriekstus. Mūsu “kontakts" todien kavējās veselas divas stundas. Kad viņš beidzot parādījās, nosauļojies brūns, tērpies vien apspīlētās peldbiksēs, mēs dabūjām uzklausīt paskaidrojumus, ka viņam esot aizkavējušās brokastis, līdz ar to arī pelde un apžūšana. Lūk, šāda atvainošanās, īsi sakot, vainīga ir saule. Puisis aizveda mūs uz kādu tūrisma aģentūru. Tikvien. Iedomājāmies, ka mūs uzņems nez kāds starpnieks, bet izrādījās, ka pietiek ierasties tūrisma aģentūrā, turklāt diezgan prastā no skata — bez jebkāda luksusa un glancētu brošūru kaudzēm. Tomēr bija vajadzīgs kāds vietējais, lai izmantotu tās pakalpojumus. Ja tajā ienāktu kāds no ielas, aģentūra darbotos kā parasts ceļojumu birojs. Jauna meitenīte palūdza Mateo CVun norādīja pirmo pieejamo lidojumu. Viņu sūtīs uz Aberdīnu. Mateo saņēma arī sarakstu ar firmām, kurās lūgt darba interviju. Tā nu šī aģentūra par niecīgu naudiņu

noorganizēja tikšanos ar firmu personāldaļu sekretariātiem. Darbā iekārtošanas aģentūras nekad nav bijušas tik efektīvas. Pēc divām dienām iekāpām lidmašīnā uz Skotiju — ātrs un lēts lidojums tiem, kurus sūta no Mondragones.

Aberdīnā jutāmies kā mājās., pat ja šī skotu pilsēta bija aiz trejdeviņiem kalniem no Mondragones. Trešā lielākā Skotijas pilsēta, tumša un pelēcīga, lai arī tajā nelija tik bieži kā Londonā. Pirms tajā ienāca itāļu klani, neviens nebija spējis efektīvi izmantot izklaižu un tūrisma resursus, proti, viss, kas saistījās ar restorāniem un viesnīcām, Aberdīnā bija organizēts britiskā pelēcībā. Apnicīga vienveidība, krogi, pie kuru galdiem vietējie pulcējas tikai reizi nedēļā. Neapoles Antimafijas prokuratūras veiktā izmeklēšana liecina, ka tieši Antonio Latorre, bosa Augusto brālis, ir sācis Skotijā dažādus komercprojektus, kas dažu gadu laikā kļuvuši par neļķi Skotijas uzņēmējdarbības uzsvārča pogcaurumā. Lielākā daļa no Latorres klana darbībām Apvienotajā Karalistē ir pilnīgi legālas, piemēram, nekustamā īpašuma iegāde un apsaimniekošana, komercdarījumi, Itālijas pārtikas produktu imports un tirdzniecība — tiek apgrozīti milzīgi līdzekli, kuru daudzumu ir grūti izteikt skaitļos. Mateo Aberdīnā gribēja dabūt visu to, kas viņam tika netaisni liegts dzimtenē, — mēs staigājām pa ielām baigā starā, jo mums pirmo reizi mūžā likās, ka pietiek ar to, ka nākam no Kampāni-jas, lai vismaz dažas durvis mums būtu atvērtas. 27-29 Union Terrace atrodas klana restorāns Pavarotti's, kas reģistrēts ar paša Antonio Latorres vārdu un uzrādīts visos Aberdīnas tiešsaistes tūrisma ceļvežos. Aberdīniešuprāt, tas ir elegants salons, Šika vieta, kur optimāli pavakariņot un ērti pārrunāt svarīgus jautājumus. Itālijas gastronomijas mesē ītalissima klana firmas tiek reklamētas kā made in Italy kvintesence. Antonio Latorre šai starptautiskajā forumā prezentēja savu ēdināšanas pakalpojumu zīmolu. Latorre ir viens no pirmajiem skotu uzņēmējiem veiksminiekiem, kas izgājuši Eiropā.

2005. gada martā Aberdīnā Antonio Latorri arestēja, uzrādot Itālijas aresta orderi, kurā pret viņu celtas apsūdzības par dalību organizētajā noziedzībā un reketa noziegumos. Gadiem ilgi Skotijas pavalstniecības aizsegā un izmantojot apstākli kā britu varasiestādes neatzina viņam inkriminētos nodarījumus, šim kamoristam bija izdevies izvairīties gan no apcietināšanas, gan izdošanas. Skotija nevēlējās zaudēt vienu no saviem izcilākajiem uzņēmējiem.

2002. gadā Neapoles tiesa izdeva rīkojumu preventīvi aizturēt trīsdesmit ar Latorres klanu saistītus cilvēkus. Rīkojumā bija norādīts, ka šis noziedzīgais grupējums ar reketu, biznesa darījumiem un konkursu procedūru kontroli savā ietekmes zonā pelna milzu summas, kas pēcāk tiek investētas ārvalstīs, konkrēti. Apvienotajā Karalistē, kur dibināta īsta klana kolonija. Šī kolonija bija nevis izkonkurējusi no darba tirgus vietējos, bet gan atdzīvinājusi tautsaimniecību, atmodinājusi kuslo tūrisma industriju, noorganizējusi pilsētā nepieredzētus importa un eksporta apjomus, kā arī sapurinājusi nekustamā īpašuma sektoru.

Mondragones starptautisko varu simbolizē arī Rokfellers. Šādu iesauku pilsētā viņš izpelnījies tāpēc, ka viņam ir acīmredzams ķēriens biznesā, arī naudas kā spaļu. Rafaele Barbato, kā viņu sauc īstajā vārdā, ir 62 gadus vecs vīrs, kas dzimis Mondragonē. Iespējams, ka pats vairs savu īsto vārdu neatceras. Apņēmis par sievu holandieti, 80. gados viņš bīdīja biznesu ar Nīderlandi, kur viņam piederēja divi kazino, kurus apmeklēja pasaules līmeņa haizivis, piemēram, Boba Cellino brālis, kas dibinājis daudzus spēļu namus Lasvegasā, kā arī augsta ranga slāvu mafiozi, kas uzdarbojas Maiami. Viņa sabiedroto vidū bija tādas personības kā Liborio, sicīlietis, kam bija sakari Cosa Nostra, kā arī Erni, holandietis, kas, pārcēlies uz dzīvi Spānijā, tur atvēris viesnīcas, diskotēkas un smalkas rezidences. Ja var ticēt pentiti Mario Sperlon-garo, Stefano Picirillo un Džirolamo Rodzeram, Rokfellers ir bijis tas, kuram ienākusi prātā spožā doma kopā ar Augusto Latorri doties uz Karakasu un tur uzņemt sakarus ar venecuēliešu narkotiku kontrabandistu grupējumiem, kas piedāvājuši kokaīnu lētāk nekā kolumbieši, kuri apgādājuši Neapoles un Kazalezi klanus. Visai iespējams, ka narkotiku lietās Augusto bija izdevies izcīnīt autonomiju; ko Kazalezi klani reti kad pieļauj. Tas pats Rokfellers sameklēja Augusto drošu vietiņu Holandē; kur patverties no policijas. Viņš tika iemitināts kādā šaušanas poligonā. Līdz ar to, pat būdams tālu no Mondragones laukiem; boss varēja apšaudīt kustīgus mērķus, lai nezaudētu formu. Rok-felleram bija milzīgi plašs kontaktu tīkls, viņš bija viens no redzamākajiem biznesmeņiem ne tikai Eiropā, bet arī ASV. Būdams spēļu eļļu menedžeris, viņš bija pamanījies sakontaktēties ar italoamerikāņu mafioziem, kas aizvien biežāk lūkojās Eiropas virzienā, meklēdami investīciju tirgus, jo viņus pašus pamazām no Ņujorkas spieda laukā albāņu klani, kuriem šai megapolē bija aizvien lielāka teikšana. Līdz ar to minētie mafiozi sāka intensīvāk sadarboties ar kampāniešu kamoris-tiem. Italoamerikāņi veiksmīgi nodarbojās ar narkotiku kontrabandu un vēlējās ieguldīt naudu restorānos un viesnīcās, izmantojot mondra-goniešu pavērtās durvis. Uz Rokfellera vārda ir pludmale ar nosaukumu "Ādams un IevaJ’, kas vēlāk pārdēvēta par La Playa, — tā atrodas skaistā ciematā Mondragones tuvumā, kur, kā liecina tiesas rīcībā esošie apsūdzības materiāli, patīk uzturēties daudziem policijas meklēšanā esošiem kamoristiem. Jo ērtāks ir patvērums, jo mazāka iespēja, ka bandītam sagribēsies sadarboties ar tiesībsargājošajām ļestādēm, lai nemitīgā bēguļošana vienreiz beigtos. Latorres ģimene turklāt neauklējās ar pentiti —- Augusto brālēns Frančcsko Tiberio piezvanījis Domeniko Pensam, kurš bija liecinājis pret Stoldera klanu, un skaidri licis noprast, ka viņa uzturēšanās Mondragonē ir nevēlama:

— Stolderi man pavēstīja, ka tu esot pret viņiem sniedzis ziņas, un, tā kā mēs šeit tādus, kas sadarbojas ar mentiem, negribam, tev no šejienes jāpazūd, ja negribi, lai kāds atnāk un pārgriež tev rīkli.

Augusto brālēnam bijis īpašs ķēriens telefoniski terorizēt kolabo-rantus, dodot skaidrus mājienus. Kādam citam kolaborantam vārdā Vitorio Di Talia viņš bez aplinkiem ieteicis iegādāties koka mētelīti:

— Vari doties pirkt sev melnus kreklus, ja jau prati palaist muti, stulbeni, es tevi dabūšu zem zemes.

Pirms kamoristi bija sākuši sadarboties, nevienam i sapņos nerādījās; cik plašs ir Mondragones klana bizrfēsa lauks. Rokfellera drauģeļu vidū bija arī Rafaele Akonča; dzimis mondragonietiS; kas pārcēlies uz Holandi un iegādājies tur restorānu ķēdi, kuras aizsegā, pēc pentito Stefano Pičirillo vārdiem, organizēta apjomīga starptautiska narkotiku kontrabanda. Iespējams, tieši kādā holandiešu bankā atrodas Latorres klana kase, miljoniem eiro, kas iekasēti ar starpniecības un tirdzniecības darījumiem, — šos līdzekļus izmeklētājiem tā arī nav izdevies lokalizēt. Mondragonē šis hipotētiskais seifs Holandes bankā ir kļuvis par tādu kā absolūtās bagātības simbolu un pat folklorizējies. Tagad taipusē vairs nesaka "domā, es esmu kāda Itālijas banka?” bet gan “domā, es esmu Holandes banka?”.

Izmantojot savus atbalsta punktus Dienvidamerikā un atbalsta bāzi Holandē, Latorres klans bija iecerējis iegūt dominējošu stāvokli Romas kokaīna tirgū. Visām Kazertas kamoristu-biznesmeņu ģimenēm Roma ir narkotiku kontrabandas un nekustamā īpašuma ieguldījumu vieta numur viens. Roma kļūst par Kazertas provinces paplašinājumu. Latorres klans var paļauties uz piegādes kanāliem pa Domīcijas krastmalu. Piekrastes villas vispirms nospēlēja būtisku lomu cigarešu kontrabandā, pēc tam caur tām tika sūtītas visas pārējās preces. Šai vietā atradās arī aktiera Nino Manfrēdi villa. Pie viņa ieradās klana pārstāvji un lūdza to pārdot. Manfrēdi visādi centās pretoties, bet viņa īpašums bija stratēģiski izdevīga motorlaivu pietauvošanās vieta, tāpēc klans nemitīgi izdarīja uz viņu spiedienu. Viņi pat vairs nelūdza to pārdot, bet paģērēja, lai viņš to atdod par klana noteiktu cenu. Manfrēdi pat vērsās pie kāda Cosa Nostra bosa un 1994. gada janvārī pastāstīja par notiekošo Radio Uno, bet mondrago-nieši bija tik ietekmīgi, ka neviens sicīlietis pat nemēģināja stāties tiem ceļā. Tikai uzstājoties TV un pievēršot visas valsts mediju uzmanību, aktieris spēja darīt sabiedrībai zināmu, cik liels spiediens kamoras stratēģisko interešu vārdā uz viņu tiek izdarīts.

Narkotiku kontrabanda notika arī pa dažādiem citiem tirdzniecības kanāliem. Latorres brālēns Enco Bokolato, kam piederēja kāds restorāns Vācijā, nolēma ieguldīt naudu apģērbu eksportā. Ar Antonio Latorri un kādu libāniešu uzņēmēju viņi uzpirka apģērbus Apū-lijā, jo Kampānijā tekstilrūpniecību savā pārziņā jau sagrābuši Sekon-diljano klani, un pārdeva tos Venecuēlā ar kāda Alfredo starpniecību, kurš izmeklēšanas materiālos norādīts kā viens no lielākajiem Vācijas dimantu kontrabandistiem. Pateicoties kampāniesu kamoristiskajiem klaniem, dimanti savas lielās cenu svārstības un vienlaikus augstās noturīgās nominālvērtības dēļ īsā laikā kļuva par iecienītu netīrās naudas atmazgāšanas preci. Enco Bokolato bija biežs viesis kā Venecuēlas, tā Frankfurtes lidostā, viņam bija aizmugure preču kvalitātes kontrolieru aprindās, kuri, iespējams, ne tikai gādāja par apģērbu sūtījumu pārbaudi, bet veica arī priekšdarbus plaša kokaīna kontrabandas tīkla izveidei. Var domāt, ka klani, uzkrājuši kapitālu, varētu pārtraukt noziedzīgās darbības un legalizēties, izjaucot savu ģenētisko kodu, piemēram, kā to izdarīja Kenedija ģimene, kas sausā likuma laikā štatos ar alkohola tirdzniecību sapelnīja milzu naudu un pēc tam pilnībā sarāva sakarus ar kriminālo pasauli. Patiesībā itāļu noziedzīgā biznesa spēks slēpjas tieši apstāklī, ka tas turpina dubultu spēlīti un nekad neatsakās no savas kriminālās pagātnes. So sistēmu Aberdīnā dēvē par scratch. Gluži kā reperi vai dīdžeji, kas ar pirkstiem uz brīdi neļauj platei normāli griezties, arī kamoras uzņēmēji uz brīdi aptur legālā tirgus “plates” griešanos. Aptur, paskrečo un atbrīvo, iegriežot vēl ātrāk, nekā tā griezusies pirms tam.

Dažādos Neapoles Antimafijas prokuratūras izmeklēšanas materiālos par Latorres klanu norādīts, ka brīžos, kad legālajā segmentā valdījis panīkums, uzreiz ticis iedarbināts kriminālais mehānisms. Tas ņēmis virsroku tad, kad, piemēram, trūcis skaidras naudas līdzekļu, kad īstermiņā bijis vajadzīgs kapitāls, — tad kaltas viltotas monētas vai pārdoti pakaļdarināti valsts vērtspapīri. Konkurenti tikuši izskausti ar reketu, preces importētas beznodokļu režīmā. Skrečojot likumīgās ekonomikas “plati” ir iespējams nodrošināt klientiem nešizofrēniskas, stabilas standartcenas, laikus nomaksāt visus bankas kredītus, kā arī panākt pastāvīgu naudas apriti un preču patēriņu. Skrečošana samazina distanci, kas šķir likumu un ekonomikas imperatīvu, noteikumos aizliegto un peļņas diktēto.

Latorres klana darījumi ārzemēs lika dažādos līmeņos iesaistīt klana struktūrā angļu pārstāvjus, kas dažkārt pat kļuva par kamoris-tiem. Viens no viņiem ir Lielbritānijā aizturētais Brendons Kvīns, kam katru mēnesi Mondragones klans maksā uzturnaudu, arī “trīspadsmito algu”. 2002. gada jūnija rīkojumā par preventīvo aizturēšanu lasāms, ka “Brendons Kvīns sistemātiski saņēmis atlīdzību no klana saskaņā ar Augusto Latorres norādījumiem.” Klana locekļiem līdztekus fiziskajai aizsardzībai parasti tiek garantēta arī atlīdzība, advokāta pakalpojumi un vajadzības gadījumā arī organizācijas “piesegšana”. Tomēr tas, ka šīs garantijas Kvīnam tika noteiktas ar personisku bosa rīkojumu, liecina, ka viņš klana biznesa mašinērijā nav bijis nekāda sīkā skrūvīte. Та viņš kļuva par pirmo angļu tautības kamoristu Itālijas un Lielbritānijas vēsturē.

Brendona Kvīna vārdu biju dzirdējis pieminam jau daudzus gadus, tomēr nekad nebija izdevies viņu ieraudzīt, pat fotogrāfijā ne. Ieradies Aberdīnā, es nespēju neapjautāties pēc skotu kamorista Brendona, Augusto Latorres uzticības personas, cilvēka, kas, labi pārzinot biznesa sintaksi un varas gramatiku, bez grūtībām bija atkratījies no seno Skotijas augstieņu klanu saitēm un iestājies Mondragones ka-morā. Latorres klana krogu tuvumā vienmēr uzturējās vietējo puiku bariņi, tie nebija slinki sīkie zaglēni, kam pārāk liels alus daudzums sakāpis galvā un kas gaida, līdz izcelsies kāds kautiņš vai radīsies izdevība izraut kādu somiņu. Gluži otrādi, tie bija apsviedīgi puikas, bez piecām minūtēm pieaugušie, kam bija atradies darbiņš dažāda līmeņa likumīgajā biznesā — transporta pakalpojumos, reklāmā, mārketingā. Kad apvaicājos pēc Brendona, es nesaņēmu naida pilnus skatienus vai mīklainas atbildes, kas notiktu, ja uzrunātie būtu Neapoles apkaimes kamoristi. Izskatījās, ka Brendons Kvīns viņiem ir pazīstams kopš laika gala un tikai tagad ir Idu vis par izdaudzinātu mītisku personu, par kuru runas iet no mutes mutē. Kvīns bija veiksminieks — atšķirībā no viņiem, restorānu, firmu, veikalu un nekustamā īpašuma biroju darbiniekiem, viņš bija ierēdnis ar drošu algu. Un ne tikai tas — vēl kas vairāk —, viņš bija daudzu Skotijas puišu sapņa iemiesojums, cilvēks, kas ne tikai piedalās likumīgos biznesa procesos, bet ir kļuvis par Sistēmas sastāvdaļu un iegājis klana apritē. Šis sapnis bija kļūt par pilnasinīgu kamoristu, neraugoties uz to mīnusu, ka esi dzimis Skotijā un tev tiek iepotēts, ka ekonomika ir banāls koplietošanas ceļš, kas ved vienā virzienā un kurā ir savi noteikumi un zaudējumi, ko nosaka tikai konkurence un cenas. Biju pārsteigts, ka, lai gan man ir sūnaina angļu valoda ar itāļu akcentu, viņi neskatījās uz mani kā iebraucēju, kā kaulaina Džeika La Motas alias “trakojošā buļļa” versiju, kā novadnieku no tās pašas noziedzīgo okupantu sugas, kuri ieradušies iedzīvoties, izsūkt naudu no viņu zemes. Nē, viņi manī saskatīja kādu, kurš sajēdz kādu drusku no ekonomikas absolūtās varas gramatikas kārtulām. Šī vara nosaka visu un nav gatava apstāties pat mūža ieslodzījuma vai nāves priekšā. Man likās, ka tas nav iespējams, bet, aprunājoties ar viņiem, atklājās, ka viņi lieliski zina, kas ir Mondragone, Sekondil-jono, Marano, Kazaldiprinčipe un citas teritorijas, par kurām kā tālām pasaku zemēm viņiem stāstījuši visi kamoras biznesmeņi, kuriem gadījies iegriezties Šaipusē un restorānos, kuros puikas strādā. Manu skotu līdzaudžu acīs būt dzimušam kamoras zemē ir liels pluss, tas ir kā nēsāt ugunszīmi, kas palīdz atrast uzņēmējdarbībai piemērotas nišas, sadabūt ieročus un saprast, ka paša dzīve ir tikai līdzeklis, lai tiktu pie naudas un varas, kuru dēļ ir vērts dzīvot un elpot, kas ļauj dzīvot līdzi laika garam, īpaši nerēķinoties ar citiem. Bredonam Kvīnam tas bija izdevies, pat nedzimušam Itālijā, nekad neskatījušam Kampānijas līdzenumus, neapbraukājušam celtniecības objektus, izgāztuves un govju fermas. Viņam bija izdevies kļūt par kamoristu, par cilvēku, kuram pieder reāla vara.

Tomēr pat šī lieliskā starptautiskā tirdzniecības un finanšu orga-

nizācija neļāva klanam kļūt ne par matu elastīgākam pašmāju teritorijā. Augusto Latorre valdīja Mondragont? ar smagu roku. Lai panāktu sava karteļa varenību, viņam vajadzēja būt nežēlīgam. Simtiem ieroču tika pasūtīti Šveicē. Politiski viņš bija izgājis cauri dažādām fāzēm, vispirms stingri kontrolējot visas konkursa procedūras, pēc tam izejot uz dažādām savienībām un sporādiskiem līgumiem, lai nostiprinātu savus darījumus un panāktu, ka politika pieskaņojas viņa biznesam, nevis otrādi. Mondragone bija pirmā Itālijas komūna, kas 90. gados tika likvidēta kamoristu iefiltrēšanās dēļ. Gadu gaitā politika un klani tā ari nav spējuši atrast šķirtus ceļus. Kāds meklēšanā esošs neapoliešu kamorists 2005. gadā atrada patvērumu mājās pie kandidāta, kurš bija vienā partijas sarakstā ar mēru, kura amata pilnvaru laiks tuvojās beigām. Komūnas padomē ilgu laiku vairākuma partijas grupā uzdarbojās kāda pašvaldības policista meita. So vīrieti apsūdzēja Latorres klana “jumta" naudu iekasēšanā.

Augusto bija bargs ari pret politiķiem. Tie, kas lika šķēršļus ģimenes biznesam, bija bargi sodāmi citiem par biedinājumu. Latorres klana ienaidnieku fiziskās iznīcināšanas kārtība vienmēr bija viena un tā pati, un noziedznieku slengā Augusto militāro metodi tagad dēvē par “mondragonisko stilu". Konkrēti tā ir Šāda: iegrūst līdz nāvei sadurstītu ķermeni dziļā akā un uzmest tam rokasgranātu — šādi ķermenis tiek sakropļots un nobārstīts ar zemi, kas sajaucas ar ūdeni. Tādu likteni Augusto Latorre bija lēmis kristīgi demokrātiskajam vicemēram Antonio Nunjesam, kas 1990. gadā pazuda bez vēsts. Sis Nunjess atļāvās stāties ceļā klanam, kad tas vēlējās tieši iejaukties pašvaldības publiskajos pasūtījumos un iesaistīties ari visu politisko un administratīvo jautājumu risināšanā. Augusto Latorre alka nevis pēc sabiedrotajiem, bet gan pēc iespējami lielākas vienpersoniskas teikšanas iespējami daudzos jautājumos. Lēmums lietot ieročus tolaik nebija īpaši ilgi jāapsver. Vispirms šaut, pēc tam uzdot jautājumus, lūk, tāda bija pieeja. Augusto, kļūstot par Mondragones klana bosu, bija vēl pavisam jauniņs. Viņa mērķis bija kļūt par tolaik būvētās privātklīnikas

Incaldana akcionāru, bet Nunjesam šai klīnikā piederēja pabieza akciju pakete. Tā bija viena no prestižākajām Lācijas un Kampānijas klīnikām tiešā Romas tuvumā, un bija sagaidāms, ka tai izdosies piesaistīt diezgan daudzus akcionārus no Dienvidlācijas, lai novērstu efektīvas slimnīcu infrastruktūras trūkumu Domīcijas piekrastē un Pontino apkaimē. Augusto bija ierosinājis kā ģimenes pārstāvi klīnikas valdē iekļaut kādu no saviem mantiniekiem, kurs darbojās klana biznesā un bija “uzvārījies” ar atkritumu apsaimniekošanu. Nunjess iebilda, jo saprata, ka Latorres klans tēmē ne tikai uz izdevīgu kumosu, bet gan ko vairāk. Latorre aizsūtīja pie vicemēra savu pārstāvi, kas , centās spītnieku pielauzt, piespiest viņu pieņemt bosa saimniekošanas stratēģiju. Kristīgi demokrātiska politiķa sakari ar kamoras bosu kā biznesa un militārās varas pārstāvi nemaz neizraisītu īpašus skandālus, galu galā, klani bija vietējās ekonomikas lokomotīve numur viens. Atteikšanās no sadarbības ar viņiem būtu žests, kas līdzinātos Turīnas vicemēra atteikumam pieņemt FIAT pilnvaroto administratoru. Augusto Latorre nebija iecerējis nopirkt klīnikas akcijas, piedāvājot par tām izdevīgu cenu, kā varbūt rīkotos diplomātisks boss, — šīs akcijas viņš gribēja par brīvu. Pretim viņš piedāvāja garantijas, ka visi viņa uzņēmumi, kas uzvarēs publiskā iepirkuma konkursos par tiesībām sniegt uzkopšanas, ēdināšanas, transporta un apsardzes pakalpojumus, strādās profesionāli un par ļoti izdevīgu iepirkuma cenu. * Augusto pat apgalvoja, ka viņa govis dotu labāku pienu, ja šī klīnika nonāktu viņa īpašumā. Nunjess tika aizvests no savas lauku saimniecības ar aizbildinājumu, ka viņu vēloties redzēt boss, un aizvests uz kādu fermu Falčano del Masiko. Tur, pēc bosa vārdiem, Nunjesu gaidījis ne tikai pats Augusto, bet arī Džimijs jeb Džirolamo Rodzera, kā arī Masimo Džito, Andželo Galjardi, Džuzepe Valente, Mario Sperlon-gano un Frančesko Latorre. Visi gaidījuši, kad nu atvestais tiks novākts. Vicemērs izkāpis no mašīnas un uzreiz piegājis pie bosa. Boss izmeklētājiem atzinies, ka, sniegdams Nunjesam roku sveicienam, viņš pačukstējis Džimijam:

— Nu, tēvocis Antonio ir klāt.

Ļoti skaidra un nepārprotama vēsts?Dzimijs piegājis Nunjesam no mugurpuses un iešāvis divas lodes deniņos. Ar žēlastības šāvieniem upuri piebeidzis pats boss. Līķi iegrūduši četrdesmit metru dziļā akā kaut kur dziļos laukos un uzmetuši tam divas granātas. Gadiem ilgi Antonio Nunjess tika uzskatīts par bezvēsts pazudušu. Cilvēld zvanīja un teica, ka esot viņu redzējuši tur vai citur Itālijā, bet viņš tomēr atradās akā, apbērts ar biezu zemes kārtu. Pēc trīspadsmit gadiem Augusto un viņa rokaspuiši pateica karabinieriem, kur meklējamas tā vicemēra mirstīgās atliekas, kurš uzdrīkstējies pretoties Latorres klana biznesa izaugsmei. Kad karabinieri sāka ekshumēt šīs atliekas, viņi atskārta, ka tur atrodas ne tikai Nunjess. Četri lielakauli, divi galvaskausi, trīs rokas. Nunjesa līķis vairāk nekā desmit gadus atdusējies blakus Vinčenco Bokolato atliekām — šis ar Kutolo saistītais kamo-rists pēc sava maizesdevēja sakāves bija pārgājis pie Latorres.

Bokolato tika notiesāts uz nāvi tāpēc, ka bija atļāvies kādā draugam no cietuma sūtītā vēstulē smagi apvainot Augusto. Boss Šo vēstuli uzgāja pavisam nejauši, aiz gara laika staigādams pa kāda sava kamo-rista dzīvojamo istabu. Pavirsi pārskatīdams šādus tādus papīrus un lapeles, viņš pamanīja savu vārdu un ziņkārības dzīts izlasīja apvainojumu un kritisko piezīmju gūzmu, ko Bokolato viņam veltīja. Vēl nepabeidzis lasīt, viņš jau bija nolēmis rakstītāju nāvei. Boss nosūtīja killeru Andželo Galjardi, kurš tāpat kā Bokolato bija izbijis Kutolo kamorists, tāpēc bija sagaidāms, ka upuris bez jebkādām aizdomām iekāps viņa mašīnā. Draugi ir labākie killeri, jo viņiem vislabāk izdodas nostrādāt tīru darbiņu un nav nekādas vajadzības trenkties pakaļ mērķim, kas, neganti kliegdams, mēģina aizbēgt. Klusumā, kad upuris galīgi negaida, tam tiek pielikts stroķis pie pakauša, un iet vaļā šāviens. Boss gribēja, lai novākšana notiek draudzīgā gaisotnē. Augusto Latorre nevarēja ciest, ka par viņa personu kāds ņirgājas, viņš nevēlējās, lai kādam, izrunājot viņa vārdu, uznāktu smiekliņš. Šādi uzvesties nedrīkstēja it neviens.

Bet Luidži Pellegrino, ko visi pazina ar iesauku Gigiotto jeb Mazais Luidži, bija tāds niekkalbīgs tips, kam patika gvelzt par visu, kas attiecas uz pilsētas varenajiem. Kamoras zemē daudzi puiši sačukstas par bosu seksuālo gaumi, par zonas vadītāju orģijām, par klanu uzņēmēju maucīgajām meitām. Parasti gan bosi to piecieš, jo viņiem ir svarīgākas lietas, par ko domāt, turklāt dzīvē jau vienmēr tā gadās, ka tie, kam ir teikšana, iekļūst valodās. Bet Džidžoto palaida baumas par bosa sievu, teicās esam viņu redzējis tušējam ar kādu no Augusto uzticīgākajiem rokaspuišiem. Viņš vēl baumoja, ka esot redzējis, kā paša bosa šoferis ved sievu uz randiņiem ar mīļāko. Izrādās, Latorres varenākajam vīram, kas pārzina un kontrolē pilnīgi visu, ir sieva, kas tam deguna priekšā liek ragus, un viņš neko nenojauš. Džidžoto laida savas baumas aizvien detalizētākās un dažādākās versijās. Neiedziļinoties, vai tajās ir arī kāds patiesības grauds, šis stāstiņš par bosa madāmu, kas salaiž ar sava kunga labo roku, sāka ceļot pa pilsētu, bet visi runātāji vienmēr atsaucās uz avotu, proti, Džidžoto. Kādudien Džidžoto staigāja pa Mondragones centru un izdzirda aiz muguras moča dzinēja troksni, kas slota piebraucis pārāk tuvu ietvei. Izdzirdis, ka braucējs nomet apgriezienus, viņš momentā laidās bēgt. Motociklists atklāja uguni, bet Džidžoto, līkumodams starp apgaismes stabiem un garāmgājējiem, tomēr pamanījās izvairīties, liekot uzbrucējam izšaut visu pie muguras piejozto aptveri. Motociklistam vajadzēja jozt pakaļ Džidžoto, kurš bija pamanījies iesprukt kādā bārā un centās noslēpties aiz letes. Viņš izvilka pistoli un kādu desmit apmeklētāju acu priekšā ielaida bēglim galvā trīs lodes — tie klusēdami pēc īsa brīža pajuka, kur kurais. Izmeklēšanā tika konstatēts, ka bosa tēla nomelnotāju gribējis novākt klana reģents Džuzepe Franjoli, kurš, pat neprasot bosam atļauju, nosūtījis pie mēlneša killeru.

Augustoprāt, Mondragone, tās lauki, krastmala un jūra uzlūkojama tikai kā uzņēmuma telpa, kā darba laukums viņam un viņa sabiedrotajiem uzņēmējiem, kā teritorija, kurā iegūstams materiāls, kas ātri pārvēršams viņa uzņēmumu peļņā. Viņš noteica kategorisku aizliegumu pārdot narkotikas Mondragonē un Domīcijas pludmalēs, ko Kazertas bosi attiecināja uz saviem padotajiem un visiem pārējiem. Aizliegums tika pamatots ar morālas dabas apsvērumiem, sak’, aizsargāsim savus līdzpilsoņus no heroīna un kokaīna posta, tomēr tā galvenais mērķis bija nepieļaut, lai klana mazkvalificētais darbaspēks bosa teritorijā ar narkotiku kontrabandu tiktu pie naudas, tādējādi gūstot ekonomisku ietekmi, kas vēlāk ļautu tam pretoties klana līderiem. Narkotikas, kuras Mondragones kartelis caur Holandi pārsūtīja uz Lācijas un Romas melnajiem tirgiem, bija absolūti aizliegtas. Mondragonie-tim vajadzēja kāpt mašīnā un braukt līdz pat Romai, lai nopirktu zāli, kokaīnu vai heroīnu, ko galvaspilsētā andelēja neapolieši, kazalezieši un paši mondragonieši. Viņš atgādināja kaķi, kurš cenšas notvert paša asti, kas piestiprināta pie nesasniedzamas pakaļas. Klans izveidoja pretnarkotiku grupu (GAD), kas arī zvanīja uz policiju un pieteica atbildību par saviem darbiem. Piemēram, ja šī grupa notvēra kādu smēķējam zāli, šis cilvēks tika cauri ar salauztu degunu; ja kāda sieva atklāja paciņu ar kokaīnu, pietika paziņot par to GAD, lai grupa kārtīgi pietestu vainīgo un aizliegtu benzīntankos pārdot viņam benzīnu, tā ka no domas par to, ka visi ceļi ved uz Romu, vajadzēja atvadīties.

Kādam ēģiptiešu puisim Hasam Fahrijam bija dārgi jāsamaksā par heroīna atkarību. Viņš ganīja cūkas — retu sugu, Kazertas melnās. Tās ir tumšākas nekā melnās govis, zemas un sarainas, cauraugušas, no tām var pagatavot liesas desiņas, garšīgu salami un smaržīgas kotletes. Ganīt cūkas ir pretīgs darbs — šķipelēt sūdus un pēc tam griezt sivēniem rīkli, notecināt asinis pa reni. Ēģiptē Hasa bija strādājis par šoferi, bet, lauku puisis būdams, viņš prata arī apieties ar dzīvniekiem — izņemot cūkas. Viņš bija musulmanis, tāpēc cūkas viņam bija divtik pretīgas. Tomēr labāk ir pieskatīt sivēnus nekā caurām dienām lāpstot govju mēslus, kā to dara indieši. Cūkas dirš uz pusi mazāk, turklāt cūku staļļi ir nesalīdzināmi mazāki nekā govju kūtis. To zina visi arābi, tāpēc piekrīt ņemties ar cūkām, lai nenokļūstu no kājām, pārguruši darbā ar govīm. Hasa bija pasācis durties ar heroīnu — katru reizi viņš ar vilcienu brauca uz Romu, “uztankojās” un tad atgriezās cūkkūtī. Kad viņš bija kļuvis reāli atkarīgs, naudas vairs nepietika, bet nar-kotirgonis viņam ieteica pamēģināt realizēt preci uz vietas Mondra-gonē, pilsētā, kur neviens netirgojas ar narkotikām. Hasa piekrita un sāka tirgoties pie kāda bāra Domīcijā, Viņš bija uzmeklējis klientus, kas ļāva desmit stundās sapelnīt tikpat, cik sešos mēnešos ar cūkām. Bāra īpašniekam pietika paņemt telefona klausuli, kā tas parasts šai-pusē, lai šim rūpalam tiktu pielikts punkts. Viens telefona zvans kādam draugam, tas piezvana brālēnam, kurš savukārt nodod ziņu savam bosam, un tas — tālāk, “kur vajag'1. Šai ķēdē izsekojams ir tikai gals un sākums. Pēc pāris dienām Latorres vīri, kas bija pašrocīgi uzņēmušies GAD funkcijas, ieradās pie ēģiptieša mājās. Lai viņš nemēģinātu bēgt starp cūkām un govīm, liekot dzīties pakaļ pa dubļiem un sūdiem, viņi pa necilā nama domofonu pieteicās kā policija. Viņu iesēdināja automašīnā un kaut kur veda. Bet ne uz policijas komisariātu. Tiklīdz Hasa Fahrijs saprata, ka viņu grasās nonāvēt, viņu piemeklēja dīvaina alerģiska reakcija, tāds kā baiļu izraisīts anafilaktiskais šoks: viņa ķermenis sāka pampt, it kā viņā kāds sparīgi pumpētu iekšā gaisu. Pats Augusto Latorre izmeklētājiem stāstīja, ka šī reakcija esot viņu pārbiedējusi — ēģiptieša acis esot kļuvušas mazmazītiņas, gluži kā iesūktas galvaskausā, no porām spiedušies laukā smagi, medaini sviedri, no mutes dzeltenīgas slienu putas. Viņu nogalinājuši astoņi vīri. Tomēr šāvuši tikai septiņi. Pentito Mario Sperlongano norādīja, ka viņam licies, ka šaut ķermenī bez dzīvības ir pilnīgi bezjēdzīgi un stulbi. Bet tā tas vienmēr bija bijis — Augusto vienmēr “pavilcies” no paša vārda, tā simbolisms reibinājis viņu kā vīns. Aiz viņa, aiz katra viņa darba, bija jāstāv visiem viņa leģionāriem, viņa kamoras leģionāriem. Slepkavības, ko varēja paveikt daži vīri, viens vai, augstākais, divi, izpildīja visi viņa uzticīgie rokaspuiši. Nereti viņš paģērēja, lai visi klātesošie kaut vienu reizi iešauj ķermenī, pat ja tas jau bija līķis. Viens par visiem, visi par vienu. Augustoprāt, visiem vīriem ir jāpiedalās pat tad, ja tas ir lieki. Nemitīgās bailes, ka kāds no viņa vīriem varētu izstāties no spēles, lika viņam vienmēr darboties grupā. Varēja taču gadīties, ka darījumi Amsterdamā, Aberdīnā, Londonā vai Kara-kasā sakāpj kādam kamoristam galvā un viņam sākt likties: hm, kāpēc nepasaimniekot uz savu roku? Šeit nežēlība ir īsta tirgus prece — at* teikties nozīmē zaudēt pilnīgi visu. Pēc slepkavības Hasas Fahrija līķi tika sadurtas simtiem insulīna šļirces — tās pašas, kuras parasti lieto heroīniķi. Tā ir ādā ierakstīta ziņa, ko zibenīgi saprata visi Mondra-gones un Formijas iedzīvotāji. Un boss īpaši cilvēkiem acīs neskatījās. Kad kāds kamorists vārdā Paolo Montano jeb Zumpariello (‘zirneklītis’), viens no uzticamākajiem izsitēju brigādes vīriem, sāka narkoties un vairs nespēja iztikt bez kokaīna, boss lika uzticamam draugam vārdā Ernesto Kornakja uzaicināt Paolo uz tikšanos kādā lauku īpašumā. Kad viņi bija ieradušies norādītajā vietā, Kornakjam bija jāiz-Šauj uz Montano vesela aptvere, bet tas vilcinājās, jo baidījās, ka netrāpa upurim pārāk tuvu stāvošajam bosam. Redzēdams šo kavēšanos, Augusto pats izvilka pistoli un nogalināja Montano, vienlaikus ievainodams sānos Kornakju, kurš bija gatavs drīzāk pieciest trasējošu ložu brūces nekā riskēt, ka šāvieni varētu ķert bosu. Arī Zirneklītis tika iemests akā un uzspridzināts ar granātām mondragoniešu stilā, Leģionāri Augusto labā bija gatavi uz visu — pat ja boss piekristu sadarboties ar tiesībsargājošajām iestādēm, viņi būtu gatavi tam sekot. 2003- gada janvārī pēc sievas aresta boss izlēma spert šo lielo soli un sadarboties. Viņš apsūdzēja sevi un savus uzticamos vīrus kādās četrdesmit slepkavībās, palīdzēja uziet Mondragones laukos, akās, nobēdzinātos, sakropļotos līķus. Viņa atzīšanās bija drīzāk saistīta ar militārajiem, nevis ekonomiskajiem aspektiem. Pēc neilga laika uzticamie vīri — Mario Sperlongano, Džuzepe Valente, Džirolamo Rodzera, Pjetro Skutini, Salvatore Orabona, Ernesto Kornakja, Andželo Gal-jardi — sekoja bosa pēdās. Kad bosi nonāk aiz restēm, viņi cieš klusu, jo tas ir visdrošākais līdzeklis, kā saglabāt autoritāti, turklāt, pēc nerakstīta likuma, bosi turpina saglabāt varu, pat ja cietuma stingrais režīms neļauj tiem tieši piedalīties klana pārvaldē. Bet Augusto Latorre gadījums ir īpašs — tā kā viņš sāka sadarboties un viņa paraugam sekoja arī visi viņa vīri, tad šim bosam nebija jābaidās; ka par sadarbību ar tieslietu iestādēm kāds varētu apslaktēt viņa tuviniekus vai ka šī sadarbība varētu dot jūtamu triecienu Mondragones karteļa nelegālajam biznesam. Tās galvenais nopelns bija iespēja izprast slepkavību loģiku un to, kā Lācijas un Kazertas piekrastē noslāņojusies vara. Kā jau daudzi Kamoras bosi, arī Augusto Latorre lielākoties runāja par pagātni. Bez šiem kolaborantiem nekad nebūtu iespējams uzrakstīt kamoras varas vēsturi. Patiesie fakti, detaļas un mehānismi bez pentiti nāk gaismā desmit, pat divdesmit gadus vēlāk — gluži kā anatomijā, kur zināšanas par vitāliem cilvēka orgāniem var iegūt tikai pēc cilvēka nāves.

Augusto Latorres un viņa “ģenerālštāba” praktizētais kolaboracionisms rada briesmas, ka, saņēmuši par atzīšanos nodarījumos būtisku cietumsoda samazinājumu, visi šie bandīti pēc dažiem gadiem var tikt brīvībā un saglabāt savu legālo ekonomisko varu, deleģējuši biznesa militāro pusi citiem, jo īpaši albāņu klaniem. It kā, vairīdamies no mūža ieslodzījuma un iekšējiem kariem, kas neizbēgami izceļas tad, kad vara no vienām rokām nonāk citās, viņi būtu izlēmuši atklāt tikai precīzus un ticamus faktus, lai tādā ceļā varētu dzīvot tālāk tikai ar likumīgām nodarbēm. Augusto nebija spējis aprast ar domu par ieslodzījumu, viņam neizdotos desmitiem gadu pārlaist cietumos kā lielajiem bosiem, kuru tuvumā viņš bija izaudzis. Viņš pieprasījis, lai cietuma ēdnīcā ievēro viņa veģetāro diētu, un, tā kā viņš bija liels kino cienītājs, bet kamerā videomagnetofons nebija atļauts, viņš vairākkārt lūdza vietējai Umbrijas raidsabiedrībai translēt pa vietējo kanālu trīs “Krusttēva” sērijas — šī filma viņam bija kā tāda vakara pasaciņa.

Latorres atzīšanās izmeklētājiem vienmēr likusies apšaubāma — jo vairāk tāpēc, ka viņš nespēja atteikties no bosa lomas. Tas, ka pentito paziņojumi viņam likusies kā savas varas paplašinājums, izriet arī no Augusto vēstules kādam tēvocim, kurā viņš norāda, ka “paglābis” viņu no jebkādas ar klanu saistītas sašmucēšanās, tomēr, būdams labs stāstnieks, viņš nevar palaist garām izdevību padraudēt gan šim tēvocim, gan diviem citiem radiniekiem, kas notiks, ja Mondragonē kāds izdomās samesties kopā un vērsties pret bosu:

“Tavs znots un tēvs jūtas aizsargāti, bet viņus sargā staigājoši līķi.” Boss, pat kļuvis par pentito, no cietuma Akvilā sūtīja lūgumus pēc naudas un, apejot kontroli, rakstīja vēstules ar rīkojumiem un pieprasījumiem, ko viņš vienmēr nodeva savam šoferim Pjetro Skutini un mātei. Prokuratūra ir konstatējusi, ka ar šīm vēstulēm viņš mēģinājis citus šantažēt. Piemēram, uzrakstījis pieklājīgā tonī ieturētu vēstuli vienam no lielākajiem Domīcijas piekrastes siera rūpniekiem, kas liecina par to, ka Augusto vēl aizvien domājis, ka ir noteicējs pār viņu: “Dārgais Džuzepe! Man nākas pie Tevis vērsties ar lielu lūgumu, jo esmu izputināts. Vai tu, lūdzams, vari man palīdzēt? Es Tev to lūdzu tikai mūsu vecās draudzības vārdā, nevis citu iemeslu dēļ, un, pat ja Tu man atteiksi, tad vari būt mierīgs, es vienmēr par Tevi gādāšu! Man steidzami vajag desmit tūkstošus eiro, kā arī saki, vai varēsi man izlīdzēt ar tūkstoti eiro mēnesī, kas vajadzīgi manai un bērnu iztikai.."

Dzīve ar plašu vērienu, pie kuras bija pieradusi Latorres ģimene, ar valsts pabalstu, kas noteikts pentiti vajadzībām, protams, nekādi nebija iespējama. To, cik daudz naudas šī ģimene apgroza, par kādām summām šeit ir runa, es sapratu tikai pēc iepazīšanās ar materiāliem par lielapjoma konfiskāciju, kas 1992. gadā tika izdarīta pēc Santama-rijas Kapuaveteres tiesas rīkojuma. Tika konfiscēti nekustamie īpašumi aptuveni 230 miljonu eiro vērtībā, 19 firmas ar kopējo vērtību 323 miljoni eiro, kā arī ražošanas iekārtas un aprīkojums par vēl 133 miljoniem eiro. Runa ir par daudzskaitlīgām rūpnīcām, kas atradās starp Neapoli un Gaetu, Domīcijas zonā, tostarp viena siernīca, viena cukurfabrika, četri supermārketi, deviņas piejūras villas, ēkas, zemes, liellitrāžas automašīnas un jaudīgi motocikli. Katrā firmā bija nodarbināti aptuveni sešdesmit darbinieki. Tiesneši lika konfiscēt arī uzņēmējsabiedrību, kura bija uzvarējusi konkursā, iegūstot tiesības savākt atkritumus Mondragones komūnā. Šai megaoperācijā tika sagrauta grandioza ekonomikas mašinērija, bet arī tā bija tīrais nieks, salīdzinot ar reālo piķi, kas tika apgrozīts ldana biznesā. Cita starpā, tika konfiscēta arī milzu villa, kas bija izdaudzināta līdz pat Aberdīnai. Arianas di Gaetas zonā būvētā četrstāvu ēka stāvēja kraujas malā pie jūras, tajā bija baseins ar zemūdens labirintu, bet projekts tika izstrādāts pēc Tibērija villas parauga — runa ir nevis par Mondragones ldana ciltstēvu, bet par romiešu imperatoru, kurš bija izlēmis pārvākties uz ICapri salu un valdīt no turienes. Man tā arī neizdevās šai villā iekļūt, tātad tiesas materiāli bija un palika mans logs, caur kuru ielūkoties šai imperatora mauzolejā. Kā sargkareivis šī ēka lepni slējās pār ldana īpašumiem. Piekrastes zona būtu varējusi kļūt par kaut ko tik bezgalplašu kā jūra, un šais plašumos varētu lidināties un brīvi izpausties neierobežotas arhitektoniskas fantāzijas gars, tomēr ar laiku šis Kazetas krasts kļuva par mājeļu un sīku villu mudžekli, kuras bija uz ātru roku uzslietas, lai no Dienvidlācijas uz Neapoles pusi pārvilinātu tūristus. Visa celtniecība Domicijas piekrastē notika bez jebkādām būvatļaujām un zonēšanas plāniem. Pēcāk šais sīkajās villās un kotedžās no Kastelvolturno līdz Mondragonei kā siļķes konservu kārbā patvērās desmitiem afrikāņu, bet zemes, kurās bija paredzēts būvēt jaunus dzīvojamos rajonus, kā arī brīvdienu mājas un kotedžas, pārvērtās par improvizētām izgāztuvēm. Nevienā no piekrastes ciemiem nav notekūdeņu attīrīšanas iekārtu. Atkritumiem piemētātās pludmales apskalo brūngana masa. Dažu gadu laikā zudusi visa kādreizējā burvība. Vasarās daži no Domicijas klubiem kļūst par īstām mauku-mājām — daži mani draugi, gatavodamies vakara medībām, rādīja man tukšu naudasmaku. Tas bija tukšs nevis naudas ziņā, nē, tajā nebija folijā iepakoto “apaļo dvēseļu”, proti, prezervatīvu. Tā bija zīme viņu pārliecībai, ka Mondragonē var mierīgi kniebties arī bez prezervatīva: “Šovakar mēs to darām bez!”

Mondragoniešu prezervatīvs bija Augusto Latorre. Boss bija izlēmis gādāt arī par savu pavalstnieku veselību. Mondragonē bija kļuvusi par tādu kā drošu templi, kurā ikviens ir pilnīgi pasargāts no bīstamas infekcijas slimības. Lai arī visur citur pasaulē HIV plosīties plosījās^ Ziemeļkazerta atradās drošās rokās — klānā valdīja liela piesardzība, līdz ar to tika rūpīgi sekots līdzi visām analīzēm. Klana rīcībā bija iespējami precīzs inficēto saraksts, un tas nevēlējās pieļaut slimības izplatīšanos savā teritorijā. Tā klans uzreiz uzzināja, ka viens no Augusto tuvākajiem kamoristiem vārdā Fernando Brodella ir kaut kur noķēris HIV. Viņš varēja kļūt par riska faktoru, jo sagājās ar vietējām meitenēm. Klanam pat nenāca prātā uzticēt viņu labam ārstam vai apmaksāt pienācīgu ārstēšanās kursu — atšķirībā no Bidonjeti, kurš saviem vīriem apmaksāja operācijas labākajās Eiropas klīnikās un pie spējīgākajiem ārstiem. Brodella tika uzmeklēts un aukstasinīgi nogalināts. Likvidēt slimos, lai apturētu epidēmiju, — lūk, kāds bija ldana rīkojums. Infekcijas slimība, kas tiek nodota tālāk visai nekontrolējami, proti, dzimumceļā, ir apturama tikai tad, ja inficētos izdodas norobežot uz visiem laikiem. Droši var teikt, ka slimie nevienu neapli-pina tikai tad, ja viņiem tiek atņemta iespēja dzīvot.

Arī pašu kapitāla investīcijas Kampānijā bija jāveic droši. Klans bija iegādājies villu Anakapri teritorijā, kur uz laiku bija izvietojusies vietējā karabinieru nodaļa. Dabūjuši sev par īrniekiem karabinierus, Latorres bija pārliecināti, ka nepatīkami pārsteigumi viņiem tiks aiztaupīti. Sapratuši, ka, nododot šo villu tūristiem, tā ienesīs vairāk naudas, Latorres izlika no tās karabinierus un pārveidoja to sešos dzīvokļos ar dārzu un autostāvvietu, proti, radīja tūrisma centru, bet pēcāk to pamanījās apķīlāt Antimafijas prokuratūra. Tā ir ar tiem skaidrajiem, drošajiem ieguldījumiem, kas neož pēc spekulāciju riska.

Pēc tam, kad Augusto bija sācis sadarboties, jaunajam bosam Luidži Franjoli, kas bija Latorres ģimenes uzticības persona, radās zināmas grūtības ar dažiem kamoristiem, piemēram, Džuzepi Man-koni, sauktu arī par Rembo. Viņš tikai nedaudz atgādināja Stalloni ar savu sporta zālē uzpumpēto rumpi. Šis cilvēks mēģināja izveidot narkotiku tirgu, kas neilgā laikā varēja padarīt viņu par lielu ‘čiekuru" un tad vairs nebūtu ilgi jāgaida, līdz viņš iedomātos pasūtīt trīs mājas tālāk vecos bosus, kuru imidžu bija sagrāvis kolaboracionisms ar tie-sībsargājoŠajām iestādēm. Pēc Antimafijas prokuratūras ziņām, Mon-dragones apkārtnes klani lūguši Birras ģimenei no Erkolano nolīgt dažus slepkavas. Tā 2003. gada augustā Mondragonē ieradās divi erkolanieši, lai likvidētu Rembo. Viņi atbrauca ar milzu skūteriem — tiem ir visai ierobežota manevrspēja, tomēr tie izskatās tik draudīgi, ka atentātu rīkotāji nespēj atstāt tos garāžā. Viņi vēl nekad nebija bijuši Mondragonē, tomēr bez grūtībām sazīmēja novācamo vīrieti Roxy bārā, kur viņš mēdza regulāri iegriezties. Viens no skūteriem piestāja ceļa malā. No tā nokāpa puisis un drošā solī devās klāt Rembo, iešāva viņā veselu aptveri un atgriezās atpakaļ pie braucamā:

— Viss 01(: Lieta darīta?

—Jā, darīta, laižam, laižam, laižam...

Pie bāra sēdēja bariņš meiteņu, viņas apspriedās, ko darīs Debesbraukšanas svētkos. Pamanījušas piebraukušo puisi, viņas uzreiz visu saprata un nebūt nedomāja, ka automāta šāvienu troksnis būtu pirms-svētku pirotehnika. Visas apgūlās ar seju pret zemi, baidoties, ka tik killers viņas nepamana un nenotur par potenciālām aculieciniecēm. Bet viena nenovērsa skatienu. Viena no viņām turpināja skatīties uz killeru, nenolaižot acis, negulstoties ar krūtīm uz asfalta, neaizsedzot seju ar rokām. Tā bija kāda trīsdesmitpiecgadīga pamatskolas skolotāja. Šī sieviete sniedza liecību, piedalījās atpazīšanā un ziņoja par - slepkavību. Viņai bija daudz iemeslu klusēt, izlikties, ka nekas nav noticis, atgriezties mājās un dzīvot, kā parasts, piemēram, bailes, bažas, ka tiks iebiedēta, kā arī sajūta, ka tas ir bezjēdzīgi, ka tiks arestēts tikai viens killers, viens no tik daudziem. Tomēr Mondragones skolotāja visai šai “ciet klusu” apsvērumu drazai lika pretim vienu pamatīgu argumentu, proti, patiesības motīvu. Patiesībai ir dabiska smarža — kā ierastai kustībai, kas ir normāla, acīmredzama, nepieciešama kā ūdens malks. Viņa iesniedza savu apsūdzību, neprasot par to neko pretim. Viņa neprasīja atlīdzību, eskortu, viņa nesprauda patiesības vārdam klāt cenas zīmi. Atklājusi visu redzēto, viņa raksturoja slepkavas seju, viņa smailos vaiga kaulus un biezās uzacis. Pēc šaušanas skūteri vēl kādu laiku šaudījās pa ciemu — tie vairākkārt nogriezās aplam un, nonākuši strupceļā, bija spiesti braukt atpakaļ. Braucēji izskatījās nevis pēc killeriem, bet gan šizofrēniskiem tūristiem. Pēc skolotājas liecībām sāktajā tiesvedībā divdesmitčetrgadīgajam Salvatorem Cefarjello tika piespriests mūža ieslodzījums — tiek domāts, ka viņam algu maksāja Erkolano Īdam. Tiesnesis, kas uzklausīja skolotājas liecības, nosauca viņu par "rozi tuksneša smiltīs" norādot, ka tā ir izdīgusi zemē, kurā patiesība vienmēr ir tikai vareno piedāvāta versija, kam ar patiesību ir visai attāla līdzība, jo patiesība izskan reti, tā ir deficīta prece, ko piedāvā, cerot uz kādu labumu.

Tomēr šī vaļsirdība tiesas priekšā apgrūtināja viņai dzīvi, it kā липа būtu aizķērusi valdziņu un visa viņas esība būtu noārdījusies pa kārtai vien, aizraujot līdzi arī viņas drosmīgo liecību. Viņa taisījās precēties un tika pamesta, viņu atbrīvoja no darba un pārcēla uz drošu vietu, tomēr valsts maksāja viņai tikai minimālo algu, ar ko tik tikko bija iespējams izdzīvot, daļa radinieku no viņas norobežojās, un sieviete sajuta, cik smaga ir \ūentulības nasta, kas viņai nesama. Sī vientulība īpaši skaudri sajūtama ikdienā, kad gribi aiziet padejot, bet nav ar ko, kad uz taviem zvaniem un ziņām neatbild un draugu kļūst aiz-vien mazāk, līdz tie pazūd pavisam. Ne jau liecības sniegšana kā tāda uzdzen bailes, ne jau slepkavas uzrādīšana izraisa skandālu — tas ir kas cits. Tā sauktās omertā (‘sazvērnieciska klusuciešana) likumi nemaz nav tik vienkārši. Jaunās skolotājas rīcību skandalozu padara viņas uzskats, ka iespēja liecināt ir dabiska, instinktīva, vitāla. Izdarīt šādu izvēli, izraudzīties šādu dzīves ceļu ir tas pats, kas noticēt, ka patiesība var pastāvēt, — zemē, kur patiesība tevi dara par ieguvēju un melot nav izdevīgi, šāda izvēle ir vairāk nekā pašsaprotama. Bet, ja cilvēki, ar kuriem tu saejies, patiesības priekšā jūtas neērti, ja tavs skatiens, kas ir lauzis \ūņu ērtās ikdienības noteikumu bruņas, viņus izģērbj, tad tev nav viegli. Viņi ir pieņēmuši melus, jo tā, galu galā, ir vieglāk, viņi ir atde\mšies tiem bez kauna, bez atlikuma, jo tā vienmēr

ir dzīvots, jo “viens cilvēks nespēj neko mainīt”, līdz ar to labāk lieki nepūlēties, sak’, lai viss rit tālāk pa vecajām sliedēm.

Aberdīnā man iznāca skatīt itāļu biznesmeņu panākumus. Dīvaini ir vērot šos tālos atzarus, apzinoties, kurp aizstiepjas to saknes. Nezinu, kā lai to saka, bet, raugoties uz šiem restorāniem, birojiem, apdrošināšanas kantoriem un ēkām, man ir sajūta, ka mani kāds sagrābis aiz potītēm un purina ar galvu uz leju, lai no kabatām izkratītu sīknaudu, atslēgas un visu, kas vien tev kabatās vai mutē ir, pat dvēseli, ja vien tai ir kāda tirgus vērtība. Naudas plūsma iet uz visām pusēm kā stari, kas plūst un ņem enerģiju no viduča. Zināt nav tas pats, kas redzēt. Pavadīju Mateo uz viņa darba interviju. Skaidrs, ka viņu pieņēma. Viņš aicināja arī mani palikt Aberdīnā:

— Šeit tu vari būt tas, kas tu esi, draugs Roberto...

Mateo bija vajadzīga Kampānijas iedzimtā aura, lai viņu novērtētu atbilstoši CVnopelniem, izglītībai un vēlmei strādāt. Šī izcelsme, kas ļāva kļūt par pilntiesīgu Skotijas pilsoni, Itālijā tiktu uzskatīta par nopietnu mīnusu, kas raksturo sabiedrības padibenes, neaizsargātus un nesvarīgus cilvēkus, dzimušus lūzerus, kas nav spējuši nostāties uz pareiza dzīves ceļa. Pēkšņi viņš bija atplaucis neredzētā pārlaimē. Jo vairāk tā uzņēma apgriezienus, jo rūgtāka grūtsirdība man uznāca. Man nekad nav izdevies pilnībā vai vismaz pietiekami distancēties no dzimtās vietas, izmest no galvas nīstamo cilvēku tumšos darbus; man nebija sveša nežēlīgā dinamika, kuras ceļarullis ripoja pāri cilvēku dzīvēm un viņu vēlmēm. Būt dzimušam konkrētā vietā nozīmē būt kā medību kuces pēctecim, kam medību instinkts ir jau šūpulī likts. Gribi vai negribi, tev vajadzēs dzīt pēdas zaķim, pat ja to noķēris tu vari noklabināt žokļus un atlaist to brīvē. Neapzinātā apsēstībā ņēmos atšifrēt ielu un taku tīklojumus; man ir raksturīga sasodīta spēja pilnībā izprast, kā tiek iekarotas teritorijas.

Viss, ko es vēlējos, bija aizbraukt no Skotijas, aizbraukt un nekad neatgriezties,. Doties prom iespējami drīz. Lidmašīnā bija grūti aizmigt, gaisa bedres, tumsa aiz loga, bezgaiss — tas viss man žņaudza rīkli kā ap ādamābolu pārāk cieši savilkta kaklasaite. Iespējams, ka šīs klaustrofobijas iemesls bija nevis neērtā*vieta un šaurā lidmašīnīte, nevis piķa melnums aiz iluminatora, bet gan sajūta, ka tieku iegrūsts realitātē, kas atgādina zvērnīcu, sadzītu pilnu ar badīgiem lopiem, kas ir gatavi tevi aprit un pēc tam tikt aprīti paši. Sajūta ir tāda, ka nav kur aizbēgt, ka esi nostādīts izvēles priekšā — vai nu piedalīties lielā kaujā, vai arī pārstāt eksistēt. Atgriezos Itālijā un domāju par diviem ātrgaitas vilcienu virzieniem, proti, vienu, kurā tie transportē kapitālu, kas ieplūst lielajā Eiropas ekonomikā, un otru, kurš ved uz dienvidiem, kurp tie nogādā visu to, kas citur tiek uzskatīts par piesārņojumu, par drazu; tas ienāk un iziet cauri atvērtās un elastīgās ekonomikas pinuma izstaipītajām acīm, kad izpildījis savas funkcijas nerimtīgajā pārvērtību ciklā. Tajā tāltālu tiek radītas bagātības, bet tās nekādi nespēj izraisīt kaut kādas progresīvas pārmaiņas tepat uz vietas, kur meklējami šo pārvērtību pirmsākumi.

No atkritumiem Dienviditālijai ir uzblīdis vēders. Tas ir izstiepies kā grūtniecei, tikai tajā esošajam auglim nekad nav lemts izaugt -— no tā tiek abortēta nauda, un tas var turpināt augt, līdz tiek izdarīts jauns aborts, un tad to var uzpildīt atkal, līdz ķermenis tiek sagrauts, līdz artērijas aizsprostojas, bronhi aizsērē un sinapses iznīkst. Atkal un atkal, un atkal.

UGUNS ZEME

Iztēloties nav grūti — nav grūti iedomāties cilvēku, žestu vai ko tādu, kas nemaz neeksistē. Nav grūti iedomāties pat paša nāvi. Bet grūti ir iedomāties ekonomiku visās tās izpausmēs — naudas līdzekļu plūsmas, peļņas procentus, sarunas, parādus, ieguldījumus... Jo te nav jāiedomājas sejas vai kas konkrēts, ko varētu paturēt prātā. Var iztēloties dažādas ekonomikas ietekmes, tomēr ne plūsmas, banku kontus, atsevišķas operācijas. Mēģinot tās iztēloties, mums droši vien būtu jātur acis ciet, lai piespiestu sevi koncentrēties tiktāl, līdz sākam uz plakstiņu ekrāna redzēt psihodēliskas krāsu deformācijas.

Vēl aizvien mēģināju rekonstruēt mentālu ekonomikas tēlu, ar ko varētu jēgpilni aptvert ražošanas, tirdzniecības, atlaižu un iepirkumu procesus. Es nespēju salikt tos precīzā, kompaktā un uzskatāmā shēmā. Varbūt vienīgā iespēja attēlot tautsaimniecības norises ir uztaustīt tās pēdas, skatīties, kurp tās ved, kurp ved ceļš, kas nobārstīts ar tās atmirušo šūnu plēksnēm.

Viskonkrētāk visus ekonomikas ciklus raksturo izgāztuves. Tajās sakrauts viss notikušais, tās ir patiesākās patēriņa liecinieces, kaut kas vairāk nekā tikai zīmes, ko ikviens ražojums atstāj zemes garozā. Dienvidi ir galapietura visiem toksiskajiem atkritumiem, nevajadzīgām atliekām, ražošanas fekālijām. Ja atkritumi, kas izgāzti, apejot oficiālās pārbaudes, tiktu sakrauti vienā blāķī, tad, pēc brīvprātīgo dabas aktīvistu grupas Legambiente aplēsēm, tas izskatītos pēc kalnu grēdas, kas svērtu 14 miljonus tonnu, — Šādi izskatās 14 600 metru augsts kalns ar trīs hektāru platu pamatni. Moftblāns ir 4810 metru augsts, Everests sasniedz 8848 metru augstumu. Šis neizkontrolēto un nereģistrēto atkritumu kalns būtu lielāks par vislielāko kalnu, kāds vien ir uz zemes. Šādi es redzu arī DNS spirāli, kas caurvij ekonomiku, tās komercdarījumus, tirgoņu summas un starpības, peļņas dividendes — tā man atgādina šo milzu kalnu. Tā ir milzīga kalnu grēda, kas ir it kā uzsprāgusi un izkaisījusies pa lielāko Dienviditālijas daļu, īpaši pa četriem reģioniem, kuros ir visaugstākais vides noziegumu skaits, — tie ir Kampānija, Sicīlija, Kalabrija un Apūlija. Šais reģionos konstatēts arī lielākais noziedzīgo grupējumu skaits, augstākais bezdarba līmenis un visvairāk brīvprātīgo, kas mēģina iestāties armijā vai policijas spēkos. Šie četri reģioni ir “melnajos sarakstos” vienmēr, un nekas nemainās. Kazertas apkārtnē, Madzoni zemē starp Gariljano un Patrijas ezeru, trīsdesmit gadus gāztas parastu un toksisku atkritumu tonnas.

Zona, ko visvairāk skārusi šī indīgo vielu liga, atrodas starp Gra-dzanizes, Kančello un Arnones, Santamarijas Lafossas, Kastelvol-turno un Kazaldiprinčipes komūnām un aptver gandrīz trīsdesmit kvadrātkilometrus plašu zonu, bet Neapoles tuvumā ir Džuljano, Kvaljano, Villarikas, Nolas, Ačerras un Mariljano komūnas. Nevienā Rietumu pasaules vietā nav izgāzts tik daudz nelegālu toksisku un ne-toksisku atkritumu. Atkritumu biznesā klanu un viņu starpnieku kabatās četros gados ieplūduši 44 miljardi eiro. Šai tirgū pēdējos gados vērojams vidējais pieaugums 29,8%, kam līdzinās tikai kokaīna tirgus ekspansija. Kopš 90. gadu beigām kamoristiskie klani ir kļuvuši par Eiropas atkritumu izgāšanas līderiem. Jau Iekšlietu ministrijas 2002. gada ziņojumā parlamentam bija skaidri norādīts, ka atkritumu savākšanas posms tiekot “liberalizēts” un notiekot pāreja uz praksi slēgt uzņēmējdarbības līgumus ar dažiem kompetentiem partneriem, lai tie attiecīgi kontrolētu visu atkritumu ciklu. Divgalvainais Kazalezi klans, kuru vadīja Skjavone Sandokans, no vienas puses, un Frančesko

Bidonjeti alias Pusnakts Resnais, no otras, sadalīja savā starpā šo lielo ķērienu — atkritumu tirgus bija tik grandiozs, ka darba pietika visiem, un, neraugoties uz pastāvīgo rīvēšanos starp abiem bosiem, konflikti nepārauga atklātā sadursmē. Bet Kazalezi klans jau nav vienīgais, kas darbojas šai frontē. Vēl ir Mallardo di Džuljano, kas ir nasks uz ātru peļņu un spēj atrast vietas savā teritorijā, kur ātri izgāzt milzīgus daudzumus atkritumu. Šī klana zonā tika uziets milzīgs pamests karjers, kas līdz malām piegāzts ar atkritumiem. Tur no smirdīgās kravas atbrīvojušās daudzas fūres — to skaitu lēš ap 28 000. Ja šīs smagās mašīnas sastādītu vienā garā rindā, buferi pret buferi, tad tā stieptos pār visu Itāliju,

Bosi nejūt pat niecīgākos sirdsapziņas pārmetumus par to, ka saindē savas zemes dzīles, ka zemes ap viņu villām un īpašumiem sāk nelabi smakot. Bosi nedzīvo ilgi, klana varai savstarpējos ķīviņos un karos, arestos, slepkavībās un mūža ieslodzījumos nav lemts garš mūžs. Tikai tie, kas saskata varas ilgtermiņa perspektīvu un izjūt kaut gramu sociālās atbildības, var celt iebildumus pret to, ka teritorija tiek pārplūdināta ar toksiskiem atkritumiem un pašu pilsētas nomalē izaug grandiozas atkritumu grēdas. īstermiņa biznesā eksistē tikai lielas peļņas arguments, par sekām neviens nedomā. Lielākā daļa toksisko atkritumu tiek vesti vienā virzienā — no ziemeļiem uz dienvidiem. 90. gadu beigās 18 tūkstoši tonnu toksisko atkritumu no Brešas tika izgāzti starp Neapoli un Kazertu, kā arī četru gadu laikā miljoniem tonnu nonāca Santamarijā Kapuaveterē. No ziemeļiem Milānas, Pavijas un Pizas attīrīšanas iekārtās atfiltrētie atkritumi tika nosūtīti uz Kampāniju. Neapoles un Santamarijas ICapuaveteres prokuratūra, pateicoties Valsts prokuratūras izmeklētāja Donato Celjes darbam, 2003. gada janvārī atklāja, ka četrdesmit dienu laika vēl vairāk nekā 6500 tonnu atkritumu no Lombardijas ir aizvesti uz Trentolo Dučentu, kas atrodas pie Kazertas.

Neapoles un Kazertas lauki ir kļuvuši par pasaules atkritumu katalogiem, par Itālijas rūpnieciskās ražošanas lakmusa papīrīti. Man vienmēr ir paticis ar motorolleru apbraukāt ieliņas, kas ved gar izgāztuvēm. Tas ir kā apstaigāt kādas civilizācijas drupas, aplūkot visus tirdzniecības operāciju slāņus, aptaustīt ražošanas piramīdu sānus vai paskatīties, cik kilometru ir nobraukts. Lauku ceļi bieži vien ir kārtīgi noasfaltēti, lai ar smagajiem būtu vieglāk piekļūt. Šais teritorijās priekšmetu ģeogrāfija veido daudzveidīgu un daudzslāņainu mozaīku. Katram ražošanas atkritumu paveidam ir sava pilsonība. Reiz kāds zemnieks ara zemi, ko nupat bija iegādājies tieši uz Neapoles un Kazertas komūnas robežas, un traktora dzinējs rīstījās un raustījās, it kā zeme tai vietā būtu īpaši blīva. Pēkšņi starp lemešiem parādījās papīra čupas. Tā bija nauda. Tūkstošiem banknošu, simtiem tūkstošu. Zemnieks ar joni bija laukā no traktora un ņēmās drudžaini lasīt visas šīs naudas driskās, it kā būtu uzgājis nez kāda lielceļu laupītāja nobēdzinātu laupījumu, nez kādu lielo ķērienu. Bet tās bija tikai strēmelēs sašķērētas, jau pabālējušas banknotes. Itālijas Bankas nolietotā nauda, tonnām nodilušas, no apgrozības izņemtas naudas ķīpu. īsts liru papīrnaudas templis, kas ar svina paliekām piesārņo ziedkāpostu laukus.

Netālu no Villarikas karabinieri uzgāja zemesgabalu, kur bija samestas kaudzes ar salvetēm, kas izmantotas govju tesmeņu tīrīšanai zemnieku saimniecībās Venetā, Emīlijā un Lombardijā. Tesmeņus tīra visu laiku, divas, trīs vai četras reizes dienā. Katru reizi, kad uz pupiem tiek maukts slaukšanas aparāta stobriņš, fermu palīgiem tie jatira. Bieži vien govis saslimst ar mastītu vai tamlīdzīgām kaitēm, un tesmeņi struto un asiņo; šādā gadījumā govis netiek pūtinātas, bet gan ik pēc pusstundas tiek tīrīts tesmenis, lai strutas un asinis nenonāktu pienā, citādi visa kanna ir pagalam. Kad staigāju pa šiem tesmeņu salvešu kalniem, man likās, es jūtu saskābuša piena skāņo smaku. Var jau būt, ka tas bija vien iztēles auglis, varbūt dzeltenīgā papīra kaudzes deformē jutekļus, bet fakts ir tāds, ka šie gadu desmitiem uzkrātie atkritumi ir mainījuši ainavu — radījuši nebijušas smaržas, vietumis likuši pacelties jauniem kalniem, kas savā ziņā kompensē karjeros noraktās zemes masas. Pastaigāties pa Kampānijas iekšzemi nozīmē saelpoties smakas no visa tā, ko vien dažādas rūpniecības nozares ražo. Redzot, kā zeme ir sajaukusies ar visas valsts rūpnīcu arteriālajām un venozajām asinīm, neviļus jāatceras plastilīna bumbas, kurās bērni samačkā visas krāsas kopā. Netālu no Gracanizes tika uzkrāti visi Milānas pilsētā saslaucītie gruži un netīrumi. Vairākus gadu desmitus visi Milānas pilsētas atkritumu tvertnēs savāktie mēsli, arī no rītiem saliek-šķerētā draza, tika savākta un sūtīta uz dienvidiem. Milānas province turklāt ik dienas nosūta uz Vāciju 800 tonnas atkritumu. Kopumā šī province tomēr saražo 1300 tonnu dienā. Tātad trūkst 500 tonnu. Nav zināms, kur tās paliek. Ir ļoti iespējams, ka šie mīklainie atkritumi tiek izmētāti kaut kur pa dienvidu provincēm. Santamarijas Kapuave-teres prokuratūras organizētajā operācijā “Māte Zeme” 2006. gadā atklājās, ka zemi piesārņo arī printeru toneri. Teritorijā starp Villali-terno, Kastelvolturno un Santammaro naktī no smagajiem tika izgāzti Toskānas un Lombardijas printeru toneri — oficiāli skaitījās, ka tie pārvadā kompostu mēslojumam. Katru reizi, kad lija, visā apkārtnē īpaši labi bija jūtama skāba smaka. Zeme bija pilna ar sešvērtīgo hromu — ja to ieelpo, tas paliek matos un sarkanajos asinsķermenīšos. Tas izraisa čūlas, elpošanas traucējumus, nieru disfunkciju un plaušu vēzi. Katrai pēdai zemes ir savs atkritumu īpatsvars. Pazīstams zobārsts man stāstīja, ka daži džeki viņam nesuši galvaskausus, īstus cilvēka galvaskausus, un lūguši nopulēt tiem zobus. Kā tādi mazi ham-leti viņi nākuši ar galvaskausu vienā rokā un naudas žūksnīti otrā — samaksai par zobu higiēnu. Zobārsts meta viņus laukā no kabineta un pēc tam zvanīja man un šķendējās: “Bet kur, pie velna, viņi rauj tās miroņgalvas? Kur viņi tās izrok?” Viņš iedomājās apokaliptiskas ainas, sātaniskus rituālus, puikas runājam Belcebula valodā. Man nāca smiekli. Nebija grūti nojaust, no kurienes tie nāca. Reiz braucu garām Santamarijai Kapuaveterei, un vespa nolaida riepu. To bija pārdūrusi tādu kā smaila nūja, ko pirmajā acu uzmetienā noturēju par liellopa augšstilbu. Tomēr priekš liellopa tas bija pasīks. Izrādījās, ka tas ir cilvēka augšstilbs. Kapsētas laiku pa laikam veic periodiskas ekshumācijas, aizvācot “vecmiroņu” slāni (tā tos sauc jaunākie kaprači), proti, miroņus, kas aprakti pirms vairāk nekā četrdesmit gadiem. Principā tādi līdz ar visiem zārkiem un citiem kapa piederumiem, ari gaismekļiem, jālikvidē speciālās firmās. Sī kultūrslāņa pārstrāde maksā ļoti dārgi, tāpēc kapsētu direktori sapiķo kapračiem, lai tie izrok, cik vajag, pēc tam viss tiek samests smagajos — zeme, satrunējušie zārki, kauli — un izgāzts Kazertas laukos. Tur nu atdusas vecvecvectētiņi, vecvectētiņi un vectētiņi no Dievs zin kuras pilsētas. Tur kaudzēs atdusas tik daudzi, kā to 2006. gada februāri konstatēja Kazertas NAS jeb karabinieru nodaļa pārtikas un sabiedrības veselības uzraudzībai, ka ļaudis, garām iedami, jau pasākuši mest krustus, it kā viņu priekšā atrastos kapsēta. Puikas nospēra mammām virtuves cimdus un ar rokām un karotēm izkašāja zemi, meklēdami galvaskausus un neskartus krūškurvjus, Utenī galvaskausu ar baltiem zobiem tirgoņi varēja uzpirkt pat par simt eiro. Par krūškurvi ar pilnu ribu komplektu varēja dabūt līdz pat trīssimt. Gūžas kauliem, augšstilbiem un augšdelmiem nav tirgus vērtības. Rokām gan, bet tās parasti izjūk un zemē veselas nesaglabājas. Miroņgalvas ar nomelnējušiem zobiem iet par piecdesmit eiro. Pēc tām nav liela pieprasījuma — ne jau tāpēc, ka pircējiem riebtos domas par nāvi, bet drīzāk tāpēc, ka nenotīrītu zobu emalja sāk lēnām pūt.

Klaniem izdodas aizpumpēt no ziemeļiem uz dienvidiem pilnīgi jebko. Nolas bīskaps izteicās, ka Dienviditālija ir bagātās un industrializētās Itālijas nelegālā izgāztuve. Tajā nonāk sārņi un izdedži no alumīnija kausēšanas; bīstami dūmu slāpēšanas pulveri, īpaši tie, ko izmanto tērauda rūpniecībā, TEC un atkritumu dedzināšanas iekārtās; laku nogulsnes; ar smagajiem metāliem piesārņoti šķīdumi, azbests; ar mēslojumu piesārņota zeme, kas saindēs tīru zemi. Vēl var minēt atkritumus, kas nāk no bīstamām naftas ķīmijas iekārtām, piemēram, uzņēmuma Enichem dzīvsudrabu Priolo komūnā; miecēšanas skābes no Santakročes pie Arno, Venēcijas un Forlī dubļus no attīrīšanas iekārtām, kas galvenokārt piederēja valstij.

Nelikumīgās atkritumu izgāšanas sistēmu baro kā lielo, tā arī mazo uzņēmumu īpašnieki, kas grib par smiekla naudu atbrīvoties no saviem sārņiem, kas grib dabūt prom līdz galam izmantotos materiālus, no kuriem vairs neko nevar izspiest un kas rada tikai izdevumus. Pēc tam nāk toksisko atkritumu uzkrāšanas centru īpašnieki, kas manipulē ar dokumentiem, savāc kaitīgos atkritumus un daudzos gadījumos piejauc tos parastajiem, tādējādi atšķaidot tos un deklarējot, ka tie bīstamības ziņā atbilst BAK jeb Eiropas atkritumu kataloga prasībām.

Arī ķīmiķiem ir fundamentāla loma tai ziņā, ka viņi palīdz deklarēt toksisku atkritumu kravas kā nekaitīgus sadzīves atkritumus. Daudzi iesniedz nepareizas identifikācijas veidlapas ar nepatiesiem analītiskajiem kodiem. Tad procesā iesaistās pārvadātāji, kas transportē atkritumus uz konkrētu vietu, kurā tiem ir ļauts atbrīvoties no kravas, — šai brīdī pieslēdzas oficiālo izgāztuvju vai kompostēšanas iekārtu apsaimniekotāji; pēdējās paredzēts no atkritumiem sagatavot dabisko mēslojumu. Sī konkrētā vieta var būt ari pamests karjers vai lauksaimniecības teritorija, kurā nolemts ierīkot nelikumīgu izgāztuvi. Kur vien atrodas kāda vieta ar īpašnieku, tur ir potences izgāztuves izveidei. Lai viss šis mehānisms galu galā varētu iedarboties, ir vajadzīgi ierēdņi un citi valsts iestāžu darbinieki, kas nolaidīgi nekontrolē dažādās operācijas vai atļauj karjeros saimniekot personām, kas nepārprotami darbojas organizētās noziedzības struktūrās. Klaniem „nav nepieciešamas ar asinīm parakstītas vienošanās ar politiķiem vai brāļošanās ar veselām partijām. Pietiek, ja atrodas kāds ierēdnis, tehniķis vai algots darbinieks, jebkurš, kas vēlas piepelnīties, izrādot lielu pretimnākšanu, elastīgumu vai vienkārši diskrēti klusējot, un viss var notikt, un peļņu gūst visas iesaistītās puses. Lielākie starpniecības meistari ir tā saucamie steikholderi, proti, reālie bīstamo atkritumu nelikumīgās izgāšanas plānotāji, kas to nudien dara meistarīgi. Sai teritorijā starp Neapoli, Salerno un Kazertu veidojas talantīgākie Itālijas steikholderi. Ar šo firmu žargonā izplatīto vārdu tiek saprasti uzņēmēji jeb biznesa figūras, kas darbojas kādā ekonomikas projektā un ar savām darbībām tieši vai netieši ietekmē tā rezultātus. Atkritumu nozarē aktīvie uzņēmēji veido visīstāko vadītāju slāni. Kad ilgāku laiku biju bez darba, man nereti bija jā dzird apmēram šāds teksts: “Tu taču esi beidzis augstskolu, prasmes tev ir, kāpēc negribi kļūt par steikhol-deru?”

Dienvidu universitātes beigušajiem jauniešiem, kam tēvs nav advokāts vai notārs, starpnieka darbs ir drošs ceļš uz bagātību un profesionālo pasrealizāciju. Universitātes beigušie, kas ir prezentējamā paskatā, pāris gadu pastudē ASV vai Apvienotajā Karalistē specialitātē “Vides politika” un kļūst par starpniekiem. £s vienu tādu pazīstu. Viņš bija viens no pirmajiem un viens no labākajiem. Pirms nebiju noklausījies viņa stāstu un novērojis viņu darbā, es neko no atkritumu bedru biznesa nesapratu. Viņa vārds ir Franko, iepazināmies vilcienā atceļā no Milānas. Viņš bija beidzis Itālijas prestižāko Bocconi komercuni-versitāti Milānā, specializējoties vācu vides reģenerācijā. Viena no steikholdera galvenajām spējām ir šāda: iezaurēt EAK un saprast, ka tā robežās rīkoties. Sīs katalogs ļāva viņiem saprast, kā darbā ar toksiskajiem atkritumiem apiet likumu ar līkumu, kā parādīt uzņēmējiem dažas “slepenās izejas”. Franko ir dzimis Villaliterno un gribēja pievērst mani savam arodam. Viņš sāka stāstīt par savu darbu, vispirms pievēršoties izskatam — ja gribi būt sekmīgs steikholders, jāievēro šādas tādas normas un aizliegumi. Piemēram, ja tev deniņos atkāpjas mati vai veidojas kails galvvidus, nekādā ziņā nedrīkst mēģināt to nosegt, pārķemmējot garus matus vai uzliekot parūku. Veiksminieka imidžs prasa nodzīt pliku pauri vai veidot ļoti īsu sasuku — tas nekas, ka tie plāni. Frankoprāt, starpniekam vienmēr svinībās jāierodas sievietes pavadībā, lai iztiktu bez donžuāniskām bezgaumībām, sitot lcanti visām klātesošajām dāmām. Ja draudzenes nav vai tā nav līmenī, starpniekam jānoīrē vakaram maksimāli grezna un eleganta eskorta meitene. Atkritumu steikholders iepazīstas ar ķīmijas uzņēmumu, ādas apstrādes firmu un plastmasas rūpnīcu īpašniekiem, piedāvājot sarakstu ar savu pakalpojumu cenām.

Neviens itāļu uzņēmējs neuzskata atkritumu aizvākšanas izmaksas par nepieciešamām. Starpnieki vienmēr atkārto vienu un to pašu teicienu: “Uzņēmējam paša izdirstais sūds ir tuvāks nekā pārstrādājamie atkritumi, jo par tiem jāizdod barga nauda.” Steikliolderiem tomēr jāuzmanās, lai viņi neradītu iespaidu, ka piedāvā kaut ko krimināli sodāmu. Viņi vienkārši palīdz ražotājiem nodibināt kontaktus ar atkritumu apsaimniekotājiem un klaniem, kas no attāluma koordinē ikvienu atkritumu likvidēšanas procesa posmu.

Ir divas atklātumu ražotāju kategorijas. Pirmie ir tie, kas par varas mākti grib samazināt pakalpojuma cenu un absolūti neinteresējas par to, cik uzticamas ir firmas, ar kurām tiek noslēgti līgumi par atkritumu aizvākšanu. Viņi uzskata, ka viņu atbildība beidzas tai brīdī, kad tvertnes ar indēm pamet viņu firmas teritoriju. Pie otrās kategorijas pieder tie, kas tieši piedalās nelikumībās un paši organizē nelikumīgo atkritumu izgāšanu. Abos gadījumos ir vajadzīga steikholderu starpniecība, lai garantētu transporta pakalpojumus un atrastu izgāšanas vietu, kā arī vajadzības gadījumā saņemtu atbalstu kravas bīstamības klasifikācijas samazināšanai. Steikholdera birojs ir viņa mašīna. Ar mobilā telefona starpniecību viņš pārvieto simtiem tūkstošus atkritumu tonnu. Viņa peļņas procents ir ierakstīts līgumos ar firmām un ir saistīts ar izgāzto atkritumu daudzumu. Viņa pakalpojumu cenas mainās. Par šķīdinātājiem, kurus ar klanu saistīts starpnieks nogādā pie vietas, viņš - saņem desmit līdz trīsdesmit centus par kilogramu; difosfora penta-sulfīds ienes vienu eiro par kilogramu; uz ielām saslaucītā zeme — 55 centus par kilogramu; iepakojumi, kas piesārņoti ar bīstamu vielu paliekām, — vienu eiro 50 centus; par piesārņotu zemi maksā divus eiro 30 centus kilogramā; par kapsētas atkritumiem — 15 centus kilogramā; par automašīnu nemetāla daļām jeb t. s.fluff— vienu eiro 85 centus kilogramā, ieskaitot nogādi. Piedāvātās cenas, protams, atspoguļo klientu vajadzības un transportēšanas grūtības. Steikholderi apgroza milzīgus daudzumus atkritumu un pelna pasakaini labi.

2004. gadā veiktās operācijas Houdini gaitā tika atklāts kāds uzņēmums, kas Venetā nelegāli apsaimniekoja apmēram 200 000 tonnas atkritumu gadā. Legālas toksisko atkritumu izgāšanas izmaksas svārstās robežās no 21 centa līdz 62 centiem par kilogramu, bet klani piedāvā to pašu pakalpojumu par tikai deviņiem vai desmit centiem kilogramā. Kampānijas steikholderiem 2004. gadā izdevās panākt, ka 800 tonnas ar ogļūdeņradi piesārņotas zemes no kāda ķīmijas uzņēmuma tiek aizvāktas par nieka 25 centiem kilogramā, ieskaitot transportēšanas izmaksas. Salīdzinot ar parasto cenu, šādi izdevās ietaupīt vairāk nekā 80%.

Ar kamoru sastrādājušos starpnieku-steikholderu reālais spēks slēpjas viņu spējā garantēt visaptverošus pakalpojumus, kurus likumīgo uzņēmumu starpnieki piedāvā par lielākām cenām, turklāt parasti vēl ir jāpiemaksā par transportu. Tomēr šie steikholderi gandrīz nekad nekļūst par klanu locekļiem. No tā nav nekādas jēgas. Tas, ka viņi nav kamoristi, ir izdevīgi abām pusēm. Steikholderi var sadarboties ar dažādiem klaniem, viņi, tā teikt, ir kā brīvmākslinieki, uz kuru kamiešiem negulstas nekādi militāri pienākumi vai īpašas nodevas; viņiem nav jākļūst par lielgabalu gaļu klanu karos. Izmeklētāju veiktajās operācijās tiek saņemts ciet ne viens vien starpnieks, tomēr viņi gandrīz nekad nesaņem bargu sodu — tā kā viņi oficiāli nevienā nelikumīgās atkritumu izgāšanas procesa posmā nepiedalās, viņu tiešo atbildību ir grūti pierādīt,

Ar laiku es iemācījos skatīties uz pasauli steikholdera acīm. Viņa skatījums diametrāli atšķiras no celtnieka skatījuma. Pēdējais redz telpu kā aizpildāmu vienību, cenšoties tukšajā ievietot pilno, kurpretim pirmais meklē pilnajā tukšo.

Kad Franko devās pastaigāties, viņš nevis priecājās par ainavu, bet gan meklēja vietas, kurās vēl kaut ko varētu nogrūst. Visu esošo viņš uzlūkoja kā lielu paklāju un kalnos un laukos centās saskatīt tā stūri, ko varētu pacelt un paslaucīt apakšā visu, ko vien iespējams. Reiz kādā pastaigā Franko ceļmalā pamanīja pamestu benzīna uzpildes staciju un uzreiz izdomāja, ka pazemes tvertnēs varētu noglabāt desmitiem konteineru ar ķīmiskiem atkritumiem. Lieliska apglabāšana. Viņa dzīve bija pārvērtusies par nemitīgu dzīšanos pēc tukšām vietām. Pēc tam gan Franko meta starpniecībai mieru un pārstāja malties kilometru kilometriem ar mašīnu, iepazīstināt ar sevi Ziemeļitāli-jas uzņēmējus un tikt izsaukts uz jebkuru valsts daļu. Viņš nodibināja profesionālās apmācības kursus, kurus viscītīgāk apmeklēja ķīnieši. Viņi brauca no Honkongas. Austrumu steikholderi no saviem itāļu amata brāļiem bija apguvuši spēju risināt sarunas ar jebkuru uzņēmumu jebkurā Eiropas pusē, piedāvājot izdevīgas cenas un ātrus risinājumus. Kad Lielbritānijā paaugstinājās atkritumu izgāšanas cenas, savus pakalpojumus piedāvāja kampāniešu mācekļi — steikholderi no Ķīnas. Nīderlandes ostu policija 2005. gada martā atklāja, ka uz Ķīnu tiek sūtītas tūkstošiem tonnas angļu pilsētu atkritumu, kas oficiāli noformēti kā otrreizējai pārstrādei paredzēta papīra masa. Katru gadu no Eiropas uz Ķīnu aizceļo miljoniem tonnu specializēto tehnoloģiju radīto elektronisko atkritumu. Steikholderi tos aizgādā uz Gui-juju, kas atrodas uz ziemeļaustrumiem no Honkongas. Tur tos izgāž, norok vai noslīcina ūdenskrātuvēs — tāpat kā Kazertā. Guijuja tika piesārņota tādos tempos, ka tur vairs nav tīru gruntsūdeņu, un province ir spiesta ievest dzeramo ūdeni no kaimiņiem. Honkongas steikholderi sapņo padarīt Neapoli par mezglu, par centrālo ostu, par peldošu atkritumu savāktuvi, no kuras šis netīrais zelts tiktu salādēts »konteineros un sāktu savu pēdējo ceļojumu uz Ķīnas zemēm.

Kampāniešu steikholderi bija visapsviedīgākie — viņiem izdevās pārspēt kalabriešu, romiešu un apūliešu konkurentus, jo, pateicoties klaniem, viņi Kampāmjas izgāztuvēs varēja piedāvāt lielas pastāvīgās atlaides. Trīsdesmit gadus nelikumīgi Šeptējoties ar atkritumiem, viņi ir pamanījušies pievākt un izgāzt pilnīgi visu, turklāt ar vienu vienīgu mērķi — samazināt izmaksas un slēgt līgumus par vēl lielākiem daudzumiem. 2003. gadā notika izmeklēšanas operācija “Karalis Mids” — nosaukuma izcelsme meklējama šādā, lūk, noklausītā telefonsarunā: “Tiklīdz pieskaramies atkritumiem, tie uzreiz pārvēršas zeltā.” Tās gaitā tika pierādīts, ka ikvienā atkritumu apsaimniekošanas cikla posmā tiek gūta peļņa,

Kad mēs ar Franko kaut kur braucām, mašīnā dzirdēju arī viņa telefonsarunas. Viņš sniedza tūlītējas konsultācijas par to, kur un kā noglabājami toksiskie atkritumi. Viņš runāja par varu, arsēnu, dzīvsudrabu, kadmiju, svinu, hromu, niķeli, kobaltu, molibdēnu, pārejot no miecētavu notekūdeņiem uz slimnīcu bioloģiskajiem atkritumiem, no pilsētu miskastu satura uz vecām riepām, vienlaikus skaidrodams, ko ar tiem darīt, no galvas minēdams n-tos cilvēkus un izgāztuvju vietas. Iedomājos par indēm, kas iejauktas kompostā, man acu priekšā vidēja kalnu grēdās izraktie kapi smagi toksisko atkritumu konteineriem, un es nobālēju. Franko tas nepaslīdēja garām nepamanīts.

— Tev riebjas šis arods, Roberto? Bet vai tu zini arī to, ka, pateicoties steikholderiem, šī sūda valsts iestājās Eiropā? Tu to zini? Vai tu zini, cik daudz strādnieku nedabūja ar kāju pa dē un neizlidoja no darba tāpēc, ka viņu firma ne sūda netērēja atkritumiem?

Franko bija dzimis vietā, kas bija labi sagatavojusi viņu dzīvei — jau kopš bērnības. Viņš zināja, ka biznesā var pelnīt vai zaudēt, citu variantu vienkārši nav, un viņš negribēja zaudēt vai pieļaut, ka zaudējumus cieš tie, kas bija viņa maizes devēji. Bet dažādie aizbildinājumi, arī tie, ko viņš pieminēja sarunā ar mani, — atklāj briesmīgus datus, kas lika man pilnīgi pārvērtēt savus līdzšinējos uzskatus par toksisko atkritumu izgāztuvēm. Apkopojot Neapoles un Santamarijas Kapua-veteres prokuratūru savāktos izmeklēšanas datus par laikposmu no 90. gadu beigām līdz mūsu dienām, top skaidrs, ka uzņēmumi, kas vērsušies pie kamoras atkritumu šeptmaņiem, ir ietaupījuši vismaz 500 miljonus eiro. Apzinoties, ka šī izmeklēšana aptver tikai nelielu daļu no pieļautajiem pārkāpumiem, man sāka griezties galva. Šādi saimniekojot, daudzi Ziemeļitālijas uzņēmumi spēja attīstīties, pieņemt darbā jaunus darbiniekus un padarīt visu rūpniecību konkurētspējīgāku, ļaujot valstij iestāties EEK. No atkritumu pārstrādes un noglabāšanas smagās nastas uzņēmumus atbrīvoja neviens cits kā

Neapoles un Kazertas klani. Skjavone, Maljardo, Moča, Bidonjeti, Latorre un citas kamoristu ģimenes piedāvāja savus noziedzīgos pa-kalpojumus; kas deva ekonomikai jaunu atspēriena punktu un līdz ar to uzlaboja konkurētspēju. 2003. gadā veiktā operācija Cassiopea pierādīja, ka ik nedēļu no ziemeļiem uz dienvidiem ceļo četrdesmit atkritumiem pārpildītas fūres, un saskaņā ar izmeklētāju rekonstruēto versiju brīvā dabā tiek izgāzts; aprakts, izkaisīts vai citādi kaut kur nobēdzināts kadmijs, cinks, laku paliekas, attīrīšanas iekārtu dūņas, dažādas plastmasas, arsēns, tēraudrūpniecības sārņi un svins. Pārvadātāji vislabprātāk izvēlas ziemeļu-dienvidu virzienu. Daudzi Venetas un Lombardijas uzņēmumi ar steikholderu starpniecību ir uzmeklējuši konkrētas vietas Neapoles un Kazertas teritorijā un pataisījuši tās par gigantiskām izgāztuvēm. Tiek uzskatīts, ka pēdējo piecu gadu laikā Kampānijā nelegāli izgāzti apmēram trīs miljoni tonnu visdažādāko atklātumu, tostarp miljons tikai Kazertas provincē vien, jo Kazertas apkārtne klanu “attīstības plānos'' ir asignēta atkritumu apglabāšanai.

Nelikumīgo atkritumu pārvadājumu ģeogrāfijā būtiska nozīme arī Toskānai, vienam no videi visdraudzīgākajiem Itālijas reģioniem. Šeit atrodas dažādas atkritumu kontrabandas “filiāles” proti, starpnieki un organizētāji, — tas 2004. gadā tika konstatēts vismaz trijās izmeklēšanas operācijās (“Karalis Mids” "Muša” un "Bioloģiskā lauksaimniecība”).

No Toskānas tiek atvesti ne tikai milzīgi nelegāli savākto atklātumu daudzumi. Reģions faktiski kļūst par īstu operāciju bāzi, kas ir ārkārtīgi svarīga veselai noziedzīgajās operācijās iesaistīto darboņu varzai — sākot ar steikholderiem un viņu līdzzinātājiem ķīmiķiem, beidzot ar kompostēšanas vietu īpašniekiem, kuri ļauj piejaukt kompostam atkritumus. Bet toksisko atkritumu pārstrādes teritorija iet plašumā. Citā izmeldēšanā atklājies, ka šais darījumos ir piedalījušies arī reģioni, kas bija ārpus aizdomām, proti, Umbrija un Molīze. Operācijā "Muša”, kuru 2004. gadā koordinēja Larino prokuratūra, tika konstatēts, ka pretlikumīgi izgāztas apmēram 120 tonnas specifisku metālapstrādes un tēraudrūpniecības atkritumu. Klaniem bija izdevies arī samalt 320 tonnas veca ceļa seguma ar īpaši augstu darvas īpatsvaru, atrast kompostēšanas vietu, kurā šis malums tika sajaukts ar zemi, un noslēpt to Umbrijas laukos. Šādas “otrreizējās pārstrādes” pārvērtības ļauj katrā procesa posmā fantastiski nopelnīt. Klani turklāt neaprobežojās tikai ar toksisko atkritumu slēpšanu, bet vēlējās tos pārvērst mēslojumā, proti, pārdot indi un vēl ar to nopelnīt. Četri hektāri zemes pie Molīzes krasta tika nokaisīti ar ādas miecētavu atkritumiem piesārņotu mēslojumu, ievācot deviņas tonnas labības ar ļoti augstu hroma koncentrāciju, Kontrabandisti bija izraudzījušies Molīzes piekrasti starp Termoli un Kampomarino, lai nelikumīgi izgāztu tur bīstamos atkritumus, kas vesti no dažādiem Ziemeļitālijas uzņēmumiem. Tomēr Santamarijas Kapuaveteres prokuratūras pēdējos gados veiktajā izmeklēšanā atklājās, ka vislielākais nelikumīgo atkritumu uzglabāšanas centrs ir Veneta, kur jau ilgus gadus vietējās tēraudlietuvēs, neievērojot nekādas drošības normas, tiek likvidēti izdedži un sārņi, iejaucot tos kompostā, ko vēlāk izmanto neskaitāmu lauksaimniecības platību mēslošanai.

Kampāniešu starpnieki nereti izmanto narkotiku kontrabandas kanālus, pa kuriem klani noskaidro jaunas raktuves vai piepildāmus kapus. Operācijā “Karalis Mids” konstatēts, ka dažādi kontrabandisti kooperējas, lai noorganizētu atkritumu transportu uz Albāniju un Kostariku. Tagad netiek smādēts neviens kanāls, neviena opcija. Atkritumi tiek vesti uz austrumiem, piemēram, Rumāniju, kur Kazalezi klans iepircis simtiem hektāru zemes, vai uz Āfrikas zemēm, Mozam-biku, Somāliju un Nigēriju. Visās šais valstīs klaniem vienmēr ir atbalsta punkti un kontaktpersonas. Cunami laikā biju šokēts, redzot Franko un viņa kolēģus — citus steikholderus — staigājam apkārt neģīmī. Skatoties katastrofas attēlos televīzijā, viņiem rūpestos nomācās vaigs, it kā tur, katastrofas zonās, briesmās būtu viņu sievu, bērnu un mīļāko dzīvības. Patiesībā briesmas draudēja kam svarīgākam —

viņu darījumiem. Jūras zemestrīces izraisītais vilnis Somālijas pludmalēs starp Obiju un Varšeiku bija izskalojis simtiem konteineru ar bīstamiem un radioaktīviem atkritumiem, kas bija norakti 80. un 90. gados. Mediju uzmanība varētu bloķēt tālākos pārvadājumus un slēgt jaunos atkritumu realizēšanas kanālus. Bet briesmas drīz vien pagaisa kā nebijušas. Labdarības kampaņas bēgļu atbalstam novērsa uzmanību no zemes atdotajām indes mucām, kas peldēja blakus līķiem. Arī pati jūra nemitīgi kļuva par vienu lielu izgāztuvi — aizvien biežāk kontrabandisti piepildīja kuģu tilpnes ar atkritumiem un, imitējot nelaimes gadījumu, nogremdēja tos. Ieguvums bija divkāršs — , apdrošināšana samaksāja par kuģi, un a tier i tumi nogrima jūras dzīlēs.

Lai gan klani vienmēr atrada vietu, kur gāzt atkritumus, Kampā-nijas reģiona pārvalde, kurā, atkārtoti kamoristiski iefiltrējoties, jau desmit gadus pie teikšanas bija no ārpuses iecelti administratori, vairs nespēja tikt galā ar reģiona atkritumiem. Kampānijā tika nelegāli sagāzti mēsli no visas Itālijas, bet pašu sadzīves atkritumus ārkārtas gadījumos vajadzēja sūtīt uz Vācijas izgāztuvēm — par cenu, kas piecdesmit reižu pārsniedza kamoras klientiem piedāvāto. Izmeklēšanas materiālos norādīts, ka tikai Neapolē vien no astoņpadsmit atkritumu savākšanas firmām piecpadsmit ir tieši saistītas ar kamoras klaniem.

Zemi pārplūdinājuši atkritumi, un, šķiet, tā ir bezizeja. Gadiem ilgi atkritumi ir pakoti t. s. ekoķīpās, proti, milzīgos sasmalcinātu at-*’ kritumu kubos, kas savilkti kopā ar baltām saitēm un sakrauti milzu grēdās. Lai likvidētu līdz šim brīdim uzkrātās lupas, vajadzīgi 56 gadi. Vienīgais risinājums, kas ticis piedāvāts, ir dedzināšana krāsnīs. Piemēram, šāda krāsns tika projektēta Ačerrā, bet jau doma par to vien izraisīja tik mežonīgus protestus, ka no ieceres par dedzināšanu šai zonā bija jāatsakās. Klani pret dedzinātavām izturas divdomīgi. No vienas puses, tie ir pret, jo labprāt turpinātu pelnīt ar nelegālajām izgāztuvēm un nelikumīgu dedzināšanu, turklāt vietas trūkums ļauj tiem vēl labāk spekulēt ar zemesgabaliem, kas piemēroti ekoķīpu uzglabāšanai un ko tie izīrē pašvaldībām; no otras puses, ja tiktu izlemts būvēt šādas krāsnis, tie būtu vienmēr gatavi noslēgt būves un, pēcāk, arī ekspluatācijas apakšlīgumus. Lai arī tiesu veiktā izmeklēšana vēl ne tuvu nav galā, iedzīvotājiem jau ir savs viedoklis — viņi ir nervozi un nobažījušies. Baidās, ka dedzinātavas klanu paspārnē varētu kļūt par sava veida mūžīgo uguni, kurā savus mēslus dedzinātu visa Itālija. Tādējādi visas drošības garantijas būtu kaķim zem astes un klani ņemtos tur nesodīti svilināt dažādas indes. Tūkstošiem cilvēku nonāk trauksmes stāvoklī ik reizi; kad tiek dots rīkojums atvērt kādu vecu izgāztuvi. Baidoties, ka pie jau esošajiem uzkrājumiem tiks piejauktas sazin kādas izcelsmes toksiskās drazas, kas noformētas kā sadzīves atkritumi, viņi cīnās līdz pēdējam, jo negrib pieļaut, ka ciems varētu pārvērsties par nekontrolētu izgāztuvi jaunām draņķībām. Kad Bassodel-lolmo pie Salerno 2005. gada februārī reģionālais komisārs mēģināja atdzīvināt jau slēgtu izgāztuvi, sākās spontāni pilsētnieku piketi, kas neļāva smagajiem auto piebraukt pie izgāztuves vārtiem. Ļaudis nepārtraukti stāvēja aizsardzības frontē, ne par kādu cenu nedomājot padoties. Trīsdesmit četrus gadus vecais Karmine Juorio, kādā saltā naktī dežūrēdams pie izgāztuves, nomira hipotermijas dēļ. Kad rīta gaismā ieradās modinātāji, viņam bija bālas lūpas un apsarmojuši mati un bārda. Nāve bija iestājusies vismaz pirms trim stundām.

Raugoties uz izgāztuves tēlu — lai tā būtu ierīkota līdzenumā, dziļā gravā, karjerā —, šī vieta aizvien biežāk kļūst par konkrētu un uzskatāmu sinonīmu nāves briesmām, kas apdraud visus tuvumā mītošos. Kad izgāztuvēs vairs neko nevar dabūt iekšā, atkritumi tiek aizdedzināti. Ir kāda vieta Neapoles tuvumā, ko dēvē par Uguns zemi, — tas ir trijstūris starp Džuljano, Villariku un Kvaljano. Tajā ierīkotas 39 izgāztuves, tostarp 27 bīstamiem atkritumiem, Sī teritorija katru gadu palielinās par 30%. Tehnoloģija ir vienkārša, labi atstrādāta un tiek regulāri likta lietā — prasmīgākie uguns pielicēji ir čigānu jeb romu puišeļi. Klani maksā viņiem 50 eiro par katru nodedzināto atkritumu pauguru. Tas notiek tā — viņi aptin katru milzu pauguru ar videokasešu lentēm, pēc tam aplaista atkritumus ar spirtu

vai benzīnu un, nostiepuši lentes kā garas degauklas, atiet nostāk. Kad ar šķiltavām tiek aizdedzināta lente, viss pāris sekundēs pārvēršas par liesmu mežu, it kā tur kāds būtu nometis napalma bumbas, Šais ugunīs sadeg metāllietuvju sārņi, līmes un naftas piemaisījumi. Melni dūmi un liesmas piesārņo ar dioksīniem katru zemes centimetru. Vietējā lauksaimniecība, kas savukārt eksportēja augļus līdz pat Skandināvijai, ir galīgi panīkusi. Augi dod slimus augļus, zeme kļūst neauglīga. Bet arī zemnieku dusmas un izputēšana kārtējo reizi nākkamorai tikai par labu, jo zemes īpašnieki izmisumā pārdod savus laukus klaniem, kas iegādājas jaunas zemes, kur ierīkot izgāztuves par ļoti zemu, '■ lai neteiktu smieklīgu, cenu. Vietējie ļaudis ari visu laiku saslimst ar vēzi. Šī kaite bez lieka trokšņa lēnām sūta nāvē neskaitāmus upurus — tos ir grūti uzskaitīt, jo daudzi, kas grib nodzīvot pēc iespējas ilgāk, masveidā izceļo uz ziemeļiem. Augstākais veselības institūts norāda, ka mirstība ar vēzi Kampānijas pilsētās, kuru tuvumā atrodas lielas toksisku atkritumu izgāztuves, pēdējos gados palielinājusies par 21%. Cilvēki cieš no bronhu iekaisumiem, elpceļu piesārtumiem un dodas uz slimnīcu veikt CAT jeb aprēķināto aksiālo tomogrāfiju, un skenēju-mā uzrādās melni plankumi, kas nozīmē audzēju. Pajautājot šiem slimniekiem, no kuras vietas Kampānijā viņi ir, var uzzīmēt visu toksisko atkritumu izvietošanas karti.

Reiz izlēmu šķērsot Uguns zemi kājām, Aizklāju muti un degunu ar kabatlakatiņu, kā to dara čigānu puikas, kad iet dedzināt atkritumus. No malas izskatījāmies pēc kovboju bandas, kas klīst pa sadegušu atkritumu tuksnesi. Staigāju pa dioksīnu saēstajiem laukiem, kurus piepildījuši smagie auto un iztukšojusi uguns, lai šie caurumi nekad nebūtu pilni.

Dūmi, kuriem gāju cauri, nebija biezi, bet atgādināja lipīgu apsūbējumu, kas metas uz ādas, atstājot mitru sajūtu. Netālu no uguns bija daudz smalku nelielu kotedžu, kas uztupinātas uz milzīgas X veida dzelzsbetona pamatnes. Tās bija rūpīgi uzbūvētas virs slēgtām izgāztuvēm, izbijušajām nelegālajām izgāztuvēm, kuras piegāztas līdz ūkai, kurās ir izdedzināts viss, ko vien var ar yguni izdeldēt, līdz tās vairs nav tālāk lietojamas. Tās ir tik pilnas, ka irst pa vīlēm. Klaniem ir izdevies pārveidot tās par būvlaukumiem. Starp citu, oficiāli tās vēl aizvien skaitās ganības un lauksaimniecības teritorijas. Tā nu klani tajās sacēla elegantas kotedžas. Apbūves gabals tomēr neizskatījās drošs, nebija izslēgta nogruvumu vai pēkšņu plaisu parādīšanās, tāpēc šie mitekli tika nostiprināti ar X veida dzelzsbetona stiegrojumu. Sīs kotedžas tika pārdotas par smiekla naudu, jo visi zināja, ka tās būvētas virs atkritumu kalniem. Bet ierēdnīši, pensionāri un strādnieciņi priecājās par iespēju tikt pie sava mitekļa un pēc principa “dāvinātam zirgam zobos neskatās” īpaši neinteresējās, uz kā balstās viņu nama, viņu pils pīlāri.

Uguns zemes ainava atgādina nerimtīgu un daudzkārtēju apokalipsi, kaut ko tik rutinētu, ka liekas — cauri zemei izsūkušās indes un gruzdošās gumijas riepas nevienu vairs nepārsteidz. Izmeklēšanas dokumentos bija pieminēta metode, kas tiek izmantota, lai toksisko vielu izkraušanas laikā nepieļautu policistu vai mežsargu iejaukšanos, — tā ir sena metode, ko geriljas un partizāni lieto visās pasaules malās. Klani kā sargus izmantoja ganus. Tie ganīja aitas, kazas un pa kādai govij. Labākie gani, kādi nu taipusē bija sastopami, tika savervēti nevis aunu un jēru pieskatīsanai, bet gan svešinieku uzraudzīšanai. Pamanījuši kādu aizdomīgu mašīnu, viņi uzreiz cēla trauksmi. Skatiens un mobilais telefons ir neuzveicami ieroči. Bieži vien redzēju viņus klīstam apkārt ar saviem izkāmējušajiem un rātnajiem ganāmpulkiem. Vienreiz pat piegāju klāt, jo gribēju redzēt, kur ir tā vieta, kur atkritumu biznesā iesaistītie pusaudži mācās braukt ar smagajiem auto. Tagad smago šoferi vairs negrib ar kravām braukt līdz pašām izgāztuvēm. Izmeklēšanā ar kodēto nosaukumu Eldorado tika pierādīts, ka šais operācijās aizvien biežāk tiek iesaistīti nepilngadīgie, Fūru vadītāji baidās nonākt jebkādā saskarē ar toksiskajiem atkritumiem. Starp citu, tieši ar kāda smagā vadītāja traumu 1991. gadā aizsākās pirmā nopietnā izmeklēšana atkritumu pārvadājumu biznesā. Mario Tamburino bija devies uz slimnīcu ar pietūkušām acīm — tās izskatījās pēc olu dzeltenumiem, ko plakstiņi vairs nespēja segt. Vīrietis bija pilnīgi zaudējis redzi, rokām bija nogājis pirmais epidermas slānis, tās sūrstēja tā, it kā viņš būtu saujās turējis aizdedzinātu benzīnu. Viena tvertne ar toksiskiem atkritumiem bija atsprāgusi vaļā viņam pie sejas, un ar to bija gana, lai padarītu viņu aklu un gandrīz sadedzinātu dzīvu — ar sausu uguni bez liesmām. Pēc šī nelaimes gadījuma šoferi pieprasīja transportēt tvertnes furgonu piekabēs, turoties no kravas pa gabalu un nekādā ziņā nepieskaroties tām. Visbīstamākās ir smagās mašīnas, kurās tiek pārvadāts ar indēm sajauktais komposta mēslojums. Pietiek ieelpot tā izgarojumus, lai radītu neatgriezeniskus elpošanas orgānu bojājumus. Pēdējais posms, kad no fūrēm tvertnes tiek pārlādētas uz mazākiem furgoniem un aizvestas tieši uz izgāšanai paredzēto bedri, ir visriskantākais — šo darbu negrib darīt neviens. Tvertnes furgonos tika novietotas cita virs citas un bieži vien saspiedās, izdalot indīgus izgarojumus. Kad piebrauca furgoni, smago šoferi nemaz nekāpa laukā, bet ļāva, lai Ierāvēji padara savu darbu. Furgonus uz izgāztuvi stūrēja puikas. Gans parādīja man vienu ceļu, kas veda pa nogāzi, — uz tā viņi vingrinās braukšanā, līdz tiek atvestas kravas. Viņiem ir gadu četrpadsmit, piecpadsmit, sešpadsmit. Par vienu braucienu viņi saņem 250 eiro. Puikas tiek savervēti kādā bārā, kura īpašniekam tas ir zināms, bet viņš neuzdrīkstas protestēt, tomēr stāsta par notiekošo ikvienam, kurš, malkodams pasniegto kafiju vai kapučino, ir gatavs viņu uzklausīt.

— Tas, ko viņiem tur liek pārvadāt, ir inde. Jo vairāk viņi to ieelpos, jo drīzāk nosprāgs. Sitos tur sūta nomirt, nevis vadīt mašīnu.

Mazajiem šoferiem to vien vajag — jo biežāk dzird runājam par darba bīstamību, jo spēcīgāk viņi apzinās, ka ir šī svarīgā uzdevuma augstumos. Izriež krūtis un nicīgi noskatās caur saulesbrillēm. Viņi jūtas labi, ar katru dienu aizvien labāk, un neviens no viņiem pat uz bridi nespēj iedomāties, neviens nespēj noticēt, ka pēc gadiem desmit viņus sagaida ķīmijas terapija, ka viņi vems žulti un kuņģis, aknas un zarnas viņiem būs pārvērtušās putrainā ma&ā.

Lija vienā gabalā. Zeme drīz vien izmirka, jo nespēja vairs neko uzsūkt. Trīs kūtri gani kā apkārt Ielīstoši svētie palīda zem improvizētas būdas ar skārda plāksni — šis veidojums izskatījās pēc tāda kā lieveņa. Viņi vēl aizvien skatījās uz ceļu, bet aitas tikmēr centās patverties no lietus uz kādas atkritumu kaudzes. Viens no ganiem ar spieķi balstīja skārda gabalu, lai tas zem ūdens svara nesaliektos un neuzgāztos viņiem uz galvas. Biju slapjš kā žurka, bet viss man uzlijušais ūdens nekādi nespēja apdzēst dedzinošo sajūtu kuņģī, kuras radītās sāpes caurstrāvoja mani līdz pat pakausim. Centos saprast, vai ar cilvēka jūtām vispār ir iespējams aptvert tik varenu varas mašinēriju, vai te vispār kaut ko var darīt, kaut kādā veidā, tā, lai es no tās netīrajām rebēm tiktu pasargāts, lai es varētu dzīvot ārpus šīs varas dinamikas. Es lauzīju galvu, mēģinādams aptvert, vai vispār ir iespējams no tās kaut ko saprast un atklāt, neļaujoties tikt apritam un samaltam tās gaļasmašīnā. Varbūt pastāv izvēle starp zināšanu un dzīvi draudu ēnā vai nezināšanu un tās nesto svētību dzīvot mierā. Varbūt neatliek nekas cits kā aizmirst un vairs neskatīties. Rūpīgi vai pa ausu galam uzklausīt oficiālo faktu izklāstu un grūsi nopūsties. Prātoju, vai var pastāvēt kas tāds, kas ļautu dzīvot laimīgi, vai varbūt pienācis laiks norakstīt savus sapņus par emancipāciju un brīvību anarhiju, mesties cīņas arēnā, aizbāzt aiz jostas pusautomātu un sākt beidzot rīkoties — pa īstam. Pārliecināt sevi, ka esmu piederīgs pie sava laika norišu un sakarību faktūras, likt visu uz spēles, pavēlēt un uzklausīt pavēles, kļūt par lopu, kuru interesē tikai peļņa, kļūt par finanšu plēsoņu, par klanu samuraju — pataisīt savu dzīvi par kaujas lauku, kurā nav svarīgi mēģināt izdzīvot, bet saņemt noteicēja algu — sakāves un nāves risku.

Esmu dzimis kamoras zemē, kas slepkavību upuru skaita ziņā ieņem pirmo vietu Eiropā, esmu dzimis teritorijā, kur darījumi un nežēlība ir vienas medaļas divas puses un nekam nav vērtības, ja vien tas nerada varu. Šeit viss smaržo pēc pēdējās kaujas. Šai zemē ir neiedomājami kādu brīdi dzīvot mierā, nedzīvot mūžīgā karastāvoklī; kur ik žests var tikt uzlūkots kā padošanās zīme, kur ik vajadzība pārtop vājumā, kur viss jāizplēš ar zobiem un nagiem. Kamoras zemē cīnīties ar klaniem nenozīmē mesties šķiru cīņā, apliecināt tiesības vai izpildīt savu pilsonisko pienākumu. Tā nav savas pašcieņas apzināšanās vai pašlepnuma aizstāvība. Tas ir kas svarīgāks, kaut kas mežonīgi juteklisks. Kamoras zemē klanu izcelsmes kinētikas, veiksmes mehānismu un investīciju izpratne nozīmē aptvert arī to, kā visos aspektos darbojas šis laiks, — turklāt ne tikai paša zemes ģeogrāfiskajās robežās vien. Nostāties pret klaniem ir tas pats, kas doties karā uz dzīvību vai nāvi, mesties cīņā, lai pati esība — tas, ko tu ēd, lūpas, ko tu skūpsti, mūzika, ko klausies, grāmatas, ko lasi, — dotu tev ko vairāk par pliko iespēju izdzīvot, lai tu varētu dzīvot ar jēgu. Zināt vairs nenozīmē būt tikai morāli atbildīgam. Zināt un saprast kļūst par nepieciešamību. Un tā ir vienīgā iespēja, ja vēlamies uzskatīt sevi par cilvēkiem, kas vēl ir cienīgi elpot.

Manas kājas bija iegrimušas purvainā zampā. Ūdens sniedzās man līdz gūžām. Jutu, ka papēži grimst aizvien dziļāk. Kur gadījies, kur ne, garām peldēja milzīgs ledusskapis. Metos tam virsū, pieķēros no visa spēka, ļāvos, lai tas rauj mani līdzi. Acu priekšā uznira pēdējā epizode no filmas “Tauriņš* ar Stīvu Makkvīnu galvenajā lomā pēc Anrī Šarjēra romāna motīviem. Likās — arī es kā tāds Tauriņš, izmantojot paisumu, uz kokosriekstu maisa glābjos no Kajennas. Smieklīgi, bet dažkārt dzīvē nekas cits neatliek, kā pieņemt paša murgainos jokus kā likteni, kā stāvokli, kad vairs nav citu variantu un notiekošais ir jāpiecieš, un viss. Man gribējās kliegt pilnā kaklā, aurot, līdz aizkrīt balss, — kliegt ka Tauriņam no visa spēka, lai rīkle plīst, ar pēdējo balsi, ko vēl no sevis varu izspiest: “Nolādētie nelieši, es vēl esmu dzīvs!”

MAFIJAS NĀVES CEĻŠ CAURI LATVIJAI

Mēs slēpjamies kalnā starp biezi saaugušajām priedēm un pīnijām. Savus 100 metrus zemāk rūc smagā tehnika, līdzinot un aprokot visdažādākos atkri-tumus zem plēves un smilšu slāņa. Tur tiek paplašināta Umbrijas reģiona Citas del Kastello (Cittā del Cast ell о) pilsētas izgāztuve, kas — ironiski — nes jauko Belladanzas vārdu.

Mēs fotografējam slepus, cenšoties ar roku iestādīt pareizu ekspozīciju rietošās saules staros. Ir svarīgi, lai mūs nepamanītu izgāztuves darbinieki vai bruņotie sargi, jo ne vides aktīvisti, ne vietējie itāļi (atskaitot vienīgi tos, kas izgāztuvē pieteikušies darbā) netiek gaidīti. Lejā vīri rosās ap tehniku, apglabājot tālāk nepārstrādājamus atkritumus. Tehnoloģija ir vispārpieņemta un šobrīd tiek plaši ieviesta arī Latvijā: tiek norakts zemes slānis, sabērti atkritumi, pārsegti ar plēvi, lai nekas nesūcas cauri, un uzbērta zemes kārta, kam pēc tam tiek pārbērta nākamā atkritumu kārta, un tā uz augšu.

Taču tehnoloģija, lai cik nekaitīga būtu iecerēta. Citas del Kastello iedzīvotājus neapmierina. Belladanzas izgāztuve atrodas bijušajā kalnā — bijušajā tāpēc, ka kalns izgāztuves paplašināšanai tiek norakts... kopā ar visām vietējo iedzīvotāju mājām. Silvija un Roberts ir laulātie draugi, kuru māja ir viena no nākamajām. Viņi mūs pavada pa mežu takām, lai mēs varētu no visām pusēm aplūkot un safotografēt izgāztuvi. Jau drīzumā viņiem sava ģimenes māja būs jāzaudē, un Roberts ir acīmredzamā depresijā. Taču cīnās.

Uz mūsu naivajiem jautājumiem par šāda lēmuma pamatotību un apstrīdēšanas iespējām atbildi sniedz aktīvists Fabio Fusi: "Itālijā atkritumu saimniecība ir viena no smagākajām problēmām, jo izsenis šo arvien ienesīgāko biznesu daudzos gadījumos kontrolē organizētā noziedzība: sicīliešu mafija, neapolitāņu Camorru, Kalabrijas 'Ndrangheta, apūliešu Sacra Corona Unita un visi citi iespējamie grupējumi. Viņu nereti izveidojušās saiknes ar vietējiem reģionu politiķiem nozīmē to, ka reģionu parlamenti ir gatavi rīkoties pretēji dabas aizsardzības interesēm. Itālijā atkritumu apsaimniekošanas normatīvie akti reģionos tiek izdoti uz desmit gadiem. Ir bijuši daudzi tādi gadījumi, kad — tāpat kā Umbrijā — beidzoties desmit gadu termiņam, attiecībā uz atkritumu nozari reģionā tiek ieviests ārkārtas stāvoklis, un visa atkritumu apsaimniekošana tiek vadīta ar ārkārtas dekrētu palīdzību. Tāpēc Robertam un

Silvijai nav nekādu reālu iespēju saglabāt savu namu neskartu. Labi, ja viņiem iedos kaut kādu kompensāciju,” Fabio Fusi ir pesimistisks.

Taču drūmais noskaņojums viņu neattur no darbības — Fabio ir kādreizējais Itālijas olimpiskās izlases peldētājs, tagad policists ārpus aktīvā dienesta, jo strādā par treneri. Šāds statuss viņam vienlaikus ļauj darboties nevalstiskajā organizācijā Assodazione Pandora — šī organizācija nodarbojas ar dažādiem izpētes un kampaņošanas pasākumiem, un šoreiz Belladanzas apkarošanai palīgā pieaicinājusi mūs, latviešus, kopā ar kādu jaunu vācu aktīvisti un speciālistu no Londonas.

Jau kopš 1963. gada Umbrijas plānošanas kartēs iezīmēta jauna vieta Belladanzas izgāztuvei — tā ir kāda akmēnaina, sausa beznoteces ieleja, kurā nekas tāpat neaug un kurai tuvumā neviens tāpēc nedzīvo. Taču Citas del Kastello mērija atbalsta vecās izgāztuves dubultošanu, norokot kalnu pavisam un iznīcinot savu pilsoņu mājas. Nedaudzie protestētāji tikuši pārpirkti pretējā pusē, piedāvājot viņiem labi atalgotus amatus kādā mērijas struktūrā ar nosacījumu, ka viņi apklusīs. '‘Domes priekšsēdētājai ir apsolīta vieta nacionālajā parlamentā, ja viņa panāks Belladanzas dubultošanu. Pie mums Itālijā balsošana notiek nevis par konkrētiem cilvēkiem, bet par partijām. Kad partija zina, cik vietas tai pienākas jaunajā parlamentā, tā var izvēlēties, kurus kandidātus apstiprināt darbam parlamentā. Tāpēc pie mums ir gadījumi, kad par deputātiem kļūst tādi politiķi, par kuriem neviens citādi nebalsotu, jo visi zina, ka viņi ir korumpēti,” izskaidro Fabio. Uzzinājis, ka Latvijā ir tieši otrādi — pie mums tiek balsots par konkrētiem cilvēkiem, dažkārt nepievēršot uzmanību, kuru partiju viņi pārstāv, savukārt krietna puse esošo deputātu pēc pilnvaru termiņa beigām nespēj panākt savu pārvēlēšanu, startējot no tās pašas vai citas partijas, itālis nopūšas: “Pie jums acīmredzot demokrātija tomēr ir!"

Toksiskie atkritumi

Izgāztuve atrodas pušķainā, un to var novērot ne tikai no kalna augšas, bet ari no ielejas pretējās puses — kur zeme nepieder izgāztuves īpašniekiem SOGEPU S.r.l. Vienīgo ielejā redzamo māju iedzīvotāji ir pametuši, tikai suns palicis viens pats un tagad mūs paraduma pēc aprej, kamēr ejam mājai garām, lai tiktu klāt pie strauta, kas vijas cauri ielejai. Strauts, aiz kura otrā krastā sākas izgāztuve, ir indīgi zaļš un smird jau pa gabalu. “Redzat, pārsimt metru tālāk tas ietek Tibrā, un upe plūst tālāk tieši uz Romu,” rāda Silvija.

Bet parastie sadzīves atkritumi ir tikai mazākā problēma, par kuru jārai-?,ejas vides aizstāvjiem Umbrijā. Viens no lielākajiem organizētās noziedzības biznesiem, kas arī ir galvenais iemesls, kāpēc bandītu grupējumi ieinteresēti kontrolēt izgāztuves, ir toksiskie atkritumi. Indīgajiem rūpniecības atkritumiem piemīt izteikta negatīvā vērtība: lai tos pārstrādātu un neitralizētu vai ari sadedzinātu speciālās dedzināšanas iekārtās, par vienu tonnu jāšķiras vidēji no 900 līdz 4000 eiro, atsevišķos gadījumos pat vēl vairāk. Tāpēc organizētā noziedzība jau daudzus gadu desmitus pelna, pieņemot toksiskos atkritumus par zemāku cenu un klusībā tos mazās porcijās iejaucot starp parastajiem sadzīves atklātumiem, kas tiek aprakti vispārējās lietošanas izgāztuvēs, kuras Itālijā turklāt dažkārt ir nelegālas.

Vides aktīvistu un Citas del Kastello iedzīvotāju raizes pastiprina izmeklēšana, kas notiek reizē Dženovas un Montekarlo prokuratūrās. Vēl 2005. gadā Monako tika aizturēts un izkratīts kāds Ahmeds Fouzi el Hādži (Ahmed Fouzi el Hadji), pie kura atrada dokumentu kaudzi, kas liecināja par nelegālu toksisko atkritumu pārvadājumiem. Šim Dženovā dzīvojošajam el Hādži pieder firma Katex Mining S.A., kas ar gudru ziņu reģistrēta Gvinejas Republikā Rietumāfrikā — šajā valstī jebkuru atkritumu (arī rūpniecisko un toksisko) pārvadāšanai pietiek ar to pašu licenci, kas tiek izsniegta sadzīves atkritumu transportēšanai. Izmeklēšana vēlāk tika pārcelta uz Itāliju, jo pašai Monako atkritumi cauri netika vesti.

"Pamatojoties uz šiem dokumentiem, uzņēmums Katex Mining darbojas kopš 1999. gada, un tā darbības mērķis ir rūpnieciskas izcelsmes toksisko un kaitīgo atkritumu transportēšana un komercializācija. Gviņējā, kur atrodas uzņēmuma Katex Mining adrese, šādai darbībai nav nepieciešama speciāla atļauja. Turklāt Katex Mining pati nepārvadā, nepērk un nepārdod atkritumus, tā tikai veic starpnieka lomu starp dažādiem uzņēmumiem, starp kuriem nozīmīgākais, šķiet, ir Miri (Malaizijā) reģistrētais uzņēmums Katex Shipping S.В.

[..] Šim uzņēmumam ir vairāki Havas kuģi, kas kursē uz dažādām Zie-meļeiropas, Vidusjūras ostām un Āfrikas krastiem — kā, piemēram, kuģis Chipbee, kas kursē zem Malaizijas karoga, nolaists ūdenī 1974. gadā, un šodien to izmanto pārvadājumiem galvenokārt uz Baltijas valstīm, Itāliju un Rietumāfriku.

[..] Katex Shipping ir iesaistīts toksisko atkritumu pārvadāšanā, kas nāk galvenokārt no Krievijas un Skandināvijas. Šie atkritumi tiek nogādāti vai nu Dakāras izgāztuvē Senegālā, kas pieder itāļu uzņēmumam AMA International S.A., vai arī Itālijas atkritumu izgāztuvēs.

Pamatojoties uz Chipbee jūrnieku nopratināšanas rezultātiem, Katex Shipping uzrādījis viltotus izkraušanas dokumentus toksisko atkritumu transportēšanai, ko it kā veica seši uzņēmumi — četri no tiem atrodas Latvijā, viens Igaunijā un viens Sauļos, Lietuvā.

Seši Baltijas atkritumu pārstrādes uzņēmumi nav zinoši par kriminālo kontekstu. [..] “Ir aizdomas, ka toksiskie un kaitīgie materiāli tiek sajaukti ar sadzīves atkritumiem un pēc tam tiek izgāzti Umbrijas, Lacio un Kampānijas oficiālajās un/vai nelegālajās izgāztuvēs,” rakstīts Dženovas prokuratūras ziņojumā, kas nonāca mūsu rokās aptuveni pirms gada. Umbrijas aktīvistus īpaši tramīgus darījis fakts, ka no dokumentiem izsecināms — daudzas atkritumu kravas tikušas pieņemtas Ankonas ostā, bet no turienes atkritumi tālāk, kā visiem vietējiem zināms, tiek vesti šķirošanai un apglabāšanai tieši Belladanzā.

Pārbaudot šos faktus, mēs veicām minēto Latvijas uzņēmumu padziļināto izpēti pēc publiski pieejamajiem datiem, kā arī apmeklējām tos klātienē un runājām ar to vadību. Dženovas prokuratūras izpratne izrādījās pilnīgi pareiza: neviens no četriem Latvijas uzņēmumiem nav saistīts ar toksisko atkritumu pārvadājumiem, un tiem nav nekādi darījumi ar Katex vai AMA, vai citām izmeklēšanas materiālos figurējošām kompānijām. Šī iemesla dēļ arī nav pamats minēt Latvijas uzņēmumu nosaukumus, jo apstiprinās Dženovas prokuratūras secinājums, ka dokumenti uz kuģa Chipbee tajos gadījumos, kad minētas latviešu kompānijas, ir tikuši falsificēti.

Pirmie divi uzņēmumi ir lietota polietilēna (galvenokārt PET pudeļu) pārstrādes rūpnīcas, kas atrodas Pierīgā. Viņi pārstrādā tikai parasto sadzīves plastmasu, tāpēc viņu tehnoloģiskais process vispār nav saistīts ar toksiskajiem atkritumiem. Nākamā ir neliela krāsainās metalurģijas rupnīciņa Sarkan-^daugavā, kas specializējas alumīnija lūžņu uzpirkšanā un pārkausēšanā lietņos, kurus ar vairumtirgotāja starpniecību pēc tam eksportē lielajiem Rietumeiropas autoražotājiem un citiem noņēmējiem. Itālijā viņu vienīgais klients ir Fiat, un arī šī pārstrāde nerada toksiskus atlikumus. “Pāri paliek, piemēram, pārstrādāto alumīnija kabeļu izolācijas pārklājums, taču arī tāda veida pārpalikumus mēs pārdodam citiem uzņēmumiem, kas specializējas attiecīgā veida atkritumu pārstrādē. Mums ir saņemta piesārņojošas darbības atļauja, kā to pieprasa likums, taču mums vēl ne reizi nav iznācis savas kvotas izmantot,” skaidroja rūpniciņas īpašnieki. Pēdējais el Hādži atņemtajos dokumentos minētais Latvijas uzņēmums izrādījās pavisam maza, uz bankrota robežas esoša firmiņa, kas pārvalda dažus lūžņu plačus Latgales pusē un piegādā lūžņus pārkausēšanai “Liepājas metalurgam”.

Mafiozi tiek arestēti

Tikmēr Belladanzas izgāztuves paplašināšanas projektam, šķiet, nespēj kaitēt nekas — ne likums, ne tā trūkums (tā aizstāšana ar ārkārtas dekrētiem), ne vietējo iedzīvotāju izveidotās komitejas protesti, ne preses un pat ne starptautiska uzmanība. Citā del Kastello notika speciāla starptautiska konference, kurā tika apspriesti un analizēti iepriekšminētie fakti. Nākamajā dienā pēc konferences beigām uzzinājām — Belladanzā un ar to saistītajos objektos noticis plašs policijas reids, kratīšanas un aresti.

Kādas slepkavības lietas izmeklēšanas gaitā, ko Itālijas nacionālajā līmenī vadīja Pretmafijas izmeklēšanas birojs un kas turpinājās ar slimnīcu atkritumu nelikumīgas pārstrādes izmeklēšanu, Perudžas Galvenās policijas pārvaldes Organizētās noziedzības izmeklēšanas nodaļa veica ilgstošu kratīšanu uzņēmuma Sirio Ecologica S.r.I. kompleksā. Itālijas prese ziņo par rezultātiem — apsūdzības tika uzrādītas firmas īpašniekam Antonio Bei, Valentino Pjerotti (iepriekšējam Sirio prezidentam), Vinčenco Borelli — kādam grāmatvedim no Milānas, kā ari Klaudio Ročīni un Stefano Betteili, kas ari ieņēma dažādus amatus saistītajās firmās. Azdomas bija par dažādiem pārkāpumiem — sākot ar nepatiesu ziņu sniegšanu valsts iestādēm, turpinot ar naudas atmazgāšanu un beidzot ar radioaktīvu atkritumu nelegālu izgāšanu.

Taču ari ar to bija par maz, lai apturētu Citas del Kastello mērijas plānus. Izgāztuvi joprojām neplāno pārcelt uz tai paredzēto neapdzīvoto ieleju, un iedzīvotāju mājas, tāpat kā Tibras upe, joprojām ir apdraudētas. Patiesībā ārkārtas dekrētu dēļ tikai viena šāda vietējo iedzīvotāju kampaņa Itālijā pret izgāztuves paplašināšanu ir beigusies ar uzvaru. Tagad itāļi liek cerības uz Eiropas Komisijas iejaukšanos, lai izbeigtu ārkārtas dekrētu praksi.

Taču joprojām paliek noslēpums, no kurienes nāk toksiskie atkritumi, kuru nāvējošais ceļš bieži ved cauri Baltijai. Ir gandrīz pilnībā skaidrs, ka Latvijas rūpniecība nespēj saražot toksisko atkritumu tonnu tūkstošus, — mūsu rūpniecības jauda gluži vienkārši ir pārāk maza, turklāt lielākoties pārstrādā lauksaimniecības un mežu nozares produkciju. Dženovas prokuratūra izdara slēdzienu: Baltijas valstis, pašām to nemaz nezinot, kalpo kā starpposms toksisko atkritumu kontrabandā starp Krieviju un/vai Skandināviju kā atkritumu iespējamajām izcelsmes valstīm un Itāliju vai Āfriku kā galamērķiem.

Piramīda un astoņkājis

Mūsu platuma grādos cilvēkiem ir grūti iztēloties^ ko Itālijā nozīmē organizētā noziedzība. Stingri ņemot, pasaulē pazīstamais vārds “mafija” nemaz neapzīmē konkrētu grupējumu — visizplatītākā definīcija ir tāda, ka ar to tiek domāts Sicīlijas grupējums Cosa Nostra (“Mūsu lieta”). Taču faktiski visos Dienviditālijas reģionos ir savi grupējumi, cits par citu stiprāki, un pats lielākais un bīstamākais ir Neapoles Camorra,

Atšķirībā no Cosa Nostra (kam ir piramidāla struktūra) Camorra ir līdzīga astoņkājim — tai ir daudzi atzari, kas spēj darboties pilnībā patstāvīgi un satvert upurus, piesūcoties tiem un nelaižot vairs vaļā. Visus taustekļus satur kopā galva, kas koordinē taustekļu darbību, turklāt, ja tiesībsargājošajām institūcijām izdodas kādu taustekli atcirst, pārējos tas neietekmē. Drīzāk bez galvas palikušais tausteklis pats sev pieaudzēs jaunu galvu.

Taču galvenā atšķirība no mums pierastās dzīves Baltijas valstīs un, teiksim, Skandināvijas vidē ir tāda, ka Itālijā organizētā noziedzība ir kultūras sastāvdaļa. Ja mūsu jaunieši brīvo laiku pavada, iesaistoties mūzikā vai ziemas sportu veidos, tad Itālijas dienvidos jaunieši pievienojas mafijai — tā kļūst par viņu otro ģimeni. Itālijas kultūrā mafija ne vienmēr tiek uztverta kā pilnībā nosodāma parādība (ne tā kā naudas izspiešana vai korupcija pie mums). Mafijai faktiski ir sava subkultūra, savas tradīcijas, savs goda kodekss, kurā gluži vai reliģiozas apmātības virsotnē ir klusēšanas princips — omerta. (Tas gan netraucē daudziem pieredzējušiem mafijniekiem pat pēc vairāku desmitu gadu noziedzīgās karjeras saprast, kurā pusē viņi vēlas patiesībā būt, un labprātīgi kļūt par pentiti jeb ziņotājiem — atkritējiem. Mafijas goda kodekss ir nesalaužams tikai filmās.)

Jāņem vērā ari, ka Itālija — atšķirībā no egalitārās Skandināvijas vai strauji mainīgās Austrumeiropas — ir sociāli noslāņota valsts (gan ne tik lielā mērā kā Lielbritānija vai Šveice), tāpēc iesaistīšanās mafijas struktūrās daudzos gadījumos ir vienīgais ceļš ārā no nabadzības un mazizglītotības. Mafijas peļņa nav viegla! Bet, ja jāizvēlas starp darbu mafijas labā vai dzīvības vilkšanu kādā Bazilikatas mazpilsēteles graustā bez cerībām nodibināt ģimeni un nopirkt savu mājiņu, tad izvēle ir skaidra. Turklāt — atšķirībā no banku diktētā brīvā tirgus nenoteiktības un Beriuskoni valdības apšaubāmajiem iekšpolitiskajiem manevriem — saistība ar mafijas struktūrām spēj nodrošināt vismaz zināmu stabilitātes sajūtu, pat ja tā ir apvienota ar bailēm.

Grāmata “Gomora” pārsteidz ar tajā ietverto detaļu bagātību, precizitāti un visaptverošo izpratni. Pirmkārt, autors ieskicē noziedzības teritorijas psiholoģisko pamatu — baiļu kombināciju ar naudas vilinājumu un tieksmi piederēt pie spēcīgas organizācijas. Otrkārt, kas ir ne mazāk svarīgi, grāmatā parādīts organizētās noziedzības ekonomiskais pamats. Mūsdienās vairs nenotiek banāla naudas izspiešana no sīkuzņēmējiem; tās vietā tirgotājs tiek apgādāts ar jaunākajām sezonas precēm (kuras nāk tiešā ceļā no Camorrai piederošajām nelegālajām šūšanas darbnīcām), tirgotājam tiek piedāvātas atlaides un izdevīgāka faktoringa finansēšana, nekā to grib darīt bankas. Daudzi šīs grāmatas lasītāji pat nenojauš, ka, braukdami uz Itālijas kūrortiem, viņi patiesībā ir apmetušies mafijai piederošās viesnīcās, ēduši mafijas apgādātos un aizsargātos restorānos, pirkuši un veduši mājās mafijas ražotus, piegādātus un finansētus apavus... Šī grāmata ļauj ieskatīties īstajā Itālijā — tajā, kas netiek rādīta tūristiem un ko jūs citādi neredzēsiet.

“Gomora” nepārpotami ir pašlaik pasaulē visvairāk drukātā grāmata, kas nākusi no itāļu autoru kustības, kura pazīstama kā jaunā itāļu epika — pamatīgi nostrādāti, faktiem bagāti, dzīves pilni romāni, kas daļēji vai pilnībā ietver patiesus notikumus. Tāpēc vēl jo aizrauj ošāk šķiet tas, ka autoram Roberto Saviano grāmatas rakstīšanas laikā bija tikai 26 gadi — un nē, viņš nav profesionāls noziedznieks (kā brīžiem varētu no grāmatas noprast), bet gan žurnālists, kas strādājis laikrakstiem L'Espresso un La Repubblica, kā arī daudziem žurnāliem.

Protams, ka Saviano saņēma draudus no vairākiem Camorras taustekļiem — atzariem uzreiz (un draudi nav atsaukti līdz pat šai dienai), taču bandīti drīz vien izdomāja, kā pelnīt uz Saviano rēķina. Kad pēc grāmatas motīviem tika uzņemta kritiķu slavēta filma (tikusi izrādīta arī Latvijā), Camorra sāka iespiest nelegālos DVD un Blu-Ray diskus, lai melnajā tirgū pelnītu ar filmu, kurā... pati tiek atmaskota.

Imants Liepiņš,

žurnālists, starptautiskās mediju organizācijas Reporters Sans Frontieres (“Reportieri bez robežām”) pārstāvis Baltijas valstīs, vairāku mafijas apkarošanas pētījumu līdzstrādnieks Itālijā

Content

Saviano Roberto Gomora

piRmā DaĻa

OSTA

ANDŽELĪNA DŽOLIJA

SISTĒMA

SEKONDILJANO KARŠ

SIEVIETES

OTRĀ DAĻA

KALAŠŅIKOVS

DZELZSBETONS

HOLIVUDA

ABERDĪNA, MONDRAGONE

UGUNS ZEME

MAFIJAS NĀVES CEĻŠ CAURI LATVIJAI