Dišlers Kārlis

Ievads administratīvo tiesību zinātnē

Prof. Dr. jur. Kārlis Dišlers

Ievads administratīvo tiesību zinātnē

Satura rādītajs.

I.        Pamatjēdzieni……………………………………………………………………………………….. 7—79

1. Administratīvo tiesību kursa nozime 7—12

Lekciju kursa uzdevums, 7; viņa zinātniskā un praktiska puse, 8; prasības lekciju kursam, 9; vairākām disciplīnām kopēji un administrativo tiesību zinātnei īpatnēji pamatjēdzieni, 10; zinātnisko ieskatu patstāvība un zinātniskās valodas noteiktība, 11—12.

• 2. Administratīvās tiesības un administratīvo tiesību zinātne , . . . 12—19

Administratīvo tiesību jēdziens, 12—13; administrācijas jēdziens, 13: publiskais un privātās administrācijas subjekti, mērķi un līdzekļi, 13—14. Valsts leģislatīvā, jurisdiktīvā un administratīvā darbība no formālā un materiālā viedokļa, 15—17; Administratīvo tiesību regulējošais uzdevums, 18. Administratīvo tiesību un administratīvo tiesību zinātnes definīcija, 18—19.

3.      Valsts un valsts varas funkcijas……………………………………………………………………. 19—38

' Valsts jēdziens, no materiālā un formālā viedokļa, 19—24; valsts enerģētiskā teorija, 25; valsts varas funkcijas jēdziens, 26; Mon. teskje teorija un tās kritika, 27—29; valsts varas funkciju vēsturiska attīstība un loģiska veidošanās, 30—35; valsts varas ' funkciju aplūkošana atsevišķās juridiskās disciplīnās, 36—37. Administratīvo tie sību zinātnes novads, 37—38.

4.       Administratīvās tiesības policejiskā, tiesiskā un autoritārā valstī 38—47.

Administratīvās tiesības senajās valstīs, 39; feodālā valstī, 40; admin. tiesību divas galvenās sastāvdaļas, 40; administratīvās tiesības policejiskā valstī, 40—41; pāreja uz tiesisku valsti, konstitucionālisma romantikas periods, 41—42; administratīvas tiesības tiesiskā valstī 42—43; admin. tiesības autoritārā valstī, 44—47.

5.      Administratīvās tiesības kā publisko tiesību nozare………………………………………… 47—66

Privāto un publisko tiesību atšķirība, 47—51; publisko tiesību no~ zares, 52; valstis .statika un dinamika, 53; vispārīgās, speciālās un salīdzināmās administratīvās tiesības un administratīvo tiesību zinātne, 54; angļu jurisprudences ieskats par administratīvajām tiesībām, 54—58.

6        Tiesību duālisms valdošajā doktrīnā un tiesību vienība no enerģētiskās tiesību koncepcijas viedokļa, 58—66.

techniska un juridiska darbība, 159—160; privātpersonu darbība, 160—161. Publiskas iestādes, 162—168; publiskas iestādes elementi: tiesiskie līdzekļi, 163; personālais 6astāvs, 164; materiālie līdzekļi, 164; publisko iestāžu īpatnības, 165—166, un publiskī-tiesiskais raksturs, 166—168. „

Administratīvā organizācija un administratīvā

darbība…………………………………………………………………………………………. 169—232

Administratīvās organizācijas pamatprincipi…………………………………………….. 169—182

Administratīvās darbības attīstība un administratīvā aparāta izveidošana, 169—170; administratīvā darba sadalīšana pēc reālā un territoriālā principa, 171 — 172; darba dalīšana publiskajās iestādēs, 172—178; birokrātiskā sistēma, 173—174; kollēģiālie orgāni, 175—179; administratīvās centralizācijas un decentralizācijas principi, 180—181.

Vietējā pašvaldība………………………………………. ,………………………………………. 182—193

Vietējās ^pašvaldības jēdziena noskaidrošana, 182—185; vietējās pašvaldības pamatošana, 186—191; pašvaldības vēsturisko tiesību doktrīna, 186—187; sabiedrisko interešu teorija, 188—189.; vietējās pašvaldības valstiskā teorija, 189—191; pašvaldību juridiska organizācija, 191—192; un kompetence, 193. .

Administratīvie juridiskie akti.

A. Normātīvie un jurisdiktīvie administratīvie akti …. 193—208

Administratīva juridiska akta jēdziens, 193—194; administr. juridisko aktu klasifikācija, 194—195; normatīvie administratīvie akti, 196. un sek.; vispārīgā un speciālā delegācija, 197; delegācijas teorijas kritika, 198—199; administratīvo noteikumu iedalījums, 200—201; administratīvo noteikumu validitāte, 202—203; administratīvie jurisdiktīvie akti, 203—207. '

Administratīvie juridiskie akti. B. Konkrētie administratīvie

akti un administratīvie spaidu līdzekļi……………………………………………………… 208—221

Konkrētie administr. akti, pozitīvie un negatīvie, 208—210; atļaujas, 211; konstatējumi, 212; rīkojumi, 213; administr .juridisko aktu legalitātes presumpcija, 214; viņu validitātes noteikumi, 214—215; konkrēto administr. juridisko aktu formālais un materiālais spēks, 215—216. Administratīvie spaidu līdzekļi, 217—221; eksekūtīvais sods, 220; izpildīšana uz adresāta rēķina un tiešie administr. spaidi, 221.

Administratīvo aktu likumības pārbaudīšana. Administratīvā justicija………. 221-232

Administratīvā kontrole, 222; iebildums, 223; administratīvā sūdzība, 224; administratīvās ju/sticijas jēdziens, 225; administr. justicija Anglijā, Francijā un Vācu valstis, 226—228; objektīvās likumības un subjektīvo tiesību aizstāvēšana administratīvajā justicijā, 229—230; diskrecionārās varas akti administr. tiesā, 231; personiskās intereses un sabiedriskās intereses sūdzības iesniegšanas pamatā, 232.

I. Pamatjēdzieni

..

1.Administratīvo tiesību kursa nozīme.

•       Kādai tiesību nozarei veltīta lekciju kursa uzdevums ir — iepazīstināt studentus ar attiecīgo tiesību nozari praktiskos un zinātniskos nolūkos, iepazīstināt ar šinī nozarē ietilpstošām tiesību normām, tiesiskajām attiecībām un tiesiskajiem institūtiem sistemātiskā kārtībā. Tā, administratīvo tiesību kursa uzdevums ir iepazīstināt ar to tiesību kompleksu, ko saucam par administratīvajām tiesībām, un šinī kursā tā tad sastopas administrālīvās tiesības un administratīvo tiesību zinātn^ Šīs divas realitātes var būt arī atšķirtas: administrātīvās^tiesības atrodam likumu krājumos, un administratīvo tiesību zinātni vispārējā veidā var darināt bez tiešas sakarības ar kādas valsts pozitīvajām administratīvajām tiesībām (piem. Allgemeines Verwaltungsrecht, von Dr. O. von Sarvey, Freiburg, 1887.) Tomēr, administratīvo tiesību zinātnes pamatos arvienu būs administratīvās tiesības, un savukārt administratīvās tiesības varēs labi attīstīties, ja viņas tiks darinātas, veidotas (likumdošanā) un pielietotas (tiesā un administrācijā) uz zinātniskiem pamatiem, t. i. pamatiem, kas no tiesību zinātnes atzīti kā tautas vajadzībām un kultūras prasībām atbilstoši.

Pats kurss, kūjā atrodam kopā tiesības un attiecīgo tiesību zinātni, var būt veidots dažādi. Administratīvo tiesību kurss var būt vairāk praktiska rakstura, ja galvenā vērība tiek piegriezta konkrētām pozitīvām administratīvām tiesībām, šo tiesību normu aplūkošanai, interpretēšanai, salīdzināšanai, kārtošanai pēc: institūtiem zināmā sistēmā; vai arī kurss var būt vairāk teorētiska vai zinātniska rakstura, ja tanī piegriezta pietiekoša vērība tiesiskiem jēdzieniem, principiem, tiesisko institūtu būtībai, un ja kursu pamato un apvieno sakarīgā sistēmā ietvertas teorētiskas vai tiesībfilozofiska« atziņas.

Administrātīvajām tiesībām ir svarīga no zīm e moderno valstu dzīvē, tāpēc administratīvo tiesību kursam tiek ierādīta

ievērojama vieta juridisko fakultāšu studiju plānos, un tāpēc administratīvo tiesību zinātne ieuern cienījamu vietu modernajā jurisprudencē. Ar valsts un pašvaldību administratīvajam iestādēm, kas veic publiskās administrācijas uzdevumus, pilsoņiem ir ļoti bieži darīšanas, pildot savus publiskos pienākumus vai izlietojot savas likumīgās tiesības, tāpēc viņiem no vienas puses, un daudzu un dažādo publisko iestāžu darbiniekiem no otras puses, ir ļoti bieži darīšana ar administratīvajām tiesībām: tāpat nereti ar administratīvajām tiesībām saistītas lietas nonāk tiesa, sevišķi administratīvajā tiesā. Tāpēc tiesnešiem, advokātiem, valsts un pašvaldību administratīvo iestāžu darbiniekiem, un arī visiem apzinīgiem pilsoņiem vajaga būt pazīstamiem ar administratīvajām tiesībām. Daudziem no še minētiem administratīvo tiesību lietotājiem pietiks ar praktisku šo tiesību pazīšanu, bet tiesnešiem, advokātiem un publisko administratīvo iestāžu atbildīgajiem darbiniekiem1 ) ir nepieciešama zinātniska iepazīšanās ar administratīvajām tiesībām, tāpēc ka pareiza administratīvo tiesību izpratne ir iespējama tikai uz zinātniskiem pamatiem. Jo tikai tiesību zinātne dod iespēju pareizi iepazīties ar tiesisko kultūru, kas ir vispārējās kultūras ļoti ievērojama sastāvdaļa.

Administratīvo tiesību kursā tā tad jāievēro kā praktiskā, tā zinātniskā puse, pie kam tomēr kurss jāveido uz zinātniskiem pamatiem2 ). Tas būs saskaņā arī .ar Latvijas universitātes satversmi, kuras 1. p. nosa.ka: «Universitāte ir augstākā mācības iestāde valstī. Viņas uzdevumos ietilpst: veicināt zinātnisko pētīšanu un zinātnes izplatīšanos tautā un gatavot Latvijas vajadzībām darbiniekus ar augstāko izglītību.» Katra universitātes fakultāte ir speciāla augstākā mācības iestāde ar savu kopjamo zinātnes lauku un pārzināmo zinātnes novadu. Juridiskā fakultāte ir augstākā tiesību zinātņu mācības iestāde, viņas uzdevums

—    sagatavot valstij zinātniski izglītotus juristus un kopt un attīstīt jurisprudenci jeb tiesību zinātni, kas ietver sevī visas speciālās juridiskās disciplīnas.

*) Protams, atbildīgi ir vH publisko iestāžu darbinieki, bet daudzi no viņiem veic kādu techniska rakstura darbu priekšniecības vadībā, un tāpēc ir mazāk atbildīgi, nekā tie darbinieki, kam likums piešķīris rīcības un lemšanas tiesības. Šie pēdējie, t. i. darbinieki ar rīcības un lemšanas varu savas kompetences robežās, ir atbildīgi šī vārda speciālā un šaurākā nozīmē.

! ) Ja lekciju kurss ir iedalīts divi daļās, vispārējā un speciālā, kā tas parasti mēdz būt arī ar administratīvo tiesību kursu, tad vispārējā daļā vairāk tiek ievērota teorētiskā puse, speciālajā veirāk prakf skā.

Lūkosim tapec paturēt acis jurisprudences intereses un ar mūsu pirmajiem soļiem administratīvo tiesību zinātnes novadā mēģināsim rīkoties kā zinātnieki, saskaņā ar zinātniskas metodes prasībām. Šādu rīcību administratīvo tiesību kursā mums atvieglina tas apstāklis, ka fakultātes studiju plānā administratīvo tiesību kurss ierindots trešajā gadā, un tā tad studenti pirms piegriešanās administratīvo tiesību zinātnei ir jau iepazinušies ar tiesību teoriju (ievadu tiesību zinātnē), valsts tiesību zinātni, tiesību vēsturi un tiesību filozofiju. Tomēr neaizmirsīsim arī, ka administratīvo tiesību kurss ir tikai pirmais ievadījums administratīvo tiesību zinātnē, kūja gan ir interesanta un nav grūtāka par citām speciālajām juridiskajām disciplīnām, tomēr atšķiras ar savām īpatnībām un patstāvīgām juridiskām konstrukcijām. Lūkosim tāpēc administratīvo tiesību kursu veidot ne kā speciāliem jautājumiem veltītu zinātnisku traktātu, bet kā viegli saprotamu, lai gan uz zinātniskiem pamatiem dibinātu, ievadījumu speciālā tiesību zinātnes nozarē.

Atzīmēšu dažas no tām prasībām, kūjām, pēc mana ieskata, jāatbilst apmierinošam lekciju kursam un kuļ-as tā tad pēc iespējas lūkošu ievērot savā administrātīvo tiesību kursā.

Pirmā prasība ir — jēdzienu skaidrība un noteiktība. Tā ir svarīga arī jurista praktiskajā darbā valsts iestādēs (likumdošanas, tiesas, administratīvajās iestādēs), bet vēl jo vairāk jurista zinātniskajā darbībā. Ir nepareizi apzīmēt sevišķi dabas zinātnes par eksaktajām zinātnēm, it kā tur būtu iespējama vai nepieciešama lielāka skaidrība un noteiktība, kā citās (piem. tā sauktajās humānitārās, pie kurām pieder arī jurisprudence) zinātnēs. Skaidrība un noteiktība ir nepieciešama visos zinātniskos pētījumos, visos zinātņu novados un nozarēs, un arī skaidrības un noteiktības iespējamība visos zinātņu novados ir vienāda, t. i. tāda, kādu ir sasniedzis kulturāla izglītota cilvēka pētošais gars savā tagadējā attīstības stadijā; jo visas zinātnes vienlīdz ir cilvēka pētošā gara darbības rezultāts.. Ja kādā zinātnes novadā vai nozarē skaidrības un noteiktības pakāpe pašlaik ir mazāka, nekā dažās citās zinātņu nozarēs, tad tas rāda tikai, ka šī zinātnes nozare ir jaunāka par citām, tāpēc arī vēl mazāk izkopta, jo te ir mazāk strādāts, pētīts, domāts, nekā citās, vecākās zinātņu nozarēs. Bet tā zinātnes nozare vai disciplīna, kas vakar vēl bija maz izkopta, rītu varbūt nostāsies kā līdzvērtīga blakus daudz vecākām disciplīnām, un savukārt

visos zinātnes novados un nozarēs tiks sasniegta arvienu lielāka skaidrības un noteiktības pakāpe.

Zinātniekam, arī iesācējam, tāpēc jāpierod pie skaidrības

un noteiktības jau no paša sākuma, jau no pirmajiem soļiem

izvēlētās zinātnes novadā, tā tad arī jau kādas atsevišķas dis’ J ,

ciplīnas kaut elementārā apstrādājumā. Dibināti var teikt, ka taisni lekciju kursā, kura uzdevums ir būt par ievadu speciālā disciplīnā, šī skaidrība un noteiktība ir sevišķi no svara, jo to iesācēji zinātnieki mācās zinātniski strādāt un zinātniski domāt. Lekciju kursā sevišķa vērība jāpiegriež skaidrībai un noteiktībai attiecīgās disciplīnas pamatjēdzienos, jo tas nozīmē to pašu, ko nozīmē ielikt solidus pamatus visai vēlākai celtnei. Bez skaidrības un noteiktības pamatjēdzienos nav iespējama skaidrība un noteiktība domāšanā, un bez tājdias domāšanas — zinātniskas domāšanas — nav iespējams sekmīgs darbs nevienā zinātnes novadā vai nozarē.

Protams, katrai atsevišķai disciplīnai laba daļa pamatjēdzienu ir kopīgi ar vairākām citām disciplīnām. Tā arī administratīvo tiesību zinātnei ir vairāki tie paši pamat jēdzieni, ka* visai jurisprudencei (tiesību — objektīvo, subjektīvo, publisko, privāto — jēdzieni, tāpat tiesību subjekta un objekta, tiesiska institūta, tiesiskas attiecības u. c. jēdzieni); citi kopīgi sevišķi ar valststiesību zinātni, kā piem. valsts, valsts organa, valsts varas un valsts varas funkcijas u. t. 1. jēdzieni; un beidzot, administratīvo tiesību zinātnei ir savi pašas pamatjēdzieni, kas sevišķi viijai noskaidrojami, piem. publiska pienākuma un subjektīvas publiskas tiesības, administratīvas kontroles, administratīvu spaidu līdzekļu, administratīvas justicijas u. c. jēdzieni. Protams, šiem pēdējiem, t. i. administratīvo tiesību zinātnei īpatnējiem jēdzieniem, jāpiegriež vērība kursa attiecīgās nodalās. Bet kā izturēties attiecīgas disciplīnas ievadā jeb lekciju kursā pret tiem jēdzieniem, kas — kā kopēji vairākām disciplīnām — aplūkoti un skaidroti jau kādā no iepriekšējām disciplīnām ? Protams, katrā atsevišķā disciplīnā nav iespējams, un pa lielākai daļai arī nav vajadzīgs, atkārtot visai jurisprudencei vai vairākām disciplīnām kopējo jēdzienu noskaidrošanu visā pilnībā. Bet tā kā tiesiskajās atziņās, tiesiskajos jēdzienos un pat pamatjēdzienos ir nevien iespējama, bet diezgan bieži atrodama zināma dažādība zinātniskajos ieskatos, tad katra jurista zinātnieka pienākums ir nopietnā un kaut cik plašākā daAā izteikt savus ieskatus arī pamatjēdzienos, cik tas nepic-

ciešams, lai visa darba būtu skaidrība, noteiktība un viengabalainība zinātniskajos ieskatos. Tas jāievēro arī — un varbūt jo sevišķi — lekciju kursā, jo te, kā jau minēju, iesācējiem zinātniekiem ir jāmācās zinātniski strādāt un zinātniski domāt.

Otra prasība, kas svarīga katrā lielākā juridiskā darbā un sevišķi lekciju kursā, ir pārdomātas sistēmas ievērošana. Tā ir pilnīgi nepieciešama metodoloģiska prasība, jo atsevišķās juridiskās disciplīnās, sevišķi arī administrātīvo tiesību zinātnē, apstrādājamais materiāls ir tik plašs, ka bez stingras sistēmas ievērošanas sekmīgs darbs nebūtu iesp jams. Ja jēdzienu noskaidrošana ir zinātniskās celtnes pamatu ielikšana, tad sistēmas izveidošana ir šādas celtnes architektonika, kas dod iespēju darba atsevišķās daļas samērīgi izveidot un nodibināt starp šīm daļām pareizu kopsakarību.

Trešā prasība katrā zinātniskā darbā ir autora zinātnisko atziņu un ieskatu lielāka vai mazāka patstāvība. Šī prasība nepieciešama arī universitātes lekciju kursā, jo arī lekciju kurss ir zinātnisks darbs. Profesors sniedz studentiem savus zinātniskos ieskatus un savas zinātniskās atziņas. Tas nenozīmē, ka šiem ieskatiem katrā ziņā vajaga atšķirties ar savu oriģinalitāti, bet tas nozīmē gan to, ka šiem ieskatiem un šīm atziņām vajaga būt patstāvīgu pārdomu, pārbaudījumu, pētījumu rezultātam, ko autors atzinis par pareiziem un ir gatavs aizstāvēt. Lekciju kursā zinātnisko ieskatu un atziņu patstāvība parādīsies jau jēdzienu noskaidrošanā un sistēmas izveidošanā, bet arī tiesisko principu analizē, tiesisko institūtu būtības izpratnē, un jo sevišķi vairāk vai mazāk patstāvīgās juridiskās konstrukcijās. Lekciju kurss, kas aptver veselu zinātnisku disciplīnu vai tā-, daļu, ir jau zinātniska celtne, un tā nedrīkst būt trafareta, vienkārši kopēta, tai jābūt vairāk vai mazāk patstāvīgi veidotai un darinātai.

Zinātniskā juridiskā darbā — un sevišķi lekciju kursā — ir no svara vēl ceturtās prasības ievērošana: valodas skaidrība un noteiktība. Gan pareizi saka, ka veiklas, tekošas, bagātas valodas dāvana ir speciāla Dieva dāvana, kas daudziem nav dota. Bet es nedomāju krāšņu, orātoriski izpušķotu valodu, un tāda arī lekciju kursā nav vajadzīga. Bet vajadzīga ir gan vienkārša, pareiza, skaidra valoda, kāda parasti ir saistīta ar domu skaidrību un noteiktību. Es domāju, ka patstāvīgam zinātniekam allaž būs pietiekoši skaidra valoda un pat savs vairāk vai

mazak īpatnējs valodas stils ka viņa patstavīgas domab arējai? ietērps.

Tās ir prasības, ko es stādu sev, un stādu arī saviem jaunajiem kollēgām, kas manu kursu lietos. Es prasīšu no viņiem ne tikdaudz faktiskā juridiskā materiāla sīkumus (ko vajadzības gadījumā vienmēr var atrast rokas grāmatās), kā skaidru un noteiktu juridisku domāšanu, skaidrību un noteiktību tiesiskajos pamatjēdzienos, tiesisko principu analizē un tiesisko institūtu izpratnē. TMējādi mēs arī jau lekciju kursa robežās strādāsim zinātnisku darbu. Un uz minēto prasību pamatiem pareizi izveidotam lekciju kursam vajadzētu būt tādam zinātniskam juridiskam darbam, kas sniedz attiecīgas disciplīnas zinātniskos pamatus jauniem juristiem, un ir cienīgs ieņemt savu attiecīgu vietu jurisprudencē līdzās juridiskām disertācijām (t. i. pētījumiem), monogrāfijām un nopietnām juridiskām esejām.

2.Administratīvās tiesības un administratīvo tiesību zinātne.

Paši pirmie termini (jēdzienu apzīmējumi), ar kubiem sastopamies administratīvo tiesību kursā, prasa zināmu jēdzienu noskaidrošanu. Zem jēdzienu noskaidrošanas es domāju skaidrības nodibināšanu nevien jēdziena saturā, bet arī jēdziena apzīmējumā, jo zinātniskā noteiktība prasa, lai noteiktam jēdzienam tiktu lietots atbilstošs (adekvāts) apzīmējums. «Administratīvo tiesību» apzīmējums diezgan bieži tiek lietots nepareizi, proti, administratīvo tiesību zinātnes vietā, pie tam dažreiz pat no zinātniekiem. Tā piem. O. S arvej s, Allgemeines Verwaltungsrecht (Freiburg, 1887.) 50. lpp. raksta: «Das Verwaltungsrecht ist die Lehre von der Verwaltung, -soweit dieselbe in dem wirklichen Staate durch Gesetz, Gewohnheitsrecht, Verordnung und Verfьgung geregelt und bestimmt ist.» (Administratīvās tiesības ir mācība par administrāciju, ciktāl tā reālā valstī ir noregulēta un noteikta ar likumiem, ieradumu tiesībām, noteikumiem un rīkojumiem.) Tā tad uz jautājumu: kas ir administratīvās tiesības? — tiek atbildēts: administratīvās tiesības ir mācība par administrāeiju… Bet administratīvās tiesības pēc būtības ir tādas pašas tiesības, kā citas tiesības (jeb tiesības vispār), un tiesības nav mācība, bet, pēc valdošā ieskata, tiesības objektīvā nozīmē ir normas (normu kopums), un subjektīvā no

zīmē — tiesību subjekta pilnvarojums (vai pienākums), kas pamatots ar objektīvajām tiesībām vai attiecīgu tiesisku darījumu. Acīm redzot, Sarvejs ir sajaucis administrātīvās tiesības ar administrātīvo tiesību zinātni, jo šo pēdējo gan, lai arī ne gluži adekvāti, varētu nosaukt par «mācību par administrāciju»3 ).

O. Sarveja kļūda tā tad mums viegli saskatāma, un bez sevišķiem paskaidrojumiem ir saprotams, ka administratīvās tiesības (objektīvā nozīmē) ir zināms normu komplekss, turpretim administratīvo tiesību zinātne — teorētiska disciplīna, kuras pētāmais objekts ir administrātīvās tiesības. Bet pievestajā formulējumā abi šie jēdzienu apzīmējumi ir nepilnīgi, sevišķi minētais administratīvo tiesību jēdziena apzīmējums. Varētu teikt, ka iespējami pilnīgi šis jēdziens noskaidrosies kursa beigās, tomēr viņš pieder pie tiem, par kuriem zināma skaidrība ir vajadzīga jau kursa sākumā, lai varētu apzinīgi veidot pašu kursu un norobežot tā saturu. Tā tad mēģināsim kaut īsumā noskaidrot mūsu kursa centrālo jēdzienu, proti, administratīvo tiesību jēdzienu.

Pēc valdošā ieskata tiesības objektīvā nozīmē ir normas, kas f regulē tiesību subjektu darbību vai attiecības viņu starpā, tā tad no materiālās puses, pēc satura, tiesības var iedalīt pēc regulējamā objekta. Administrātīvās tiesības no šī viedokļa ir normas, kas rēgulē administrāciju. Bet kas ir administrācija? Daudzi administrātīvisti atbild, ka administrācija plašā nozīmē ir plānveidīga, mērķim pieskaņota darbība, kas pastāv lietu kārtošanā, piem. kāda saimnieciska uzņēmuma vadīšanā un attiecīgo (ar šo uzņēmumu saistīto) lietu kārtošanā, ir šī uzņēmuma saimnieka vai viņa pilnvarnieka administratīvā darbība, vai vienkārši šī uzņēmuma pārvaldīšana jeb administrācija. Tā piem. Fr. Fleiners (Institutionen deš deutschen Verwaltungsrechts, 6-te un 7-te Aufl. Tьbingen, 1922. g., 3. Ipp.) raksta: Die Tдtigkeit einer physischen oder juristischen Person, die im Besorgen ihrer Geschдfte besteht, heisst Verwaltung. (Par administrāciju sauc fiziskas vai juridiskas personas darbību, kas

: a ) Vēl jo vairāk acīs krītošs jēdzienu sajukums redzams Sarveja minētā darba 42. ]pp.: Das Verwaltungsrecht als Gesammtheit der die Verwaltungstдtigkeit bestimmenden Rechtsnormen teilt sich nach vorstehendem in drei Teile: 1) in die Lehre von den sachlichen Aufgaben der Verwaltungs-

organe_____ 2) in die Lehre … ' 3) in die Lehre von der Organisation der

Verwaltungstдtigkeit… Tā tad vienā un tai pašā teikumā Sarvejs pareizi nosauc administrātīvās tiesības par zināmu normu kopumu un nepareizi pārmācību, kas tiek atkārtots trīs reizes.' '

pastāv viņas lietu kārtošanā4 ). Viegli redzams, ka tik plašs administratīvās darbības (jeb administrācijas) jēdziens aptver kā privāto, tā publisko administrāciju; un protams, ka var runāt par administratīvajām tiesībām arī šinī plašajā nozīmē, jo tiesiskā valstī arī privāta administrācija ir padota normatīviem tiesiskiem aktiem (likumiem, saistošiem noteikumiem, likumīgi apstiprinātiem statūtiem). Bet administratīvo tiesību zinātne, kā publiski-tiesiska disciplīna, ievēro tikai publisko administrāciju, un tāpēc par administratīvajām tiesībām šī vārda parastajā nozīmē'sāuc tās tiesību normas, kas rēgulē publisko administrāciju. Rodas jautājums: ar ko tad publiskā administrācija atšķiras no privātās? Vācu administrāiīvists L. Kцhlers (Grundlehren des deutschen Verwaltungsreehts, lpp. 7.—8.) pareizi aizrāda, ka publiskā administrācija atšķiras no privātās ar subjektu, mērķi un līdzekļiem. Publiskās~ad min ist rācijas subjekts ir valsts pati kā visas tautas organizēta kopība vai publiski-tiesiska juridiska 'persona.' Tāpēc, ja runā par publisko administrāciju, tad vispirms tiek domāta valsts administrācija kā valsts uzdevumu pildīšana. Kā tālāk redzēsim, modernajās valstīs vienu daļu no valsis uzdevumiem veic arī dažas citas publiski-tiesiskas juridiskas personas, sevišķi pašvaldības, bet tikai uz valsts pilnvarojuma pamata, likumos noteiktās robežās. Tā tad īstais un tiešais publiskās administrācijas subjekts ir valsts, un netiešie, uz valsts pilnvarojuma pamata, — pašvaldības vai citas publiski tiesiskas juridiskas personas; turpretim privātās administrācijas subjekti ir privātas fiziskas un juridiskas personas.

No subjektu dažādības ir viegli saprast arī m ē r ķ u dažādību publiskajā un privātajā administrācijā. Privātās administrācijas mērķis ir privātas personas vai personu grupas intereses, turpretim publiskās administrācijas mērķis ir visas tautas vai valsts intereses. Šīs vispārības intereses tiek ievērotas nevien tad, kad valsts pati (caur saviem orgāniem) rīkojas valsts mērogā, piern organizējot un uzturot labā stāvoklī armiju valsts ārējai aizsardzībai, organizējot un uzturot policiju iekšējā» kārtības un drošības sargāšanai, ierīkojot, izveidojot un uzturot

*) Līdzīgi izsakās arī viens no jaunākajiem vācu administrātīvistiem, Dr. Ludwig von Koh 1 e r, Grtindlehren des deuischen Verwaltungsreehts, Stuttgart-Berlin, 1935. g. !pp. 6—7: «Wir verstehen im gewцhnlichen Leben unter «Verwalten» ein Besorgen der Geschдfte, das nach einer gewissen Ordnung geschieht und objektiv bestimmbaren Zwecken dient».

labā kārtībā dzelzceļu un citu publisko satiksmes ceļu tikla, ierīkojot un uzturot skolas, atbalstot un veicinot visā valstī zemkopības, tirdzniecības un rūpniecības attīstību u. t. 1.. — bet arī tad, kad daļa no šiem uzdevumiem (piem. vietējo skolu un vietējo satiksmes ceļu uzturēšana) ir uzticēta vietējām pašvaldībām, jo arī tādā gadījumā šie uzdevumi tiek veikti visā valsti un zem valsts centrālās valdības uzraudzības.

Beidzot, nav gļ-ūti konstatēt arī līdzekļu atšķirību privātajā un publiskajā administrācijā. Tikai ārēji, no techniskās puses, var teikt, ka privātas skolas, privātas slimnīcas, privāta dzelzceļa ierīkošanai un uzturēšanai tiek lietoti tādi paši līdzekļi, kā attiecīgu publisku iestāžu ierīkošanai. Pat materiālie līdzekļi, kas tiek lietoti publiskas administrācijas vajadzībām, juridiski atšķiras no privātā administrācijā lietotiem līdzekļiem ar to, ka tie ir publiski līdzekļi, kas likumīgu nodokļu veidā savākti no tautas pašas un tiek izmaksāti no valsts (vai patvaldības) kases, budžetā vai kādā citā likumā noteiktā apmērā un . kārtībā, likumos paredzētām vispārīgām vajadzībām. Bet bez tam publiskajā administrācijā tiek lietots tāds līdzeklis, kas

7 nekad nav privātās administrācijas rīcībā, proti, p u b 1 i s k ā j vara, kas publiskās administrācijas interesēs var izdot publisI kās varas aktus (saistošus noteikumus, rīkojumus, pavēles, atļaujas, aizliegumus). Šī publiskā vara ir pašas valsts vara, kas tiek lietota no valsts orgāniem viņu likumīgās kompetences robežās, un daļa no šīs varas ir attiecīgos likumos paredzētā apmērā uzticēta arī vietējām pašvaldībām (vai citām publiskitiesiskām juridiskām personām, piem. slimo kasēm, kamerām) publiskās administrācijas intereses. No tā kļūst saprotams, ka pašvaldību likumīgi uzliktās klaušas ir tikpat saistošas, kā valsts klaušas, un pašvaldību nodokļi vajadzības gadījumā tiek piedzīti tādā pašā neapstrīdamu prasību kārtībā, kā valsts nodokļi.

/ Valsts administratīvā darbība ir ļoti plaša, jo viņas uzde-

y vumi ir ļoti plaši, un saskaņā ar to arī ļoti plaši līdzekļi atrodas valsts rīcībā. Tomēr administra tīvā darbība nav vēl visa valsts darbība, jo ievērojam u vietu valsts darbībā~ ieņ em ārītiesu davTSība (jurisdikcija — civilā, krimināiā7 administratīvā) un likumdošana. STžimējoī“'vlšā— īīūmā jau širu vieta so triju svarīgo valsts”darbības veidu atšķirību, jāsaka, ka šī atšķirība var tikt noteikta no formālā un materiālā viedokļa. No formālā viedokļa darbība tiek noteikta pēc attiecīgiem orgāniem, pieņemot, ka šie orgāni ir skaidri apzīmēti likumos: likumdošanas

' līvo dārbu, un adminis t ratīvās iestādes — administfatīvo darb u.

' Šķirojot minētos darbības veidus no materiālā viedokļa, tiek piegriezta vērība attiecīgas darbības būtībai vai saturam: leģis-

'-f lātīvā darbība pastāv vispārēj u a bstraktu nonnu _______________ (noraiāiīvu

»ktūT~rpTilniilj i zelošanā; jurisdiktīv'ā darbība konkrētu tiesisku ^gadījumu izšķiršanā stingrā saskaņā ar likumu noteikumiem5 ); /4n administratīvā darbība — konkrētu gadījumu regulēšanā ar / administratīviem aktiem saskaņā ar likumu. Administratīvā darbība tā tad stāv tuvu juridiktīvai darbībai, tāpēc jau Monteskjē savā pazīstamajā valsts varu teorijā ieskatīja abas šīs darbības kā izpildu varas (plašā nozīmē, puissance exeeutrice) sastāvdaļas: leģislātīvā vara izdod likumus, un administratīvā un jurisdiktīvā varas izpilda tos jeb izved dzīvē. Tomēr ir arī ievērojama starpība jurisdiktīvajā un administratīvajā darbībā: tiesnesis ir stingri saistīts ar likumu, tiesas spriedums vienmēr ir noteiktu likuma pantu stingra piemērošana atsevišķam gadījumam; turpretim administrators, lai gan arī viņa darbība tiesiskā valstī ir likumam padota, daudzos gadījumos var likuma L novilktajās robežās rīkoties brīvi, vadoties no vispārības jei> //.valsts interešu viedokļa. Šo brīvas rīcības tiesību sauc par / diskrēeionāro varu, un sevišķi ar šo diskrēcionāro varu administratīvā darbība atšķiras no jurisdiktīvās darbības.

—     Pametot skatu uz minēto trīs galveno vatets darbības veidu atšķirību, var teikt, ka materiālā atšķirība ne vienmēr sakrīt ar formālo. Tā piem. likumdošanas kārtībā var izdot (un dažreiz izdod) aktus, kas attiecas uz konkrētām personām un' konkrētiem gadījumiem, piem. uzņem kādu personu pavalstniecībā ar likumdošanas aktu, atceļ kādas personas testāmentu, piešķir kādai personai kādu mantas objektu īpašumā, atcel kādu amatpersona no ieņemamā amatai u. t. 1. Pēc valdošā ieskata arī katru gadu pieņemamais svarīgais formālais likumdošanas akts — valsts budžets — no materiālās puses nav likums (abstraktas normas saturošs akts), bet gan administrātīvi-saimniecisks akts (vai

B ) Tas attiecas vienādi, kā uz civilo, tā uz kriminālo un administratīvojurisdikciju. Civīltiesa izšķir privāttiesiskus strīdus tiesību subjektu starpā: krimināltiesa noskaidro, -vai apvainotā persona ir vainīga, un nosaka vainīgajam likumīgo sodu; administratīvā tiesa izšķir jautājumu par pārsūdzētā administratīvā akta likumību. Visos gadījumos jurisdiktīvās darbības raksturīgais uzdevums ir — tiesas priekšā nonākušajam konkrētam gadījumam piemērot un pareizi iztulkot attiecīgos likumu pantus.

daudzu tādu aktu sakopojums). No otras puses, dažiem administratīviem orgāniem piešķirtā tiesība izdot saistošus noteikumus, tā tad abstraktas normas saturošus aktus, formāli ietilpst administratīvajā darbībā, bet no materiālās puses tā pieskaitāma likumdošanas novadam. Tāpat dažās valstīs dažiem pohcijas (tā tad administratīviem) orgāniem ir piešķirta tiesība uzlikt kriminālsodus par sabiedriskā miera traucēšanu, satiksmes noteikumu neievērošanu u. t. 1., kāda rīcība pieskaitāma jurisdiktīvai darbībai. Beidzot, tiesas un tiesnešu amata pienākumu pildīšanā ietilpst ne tikai jurisdikcija vien;; tiesu priekšsēdētāji un tiesas savās rīcības sšdēs izšķiļarī pēc būtības administratīva rakstura jautājumus.

Visas trīs minētās valsts darbības nozares (leģislātīvā, jurisdiktīvā un administratīvā) ir modernajā valstī vienlīdzīgi svarīgas un nepieciešamas; bet pēc darbības apjoma valsts administratīvā darbība ir plašākā no visām; tāpēc arī parasti mēdz i teikt, ka administratīvā darbība aptvep visu valsts darbību, ati skaitot tikai jurisdikciju un leģislāciju. Vēsturiskā perspektīvai valsts administratīvā darbība ir vecākā un nepieciešamākā, jo primitīvā valstī, mazattīstītas kultūras laikmetā, administrātīvā darbība ir vienīgā valsts' darbība, tā tad visa valsts darbība šī vārda tiešā nozīmē. Protams, arī šī darbība sākumā ir bijusi šaura, aprobežojoties vienīgi ar kārtības uzturēšanu un valsts ārējo aizsardzību, pie kam šie uzdevumi tika veikti ļoti primitīvi un neapmierinoši. Kultūrai attīstoties un valsts varai stiprinoties, valsts pārņem savās rokās jurisdikciju; kaut cik izveidota likumdošana ir jau samērā .augsti attīstīta kultūras laikmeta parādība. Visi šie valsts darbības veidi ir attīstījušies no maziem pirmsākumiem, bet sevišķi plaši ir attīstījusies valsts administratīvā darbība un turpina attīstīties vēl mūsu dienās. Var teikt, ka valsts administratīvā darbība attīstās līdz ar kultūru, jo viņa ir sevišķi izaugusi taisni pēdējo simts gadu laikā, pārņemot savā novadā arvien jaunus un plašākus vispārējās labklājības veicināšanas uzdevumus. Tādējādi modernā valsts ar savu plaši izveidoto administratīvo darbību pilnā mērā attaisno kultūras valsts nosaukumu, kādu apzīmējumu sāka lietot jau 19. g. s. otrā pusē.

Ja ar šīm īsajām piezīmēm esam sastādījuši nepieciešamo jēdzienu par valsts administratīvo darbību jeb par publisko administrāciju, tad tālāk ir vietā jautājums: ko tad nu administratīvās tiesības rēgulē šinī administrācija? Viņu rēgulējo-

šais uzdevums ir ļoti plašs un var tikt iedalīts sekojošas trīs galvenajās daļās.

Pirmkārt, valsts plašās darbības veikšanai ir nepieciešams plašs administratīvais aparāis, kas sastāv no valsts administratīvajiem resoriem un viņu iestādēm, centrālajām un vietējām, kā arī vietējās pašvaldības iestādēm. Visas šīs iestādes pastāv uz likuma pamata, un administratīvās tiesības (likumi, valdības izdoti noteikumi un reglāmenti) nosaka šo iestāžu organizāciju, iekārtu un savstarpējās attiecības. Otrkārt, administrātīvo darbu šinīs iestādēs veic valsts un pašvaldību darbinieki, un likums rēgulē šo darbinieku tiesisko stāvokli, viņu tiesības un ļ) i e d ā k u m u s, kā arī amatpersonu kompetenc i. un reglāmenti un instrukcijas nosaka darbu gaitu 11 h kārtību šinīs iestādēs. Treškārt, publiskā administratīvā darbība pastāvīgi nonāk sakarā ar individuāliem pilsoņiem un pilsoņu dažādām grupām, kā arī pilsoņi savās vajadzībās bieži griežas pie valsts un pašvaldību administratīvajām iestādēm; tāpēc administratīvās tiesības nosaka pilsoņu publiskos pienākumus un tiesības (t. i. pienākumus un tiesības valstij un pašvaldībām pretim) un vispārīgā veidā noregulē publisko iestāžu un p i 1 s o n u savstarpējās attiecības . Visu kopā saņemot, mēs tā tafi varētu formulēt sekošu iepriekšēju administratīvo tiesību definīciju:

Administrātīvāstiesības (objektīvā nozīmē) ir to | tiesību normu kopums, kas noregulē publisko iesiā&u ' iekārtu un darbību, amatpersonu kompetenci, valsts un pašvaldību darbinieku tiesisko stāvokli, kā arī pilsoņu publiskos pienākumus un tiesības. Administrātivās tiesības subjektīvajā nozīmē sastādās no tiem juridiskajiem pienākumiem un tiesībām, kas uz ' objektīvo administratīvo tiesību pamata piekrīt publiskajām iestādēm, viņu darbiniekiem un pilsoņiem vai pilsoņu grupām viņu attiecībās pret publiskajām iestādēm (vai īstenībā pret valsti vai pašvaldībām). .

■           lagadnu varam mēģināt definēt ari administrātīvo tiesību zinātni: tā ir teorētiska disciplīna, kuļ-as galvenais pētāmais objekts ir admi-

nistrātīvās tiesības. Bez pašām administrātīvajaTīv tiesībām (objektīvā un subjektīvā nozīmē) administratīvo tiesību zinātne pēta un analizē viņas novadā ietilpstošos tiesiskos jēdzienus un tiesiskos principus, kā arī aplūko tiesiskos institūtus un pēta to būtību. Beidzot, administratīvo tiesību zinātne aplūko un pēta arī palu publisko administrāciju jeb administrātīvo darbību kā tādu, tomēr ne no techniskās puses, bet gan no juridiskās puses, t. i. par cik šī darbība noregulēta ar tiesībām un pati izpaužas tiesiskos aktos.

3.Valsts un valsts varas funkcijas.

Tā kā administrācija, ko rēgulē administratīvās tiesības uu ar ko nodarbojas administratīvo tiesību zinātne, ir galvenā kārtā valsts administrācijā, tad, lai no teorētiskās puses labāki saprastu valsts administratīvo darbību un administratīvās ti&sības, mums jāiepazīstas ar valsts juridisko konstrukciju un valsts varas funkcijām. Vispār administratīvajām tiesībām un administratīvo tiesību zinātnei, kā redzēsim tālāk, ir ciešs sakars ar valsts tiesībām un valsts tiesību zinātni; tāpēc saprotams, ka viens no administratīvo tiesību zinātnes pamatjēdzieniem ir valsts jēdziens.

Bet vai šo jautājumu nav pietiekoši noskaidrojusi valsts tiesību zinātne? Liekas, ka šinī centrālajā valsts tiesību zinātnes jēdzienā vajadzētu būt nodibinātai vispār atzītai valsts definīcijai, kas izteiktu communis opinio doctorum. Patiesībā tas tā nav. Pazīstamais vācu valststiesībnieks prof. H. R e h m s saka, ka «par valsts teцrijas pamatjēdzienu, uz kufa visa šī zinātne pamatojas, ir grūti sasniegt skaidru atziņu». (Allgemeine Staatslehre, 1907, Ipp. 17.) To pašu atzīmē arī viens no jaunākiem angļu valststiesībniekiem, Makaivers: «Var likties savādi, ka tik liels un redzams fakts, kā valsts, varētu būt gluži pretēju definīciju objekts, tomēr patiesībā tas tā ir»6 ). Patiešām, valsts definīciju vialststiesiskajā literatūrā ir dtaudz;, tomēr tādu, no kuras varētu izlobīt skaidru un noteiktu valsta jēdzienu, ir grūti atrast. Lai pievestu piemēru, nemaz nav vajadzīgs meklēt valsts

*) R. M. Mac-Iver, The Modern State. Oxford University Press,

1926,  otrs izd. 1928., ]pp. 3: It may seem curious that so great and obvious a fact as the state should be the object of quite conflicting definitions, yet such is certainly the case.

definīcijas pie filozofiem, kā He g e ļ a (Grundlinien der Philosophie des Rechts, § 257: Der Staat ist die Wirklichkeit der sittlichen Idee; vai § 260: Der Staat ist die Wirklichkeit der konkreten Freiheit), bet arī īstu valststiesībnieku, kā Rehm i un Jellineka, definīcijas liek daudz ko vēlēties skaidrības ziņā7 ). Par vācu valsts teorijā valdošajām definīcijām, kur galvenā vērība tiek piegriezta valstij kā juridiskai personai, kollektīvai personai, territoriālai korporācijai, varas apvienībai u. t. 1.. franču valsistiesībnieks L. Digi saka, ka tās esot metafiziskas un juridiski bezvērtīgas8 ).

Protams, ka dažādas zinātnes var nodibināt dažādus jēdzienus par valsti. Bet arī valsts teori jā nevien var pastāvēt, bel arī pastāv, divi valsts jēdzieni, , proti, materiālais un formālais. Neskaidrība un nenoteiktība valsts definīcijās arī izskaidrojas galvenā kārtā ar to, ka valsis formālais un materiālais jēdziens netiek noteikti atšķirti un norobežoti viens no otra, bet gan bieži tiek sajaukti. Abi šie valsts jēdzieni, proti, valsts kā organizēta laužu kopība un valsts kā juridiska organizācija, bija pazīstavm jau Aristotelim, tomēr viņš šai izšķirībai nepiegriež sevišķu vērību un aplūko valsti galvenā kārtā viņas materiālajā nozīmē, kas arī saprotams, jo Aristotels savā mācībā par valsti bija vairāk valstsvīrs (politiķis) nekā jurists. Tomēr dažā vieūī savā «Politikā» viņš taisni uzsver valsts organizācijas jeb formas lielo nozīmi, piem. 1276 b, kur viņš pašu valsti identificē

7 ) G. Jellineks, Allgemeine Staatslelire, 3-te Auflage, 181. lpp., dod sekošu valsts definīciju: Der Staat ist die mit ursprьnglicher Ilerrscliermaclit ausgerьstete Verbandseinheit sesshaften Menchen; un turpat 183. lpp., dotās definīcijas pēdējie vārdi skan: Kцrperschaft eines sesskaften Volke* Un vēlreiz turpat: Der Staat ist die mit ursprьnglicher Herrschermacht ausgestattete Gebietskцrperseliaft. — II. Reh ma definīcijas pamatā ir pareiza doma par valsts materiālo jēdzienu, bet neskaidri izteikta (Allgemeine Staatslehre, 19. lpp.): Und so lautet denn der allgemeine Staatsbegriff: Staat ist juristisch jede auf einem bestimmten Teile der Erdoberflдche sesshafte und durch eine, wenigstens in einigen Angelegenheiten rechtlich vцllig unabhдngige Befehlsund Zwangeswalt dauernd verbundene Mehrheit \on Menchen. Arī angln valststiesībnieka Makaivera valsts definīcija ir stipri sarežģīta un nedod skaidru valsts jēdzienu (The Modern State, 22. lpp.): The State is an association which, acting through law as promulgated by a government endowed to this end with coercive power, maintains within a community territorially demarcated the universal external conditions of social order.

6 ) Lйon Du gui t, Traite' de Droit Constitutionnel, tome I, troisiиme йdition, 1927., 616. un sek. Ipp.

ar valdības formu: ja valdības forma mainas, valsts vairs nav tā pati, gluži kā traģisks koris atšķiras no komiskā, lai gan personālais sastāvs var būt tas pats. Daži no modernajiem valststiesībniekiem ir sapratuši, ka valsts var tikt aplūkota no divām pusēm, materiālās un formālās, tomēr nav izveidojuši diviem valsts jēdzieniem atbilstošas skaidras definīcijas. Tā J e 11 īn ek s savā Allgemeine Staatslehre atdala vispārējo sociālo mācību par valsti (Allgemeine Soziallehre des Staates) no vispārējās valststiesību mācības (Allgemeine Staatsrechtslehre). Hani o n d s dod šiem diviem valsts jēdzieniem atsevišķus apzīmējumus9 ), tomēr atstādams šo atšķirību tuvāk nenoskaidrotu.

Mēģināsim tāpēc īsumā noskaidrot valsts materiālo un formālo jēdzienus. Valsts materiālais jēdziens ir tas, kas visbiežāk tiek lietots nevien plašajā publikā, bet arī valststiesiskajā literatūrā, lai gan valststiesībnieki reti lieto šo jēdzienu viņa tīrajā nozīmē, bet parasti ar lielāku vai mazāku formālā jēdziena piejaukumu. Ja pēc līdzšinējās valdošās mācības valsts sastāv no ļ trim konstituviem elementiem — tautas, territorijas un valsis varās, tad, kā redzams, divi no šiem elementiem ir materiālas dabas (tauta un territorija) un trešais formālas dabas (valsts vara, kas ir valsts tiesiskās organizācijas svarīgākais elements). Šinī valsts konstitutīvo elementu doktrīnā tautai tiek ierādīta diezgan mazsvarīga loma: viņa ir tikai viens no valsts konstitutīvajiem elementiem, līdzās territorijai un valsts varai. Turpretim jau klasiskajā senatnē bija pazīstams valsts jēdziens, pēc kufa valsts tika identificēta ar politisko tautu: Sparta, bija spartiešu valsts jeb spartatu tauta, Atēnas bija atēniešu valsts vai patiesībā politiski organizētā atēniešu tauta.

Mūsu modernajos laikos vērojama atgriešanās pie klasiskās senatnes pareizā ieskata, ka valsts ir tauta pati. Pie tādas šim jēdzienam atbilstošas valsts definīcijas ir jau nonākuši vairāki pazīstami valststiesībnieki, sevišķi Francijā un Amerikas Savienotajās Valstīs. Minēšu tikai pāris piemērus. Prof. V. Vil sons (Amerikas Savienoto Valstu prezidents pasaules kapa laikā) uzrāda kā valsts moderno definīciju šādu: valsts ir uz noteiktas territorijas tiesiski organizēta tauta10 ). Territorija un juridiska

•) B. J, Hammond, Bodies Politic and their Governments, Cambridge, 1915., 4. 1pp.: A state, then, is a legal conception. A body politic, on the other hand, may be a perfectly concrete thing…

10 ) "Woodrow Wilson, The State. Special edition, revised to December 1918, by Edward Elliot, Ipp. 8: A. State — runs the modern defini-

organizācija šim definīcija, ka" redzams, netiek ieskatītas par tautai līdzvērtīgiem elementiem, bet tikai kā tautas atribūti, un tamdēļ šinī definīcijā starp tautu un valsti varam likt vienādības zīmi: valsts ir tauta. Tāpat H. B e r t h e 1 e m y, viens no pazīstamākiem franču publicistiem, izsakās, ka «valsts ir tauta, aplūkota kā politiska vienība11 ). Vēl noteiktāki izsakās M. O r i u: tauta ir valsts un valsts ir tauta12 ).

Ja mēs gribētu tautai pielikt kādus atribūtus, kas noteiktāk apzīmētu valsts jēdzienu, tad mēs varētu teikt: valsts no materiālā viedokļa ir juridiski organizēta patstāvīga tauta. Te tautai nevar tikt nostādīti blakām citi līdzvērtīgi valsts konstitūtīvi elementi, — tauta ir visa valsts no materiālā viedokļa: territorija turpretim ir tikai tautas materiālā baze, bet ne valsts konstitūtīvs elements. Jēdziens par territoriju noteiktās robežās kā nepieciešamu valsts sastāvdaļu ir nostiprinājies tikai 19. g. simtenī; senākie gadu simteņi turpretim pazīst lielas ilgstošas patstāvīgas valstis bez noteiktām territoriālām robežām, piem.. seno austrumu lielās valstis — Bābele, Asirija, Ēģipte, tāpat Romas valsts un arī vēl vidus laiku valstis. Tagadējām valstīm gan territoriālās robežas nepieciešamas, bet viņu juridiskā nozīme, kā zināms, pastāv tikai iekš tam, ka territoriālās robežās darbojas valsts vara un valsis likumi. Priekš valsts jēdziena tā tad vairāk no svara, nekā territoriālās robežas, ir valsts vara im likumi, bet tie ielilpst jau minētā juridiskas organizācijas atribūtā.

Šī juridiskā organizācija ir tā, kas juristu jo sevišķi interesē un noved mūs pie valsts formālā jēdziena. Protams, arī

tinn — i< a people organized for law within a definite territory,. — M a r i o t s aizrāda, ka Anglijā tautu kā valsts jēdziena elementu ievedis Metju Arnolds. Sal. J. A. R. M a r r i o 11, The Mechanisme of the Modern State, Oxford,

1927,  Ipp. 13: Dr. Mathew A r n o 1 d introduced another element: The State i= properly… the nation in its collective and corporate capacity.»

") H. B e r t h e I e m y, Traite йlйmentaire de Droit administratif. Paris, 1921. Notions prйliminaires: L"Etat est la nation envisagйe comme association politique. 1926. g. izdevumā šī vieta skan vēl noteiktāki: L'Etat est la nation organisйe.

ls ) M. H a u r i o il, La Souverainetй Nationale, Paris, 1912. lpp. 149: ī.'Etat n'est pas autre chose que la personnification de la nation, c'est a dire que la nation vue comme un sujet de droits. La nation est L'Etat et L'Etat est la nation. — L. D i g i, kā parasto franču valsts definīciju min sekošo: La nation souveraine et organisйe en gouvernment, fixйe sur un territoire dйterminй, c'est l'Etat. Sal. Leon Du pu it, Les Transformation« du Droit Public, Paris, 1925., Introduction, lpp. XII.

jurists nevar iztikt bez valsts materiālā jēdziena, ja viņš piem. grib konstruēt valsti kā juridisku personu vai reālu tiesību subjektu. Juridiskās personas fikcijas teorija ir jurisprudencei, kā zinātnei, kas pēta reālus objektus, pilnīgi nepieņemama, un šai teorijai arī vairs nav nopietnu piekritēju modernajā valsts tiesību zinātnē. Valsts kā reāls tiesību subjekts var tikt saprasts ne citādi, kā juridiski organizēta tauta pati, kas daudzreiz uzstājas kā kaut kas apvienots vesels caur saviem orgāniem un — tāpat kā visi citi tiesību subjekti — juridiski spēj iegūt, realizēt un lietot tiesības un uzņemties un izpildīt pienākumus. Šim ziņā ir pamatots franču jurisprudencē izplatītais ieskats, ka valsts ir juridiski ērts apzīmējums organizētai tautai, piem. Francijas republika ir ērts juridisks apzīmējums franču tautā apvienotiem 40 miljoniem francūžu. Tomēr juristu patiesībā mazāk interesē tauta kā valsts materiālais substrāts, bet vairāk gan materiālās valsts (patstāvīgas tautas) juridiskā organizācija. Juristam svarīgākais ir valsts formālais jēdziens, pēc k u |-a valsts ir patstāvīgas tarutas juridiska organizācija.Valsts šinī nozīmē gan nav kaut kas materiāls, tomēr viņa ir kaut kas reāls, un proti: reāla forma. Tā ir reāla forma tāpēc, ka reāli (pozitīvā nozīmē novērojami un pētāmi) ir tie juridiskie institūti, kas ietilpst tautas juridiskajā organizācijā, reālas ir tās tiesību normas, kas grupējas ap šiem institūtiem, reāla valsts iestāžu organizācija un darbība, kas norēgulēta ar šīm normām.

Neapstājoties šinī vietā pie valsts formālā jēdziena plašākas noskaidrošanas, kas valststiesībniekus interesē vairāk, nekā adminietrātīvistus, atzīmēsim tikai, ka zem valsts formālā nozīmē var tikt saprasta vai nu patstāvīgas tautas visa tiesiskā iekārta, vai arī tikai daļa no šīs tiesiskās iekārtas, kas atšķiļ-ama uz savu raksturīgu īpatnību pamata. H. Kelsens, kufš šim jautājumam piegriezis sevišķu vērību, grib identificēt valsti formālā nozīmē ar tiesisku iekārtu vispār, tomēr pielaiž arī valsts ideutificēšanu ar daļu no šīs tiesiskās iekārtas13 ). Šis pēdējais ieskats šķiet pareizāks un' sevišķi valststiesībniekiem aizstāvams, jo identificējot valsti ar patstāvīgas tautas visu tiesisko iekārtu

n ) H. Kelsen, Der soziologische und der juristische Staatsbegriff, Tьbingen, 1922, ipp. 88: Bei der ausserordentlichen Vieldeutigkeit des Wortes «Staat», wдre die Mцglichkeit von vornherein nicht ausgeschlossen, die Rechtsordnung als den weiteren, allgemeineren, die Staatsordnung alsden engeren, besonderen Kreis, den Staat als einen speciellen Teil des Rechts, als Teilrechtsordnung anzusprechen.

—      valsts (formālā nozīmē) zaudētu savu individualitāti, it ka tiktu izšķīdināta visā plašajā tiesību sistēmā.

Bet kuļ-a daļa no tautas tiesiskās iekārtas nu ir tā, kuru varētu identificēt ar valsti formālajā nozīmē? Šķiet, tā ir tā tiesiskās iekārtas daļa, kuļā jo sevišķi izpaužas un raksturoja? tautas vienība. Šī vienība izpaužas sevišķi valsts varā kā tautas kopējo spēku un līdzekļu lietotājā un rīkotājā visas tautas labā. t. i. vispārējo mērķu sasniegšanai un publisko uzdevumu veikšanai. Tāpēc arī uz tautas vienību it īpaši attiecas tās tiesību normas un tie tiesiskie institūti, kas nosaka valsts varas augstāko orgānu uzbūvi, kompetenci, darbību, savstarpējās attiecības un attiecības ar pilsoņiem. Protams, ka šīs normas un šie institūti nav jāmeklē formālajā satversmē vien, bet arī citos likumos, ieraduma tiesībās, konvencionālās tiesībās un precedentos. Citiem vārdiem, valsti formālā nozīmē mēs varam identificēt ar to patstāvīgas tautas tiesiskas iekārtas daļu, ko parasti apzīmē kā satversmi materiālā nozīmē.

Kā jau minēju, valsts formālā nozīmē interesē sevišķi valststieslbniekus. Tomēr arī administrātīvistiem jāpieņem noteikta valsts juridiska konstrukcija, kas dod1 iespēju uztvert valsti k.ī juridisku kopību, jo arī administrātīvistiem bieži nākas lieioi parastos apzīmējumus: valsts kā tiesību subjekts, valsts orgāni, pilsoņu publiskie pienākumi pret valsti u. i. 1. Administrātīvistiem tuvāk stāvošais un parastais valsts jēdziens tomēr ir valsts materiālais jēdziens, proti, valsts kā politiski patstāvīga tauta. Šī koncepcija atrod sevišķu atbalstu modernajā autoritārajā valstī, kur nevien idejiski tiek uzsvērta, bet arī dzīvē izvesta organizēta tautas vienība jeb kopība, un nodibināta arī vienība starp tautu un valsti. Valsts augstākās varas nesējs ir (autas vadonis, valsts jr tautas interešu sargātāja, tautas uzdevumu pildītāja: valsts ir tauta pati savā tiesiskajā organizācijā, savā racionālajā un politiskajā apziņā, savā politiskajā, saimnieciskajā un kulturālajā aktivitātē.

Valsts tā tad ir politiski, saimnieciski un kulturāli nepieciešama organizācija, lai tauta varētu savas vajadzības apmierināt un savus kopējos lielos uzdevumus veikt. Tāpēc arī pastāv, kā valsts tiesiskās organizācijas svarīgākā sastāvdaļa, valsts vara, kuras augstākais orgāns ir valdība, kas caur plašu orgānu sistēmu attīsta intensīvu un daudzpusīgu darbību (un lielākā daja no šīs darbības ir administratīvā darbība) tautas kopējo lielo un svarīgo uzdevumu -••• politisko, saimniecisko un

kulturālo — veikšanai. Ferifrazējot Aristoteļa vārdus, varam teikt, ka valsts ir nodibināta, lai tauta varētu eksistēt, un vina

• 7 7 3

attīstās, lai tauta sasniegtu labklājību. Tautai, kas organizējusies valstī, ir bez šaubām savas kopējas intereses, kopējas vajadzība?, kas apmierināmas kopējiem spēkiem un kopējiem līdzekļiem. Bet šo kopējo spēku un līdzekļu rašanai, apvienošanai, novadīšanai un izlietošanai vajadzīgā vietā un lietā, ir nepieciešama apzinīga rīcība. Valsts vara ir valsts orgāniem ar likumu piešķirta tiesība rīkoties ar šiem kopējiem spēkiem un līdzekļiem kopēju vajadzību apmierināšanai un vispārējo uzdevumu veikšanai. No šā viedokļa, kā redzams, valsts vara nav vis kāds mistisks neizskaidrojams fakts, bet ir loģiski nepieciešama sabiedriski kulturāla parādība, kas juristam kļūst par tiesisku parādību, ja_ valsts vara ir pamatota un noregulēta ar objektīvām tiesībām. Šeit' atzīmētais ieskats par valsts varas racionālo satnru-saskan ar vienu no jaunākām valsts teorijām — eneigetisko teoriju, pēc kuj-as valstī organizēta tauta nodod daļu no saviem fiziskajiem, ekonomiskajiem, garīgajiem un morāliskajiem spēkiem visas organizētās apvienības — valsts — rīcībā. «Tādējādi apvienotie lietišķie un personiskie līdzekļi un spējas noved pie ilgstošām iestādēm», raksta Vīnes prof. Ādolfs Mencels, «kurās kopējais spēks atrod savu izteiksmi. Valsts tā tad parādās kā to iestāžu kopums, kuļ*u uzdevums ir kādas tautas kollektīvo spēku rast un ar to rīkoties.»14 )

Jautājums par valsts varas reālajiem uzdevumiem noved mūs tieši pie jautājuma par valsts varas funkcijām. Pēc vispār pieņemta jēdziena, par funkciju bioloģiskā organismā tiek nosaukta kāda organismam nepieciešama darbība, kas tiek veikta no kāda organa vai vairākiem orgāniem kopā. Pielietojot Šo pašu funkcijas jēdzienu valstī varētu teikt, ka valsts varas funkcija ir valstij nepieciešama darbība, kas tiek veikta no kāda valsts varas organa vai vairākiem orgāniem kopā. Saņemot vēl īsāki un piegriežot vērību formālajai pusei, varam uzstādīt sekošu valsts varas funkciju definīciju: valsts varas funkcija ir kāda likumīga valsts varas organa darbība kāda noteikta likumīga valsts uzdevuma veikšanai. Tā kā valsts uzdevumu veikšanai tiek izlietota daļa no organizētās tautas līdzekļiem un spējām, un tā

“) Adolf Menzel, Begriff und Wesen des Staats, krājuma Handbuch der Politik, 1 Bd, 1920, 49. lpp. Sal. arī: Adolf M e n z e 1, Die energetische Staatslehre, Archiv fьr Sozialwissenschaft und Sozialpolitik, Bd. 66, Heft. 1, 1051, 134, lpp.

ka tiesība rīkoties ar šo organizētās tautas kopē jo enerģiju izpaužas valsts varā, tad arī katra valsts funkcija ir saistīta ar varu, proti ar tiesību izlietot funkcijas realizēšanai nepieciešamos līdzekļus no kopējā organizētas tautas līdzekļu krājuma. Tāpēc funkcija, kas no socioloģiskā viedokļa ir tikai sabiedriska jeb vakts funkcija, no juridiskā viedokļa ir valsts varas funkcija. Jāsaka pat, ka valsts funkcija bez varas nemaz nav domājama, jo neviens valsts uzdevums nevar tikt veikts bez attiecīgiem līdzekļiem, un. tiesība lietot šos līdzekļus jau ir vara Daudzreiz pie tam nav redzami nekādi varas atribūti, kā to saprot plašā publika, netiek dotas nekādas saistošas pavēles un netiek lietoti spaidi, bet tiek ar valsts līdzekļiem darīts pozitīvs kultūras darbs un apmierinātas tautas kulturālās vajadzības. Fiem., valsts skola, valsts bibliotēka vai muzejs, valsts statistiskais birojs, meteoroloģiskā stacija, slimnīca u. t. 1. neparāda nekādu varu spaidu pielietošanas nozīmē, bet visur te mums darīšana ar tiesību lietot valsts līdzekļus likumīgo valsts uzdevumu veikšanai, un tāpēc ar pilnu tiesību varam runāt par valsis varas funkcijām arī valsts kulturālās darbības laukā.

Valsts uzdevumi tagadējās kultūras valstīs ir plaši un dažādi, tāpēc tagadējām valstīm ir attīstīta orgānu sistēma, plaši izveidots iestāžu un darbinieku aparāts, kas uz likuma pamata un likuma robežās veic daudzos un dažādos uzdevumus. Tāpēc saprotams, ka arī reālo valsts varas funkciju, kā noteiktiem valsts uzdevumiem veltītu darbības veidu, ir stipri daudz. Tomēr valststiesību zinātne jautājumam par valsts varas funkcijām līdz pēdējam laikam piegriezusi maz vērības. Sākot ar 1924. gadu es esmu sācis veidot valsts varas funkciju teoriju savā darbā «Latvijas valsts varas orgāni un viņu funkcijas», un plašāku valsts varas funkciju analizi līdz šim esmu atradis tikai angļu valststiesībnieka R. M. Mak-Aivera (Ma,c-Iver) darbā «The Modern State» (pirmais izdevums 1926. gadā, otrais iespiedums 3928. gadā) .Vispārējā valststiesību teorijā mācības par valsts varas funkcijām vēl vienmēr balstās uz pazīstamo Monteskjē teoriju par valsts varas dalīšanu, kas dota viņa «Esprit des lois* XI grāmatas 6. nodaļā. Šī teorija ir tikusi arī gan kritizēta, daži vēlākie valststiesībnicki mēģinājuši viņu arī papildināt, tomēr visumā Monteskjē teorija vēl arvien tiek ieskatīta par valsts iekārtas stūļ-a akmeni, un vienīgais grozījums, ko vēlākā teorija ir ienesusi Monteskjē mācībā, ir tas, ka — atzīstot valsts varas vienību — modernā valsts teorija nerunā vairs par valsts varas

dalīšanu vai par trim atsevišķam valsts varam, bet par trim galvenajām valsts varas funkcijām. Valststiesībnieki konstitūcicnālisti, kas galveno vērību piegriež valsts satversmei un valsts varas orgāniem, visumā var būt ar Monteskjē teoriju apmierināti, jo viņa uzstāda racionālu valsts organizācijas plānu. Šinī ziņā Monteskjē teorijas nopelni ir nenoliedzami un viņas iespaids liels, jo vairāk vai mazāk viņš ir jūtams gandrīz vai visās modernajās satversmēs. Kā zināms, Amerikas Savienoto Valstu satversme ir darināta pilnīgi uz Monteskjē teorijas pamatiem, nostādot likumdevēju varu, izpildu varu un tiesu varu iespējami patstāvīgi un neatkarīgi vienu no otras. Neminot daudzas citas konstitūcijas, kuj-ās vairāk vai mazāk redzams Monteskjē iespaids, atzīmēsim piemēra dēļ tikai Portugāles republikas 1911. gada konstitūciju, kupas sestais pants it kā norakstīts no Monteskjē teorijas: Les organes de la souverainete nationale sont le pouvoir lйgislatif, le pouvoir executif et le pouvoir judiciaire, indйpendants et harmonisйs entre eux. Jāsaka. tomēr, ka arī šinī racionālā satversmes plāna uzstādīšanas ziņā Monteskjē teorija pēc sava satura nav gluži jauna, — viņam ir tādi ievērojami ceļa gatavotāji, kā Aristotels un Lokks. Aristotels savas «Politikas» IV grāmatā (pēc B. Džoveta tulkojumā pieņemtās grāmatu kārtības), 14—16 izšķiļ* un diezgan sīki apraksta trīs valsts iekārtas elementus, kas atrodami kairā labi noorganizētā valstī, un no kufu noorganizēšanas un savstarpējām attiecībām aikarājas arī izšķirība starp dažādām valsts iekārtām. Šie valsts iekārtas elementi, pēc Aristoteļa mācības, ir sapulce, kas spriež un lemj par vispārības lietām, ievēlētie maģistrāti, kas vada valsts tekošās darīšanas, un tiesas. Lemjošās sapulces kompetenci Aristotels apzīmē diezgan noteikti: viņai ir tiesība lemt par karu un mieru, slēgt līgumus ar citām valstīm, pieņemt likumus, piespriest nāves sodu, izsūtīšanu un īpašuma konfiscēšanu, pārbaudīt maģistrātu sniegtos norēķinus un ziņojumus par darbību; šis sapulces sastāvs var būt dažāds, un no sastāva atkarājas valsts iekārtas raksturs. No valsts iekārtas atkarājas maģistrātu ievēlēšanas kārtība un personālais sastāvs; par viņu funkcijām Aristotels daudz nerunā, bet ir diezgan skaidrs, ka viņu uzdevums ir tas, ko parasti apzīmē kā . izpildu varas realizēšanu. Tāpat Aristotels aplūko tiesu sastāvu, tiesnešu ievēlēšanas kārtību un uzdevumus. Tā tad ir skaidrs, ka jau Aristotels ir izšķīris un aprakstījis likumdevējas varas orgānu, izpildu varas orga-

nus, un tiesas, ka nepieciešamas valsts iekārtas sastāvdaļas: mazāk vērības Aristotels piegriezis šo valsts varas orgānu savstarpējām attiecībām. — Lokks savā otrā traktāta (darbā Two Treatises on Civil Government) XII nodaļā runā par «likumdevēju, izpildu un federatīvo varu valstī». Tā tad arī viņš izšķir trin valsts varas, lai gan vēlāk tanī pašā nodaļā aizrāda, ka izpildu varai un federatīvai varai esot cieši sakari, viņas uzlūkojamas kā izpildu varas divas nozares, proti izpildu vara iekšējās un ārējās lietās, un lai gan viņas teorētiski pilnīgi atšķiramas viena no otras, praksē viņas esot gjTiii nošķirt un nodot katru citam organaiii. Par tiesu varu Lokks atsevišķi nerunā un, liekas, pieņem to kā ietelpošu iekšējā izpildu varā.

Kas attiecas uz Monteskjē teoriju, tad nevar pat teikt, ka viņa atšķirtos no iepriekšējām ar sevišķu skaidrību un noteiktību. Savas teorijas pirmajā formulējumā, Esprit des lois XI grāmatas sestās nodaļas pašā sākumā, viņš pat stipri atgādina Lokku, un viņa minētās trīs valsts varas būtu jānosauc par likumdevēju varu, izpildu varu valsis ārējās lietās un izpildu varu valsts iekšējās lietās. Drusku tālāk redzam, ka zem izpildu varas iekšējās lietās tiek saprasta galvenā kārtā tiesu vara, un izpildu vara ārējās lietās pārvēršas vienkārši par valsts izpildu vari:. Monteskjē teorijai tā arī tiek pierakstīts par nopelnu, ka viņa izšķīrusi trīs galvenās valsts varas, likumdevēju, izpildu un tiesu varu; tomēr kā redzējām jau Aristotels šīs varas, kā valsts iekārtas elementus, atšķīra un aprakstīja ne mazāk skaidri un noteikti. Vienīgais, kas Monteskjē teorijā no jauna nāk klāt, ir šo triju valsts varu savstarpējo attiecību raksturošana, lai gan arī te skaidrība un noteiktība nav sevišķi liela. Mans nolūks tomēr nav sīki aplūkot un kritizēt šinī vietā Monteskjē teoriju, kā konstitucionālas iekārtas doktrīnu, gribu tikai palūkoties uz viņu kā uz mācību par valsts varas funkcijām, jo citādi, valsts varas funkciju mācībai trūkstot, Monteskjē teorija parasti tiek pieņemta arī kā valsts varas funkciju teorija, šinī ziņā Monteskjē teorijas trūkumi jau pēc satura ir lieli, jo modernajai valstij ir daudz vairāk pilnīgi . reālu noteiktu uzdevumu, un lā tad arī daudz vairāk funkciju, nekā Monteskjē teorijā minētās leģislātīvā, eksekutīvā un jurisdiktīvā funkcijas. Varbūt valststiesībnieki konstitūcionālisti var apmierināties ar šo vienkāršo valsts varas funkciju schēmu, jo viņu galvenā vērība tiek pie

-         griezta valsts likumdošanas un augstākiem izpildu varas orga. niem, šo orgānu sastāvam un savstarpējām attiecībām, beidzot

arī šo orgānu, sevišķi likumdevēju orgānu, darbībai. Arī procesuālisti var apmierināties ar Monteskjē schēmu, jo Monteskjē uzrādītai jurisdiktīvai funkcijai ir savs noteikts reāls saturs, kuļa robežās norisinās procesuālistu galvenais pētīšanas darbs. Bet ko lai iesāk administrātīvists ar viņa aplūkošanai piekrītošo izpildu varas funkciju Monteskjē schēmā? Šī funkcija šādā vispārējā formulējumā ir tik plaša un nenoteikta, ka šinī vispārējā veidā viņa neatbilst nekādam reālam valsts varas uzdevumam un viņai nav nekāda reāla satura. Tamdē] taisni nodarbošanās ar administratīvo tiesību teoriju pamudināja mani revidēt Monteskjē triju valsts varas funkciju teoriju un pārveidot io par tagadējai attīstītai kulturālai valstij pieskaņotu valsts varas funkciju teoriju, galvenā kārtā sadalot Monteskjē izpildu varu vairākās reālās valsts varas funkcijās, kas atbilst reāliem valsts uzdevumiem un tamdēļ ietvei* sevī reālu noteiktu saturu. Turu par vajadzīgu piezīmēt, ka es revidēju Monteskjē teoriju tikai kā valsts varas funkciju teoriju, bet ne kā konstitucionālisma teoriju. Un ja es atmetu Monteskjē teoriju, tad tā ir tā teorija, kuļ-u ne Monteskjē pats gribējis radīt, bet kuļ-u pieņēmuši vēlākie teorētiķi citas attiecīgas teorijas trūkuma dēļ. Monteskjepats nemaz nav gribējis dot valsts varas funkciju teoriju, viņš nav stādījis sev teorētisku uzdevumu — noskaidrot valsts varas būtību un izpētīt valsts varas funkcijas. Monteskjē stādīja sev pilnīgi noteiktu polītiski-praktisku mērķi: noskaidrot, kādā valsts iekārtā vislabāki var tikt nodrošināta pilsoņu brīvība. Saskaņā ar šo mērķi viņš arī piegrieza vērību tikai tām valsts varas funkcijām, kuļ-ām ir noteicoša nozīme pie pilsoņu brīvību veidošanas vai nodrošināšanas. Par paraugu Monteskjē ņēma Angliju, par kuras vēsturisko misiju viņš ieskatīja polītiskas brīvības nodrošināšanu, un aprakstīja Anglijas toreizējo valsts iekārtu kā paraugu tām valstīm, kas gribētu līdzīgi Anglijai nodrošināt savu pilsoņu politisko brīvību. Starpība starp Angliju un kontinenta valstīm, sevišķi arī Monteskjē tēviju Franciju, tanī laikā, ap 18. gs. vidu, bij ievērojama. Francijā bij sasniedzis augstāko attīstību patvaldnieciskais režīms, kur visa valsts vara bij apvienota absolūta monarcha rokās. Anglijā turpretim bij jau nodibinājusies konstitucionāla iekārta ar parlamenta piedalīšanos likumdošanā un patstāvīgām, likuma cieņu uzturošām, un pilsoņu brīvību aizstāvošām tiesām. Monteskje tāpēc arī piegrieza vērību Anglijas vakts iekārtai kā tādai, bet neinteresējās par valsts varas funkcijām vispār, kuju jau toreiz

bija vairāk ir Anglija., ir Francija paša. Saprotams, ka valsis funkciju daudzums nav visās valstīs vienāds, bet atkarājas no valsts uzdevumiem, kuyi uz dažādām attīstības pakāpēm atrodošās valstīs ir ļoti dažādi: primitīvajās valstīs uzdevumu ir maz un tie ir vienkārši, kulturāli attīstītās valstīs uzdevumu ir daudz un tie ir komplicēti. Pašās primitīvākajās valstīs pat vēl grūti saskatīt kādus atsevišķus noteiktus valsts uzdevumus, un tāpēc tur nav arī vēl saskatāma kāda valsts varas funkciju diferenciācija: bet valsts aug un attīstās līdz ar kultūras attīstību, un līdz ar valsti attīstās un paplašinās viņas neatliekamo uzdevumu skaits, līdz ar ko izveidojas un attīstās noteiktas valsts varas funkcijas šo uzdevumu veikšanai.

Ja gribam iepazīties ar valsts varas funkcijām kā tādām, tad nedrīkstam stādīt kādu citu mērķi, kādu piemēram sev stādīja Monteskjē, bet jāpiegriežās vienīgi objektīvai valsts uzdevumu un viņiem pieskaņotās valsts darbības aplūkošanai un analizēšanai. Valsts varas funkciju rašanās process visumā ir sekošs: kultūra savā attīstības gaitā stāda valstij kādu jaunu uzdevumu: atzīstot un veicot šo uzdevumu izveidojās noteikta valsts darbība jeb valsts varas funkcija, kas vai nu tiek uzticēta kādam jau pastāvošam organam, vai arī viņas reālizēšanai tiek radīts speciāls valsts varas orgāns. Tā tad: pirms veicamais uzdevums, tad funkcija, un beidzot attiecīgais orgāns. Valsts funkciju un līdz ar to viņas orgānu sistēma, protams, ir nevis pēc kāda racionāla plāna veidota, bet attīstījusies vēsturiski, un valststiesībniekam un administrātīvisiam būtu visai interesanti aplūkot valsts varu funkciju un orgānu vēsturisko attīstības gaitu. Bet tas ir garš ceļš un mūsu pašreizējam teorētiskam uzdevumam pat ne sevišķi noderīgs. Iegūt pietiekošu vispārēju pārskatu par valsts varas funkcijām mēs varam tādējādi, ka būdami kaut cik pazīstami ar tagadējo attīstīto valsti, mēs mēģinām viņu aplūkot nevis tās vēsturiskajā attīstības gaitā. bet viņas loģiskajā attīstībā. Mēģināsim iedomāties, kā valsts rodas ' un attīstās mūsu priekša, un lūkosim atzīmēt, kādi uzdevumi rodas valstij viņas loģiskajā attīstības procesā, un kādas funkcijas izveidojas šo uzdevumu veikšanai. Šādu paņēmienu zināmā mērā var attaisnot tas svarīgais apstāklis, ka pēč pasaules kara ir radušās daudzas jaunas valstis, kuras tikai dažu gadu laikā ir izveidojušas savu organizcāiju un darbības aparātu un nostājušās līdzās gadu simteņus vecām valstīm nevien kā juridiski pilntiesīgas, bet alī kā kulturāli attīstītas un

visus tagadējo valstu uzdevumus atzīstošas un veicošas. Novērojot šādas jaunas valsts nodibināšanos un ātru izveidošanos, mēs patiesībā izdarīsim jau atzīmēto procesu, proti, aplūkosim valsts varas funkciju attīstības loģisko gaitu.

Valstij nodibinoties, pirmais uzdevums ir — noteikt tās iekārtu, augstākos valsts varas orgānus un to kompetenci. Vēsturiskā attīstības gaitā gan šis uzdevums ir izveidojies gandrīz nemanot, jo senajās valstīs iekārta izveidojās ļoti lēnām, uz ieraduma tiesību pamata. Bet jaunajās valstīs tas ir viens no pirmajiem valsts uzdevumiem, tomēr grūts un sarežģīts uzdevums: tāpēc sākumā parasti tiek nodibināta kāda pagaidu satversme. kūja vēlāk tiek dzīvē pārbaudīta un pakāpeniski izveidota saskaņā ar tautas vajadzībām un reālajiem apstākļiem. Funkciju, ? kuļas uzdevums ir veidot valsts iekārtu saskaņā ar tautas vajadzībām, varam nosaukt par konstitūtīvo funkciju.

Satversmē ir noteikti augstākie valsts varas oi*gani un nepieciešamās iestādes, bet šie orgāni un iestādes pastāv satversmē tikai savā juridiskajā formā, darboties viņi vēl nevar, jo viņiem trūkst nepieciešamā personu sastāva. Lai šie orgāni un iestādes varētu sākt darboties un savu uzdevumu veikt, ir nepieciešami radīt šo iestāžu un orgānu personālo sastāvu, noderīgas personas ievēlot, ieceļot, apstiprinot noteiktos amatos. Tā tad rodas uzdevums radīt un tālākā valsts pastāvēšanā uzturēt, laiku pay laikam papildinot, atjaunojot u. t. 1., valsts orgānu un iestāžu ' darbaspējīgu personu sastāvu. Šim uzdevumam atbilstošo darbību varam nosaukt par kreatīvo funkciju, kas izpaužas valsts amata personu ievēlēšanā, iecelšanā vai apstiprināšana amatā.

Ar personālo sastāvu apgādātie valsts orgāni un iestādes var sākt darboties, bet viņi nevar darboties katrs pēc sava ieskata, tiesiskā valstī viņiem jādarbojas saskaņā ar likumiem. Tāpat arī daudzās' attiecības, kādas rodas starp pilsoņiem no vienas puses un valsts orgāniem no otras puses, kā arī dažādas attiecības pilsoņu pašu starpā, jānorēgulē ar likumiem. Tā rodas noteikts uzdevums: radīt vispārējas normas, kas noregulē valsts iestāžu darbību un dažādas attiecības starp tiesību subjektiem valstī. Šim uzdevumam atbilstošā darbība ir valsts varas 1 eģislātīvā funkcija, kas izpaužas vispārēju normu radīšanā. Tā kā konstitūtīvā un leģislātīva funkcijas bieži parādās vienādās formās, tad arī viņu būtiskā izšķirība nereti netiek ie-

7 ? ? v

vērota. Piemēram, franču valststiesībnieks A. Sen Žirons (Saint-

Girons) saka, ka starp satversmes varu un leģislāiīvo esot tikai kvantitāfīva izšķirība, bet ne pēc būtības.15 ) Šim ieskatam na\ iespējams piekrist, jo satversmes funkcija un leģislātīvā funkcija veic pēc būtības dažādus uzdevumus. Bez tam šīs funkcijas parasti tiek nošķirtas jau satversmē pašā no juristam svarīgā formālā viedokļa: vai nu katrā no šīm funkcijām uzticēta atsevišķam organam, vai arī, ja abas funkcijas uzticētas vienam organani, tad tomēr viņu realizēšanai satversmē noteikta dažāda kārtība. Tāpēc konstitūtīvā un leģislātīvā funkcija, lai gan radniecīgas savā starpā, tomēr atšķiras kā pēc būtības, tā no formālās puses, un tāpēc ieskatāmas par divām atsevišķām valsts varas funkcijām.

Satversme un likumi dod valsts orgānu un iestāžu darbībai nepieciešamos tiesiskos līdzekļus, tomēr šīs darbības sekmīgai attīstībai ir nepieciešami arī materiālie līdzekļi, kā telpas, inventārs, naudas summas u. t. t. Atrast šos valsts uzdevumu veikšanai un publisko iestāžu darbībai nepieciešamos materiālos līdzekļus ir svarīgs valsts uzdevums, kura veikšanai nepieciešama noteikta darbība. Tā kā šī valsts saimnieciskā darbība tiek /^•veikta un vienīgi var tikt veikta no valsts iestādēm un amatpersomlm saskaņā ar likuma noteikumiem, tad šī darbība ir viena

9 7

no valsts varas funkcijām un to varam nosaukt par admin»strātīvi-saimniecisko funkciju.

Ar tiesiskiem un materiāliem līdzekļiem apgādātājām valsts iestādēm ir veicami vesela rinda svarīgu uzdevumu, starp kūļiem dažreiz nav viegli izšķirties par viena vai otra nostādīšanu pirmajā vietā. Tālākais valsts varas funkciju uzskaitījums tāpēc nepretendē uz btingm pakāpenību šo funkciju loģiskas izveidošanas kārtībā, jo vairākas no tāļāk minētām funkcijām ir neatliekami veicamas vienā un tanī pašā laikā. Kā viens no visnepieciešamākajiem un pirmajiem valsts uzdevumiem ir kārtības un drošības uzturēšana valsts iekšienē, valsts iestāžu, mierīgo pilsoņu un viņu likumīgās darbības apsargāšana pret varbūtējiem uzbrukumiem un traucējumiem, kā ļaunprātīgiem, tā nejaušiem. Varbūt, ka kultūrai izplatoties un nostiprinoties šis valsts uzdevums var stipri sašaurināties, tomēr tagad viņš vēl ir stipri plašs un nepieciešams. Šim uzdevumam atbilstošo dar-

ls ) Sal. A. Saint-Girons,Essai sur la Sйparation des Pouvoirs, 1881, 371. 1pp.: Entre le pouvoir constituant et le pouvoir lйgislatif, la diffйrence est dans la quantitй, non dans la nature.

bību varam nosaukt par valsts administrātī vi-p o 1 i c ejisko funkciju.

Līdzās šim tikko minētajam uzdevumam nostājas otrs svarīgs un nepieciešams uzdevums, — valsts aizsardzība pret varbūtējiem uzbrucējiem no ārienes. Šī uzdevuma veikšanai vajadzīga organizēta darbība aizsardzības spēku uri līdzekļu sagatavošanai un uztuiēšanai kārtībā, kas prasa no valsts arī daudz materiālo līdzekļu. Arī par šo funkciju, tāpat kā par iepriekšējo varam teikt, ka kultūrai attīstoties viņa varbūt sašaurināsies, bet pagaidām kuyu iespējamība ir ļoti reāla, un tāpēc uzdevums rūpēties par aizsardzības spēkiem un līdzekļiem ir ia,, gadējām valstīm vēl arvienu ļoti svarīgs. Minētajam uzdevumam atbilstošo darbību varam apzīmēt kā valsts defensī vo ^funkciju.

7 Ļoti veca valstī ir arī jurisdiktīvā funkcija, ko līdz šim parasti apzīmē kā vienu valsts varu jeb valsts varas funkc i j u. Tomēr kultūras valstīs jau labi sen ir izveidojušās divas jurisdiktīvās funkcijas, katra ar savu atsevišķu uzdevumu. Vienas uzdevums ir noskaidrot valsts varas tiesiskās iekārtas apdraudētāju un likumu pārkāpēju vainu un piespriest vainīgajiem sodu; otras uzdevums turpretim ir pilsoņu savstarpējo juridisko strīdu bezpartējiska un autoritatīva nokārtošana un viņu savstarpējo tiesību un pienākumu konstatēšana, ja vismaz viena no strī,, „ dīgām pusēm griežas pie tiesas. Pirmo uzdevumu veicošā k r i m i^ n ā 1 ā jurisdikcija reālizē valsts jurisdiktivo sodošo funkciju, turpretim otro uzdevumu veicošā c iv īTa j u r i s cfnī c i ja reālizē j u r i_s d ijc tlv o kg n s t aTļrļ 'oT7rXajT%3cJ-ļ JaunakaTaikā ir attīstījies vēl trešais jurisdikcijas veids, administr ā t ī v ji__j_u s t i c i j a, bet to pēc veicamo uzdevumu būtības pieskaitīsim tālāk minētai kontroles funkcijai.

Primitīvā valsts cenšas iztikt visās savās vajadzībās pati par sevi vien, bez sadarbības ar citām valstīm, un pat vēl kulturālās Grieķijas politiķi ieskatīja par valsts ideālu pilnīgi pašpieticīgu valsti (autarchiju). Bet valstij attīstoties līdz ar vispārējo kultūras attīstību, rodas vajadzība stāties mierīgās (savstarpējās attiecībās saimniecisko vērtību un kultūras ieguvumu savstarpējai apmaiņai; kultūras tālākā attīstība noved pie tā, ka nevienai valstij vairs nav iespējams iztikt bez kārtīgi noregulētas satiksmes ar citām valstīm. Tā rodas uzdevums nodibināt un uziurēt starptautiskos sakarus, un izveidojas šim uzdevumam at-

//bilstoša funkcija, kuru. pieslienoties Džona Lokka terminoloģi-

#     ja i, var nosaukt par federatīvo funkciju.

Mazattīstīta valsts iztiek arī bez radošas kultūrālas darbības, to viņa atstāj atsevišķiem pilsoņiem un viņu organizācijām, pati cenšoties uzturēt tikai valsts iekšējo kārtību un ārējo drošību. Valstij attīstoties rodas un pakāpeniski tiek pārņemti no valsts'tādi vispārības uzdevumi, kuri vai nu vienīgi pa spēkam tikai valstij, vai arī vislabāki veicami valsts mērogā, kā piem. publiskās satiksmes ierīkošana un uzturēšana, tautas izglītības .organizēšana, sanitāro apstākļu nokārtošana, dažādu derīgu tautsaimniecības nozaru atbalstīšana u. t. 1. Modernajās kultūras valstīs šī darbība ir tik plaša, ka viņa patiesībā aptver jau vairākus uzdevumus un vairākus darbības veidus; bet tā kā šī darbība vēl arvien attīstās un difereneējas, tad atzīmēsim kā vienu kopēju valsts uzdevumu — pacelt kultūru un veicināt valsts

■        labklājību ar pozitīvu darbību, un šai darbībai atbilstošu funkj ciju apzīmēsim kā valsts administratīvi kultūrālo funkciju.

Vēl 19. gs. pirmajā pusē bija stipri izplatīts ieskats, ka valstij nav jāiejaucas ar savu regulējošo darbību pilsoņu savstarpējās attiecībās un nav arī jānāk ekonomiski vājajām sabiedriskajām grupām palīgā. Bet no pagājušā gadu simteņa otras puses sāk izplatīties ieskats, ka valstij ir nevien tiesība, bet arī pienākums iejaukties dažās sabiedrisko grupu attiecībās un atbalstīt vājākos, gan organizējot palīdzību slimiem un darba nespējīgiem, gan iorēgulējot darba aizsardzību u. 1.1.. un pēdējos piecdesmit gados arvien vairāk attīstās tā valsts darbība, ko norēgulē tā sauktā sociālā likumdošana. Tā kā šīs darbības lielākā /daļa ir vērsta uz vājāko sabiedrības grupu aizsardzību un pabalstīšanu, tad šo funkciju var nosaukt par protektīvo funkciju.

Valsts darbība vispār, lai būtu sekmīga, prasa iepazīšanos ar iedzīvotāju un dažādu valsts saimniecisko nozaru stāvokli, prasa faktisko apstākļu apgaismošanu ar noteiktiem datiem, bet jo sevišķi tas nepieciešams valsts plašajā kulturālajā un protektīvajā / darbībā. Valsts uzdevumu veikšanai nepieciešamo datu organizēta sakopošana un apstrādāšana izpaužas darbībā, ko varam nosaukt par informatīvo funkciju.

Kamēr valsts vēl maz attīstīta,'viņa cenšas savus uzdevumus gan apmierināt, bet nav vēl spējīga sevišķu vērību piegriezt savas darbības iespējami augstai lietderībai un saskaņai ar li

kumu vai kādiem vadošiem principiem. Bet valstij attīstoties,

kad valsts aparāts kļūst spējīgs veikt savus uzdevumus arvien

labāk, un šo uzdevumu neapmierinošu veikšanu var uzskatīt

jau kā nolaidību vai ļaunprātību, valstij rodas jauns uzdevums:

gādāt, lai valsts iestādes darītu savu darbu labi un pareizi, un

uzraudzīt, lai valsts uzdevumi tiktu veikti, saskaņā ar likumiem

7 . 7 .

uustoša funkcija — kontroles funkcija. Modernajās valstīs šī svarīgā funkcija ir jau diferencējusies divās: saimnieciskajā kontrolē, ko veic valsts kontrole, un tiesiskajā kontrolē, ko veic administratīvās tiesas.

Valsts daudzi un dažādie uzdevumi, kas uzticēti dažādiem valsts orgāniem un iestādēm, nevar tikt veikti bez noteikta kopēja plāna un savstarpējas saskaņošanas, citādi varētu izcelties juceklība, no kā ciestu vispirmā kārtā pašas valsts interese1 -. 'Tāpēc attīstītās valstīs, kā daudzo citu valsts uzdevumu rezultāts, nāk klāt vēl viens nepieciešams uzdevums: saskaņot un vadīt dažādo valsts orgānu darbību pēc viena kopēja plāna, un izveidojas šim uzdevumam atbilstoša funkcija, kuļ u var nosaukt par rēgulātīvo funkciju. Šī funkcija iegīīst sevišķu no zīm i un plašāku attīstību autoritārā vadonības valstī, kur šīs funkcijas augstākais orgāns — Tautas Vadonis — saskaņo un vada tautas un valsts kulturālo, politisko un saimniecisko dzīvi.

Monteskjē uzrādīto triju valsts varu jeb valsts varas funkciju vietā tā tad esam atraduši tagadējās kultūras valstīs ne māzāk kā 15 reālas, ar konkrētu saturu pildītas valsts varas funkcijas. Vieglākas pārskatāmības dēļ varam apvienot šīs funkcijas .sekošās trijās grupās:

1.      Konstitūtīvā funkcija.

2.       Kreātīvā funkcija.

3.       Leģislātīvā funkcija.

I.     valsti uzturošās funkcijas;

4.     Administrātīvi-saimnieciskā funkcija. 3. Leģislātīvā funkcija.

6.       Defensīvā funkcija.

7.       Jurisdiktīvā-sodošā funkcija.

8.       Jurisdiktīvā-konstatējošā funkcija.

9.      Protektīvā funkcija.

valsts interesēm. Līdz ar to izveidojas šim uzdevumam at-

II. valsti organizējošās funkcijas;

III.    Valsti attīstošas funkcijas:

10.    Federatīvā funkcija.

11.    Administrātīvi-kultūrālā funkcija.

12.    Informatīvā funkcija.

13.      Valsts orgānu saimniecisko darbību kontrolējošā funkcija.

14.    Publisko iestāžu un amatpersonu rīcības likumību kontrolējošā funkcija. .

15.    Regulātīvā funkcija.

Pakavējamies pie valsts funkciju analizēs tāpēc, ka taisni administrātīvisti ir ieinteresēti valsts varas funkciju noskaidrošanā, lai labāki pārredzētu sava novada (aplūkošanas un pētīšanas darbības lauka) īstās robežas.

Jau minējām, ka zem valsts administratīvās darbības parasti saprot visu to valsts iestāžu darbību, kas paliek pāri, ja atņemam leģislātīvo un jurisdiktīvo darbību. Šī darbība ir ļoti plaša, un kļūst vēl plašāka, ja valsts iestāžu darbībai pievienojam ari vēl citu publisku iestāžu darbību (vietējo pašvaldību, slimokasu, u. t. 1.). Rodas jautājums: vai šī plašā un daudzpusīgā darbība, kas Monteskjē teorijā atbilstu izpildu varai, patiešām visa ietilpst administrвt Ivo tiesību zinātnes aplūkošanas laukā? Vairāki pazīstami vācu administrātīvisti dod uz šo jautājumu apstiprinošu atbildi un mēģina savos administratīvo tiesību kursos aplūkot pēc iespējas visas valsts darbības nozares, atskaitot tikai likumdošanu un tiesu darbību. Bet. liekas, nebūtu pareizi tik plašu uzdevumu atstāt vienai disciplīnai: un jurisprudences jaunākā attīstība arī atvieglo administratīvo tiesību zinātne* uzdevumu, veidojot dažas jaunas disciplīnas, kuras pārņem daļu no tā aplūkojamā un pētāmā materiāla, kas agrāk ietilpa administratīvo tiesību zinātnes novadā.

Mēģinot sadalīt mūsu schēmā uzrādīto valsts varas funkciju un viņām atbilstošo orgami aplūkošanu pa; dažādām jurisprudences nozarēm vai atsevišķām juridiskām disciplīnām, iegūstam sekošu ainu. Konstitūtīvā un leģislātīvā funkcijas pilnīgi un ādministrātīvi — saimnieciskā (budžets), kreātīvā (vēlēšanu tiesības) un rēgulātīvā (monarcha, valsts prezidenta, parlamenta un ministru prezidenta attiecīgā darbība) funkcijas pa daļai piekrīt valsts tiesību zinātnei. Divas jurisdiktīvās funkcijas piekrīt attiecīgi civilprocesa un kriminālprocesa zinātnēm. Federātīvo funkciju aplūko starptautisko tiesību zinātne, protektīvo funkciju — sociālās likumdošanas zinātne, informatīvā funkcija tiek aplūkota no statistikas zinātnes. Valsts defensīv>

funkciju no principiālas puses īsi aplūko valsts tiesību un administratīvo tiesību zinātnes, ar kafu saistītos tiesiskos jautājumus aplūko starptautisko tiesību zinātne, bet speciālā defemsīvās funkcijas pētīšana paliek speciālām mili tārām disciplīnām, ko pasniedz speciālās militārās mācības iestādēs. Valsts administrātīvi-saimnieciskās funkcijas aplūkošanas galvenā daļa piekrīt finanču zinātnei. Pašā pēdējā laikā veidojas jauna disciplīna — administratīvā procesa zinātne, k u ja s aplūkojamais un pētāmais priekšmets ir administratīvo tiesu organizācija un darbība, tā tad viena no mūsu schemā uzrādītajām kontroles funkcijām, proti publisko iestāžu un amtpersonu darbības likumības kontrole.

Administratīvo tiesību zinātnes novads tātad kļūst šaurāks un noteiktāks, lai gan vēl arvienu tas ir stipri plašs. Administratīvo tiesību zinātnes aplūkošanā paliek divas administratīvās funkcijas — administrātīvi-policejiskā un administrāiīvikulturālā — pilnos apmēros, bez tam daļa no kreātīvās funkcijas (amatpersonu iecelšana un apstiprināšana) un rēgulātīvās funkcijas (Ministru kabineta un ministru vadošā darbība). Valsts orgānu saimnieciskās darbības kontroles funkcija ir pietiekoši svarīga, lai viņas pētīšanai tiktu veidota speciāla disciplīna; bet kamēr tas nav noticis, administratīvo tiesību zinātnei īsumā jāaplūko arī valsts kontroles organizācija un darbība. Bez tam nav jāaizmirst, ka administratīvo tiesību zinātne pieskaitāma tām juridiskajām pamatdisciplīnām, kuru uzdevums ir piegriezt vērību arī principiāliem un vispārīga rakstura teorētiskiem jautājumiem; tā, piem., administratīvo tiesību zinātnei savā vispārējā daļā jāaplūko jautājumi par pxiblisko tiesību subjektiem un objektiem, publiskiem pienākumiem un tiesībām, administratīviem aktiem u. t. 1.

Piezīmēsim, ka pievesto valsts varas funkciju sarakstu, protams, nevar ieskatīt par izsmeļošu, jo kultūrai attīstoties valstij nāk klāt jauni uzdevumi, un tāpēc attīstās valsts darbība, paplašinās valsts varas funkcijas. Arī tagad jau valsts administratīvi kulturālā funkcija ietvef sevī vairākus uzdevumus, kuj-us atsevišķi aplūkojot valsts varas funkciju skaits kļūtu lielāks. Angļu valststiesībnieks Makaivers savā grāmatā The Modēm State, 1928. (pirmais izdevums 1926.) valsts varas funkciju aplūkošanā un konstatēšanā Lieto to pašu paņēmienu, ko es lietoju jau sākot no 1924. g. (Latvijas valsts varas orgāni un viņu funkcijas,

«Tieslietu Ministrijas Vēstnesī»), Minētās grāmatas 190.—191 lpp. Mak Aivers dod valsts varas funkciju pārskatu, iedalot tās trijās grupās: 1) order, 2) protection, 3) eonservation and development. Šai sarakstā ietelp ap 20 atsevišķu valsts varas funkciju, pie kam autors nebūt neuzskata sarakstu par izsmeļošu.

Doc. P. Mucinieks kritizēdams manu «Ievadu Latvijas valststiesību zinātnē» (Tiesl. Min. Vēstnesī 1930. g. Nr. 10), jautā, vai valsts varas funkciju sīka dalīšana neapgrūtinot pētīšanu, «kas galu galā novestu atkal pie apvienošanas». Tas var gan. būt, ka turpmākā pētīšanas darbā lietojama atkal sintēze; btl gan nevaru iedomāties, ka valsts varas funkciju analīze varētu apgj ūtināt pētīšanu. Pēc mana ieskata, tas ir taisni nepieciešams pētīšanas paņēmiens, lai nonāktu pie pareiza ieskata parvalst.s varas uzdevumiem un to reālo saturu. Jo katra komplicēta objekta pētīšana iesākama ar analizi, bet modemā valsts ar savu plašo orgānu sistēmu un daudzpusīgo darbību ir loti komplicēts peļamais objekts. Sevišķi administrātīvo tiesību zinātnes pamatos liekama analizē, jo adminisirātīvistam nākas pētīt valsts organizācijas un darbības plašāko un komplicētāko daļu.

4.Administratīvās tiesības policejiskā, tiesiskā un autoritārā valstī.

Jau minēju, ka administratīvā darbība ir visvecākā, tas ir: laika ziņā pirmā valsts darbība. Rodas jautājums: vai līdz ar administrātīvo darbību neradās arī normas, kas šo darbību rēgulē, un vai administratīvās tiesības tādēļ nav ieskatāmas par pašu vecāko tiesību nozari? Patiesībā, kā redzēsim tālāk, administratīvās tiesības ir viena no samērā jaunām tiesību nozarēm. To izskaidro galvenā kārtā divi svarīgi fakti. Pirmkārt, cilvēki dzīvoja (un varbūt diezgan ilgu — salīdzinot ar vēlāko kultūras periodu — laiku) sabiedrisku dzīvi šaurās asinsradniecīgās grupās, kamēr vēl nebija izveidojusies kaut cik noteikta valsts organizācija, valsts vara, un nebija patiesībā vēl nekādas publiskas administratīvas darbības. Tomēr primitīvas ieraduma tiesību normas, kas regulēja attiecības grupas locekļu starpā, jau pastāvēja arī šinīs priekšvalstiskajās grupās; topošā valsts atrada šīs ieradiuma tiesības jau priekšā, un tās turpināja attīstīties vēl labi ilgi arī valstī, jau zem valsts varas aizsardzības. Pašas vecākās tiesības tā tad ir privātās jeb civiltiesības, kas, romiešu tautas tiesiskā ģēnija

izveidotas un slaveno Romas juristu apstrādātas, ir kļuvušas par vienu no Eiropas modernās kultūras pamatakmeņiem. Valsts varai nodibinoties patiešām administrātīvā darbība bija pirmā jeb vecākā valsts darbība, bet, kā jau minējām, tā bija sākumā šaura (ārējā apsardzība un iekšējās kārtības uzturēšana), tāpēc tā ilgu laiku palika valdnieka paša un viņa tuvāko palīgu rokās, kas darbojās tieši pēc valdnieka pavēlēm un norādījumiem. Tādos apstākļos nelielās valstīs administratīvajā darbībā varēja iztikt arī bez attiecīgajām normām, t. i. bez administratīvajām tiesībām. Un vēsture mums rāda, ka senās valstis ir bijušas nelielas; piem., arī Bābeles senatnē, pirms Bābeles lielvalsts nodibināšanās, ap 2000 g. pr. Kr., bijušas tādas pašas pilsētu valstis, kādas mums labi pazīstamas no senās Grieķijas (polis); un, lai gan citādos apstākļos un citādā veidojumā, arī vēl laika ziņā mums tuvāk stāvošajos Eiropas viduslaikos tajos apgabalos, kur feodālisms bija izveidojies kā plaši attīstīta politiska sistēma, lielākā daļa valstu bija mazas. Protams, senatnē izveidojās arī lielas valstis — Ēģipte, Bābele, Asīrija, Hetītu impērija, Persija, Maķedonija, Romas impērija, kūjās bija jau samērā plaša administrātīvā darbība (provinču pārvaldīšana, armiju organizēšana, satiksmes ceļu ierīkošana, lielāko, sevišķi galvas pilsētu, apgādāšana ar pārtiku, nodokļu ievākšana, Ēģipte un Bābelē arī apūdeņošanas ierīkošana plašos apmēros) un vairāk vai mazāk izveidots . administratīvais aparāts. Tā piem. Romā ar Diokletiāna administratīva jām reformām (3. g. s. beigās) tika izveidota plaša administratīva sistēma uz birokrātiskiem pamatiem. Šinīs valstīs, lai gan pārvaldības vadību vēl arvienu turēja savās rokās valdnieks pats (piem. archaiologi it atraduši dažu lielo valdnieku sarakstīšanos ar provinču pārvaldniekiem), tomēr vairs nepietika ar valdnieka tiešām pavēlēm un norādījumiem, bet bija vajadzīgi normatīvi ai:(i — instrukcijas provinču pārvaldniekiem, reglamenti lielāko iestāžu darba gaitas regulēšanai u. t. 1. Šīs instrukcijas un reglamentus varam uzskatīt kā vecākās administratīvo tiesību normas, un tādas atrodam jau ap 2000. g. pr. Kr. Šīs visvecākās administratīvās tiesības vēl maz izpētītas; bet samērā labi pazīstama Romas impērijas administratīvā iekārta ar viņu rēgulējošām normām. Eiropas tā sauktajos vidus laikos, ap 1000 gadu ilgajā posmā no 5. g. s. beigām (Rietum-Romas valsts bojā eja) līdz 15. g. s. beigām, valsts administrātīvā darbība visumā sašaurinās, administratīvais aparāts kļūst vienkāršāks, sevišķi daudzajās nelie-

3 9

lajās feodālajās valstīs, un līdz ar to arī administratīvās tiesības zaudē savu nozīmi. Nelielajās valstīs administratīvos uzdevumus parasti veica valdnieka galma kalpotāji, valsts tika pārvaldīta kā liela muiža uz privāttiesiskiem pamatiem (patrimoniālā sistēma). Tikai ar 16. g. s., kad feodālisms kā politiska sistēma bija pārspēts un sāka veidoties lielas, centralizētas valstis ar spēcīgu valdības varu, sāk atkal paplašināties administratīvā darbība un veidoties piemērots administratīvais aparāts. Sevišķi 17. un 18. g. s. lielajās absolūtajās monarchijās (piem. Francijā, Prūsijā) redzam plaši izveidotu administratīvo aparātu uz birokrātiskiem pamatiem, kas stipri atgādina Diokletiana birokrātisko administratīvo sistēmu vairāk kā 1000 gadus atpakaļ. 17. un 18. g. s. s. lielās monarchijas jutās jau pietiekoši spēcīgas stādīt sev diezgan plašus uzdevumus, starp citu arī tautas labklājības pacelšanu, un grib to sasniegt galvenā kārtā ar plaši attīstītu policejisku darbību, par ko šāda valsts 19. g. s. pirmajā pusē tika nosaukta par policejisku valsti. Šinīs valstīs atrodam lielu daudzumu reglamentu un instrukciju, kas rēgulē administrācijas darbību, un šos normatīvos aktus varam ieskatīt par mūsu moderno administratīvo tiesību sākumiem; kā redzēsim tālāk, 18. g. simtenī atrodami arī administratīvo tiesību zinātnes pirmsākumi, tanī laikā gan zem policejiskās zinātnei nosaukuma.

Tomēr 17. un 18. g. s. s. administratīvās tiesības (un liekas, arī visas agrākās, atsevišķos laikmetos atrodamās), salīdzinot ar modernajām administratīvajām tiesībām, ir vienpusīgas. No 2. nodaļā pievestās administratīvo tiesību definīcijas redzam, ka modernajām administratīvajām tiesībām ir divas galvenās sastāvdaļas:

1.       Normas, kas nosaka administratīvo organizāciju un noregulē administratīvo darbību, — administratīvo orgānu savstarpējas attiecības un administratīvo amatpersonu tiesisko stāvokli.

2.       Normas, kas nosaka pilsoņu publiskos pienākumus un publiskās tiesības un norēgulē viņu attiecības ar valsti un pašvaldībām.

Policejiskā valstī atrodam tikai administratīvo tiesību pirmo sastāvdaļu, pie kam amatpersonu tiesiskais stāvoklis nebija pietiekoši nodrošināts, jo administratīvās organizācijas priekšgalā, kā augstākais orgāns, atradās valdnieks pats; bet viņam

piederēja absolūta vara, un visi citi administratīvie orgāni bija ctkarīgi no viņa. Individu stāvoklis (izņemot privileģētās kārtas, muižniecību un garīdzniecību) nebija tiesiski nodrošināts, kāpēc bija iespējama administrācijas patvarība, kas piedeva policejiskai valstij to raksturīgo īpatnību, ar ko viņa sevišķi atšķīrās no 19. g. simtenī viņai sekojošās tiesiskās valsts. Ar to nav teikts, ka centrālā jeb augstākā valdība policejiskā valsti būtu atzinusi vai veicinājusi patvarības; nē, zināma uzraudzība, administratīva kontrole un amatpersonu atbildība priekšniecībai pastāvēja arī tad; tomēr patvarības bija iespējamas, tāpēc ka individu pienākumi nebija noteikti ar likumu un viņu tiesības nebija garantētas. Bez tam arī administratīvā kontrole zināmos apstākļos zaudēja savu nozīmi, kā piem. nereti nodokļu lietās: Centrālā valdība vajadzīgās valsts kases (kas tanī laikā vēl nebija šķirta no karaļa kases) ienākuma summas sadalīja pa provincēm vai apgabaliem, un labs bija tas administrators, kas laikā piedzina prasīto summu, nelūkojoties uz to, kādiem līdzekļiem tas bija panākts. Vispār šī laikmeta administratīvai darbībai raksturīgs bija tas, ka šo darbību vadīja ar priekšrakstiem un instrukcijām no centrālo iestāžu kancelejām, un ka administratīvas iestādes vai amatpersonas akti (rīkojumi, pavēles etc.) saistīja tikai adresātus, bet ne amatpersonu.

19. g. simtenī notika pāreja no policejiskas valsts uz tā saukto tiesisko valsti, tomēr tikai lēnām, pakāpeniski, vairāku gadu desmitu laikā. Nemiers ar policejiskās valsts režīmu gan bija stipri izplatīts jau 19. g. s. sākumā, tomēr sabiedrības uzmanība tanī laikā bija ne iikdaudz piegriezta administrācijai un administratīvajām tiesībām, kā valsts iekārtas pamatprincipiem un monarcha varai. Plaši izplatīta bija prasība pēc monarcha absolūtās varas ierobežošanas un konstitūcijas ievešanas; kas attiecas uz pilsoņu tiesisko stāvokli, tad apmierinājās ar nenoteiktas pilsoņu brīvības prasības uzstādīšanu, vai arī ar brīvības un vienlīdzības lozungiem. Tas bija deklarāciju, skaļu lozungu un konstitucionālisma romantikas periods. Sabiedrībā bija izplatīta pārliecība, ka ar konstitūcijas ievešanu iestāsies brīvības un labklājības periods, bet zem konstitūcijas saprata galvenā kārtā monarcha absolūtās varas ierobežojumu likumdošanas laukā un likumu izdošanu tikai ar tautas vēlētu priekšstāvju piedalīšanos un piekrišanu. Tika domāts, ka tauta izvēlēs labākos vīrus kā savus priekšstāvjus un tie izdos tikai labus likumus, ar ko tad būs jau nodrošināta vispārīgas brīvības un

labklājības nodibināšana. Par labo likumu (kufu ari vēl nebija) izvešanu dzīvē un pilsoņu tiesiskā stāvokļa nodrošināšanu daudz nedomāja, tāpēc administrātīvo varu konstitūcionālā valstī atstāja pilnīgi monarcha rokās, un apmierinājās ar pilsoņu brīvību vispārīgo formulu ierakstīšanu satversmēs, pēc franču 1789. g. «Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācijas» parauga. Bet pirmajos gadu desmitos pēc konstitūciju ievešanas ieskati sāka grozīties. Sabiedrība drīz dabūja pārliecināties, ka izdot tik labus likumus, kas visus apmierinātu, nav iespējams, un ja arī likumi ir labi, tad ļoti svarīgs ir otrs uzdevums — šo likumu pareiza izvešana dzīvē. Tāpat pārliecinājās, ka nepietiek ar pilsoņu tiesību deklarācijām, bet vajadzīgi noteikti likumi, kas ieliek šinīs deklarācijās konkrētu saturu; un vēl vairāk: vajadzīgi nevien likumi, kas piešķiv pilsoņiem tiesības, bet arī likumi, kas lietderīgi noregulē viņu pienākumus pret valsti. Beidzot, svarīgākā atziņa, kas sāka izplatīties ap 19. g. s. vidu, bija tā, ka pilsoņiem jādod tiesiski līdzekļi aizstāvēties pret varbūtējām administrācijas patvarībām, nodibinot administratīvas tiesas, kas uz pilsoņu iesniegtu sūdzību pamata pārbaudītu administrātīvo aktu vai vispār administratīvās darbības likumību.

Šinīs apstдkjos. ap 19. g. s. vidu, radās tiesiskas valsts jēdziens. Viens no pirmajiem šo apzīmējumu lieto Roberts Mols (Mohl) savā «Encyklopдdie der Staatswissenscliaften>v 1859. g.. pēc tam Bērs (Bдhr, Der Rechisstaat, 1864. g.), Gneists . (Der Rechtsstaat, 1872. g.) u. c. Lai gan sākumā tiesiskas valsts jēdziens vēl nebija gluži skaidrs, piem. R. Mols vēl jauc kopā valsts tiesisko raksturu un viņas kulturālos uzdevumus10 ), tad tomēr drīz sāka nodibināties ieskats, ka par tiesisku valsti jāsaprot tāda valsts, kur valdības vara ierobežota un valdības darbība ir noteikta ar likumu. Sevišķi Lorencs Steins uzsvēra, ka tiesiskā valstī administrācija raksturojas ar trim principiem: kompetences noteikšanu ar likumu, administrātīvo spaidu līdzekļu ierobežošanu, un, galvenais, rīkojumu padotību likumam, pie kam šī padotība nodrošināma ar sūdzību par nelikumīgu rīkojumu17 ). R. Gneists savukārt aizrādīja, ka tiesisku valsti

“) R. M o h 1, Enzyklopдdie der Staatswissenschaften, 2-te Auflage, 1872. g. 106. un sek. Ipp.

JT ) Salīdz. Dr. Lorenz Stein, Handhuch der Yerwaltungslehre vnd des VerwaHungsrechts, 1870. g., 18. un 19. ]pp. Piem.: Das oberste Prinzip dieses verfassungsmдssigen VerwaHungsrechts ist demnach, dass dieVerord-

raksturo pašvaldības un administratīvo tiesu izveidošana. Ta beidzot nodibinājās pareizais uzskats, ka par tiesisku valsti ir atzīstama tāda valsts, kuļā valsts varas orgānu uzbūve, darbība un savstarpējās attiecības, kā arī attiecības starp valsti, resp. valsts varas orgāniem no vienas puses un pilsoņiem no otras puses — balstās uz tiesiskiem pamatiem un tiek regulētas ar tiesību normām. Visiem valsts varas izpausmes veidiem tiesiskā valstī jābūt tiesiski noregulētiem, tā kā nekāda patvarīga rīcība netiek atzīta un pielaista; bet ja patvarīga un nelikumīga rīcība no valsts orgānu puses notikusi, pilsoņiem jādod rokā tiesiski līdzekļi šo patvarību novēršanai un savu tiesību aizstāvēšanai arī pretim valsts varas orgāniem. Citiem vārdiem, pašai valsts varai tiesiskā valstī jābūt nevis no likumiem nearkarīgai faktiskai varai, beit likumiem padotai, tiesību normām saistītai un noregulētai tiesiskai varai. Šie ieskati nevien tika attīstīti konstitūcionālo tiesību un administrāiīvo tiesību teorētiskajās disciplīnās, bet 19. g. s. otrā pusē pakāpeniski realizēti likumdošanā un pašvaldības un administfatīvās justīcijas izveidošanā. Ar to bija administratīvo tiesību saturā nākusi klāt otra svarīga sastāvdaļa — valsts un individa savstarpējo attiecību tiesiska noregulēšana un pilsoņu publisko tiesību un publisko pienākumu nodrošināšana. Ar to monarcha vara bija tiesiski ierobežota arī administrātīvās darbības laukā un bija ra dīti pamati, uz kuļ-iem varēja izveidoties modernā administratīvo tiesību zinātne.

Kā redzams, tiesiskas valsts raksturīgākās īpatnības: a) valsts orgānu darbības padotība likumam, un b) pilsoņu publisko pienā kurnu un publisko tie-sību noteikšana un no drošināšana ar likumu — nav atkarīgas no tādas vai citādas valsts satversmes vai iekārtas formas. Tāpēc par tiesiskām valstīm vienlīdz tika atzītas visas valstis, neatkarīgi no valsts formas (konstitucionālās un parlamentārās monarchijas un dažādu tipu republikas), ja viņas savā administrātīvajā iekārtā un pilsoņu tiesiskā stāvokļa noregulēšanā vadījās no minētajiem tiesiskajiem principiem No tā mums saprotams arī administrātīvo tiesību stāvoklis modernajā autoritārajā valstī. Mo-

nungnie mit dem Gesetze im Widerspruche stehen darf, soweit ein solchesda ist. Wo sie es dennoch thut, wird diese Unterordnung hergestellt durch die Klage gegen die ungesetzliche Verordnung.

diernā autoritārā valsts ir viens no tiesiskas valsts veidiem. Autoritārā valsts nāk ar vairākiem svarīgiem jauniem principiem attiecībā uz valsts varas pamatošanu, tautas politisko organizēšanu, valsts varas koncentrāciju un uzdevumiem, tautas un valsts ciešo apvienību u. t. 1., un līd.? ar to tiek izvestas attiecīgas pārgrozības (salīdzinot ar agrāko konstitucionālo vai parlamentāro valsti) autoritāras valsts konstitūcijā vai polītiski-tiesiskajā satversmē. Turpretim tā vai sisti esiskās iekārtas daļa, kas ir raksturīga tiesiskai valstij, t. i. administratīvās organizācijas un darbības tiesiskie pamatprincipi un valsts un individuālo pilsoņu savstarpējo attiecīb;tiesiska norēgulēšana. savā būtībā ir palikusi negrozīta. Pār, grozības, kas šinī valstī tiesiskāk iekārtas sastāvdaļā ir notikušas vai notiek, ir pilnīgi saskaņā ar tiesiskās valsts pamatprincipiem un nozīmē tikai valsts un tautas spēju lielāku attīstību un viņu interešu labāku nodrošināšanu. Autoritārā valstī, saskaņā ar paplašinātiem valdības uzdevumiem, tiek labāki un lietderīgāki izveidots administratīvais aparāts. Tiek uzsvērts» administrācijas lietderīga un sekmīga darbība, darbinieku uz, cītība, pienākuma apziņa un atbildība; dažām amatpersonām tiek piešķirta plašāka kompetence un lielāka patstāvība, uzliekot viņām arī lielāku atbildību, bet ne mazākā mērā netiek atzīta vai ciesta kādas patvarīgas rīcības iespēja. Taisni likuma cieņa un autoritāte var tikt ieskatīta par vienu no autoritārās valsts raksturīgām īpatnībām; visi publisko iestāžu darbinieki autoritārā valstī ir likumam padoti likumības sargātāji un par savu darbību likuma priekšā atbildīgi.

To pašu varam teikt par indivīda tiesisko stāvokli autoritārā valstī. Individs autoritārā valstī tiek organizētā veidā iekļauts attiecīgā sabiedriskā grupā un līdz ar to ciešāki pievienots tautai, kā organiska tautas sastāvdaļa. No pilsoņa tiek prasīta lielāka valstiskuma sajūta, lielāka pienākuma apziņa, lielāka centība un aktivitāte savu pienākumu pildīšanā pret tautu un valsti, jo no tautas un valsts labklājības ir atkarīga arī individu labklājība. Individa tiesības tiek atzītas un tiesiski nodrošinātas, pie kam tikai tiek uzsvērta ideja, ka pilsonis baudu savas tiesības ne tikdaudz kā atsevišķs individs. bet vispirmii kārtā kā tautas loceklis un valsts pilsonis. Varētu teikt, ka autoritārā valstī, salīdzinot ar iepriekšējo parlamentāro valsti, ir notikusi pārgrozība pilsoņu tiesību un pienākumu secībā: parlamentārā valstī, un arī 19. g. simteņa li-

berālaja" valsts teorijā , tika uzsvērtas vispirms pilsoņa tiesības, un viņa pienākumi pret valsti — lai gan, protams, netika noliegti — tika nobīdīti otrā vietā; turpretim autoritārā valstī pirmajā vietā tiek nostādīts pilsoņa pienākums pret valsti, un otrā vietā tiesības, kas tā tad arī morāliski tiek pamatotas un attaisnotas ar pildīto pienākumu. Tā tad, autoritārā valstī ir notikusi pārmaiņa publisko tiesību subjektīvajā pusē, nostādot pirmajā vietā pilsoņa tiesisko pienākumu. Tas jāņem vērā arī tiesību teorijai un publisko tiesību disciplīnām, un, aplūkojot pilsoņu subjektīvās publiskās tiesības, vairāk vērības jāpiegriež publiskajiem pienākumiem. ''Vispār jātuvina pienākumi tiesībām, nav jāuzlūko pienākums kā kaut kas pretējs tiesībām, bet gan pareizi jānostāda tiesisks pienākums kā subjektīvo tiesību nepieciešama sastāvdaļa. Šādu viedokli es esmu aizstāvējis jau agrāk, aizrādot, ka publisko tiesību novadā nereti tiesības un pienākumi ir cieši saistīti kopā, tāpēc ka tiesības ir piešķirtas ne tikdaudz personīgās, kā vispārības interesēs. Tā piem. kādā savā rakstā 1931. g. esmu izteicies sekosi18 ): «Šāds ieskats (ka tiesības atdalītas no pienākuma un izlietojamas pēc attiecīgā tiesību subjekta ieskata) tomēr nav gluži pareizs. Viņš nav arī patstāvīgi radies valsts jeb publisko tiesību laukā, bet pārnests uz turieni no vecākā privāto tiesību lauka. Šinī laukā (civiltiesībās, tirdzniecības tiesībās, piem. dažādos līgumos) gan tiesības un pienākumi stāv viens otram pretim, savstarpēji kompensējas nn izslēdzas, un katra kontrahenta tiesība šinīs tiesiskajās attiecībās ir patiešām viņa privāta subjektīva tiesība, ko viņš var savās interesēs izlietot vai neizlietot. Šos jēdzienus par tiesībām un pienākumiem esam paraduši pārnest no privāto tiesību lauka ari uz publisko tiesību lauku, bet šāda jēdziena pārnešana šinī gadījumā nav pamatota. Publisko tiesību laukā ļoti bieži tiesības tiek izlietotas, un pēc šo tiesību būtības tā arī jāizlieto, nevis savās personīgās, bet vispārības interesēs; un tāpēc saprotams, ka publisko tiesību laukā tiesība var būt, un ļoti bieži ir, saistīta ar pienākumu. Piem. publisko tiesību laukā tik parastā amatpersonas tiesība uz amatu vai tiesība uz kompetenci patiesībā

,f ) Sk. K. D i š 1 ē r s, «Balsošanas tiesība un pienākums», «Tieslietir Ministrijas Vēsināsi» Nr. 6.—?., 193i. g. lpp. 217—218.

ir tiesība uz pienākuma pildīšanu, vai tiesība uz kalpošanu valstij šim amatam noteiktā īpatnējā kārtībā.> Līdzīgā kārtā varētu teikt, ka piem. kafa klausības pienākums ir reizē arī tiesība uz šī goda pilnā pienākuma pildīšanu; un nodokļu pienākums ir reizē arī tiesība uz šī likumīgā pienākuma pildīšanu. Šķiet, viens no autoritārās valsts uzdevumiem ir politiski paidagцģisks uzdevums: padziļināt un nostiprināt pilsoņu tiesisko un valstisko apziņu tiktāl, lai apzinīgs pilsonis ar lepnumu teiktu: man ir tiesība uz mana likumīgā pienākuma pildīšanu pret tautu un valsti.

Kā jau minējām, administratīvā darbība autoritārā valstī tiek paplašināta un lieiderīgi izveidota; tiek attīstīta tā sauktā sociālā likumdošana; tiek radīti jauni sabiedriskās pašvaldības •orgāni (kameras); valsts saimnieciskās stiprināšanas nolūkos valsts organizējošā un regulējošā darbība iespiežas arī saimnieciskajā laukā, neierobežojot tomēr privāto iniciatīvu un aktivitāti. Līdz ar administratīvās darbības paplašināšanu un administratīvās organizācijas lietderīgāku izveidošanu attīstās un paplašinās arī administratīvās tiesības, tomēr pēc būtības uz tiem pašiem pamatiem, kā līdzšinējā tiesiskā valstī, t. i. atzīstot pilnā mērā likuma cieņu un autoritāti, nostādot administratīvo darbību zem stingriem likuma noteikumiem, un nosakot un nodrošinot pilsoņu publiskos pienākumus un publiskās tiesības ar likumu. Bet autoritārās valsts jaunie principi, sevišķi valsts un tautas ciešā kopība un nacionālo interešu nostādīšana pienācīgā .augstumā, tāpat arī administratīvo amatpersonu atbildības pastiprināšana, pilsoņu organizētās pašdarbības veicināšana un valstiskuma un pienākuma apziņas pacelšana, — piedod administratīvajām tiesībām autoritārā Talstī jaunu raksturīgu nokrāsu. To, ko vācu administrātīvists L. Kцhlers saka par vācu administratīvajām tiesībām jaunajā Vācijas valstī: «Deutsches Verwaltungsrecht muss dem deutschen Volke dienen … es muss lebensnah sein… es muss einfach sein nach Aufbau, Inhalt und Sprache … Deutsches Verwaltungsrecht muss volkstьmlich sein…»19 ), var lielā mērā attiecināt uz administratīvajām tiesībām citās autoritārās valstīs. Gribētos ieikt, ka administratīvās tiesības autoritārā valstī var tikt ieskatītas kā valdības nā-

le ) Sal. L. von. K o h 1 e r, Grundlehren des deutschen Verwaltungsrechts, 1935. lpp.

eionālās politikas (šī vārda plašākā un labākā nozīmē) ievērojams ierocis. Ja dēmokratiskā konstitucionālā un parlamentārā valstī pirmajā vietā tiek nostādītas konstitucionālās tiesības, tad autoritārā valstī šo vietu ieņem administrātīvās tiesības. Tāpēc jāpiekrīt L. Kohleram, ka autoritārā valstī administratīvām tiesībām jākalpo tautai, jābūt tuvām tautas dzīvei un vienkāršām savā uzbūvē, jābūt nācionālām. Un tāpēc varam cerēt, ka attīstoties tālāk uz tiesiskā valstī izveidotiem pamatprincipiem, bet padziļinot, paplašinot un padarot bagātāku idejisko un principiālo saturu ar autoritārās valsts jaunajiem principiem, administrātīvās tiesības autoritārā valstī sasniegs jaunu uzplaukumu, un līdz ar to attīstīsies arī administrātīvo tiesību zinātne.

5.Administratīvās tiesības kā publisko tiesību nozare.

Eiropas kontinentālo valstu tiesību teorijā un līdz ar to objektīvajās tiesībās tiek atzīta un uzturēta atšķirība starp privātām un publiskām tiesībām. Ja publiskās administrācijas novadā ietilpinām visu to darbību, ko valsts un pašvaldības publiskās iestādes veic vispārības interesēs, tad šinī novadā atrodam ir publisko, ir privāttiesību normas kā šīs plašās un daudzpusīgās darbības rēgulētājas. Piem., būvējot dzelzceļu, ministrijas ēku, valsts skolu u. t. 1., valdība slēdz daudz un dažādus līgumus ar uzņēmējiem, piegādātājiem, strādniekiem saskaņā ar privāto tiesību normām. No otras puses, koncesionēli uzņēmumi un privātas iestādes, kas kalpo vispārības vajadzībām (privāts dzelzceļš, privāta skola) darbojas pēc privāto tiesību normām, bet ir padoti valsts uzraudzībai un dažām publisko tiesību normām, kas garantē šādu iestāžu apmierinošu darbību un viņu lietotāju tiesības. — Administrātīvo tiesību zinātnē administrātīvās tiesības tiek aplūkotas kā zin āms publiski tiesisku normu komplekss. Tāpēc administrātīvistam vajaga pieņemt kādu noteiktu kritēriju publisko tiesību normu atšķiršanai no privātajām.

Privāto un publisko tiesību atšķirības problēma ir radījusi daudzas un dažādas teorijas, kas rāda, ka šī atšķirība nebūt nav viegli un vienkārši konstatējama. Angļu jurisprudence šo atšķirību nemaz neatzīst, un piem., slavenais 19. g. s. angļu jurists Ost i n s (J. Austiņ) taisni saka, ka šadai atšķirībai nav pie/tie

koša pamata. Tikai tie modernie angļu juristi, kas vairāk vai mazāk seko kontinenta tiesību teorijai, kā piem., profesors T. E. H o 11 a n d s, atzīst šo atšķirību, bet aizrāda, ka. angļu jurisprudence to neatzīst'-0 ). Mēs šo angļu viedokli un tā izskaidrojumu atzīmēsim drusku vēlāk, bet pirms lūkosim vienoties par publisko un privāto tiesību atšķirības kritēriju. Nemēģināsim aplūkot visas pazīstamās teorijas par šo atšķirību (tas ir citas disciplīnas — tiesību teorijas — uzdevums); atzīmēsim tikai pāris teorijas, kuras ir spējīgas dot mums nepieciešamo noteikto kritēriju.

Publiskās un privātās tiesības var atšķirt vai nu pēc attiecīgo tiesību normu satura, vai arī pēc regulējamo tiesisko attiecību subjektiem. Pazīstamākā teorija, kas publisko un privāto tiesību atšķirības kritēriju meklē saturā, ir vācu jurista Dernburga teorija. Šis kritērijs ir interese, kas saistās ar normas saturu: ja tiesību norma ar savu rēgulējošo saturu kalpo atsevišķu personu interesēm, viņa pieder privātajām tiesībām, ja vispārības interesēm, tad viņa pieskaitāma publiskajām tieķībām2 ’)- ,

Šī teorija visuma liekas pareiza un daudzos gadījumos viegli pielietojama, tomēr pie rūpīgākas pārbaudīšanas izrādās neapmierinoša. Piem., ja privātpersona slēdz darba līgumu vai īpašuma iegūšanas līgumu ar otru privātpersonu saskaņā ar attiecīgajām tiesību normām, tad gan būs darīšana tikai ar privātajām interesēm. Bet ja šādus pašus līgumus slēdz valsts vai pašvaldības ar privātpersonām, tad redzams, ka darīšana ne vairs ar privātpersonas interesēm vien, bet arī ar valsts vai pašvaldības interesēm un tā tad vispārības interesēm. Cits piemērs: mūsu agrārreformas likums. Šis likums pārkārto privātīpašuma tiesības uz zemi un dod privātpersonām tiesību iegūt zemi no Valsts zemes fonda, tā tad liekas rēgulējam tiesiskas attiecības, kas saistītas ar privātām interesēm. Bet šis pats likums rada veselu rindu publisku iestāžu (zemes ierīcības komitejas) un no-

!0 ) Salīdz. T. E. Holland, The Elements of Jurisprudence, tenth Edition, 1908, 12t.—122. Ipp., kur šī atšķirība atzīmēta, un 356. lpp. (13. izd. 1924 g. — 367. 1pp.): The conception of public, a's opposed to private law, is due to the Romans, who «ay of it: ad statum rei Romanae spectat… With this extended meaning the phrase has been accepted, and is in daily use, in tbe legal speculation and practice of the continent of Europe, but unfortunately finds no equivalent in our insular legal terminology.

*<) Salīdz. G. F. Šršeņēvičs, Obščaja teorija prava, 522. lpp.

regulē viņu darbību; beidzot šī likuma izdošanu prasīja valsts intereses un viņš arī patiešām ir izdots visas valsts interesēs, bet ne privātpersonu interesēs. Kur tad šo svarīgo likumu pieskaitīsim — publiskajām vai privātajām tiesībām? — Protams, ka tik plašā likumā, kāds ir agrārreformas likums, var būt ietvertas kā publisko, tā arī privāto tiesību normas, un nosakot normu piederību (publisko vai privāttiesību novadam) pēc tiesisko attiecību subjektiem, mēs patiešām atradīsim mūsu agrārreformas likumā kā publisko, tā arī privāto tiesību normas. No šiem pāris piemēriem redzam, kaDernburga uzstādītā interešu teorija nedod mums drošu kritēriju publisko un privāto tiesību atšķiršanai. Un tas ir arī saprotams, jo pati tiesiskā iekārta ar visām viņā ietilpstošām tiesību normām pastāv kā vispārības, tā arī privātās interesēs; tā piem., normas, kas nosaka valsts iekārtu, un pat starptautiskās tiesības, kas palīdz uzturēt mieru un labas attiecības valstu starpā, pastāv ne tikai vispārības, bet arī atsevišķu personu interesēs; savukārt normas, kas atrodas civīlkodekā, tā tad jau no paša likumdevēja noteiktas par privāttiesībām, pastāv ne tikai privātpersonu, bet arī vispārības interesēs22 ).

Teoriju, kas šķiro publiskās un privātās tiesības pēc subjektiem, mēdz atvedināt no romiešu jurista Ulpiana, kufa pazīstamā formula atkārtota ī>igestās: Publicum ius est quod ad statum rei Romanae spectat, privatum quod ad singulorum utilitatem. Tomēr šinī ziņā Ulpiana formula nav pietiekoši skaidra un noteikta; subjektu teorijai par laibu runa gan formulas pirmā daļa, jo status nozīmē tiesību subjekta tiesisko stāvokli; tā tad formulu: «publicum ius est quod ad statum rei Romanae spectat» varētu saprast tādējādi, ka publiskās! tiesības ir tās, kas noregulē ar Romas valsti (kā tiesību subjektu) saistītās attiecības. Turpretim formulas otrā daļa jau runā par atsevišķo personu interesēm (kas tām noderīgs), un šis interešu viedoklis kļūst vēl skaidrāki redzams formulas turpinājuma:

5a ) Sal. arī Eh-, L. Spiegel, Die Verwaltungsrechtswissenschaft, Leipzig, 4909, lpp. 145; Denn es ist klar, dass, wenn ьberhaupt ein Zweifel besteht oder bestehen kann, ob eine Sache dem 'цffentlichen Recht angehцrt oder Tiieht, das цffentliche Interesse niemals ganz fehlt. Vielmehr zeigen sich hier Einzel — und Kollekьvjnteressen in eigentьmlicher Weise miteinander verbunden und es ist oft bloss ein dialektisches Kunststьck, die einen oder anderen Interessen als die entscheidenden hinzustellen.

sunt enim quaedani publicē utilia, quaedam privatim. Tāpēc arī Ulpiana teorija par publisko un privāto tiesību atšķirību savā būtībā jāieskata par interešu teoriju, kūjai tomēr pievienojas viedoklis (gan \ēl nenoskaidrots) par tiesību subjektu statusu atšķirību. Šinī ziņā interesanti pievest franču jurista Planjola (PlanioĻ Traitē eiementaire de droit civil, t. I) teoriju, kas it kā pārņēmis Ulpiana teoriju, bet to papildinājis un noteiktāki formulējis. Pēc Planjola, publiskās tiesības noregulē to personu rīcību, kas darbojas vispārības interesēs uz valsts augstākās varas tieša vai netieša pilnvarojuma pamata, bet privātas tiesības noregulē privātpersonu darbību savās personīgās interesēs23 ), šinī teērijā redzam jau pilnīgu tiesību subjektu un interešu kombināciju: publisko tiesību novadā tiesību subjekti ir valsts pati un viņas orgāni vai valsts augstākās varas pilnvarotās amatpersonas, un šo subjektu darbības objekts ir vispārības intereses:, turpretim privāto tiesību novadā tiesību subjekti ir privātpersonas, un viņu darbības objekts indivīdu personīgās intereses. Apvienojot abus šos kritērijus. Planjola teorija laikam centusies pēc noteiktības, bet taisni interešu kritērija pievienošana šo noteiktību vājina. Intereses (vispārības vai privātās) varbūt var noderēt par labu kritēriju no kāda morāliska, politiska vai kulturāla viedokļa, bet juridiskā ziuā, kā jau redzējām, intereses par noteiktu kritēriju nevar derēt, jo visām tiesībām ir individuāli-sabiedrisks vai sabiedriski-individuāls raksturs, un visa tiesiskā iekārta pastāv tikpat vispārības interesēs, kā privātās interesēs.

Tāpēc rodas jautājums: vai nav lietderīgāki atlaist interešu kritēriju pavisam nost, un paturēt Ulpiana un Planjola teorijās tikai to dalu, kas attiecas uz tiesību subjektiem; citiem vārdiem: vai nav iespējams publisko un privāto tiesību noteikšanai iztikt vienīgi ar tiesību subjektu kritēriju? Savās administratīvo tiesību kursa lekcijās es jau vairāk gadus esmu nostājies uz tā viedokļa, ka tas ir iespējams, un esmu mēģināji« šķirot publiskās un privātās tiesības vienīgi pēc tiesisko attiecību subjektiem, atrodot a) ka tas ir tīri juridisks kritērijs; b) ka viņa pielietošana ir vienkārša un dod noteiktus rezultātu*. Ar gandarījumu konstatēju, ka taisni uz šāda viedokļa nostājies arī angļu jurists prof. T h. Hollends. tāpēc pievedu

-3 ) Salidz. G. F. Š e r šeijl* v ič s. Obščaja teorija prava. 523. Ipp.

viņa ieskata raksturīgāko daļu24 ). «When both of the persons with whom a right is connected are private persons, the right also is private. When one of the persons is the State, while the oder is a private person, the right is public. From this division of rights there results a division of Law, as the definer and protector of Rights, which, when they subsist — (1) Between subject and subject, are regulated by Private law, (2) When between subject and State, by Public law.»

Kā redzams, prof. Th. Hollends nosaka objektīvo tiesību (La.w) atšķirību pēc subjektīvo tiesību (Rights) atšķirības, kas (subjektīvās tiesības) pastāv starp tiesību subjektiem. Es šinī gadījumā subjektīvo tiesību vietā lieku starp tiesību subjektiem pastāvošās tiesiskās attiecības. Bez tam, pievestā prof. Th. Hollenda koncepcija ir par šauru, tā neietver sevī visas publiskās tiesības un tāpēc ir papildināma galvenā kārtā tādējādi, ka publiskās tiesības ir arī tās, kas rēgulē attiecības starp valstīm kā tiesību subjektiem (un ne tikai attiecības starp valsti un individiem vai pavalstniekiem, kā pievestajā vietā min Th. Hollends).

Uz pievesto apsvērumu pamata varam pieņemt sekošu koncepciju publisko un privāto tiesību atšķirības noskaidrošanai. Privātās tiesības (objektīvā nozīmē) ir normas, kas rēgulē attiecība.? starp privātam fiziskām vai juridiskām personām kā tiesību subjektiem; publiskās tiesības (objektīvā nozīmē) regulē attiecības starp valstīm un citām publiskām juridiskām personām (piem., pašvaldībām), vai arī starp šīm publiskajām juridiskajām personām vienā un individiem jeb privātpersonām otrā pusē. Pēc šīs koncepcijas ir viegli atšķirt tā sauktās ārējās jeb starptautiskās (starpvalstiskās) publiskās tiesības, kas rēgulē attiecības starp valstīm kā tiesību subjektim, un iekšējās publiskās tiesības, kas parasti tiek iedalītas valsts (jeb konstitucionālajās), administratīvajās, procesuālajās un kriminālajās tiesībās. Iekšējās publiskās tiesībās viens no tiesību subjektiem mēdz būt valsts pati, un otrs tiesību subjekts vai nu kāda publiska juridiska persona (piem. pašvaldība), vai arī kāda privātpersona vai privātpersonu grupa, kā to parasti redzam konstitucionālajās, administratīvajās, procesuālajās un kriminālajās tiesības. Lielākā dažādība tiesiskajās attiecībās un tā tad arī

2 ‘) Skat. Th. E. Holland, The Elements of Jurisprudence, tenth Edition, Oxford, 1908., 122 1pp. . ,

tiesību subjektu kombinācijās parādās taisni administratīvo tiesību novadā: te atrodam tiesiskas attiecības starp valsti un privātpersonām vai individu grupām, starp pašvaldībām (vai citām publiskām juridiskām personām, piem., kamerām, slimo kasēm u. t. 1.) un privātpersonām, starp valsti un citām publiskām juridiskām personām (pašvaldībām, kamerām, slimo kasēm u. t. 1.), un starp pašām šīm dažādām valsts iekšienē atrodamām publiskām juridiskām personām savā starpā. Beidzot, pastāv tiesiskas attiecības arī starp dažādiem valsts orgāniem vai iestādēm, ja tos arī ieskatām par tiesību subjektiem. (Šo jautājamu noskaidrosim nodiajā par tiesību subjektiem administratīvo tiesību laukā.)

Publiskās tiesības tā tad iedalās vairākās nozarēs, un gandrīz visām tām ir sava diezgan gara vēsture, kuras pirmsākumi sniedzas nevien līdz Romai un klasiskās Grieķijas valstīm, bet vēl tālāk atpakaļ līdz senajai Ēģiptei un Bābelei. Kuj-a no šīm nozarēm vecāka, grūti teikt, jo viņu attīstībai nav bijusi vienmērīga. Mūsu laikos tomēr varam runāt par vecākām un jaunākām publiskām tiesībām. Relatīvi vecākās publisko tiesību nozares ir krimināltiesības un procesuālās tiesības, un jaunākās

—     administrētivas un konstitucionālās tiesības. Kā jau iepriekšējā nodaļā atzīmējām, jauno administratīvo tiesību sākumi meklējami 17. un 18. g. simteņos, kad apvienotā un stiprinātā valsts vara (pēc politiskā feodālisma galīgas likvidēšanas) veidoja jaunajiem valsts uzdevumiem piemērotu administratīvu aparātu, ku?a organizācijas noteikšanai un darbības regulēšanai tika izdots liels daudzums dažādu normātīvu aktu, gan tieši no absolūtā valdnieka paša vai viņa vārdā, tā tad normātīvi akti ar likuma nozīmi un spēku, gan arī valdnieka uzdevumā vai pilnvarojumā no centrālās valdības dažādu reglamentu, instrukciju u. t. 1. veidā. Vēl jaunāka publisko tiesību nozare ir modernās konstitucionālās tiesības, kas izveidojās tikai 19. g. simtenī. Bet arī administratīvās tiesības savu īsto nodibināšanu, attīstību un moderno veidojumu pieredzēja tikai 19. g. simtenī, tā kā administratīvās tiesības un konstitucionālās tiesības pašlaik ir jaunākās publisko tiesību nozares. Un abām šīm svarīgajām tiesību nozarēm ir arī cieši sakari savā starpā, tik cieši, ka pat nav viegli novilkt starp tām skaidri noteikti! robežu.

Nav gluži bez pamata doma, ka konstitucionālās tiesības atspoguļo valsts statiku, bet administratīvās* tiesības —

valsts din arniku; citiem vārdiem, konstitucionālas jeb valsts tiesības nosaka valsts iestāžu organizāciju, tā tad iz viņām iepazīstamies ar valsts aparātu miera stāvoklī, it kā ar valsts juridisko modeli (statika); turpretim administratīvās tiesības noregulē šo iestāžu darbību, tā tad administratīvajās tiesībās redzam valsts aparātu viņa darbībā jeb kustībā (dinamika). Visumā uz šāda viedokļa nostājas pazīstamākais no vācu administrātīvistu vecākās paaudzes, Otto Maijers, pēc kuļ-a ieskata valsts tiesībām jānosaka valsts iestāžu organizācija, un administratīvajām tiesībām jānorēgulē attiecības starp valsti un pilsoņiem (bet tiesiskās attiecības rodas no valsts iestāžu un pilsoņu darbības, tā tad no dinamikas). Tomēr šāds valsts un administratīvo tiesību sadalījums nebūt nav vispār pieņemts Vācijā pašā, un vēl mazāk citur. Vairāk izplatīts ir Francijā pieņemtais sadalījums, pēc kura iekšējās publiskās tiesības tiek sadalītas konstitūcionālās tiesībās, kas nosaka valsts augstāko orgānu uzbūvi un kompetenci un likumdošanas orgānu darbību, un administratīvajās tiesībās, ka1 » nosaka administratīvo orgānu uzbūvi un darbību. Šī publisko tiesību nozapi norobežošana nav vairs saistīta ar valsts statiku vai dinamiku, bet sadalījums izvests pēc valsts orgāniem: konstitūcionālās tiesības nosaka valsts augstāko — sevišķi leģislātīvo orgānu uzbūvi un darbību, un administratīvās tiesības — administratīvo orgānu uzbūvi un darbību, tā tad abās šinīs nozarēs atrodam ir statiku, ir dinamiku. Loģiski te pieslienas trešā iekšējo publisko tiesību nozare — procesuālās tiesības, kas tāpat attiecas uz noteiktiem vakts orgāniem — tiesām, nosakot šo iestāžu iekārtu un darbību. Atsevišķu stāvokli ieņem ceturtā iekšējo publisko tiesību nozare — kriminālās tiesības, kuj*u īpatnējā rakstura noskaidrošanu atstāsim kriminālistiem.

Saskaņā ar minēto franču jurisprudences viedokli lūkosim arī mēs norobežot mūsu administrātīvo tiesību novadu un pieskaitīsim administratīvajām tiesībām tās tiesību normas, kas nosaka valsts administratīvo iestāžu (t. i. valsts iestāžu, atskaitot likumdevējas un tiesu iestādes.) organizāciju un darbību, publiskās pašvaldības iestāžu organizāciju un darbību, kā arī pilsoņu publiskos pienākumus un tiesības un viņu attiecības ar valsti un publiskās pašvaldības organizācijām.

Atzīmēsim šinī sakarībā vēl vienu jautājumu. Dažreiz tiek minētas vispārējās un speciālās jeb atsevišķas valsts tiesības un tāpat vispārējās un speciālās (jeb atsevišķās valsts) adiministrā-

tīvās tiesības, pie kam zem pēdējām (i i. sociālām jeb atsevišķām) tiek saprastas tieši kādas noteiktas valsts, piem., Latvijas, valsts vai administratīvās tiesības. Tāda šķirošana nav pamatota. Var gan būt vispārīgā un speciālā jeb atsevišķā valsts vai administratīvo tiesību zinātne, turpretim pašas tiesības, kas, kā zināms, ir pozitīvo tiesību normu komplekss, var būt tikai speciālas vai atsevišķas, t. i. kādas noteiktas valsts konstitucionālās vai administratīvās tiesības. Vispār tiesības objektīvā un pozitīvā nozīmē ir katrai valstij savas, bet kādu vispārējo valsts, administratīvo, procesuālo u. t. 1. tiesību, kas tā tad attiektos uz visām valstīm — nemaz nav. Protams, ir gan modernajās kultūras tautu, sevišķi Eiropas, valstīs un viņu tiesību sistēmās daudzi līdzīgi un pat stipri vienādi tiesiski institūti, ikas izskaidrojams ar kopējiem kultūras pamatiem: un tādi līdzīgi, tā tad zināmā mērā kopēji, tiesiski institūti ir atrodami visās tiesību nozarēs, arī valsts un administratīvajās tiesībās. Tāpēc var gan lietot apzīmējumu: salīdzināmās administratīvās tiesības, zem kurām sapratīsim uz tādiem līdzīgiem vai savos pamatos un būtība kopējiem tiesiskiem institūtiem attiecināmas administratīvo tiesību normas, kas ņemtas no vairākām valstīm: tāpēc ir iespējama arī salīdzināmo administrātīvo tiesību zinātne, kuras uzdevums ir pētīt tādus līdzīgus vai vairākām valstīm kopējus administratīvo tiesību institūtus.

jau minējām, ka angļu jurisprudencē valdošais ieskats neatzīst tiesību iedalīšanu privātās un publiskās tiesībās. Lai saprastu šīs parādības cēloni, jāiegaumē, ka tiesību duālismu Eiropas ikontinenta valstīs ir radījuši galvenā kārtā divi cēloņi: 1) romiešu tiesību recepcija, kur (romiešu tiesībās) šis duālisms jau bija atzīts, un 2) monarchiskā absolūtisma iekārta, kas nostādīja absolūto monarchu pāri visiem citiem tiesību subjektiem, un līdz ar to nošķīra atsevišķi, kā publiskās tiesības, visas tās normas, kas tā vai citādi bija saistītas ar monarchu. Tā saprotams, ka jaunās publiskās tiesības 17. un 18. g. s. s. monarchistiskajās valstīs bija galvenā kārtā administratīvās tiesības, jo valsts pārvaldība atradās monardha rokās. '

Anglijā neviens no šiem cēloņiem nepaguva izveidot savu ietekmi tiktāl, lai radītu pamatu atsevišķai publisko tiesību sistēmai25 ). ‘ '

») Sk. Dr. H. Kr.ahke, Die lehre. der Rechtssouveriinitāt, 1906. *+ lpp.; 64. un sek. Ipp. ’

Jau agri, 12. g. simtenī, spēj īga un darbīga ķēniņa Indriķa II laikā, Anglijā tika noorganizēta visas valsts mērogā kopsakarīga tiesu sistēma, kas pielietoja (un pielietojot nostiprināja ua izveidoja tālāk) savas pašas nācionālās tiesības, tāpēc nebija nekāda vajadzība pēc romiešu tiesībām, kas šinī laikā sāka no Italijas izplatīties Rietumeiropas kontinenta valstīs. Bez tam, j ar 13. g. simteņa beigām Anglijā nodibinājās parlaments, kas : "neļāva izveidoties karaļa absolūtajai varai. Gan jau no šī paša laika Anglijā sāka veidoties it kā divas tiesību sistēmas uz citiem pamatiem, proti, pēc tiesību izcelšanās, un vēl tagad angļu jurisprudencē tiek atzīts tiesību iedalījums divās lielās nozarēs

—    Common law, un Statute law. Common law sastāv no iera2 dūma tiesībām un tiesu darbības precedentiem, ' Statute law — no likumdošanas kārtībā izdotiem normatīviem aktiem (likumiem). Bet abas šīs tiesību nozares ir vienādi autoritatīvas un ' pilnīgi līdzvērtīgas viena otrai. Abas kopā tās sastāda vienu nacionālo tiesību sistēmu, kas tiek pielietota un tā tad spēkā uzturēta no vienas vispārējo nacionālo tiesu sistēmas. Tādējādi Anglijā jau no 12. g. simteņa veidojās viena nacionālo tiesību sistēma, nodibinājās tiesību cieņa un autoritāte; var teikt: praktiskā attīstības gaitā izveidojās tiesību suverenitāte.

No šī ievērojamā fakta kļūst saprotams, kāpēc angļu jurisprudence līdz pēdējam laikam negribēja atzīt kontinentā valstu administrātīvās tiesības par īstām tiesībām. Rodas jautājums: vai tad Anglijā nav administrātīvo iestāžu un tiesību normu, kas norēgulē šo iestāžu organizāciju un darbību? Protams, ka ir; no mūsu viedokļa tā tad Anglijā ir tādas pašas administrātīvās tiesības, kā kontinenta valstīs, un mums liekas, ka angļu juristiem vajadzētu atzīt to pašu. Bet angļu viedoklis kļūst saprotams, ja iegaumējam, ka viņš radies jau 18. g. simtenī; toreiz patiešām kontinenta valstu (sevišķi pazīstamāko no tām, Francijas un Prūsijas) administrātīvās tiesības nevarēja pielīdzināt angļu tiesībām, tās nebija ne «common law», ne «statute law», un galvenais: tās netika pielietotas tiesās, bet vienīgi administrātīvās iestādēs, jo administrātīvās lietās nevairējai griezties ar sūdzību vispārējās tiesas. Arī vēl 19. g. simtenī angļa juristu viedoklis par kontinenta valstu adininisirāfīvajām tiesībām bija zināmā mērā pamatots, jo arī tad vēl kontinenta valstīs nevarēja administrātīvajās lietās griezties ar sūdzību vispārējās tiesās, kā tas bija iespējams Anglijā, bet atsevišķās iestādēs, kuj-as gan tikai sauktas par administratīvām tiesām, bet

5 5

pēc angļu ieskata nebija īstas tiesas. Francijā tādas administratīvās tiesas parādījās jau 19. g. simteņa sākumā, citās kontinenta valstīs viņas sāka izplatīties tikai ap 19. g. simteņa otro pusi. No formālās puses patiešām šīs administratīvās tiesas, it sevišķi Francijā, bija pieskaitītas administratīvām iestādēm; bez administratīvo sūdzību caurskatīšanas tās nodarbojās arī ar īstām administratīvām lietām, viņu locekļiem trūka tiesnešu neatkarības un t. 1. Tāpēc angļu juristiem vēl arvienu bija zināms pamats teikt: angļu tiesības, kas attiecas uz administratīvām iestādēm un to darbību, ir īstas tiesības, jo par administratoru nelikumīgu rīcību var iesniegt sūdzību vispārējā tiesā, tā tad šīs tiesības (t. i. angļu administratīvās) ir padotas īstu tiesu apsardzībai, jo iiek atzītas un lietotas no šīm tiesām; turpretim kontinenta valstu administratīvās tiesības nav īstas tiesības, jo sūdzību administratīvās lietās var iesniegt tikai speciālās administratīvās tiesās, kas nav īstas tiesas. Kā redzams, angļu juristu formālais tiesību kritērijs ir vienkāršs: īstas tiesības ir tās, ko pielieto vispārējās tiesas. Pēc šī kritērija iznāca, ka arī vēl 19. g. simtenī Eiropas kontinenta valstu administratīvās tiesības nav īstas tiesības. — Interesanti atzīmēt, ka angļu viedoklis par administratīvajām tiesībām un administratīvo justiciju bija labi pazīstams arī vācu liberālajiem juristiem ap 19. g. simteņa vidu, un ar to izskaidrojas, ka Vācijas tā sauktā Frankfurtes satversme IS'49. gadā noliedza administratīvās tiesas un noteica, ka visas sūdzības par tiesību pārkāpšanu, tā tad arī administratīvās lietās, ir iesniedzamas vispārējām tiesām.26 ) Ja šī satversme būtu izvesta dzīvē un kādu laiku pastāvējusi, tad angļu un vācu jurisprudences ieskati par administratīvajām tiesībām būtu stipri tuvinājušies. Bet Frankfurtes satversme nemaz netika izvesta dzīvē, un 19. g. simteņa otrā pusē vācu valstis viena pēc otras sāka ievest atsevišķas administratīvās tiesas. Tāpēc saprotams, ka angļu noliedzošais viedoklis attiecībā uz administratīvajām tiesībām sastopams, piem., vēl ievērojamā angļu valststiesībnieka A. V. D a i s i (Dicey) pazīstamā darbā «Introduction to the Study of the Law of the Constitution» vecākajos izdevumos (pirmais izd. 1885. g.), pie kam Daisi sevišķi uzsver, ka kontinenta valstu administratīvās tiesības balstoties uz idejām, kas svešas angļu jurisprudencei, un sevišķi neesot sa-

se ) Verfassung des deutschen Reichs, vom 28. Mдrz 1849., Art. 182. «Die "Verwaltungsrechtspflege hцrt auf: ьber alle Rechtsverletzungen entscheiden

die Gerichte. Der Polizei steht keine Strafgerichtsbarkeit zu.»

vienojamas ar angļu ideju par tiesību augstāko varu (the mie of law, kas apzīmē apmēram to pašu jēdzienu, ko modernajā kontinenta valstu jurisprudencē pazīstamais termins: tiesību suverenitāte).27 ) Tomēr Daisi darba jaunākajos izdevumos redzams jau citāds ieskats: vēl arvienu Daisi atzīst, ka kontinenta administratīvo tiesību ideja ir sveša angļu rule of law idejai, bet viņš atzīst arī, ka pateicoties juristu darbībai un administratīvās justīcijas attīstībai īstas jurisdikcijas virzienā arī pašas administratīvās tiesības ir evolucionējušas un tagad var tikt ietilpinātas modernas tiesiskas valsts tiesību sistēmā.28 ) Šis viedoklis. kā redzams, ir jau stipri izlīdzinošs, un tāpēc saprotams, ka modernie angļu jimsti-publicisti (Aivers Džennings, Robsons u. c.) visumā ir atkāpušies no angļu jurisprudences tradicionālā viedokļa un aplūko jaiu administratīvās tiesības kā īstas tiesības, kiifām, šķiet, arī angļu jurisprudencē tiks ierādīta pienācīga vieta. Savā 1931. g. publicētajā darbā «Principles of Local Government’ Law» Džennings analizē Daisi viedokli (29. un sek. lpp.), atrod to par šaurumi nepamatotu un nonāk pie slēdziena, ka nav iespējams noliegt administfatīvās tiesības Anglijā pašā: To deny that England possesses an administrative law in this sense is therefore impossible. Kādā citā, divus gadus vēlāk publicētā darbā, Džennings'jau bez atsaukšanās uz Daisi raksturo administratīvās tiesības visumā tāpat, kā tas ir parasts kontinenta valstu jurisprudencē, un ir interesanti pievest dažas rindas no šī raksturojuma, ko var ieskatīt jau kā modernās angļu jurisprudences viedokli: Administrative Law is the la,w relating to the Administration. It determines the organisation, powers, and duties of administrative authorities Where the political organisation of the country is highly developed, as it is in England, Administrative Law is a large and important branch of the law. It includes the law relating to the civil service, local governement law, the law relating to public utility

S7 ) Salīdz. A. W. D i ce_y, Introdiiction to the Study of the Law of the Constitution, 8. Edition, 1915. (šis izdevums vairākas reizes atkārtots arī vēlākos gados). Chapter XII Rule of Law compared with Droit administratif.

ss ) Salīdz, piem., A. W. Dicey, o. c. 8 Edition, 326. lpp.:For droit administratif has, of recent years, been so developed as to meet the requirements of a modern and a democratic society, and thus throws light upon one stage at least in the growth of Englisch constitutional law.

companies, and the legal powers which these authorities

• 29\ '

exercise ).

No pievestā izraksta redzams, ka modernā angļu jurisprudence jau pareizi saprot administratīvo tiesību būtību un tā tad šinī ziņā ir spērusi lielu soli uz saprašanos ar kontinenta valstu jurisprudenci. No otras puses jāmin, ka kontinenta valstu modernajā jurisprudencē savukārt vairāki ievērojami juristi nepastāv vairs uz privāto «n publisko tiesību stingru nošķiršanu un tā tad šinī ziņā tuvinās angļu jurisprudences viedbklim par vienotu tiesību sistēmu. Tā piem., Fr. Fleinens savā pazīstamajā administratīvo tiesību kursā aizrāda, ka privātajām un publiskajām tiesībām ir kopēja vesela rinda tiesisku institūtu un tiesisku formu, un -“tiesiskajā dzīvē privātās un publiskās tiesības iespiežas vienas otrās un savstarpēji papildinās30 ). Un privāto un publisko tiesību principiālu atšķirību pilnīgi atmet tie juristi, kas aizstāv tiesību suverenitātes doktrīnu31 ).

Tiesību vienība no enerģetiskās tiesību koncepcijas viedokļa. Bez privāto un publisko tiesību duālisma valdo,, šajā tiesību teorijā atrodams vēl cits tiesību duālisms, ļ kas sevišķi iesācējiem juristiem var radīt grūtības. Tas

-e ) Sa). W. Ivor Ye n n i 11 g s, The Law and the Constitution, 193>., (University of London Press), 1pp. 187. — Līdzīgi izsakās arī otrs no jaunākajiem angļu administrātīvistiem, A. Robsons. Sa], piem. A. Roi) s on, Justice and Administrative Law, London, 1928. Introduction: There can be no doubt, that the ri.se of administrative law is mainly due to the vast extension in the work of government which ha? taken place in England during the past few decades, and to the rapid increase in power of the executive which has accompanied that extension. Un 1pp. 250.: — The chief cause — of the vast extension of State and municipal activity which has taken place during the past fifty years. .

30 ) Sk. Fr. F 1 e i n e r, Institutionen des deutschen Yerwaltungsrechts. b-ste und ?-te Aufl., 1922., 1pp. 59—60:… erweist es sich, dass eine Reihe von Rechtsinstitutionen und rechtlichen f ormen dem Privatrecht und dem цffentlichen Recht gemeinsam -sind … Цffentliches Recht und Privatrecht sind durch keine Kluft getrennt. — Im Rechtsleben durchdringen und ergдnzen sie sich gegenseitig.

31 ) H. Krabb e, Die Lehre der Recht&souverдnitдt, 1906., lpp. 42: Die lehre von der Rechtssouverдnitдt verwirft die prinzipielle Unterscheidung zwischen Privatund цffentlichem Recht, wovon oben die Rede war. — L. D i g i atrod, ka privāto un publisko tiesību atšķirības vienīgais pamats ir valsts varas juridiskas neierobežotības doktrīna; ja turpretim pieņemam, ka arī valsts vara tiesībām padota, tad visas tiesības ir vienādas un nav vairs principiālas atšķirības starp privātām un publiskām tiesībām. Sal. Leon D n guit, Traita de Droit Constitutionnel, t. I, 3, ed., 1pp. 681.

jr objektīvo un subjektīvo tiesību duālisms. Valdošajā tiesību teorijā vēl arvienu tiek uzturēti spēkā divi dažādā tiesību jēdzieni, katrs ar citādu saturu: a) objektīvās tiesības ir normas (priekšraksti, pavēles, aizliegumi), un b) s ub j e k t ī v ās tiesības ir subjektam piederoša vara, pretenzija, zināmas attiecības starp tiesību subjektiem u. t. 1. Bet norma taču ir pavisam kas cits nekā vara, pretenzija vai attiecība starp individiem. Kā redzams, šis konstatējums neatvairāmi mudina uzstādīt jautājumu: Vai tad patiešām ir divas pēc būtības dažādas tiesības? Jai tā, tad tas skaidri un noteikti tā' arī jāpieņem un, piem., runājot par kādiem elementiem tiesībās, tūliņ arī jāmin — kādas tiesības — objektīvās vai subjektīvās — tiek domātas. Jeb varbūt patiesībā ir tikai vienas tiesības? Bet tādā gadījumā objektīvo un subjektīvo tiesību būtība ir viena un tā pati: un jurista pētnieka uzdevums tādā gadījumā ir — pārbaudīt objelctīvo un subjektīvo tiesību līdzšinējos parastos jēdzienus, lūkot noskaidrot tiesību jēdziena definīciju. Kāpēc jurisprudence līdz šim nav piegriezusi minētajam uzdevumam vajadzīgo vērību, šķiet, vismaz pa daļai, izskaidrojams ar to, ka jauno laiku tiesību zinātnē valdošais virziens allaž ir bijis dogmatiskais: bet dogmatiskā jurisprudence, kas tā tad galvenā kārtā ir veidojusi tiesību zinātnē valdošos jēdzienus, ir taču vispirms techniska rakstura zinātne, kas teorētiskos jautājumus ir vai nu pilnīgi atstājusi novārtā, vai ierādījusi tiem samērā' mazāk svarīgu vietu. Dogmatiskā jurisprudence ir ļoti labi apmierinājusi praktiska rakstura vajadzības attiecībā uz likumu pielietošanu, kцdeku izveidošanu, sistēmatizēšami u. t. 1., un šinī ziņā viņas nopelni ir lieli un paliekoši. Protams, viņa nav bez nopelniem arī tiesību teцrijд; bet juristi-pētnieki, kas meklē pēc tiesību būtības, nav apmierinājušies ar dogmatiķu veidotās tiesību teorijas mācību par tiesībām kā normātm. Tā piem.. prof. L. Petražickis meklē tiesību būtību individu tiesiskajās (imperatīvi-atribūtīva, rakstura) emocijās; prof. R. Stammlers galveno nozīmi tiesībās piešķir gribas elementam u. t. 1.

Šinī sakarībā interesanti atcerēties vēsturiskās tiesību skolas doktrīnu, kas bija populāra simts gadus atpakaj, bet mūsu gadu simtenī nepelnītā kārtā gandrīz pilnīgi aizmirsta. Vēsturiskā tiesību skola piegrieza sevišķu vērību ieraduma tiesībām, kas nav likumdevēja darinātas, liet izveidojušās sabiedriskās dzīves apstākļos, it kā tautas gara jeb tautas iekšējo spēku ra-

dltas un kļuvušas par ievērojamu spēku, kas regulē sabiedriskās dzīves attiecības. Izejot no ieraduma tiesību izcelšanās u;i rakstura, vēsturiskās tiesību skolas piekritēji taisīja slēdzienu, ka arī jaunajos laikos, kad tiesību Lielākā daļa atrodama likumdevēju orgānu izdotos likumos, tiesības vēl arvienu īstenībā tiek darinātas ne no likumdevēja, bei no tautas iekšējiem spēkiem,

—    likumdevēja īstais uzdevums atrast šīs tiesības un piedot tām atbilstošu formulējumu likumos32 ).

Liekas, tiesību būtībai pieiet tuvu kā vēsturiskā tiesību skola, tā arī tās modernās teorijas, kas, analizējot tiesiskas parādības, atrod viņu saturā ļoti svarīgus psīchiskus elementus — tiesiskas emocijas un gribu; un tāpēc varētu teikt, kia tiesības pašas ir psīchisks fainomens. Bet kāds īsti, kā viņu tuvāki un tiešāki apzīmēt? Rodas pie tam arī sekošas šaubas: psiholoģiskais viedoklis liekas saprotamāks un attaisnojamāks subjektīvo tiesību jēdzienā, un kā tāds viņš varbūt nejuristiem ir vieglāki saprotams, nekā. juristiem; jo nejuristi ir paraduši savā praktiskajā dzīvē skatīties uz tiesībām no subjektīvā viedokļa: man ir tāda un tāda tiesība, varu prasīt no A. vai B. to un to, bet savukārt man ir jāpilda tāds un tāds pienākums. Bet. jurists-teorētiķis ir pieradis skatīties uz tiesībām vispirms kā uz ārēju objektīvu reālitāti: viņš saka piem.: civiltiesības, administratīvās tiesības vai t. 1. — ir normu komplekss, kas noregulē to un to vai tādas un tādas attiecības. Un starp normu kompleksu un psīchisku fainomenu, liekas, ir ļoti maz līdzības; citiem vārdiem: ārpus cilvēka garīgās darbības sfēras atrodamās reālitātes mums ir grūti iedomāties kā psīchiskus fainomenu?. Bet varbūt tas ir. tāpēc — un es domāju, ka tas patiešām ir tāpēc,

—    ka mēs vispār piegriežam pārāk maz vērības cilvēka psīchiskajai jeb garīgajai dzīvei. Mēs gan tieši nenoliedzam (izņemot šauros materiālistus, kuru tomēr, liekas, nav vairs sevišķi

’ ’ ’ ? daudz), ka cilvēks ir ga r ī ga būtne, bet šis formulējums mums parasti mēdz būt frāze bez dziļāka saturaUn parasti mēs cilvēka garīgo dzīvi jeb garīgo pasauli aprobežojam ar

”) Sk. Fr. C. von S a v i g n y, Vom Beruf unserer Zeit fьr Gesetzgebung und Rechtswissenschaft, 3-te Aufl., 1840., Neudruck 1892, sevišķi 2. nod., piem., 8. lpp.: Die Summe dieser Ansicht also ist, dass ailes Recht auf die Weise entsteht, welche der herrschende, nicht ganz passende, Sprachgebrauch als Gewohnheitsrecht bezeichnet, d. h. dass es erst durch Sitte und Volksglaube, dann durch Jurisprudenz erzeugt wird, ьberall also durch innere, stillwirkende Krдfte, nicht durch die Willkьr eines Gesetzgebers.

vina paša personu, personīgo dzīvi un tuvāko apkartni. Bet cilvēka gangaja pasaule ietilpst ari sabiedrība, tauta un valsts, ja viņš aktīvi un apzinīgi piedalās tās dzīvē: cilvēka garīgajā pasaule ietilpst arī daba un plašais universs, ja viņš tos peta vai interesējas par zinātnes pētījumu rezultātiem. Un no šī viedokļa, kas man šķiet pareizs, mums taču ir jāatzīst psīchiskās jeb garīgas realitātes arī ārpus cilvēka personīgās psīchiskās jeb garīgās pasaules šaurākā nozīmē.

Pāreju uz šo viedokli jeb tiesību izpratni, kas arī objektīvās tiesības grib uztvert kā psīchisku realitāti, šķiet, atvieglina tas teorētiskais viedoklis, kas tiesības identificē ar gribu. Arī šis ieskats gan varbūt ir saprotamāks un pamatotāks no subjektīvo tiesību viedokļa; tomēr mēs jau esam pieraduši arī objektīvās tiesības uztvert kā (— vai vismaz viņu saturā meklēt —) valsts gribu, tautas gribu, likumdevēja gribu u. t. 1. Griba ir psīchisks fainomens; un ja mēs tiesības identificējam ar gribu, tad līdz ar to mēs jau esam atzinuši kā tiesību psīchisko būtību, tā psīchiskajs realitātes objektīvas eksistences iespēju. Varbūt šī uztvere nav viegla, jo gribu mēs parasti saistām ar kādu subjektu; bet nostādot objektīvās tiesības piem., pair valsts gribu, iznāk, ka griba ir atdalījusies no subjekta (valsts) un eksistē pati par sevi, kaut gan ajr šī paša subjekta atbalstu un viņa aizsardzībā Es atzīstu šo gfūtību un nepiekrītu tiesību identificēšanai ar gribu. Domāju, ka ir iespējams pareizāks ieskats par tiesību būtību, un to es gribu īsos vārdos šeit skicēt.

Mans ieskats par tiesību būtību, — ieskats, kufš no sākuma var likties savāds un neparasts, bet uz kuru, šķielt, sagatavo vēsturiskās tiesību skolas doktrīna, var tikt formulēts sekosi: tiesības ir psīchiskās enerģijas veids, kas rodas cilvēku kopdzīvē un rēgulē šo kopdzīvi. Tiem, kam šis tiesību jēdziens liekas savāds, es atgādināšu vispirms, ka juristi un nejuristi pastāvīgi lieto izteicienu: likumu spēks; un juristi bieži lieto izteicienus: tiesību vara, tiesību suverēnitāte u. t. 1. Kāda nozīme šiem izteicieniem? Taču neviens nedomā, ka likuma tekstam, kas ir tikai zināmu vārdu, teikumu, pantu sakopojums, pašam par sevi ir kāds spēks, tāpat kā neviens vairs netic burvības formulām un svētības un lāstu vārdiem, par kubiem senatnē tika domāts, ka tur noteiktu vārdu sakopojumam pašam par sevi esot maģisks spēks. Daži juristi varbūt teiks: šiem izteicieniem ir tikai figūrāla nozīme, — proti, tie nozīmē, ka aiz likumiem un tiesībām stāv

viņa paša personu, personīgo dzīvi un tuvāko apkārtni. Bet cilvēka garīgajā pasaulē ietilpst arī sabiedrība, tauta un valsts, ja viņš aktīvi un apzinīgi piedalās tās dzīvē: cilvēka garīgajā pasaulē ietilpst arī daba un plašais universs, ja viņš tos pēta vai interesējas par zinātnes pētījumu rezultātiem. Un no šī viedokļa, kas man šķiet pareizs, mums taču ir jāatzīst psīchiskās jeb garīgas realitātes arī ārpus cilvēka personīgās psīchiskās jeb garīgās pasaules šaurākā nozīmē.

Pāreju uz šo viedokli jeb tiesību izpratni, kas arī objektīvās tiesības grib uztvert kā psīchisku realitāti, šķiet, atvieglina tas teorētiskais viedoklis, kas tiesības identificē ar gribu. Arī šis ieskats gan varbūt ir saprotamāks un pamatotāks no subjektīvo tiesību viedokļa; tomēr mēs jau esam pieraduši arī objektīvās tiesības uztvert kā (— vai vismaz viņu saturā meklēt —) valsts gribu, tautas gribu, likumdevēja gribu u. t. 1. Griba ir psīchisks fainomens; un ja mēs tiesības identificējam ar gribu, tad līdz ar to mēs jau esam atzinuši kā tiesību psīchisko būtību, tā psīchiskās reālitātes objektīvas eksistences iespēju. Varbūt šī uztvere nav viegla, jo gribu mēs parasti saistām ar kādu subjektu; bet nostādot objektīvās tiesības piem., pair valsts gribu, iznāk, ka griba ir atdalījusies no subjekta (valsts) un eksistē pati par sevi, kaut gan asr šī paša subjekta atbalstu un viņa aizsardzībā. Es atzīstu šo grūtību un nepiekrītu tiesību identificēšanai ar gribu. Domāju, ka ir iespējams pareizāks ieskats par tiesību būtību, um to es gribu īsos vārdos šeit skicēt.

Mans ieskats par tiesību būtību, — ieskats, kufš no sākuma var likties savāds un neparasts, bet uz kūpu, šķielt, sagatavo vēsturiskās tiesību skolas doktrīna, var tikt formulēts' sekosi: tiesības ir psīchiskās enerģijas veids, kas rodas cilvēku kopdzīvē un rēgulē šo kopdzīvi. Tiem, kam šis tiesību jēdziens liekas savāds, es atgādināšu vispirms, ka juristi un nejuristi pastāvīgi lieto izteicienu: likumu spēks; un juristi biezi lieto izteicienus: tiesību vara, tiesību suverēnitāte u. t. 1. Kāda nozīme šiem izteicieniem? Taču neviens nedomā, ka likuma tekstam, kas ir tikai zināmu vārdu, teikumu, pantu sakopojums, pašam par sevi ir kāds spēks, tāpat kā neviens vairs netic burvības formulām un svētības un lāstu vārdiem, par kufiem senatnē tika domāts, ka tur noteiktu vārdu sakopojumam pašam par sevi esot maģisks spēks. Daži juristi varbūt teiks: šiem izteicieniem ir tikai figūrāla nozīme, — proti, tie nozīmē, ka aiz likumiem un tiesībām stāv

valsts vara ar savu spaidu aprātu. Es šim uzskatam nevaru piekrist; ja tas būtu pareizs, tad jau cilvēku kopdzīve līdzinātos cietumam ar bruņotiem sargiem uz katra soļa. Ja nu, nobijušies no šī loģiskā secinājuma, kas izriet no tezes, ka tiesībām pašām nav spēka, bet tā ir tikai vakts griba, aiz kuras stāv valsts spaidu vara — mēs mēģinātu teikt, ka minētie izteicieni (par likumu spēku un tiesību varu) ir tikai zināmu fikciju figūrāli apzīmējumi, tad uz to ar vislietāko uzsvaru varētu atbildēt: tiesību spēks nav fikcija. Tas ir ļoti reāls spēks, bez kuj-a organizēta cilvēku kopdzīve nebūtu iespējama. Tas ir spēks pats par sevi, neatkarīgs no valsts varas un neatkarīgs pat no valsts, jo tiesības kā kopdzīvi regulējošs spēks pastāvēja sen pirms valsts. No tā laika, kopš pastāv valsts, gan tiesības liekas cieši saistītas ar valsti tādējādi, ka par vienu no valsts galvenajiem uzdevumiem ir kļuvis — atzīt un pielietot tiesības un (vēlāk) arī veidot tiesības likumdošanā. Bet šie uzdevumi apvienojas juridiskās technikas jēdzienā. Juridiskā technika tagadējos sarežģītos kultūras apstākļos ir valsts rīcībā, bet ne tiesības pašas. Un aiz šīs technikas. aiz tiesību mēchanisma, mēs vairs neredzam īstās tiesības pašas. Ne elektriskā spuldze mums dod gaismu, bet elektriskā, enerģija, — spuldze ir tikai mēchanisms vai mēclianisma daļa. Tāpat ne likums regulē vai norma, bet tiesiskā enerģija regulē, — likumi vai normas un viņu pielietošana ir tikai tiesiskais mēchanisms un juridiskā technika.

Tiesību kā enerģijas jēdziens ir vienkāršs un loģisks jēdziens. Kā tiesībām iet līdzi spēka jēdziens, ka tiesības tā vai citādi saistītas ar spēku, to atzīst gandrīz visi juristi. Jo ne tikai tad šis spēks tiek minēts, kad runā par likumu spēku un tiesību varu, bet arī tad, kad saka (un tas taču pastāvīgi tiek teikts), ka tiesības regulē attiecības tiesību subjektu starpā vai nosaka viņu tiesiskos stāvokļus. Tiesības var regulēt vai noteikt tāpēc, ka viņām ir spēks. Kā redzējām, nepareizi ir pieņemt, ka tiesību spēks ir vakts spēks (jo tiesības veica savu regulējošo uzdevumu sen pirms kā valsts parādījās uz vēstures skatuves). Bet tādā gadījumā rodas zināmas grūtības loģiskas konstrukcijas uzbūvē: tiesības jāiedomājas kā kāda reālitāte, un spēks kā šīs realitātes atribūts. Un ja arī mēs pieņemtu šo konstrukciju, ka tiesības ir kāda reālitāte, kurai piemīt rēgulējošs spēks, tad tomēr paliek pilnīgi bez atbildes mūsu pamatjautājums: kas tad ir šī reālitāte, ko mēs par tiesībām saucam? — Man šķiet, lieta

kļūst skaidrāka un vienkāršāka, ja mēs neatdalām tiesību jēdzienu no spēka jēdziena, bet cieši apvienojam abus šos jēdzienus vienā kopējā jēdzienā, rēgu! ejošas enerģijas jēdzienā, un sakām: tiesības pašas ir spēks, proti, sabiedrisko dzīvi rēgulējoša enerģija. Ar šo definīciju vismaz ir dota atbilde uz jautājumu, kas ir tiesības pēc savas būtības. Tiesības nav vienā gadījumā norma vai normu komplekss (objektīvās tiesības) un otrā gadījumā pilnvarojums vai prasītspēja (subjektīvās tiesības), bet visos gadījumos tiesības ir zināms enerģijas veids. Tanīs gadījumos, kur mēs esam pieraduši runāt par objektīvajām tiesībām, mums ir darīšana ar šo rēgulējošo enerģiju viņas vispārējā veidā: un tanīs gadījumos, kur runājam par subjektīvajām tiesībām, mums ir darīšana ar ai sevišķiem šīs enerģijas kvantiem, kas ar juridiskās technikas starpniecību nodoti atsevišķu individu rīcībā. Līdzīgu ainu redzam pie citiem enerģijas veidiem, piem. elektriskās enerģijas. Pastāv elektriskā enerģija vispārējā veidā (par kuras īsto būtību maz ko noteiktu zinām), un ar elektrotechnikas starpniecību šīs enerģijas atsevišķus kvantus iegūstam mūsu individuālā rīcībā apgaismošanai, motora dzīšanai u. t. 1.

Protams, var iebilst, ka ar definīciju, kas tiesības atzīst par sabiedrisko dzīvi regulējošu enerģiju, ir maz kas iegūts, jo mēs taču nezinām, kas tā īsti par enerģiju, ko nosaucam par tiesībām? Var pat jautāt: vai šāda definīcija nav mēģinājums paskaidrot nezināmo ar vēl vairāk nezināmo — ignotum per ignotius? Es nedomāju, ka šis jautājums ir pamatots, vai ka uz to dodama apstiprinoša atbilde. Mēs zinām, ka ir vairāki enerģijas veidi, ar kuļ'iem iepazīstamies pēc enerģijas darbības rezultātiem, bet par enerģijas pašas būtību pagaidām maz ko noteiktu zinām. Arī tiesisko enerģiju pazīstam pēc viņas darbības rezultātiem cilvēku organizētā kopdzīvē jeb' sabiedrībā, un šos rezultātus jurisprudence pēta, jau. sen, bet par tiesiskās enerģijas (vai kaut lietojot parasto apzīmējumu: tiesību) būtību jurisprudence ir interesējusies maz. Tomēr daži interesanti jauno laiku pētījumi (piem. profesora L. Petražicka) rāda, ka tiesību pamatā ir psīchiski fainomeni — imperātīvi-atribūtīvas emocijas: un jurisprudencē izplatīts ieskats identificē tiesības ar gribu, kas arī taču ir psīchisks fainomens vm stāv tuvu psīchiskas jeb garīgas enerģijas jēdzienam. Šķiet, modernā jurisprudence dod zināmu pamatu slēdzienam, ka tiesību avots ir tas cilvēka gara darbības novads, kur norisinās tiesiskas emф-

^ijas, kur veidojas tiesiskas atziņas, tiesiskie ieskati, tiesiskā apziņa un pārliecība. Un ja nu tiesību avots ir cilvēka psīche, un tiesības rēgulē sabiedrisko dzīvi, vai tad nav dots zināms pamats šo divu atziņu apvienošanai vienā formulā: tiesības ir sabiedrisko dzīvi regulējoša psīchiska enerģija. Taisnība, pabaidām mēs zinām ļoti maz par šī© psīchisk'ās enerģijas būtību; bet tas jau ir atkal tālākais jautājums, pie tam jautājums (par enerģijas būtību), ko varam stādīt gandrīz par visiem zināmiem enerģijas veidiem. Jau minēju, ka mēs maz ko noteiktu zinām piem. par elektriskās enerģijais būtību, neskatoties uz elektrotechnikas lielu attīstību un elektriskās enerģijas plašu pielietošanu. Vai tad kāds brīnums, ka mēs vēl maz ko zinām par tiesiskās enerģijas būtību, neskatoties uz jurisprudences lielu attīstību. Vajadzētu vispirms nostāties uz šī viedokļa, ka tiesības ir rēgulējoša psīchiska enerģija, un domāt un pētīt šinī virzienā, tad, man šķiet, mēs diezgan drīz gūtu noteiktākas un pilnīgākas atziņas, par to interesanto un visai svarīgo psīchiskās enerģijas veidu, ko par tiesībām saucam. Protams, psīchologiem te jānāk juristiem palīgā; un es šinī vietā vēlreiz atzīmēju profesora L. Petražieka lielo nopelnu tanī ziņā, ka viņš I viens no pirmajiem un visnoteiktākā, veidā ir norādījis uz tie! sību psīchisko avotu un atzinis tiesības par psīchisku faino: menu33 ). Bet, es domāju, profesora Petražicka skolēni, pie kubiem arī es piederu, taču nav saistīti palikt tikai viņa psīcholoģiskās emociju teorijas robežās. Domāju, godu skolotājam dara tie viņa skolēni, kas mēģina iet kādu soli tālāk' skolotāja norādītā virzienā.

Sakarā ar tiesību enerģetisko koncepciju var rasties pāris ! jaūtājumu, uz kuriem es gribētu mēģināt ļoti īsi atbildēt še paf.

; Pirmais jautājums laikam, varētu būt sekošs: ja tiesības ir psī< chiska enerģija, kas tad ir normas un likumi? Šķiet, atbildi иг ! šo jautājumu nav grūti atrast: normas1 un likumi pieder techniskajai pusei: tie ir tie techniskie palīglīdzekļi, caur kuriem tiesiskā enerģija darbojas. Sevišķi par likumiem varētu teikt, ka tie ir noteikti kanāļi. pa kuriem tiesiskā enerģija tiek vadīta: lai arī — likumi ir tiesību ārējais (vārdiskais) ietērps. Drusku grūtāki varbūt ir izprast normas īsto nozīmi. Norādījumu šij izpratnei var dot tas apstāklis, kā jau minētais ārējais noteik-

ss ) Tiem, kas vēlas iepazīties ar prof. Petražicka tiesību teoriju, varu ieteikt senatora KD и с m a ņ a interesanto grāmatu: Profesora L. Petražicka tiesību un valsts teorija sakarā ar mācību par morāli, Rīgā, 1931.

tais ietērps (likuma teksts) ir tiku» likumu tiesībām, bet trūkst ieradumu tiesībām; tomēr kā likummi tiesības, tā ieradumu tiesības vienādi izpilda savu uzdevumu _____________________________ rēguiē sabiedrisko kopdzīvi. Tas iespējams tāpēc, ka «l>ьm šīm tiesībām, t. i. tiesiskajai enerģijai abos šos veidos, vai pareizāki: vienai un tai pa«ai tiesiskajai enerģijai abos šim* gadījumos ir vēl viens kopējs tehniskais palīglīdzeklis: norm«. Varētu teikt, ka norma ir pirmais un tuvākais tiesību ietērps, caur kufu tiesības kļūst pazīstamas un pielietojamas; un ja likumu nosaucam par tiesību burtisko ietērpu, tad normu varam nosaukt par tiesību loģisko ietērpu. Likumu tiesībām abi ietērpi — norma un likuma tek-sts. fa likuma teksts būtu izstrādāts tā, ka tur neviens vārds nav ne par daudz, ne par maz, un pie tam visi vārdi atbilstu domātajiem jēdzieniem, tad likuma teksts pilnīgi sakristu ar normu un nekāda likumu iztulkošana nebūtu vajadzīga. Turpretim, pateicoties valodas nepilnībām un redakcijas trūkumiem, juristiem bieži nākas iztulkot likuma tekstu (viens no juridiskās technikas uzdevumiem), lai atsegtu tiesību loģisko ietērpu normu. Patiesībā tiesiskā enerģija darbojas caur normām, kas mūsu laikmetā ir ietērptas likumos. Bet ieradumu tiesību laikmetā normu vajadzēja atrast jeb formulēt tiesību zinātājiem vai glabātājiem, kas bija it kā dzīvi likumi.

Otrs jautājums ir sekošs: ja pieņemam tiesību enerģetisko koncepciju, pēc ku,ras tiesības ir sabiedrisko dzīvi regulējoša psīchiska enerģija, vai tad nav jāizdara kādas lielākas pārgrozības vai pārkārtošanas jurisprudencē un tās atsevišķās disciplīnās? Uz to jāatbild ar noteiktu nē. Minēju jau, ka līdzšinējā jurisprudence ir galvenā kārtā teehniska rakstura zinātne. Sevišķi tas sakāms par dogmatisko jurisprudenci, kuyas uzdevums ir nodarboties ar tiesību normām, sistematizētiem kēdekiem, tiesību institūtiem un tiesību nozarēm līdzīgi tam, kā inženieris nodarbojas ar dažādiem aparātiem un mašīnām, kas saistīti ar viņa darba lauku. Pētīt tiesību (tiesiskās enerģijas) būtību ir tiesību teorijas un tiesību filozofijas uzdevums, līdzīgi tam, kā teorētiskā fizika pētī elektrības (un citu enerģiju^ būtību. Pašas jurisprudences interesēs tiesību teorijai piegriežama turpmāk lielāka vērība, kā. līdz šim; tā nav ieskatāma tikai par kādu jurisprudences blakus nozari, bet atsevišķu, patstāvīgu un ļoti svarīgu teorētisku disciplīnu, kufas uzdevums pētīt tiesību būtību un nostiprināt techniskās jurisprudences zinātniskos pamatus. Bet dogmatiskā jurisprudence, kā tech-

niska rakstura zināine, var attīstīties tālāk uz tiem pašiem pamatiem, kā līdz šim34 ).

Tiesību enerģetiskā koncepcija, kā redzams, dod tiesību teorijai iespēju pieņemt tiesību pilnīgu vienību. Ja tiesības ir psīehiskas enerģijas veids, kas regulē sabiedrisko dzīvi, tad nav atšķirības pēc būtības ne starp objektīvajām un subjektīvajām tiesībām, nedz arī starp privātajām un publiskajām tiesībām. Visas kādā valstī pastāvošās tiesības, kā objektīvas, tā subjektīvās, kā privātās, tā arī publiskās vai vēl kā citādi kēdekos un jurisprudencē apzīmētās, ir šinī valstī ar juridiskās technikas palīdzību utilizētā tiesiskā enerģija, un visi tiesību iedalījumi attiecas uz tiesiskās enerģijas pielietošanas iechnisko pusi, ne uz viņas būtību. Beidzot, jurisprudence no enerģetiskā,s tiesību koncepcijas viedokļa ir nostādāma līdzās tā sauktajām eksaktajām zinātnēm, — dogmatiskā jurisprudence līdzās inženieru zinātnēm, un tiesību teorija un filozofija līdzās teorētiskajām dabas zinātnēm. Zinātņu vienība ir lielāka, nekā to prakse pieņem, jo visas zinātnes ir cilvēka pētošā gara darbības rezultāts, visas cieši saistītas ar cilvēces ‘kultūru, visas ir gara zinātnes.

6.Administratīvo tiesību zinātne un viņas metodes.

Administratīvo tiesību zinātne, kā jau minējām, ir viena no jaunākajām jurisprudences nozarēm, kas izveidojusies par juridisku disciplīnu patiesībā tikai 19. g. simtenī. Bet jau 18. g. simtenī atrodam pazīstamus un priekš sava laika ievērojamus darbus zem «Policijas zinātnes» nosaukuma, un šī 18. g. s. policejiskā jeb administrātīvā zinātne var tikt ieskatīta kā 19. g. s. administratīvo tiesību zinātnes priekšgājēja uu pamatlicēja. Tagad kā policiju apzīmējam sevišķi vienu valsts administratīvās darbības nozari, kuras uzdevums gādāt par kārtību un drošību, bet 18. g. simtenī zem policijas saprata visu valsts iekšējo administrātīvo darbību. Vārds «policija», kā zināms, atr vasināts no grieķu vārda politeia (kas nozīmēja valsts iekārtu un vēlāk arī valsts ' pārvaldības mākslu), un vidus laikos, kad

u ) Manas eneģetiskas tiesību koncepsijas un tiesību vienības plašāku pamatojumu sk. manā rakstā: Prof. K. Dišlers, Sabiedriskie un individuālie elementi tiesībās, «Tieslietu Ministrijas Vēstnesī» 193"t g. Nr. 1., lpp. 1—44.

.ar valsts varu konkurēja baznīcas vara, valstij padotās jeb laicīgās lietas tika apzīmētas kā res politicae, un baznīcas varai padotās kā res ecclesiasticae. Tanī laikā vēl politika un policija vienlīdz apzīmēja valsts darbību visā plašumā, bet vidus laiku beigās un jauno laiku sākumā, kad stipri attīstījās valstu savstarpējo attiecību kārtošana, šo valstu darbību — uz ārieni vērsto — sāka apzīmēt kā politiku, turpretim valsts iekšējo .administratīvo darbību kā policiju. No 18. g. simteņa beigām šo valstu iekšējo administratīvo darbību, sekojot administrātīvista Berga paraugam, sāka iedalīt divās, lielās nozarēs: drošības policija, kas atbilst mūsu tagadējam policijas jēdzienam, un labklājības policija, kuj'as uzdevums bija ar administratīvo darbu un valsts administratīviem līdzekļiem pacelt iedzīvotāju labklājību.

Kā jau aizrādīts, 17. un 18. gadu simteņos Eiropas lielākajās valstīs, sevišķi Francijā, Prūsijā un Austrijā, tika plaši attīstīta administratīvā darbība un izveidots administratīvais .aparāts. Šinī ziņā citām valstīm bija priekšā Francija, kur jau

17.      g. simtenī vairākus gadu desmitus no vietas valsts pārvaldību organizēja un vadīja divi ievērojami valstsvīri: Rišeljē un Mazarini. Tāpēc arī vispirms Francijā, 18. g. simteņa pašā sākumā, parādījās plašs darbs, veltīts valsts administratīvajai darbībai; tas bija Delamāra darbs četros sējumos, kura. saturs redzams jau no1 garā virsraksta: Traitй de la police ou l’on trouvera l’histoire de son йtablissement, les fonctions et les prйrogatives de ses magistrats, toutes les iois et tous оes rиglements qui. la concernent. Tas bija galvenā kārtā vēsturiska un •dogmatiska rakstura darbs par Francijas publisko administrāciju, viens no vērtīgākajiem 18. g. simteņa darbiem šinī novadā, kura vēsturiskā daļa vēl tagad nav zaudējusi savu nozīmi. — Vācu valstīs pirmie nopietnie darbi par administrāciju parādījās ap piecdesmit gadu vēlāk, 18. g. simteņa otrās puses sākumā; kā tādi tiek apzīmēti J. H. Justi, Grundsдtze der Polizeiwissenschaft, Gцttingen, 1756; un Sonnenfels, Grundsдtze der Polizei, Wien, 1765. Abi šie darbi pēc rakstura ir līdzīgi un atšķijas no Deiamāra darba. Šis raksturs atspoguļojas arī jau Justi darba virsrakstā, kufš pilnīgākā veidā skan: Grundsдtze der Polizeiwissenschaft in einem vernьnftigen, auf dem Endzweck der Polizei gegrьndeten, Zusammenhдnge. Policejiskā zinātne tā tad tiek veidota saskaņā ar policijas, t. i. administratīvās darbības gala mērķi (Endzweck der Polizei). Šis

gala mērķis bija uzstādīts no vācu 18. g. simteņa filozofa Chr. Wolfa kā laime un labklājība, un šo laimi un labklājību pēc Wolfa domām vislabāk varot sasniegt ar pareizi izveidotu valsts policejisko (administratīvo) darbību. Wolfs tā tad bija

18.          g. simteņa policejiskās valsts filozofiskais ideologs, un Justi un Sonnenfels (un to sekotāji) savos darbos gribēja rādīt, kā Wo 1fa ideāiu izvest dzīvē, t. i., kā nostādīt administratīvo aparātu un kā izveidot administratīvo darbību, lai sasniegtu iespējami lielāku labklājību valstī. Šo darbu saturs tā tad ir administratīvā darbība un tās lietderīga izveidošana; protams, tiek aplūkots arī attiecīgais juridiskai? materiāls, likumi, reglamenti u. t. 1., tomēr mazāk no dogmatiskā, vairāk no politiskā viedokļa, t. i. tiesības tiek aplūkotas ne kā administratīvās darbības pamats un regulētājs, bet kā viens no administratīvās darbības līdzekļiem, kas pats veidojams saskaņā ar administratīvās darbības mērķi. Ar to tad galvenā kārtā 18'. g. simteņa policejiskā zinātne atšķiras no 19. g. s. administratīvo tiesību zinātnes, kuras tiešais aplūkojamais objekts ir ne vairs administratīvā darbība pati par sevi, bet administratīvo iekārtu un administratīvo darbību regulējošas tiesību normas, kas pie tam tiek aplūkotas ne no politiskā, bet no dogmatiskā viedokļa. — Jāpiezīmē vēl, ka pateicoties 18. g. s. policejiskās zinātnes raksturam (administratīvā politika), viņā parasti tika pievilkts arī diezgan daudz sveša materiāla, piem. valsts saimnieciskās politikas jautājumi. Arī politiskā ekonomija šinī laikā vēl bija jauna, tikko topoša zinātne, un attiecīgo novadu norobežošana starp administratīvo (tiesību) zinātni vienā pusē un politisko ekonomiju un finansu zinātni otrā pusē notika tikai 19. g. simtenī.

Mūsu zinātnes sekmīgu izveidošanos par juridisku disciplīnu varam konstatēt' 19. g. simtenī. Vispirms viņai nāca par labu divi apstākļi: a) konstitucionālas iekārtas izplatīšanās, ar ko tika piegriezta vērība valstu iekšējai tiesiskai izbūvei, un b) jaunu disciplīnu, sevišķi valsts teorijas un politiskās ekonomijas, izveidošanās, ar ko tika skaidrāki norobežots arī administratīvo tiesību zinātnes novads un skaidrāki nostādīts šīs disciplīnas īstais uzdevums. Tomēr nevar teikt, ka jau ar 19. g. simteņa sākumu būtu notikusi pāreja no policejiskās zinātnes uz administratīvo tiesību zinātni. Gan ātrāki šī pāreja notika Francijā, jau 19. g. simteņa pirmajā pusē; un tas arī saprotams, jo Fran

cija jau 18. g. simteni policejiskā zinātne bija nostādīta, vismaz pa daļai, uz dogmatiskiem pamatiem. Bez tam, īsajā konstitucionālisma periodā 18. g. simteņa beigās (1790.—93.) Francijā bija jau piegriezta vērība administratīvām reformām, un ar

19.     g. simteņa pašu sākumu tika ievestas administratīvās tiesas, kuļ-as ar savu darbību, lai gan sākumā vēl šauri norobežotu, tomēr palīdzēja nostiprināt tiesiskos principus administratīvās darbības laukā. Tāpēc jau apm. kādus desmit gadus pēc konstitucionālās iekārtas atjaunošanas Francijā (1814. g.) redzam tur veidojamies dogmatiska rakstura administratīvo tiesību zinātni uz konstitucionālas iekārtas principu pamatiem.

Vācu valstīs pāreja no policejiskās zinātnes uz administratīvo tiesību zinātni notika vēlāk, tikai ar 19. g. simteņa otro pusi. Tas pa daļai izskaidrojas ar to, ka 19. g. simteņa pirmās puses idejiskā atmosfaira daudzās valstīs, sevišķi arī vācu valstīs, nebija labvēlīga administratīvo tiesību un administratīvo tiesību zinātnes izveidošanai. 19. g. simteņa pirmo pusi daudzās Eiropas valstīs var raksturot kā konstitucionālā romantisma un negatīvā liberālisma laikmetu. Konstitucionālais romantisms izpaudās plaši izplatītās ilgās pēc konstitucionālas iekārtas un ar šo iekārtu .saistītas rožainās cerībās: tika domāts, ka-ar konstitūcijas ievešanu un tautas pašas izvēlēto priekšstāvju piedalīšanos likumdošanā turpmāk tikšot izdoti tikai vislabākie likumi, un brīvība un vispārēja labklājība sekošot šo labo likumu izvešanas rezultātā kā pati par sevi saprotama lieta. Visu labu tā tad gaidīja no konstitūcijas ievešanas un konstitucionālās likumdošanas, bet administratīvajai darbībai šinī laikā nepiegrieza vajadzīgo vērību. Vēl vairāk: bija ievērojama pat negātīva izturēšanās pret administratīvo darbību tanī ziņa, ka tika prasīta viņas sašaurināšana līdz minimāliem apmēriem. Vecais (negātīvais) liberālisms taisni raksturīgs ar to, ka prasīja no valsts tikai kārtības un drošības uzturēšanu («nakts sarga loma», kā to vēlāk ironiski apzīmēja) un labu likumu izdošanu, cits viss esot atstājams indivīdu pašu brīvai darbībai, ar kuj-u vislabāk tikšot panākta interešu saskaņošana un vispārēja labklājība. Šis idejiskais virziens, kas prasīja valsts varas neiejaukšanos un administratīvās darbības sašaurināšanu līdz minimumam, ir saprotams kā idejiska reakcija pret 18'. g. simteņa policejiskās valsts plaši izveidoto pilsoniskās dzīves reglāmentāciju, kas izvērtās par policejisku aizbildnību. Tomēr šis virziens bija nepareizs un vienpusīgs, un arī nelabvēlīgs administratīvo tiesību un ad-

minisirātīvo tiesību zinātnes attīstībai; tāpēc saprotams, ka vācu valstīs arī vēl 19. g. simteņa pirmajā pusē turpināja pastāvēt policejiskā zinātne visumā uz tiem pašiem pamatiem, kā 18. g. simteņa otrā pusē. Pirmais, kas sāka pārveidot vācu policejisko zinātni uz jauniem pamatiem, bija pazīstamais jurists — publicists Roberts Mohls, kas norobežoja valsts konstitūcionālos un administratīvos novadus un sāka veidot patstāvīgas valsis un administratīvo tiesību zinātnes saskaņā ar konstitucionālas valsts apstākļiem. Jau 1832. gadā viņš publicēja savu Polizeiwissenscbaft nach den Grundsдtzen des Rechtsstaates, ko pārstrādātā un paplašinātā veidā izdeva vēl 1844. un 1866. g. īstenībā uz jauniem pamatiem, kā patstāvīga dogmatiska rakstura juridiska disciplīna, administratīvo tiesību zinātne vācu valstīs sāk veidoties ar 19. g. s. otro pusi, kad konstitūcionālais romantisms gan vēl nebija gluži atmests, tomēr patiesie dzīves apstākļi bija mācījuši piegriezt vajadzīgo vērību valsts administratīvajai darbībai un tās tiesiskai noregulēšanai, kā arī pilsoņu tiesību un pienākumu tiesiskai noteikšanai un garantēšanai. Viens no pir. majiem un ievērojamākajiem vācu administrātīvistiem ir Lorencf Steins, kas savā lielajā darbā «Die Verwaltungslehre.;> (septiņās daļās, publicēts 1865.—1868. g. g.) sistemātiskā kārtībā izveidoja mācību par valsts administratīvo varu un administratīvo darbību uz dogmatiskiem un salīdzinošiem pamatiem (pa daļai arī uz filozofiskiem, attiecībā uz valsts būtības un valsts varas noskaidrošanu). Kā Steina publicistiskās darbības kopsavilkums un noslēgums parādījās viņa darbs (vienā sējumā, 1870. g.) «Handbuch des Verwaltungsrechts und der Verwaltungslehre», kas pēc uzbūves un saturā ietilpinātā aplūkojamā materiāla ir līdz 19. g. simteya beigām noderējis par paraugu vācu administratīvo tiesību kursu lielākajai daļai. Kā administratīvo tiesību kursu izveidotāji 19. g. simteņa 80. un 90. gados lielāku vērību ieguva E. Loenings, Georgs Meiers un Otto Maiers.

Jāatzīmē, ka ar 19. g. simteņa sešdesmitajiem un septiņdesmitajiem gadiem administratīvās tiesības un administratīvo tiesību zinātne dabūja jaunus stimulus no divām pusēm. Pirmo stimulu deva vērības piegriešana vietējai pašvaldībai un administratīvajai justicijai; šinī laikā tiek izvestas pašvaldību reformas un organizētas administratīvās tiesas, kā lielākajās vācu valstīs, tā arī dažās citās Eiropas kontinenta valstīs (Itālijā, Beļģijā. Holandē). Prūsijā šīs reformas ar saviem darbiem veicināja Rudolfs Gneist s, kas bija pētījis Anglijas (veco)

administratīvo iekartu un ieteicis neatalgojamu goda amatu ievešanu un valsts un pašvaldību orgānu ciešu sadarbību. Otro stimulu administrātīvās darbības un administratīvo tiesību attīstībai deva jaunais pozitīvā liberālisma virziens, kas sāka prasīt valsts rēgulējošās un atbalstošās darbības iejaukšanos dažās valsts dzīves nozarēs, kas līdz tam bija bijušas pilnīgi brīvas no valsts iejaukšanās, un šī virziena rezultātā sāka attīstīties tā sauktā sociālā likumdošana (sākot ar septiņdesmitajiem gadiem Anglijā, Vācijā, Francijā, vēlāk arī dažās citās valstīs), kas sākumā ietilpa administratīvo tiesību zinātnes novadā, bet vēlāk deva pamatu jaunai atsevišķai disciplīnai. — Atzīmējams arī sevišķs administratīvo tiesību uzplaukums Itālijā, kas sešdesmitajos gados tika apvienota un sākot ar septiņdesmitajiem gadiem izveidota par modernu lielvalsti, un Anglijā, kur astoņdesmitajos gados tika izvesta plaša vietējo pašvaldību reforma u i jauniem pamatiem.

Pametot skatu uz administratīvo tiesību zinātnes jaunāko attīstību, kā ieguvums jāatzīmē vācu jurisprudences sekmīgi veidotā administratīvo tiesību zinātnes vispārējā jeb teorētiskā daļa, kas jaunākajos administratīvo tiesību kursos parāda savu ietekmi visā kursa uzbīīvē: kursā (piem., Fleinera, Hatscheka) tiek aplūkoti administratīvo tiesību institūti sisiēmatiskā kārtībā, pie kam galvenā vērība* tiek piegriezta teorētisku jautājumu noskaidrošanai, un pievestais attiecīgo normatīvo aktu materiāls un piemēri no administrātīvās prakses vairāk noder kā piemēri un illūstrācijas, kas palīdz noskaidrot tedrētiskos jautājumus un tuvināt teoriju praktiskai dzīvei. Šo virzienu uzsāka jau O. Sarvejs ar savu Allgemeines Verwaltungsrecht (1887. g.), un jaunākā laikā to sekmīgi turpina H. Herrnritts, Grundlehren des Vervvaltungsrechts (1921. g.), Fr. Fleiners, Institutionen des deutschen Verwaltungsrechts (sākot ar 1911. g. vairāki izdevumi, J. Hatscheks, Lehrbuch des deutschen Vervvaltungsrechts (2. izd. 1922.), L. Kohlers, Grundlehren des deutschen Vervvaltungsrechts (1935. g.).

Teorētiskās un dogmatiskās puses izkopšana sekmīgi tiek veikta arī monogrāfiskos darbos, piem. K. Kormans, System der reehtsgeschāftlichen Staatsakte, 1910. g.; Rudolf L a u n, Das freie Ermessen und seine Grenzen, 1910. g.; O. B ii h 1 e r, Die .subjektiven offentlichen Rechte und ihr Schutz in der deutschen Verwaltungsrechtssprechung, 1914. g., u. c. Labi izkopta teorētiskā puse ir modernās vācu administratīvo tiesību zinātnes rakstu

rīga pazīme, un šinī ziņa viņa pašlaik stāv administratīvo tiesību zinātnes priekšgalā. Franču administratīvo tiesību zinātnē tiek piegriezta vērība Francijas pašas administratīvo tiesību ļoti rūpīgai dogmatiskai izkopšanai; šinī ziuā ļoti pazīstami ir H. Berthelemy, Traite eflēmentaire de Droit Administratif (11. izd., 1926. g.); M. Hauriou, Prēcis de Droit Administratif (10. izd., 1921. g.): pazīstami arī Moreau, Bonnard u. c. darbi. Tas pats dogmatiskais vai vēsturiski-dogmatiskais raksturs ir ari monogrāfiskiem darbiem, kā pienu, Dareste, La justice administrative en Frapce, 1898. g.; R. Alibert, Le Controle juridictionnel de lAdministration, 1926. g. Izņēmuma veidā daudz uzmanības ir veltīts arī teorētiskiem jautājumiem: Gaston J e z e darbā Les principes genereaux du Droit Administratif (3. izd., 1925. g.), un dažreiz arī monogrāfiskos darbos, kā piem., J. Phi 1 ibert, Le but et le motif dans l'Acte administratif, 1931. g.

Kas attiecas uz Krieviju, kuras universitātēs latviešu juristu vecākā paaudze ir dabūjusi savu izglītību, tad tur līdz pēdējam laikam, tas ir, līdz pasaules karam, administratīvo tiesību zinātne kā patstāvīga teorētiska disciplīna tikpat kā nemaz nepastāvēja. Administratīvā organizācija un daži administratīvo tiesību institūti tika aplūkoti valsts tiesību kursā, un atsevišķā disciplīnā, ar nosaukumu «policejiskās tiesības» (pojiceiskoje prāvo) tika aplūkotas dažas atsevišķas administratīvas darbības nozares. Gandrīz vai vienīgais administrātīvists, kas mēģināja arī Krievijā administratīvo tiesību zinātni nostādīt uz Vakareiropas līmeņa, bija Maskavas universitātes profesors A. J e ļ i stratovs ar savu darbu «Osnovnija načala administrativnavo prava» (Administratīvo tiesību pamatprincipi), 1914. g.

Brīvajā Latvijā mēs patstāvīgi veidojam savu valsts iekārtu un administratīvo organizāciju, un patstāvīgi radām savas tiesības, arī administratīvās tiesības. Latvijai nav nekāda tiesību kontinuitāte ar agrāko Krieviju, jo 3. martā 1918. g. starptautiskajā Brestjitovskas līgumā (miera līgums starp Krieviju vienā pusē un Vāciju un Austriju otrā) Krievija labprātīgi atteicās no Latvijas zemes un tautas, tā kā astoņus mēnešus vēlāk,

18.    novembrī 1918. g., Latvija tika proklamēta kā suverēna valsts ar pilnīgi brīvu tautu un pilnīgi brīvu territoriju, bez kādām tiesiskām saistībām ar agrāko Krieviju35 ). Tagad lielākā daļu

'") Sk. K. D i š 1 e r s, Latvijas administrātīvā procesa ievadjautājumi, «Tieslietu Min. Vēstnesī». No i., 1936. g., lpp. 16. un sek.

mūsu administrātīvo tiesību patiešam ir jau mifsu pašu, t. i. Latvijas likumdevēju orgānu radītās tiesības; un juristu teorētiķu uzdevums nu ir — uz mūsu administratīvo tiesību pamatiem izveidot mūsu pašu administratīvo tiesību zinātni. Protams. Rietumeiropas lielo kultūras tautu jurisprudences labākie darbi noderēs mums par paraugu; tomēr mūsu administrātīvo tiesību zinātne, tāpat kā mūsu jurisprudence vispār, mums jāveido patstāvīgi mūsu valsts apstākļiem un latviešu tautas kultūrai piemērotā veidā.

Veidojot Latvijas administratīvo tiesību zinātni, vispirms jāņem vērā, ka tā ir speciāla zinātne, teorētiska juridiska disciplīna, ku^ai tā tad jābūt un jāpaliek jurisprudences jeb vispārējās tiesību zinātnes sastāvdaļai. Kā tādai viņai jāpiegriež vērība administrātīvo tiesību zinātnes teorētiskajiem jautājumiem, pamatjēdzienu noskaidrošanai, svarīgāko administrātīvo tiesību institūtu analizei un to būtības noskaidrošanai, nepieciešamo juridisko konstrukciju izveidošanai un ' pamatošanai. Bet nav jāpiemirst, ka Latvijas administrātīvo tiesību zinātnei ir arī praktisks mērķis: sistemātiskā kārtībā iepazīstināt ar Latvijas pozitīvajām tiesībām, kas noregulē Latvijas administrātīvo orgānu uzbūvi un darbību un, pilsoņu pienākumus un tiesības attiecībā pret valsti un pašvaldībām. Ta tad Latvijas administratīvo tiesību zinātnē pareizā samērā jāievēro kā teorētiskā, tā praktiskā puse. Beidzot, Latvijas administrātīvo tiesību zinātne jāveido sakarā ar Latvijas valststiesību zinātni. Administrātīvo tiesību zinātnei vispār ir tuvi un cieši sakari ar valststiesību zinātni, un jau minējām, ka pat šo zinātņu novadus nav viegli savstarpēji norobežot, un dažādu valstu jurisprudencē viņi nebūt nav vienādi norobežoti. Valsts teoriju un administrātīvo tiesību zinātnes teorētisko daļu vienādi interesē tādi teorētiski jautājumi, kā valsts jēdziens un juridiskā konstrukcija, valsts varas un valsts organa jēdzieni, pilsoņu publisko pienākumu un subjektīvo publisko tiesību jēdzieni u. t. 1. Tā tad var teikt, ka valsts teorijas un administrātīvo tiesību zinātnes teorētiskā daļa savstarpēji atbalstās un saņem ierosinājumus viena no otras, tāpēc kopdarbība abām šīm disciplīnām var nākt tikai par labu. Praktiskā jeb speciālā daļa gan katrai no šīm radniecīgajām disciplīnām ir īpatnēja, tomēr arī te nav jāaizmirst, ka valsts administratīvā iekārta tiek veidota saskaņā ar valsts satversmes pamatprincipiem; sevišķi tas attiecas uz autoritāro

valsti, kuras pamatprincipi nosaka kā valsts satversmi, ta arī viņas administratīvo iekārtu un visu viņas orgānu darbību.

Metodoloģiskas piezīmes. Par administratīvo tiesību zinātnē, kā arī vispār jurisprudencē pielietojamām metodēm var teikt, ka tās pēc būtības neatšķiras no citu zinātņu metodēm. Bet juristam ir gan savi īpatnēji metodoloģiski paņēmieni, kas atbilst jurista īpatnējam pētīšanas objektam.

Kāds tad nu ir jurista, sevišķi jurista-puMicista, pētāmais, objekts?

Tas ir plašs un komplicēts; tas ir valsts pati savā juridiskā organizācijā un juridiskā izpausmē. Šinī plašajā objektā atrodami vismaz pieci dažādi elementi:

a)         Valsts pati ar saviem orgāniem un iestādēm, ar to uzbūvi, darbību un savstarpējām attiecībām, kā tās noregulētas ar normātīviem aktiem. Administrātīvistam šinī zinā sevišķi m*

9 9

svara modernās valsts plašais administratīvais aparāts, kas ietver sevī arī pašvaldību administratīvo organizāciju.

b)         Tiesību normas, kas nosaka valsts iekārtu, tās orgānu uzbūvi, darbību un savstarpējās attiecības, kā arī attiecības ar pilsoņiem. Šo normu lielais vairums tagadējās valstīs ir atrodams rakstītos likumos, tet dalu no šīm normām sastāda

’ 9

arī ieraduma tiesību normas un uz precedentiem dibinātas konvencionālas normas. Šo pēdējo abu veidu normas var būt kā rakstītas, tā nerakstītas; bet kaut arī nerakstītas, viņas tomēr

• ’ 9

pastāv noteikti konstatējamā veidā, un tāpēc ir pilnīgi reālas. Administrātīvistam bez tam jāpiegriež vērība vēl vienai svarīgai normatīvo aktu kategorijai — valdības un pašvaldību saistošajiem noteikumiem, instrukcijām u. t. 1.

c)          Tiesiskie institūti, kas rodas no zināmā sakarībā spgrupētām tiesību normām. Šādi institūti atrodami katrā tiesību novadā, kam darīšana tieši ar reālo dzīvi, un diezgan daudz šo institūtu atrodam arī administratīvo tiesību novadā, piem. vietējā pašvaldība, administratīvā justičija u. t. 1.

d)           Tiesiskie jēdzieni. Varētu domāt, ka tiesisko jēdzienu analizēšana un pētīšana ir tiesību teorijas šaurākā nozīmē (juridiskās enciklopēdijas, ievada tiesību zinātnē) uzdevums. Bez šaubām, tiesību teorija arī nodarbojas ar šo uzdevumu plašos apmēros, tomēr prasīt no viņas vien šī uzdevuma veikšanu būtu par daudz. Tas nozīmētu gandrīz to pašu. kā prasīt visu juridisko disciplīnu apvienošanu vienā vienīgā tiesību zinātnē vai tiesību teorijā. Bet ias pie tagadējiem juris

prudences apmēriem nav vairs iespējams. Katrai juridiskai disciplīnai ir savi pēc satura īpatnēji tiesiski jēdzieni, daļa no tiem pat pamatjēdzieni, un katra atsevišķas disciplīnas darbinieka uzdevums ir noskaidrot vispirms šos pamatjēdzienus.' Šis uzdevums nav jāaizmirst arī administrātīvistam, jo taisni viņa darbības novadā ietilpst daži visai svarīgi pamatjēdzieni, no kuru noskaidrošanas un pareizas izpratnes lielā mērā atkarājas teorētiska darba sekmība un pat pareiza administratīvo tiesību zinātnes izveidošana, jo pareiza teorija var balstīties tikai uz pareiziem pamatjēdzieniem. Tādiem administratīvo tiesību zinātnes pamatjēdzieniem pieskaitāmi pašas valsts jēdziens, valsts orgānā, adnfnistrātīvo tiesību subjekta, publiskas iestādes, adm> nistrātīva akta u. t. 1. jēdzieni.

e) Tiesiskie principi, kas atrodami gan atsevišķās tiesiskās normās, gan tiesiskos institūtos un veselos kodekos, gan tautas apziņā un juristu teorētiskās koncepcijās. Šķiet, arī šiem tiesiskajiem principiem, tāpat kā tiesiskajiem jēdzieniem, vajadzētu tikt noskaidrotiem tiesību teorijā (šaurākā nozīmē), bet šo uzdevumu tiesību teorija ir vēl pārāk maz ievērojusi. Esmu pārliecināts, ka piegriežot turpmāk tiesiskiem principiem to vērību. kādu tie pelna, tiks izdarīts liels pakalpojums jurisprudencei vispār, viņa kļūs dzīvei tuvāka un dzīvāka, viņas koncepcijas kļūs daiļākas, viņas konstrukcijas pamatotākas.

Piezīmēsim, ka šis valststiesībnieka un administrātīvista pētāmais objekts ir pilnīgi reāls, tāpat kā reāli viņa atsevišķie elementi. Reāla ir, bez šaubām, valsts pati, ne tikai no materiālās puses, kā tiesiski organizēta tauta, bet arī no formālās puses, kā patstāvīgais tautas tiesiska organizācija. Reāla ir valsts administratīvā organizācija, reālas ir publiskās iestādes un to darbība. Reālas ir tiesību normas savā formālajā "normatīvajā būtībā, vienalga rakstītas vai nerakstītas, tikpat reālas, kā tas lielais daudzums dažādu attiecību un darbības veidu cilvēku un organizētu grupu dzīvē, ko šīs normas norēgulē. Reāli ir tiesiskie institūti, kufi — tāpat kā tiesību normas — dzīvo, veidojas

un attīstās līdz ar tautām un vinu kultūru. Reāli ir tiesiskie jē-

1 J

dzieni, kā reālo tiesību normu un tiesisko institūtu būtības uztveres un izpausmes veidi. Un beidzot, reāli ir tiesiskie principi, kiiju realitāte dibinās uz pašas reālās sabiedriskās dzīves parādībām; tie veidojas reālo tiesisko jēdzienu un reālo tiesisko normu attīstības gaitā un. iegūst savu noteikto izpausmi un nostiprināšanu jurisprudencē un tautas tiesiskajā apziņā un reālu

eksistenci tiesību normu un tiesisku institūtu raēionalajos pamatos.

Kādi tad nu ir tie metodoloģiskie paņēmieni, ko juristspublicists pielieto sava komplicētā objekta pētīšanai?

Visām zinātnēm ir vienas un tās pašas pētīšanas metodes, tikai katrai savi īpatnēji metodoloģiski paņēmieni. No zinātniskās pētīšanas pamatmetodēm — induktīvās un deduktīvās — reālu objektu pētīšanai visvairāk tiek pielietota induktīvā metode. Šīs metodes plašajā pielietošanā ir izveidoti divi pazīstami paņēmieni — analizē un sintēzē, — kuļi var tikt pielietoti gan atsevišķi, gan kopā, un kuri parasti jau paši tiek saukti par metodēm. Varētu teikt, ka katrs plašāks juridiski-zinātnisks darbs prasa abu šo metodoloģisko paņēmienu — analizēs un sintēzēs — pielietošanu; iepazīšanās ar objektu, viņa izpētīšana parasti nav iespējama bez analizēs, un analitiskajā pētīšanā iegūto rezultātu tālāka apstrādāšana — sakopošana, sistematizēšana u. t. 1. prasa sintēzi.

Katra zinātne pielieto analīzi un sintēzi ar viņai īpatnējiem metodoloģiskiem paņēmieniem. Ari jurisprudencei ir tādi īpatnēji metodoloģiski paņēmieni, kūj u pielietošana atkarājas a) no jurista plašā pētāmā objekta viena vai otra minētā elementa, kam jurists piegriež sevišķu vērību, un b) no mērķa, kādu pētītājs sev stāda. Visbiežāk jurisprudencē tiek pielietoti sekosi metodoloģiski paņēmieni:

a)          D e s k r i p t ī v a i s paņēmiens, ar kuļ-a palīdzību jurists noskaidro tiesiskas parādības un tiesiskus institūtus viņu vispārējā veidā. Šis paņēmiens tiek diezgan plaši pielietots arī valststiesību un administratīvo tiesību zinātnēs, attēlojot piem. valsts iekārtu, valsts orgānu sastāvu un darbību, valsts un paš-. valdību administratīvo organizāciju, administratīvajā darbā pielietojamos tiesiskos līdzekļus un techniskos paņēmienus u. t. I. 5o paņēmienu plaši pielieto pazīstamie angļu valststiesībnieki — Džems Braiss, Bedžhots, Sidnejs Lou u. c., un administrātīvisii Ašlejs, Klārks u. c.

b)          Dogmatiskais paņēmiens, visizplatītākais tagadējā jurisprudencē, sevišķi arī franču un vācu administratīvo tiesību zinātnē, tiek pielietots pie pozitīvo tiesību normu apstrādāšanas; ar šī paņēmiena palīdzību tiesk iegūta tiesisko normu juridiskā satura pareiza izpratne un iepazīšanās ar tiesisko institūtu juridisko būtību. Šī metodoloģiskā paņēmiena plaša pie

lietošana izskaidrojas ar to, ka tiesību normas taču ir jurista vistuvākais un vistiešākais pētāmais objekts.

c)          Vēsturiskais paņēmiens — palīdz noskaidrot tiesisko institūtu būtību, ' dažreiz arī normu īsto saturu, aplūkojot viņu attīstības gaitu. Piern. mūsu pagastu pašvaldību sapratīsim labāki, ja aplūkosim arī šīs pašvaldības vēsturi.

d)           Salīdzināmais paņēmiens — parasti tiek pielietots divējādos veidos: 1) kā dogmatiski-salīdzināmais, ja pilnīgāku iepazīšanos ar vienā tiesību normu kompleksā vai tiesību sistēmā ietilpstošām normām vai tiesiskiem institūtiem grib sasniegt, salīdzinot tos ar citos normu kompleksos vai tiesību sistēmās atrodamām tiesību normām vai institūtiem; un 2)vēsturiski-salīdzināmais, ja šinī pašā nolūkā salīdzina tiesību normu vai tiesisko institūtu attīstību dažādās tiesību sistēmās. Piem. mūsu vietējo pašvaldību sapratīsim labāki, ja salīdzināsim to ar Anglijas vai Beļģijas vietējo pašvaldību, vienalga — tagadējā stāvoklī vai kādā no viņu agrākās attīstības posmiem.

e)            Socioloģiskais paņēmiens — tiek pielietots, ja tiesību normas un tiesiskos institūtus aplūko sakarā ar sabiedrisko attīstību vai tagadnes sabiedriskās kultūras prasībām.

Visi šie juridiskās pētīšanas metodoloģiskie paņēmieni ir patiesībā analitiskās metodes paņēmieni. Tomēr varam minēt vēl vienu f) speciāli a n a 1 i t i s k o paņēmienu, kas pielietojams sevišķi tiesisko jēdzienu un tiesisko principu īstā satura, atklāšanai un noskaidrošanai.

Ar minētajiem analitiskās metodes paņēmieniem iegūto rezultātu tālākai apstrādāšanai — viņu pareizai sakopošanai un sistēmatizēšanai, tiesisko institūtu pareizai konstruēšanai un juridisko teoriju uzstādīšanai tiek pielietota g) juridiskikonstruktīvā metode, kas patiesībā ir jurisprudencē pielietotas sintētiskas metodes paņēmiens. .

Bez tam tiek minēts vēl i) kritiskais metodoloģiskais paņēmiens, kas kā dogmati&ki-kritiskais paņēmiens tiek pielietots pie tiesību normu un tiesisko institūtu kritikas, un kā teorētiski-kritiskais — pie juridisko konstrukciju un doktrīnai kritikas. Tomēr kā vienā tā otrā gadījumā grūti runāt par kādu īpatnēju viengabalainu metodoloģisku paņēmienu, jo pārbaudot un kritizējot tiesiskas normas un institūtus, juridiskas konstrukcijas un teorijas, uzrādot kļūdas un trūkumus, kā arī to izlabošanu un novēršanu — nākas pielietot vairākus no jau minētiem

metodoloģiskiem pa.ņēmieniem, sevišķi analitisko. Tapec varam vai nu pavisam atmest kritisko paņēmienu kā atsevišķu īpatnēju metodoloģisku paņēmienu, vai arī apzīmēt to kā eklektisku metodoloģisku paņēmienu, kuj-a nozīme pastāv tiesisko normu, institūtu un konstrukciju pārbaudīšanā un kritikā.

Modernajā administratīvo tiesību zinātnē no minētajiem metodoloģiskiem paņēmieniem visbiežāk tiek pielietoti dogmatiskais, salīdzināmais, tedrētiski-kritiskais un juridiski-konstruktīvab. Attiecībā uz šinī darbā pielietotiem metodoloģiskiem paņēmieniem atļaujos vēl sekošas piezīmes.

Modernā valsts ir ļoti komplicēta savā organizācijā, komplicēts arī viņas administratīvais aparāts un darbība ar daudzajiem uzdevumiem un darbības nozarēm jeb funkcijām. Tāpēc administrātīvistam, lai saprastu šī komplicētā aparāta uzbūvi un darbību, ir nepieciešami aplūkot to pa daļām, nezaudējot kopsakarību. Svarīgu nozīmi administratīvo tiesību zinātnē tā tad iegūst analītiskais metodoloģiskais paņēmiens, ko starp citu esmu pielietojis arī manas valstsvaras funkciju sistēmas izveidošanā, Šis paņēmiens noderīgs arī juridisko jēdzienu un principu un juridisko institūtu būtības noskaidrošanā. Analītiskais metodoloģiskais paņēmiens tā tad labi noder administratīvo tiesību zinātnes vispārējās jeb teorētiskās daļas veidošanā. Līdzās viņam sekmīgi pielietojami arī salīdzināmais un vēsturiskais paņēmieni, kas parasti dod iespēju labāki izprast un pilnīgāki noskaidrot juridisko institūtu būtību. Protams, arī dogmatiskais metodoloģiskais paņēmiens ir jālieto, par cik nākas aplūkot pozitīvo normatīvo materiālu; tomēr dogmatiskais paņēmiens administratīvo tiesību zinātnes vispārējā jeb teorētiskā daļā nav galvenais.

Beidzot vēl pāris vārdu par dogmatisko un teorētisko virzienu jurisprudencē. Manas simpātijās vairāk ir teorētiskā virziena pusē, tomēr es neesmu pozitīvi dogmatiskā virziena pretinieks. Kādus arī neuzrādītu trūkumus dogmatiskajam virzienam, viņa lielais nopelns ir tas, ka viņš nodibinājis un uztur ciešas saites ar jurista vistuvāko reālo pētāmo objektu — tiesību normām. Atraujoties no šī objekta, jurists var dažreiz nomaldīties uz sāņu ceļiem, kas viņu var novest gan pie interesantām, bet jurisprudencē maz auglīgām teorijām (organiskā valsts teorija, psīcholoģiskā tiesību teorija). Bet pārāk stingri ieturētam dogmatiskam virzienam savukārt piemīt zināms trūkums, proti, ka dogma nereti tiek stādīta augstāk par lietas dzīvo būtību,

caur ko rodas zināma atrautība no _ dzīves, un minētajam , virzienam piemīt tendence kļūt sausam un neauglīgam. Romas jurisprudence attīstījās un sasniedza lielu pilnību, kamēr juristi piegrieza vērību pašai dzīvei, un šo pašu romiešu tiesību apstrādāšana kļuva sausa un neauglīga, kad viņa nonāca šauro dogmatiķu glosātoru un postglosātoru rokās. Šinī ziņā ievērojams, inte resants un zīmīgs ir ievērojamā franču jurista Gastona žēzo ieskats: viņš biedina no tekstu māņticības un aizrāda, ka turēšanās tikai pie likuma tekstiem rada legistus, bet ne juristus. Tiesības dzīvo un attīstās, kā viss kas dzīvo, zem apkārtnes iespaida36 ). Protams, ka arī šinī virzienā — pētot tiesību dzīvi un attīstību zem apkārtnes iespaida, var noiet par tālu un ielauzties sociologa darbības novadā. Tomēr, šķiet, nebūtu arī sevišķi grūti palikt vienmēr jurista darbības novadā, nododoties teorētiskai jurisprudencei. Viens līdzeklis tāda pareiza ceļa ieturēšanai, pēc manām domām, ir taisni piegriezties tiesisko principu satura un tiesisko institūtu būtības pētīšanai vairāk, nekā tas darīts līdzšinējā valdošajā dogmatiskā virzienā. Viens no jurista teorētiķa uzdevumiem, kā pareizi aizrāda Regels bergers, ir — pētīt tiesiskos principus, atklāt viņu saturu, radīt teorētiskas normas | (tezes), caur ko patiesībā arī jurisprudence kļūst par tiesību ! avotu37 ). Tā tad jāpieņem, ka abi virzieni — dogmatiskais un teorētiskais — ir vajadzīgi un pamatoti, un iespējami labākus rezultātus jurisprudence sasniegs tad, ja abi šie virzieni ies roku rokā, savstarpēji atbalstot un papildinot viens otru.

Sal. Gaston Jйze, Les principes gйnйraux du Droit Administratif.

Freface de la troisiиme йdition.

sо ) Sal. F. Regelsbergera darba krievu tulkojumu no prof. Gambarova: Obsceje ucenije o praview M. 1897., lpp. 54. un 83—85. .

II. Pozitīvas administratīvas tiesības, to subjekti un objekti.

..

7.Latvijas administratīvo tiesību avoti.

Ar pozitīvajām tiesībām parasti mēdz saprast spēkā esošajos likumu krājumos atrodamās tiesību normas. Ar Latvijas pozitīvajām tiesībām šinī nozīmē jāsaprot visu to normu kopums, kas atrodams Latvijā spēkā esošos likumos, un ar Latvijas pozitīvajām administratīvajām tiesībām tās Latvijā spēkā esošās tiesību normas, kas attiecas uz Latvijas publisko administratīvo iekārtu un darbību un Latvijas pilsoņu (vai pareizāki: Latvijas iedzīvotāju) publiskajiem pienākumiem un tiesībām. Bet šāds pozitīvo administratīvo tiesību jēdziens ir par šauru, jo viņš sakrīt ar objektīvo tiesību jēdzienu, var tikt ar to atvietots un iā tad būtu lieks. Tomēr pozitīvo tiesību apzīmējums nav tikai objektīvo tiesību cits apzīmējums. Šis apzīmējums jāsaprot kā pretstats intuitīvajām un deklaratīvajām tiesībām. Ja ar intuitīvajām tiesībām saprotam tiesiskas emocijas, kas veidojas un dzīvo cilvēku tiesiskajā apziņā, un ar deklarētīvājām tiesībām tās tiesiskās atziņas, kas no valsts varas jau formulētas un dekla-

, ? J

rētas, bet nav vēl juridiskajā tec-hnikā (likumdošanā un attiecīgo publisko iestāžu organizēšanā) dabūjušas tādu izveidojumu, ka varētu tikt izvestas dzīvē, — tad ar pozitīvajām tiesībām jāsaprot tās tiesību normas, kas likumdošanā un'publisko iestāžu organizēšanā izveidotas un pamatotas tiktāl, ka var tikt izvestas dzīvē. Piemērs: ja satversmē ierakstīta formula: «administratīvās darbības likumība tiek kontrolēta no neatkarīgām administratīvām tiesām», tad tā ir deklarācija ar svarīgu juridisku, saturu (administratīvās justicijas atzīšana), bet bez pozitīvas nozīmes, jo pati par sevi vien šāda deklaratīva formula nevar vēl radīt nekādas pārmaiņas reālajā tiesiskajā dzīvē, nav taču nekādas iespējas pārbaudīt administratīvās darbības likumību uz šādas formulas pamata vien, lai gan viņa ierakstīta satversmē. Ja tālāk uz šīs deklarācijas pamai§ ir izdots likums par admi-f

nisfrātīvām tiesām, tad to jau mēdz pieskaitīt pozitīvām tiesīi bām. Tomēr arī pēc formālā spēka iegūšanas šāds likums vēl nevar tikt izvests dzīvē, kamēr nav noorganizētas likumā paredzētās tiesas; tikai ar šo iestāžu noorganizēšanu un darbības uzsākšanu pašu likumu var sākt izvest dzīvē un viņš iegūst savu īsto pozitīvo raksturu, — kļūst par aktīvu normātīvu spēku, kas patiešām norēgulē svarīgas attiecības reālajā tiesiskā dzīvē. Bet līdz ar to pozitīvas normatīvas tiesības izsauc pargrozības attiecīgo tiesisko parādību subjektīvajā pusē, varētu tedkt: pozitīvizē attiecīgās subjektīvās tiesības un pienākumus. Tāpēc pozitīvo tiesību jēdziens ietver sevī nevien objektīvo, bet arī subjektīvo tiesību jēdzienu, un ar to pozitīvo tiesību jēdziens atšķiras no šaurākā objektīvo tiesību jēdziena.

Objektīvās tiesības tiek nostādītas pretim subjektīvajām tiesībām, tāpēc šos apzīmējumus lietojot jāšķir objektīvo un subjektīvo tiesību jēdzieni; neviens no šiem apzīmējumiem nevar aptvert tiesību jēdzienu vispār. Turpretim citus tiesību apzīmējumus lietojot nav pamata objektīvo un subjektīvo tiesību jēdzienus šķirt, dažreiz taisni otrādi: apzīmējuma pareizības interesēs jāietver kā objektīvo tā subjektīvo tiesību jēdzieni. Intuitīvajā tiesību uztverē pirmais ir subjektīvo tiesību jēdziens, bet drīz viņam pievienojas arī objektīvo tiesību jēdziens: pilsonis A. jūt, ka viņam notikusi netaisnība, bet neatrod iespēju savu aizskarto tiesību (varbūt tikai iedomāto, viņa tiesiskajā apziņā eksistējošo) aizstāvēt; viņa tālākā doma tad jau virzīsies uz objektīvo tiesību jēdzienu: vajadzētu papildināt likumu, vai izdot jaunu likumu, kas man un citiem pilsoņiem līdzīgos gadījumos dotu iespēju aizstāvēt savas (subjektīvās) tiesības. Tīri deklarātīvās tiesībās, šķiet, vienlīdz domātas abas puses, kā subjektīvā, tā objektīvā; jo deklaratīvā tiesību formula ietver sevī kā principiālu kādas subjektīvas tiesības atzīšanu, tā arī solījumu (bieži gan ļoti nenoteiktu.) šo tiesību norēgulēt un nodrošināt ar attiecīgu likumu. Runājot par pozitīvajām tiesībām parasti gan vispirms tiek domāts par objektīvajām tiesību normām; bet, kā jau minējām, spēkā esošās tiesību normas (pozitīvās objektīvās tiesības) padara par reālām jeb pozitīvizē arī subjektīvās tiesības un pienākumus, un tāpēc pozitīvo tiesību apzīmējums, ja negribam to tieši sašaurināt, ietver sevī vienmēr arī subjektīvo tiesību jēdzienu. Tāpēc ar Latvijas pozitīvajām administratīvajām tiesībām jāsaprot ne tikai objektīvo admi-

nistrātīvo tiesību normas, bet arī uz šīm normām dibinātas reālās subjektīvās tiesības.

Bet te nu mums vēlreiz jāpiegriež vērība tiesību jēdziena paplašinājumam vēl vienā virzienā: tiesību jēdziens jāpapildina ar tiesiska pienākuma jēdzienu. Šis paplašinājums sevišķi nepieciešams tiesību subjektīvajā pusē. Ir nepareizi ar tiesībām subjektīvā nozīmē saprast tikai pilnvarojumu, nodibinātu iespēju vai tiesisku varu sev kaut ko prasīt, — jāsaprot arī tiesisks pienākums pildīt cita tiesību subjekta pamatotu prasību. Pozitīvās tiesības (objektīvā nozīmē) taču vienlīdz nosaka un noregulē nevien tiesību subjekta tiesības, bet arī viņu pienākumus, tā tad tiesību subjektīvajā pusē, vai arī ar subjektīvajām tiesībām, jāsaprot ne tikai tiesības vien, bet arī pienākumi; t. i. ne tikai nodrošināta tiesiska iespēja sev kaut ko prasīt, bet arī tiesisks pienākums pildīt cita tiesību subjekta (valsts, pašvaldības vai līdzpilsoņu) tiesiski dibinātu prasību38 ). Piem. Latvijas pilsoņu pienākums pildīt kara klausību un maksāt likumīgos (i. i. spēkā esošos likumos noteiktos) nodokļus, kā valsts, tā pašvaldību, — pieskaitāms pozitīvo administratīvo tiesību subjektīvai pusei. Apzinīgs tiesiskas valsts pilsonis saprot, ka viņam ir tiesība pildīt likumīgu pienākumu.

Runājot par pozitīvo tiesību avotiem parasti mēdz minēt tikai objektīvo tiesību avotus; tādā gadījumā tiek pieņemts, kā pats par sevi saprotams, ka subjektīvo tiesību avots ir objektīvās tiesības. Bet tāds viedoklis nav gluži pareizs, jo par subjektīvo tiesību avotiem var būt (un bieži if) ne tikai normatīvi akti. bet arī citādi ti^ļgķ^.al^i. piem. līgumi civiltiesību novadā, administratīvi rīkojumi nublisko tiesību novadā spēkā nākuši Tīesas spriedumi visos tiesību novados. Tāpēc aplūkojat pozitīvo tiesību avotus, jāņem vērā kā objektīvo, tā subjektīvo tiesību avoti.

Par objektīvo administratīvo tiesību avotiem apzīmē tās tiesisko aktu grupas, kurās atrodamas administratīvo tiesību normas. Šādus avotus parasti min četrus: likumi, valdības noteikumi, autonomie statūti un ieraduma tiesības. Bet līdzās šīm četrām normātīvo aktu grupām noteikti jāmin vēl piektā: starptautiskie līgumi. Lai attaisnotu figīīrālo tiesību avota apzī-

* ) Protams, kopdzīvē no liela svara ir atzīt arī morālisku pienākumu pildīt sava līdzpilsoņa morāliski dibinātu prasību: bet jurisprudencē nodarbojāmies ar tiesībām un aplūkojam tiesiskus jeb likumīgus pienākumus, t, i., pienākumus pildīt tiesiskas jeb likumīgas prasības. Morāliskos pienākumus aplūko ētika.

mēj umu, iegaumēsim, ka arī pašas šīs normatīvo aktu grupas nāk no dažādiem avotiem, t. i. tiek radītas no dažādiem tiesiskās varas subjektiem, kujus minēsim, aplūkojot uzrādītos administratīvo tiesību avotus.

i)        Pats svarīgākais objektīvo administratīvo tiesību avots ir likumi, pie tam svarīgākais divējādā nozīmē: a) tas ir visplašākais administratīvo tiesību avots modemā valstī, un

b)       viņš stādāms pirmajā vietā pēc savas autoritātes un regulējošā spēka pilnības, jo citu minēto veidu normātīvie akti ir pakļauti likumam, tie nedrīkst runāt pretim likumam un zaudē savu spēku, ja nonāk konfliktā ar likumu. Vispār, ja uzstāda normātīvo aktu gradāciju, tad parasti pirmajā vietā stāv likums. Gan daudzās valstīs tiek principā atzīta gradācija arī pašos likumos tādējādi, ka satversme tiek atzīta par augstāko likumu; bet šis princips iegūst reālu nozīmi tikai tanīs nedaudzajās valstīs, kur vispārējām tiesām (kā A. Savienotajās Valstīs) vai speciālām augstākām tiesām (kā Čechoslovakijā un bij. Austrijā) piešķirta tiesība pārbaudīt likumu konstitūcionālitāti, t. i. vienkāršo likumu saskanu ar satversmes likumu. Tomēr arī attiecībā uz šādām valstīm jāsaka, ka satversmes likum^ nemēdz būt ietvertas administratīvo tiesību normas, tāpēc ar pietiekošu pamatu varam vienkārši minēt likumu kā augstāko (gradācijas ziņā) administratīvo tiesību avotu. Kas attiecas uz starptautiskiem līgumiem, tad starptautiskie līgumi, kas ratificēti likumdošanas kārtībā, līdz ar ratificēšanu ir nostādīti līdzās likumiem. Bet šādos līgumos mēs samērā retāk atrodam administratīvo tiesību normas. Biežāki tās atrodam tā sauktajos administratīvajos līgumos, kas parasti tiek slēgti no attiecīgiem divu valstu (parasti kaimiņvalstu) ministriem un apstiprināti no ministru kabinetiem, un tāpēc gradācijas ziņā tie ierindojami zemāk par likumiem, t. i. tie nedrīkst saturēt noteikumus, kas runātu pretim likumiem. .

No iepriekšējām piezīmēm jau redzams, ka ar likumu kā tiesību avotu vispirms tiek domāts likums formālā nozīmē, t. i. normatīvs akts, kas izdots no valsts likumdevēja organa. Ar likumu materiālā nozīmē tiek saprasts kairs kompetentas publiskas varas izdots normātīvs akts; tā tad materiālā likuma jēdziens ir plašākais: likumi materiālā nozīmē ir ne tikai formālie likumi, bet arī valdības noteikumi un autonomie statūti. No otras puses jāatzīmē, ka ne visi akti, kas izdoti no likumdošanas organa li-

k umdošanas kartība, i? likumi materiāla nozīme“, t. i. vispārējās abstraktās normas saturoši akti. Paretam ir atrodami likumdošanas kārtībā izdoti akti, kas pēc sava satura ir administratīvi akti (piem. likums par kādas noteiktas personas uzņemšanu pavalstniecībā) vai tiesas spriedumi (piem. kāda testāmenta apstiprināšana vai anullēšana likumdošanas kārtībā); no formālās puses vien skatoties arī tie ir likumi, kā likumdošanas varas akti. Likums kā pozitīvo tiesību avots tā tad, stingri ņemot, ir likums kā formālā, tā materiālā nozīmē, proti vispārējas abstraktas normas saturošs akts, kas izdots no valsts likumdevēja orgānā. .

Šinī ziņā likums kā pozitīvo administratīvo tiesību avots neatšķiras no citiemlikumiem: viņš tiek izdots tādā pašā kārtībā, viņa spēks ir tāds pats, un uz viņu attiecas tie paši principi, ko tiesību teorija izveidojusi un atzinusi likumiem vispār. Piem. minot likuma darbību telpā, jāsaka, ka administratīvā likuma telpiskās robežas, līdzīgi citiem likumiem, tiek noteiktas ar valsts territoriālajām robežām; tāpat attiecībā uz darbību laikā administratīvais likums, līdzīgi citiem likumiem, pēc vispārējā principa, parāda savu rēgulējošo spēku uz priekšu, sākot no spēkā stāšanās momenta līdz viņa atcelšanai likumdošanas kārtībā. Bet katram likumam likumdevējs var, ja vispārības intereses to prasa, piešķirt arī atpakaļejošu jeb atpakaļvērstu spēku, un tādā gadījumā jaunais likums pārkārto dažas (likumā minētās) tiesiskās attiecības, kas bija nodibinātas pie agrāk pastāvošiem likumiem. Vispārējais tiesību princips gan atzīst, ka labi iegūtas tiesības (wohJerworbene Rechte) t. i. likumīgi iegūtas subjektīvas tiesības nav aizskanamas . Tomēr tas nav absolūts princips, kas nepielaistu izņēmumu: par vēl svarīgāku sabiedriskās kopdzīves principu atzīstams tas princips, kas vispārības intereses (nācijas vai valsts intereses) stāda augstāk par atsevišķu individu interesēm. Šis princips ir tas, kas zināmos gadījumos attaisno likuma atpakaļvērsto spēku un liek likumam vispārības interesēs pārkārto. jau agrāk nodibinātās tiesiskas attiecības. Sevišķi skaidri tas redzams pie reformu izvešanas.

—    reformu likumi zaudētu lielu daļu savas nozīmes, ja viuiem nepiešķirtu atpakaļvērstu spēku.

No minēta viedokļa par vispārības interešu prioritāti izriet, ka piem. civillikumiem samērā reti nākas piedot atpakaļvērstu spēku, aprobežojoties patiešām tikai ar reformu gadījumiem; jo civiltiesības regulē indivīdu jeb privātpersonu savstarpējās tiesiskās attiecības, kas samērā reti nonāk kollizijā ar vispārības interesēm. Turpretim administratīvās objektīvās tiesības taisni rēgulē tiesiskās attiecības starp valsti un pašvaldībām (vai citām publiski-tiesiskām organizācijām) vienā pusē un individiem otrā pusē; tā tad tas ir novads, kur individu intereses saduras ar vispājības interesēm, un. tāpēc taisni šinī novadā biežāki var rasties pamats likuma atpakaļvērstam spēkam. Tomēr nav jāaizmirst, ka jau nodibinātu tiesisku attiecību bieža pārkārtošana nesaskanētu ar tiesiskās iekārtas stabilitātes interesēm; tāpēc uz likumu ar atpakaļvērstu spēku jāskatās kā uz izņēmumu, un tiesiskās iekārtas stabilitātes interesēs atpakaļvērsts spēks jāpiedod likumam tikai samērā retos gadījumos, kad patiešām to prasa pietiekoši svarīgas vispārības intereses. Es saku: pietiekoši svarīgas vispārības intereses, — tāpēc ka vispārības intereses prasa arī tiesiskas iekārtas stabilitātes uzturēšanu; un šī stabilitāte stipri ciestu, ja likumiem bieži tiktu piedots atpakaļvērsts spēks un tiktu pārkārtotas jau nodibinātas (uz pastāvošu likumu pamata) tiesiskas attiecības.

Latvijā, kā jaunā valstī, tiek vēl lietoti arī daži aizgūti (no agrākās Krievijas) likumi, protams, grozītā un papildinātā veidā, saskaņā ar Latvijas vajadzībām (piem. Tiesu iekārtas un procesa likumi). Bet arī Latvijas pašas likumdošanas orgāni, sākot ar Latvijas Tautas Padomi, visumā ir strādājuši sekmīgi un lielāko daļu Latvijai vajadzīgo likumu devuši patstāvīgi. Sevišķi sekmīgi kā likumdevējs orgāns ir darbojies arī Ministru kabinets, gan izdodams noteikumus ar likuma spēku (pirms 1934 g. 15. maija, piem. Sodu likums 1930. g.), gan, saskaņā ar 1934. g. 18. maija Valdības deklarāciju, izpildot Saeimas likumdošanas funkciju (piem, 1937. g. Civillikums). Arī administratīvie likumi Latvijai gandrīz visi ir jau viņas pašas likumi, tā kā administratīvās darbības laukā reti kad vairs nākas griezties pie kādiem agrākās Krievijas likumiem.

Visuma attiecībā uz šiem no agrākās Krievijas aizgūta jienļ likumiem varam minēt sekošo. Latvijai nav tiesību kontinuitāte ar agrāko Krieviju, jo Bres'tļitov-

skas miera līgumā (1918. g. marta) Krievija nepārprotami atteicās no Kurzemes un Vidzemes, kufas apm, 8 mēnešus pirms patstāvīgas Latvijas valsts nodibināšanas palika bez likumīgas valsts varas, tikai padotas vācu okupācijas varai. 1918. g. 18. novembrī Latvijas valsts tika nodibināta no pilnīgi brīvas (nevienai likumīgai valsts varai nepadotas) tautas uz tiesiski brīvas territo rijas. Vajadzīgās tiesības jaunā valsts varēja radīt pilnīgi brīvi ar saviem pašas likumiem, vai arī vajadzības gadījumā aizņemties, kur to atrada par lietderīgu. Cik var spriest, pirmajā laikā pēc patstāvīgas Latvijas nodibināšanas valdīja pārliecība, ka iztiks ar saviem pašu. likumiem, izņemot tos, ku;i tūliņ vajadzīgi tiesām viņu darbā. Tāpēc pāris nedējas pēc valsts nodibināšanas (1918. g. 6. decembrī) Tautas Padomes izdotais «Pagaidu nolikums par Latvijas tiesām un tiesāšanas kārtību» noteica: «Latvijas tiesas un ar viņām saistītās iestādes darbojas pēc tiem vietējiem un Krievijas Likumiem, kādi priekš Latvijas bija spēkā līdz 24. oktobrim 1917. gadā, krimināllietās pieturoties pie Krievijas 1903. g. sodu likumu krājuma.> Lai paātrinātu likumdošanas darbu, 1919. g. 16. jūlijā Tautas Padome izdeva likumu, ar kuļ u Ministru kabinetam tika piešķirta tiesība izdot noteikumus ar likuma spēku; bet kad izrādījās, kā arī tādā ceļā nevarēja tik drīz radīt visus vajadzīgos likumus, Tautas Padome izdeva pazīstamo 1919. g. 5. decembra likumu: «Visi agrākie Krievijas likumi, kuri pastāvēja Latvijas robežās līdz 24. oktobrim 1917. g., pagaidām uzskatāmi par spēkā esošiem pēc 18. novembra 1918. g., cik tālu tie nav atcelti ar jauniem likumiem un nerunā pretim Latvijas valsts iekārtai un Tautas Padomes platformai.» Ari no šī likuma nepārprotami redzam, ka netiek vis atzīta tiesību kontinuitāte ar agrāko Krieviju, bet ka Latvijai vajadzīgie likumi tikai pagaidam tiek aizņemti lietošanai no agrākās Krievijas.. No tā laika daudzi no šiem aizņemtajiem likumiem ir jau atvietoti ar Latvijas pašas likumiem (kā vienu no pēdējiem var minēt 1930. g. Pilsētu pašvaldības likumu, kas sākot ar 1931. g. atvietoja no bij. Krievijas aizņemto Pilsētu pašvald. lik.). Tie aizņemtie likumi, kas vēl ir lietošanā, protams, ir īsti likumi, kam (par cik viņi nerunā pretim Latvijas likumiem) ir tāds pat likuma spēks, kā Latvijas pašas likumiem. Bet attiecībā uz šiem likumiem mums nav jāaizmirst mūsu pamattēzē, ka Latvijai nav tiesību kontinuitāte ar agrāko Krieviju, un ka ar Tautas Padomes 1919. g. 6. dec. likumu ir aizgūti no agrākā« Krievijas pagaidu lietošanā tikai tie likumi, kas Latvijai tieši

vajadzīgi, un tikai tik ilgi, kamēr tāda vajadzība pastāv. Tāpēc jāizvaims piedot agrākās Krievijas likumiem kādu tiešu vai subsidiāru nozīmi bez tiešas vajadzības un bez pietiekoša pamatojuma. Un administratīvo tiesību novadā, kā. jau minējām, tagad varam iztikt ar mūsu pašu likumiem, nerakņājoties vairs pa vēstures arehīvā nodotiem bijušās Krievijas apputējušiem likumu krājumiem.

Attiecībā uz šī svarīgā administratīvo tiesību avota — administratīvā likuma — tīri praktisku lietošanu jāsaka, ka šinī ziņā administrātīvistu stāvoklis ir grūtāks, nekā civilistu un kriminālistu stāvoklis; vai, plašākā nozīmē: pilsoņiem ir grūtāki iepazīties ar administratīvām tiesībām, nekā ar civīlvai krimināltiesībām. Tas tāpēc, ka administratīvās tiesības nav kodificētas. Visās kultūras valstīs ir atrodami oficiāli civīlun kriminālkodeki, tāpat parasti arī civilprocesa un kriminālprocesa kodeki; turpretim oficiāli administratīvie kodeki nav atrodami pat lielajās valstīs®9 ). Varbūt tas lielā mērā izskaidrojams ar to, ka pozitīvās civiltiesības un krimināltiesības atrodamas tikai likumos, un attiecīgie kodeki tā tad var ietvert visas (vai gandrīz visas) civiltiesību un krimināltiesību normas. Turpretim adniinistrātīvo tiesību normas atrodamas ne tikai likumos, bet arī noīeikTTmūs, iBltfukcijās un~āīīīonomos statūtos; tāpēc administrāTīvālsHEodeks parastajā nozīmē, tas ir kā sistematizēts spēkā esošo likumu krājums, neizpildītu kodeka uzdevumu, t. i. nesaturētu visas administratīvās tiesības; bet sastādīt pilnīgu administratīvo tiesību krājumu būtu grūti, tāpēc-ka attiecīgais materiāls ir ļoti plašs, pie kam daļa no šī materiāla ir nepastāvīgāka, mainīgāka nekā likumi, un daļai no šiem normātīvajiem aktiem (autonomajiem statūtiem) ir tikai vietēja nozīme.

2)            Otrs administratīvo tiesību avots, kuru jau tikko esam minējuši, atzīmējot administratīvā kodeka trūkumu, ir — v ajd ī b a s n oteHcu mi. Tie ir normatīvi akti, ko izdod nevien -^aWīi5C~šāūfāJčāTTK)zīmē (Ministru kabinets), bet arī citi kompetenti valdības orgāni, piem., atsevišķi ministri. Šiem aktiem var būt arī citāds nosaukums, piem., instrukcijas vai reglāmenti. mūsu valsts pirmajos gados tika lietots arī rīkojumu nosaukums: tagad turpretim mūsu terminoloģija ir jau stipri nodibinājusies tajā ziņā, ka ar noteikumiem tiek saprasti normatīvi akti (VerordnungenJ-Uil ai7īkojūTFiierri konkrēti”admiņistrātlyi.akti (Vers ‘) Francijā un Vācijā ir gan atrodami privāti administrātīvo tiesību kopojumi, tā ted neoficiāli administratīvie kodeki.

fiigungen), kas nesatur nekādas vispārējas normas, bet tikai izšķiļvai nokārto atsevišķus konkrētus gadījumus. — Noteikumi kā normātlvi akti gradācijas (normu regulējošā spēka) ziņā stāv zemāki par likumiem, tāpēc ka viņi nekad nedrīkst runāt pretim likumiem. Noteikumi drīkst rēgulēt tiesiskas attiecības brīvā novadā (ko likums nav regulējis), bet tikai piemērojoties attiecīgam likumam vai saskaņā ar likumu (secundum lēgem), bet nekad pretēji likumam (contra lēgem)40 ).

Noteikumus var izdot tikai tie administratīvie orgāni, kam tāda tiesībā ar līkumu "deleģēta, t. i. kam piešķirta likumīga piln vara vispārējā veidā (vispārēja delegācija), vai arī atsevišķi no1 -teiktās liefāīTTspeciālā delegācija). Kas attiecas uz valdību šau"Taka nozīmē, tad bieži jau satversmē pašā ir paredzēta Ministru kabineta tiesība izdot noteikumus; ja arī tāda tiesība nebūtu paredzēta satversmē vai citā likumā, tad tomēr šī tiesība tiek pieņemta kā loģiski ietverta Ministru kabineta raksturīgākajās un svarīgākajās tiesībās vadīt valsts iekšējo un ārējo politiku, saskaņot visu resoru darbību un gādāt par likumu pareizu un kārtīgu izvešanu dzīvē. Speciālā delegācija bieži mēdz būt formulēta kāda likuma pēdējā vai priekšpēdējā pantā, kas piešķir attiecīgajam ministrim tiesību izdot instrukciju šī likuma izvešanai dzīvē. Tā piem., 1935. g. 19. decembrī izdotā likumā «Pārgrozījumi un papildinājumi likumā par pagastu pašvaldību» pēdējā pantā teikts: «instrukciju par šā likuma piemērošanu, par pagastu pašvaldības darbības pārzināšanu, pārraudzību un revīzijām un par apriņķa lauku pašvaldību vecākā un viņa kancelejas darbības ielkārtu izdod iekšlietu ministrs.» 1935. g. 30. decembra «Tikums par Latvijas tirdzniecības un rūpniecības kameru» savā 66. pantā satura sekošu delegāciju finanču ministrim: «ļinstrukcijas šī likuma piemērošanai izstrādā kameras prezidijs, bet izdod finanču ministrs.»

Dažās valstīs ir pazīstams īpats valdības noteikumu veids — noteikumi ar likuma spēku. Tiesība izdot šādus noteikumus ar likuma spēku (likumdevēja organa starpsesiju laikā) bija deleģēta Ministru kabinetam pirms ar 1919. g. 16. jūlija likumu, vēlāk ar L. R. Satversmes 81. pantu, un šinī «81. panta kārtībā» tika izdoti daudzi noteikumi ar likuma spēku, no kuriem arī tagad

“) Fr. F 1 e i n e r s to labi raksturo sekosi: Allein sie vermogen Rechtssatze auf gesetzfreiein Gebiet nur secundum legem, gemass gesetzlichen Eiinachtigung oder mit Duldung des Gesetzes, nie wider das Gesetz (contru legem) zu erzeugen. Institutionen, 6. und 7. Aufl., 68.-69. 1pp.

vel daudzi tiek lietoti līdzīgi likumiem. Citus Ministru kabineta noteikumus tai laikā apzīmēja par pārvaldības kārtībā izdotiem noteikumiem. No 1934. g. 15. maija mūsu Ministru kabinetam pieder arī likumdošanas tiesības, tāpēc noteikumiem ar likuma spēku nav vairs vietas. Protams, ka Ministru kabineta normatīvo aktu izdošanas kārtībā likumi un noteikumi formāli ir pilnīgi nošķirti — likumi tiek izdoti likumdošanas kārtībā un publicēti kā likumi, turpretim noteikumi tiek izdoti pārvaldības kārtībā un publicēti kā noteikumi. Abu šo veidu akti tiek publicēti vispirms «Vāldības Vēstnesī» un pēc tam. «Likumu un Ministru kabineta noteikumu krājumā». Ka noteikumi un instrukcijai publicējami tāpat kā likumi vispārīgai zināšanai, izriet no tā svarīgā juridiskā fakta, ka noteikumi un instrukcijas līdzīgi likumiem rada tiesību subjektiem tiesiskus stāvokļus, uzliekot tiem pienākumus un piešķirot tiesības; tāpēc arī noteikumiem un instrukcijām iet līdzi prasība, ka tos vajaga zināt tiem tiesību subjektiem uz kubiem tie attiecas; un kā neviens nevar atrunāties ar likumu nezināšanu, tāpat arī neviens nevar atrunāties ar noteikumu vai instrukciju nezināšanu. Piem., jai instrukcija pie progresīvā ienākuma nodokļa nosaka terminus, kādos iesniedzama deklarācija par ienākumiem un samaksājams pats nodoklis, tad neviens nodokļa maksātājs, kas nav ievērojis likumīgo termiņu, nevar atrunāties ar instrukcijas nezināšanu: error iuris nocet šai gadījumā tāpat kā likuma nezināšanas gadījumā.

Minētās prasības par noteikumu izdošanas tiesības piešķiršanu ar likumu (vispārējās vai speciālās delegācijas veidā, kādu tiesību pilnvarotais orgāns nevar tālāk deleģēt citam organam) un noteikumu publicēšanu oficiālā izdevumā vispārējai zināšanai, attiecas uz tiem noteikumiem vai instrukcijām, kas līdzīgi likumiem ir izdoti nevien iestādēm un amatpersonām; bet arī pilsoņiem. Vācu juridiskajā literātūrā šādi noteikumi tiek apzīmēti kā tiesiski noteikumi (Rechtsverordnungen). Citu normātīvo aktu grupu sastāda publisko iestāžu reglāmenti (VerwaltungsVerordnungen), kas noregulē kārtību un darba gaitu publiskajās iestādēs un ir domāti attiecīgās iestādes darbiniekiem.Šādu reglamentu izdošanai nav vajadzīga delegācija, viņu izdošanas tiesība ietilpst iestādes priekšnieka kompetencē, un šo aktu publi. cēšana vispārējai zināšanai nav vajadzīga — pietiek ar viņu paziņošanu iestādes darbiniekiem piem., ar izkāršami redzamā vietā iestādes telpās. Protams, ka administratīvo tiesību avots ir ari

šādi reglamenti, jo viņi noregulē daļu no administratīvas darbības un ' dažas attiecības darbinieku starpā.

Kas attiecas uz pašu delegācijas teoriju kā tādu, tad jāsaka, ka viņa Itrbū-atbilst tādai tiesiskas valsts iekārtai,-kas dibināta uz Monteskjē valsts varas dalīšanas principa, pie kam likumdošanas vara tiek ieskatīta kā augstākā, un administratīvā vara ir viņai pakļauta kā izpildu vara. Bet jau šinī pašā tiesiskajā valstī vācu administratīvo tiesību zinātne atšķīra valdības varu (Regierungsgewalt) no izpildu varas (Vollziehungsgewalt), vai administratīvajā darbībā — valdīšanu un izpildīšanu, pie kam valdības vara nostādīta patstāvīgi un apbalvota ar plašu diskreeionāru varu. Šāda konstrukcija jau saskan labāk ar Monteskjē teorijas modernizēto veidu, proti, ka valsts vara ir viena, bet viņa reālizējas vairākās funkcijās, trīs galvenās no kurām ir — leģislātīvā, jurisdiktīvā un administratīvā funkcijas. Vēl tāļāk valsts varas konsolidēšanā iet modernā autoritārā valsis iekārtaProtams, arī te pastāv un veidojas tājāk sadalītas un nošķirtas valsts varas funkcijas; bet šī sadalīšana vairs nebalstās uz kāda teorētiska principa, bet uz lietderības pamatiem un tiek izvesta saskaņā air valsts darba technikas prasībām. Modernā valstī administratīvā darbība ir ne mazāk svarīga kā leģislātīvā un jurisdiktīvā darbība; tāpēc ir pamatota viņas orgānu patstāvība plaši nospraustās robežās; un ja lietderība attaisno augstāko administratīvās varas orgānu tiesību izdot likumus papildinošus normatīvus aktus (noteikumus un instrukcijas), tad šāda tiesība atzīstama par ietilpstošu attiecīgo administratīvo orgānu kompetencē arī bez sevišķas likuma delegācijas.

^)T rešais administratīvo tiesību avots ir autonomie statūti. Ar šo nosaukumu tiek apzīmēti normatīvi akti, kas nāk ne no valsts varas orgāniem, bet no valstī ietilpstošām publiski^iesiskām organizācijām, piem., vietējām pašvaldībām. Mūsu juridiskajā terminoloģijā šie akti parasti tiek saukti par saistošiem noteikumiem. Pašvaldību saistošie noteikumi tiek izdoti no likumā uz to pilnvarotiem orgāniem un likumā norādītajās robežās; tie ir domāti vietējiem iedzīvotājiem, t. i. tiem, kas dzīvo vietējās pašvaldības administratīvās robežās, un diezgan bieži šie noteikumi attiecas arī uz ienācējiem vai iebraucējiem; piem. pilsētas saistošie noteikumi par tirgošanos ar pārtikas produktiem (attiecas, protams, arī uz tiem, kas no laukiem iebraukuši pilsētā pārtikas produktus pārdot vai pirkt). Tāpēc arī saistošie

noteikumi jāpublicē vispārējai zināšanai, un pēc spēkā nākšanas tie saista ne tikai attiecīgas individus, bet arī pašas publiskās iestādes, neizslēdzot valsts iestādes.

Interesanti atzīmēt, ka vācu jurisprudencē turas ieskats, pēc kūj a autonomo statūtu izdošanas formālais pamats esot cits, nekā valdības noteikumu pamats: autonomie statūti (tā tad arī pašvaldību saistošie noteikumi) tiekot izdoti ne uz delegācijas pamata, bet uz savu pašu tiesību pamata, — likumā tiekot noteiktas tikai šīs tiesības robežas. Tā piem. Fr. F 1 e i n e rs raksta: «…die Selbst verwaltungsverbдnde … iiben ьber ihre Mitglieder eine selbststдndige Verbandsgewalt aus. In dieser ist auch die Tдtigkeit zur Rechtssetzung enthalten. — Die Staatsgesetzgebung bestimmt Bereich und Schranken der Autonomie. — Die Satzung fliesst aus einer vom Staate .anerkannten eigenen Rechtssetzungsgewalt des Verbandes, die Verordnung dagegen empfдngt ihre Kraft von einem Auftrдge des Staatlichen Gesetzgebers.»41 ) šis ieskats dīvainā kārtā atgādina kādu simts gaidus vecu pašvaldības teoriju no 19. g. s. sākuma, pēc kūjas vietējām pašvaldībām ir savas pašu tiesības, no valsts neatkarīgas. Šo teoriju minēsim savā vietā, aplūkojot vietējo pašvaldību; bet jau šinī vietā varam teikt, ka sevišķi no 19. g. s. otrās puses, kad gandrīz visās Eiropas valstīs vietējās pašvaldības ir reformētas un pārveidotas, daudzās valstīs tikpat kā no jauna radītas ar valsts likumiem, — nevar vairs būt runa, par vietējo pašvaldību savām paša (no valsts neatkarīgām) tiesībām. Modernās vietējāspašvaldības ir netikai savā tiesiskajā stāvoklī un kompetencē, bet visā savā organizācijā un pat savā eksistencē no valsts atkarīgas: viņas ir no valsts likumdošanas ceļā radītas, var tikt pārveidotas un pat — ja tas tiktu atzīts par lietderīgu — likvidētas. Tas pats attiecas uz citām modernajās valstīs atrodamām publiskitiesiskām organizācijām, piem., slimo kasēm, profesionālajām kamerām u, t. 1. Visas tiesības, kādas pieder autonomajām publiski-tiesiskajām organizācijām, ir piešķirtas viņām no valsts likumdošanas «ejā, un ja starp šīm tiesībām ir arī tiesība izdot saistošus noteikumus likuma noteiktās robežās, tad tā ir delegācija, un proti vispārējā delegācija. Labu piemēru šinī ziņā atrodam mūsu «Pilsētu pašvaldības likuma> 37. pantā, kur teikts: «Pilsētas dome var izdot saistošus noteikumus, kas nedrīkst runāt pretim pastāvošiem likumiem, sekojošās lietās»: (seko uz“) Sal. Fr. F ] e i n e r, Institutionen des deutschen Verwaltungsrechts, 6-te und 7-te Auflage, lpp. 79. un 80. -

skaitījums 32 punktos). 38. pantā teikts, ka Iekšlietu ministrija divu nedēļu laikā var celt iebildumus pret šādiem noteikumiem, un ja iebildumi nav celti, noteikumi publicējami «Valdības Vēstnesī», nosakot spēkā stāšanās laiku, kas nedrīksi būt īsāks pat: divi nedēļām no izsludināšanas dienas. Autoritārās valsts iekārtai, kas dibinājās uz valsts administratīvā aparāta (kuj-ā ietilpst visas publiskās administratīvās iestādes) ciešāku apvienošanu un viņa darbības stingrāku saskaņošanu un koordinēšanu, labāki atbilst kārtība, pēc kuj-as autonomie statūti tiek tieši apstiprināti no valsts attiecīgas centrālas iestādes. Tas ir tikai mazs soiis tāļāk no «Pilsētu pašvaldības likuma» 38. pantā minētās Iekšlietu ministrijas tiesības divu nedēļu laikā celt iebildumus pret pašvaldību izdotiem saistošiem noteikumiem.

No iepriekšējā īsā apskata redzam, ka tie normātīvie akti. kas nāk no otrā un trešā administratīvo tiesību avotiem, pēc būtības ir stipri līdzīgi savā starpā, un autoritārā valstī viņus gandrīz varētu apvienot vienā grupā ar «administratīvo noteikumu ? nosaukumu. Atšķirību patiesībā varam saskatīt tikai formālajā momentā: valdības noteikumus izdod valsts varas orgāni, autonomos statūtus — pašvaldības un citas publiski-tiesiskas organizācijas. Likuma un noteikumu savstarpējās attiecības autoritārā valstī nav grozījušās: likums paliek augstākais normatīvais akts, ar lielāku rēgulējošo spēku; noteikumi ir pakļauti likumam, nedrīkst saturēt likumam pretējas normas. Tāpēc konflikta gadījumā likuma spēks ir noteicošais, noteikumiem (un autonomajiem statūtiem) jāpieikāpjas likuma priekšā. To ievēro visas publiskās iestādes, kas pielieto un izved dzīvē kā likumus, tā noteikumus. Bet formāli likumīgā kārtībā izdotus un publicētus administratīvos noteikumus, ja 'arī tie nesaskanētu ar likumu, nevar atcelt kaut kura publiska iestāde, pat ne civīlā vai kriminālā tiesa, ja viņa savā darbībā konstatējusi kādu noteikumu pretrunu likumam. Administratīvos noteikumus var atcelt vai grozīt pati tā kompetentā iestāde vai amatpersona, kas noteikumus izdevusi, likumā paredzētos gadījumos šīs iestādes vai amatpersonas augstākā priekšniecība, un pēc vispārējā principā '• — administratīvā tiesa. Kompetentas publiskas iestādes vai amatpersonas izdotiem un publicētiem noteikumiem iet līdz legalitātes prezumpcija, t. i. tie jāatīst par likumīgiem, kamēr nebūs likumos noteiktā kārtībā konstatēts pretējais. Tāpēc pilsoņi nedrīkst liegt paklausību administratīvajiem noteikumiem, arī ja viņi pēc savas izpratnes atrastu tur ko nelikumīgu; viņi

var tikai likumā paredzētā kārtībā griezties ar iebildumu pie amatpersonas vai iestādes, kas noteikumus izdevusi, vai ar lūgumu pie augstākas priekšniecības, vai ar sūdzību administratīvā tiesā. Attiecībā uz pašvaldību saistošajiem noteikumiem pārsūdzības ceļš tieši paredzēts «Pilsētu pšavaldības likuma» 40. pantā: «Privātpersonas, biedrības un iestādes par pilsētas domes izdoto saistošo noteikumu nelikumību var iesniegt bez jebkāda termiņa ievērošanas sūdzības apgabaltiesas administratīvai nodajai vispārējā kārtībā.» Pat par ministru izdoto noteikumu vai instrukciju nelikumību var iesniegt sūdzību Senāta administratīvā departamentā. Ja administratīvā tiesa atrod sūdzību par dibinātu, viņa var noteikumus atcelt visumā, vai tani daļā. kas no tiesas atzīta par nelikumīgu. Vienīgi par Ministru kabineta izdotiem noteikumiem nevar iesniegt sūdzību admistrātīvā tiesā, tāpēc praktiskā spēka ziņā Ministru kabineta noteikumi stāv vistuvāk likumiem.

Ceturtais objektīvo tiesību avots ir ieraduma tiesību normas. Dažos tiesību novados, kur tiesības var brīvāki veidoties, kā piem. tirdzniecības tiesību vai konstitucionālo tiesību novados, šis avots ir diezgan ievērojams, jo dažās valstīs šinīs novados atrodamas vēl diezgan daudz vai nu vecās ieraduma tiesības, vai arī uz precedentu pamata izveidojušās konvencionālās normas (jaunās formācijas ieraduma tiesības). Turpretim tanīs tiesību novados, kur visas tiesiskās attiecības tiek stingri regulētas ax likumu, ieraduma tiesībām nav vietas. Tā tas ir piem. krimināltiesību novadā, un gandrīz tāpat arī administratīvo tiesību novadā. Kā jau minējām, kopš 18. g. simteņa valsts vara cenšas visas attiecības publiskās administrācijas laukā noregulēt ar likumiem un citiem normātīviem aktiem (noteikumiem, instrukcijām, reglamentiem), tā kā vecās ieraduma tiesības ir atvietotas ār rakstīto tiesību normām, un jaunajām ieraduma tiesībām (konvencionālajām normām) nav iespējams izveidoties. Tāpēc ieraduma tiesības kā pozitīvo tiesību avots administratīvo tiesību novadā gandrīz vairs nepastāv. Tikai paretam viņas vēl atrod šaurāki norobežotos apgabalos kā vietējās parašas, kas subsidiāri noregulē dažas vietējās publiskās klaušas, (piem., kopēji lietojama tilta remontdarbu sadalīšanu dažu kaimiņu pagastu starpā).

Kā piektais objektīvo administratīvo tiesību avots atzīmējams administrātīva rakstura līgumi valstu starpā, kas parasti tiek slēgti starp kaimiņvalstīm un parasti nokārto

pierobežas iedzīvotāju vajadzības. Tā, piem., 1924. g. Latvija ir noslēgusi ar Igauniju divus līgumus par pierobežas joslas kopēju lietošanu, un par robežas pāriešanas noteikumiem pierobežas iedzīvotājiem; 1930. g. noslēgts līgums starp Latviju un Lietuvu par pasu un vīzu formālitātu vienkāršošanu abu valstu savstarpējā satiksmē u. c.42 ) Šais līgumos atrodamās administratīvo tiesību normas nostādāmas līdzās Ministru kabineta noteikumiem, jo šie līgumi slēgti, resp. apstiprināti no Ministru kabineta. Ja administratīvo tiesību normas atrodamas līgumā, kas ratificēts likumdošanas kārtībā, tad šādas normas nostādāmas līdzās likumiem.

Augstāk minētie administratīvo tiesību avoti ir vispirmi kārtā pozitīvo objektīvo administratīvo tiesību avoti, jo viņi satur administratīvo tiesību normas vispārējā abstraktā veidā, neminot konkrētus atsevišķus gadījumus vai konkrēti apzīmētas personas. Šie paši normatīvie akti var būt arī par pozitīvo subjektīvo administratīvo tiesību un pienākumu (jeb tiesību, zem kurām jāsaprot arī pienākumi) avota. Piem., ja Civildienesta likums piešķir noteiktu katēgoriju amatpersonām tiesību iecelt amatā citu (zemāku) katēgoriju amatpersonas vai darbiniekus; ja likums par administratīvām tiesām piešķir pilsoņiem tiesību iesniegt sūdzības administratīvā tiesā par publisko iestāžu un amatpersonu lēmumiem, rīkojumiem, rīcību un nolaidību: ja Nodokļu likums nosaka, ka pilsoņiem, kuru ienākums pārsniedz likumā noteikto minimālo summu, katru gadu jāiesniedz Nodokļu inspekcijai deklarācija par saviem ienākumiem, — tad te visur mums ir darīšana ar pozitīvām subjektīvām tiesībām un pienākumiem, kas dibinās tieši uz likumu, un likums šādos gadījumos tā tad ir ne tikai objektīvo, bet arī subjektīvo tiesību avots. Bet ir daudzi gadījumi, kur pozitīvā subjektīvā tiesība vai pienākums savā konkrētajā veidā dibinās ne tieši uz likumu, bet uz kādu publiskās iestādes vai amatpersonas konkrētu aktu — lēmumu, rīkojumu, atļauju u, t. L, kāds akts (konkrētais) savukārt atkal dibinās uz likumu vai citu normātīvu aktu. Piem., izlietot savu likumīgo kompetenci vai amata varu var tikai amatpersona, kas ar likumīgu priekšniecības rīkojumu vai lēmumu iecelta un apstiprināta amatā; pienākums samaksāt progresīvo ienākuma nodokli pamatojas uz nodokļu inspektora lēmumu, kas

,! ) Sk. A Krieviņš, Baltija« valstis kū tiesību kopība, «Tieslietu Ministrijas Vēstnesis», 1936. g., Nr. i., 921. un sek. pp.

nodokļa maksātājām tiek paziņots; tiesību turēt šaujamo ieroci pilsonis pierāda ar attiecīgas policijas iestādes izdotu aiJauju u. t. 1. Tāpēc par subjektīvo administratīvo tiesību un pienākumu avotu uzskatāmi arī kompetentu publisku administratīvo iestāžu un amatpersonu konkrētie administratīvie akti (lēmumi, rīkojumi, atļaujas u. t. I.), kam zināmos gadījumos — kad akta likumības pārbaudīšana ir nonākusi administratīvā tiesā — nostājas līdzās administratīvās tiesas spriedums.

8.Tiesību subjekti un tiesiskās attiecības administratīvo tiesību novadā.

Objektīvās tiesības rēgulē attiecības starp tiesību subjektiem, piešķir tiem tiesības (subjektīvās) un uzliek pienākumus. Tiesību subjekts tā tad ir persona, kam tiesiskā iekārta atzīst tiesības un pienākumus, un kas var stāties tiesiskās (t. i. ar likumu norēgulētās) attiecībās ar citiem tiesību subjektiem. Tiesību subjekta statusā parasti izšķiļdivas puses: pasīvo jeb tiesību spēju, un aktīvo jeb rīcības spēju; tiesību spēja ir ar likumu atzīta spēja būt par tiesību subjektu, rīcības spēja ir tiesiska spēja pašam kārtot tiesiskas attiecības, pašam personīgi pildīf tiesiskos pienākumus un realizēt subjektīvās tiesības. Pirmais jautājums, kas var rasties attiecībā uz tiesību subjektiem, tātad ir jautājums par to, vai tiesību subjektam ir nepieciešamas abas šīs spējas, jeb vai pietiek tikai ar tiesību spēju? Tālāk var būt jautājums: vai visi tiesību subjekti ir vienlīdzīgi, jeb vai starp viņiem pastāv kāda principiālā tiesiska atšķirība? Bez tam arī jautājums par fiziskām un juridiskām personām kā tiesību subjektiem administratīvo tiesību novadā. Kā redzēsim, šie jautājumi nebūt netiek no visiem autoriem izšķirti vienādi attiecība uz privāto un publisko tiesību novadiem. Vispāri, publisko tiesību novadā tiesību subjektu jautājums ir sarežģītāks un strīdīgāks, nekā privāto tiesību novadā, tāpēc .šim jautājumam ; r piegriežama sevišķa vērība.

Privāto tiesību novadā modernās tiesiskās valstīs visas cilvēcīgās būtnes ir tiesību subjekti, piem., arī personas, kas pašas par savu tiesību subjekta stāvokli neko nezina, kā mazgadīgi bērni, garā slimi u. t. 1. Tas nozīmē, ka te pietiek ar tiesību subjekta statusa pasīvo pusi; rīcības spēja var arī nebūt. Privāto tiesību novadā ir daudzi tiesību subjekti ar rīcības spēju un tiesību spēju, bet daudzi tikai ar tiesību spēju vien, pie1 kam

viņu vieta rīkojās aizbildni. Arī tie tiesību subjekti, kuriem pašiem ir rīcības spēja, var šo savu rīcības spēju uzticēt citām personām — pilnvarniekiem. Kā aizbildnis, tā pilnvarnieks var būt tikai persona, kurai pašai ir kā tiesību, tā arī rīcības spēja; aizbildnis un pilnvarnieks šinī savā tiesiskajā kvalifikācijā iegūst tiesības un pilda juridiskus pienākumus ne priekš sevis, bet priekš cita tiesību subjekta — sava aizbildamā vai pilnvaras devēja; citiem vārdiem, aizbildnis un pilnvarnieks iegūst tiesības ne savā, bet sava aizbildamā vai pilnvaras devēja vārdā.

jāpiezīmē, ka tāds stāvoklis, t. i. ka visas personas ir atzītas par tiesību subjektiem civiltiesību laukā, ir tikai jauno laiku sasniegums. Vēsture pazīst ilgus laikmetus, kad daudzas personas nebija tiesību subjekti: vergi nebija tiesību subjekti, bet gan objekti, ko varēja pirkt un pārdot. Tāpat vēsture pazīst ilgus laikmetus, kad daudzām personām bija ļoti ierobežots tiesību subjekta statuss-, dzimtļaudis bija pa daļai tiesību subjekti ar ļoti šauri norobežotām tiesībām, pa daļai objekti, ko varēja pirkt un pārdot (kopā ar zemi, pie kuras viņi bija pielaistīti). Šis pēdējais piemērs noved mūs pie jautājuma par tiepību subjektu vienlīdzību: redzams, ka dzimtcilvēks nebija tāds pat tiesību subjekts, kā brīvais pilsonis vai muižnieks, — salīdzinot ar šiem viņš bija daudz mazvērtīgāks tiesību subjekts ar ļoti ierobežotām īpašuma tiesībām, tāpat ar ļoti ierobežotām tiesībām slēgt līgumus, griezties pie tiesas u. t. 1. Bet arī brīvais pilsonis nebija privileģētajam muižniekam līdzīgs tiesību subjekts. Vispār kārtu valstī ar privileģētām, neprivilēģētām un tiesībās ierobežotām kārtām, kur katrai kārtai ir savs īpatnējs tiesisks statuss ar savādībām civīlun krimināltiesībās un procesā, ar kārtu pašvaldību un citiem saviem īpatnējiem tiesiskiem institūtiem, — tur tiesību subjektu vienlīdzība nav vēl sasniegta. Tikai jauno laiku tiesiskā valstī, kur par vienu no tiesiskās valsts pamatprincipiem tiek atzīta pilsoņu vienlīdzība likuma un tiecas priekšā, tiesību subjekti ir kļuvuši principā vienlīdzīgi un tiesiski līdzvērtīgi. Protams, tas nenozīmē, ka visiem tiesību Subjektiem ir vienādas tiesības un vienādi pienākumi, vai vienāds tiesību un pienākumu apjoms; nē: tiesību un pienākumu apjomi var būt un ir ļoti dažādi. Gadu skaits (piem. ar likumā noteiktu vecuma sasniegšanu iegūst tiesību noslēgt laulību vai pienākumu pildīt kara klausību), mantas stāvoklis, speciāla izglītība, nodarbošanās, dienesta stāvoklis, ģimenes stāvoklis u. 1.1. ir pamats kādām attiecīga tiesību subjekta sevišķām tiesībām

vai sevišķiem pienākumiem; tomēr nelūkojoties uz dažādiem (iesību un pienākumu apjomiem, visi tiesību subjekti jauno laiku tiesiskā valstī ir tiesiski līdzvērtīgi jeb vienlīdzīgi tiesas un likuma priekšā. Tāpat jauno laiku tiesiskajā valstī par tiesību subjektiem civiltiesību novadā ir atzītas tiesiski organizētas personu grupas, kas likumos noteiktā kārtībā reģistrētas (akciju sabiedrības, kooperātīvi, ari dažādas bezpeļņas biedrības un sabiedriskas organizācijas). Tās ir tā sauktās juridiskās personas, par kufu juridisko dabu nav pilnīga vienprātība juridiska jā literātūrā, bet kas likumos noteikti tiek apzīmētas par tiesību subjektiem, un ar šo neapstrīdamo faktu jārēķinās arī tiesību teorētiķiem. (juridiskas personas kā reāla tiesību subjekta jēdziens ir palīdzējis arī pašu valsti juridiski konstruēt kā tiesību subjektu principā līdzīgu citām juridiskajām personām un tiesību subjektiem vispār. Bet tas tikai privāto tiesību laukā, kur valsts (caur saviem resoriem, iestādēm, amatpersonām) kārto saimniecisko interešu attiecības un attīsta plašu saimniecisku darbību, — iegūst un atsaVina īpašumus, būvē ēkas, dzelzceļus, šosejas, kanālus, apsaimnieko valsts mežus un muižas un sakarā ar to slēdz dažādus juridiskus darījumus, uzstājas civīitiesā sūdzētāja vai atbildētāja lomā u. t. 1. Šinī savā tiesiskajā statusā, kā privāttiesisko attiecību subjekts, valsts parasti tiek apzīmēta kā fisks (no latīņu fiscus — valsts kase), un modernajā tiesiskajā iekārtā ir pieņemts, ka valsts savā fiska stāvoklī vairs nelieto publisko spaidu varu savu saimniecisko vai privāttiesisko attiecību kārtošanā, bet labprātīgi nostājas līdizās citiem tiesību subjektiem un privāttiesisko strīdu gadījumos padodas civīltiesas spriedumam. Tas nenozīmē, ka valsts tiktu sadalīta divās daļās vai divos tiesību subjektos — valsts kā fisks un valsts kā publiskās varas subjekts; valsts paliek viena un tā pati, bet kā tiesību subjektam valstij ir divi dažādi statusi, privātfiesiskais un publiski tiesiskais. Šis apstāklis ir ļoti svarīgs un iegaumējams, jo tas ir galvenais pamats interesantajai parādībai, ka publisko tiesību novadā tiesību subjektu jautājums ir gļ-ūtāks, nekā privāto tiesību novadā. Kā jau minējām, privāto tiesību nioviadā visi tiesību subjekti tiek pieņemti par tiesiski vienlīdzīgiem, neizslēdzot arī pašu valsti — fisku; turpretim publisko tiesību novadā, kā redzēsim, jautājums par tiesību subjektu vienlīdzību ir ļoti strīdīgs.

Valsts ka tiesību subjekta publiski-tiesiskais statuss ir tas. kas jautājumu par tiesību subjektiem publisko tiesību novadā padara grūtu un sarežģītu. Stāvoklis kļūtu vienkāršāks, ja valsti neatzītu par tiesību subjektu vai juridisku personu, attiecinot to pašu arī uz pašvaldībām un citām publiski tiesiskām organizācijām. Tad kā subjekti publisko tiesību novadā paliktu valsts (ил pašvaldību) orgāni vienā pusē un pilsoņi (individi) otrā pusē, un galvenais jautājums būtu tikai: vai šīs divas tiesību subjektu grupas ir savā starpā vienlīdzīgas tiesiskā stāvokļa ziņā, vai ne? Šāda tiesiska uztvere, kas eliminē valsti un pašvaldības kā tiesību subjektus, ir jurisprudencē atrodama un pat diezgan izplatīta» Franču valsts teorijā valdošais ieskats neatzīst valsti par reālu tiesību subjektu, bet mākslīgi konstruēta vai fiktīvu subjektu, un atrod, ka šāda fiktīva tiesību subjekta jēdzienu dažkārt ērti varot lietot kā reālas organizētas tautas personifikāciju. Tā piem., М. О r i īi raksta:

«La nation organisēe, munie de son gouvernement central, n est pas autre chose que l’Лtat vu comme une institution objective; l’Etat n'est pas autre chose que la personnification de la nation, c’est-а-dire que la nation vue comme un sujet de droits, La nation est Г Etat et l'&Ecirc;tat est la nation, seulement, la nation est dкcomposable en йlйments, tandis que l'Etat est considйrй comme indйcomposable.»4 *) '

Tāpat franču administrātīvi-sts G. Ž ē z s (Jeze) atrod valsts juridiskās personības teoriju par politisku, ne juridisku teoriju, un valsts juridisko personību per fikciju44 ) «Meiner Meinung nach ist die Theorie, die den Staat als juristische Person erklдrt, eine ausschlieЯlich politische Theorie; es ist keine Theorie der juristischen Technik. (Un drusku tālāk): Wozu sie (t. i. att. konstrukciju) durch Fiktionen komplizieren?» Tāpat pazīstamie franču valststiesībnieki Digi (Duguit) un Lefirs (Le Fur) atzīsi valsts juridisko personību tikai par fikciju vai ērti pielietojamu tautas apzīmējumu — «un mot commode», vai «une expression commode pour les 40 millions de Franзais.»45 )

*3 ) Sk. Maurice H a и г i о и, La Souverainite Nationale, Paris, 1912., 1.49. 1pp.

*4 ) Sal. Gaston Jeze, Das Verwaltungsrecht der Franzцsi?chen Republik, Tьbingen, 19о3-, Ipp. 14.

K ) Sal. О. Mayer, Die juristische Person und ihre Verwertbarkeit im цffentlichen Recht, Tьbingen. 1908., Ipp. 5—6. .

Ari pat vācu jurisprudencē, kuj-a galvenokārt ir izveidojusi valsts juridiskās personības teoriju, ir atrodami publicisti, kas uzstājās pret šo teoriju, piem., O. Maiers, E. Holders, Linggs un daži citi. O. Maierspiem. raksta: «Also: der Staat ist eine grosse Anstalt, ja. Die Staatsgewalt bedeutet die Leistung dieser Anstalt. Dazu gehцrt ein Volk un ein Gebiet, ohne das kann ja der grosse geschichtliche Zweck der Anstalt nicht gedacht werden. Die Leitung kann einer Bьrgerschaft allein zustehen oder einem Fьrsten allein oder Zwischengebilden. Ist’s eine Bьrgerschaft allein, so mag man den Staat eine Gesellschaft nennen: viel Gewinn ist nicht dabei.» Un tāļāk: «Das Geschдft, der Staat, liefert den einheitliehen Geschдftsnamen, unter dem ailes geschieht. Mehr braucht es nicht. Die Persцnlichkeit des Staates ist nichts als Bild, Gleichnis un Abstraktion.»4 ^ An' krievu jurisprudencē47 ) valsts juridisko personību neatzīst pazīstamais valststiesībnieks Korkunovsun administrātīvisti J eļistratovsun Lazarevskis. Interesanti pie tam atzīmēt, ka vairāki taisni no tiem publicistiem, kas daudz strādājuši administratīvo tiesību novadā, kā Oriū un Žēzs Francijā, O. Maiers Vācijā, Jeļistratovs un Lazarevskis Krievijā, ir uzstājušies pret valsts juridiskās personības un reāla tiesību subjekta konstrukciju. Varbūt viņus uz to ir mudinājusi manis jau minētā grūtība tiesību subjejctu jautājumā, ja pieņemam valsti pašu kā reālu tiesību subjektu publisko tiesību novadā. Tiesību subjektu jautājums taču ir viens no jurisprudences pamatjautājumiem; un ja' valsts juridiskā personība rada gpūfības tiesību subjektu jautājumā administratīvo tiesību novadā, — vai tad nav pareizāki piekrist minētiem administrātīvistiem un atsacīties no valsts juridiskās personības teorijas?

Uz šo jautājumu atbildēsim — uni domāju, ka jurists teorētiķis, jurists zinātnieks citādi nevar atbildēt: juridiska teorija vai juridiska konstrukcija nekad nevar tikt nostādīta atkarībā no tā, vai viņa rada kādas grūtības, kādus sarežģījumus, kādus jaunus grūtus jautājumus jurista turpmākā darbā. Teorētiskai juridiskai konstrukcijai vaijaga izturēt zinātnisku pārbaudi ar juridiskās metodoloģijas kritērijiem: vai attiecīgā konstrukcija ir loģiski izveidota: vai viņa saskan ar jurisprudences pamatprincipiem; vai viņa iekļaujas citu juridisko konstrukciju

“) O, M a y e r, Die juristische Person, Ipp. 55. un 60.

*7 ) Minot krievu jurisprudenci vai atsevišķus krievu autorus es domāju tikai 19. g. s. beigu un 20. g. s. sākuma laikmetu līdz 1917. g. rudenim.

sistēmā; beidzot, vai viņa nerunā pretim dzīves īstenībai. Ja juridiskā konstrukcija šādu pārbaudījumu iztur, tad viņa jāpieņem kā pietiekoši pamatota, un jurista uzdevums tad ir — meklēt atbildi uz tālākiem jautājumiem, kādus šī konstrukcija izsauc, un novērst tās grūtības, kādas šī konstrukcija varbūt rada (grūtības, kas dažreiz varbūt ir vairāk tikai liekošās vai iedomātas).

Es domāju, ka valsts juridiskās personības konstrukcija iztur šo pārbaudi. Nepareizs ir Žēza uzskats, ka valsts juridiskās personības teorija esot politiska teorija; nē, tā ir īsta juridiska ieorija un atzīstama par vienu no ievērojamākiem modernās jurisprudences sasniegumiem. Juridiskās personības teorija vispār taču ir izveidota, nostiprināta, ar likumdošanu un kodifikāciju pamatota civiltiesību novadā. Pārnesot šo teoriju uz publisko tiesību novadu, viņa arī te ir izrādījusies par dzīvei piemērotu un tāpēc atzīta ar likumdošanu, piešķirot, piem., pašvaldībām, kamerām, slimo kasēm, u. t. 1. juridiskas personas tiesības. Visos šais gadījumos mums nebūt nav darīšana ar fikcijām, bet ar pilnīgi reāliem tiesību subjektiem, — kāpēc tad. lai valsts kā juridiska persona būtu fikcija? Satversmēs gan nemēdz ierakstīt, ka «valstij ir juridiskas personas tiesības», bet tas arī nemaz nav vajadzīgs, jo tas ir pats par sevi saprotams, un mēģināt apstrīdēt valsts reālo juridisko personību var tikai no dzīves atrāvušies teorētiķi. Sevišķi juristiem, kas darbojas starptautisko un administratīvo tiesību novados, ne uz brīdi nevar rasties šaubas par valsts juridisko personību, jo šais novados valsts pastāvīgi uzstājas kā tiesību un pienākumu subjekts, un likumi, starptautiskie līgumi un citi attiecīgie juridiskie akti atzīst valstis par tiesību subjektiem. Juristam teorētiķim tāpēc nevien nav pamata apstrīdēt valsts juridisko personību, bet viņam nav pat tiesība to noliegt, jo teorija nedrīkst noliegt to, ko atzīst reālā dzīve un pozitīvās tiesības. Juristam atliek tikai valsts juridiskās personības teorētisko konstrukciju izveidot pēc iespējas loģiski un saprotami, un pareizo virzienu šīs konstrukcijas izveidošanā rāda franču teorija. Kā jau redzējām, franču teorija gan atzīst valsti kā juridisku personu par fikciju, tomēr tai pašā laikā atzīstot tautas realitāti, un valsti pieņemot par tautas personifikāciju. Šāda koncepcija, šķiei, dod pilnīgu iespēju atzīt arī pašu valsti par reālu tiesību subjektu. Pēc mūsu pieņemtā ' valsts jēdziena (3. nodaļā) valsts no materiālā viedokļa ir tiesiski organizēta patstāvīga tauta. Tā

tad valsts kā juridiska persona vai tiesību subjekts ir tauta pati savā tiesiskajā organizācijā un tiesiskajā un politiskajā patstāvībā. Savā tiesību subjekta stāvoklī valsts stājas daudzās un dažādās tiesiskās attiecībās ar citiem tiesību subjektiem — citām valstīm, pašvaldībām, individuālām personām un juridiski organizētām personu grupām. Tā tad valsts neapšaubāmi ir reāls tiesību subjekts; bet šis tiesību subjekts atšķiras no citiem tiesību subjektiem, vn šī atšķirība ir tā, kas rada grūtības tiesību subjektu jautājumā publisko tiesību novadā. Proti: valstij kā tiesību subjektam pieder arī visa valsts vara, un valsts var lietot publisko varu kā. līdzekli tiesisko attiecību kārtošanā publisko tiesību novadā; tā tad varam teikt, ka valsts ir ne tikai tiesību, bet arī varas subjekts. Privāto tiesību novada valsts (kā fisks) ir atteikusies no publiskās varas un nostājusies blakām citiem tiesību subjektiem, kā likumiem un tiesām padotiem. Turpretim publisko tiesību novadā valsts kā tiesību subjekts patur visu plašo publisko vairu (ko parasti mēdz iedalīt trīs galvenajās varās: likumdošanas, tiesu un administratīvā varā), ko pilsonis parasti uztver kā plašu tiesību dot rīkojumus un pavēles līdz ar varu (jeb iespēju) vajadzības gadījumā piespiest šīs pavēles izpildīt. Jau starptautisko tiesību laukā tiesiskajām attiecībām valstu starpā ir savas īpatnības caur to, ka valstis ir suverēni tiesību subjekti, kas neatzīst pār sevi augstākas varas, kādu stāvokli nav vēl paspējusi izbeigt arī Tautu Savienība savā līdzšinējā attīstības stadijā. Citāds un vēl sarežģītāks liekas stāvoklis administratīvo tiesību laukā, kur valstij kā suverēnam — ar publiskas varas pilnību apbalvotam tiesību subjektam — stāv pretim tiesību subjekti vai nu pavisam bez publis'ktās varas (individuālie pilsoņi un privāttiesiskās juridiskās personas), vai arī tikai ar tādu publiskās varas daļu, kādu valsts pati viņiem ir piešķīrusi (pašvaldības un citas valsts iekšienē atrodamās publiski tiesiskās juridiskās personas). Te rodas jautājums: vai tādos apstākļos starp valsti un individuālajiem pilsoņiem maz ir iespējamas tiesiskas attiecības; citiem vārdiem: vai publisko tiesību novadā individuālie pilsoņi maz ir ieskatāmi par tiesību subjektiem valstij pretim?

Šāds jautājums ir pamatots, un vēl tikai simts gadus atpakaļ daudzās valstīs uz šādu jautājumu bija jādod ‘negātīva atbilde; turpretim tiesiskā valstī, kas ar 19. g. simteņa otro pusi

kļūst par valdošo un vēlāk par vienīgo kultūras valsts pamattipu, uz šo jautājumu, kā redzēsim, jādod noteikti pozitīva atbilde. Šim tiesību subjektu jautājumam (publisko tiesību novadā) ir sava interesanta vēsture, ko mēs šeit varam tikai visā īsumā atzīmēt. 17. un 18. g. g. simteņu absolūtajās monarckijās suverēnā valsts vara piederēja vienai individuālai personai — absolūtajam monareham, un pēc konstrukcijas, kas mums tagad liekas savāda un nesaprotama, bet savā laikā bija juridiski pamatota,— absolūtais monarchs juridiski bija visa valsts. Šo konstrukciju nevien Ludviķis XIV izteica pazīstamajā aforismā: valsts esmu es (L'etat c'est moi), bet to ar jurista loģiku uzturēja spēkā arī pazīstamais angļu filozofs un politiskais domātājs Thomais Hobbes. No tāda stāvokja absolūtā monarchijā izrietēja loģiskais secinājums, ka suverēnās varas subjekts — absolūtais monarcbs — bija arī vienīgais tiesību subjekts; citi individi bija atkarīgi no viņa žēlastības, garantēta tiesiska statusa nebija nevienam48 ), un tāpēc nebija arī iespējams juridiski konstruēt īstas tiesiskas attiecības starp absolūto mon-arclīu un viņa pavalstniekiem. Stāvoklis grozījās 19. g. simteņa pirmajā pusē. kad sāka izplatīties konstitucionālā iekārta un ar satversmes ievešanu monarchs vairs nebija absolūts, viua vara tika ierobežota vispirms likumdošanā. Tagad nu varēja sākt veidot īstas tiesiskas attiecības arī publisko tiesību novadā, jo tanīs pašās satversmēs, kas ierobežoja monarcha tiesības, tika atzītas un garantētas individuālo pilsoņu tiesības, ar ko viņi ieguva tiesību subjekta statusu. Bet radās jauns apstāklis, kas uz kādu laiku (dažiem gadu desmitiem) aizkavēja tiesisko attiecību noskaidrošanu publisko tiesību novadā. Konstruējot valsti kā juridisku personu, tiesību zinātne (sevišķi vācu) pārnesa uz. šo jauno tiesību subjektu visu to varas un tiesību pilnību, kāda agrāki bija piederējusi absolūtajam monareham. Fiziska tiesību subjekta

—    absolūtā monarcha — vietā nostādīja juridisku personu — valsti pašu, bet citādi stāvoklis publisko tiesību novadā negrozījās: kā 18. g. simtenī absolūtais monarchs stāvēja pāri visām

*') Muižniecība gan varēja atsaukties uz vēsturiskām, no feodālisma laikmeta mantotām tiesībām; tomēr šīs tiesības zināmā mērā gan sargāja visu muižniecības kārtu, bet ne atsevišķus šīs kārtas locekļus. — Anglijā konstitucionālā iekārta nodibinājās agrāk, nekā kontinenta valstis, — proti jau 17. g. simteņa beigās, kad parlaments 1688. g., aicinot uz troņa jaunu dinastiju Vīluma III. perfonā. formāli ierobežoja karala varu ar pazīstamo konstitucionālo aktu: Bili of Rights.

tiesībām un bija juridiski neierobežots, ta 19. g. simteņa vidu vācu jurisprudence atzina valsti pašu, kā tiesību subjektu, pāvi visām tiesībām stāvošu. Protams, ka pie tādas uztveres nebija iespējams atzīt tiesību subjektu vienlīdzību publisko tiesību novadā, un grūti pat bija konstruēt īstas tiesiskas attiecības starp valsti un individuālajiem pilsoņiem. .

Bet tāds stāvoklis nevarēja turpināties ilgi, jo konstitucionālas valsts prakse pamazām, bet droši veidoja tādu indivīda tiesisku stāvokli un tādas tiesiskas attiecības, kas deva pamatu

19.    g. simteņa otrā pusē konstitucionālo valsti nosaukt par tiesisku valsti. Tika izdoti likumi ,kas noregulēja un nodrošināja individu tiesības arī publisko tiesību novadā, un tika nodibinātas iestādes (sevišķi administratīvās tiesas), kas deva pilsoņiem iespēju aizstāvēt ar tiesiskiem līdzekļiem savas tiesības arī valsts orgāniem pretim. Ar to bija radīts drošs pamats īstām tiesiskām attiecībām starp valsti un individuālajiem pilsoņiem, un pilsoņi bija jāatzīst par īstiem tiesību subjektiem arī valstij pretim. Bet kā šādu stāvokli savienot ar valsts varas juridiskās neierobežotības teoriju? Pazīstami vācu juristi, sevišķi Jherings un Jellineks, izveidoja valsts labprātīgas pašieicbežošanās teo-riju: valsts varu neviens nevar juridiski ierobežot un pakļaut likiumiem, bet pati labprātīgi viņa var novilkt sev robežas un padoties saviem likumiem ,un to viņa arī dara aiz ētiskiem vai politiskiem motīviem. Sevišķi jherings uzsvēra, ka tiesības, ko valsts vara atzīst un uztura spēkā, ir pareizi saprasta varas politika: Das Recht ist die wohlverstandene Politik der Gewalt — nicht die kurzsichtige Politik des Augenblicks, des momentanen Interesses, sondern die weitsichtige Politik, welche in die Zukunft blickt und das Ende erwдgt.»49 ) — Nekavēsimies šinī vietā pie valsts varas pašierobežošanās teorijas pārbaudīšanas, kas ir pirmā kārtā valststiesībnieku uzdevums. Mums, administrātīvistiem, ir no svara konstatēt, ka visām modernajām valstīm kā tiesiskām valstīm, neatkarīgi no viņu iekārtas tipa, ir kopīga tā raksturīga īpatnība, ka visi aktīvie valsts varas orgāni ir padoti likumam un likuma un tiesu priekšā atbildīgi. Un tā kā valsts darbojas tikai caur saviem orgāniem, tad tiesiskā valstī arī publisko tiesību novadā valsts rīcība (kas izpaužas valsts orgānu rīcībā) ir padota liku-

«) Sk Rudolf von Jhering-, Der Zweck im Reehl, Bd. I, 4-te Aufl. 1904. lpp. 295.

miem. un tiesām, tāpat ka tas jau agrāk bija atzīts un izvests dzīvē civiltiesību novadā. Tādā veidā valsts, neatsakoties no publiskās varas, ir kļuvusi par īstu tiesību subjektu arī publisko tiesību novadā, un līdz ar to par īstiem tiesību subjektiem kļuvuši arī individuālie pilsoņi, jo attiecības starp valsti un pilsoņiem tiesiskā, valstī ir padotas likumiem, tā tad tās ir īstas tiesiskas attiecības.

Tomēr attiecībā uz tiesību subjektiem publisko tiesību novadā tiek stādīts vēl otrs juridiski interesants jautājums: vai šie tiesību subjekti ir vienlīdzīgi, tāpat kā civiltiesību novadā? Daži administrātīvisti atzīst tiesību subjektu nevienlīdzību administratīvo tiesību laukā, piem. Fr. Fleiners, Institutionen des deutschen Verwaltungsrechts, 7. Aufl., Ipp. 49. Patiešām, tiesību sūbjektu nevienlīdzības iezei var pievest divus svarīgus argumentus. Pirmais ir interešu nevienlīdzība: valsts kā tiesību subjekts ir vispārības (tautas un valsts) interešu nesēja un aizstāvētāja, rīkojas vienmēr vispārības interešu vārdā, turpretim individuālie pilsoņi ir savu personīgo interešu aizstāvji un rīkojas savu personīgo interešu vārdā. Protams, nav un nevar būt šaubu, ka v i spārības jeb valsts intereses ir svarīgākas un stādāmas augstāk par atsevišķo personu individuālajām jeb privātām interesēm, un gadījumā, ja privātpersonu intereses sadurtos ar valsts interesēm, viņām jāpiekāpjas valsts interešu priekšā. Un tā kā jurisprudencē izplatīts ieskats saista tiesības ar interesēm, daži juristi pat ieskata tiesiski noregulētas un sargātas intereses par tiesību galveno saturu vai būtībai50 ), tad nav gfūti no interešu nevienlīdzības secināt tiesību subjektu nevienlīdzību publisko tiesību novadā.

Tomēr šo interešu nevienlīdzības motīvu nevar atzīt par pietiekošu, lai no viņa secinātu pašu tiesību subjektu nevienlīdzību. Tiesību uzdevums taču ir noregulēt un norobežot intereses (vai, kā dažreiz saka: interešu sfēras) tiesību subjektu

60 ) Sal. piem. K. Gareis, Rechtsenzyklopдdie und Methodologie als Einleitung in die Rechtswissenschaft, 5-te Aufl., Ipp. 19: Das Wesen des Rechts im subjektiven Sinne ist stets ein bestimmtes Interesse, welches ein Mensch

oder ein Gemeinwesen tatsachlich hegt und fir welches diesem die objektive Rechtsordnung durch ihre Gebote und Verbote Schutz un Garantie ausspricht, wodurch eben jenes Interesse Rechtsinteresse, Recht im subjektiven Sinne wird.

starpa. Protams, vienam tiesību subjektam tiesiski norobežotā interešu sfēra var būt plašāka, otram šaurāka; vien am šī interešu sfēra pildīta svarīgām interesēm, otram mazāk svarīgām, un tas noved pie dažādiem tiesību apjomiem: vienam tiesību subjektam plašāks subjektīvo tiesību apjoms, kā otram, bet tas nenozīmē, ka tiesību subjekti nevienlīdzīgi. Nē:, principiāli, savā tiesību subjektu būtībā, šie tiesību subjekti ir vienlīdzīgi — tiesiskā valstī viņi ir vienlīdzīgi likuma un tiesu priekšā. Tas jau ir likuma svarīgais uzdevums tiesiskā kultūras valstī: atzīt, noteikt un nodrošināt lielajām vispārības interesēm pienācīgo dominējošo vietu publiskajā dzīvē, bet līdz ar to arī atzīt un nodrošināt individuālajiem pilsoņiem viņu mazās intereses, par cik tās ir savienojamas ar vispārības interesēm. Protams, izņēmuma apstākļos ir iespējams, ka, vispārības intereses tiek nostādītas pāri likumiem: Salus publica — suprema lex. Bet normālos apstākļos tiesiskā iekārta pietiekoši gādā par to. lai likumīgi noregulētās privātās intereses nesadurtos ar vispārības interesēm, un gadījumā, ja tāda saduršanās notiktu — ir gādāts arī par kolliziju novēršanu ar tiesiskiem līdzekļiem, piem., ar sūdzības iesniegšanu adminisirātīvā tiesā. Tāpēc jāpieņem, ka interešu nevienlīdzība nedod pamatu slēdzienam par tiesību subjektu nevienlīdzību publisko tiesību novada.

No juridiskā viedokļa svarīgāks ir otrs iebildums pret tiesību subjektu vienlīdzību publisko tiesību (sevišķi administratīvo tiesību) novadā, proti, ka valsts griba ir dominējošā attiecībās starpvalsti un pilsoņiem: valstij pieder spaidu varas līdzekļi, ar kufu palīdzību viņa var savu gribu izvest. Citiem vārdiem, attiecības starp valsti un pilsoņiem nav atkarīgas no abu pušu gribas, bet no vienas puses (valsts) gribas, un tāpēc šo attiecību subjekti (vienā pusē valsts, otrā pusē individuālie pilsoņi) nav tiesiski vienlīdzīgi. No administrātīvistiem, kas nostājas uz šāda viedokļa, minēsim tikai Fr. Fleineru: «So oft dagegen der Staat Verwaltungsgeschдfte obrigkeitlich, als hoheitliche, herrschaftliche Macht besorgt, ist das Privatrecht unamwendbar. Dann liegt ein Verhāltnis zwischen ungleichartigen Rechtssubjekten vor, das eines besonderen Rechts, des цffentlichen Rechts, bedarf. Dessen sichbarste Merkmale bilden der einseitige Befehl und die hinter diesem stehende Zwangsgewa.lt. Man denke an die Art der Steuererhebung, der militarischen Aushebung, der Handhabung der

Polizeigewalt u. a. m. Das цffentliche Recht stellt somit die Summe aller Rechtsvorschriften fiir die Regelung der herrschaftlichen Rechtsverhдltnisse zwischen Staat und Untertan dar. Es setzt ungleichartige Parteien voraus.»61 )

Tomēr arī šis motīvs nav pietiekoši dibināts, lai ar to pamatotu tiesību subjektu tiesisko nevienlīdzību administratīvo tiesību novadā. Protams, konkrētās tiesiskās attiecības administratīvo tiesību novadā tiek noteiktas, vai individuālie tiesiskie stāvokļi radīti, pārveidoti vai izbeigti ar vienpusīgiem administratīvās varas aktiem (rīkojumiem, lēmumiem, pavēlēm, aizliegumiem, atļaujām u. t. 1.), bet nav jāaizmirst, ka tiesiskā valstī šie administratīvās varas akti netiek izdoti — un juridiski nevar tikt izdoti — pēc administratīvās varas subjektīvā ieskata. Viena daļa no šiem administratīvajiem aktiem tiek doti stingri saskaņa ar likuma noteikumiem; piem., Fleiners pievestajā atsaucē min nodokļu uzlikšanu (die Art der Steuererhebung), — bet šinī gadījumā taču nodokļu inspektors vai nodokļu komisija savu gribu nodokļu uzlikšanā nemaz nevar parādīt; nodoklis ir jau noteikts likumā, — nodokļu inspektora vai komisijas uzdevums vienīgi ir nodibināt faktiskos apstākļus, kas noder par nodokļa pamatu (gada ienākumus, apgrozības lielumu, nekustamā īpašuma vērtību u. t. 1.) un piemērot attiecīgo likumu noteikumu par nodokļa lielumu. Tā tad šinī gadījumā (un līdzīgos) administratīvais akts tiek dots stingrā saskaņā ar likumu, un attiecīgā administratīvā organa gribai ir tikai likuma reālizēšanas nozīme, ja administratīvais orgāns šādā gadījumā būtu atkāpies no likuma, piem., uzlicis nodokļu maksātājam nodokli, kas nesaskan ar likuma noteikumiem, tad nodokļu maksātājam nebūtu grūti attiecīgā valsts iestādē (galvenajā Nodokļu komisijā vai administrēti vā tiesā) panākt nelikumīgā lēmuma (par nelikumīga nodokļa uzlikšanu) grozīšanu vai atcelšanu. — Otra konkrēto administratīvo aktu daļa — tā sauktie diskrecionārās varas akti — gan ietvej sevī arī attiecīgā administratīvās varas organa paša gribas izpausmi, un tādi patiešām ir laba daļa no ' policejiskās varas aktiem (ko Fr. Fleiners piemin kā die Art der Handhabung der Polizeigewalt). Tomēr arī šinīs adhiinistrātīvajos aktos (i. i. diskrecionārās varas aktos) nevar izpausties attiecīgā organa brīvā griba subjektīva ieskata brīvības nozīmē;

,J ) Sk. Fr. FJ ein er, Institutionen de? deutschen Verwaltungsrechts, 6-te und ?-te Aufl. 1922., Ipp. «—50.

ne: arī šādi akti tiesiskā valstī var tikt doti tikai likuma (resp. likumīgās kompetences) robežās un vadoties no vispārības interesēm resp. pieskaņojoties tam likumīgajam mērķim, kuj-a dēj pilnvara jeb kompetence attiecīgajam administratīvam organam piešķirta. Ja adresātam ir pamats pieņemt, ka pret viņu vērstais diskrecionārā-s varas akts ir izdots pārkāpjot likumīgo kompetenci vai novēršoties no likumīgā mērķa, viņš var pārsūdzēt šo aktu administratīvā tiesā un eventuāli panākt viņa grozīšanu vai atcelšanu. Tā tad pat šinī gadījumā, t. i. kad pret viņu vērsts diskrecionārās varas akts, pilsonim tiesiskā valstī ir likumīga (iespēja aizstāvēt savu tiesisko stāvokli. Bet tiesību subjekts, kufa rīcībā ir droši tiesiski līdzekļi sava tiesību subjekta statusa aizstāvēšanai, ir atzīstams par pilnvērtīgu tiesību subjektu, principiāli līdzvērtīgu katram citam īstam un pilnvērtīgam tiesību subjektam tiesiskā valstī.

Trešais interesantais jautājums attiecībā uz tiesību subjektiem publisko tiesību novadā ir jautājums ! par publiskās varas orgānu, tiesību subjekta : statusu; piem., vai valsts varas orgāni ir vai nav tiesību subjekti? Vācu jurisprudencē valdoša valsts orgānu teorija uz šo jautājumu atbild negatīvi. Šo teoriju varētu tieši nosaukt par organisko teoriju ,jo pēc viņas iznāk, ka starp valsti un viņas orgāniem ir tādas pašas attiecības, kā starp bioloģisku organismu un viņa orgāniem, t. i. Šīs attiecības nav juridiskas, bet ir organiskas. Valsts eksistē tikai pateicoties saļ viem orgāniem; ja tos mēģinām domās atdalīt no valsts — tā tad j piem., iedomāt tos arī kā atsevišķus tiesību subjektus līdzās valstij — tad juridiski no valsts nekas vairs nepaliek pāri, vai arī paliek «juridisks nekas» — ein juristisches Nichts, kā Jellineks saka.62 ) Pie tādas organiskas sakarības starp valsti un vi-

5; ) Sei. Dr. G. J e I I i n e k, Allgemeine Staatslehre, 5-te Aufl., 1914., 559,—560. Ipp.: Um die Rechtsstellung der Staatsorgane zu erkennen, ist scharf zu unterscheiden zwischen den Organen un den sie tragenden Menschen. Das Organ als solches besitzt dem Staate gegenьber keine Persцnlichkeit. Es sind nicht zwei Personen vorhanden: Staatspersцnlichkeit und Organperfцnlichked't, die zueinander in irgendeinem Rechtsverhдltnis stдnden; vielmehr ist Staat und Organ eine Einheit. Der Staat kann nur vermittelst seiner Organe existieren; denkt man die Organe weg, so bleibt nicht etwa noch der Staat als Trдger seiner Organe, sondern ein juristisches Nichts ьbrig. Dadurch unterscheidet sich das Organverhaltnis von jeder Art der Stellvertretung. Vertretene und Vertretenden sind und bleiben zwei, Verband un Organ sind und bleiben eine einzige Perfon.

ņas orgāniem valsts orgāns nevar būt tiesību subjekts, jo starp viņu un valsti vai citiem valsts orgāniem juridisku attiecību nav, un nav arī juridisku attiecību starp valsts orgānu un pilsoņiem, jo tās ir juridiskas attiecības starp valsti pašu un pilsoņiem. Bet — vācu teērija atšķir orgānu no organa nesēja (Organtrāger), t. i. personas, kas ieņem organa stāvokli, un pielaiž, ka starp valsti un «Organtrāger» gan pastāv juridiskas1 attiecības. Liekas, ka šinī konstrukcijā kaut kas nav izdomāts Iīd? galam. Ja valsts orgāni tiek domāti bez «orgānu nesējiem», tad starp viņiem un valsti patiešām nav juridisku attiecību, un arī nevar būt juridiskas attiecības, tāpēc ka šādā iedomātā stāvoklī arī valsts pati nav tiesību subjekts. Šādā iedomātā stāvoklī valsts ir tikai abstrakta juridiska organizācija, līdzīga juridiskam modelim, bez dzīva reāla satura, un orgāni bez «orgānu nesējiem» ir tikai šī modeļa sastāvdaļas, tikai juridiskas čaulas bez dzīva reāla satura. Tādā stāvoklī, protams, nav nekādu tiesisku attiecību, jo te nav pašu tiesību subjektu. Ja turpretim valsti pašu aplūkojam kā tiesību subjektu, tad viņa ir jau dzīvii un reāla, un arī viņas orgāni nav vairs tikai juridiskas čaulas, bet ir dzīvi individi ar likumīgu kompetenci untiesisku stāvokli tiesiskā valstī. Tā tad, ja uzskatām valsti nekā abstraktu juridisku konstrukciju, bet kā dzīvu, reālu, patstāvīgu juridiski organizētu tautu, tad arī viņas orgāni ir dzīvi, reāli un aktīvi, katrs savas likumīgās kompetences robežās, un šinī reālajā valstī nav nekāda pamata liegt valsts organam tiesību subjekta stāvokli kā attiecībās pret valsti, tā arī jo sevišķi attiecībās pret pilsoņiem. ! Šis manis aizstāvētais ieskats ir labāk saskaņojams ar franču 1 valsts orgānu teoriju, ko mēdz apzīmēt kā priekšstāvības man

i -dāta teoriju (la theorie franзaise du mandat reprйsentatif).53 )

Pēc šīs teorijas valsts kā tiesību subjekts ir tauta pati, un valsts , orgāni tiek iedalīti divās grupās: reprezentatīvie orgāni, kas var būt tieši (kā piem., parlaments), vai netieši (kā piem., ministru kabinets un atsevišķie ministri), un aģenti, t. i. amatpersonas, kas likumos paredzētā kārtībā ieceltas valsts amatos un apbalvotas ar likumīgu kompetenci. Starpība starp šīm divām ovganu grupām ir tā, ka priekšstāvības orgānu juridiskie akti tiek pieņemti par pašas tautas gribas izpausmi, turpretim aģentu juridiskie akti tiek ieskatīti par viņu pašu personīgās gribas iz-

M ) Sk. Leon Du gu i t, Traitй de Droit Constitutionnel, Deuxiиme Edition, tome deuxieme, 1923., 420. un sek 1pp.

pausmi, kūjai tomēr likums ir piešķīris spēku radīt juridisku effektu likumīgās kompetences robežās. Tā kā administratīvās, varas orgānu lielākā daļa ir to, kas atbilst franču teorijas aģentu jēdzieniem, tad pievedīsim L. D i g i paša vārdus par šiem aģentiem (minētā darba 424. lpp.): La volontй de l'agent n'est pas la volonte de la nation; elle est en fait et reste juridiquement la volontē de l'agent, а laquelle la loi a confйrй le pouvoir de creer un certain effet de droit quand elle se meut dans un certain domaine. — Minēto atšķirību starp reprezentatīviem orga^ niera un aģentiem franču teorija uztur tāpēc, ka gandrīz visas Francijas līdzšinējās satversmes dod pamatu šādai atšķirība v Jautājums par šo juridisko atšķirību var būt interesants konetitūcionālistiem; mūs, administrātīvistus, viņš daudz neinteresē. Mūs šinī franču valsts orgānu teorijā interesē tas, ka valsts varas orgāni juridiski ieņem tiesību subjektu stāvokli, pie kam daži no viņiem, kā tautas pilnvaroti prieklšstāvji, savos aktos juridiski izsaka tautas gribu, bet lielākā daļa savos aktos pat izpauž tikai savu gribu. Franču valsts orgānu teorija, kā redzams, ir vairāk juridiska teorija, nekā vācu organiskā valsts orgānu teorija; viņa ir arī loģiskāka un tuvāka īstajai reālajai dzīvei; tāpēc kā pareizāko mēs pieņemam franču valsts orgānu teoriju, un uz viņas pamatiem atzīstam arī valsts varas orgānus, sevišķi arī ar likumīgu kompetenci apbalvotos administratīvās varas orgānus, par īstiem tiesību subjektiem publisko tiesību novadā.

Ceturtais jautājums attiecībā uz tiesību subjektiem administratīvo tiesību novadā, ir šaurāks un vienkāršāks, proti: vai a d m i n i s t r ā t ī v o tiesību novadā tiesību subjekta statusam pietiek ar tiesību spēju , jeb vai tiesību subjektam šeit nepieciešama arī rīcības spēja? Atbilde uz šo jautājumu nevar tikt dota vienāda priekš visiem tiesību subjektiem.. Kā tiesību spēja , tā arī rīcības spēja vienmēr ir nepieciešama vienai šo subjektu gru p.a i, proti, valsts un pašvaldību orgāniem, jo tiesību spēja un rīcības spēja ir nepieciešamas jau pie publiskitiesiskā dienesta ieņem sari a s, un rīcības spējas nepieciešamība izriet arī no orgānu kompetences, kas reālizējama personīgi. Citiem tiesību subjektiem rīcības spēja nepieciešama tikai tais gadījumos, kad viņiem personīgi realizējamas individuālās publiskās tiesības, piem., vēlē-

sanu tiesības pašvaldību vēlēšanās, vai pildāmi personīgi publiski pienākumi, piem., kafa klausības pienākums. Varētu teikt, ka izņemot valsts un pašvaldību orgānus kā tiesību subjektus, citiem tiesību subjektiem administratīvo tiesību novadā rīcības spēja nav vairāk nepieciešama kā civiltiesību novadā. Starp citu, mazgadīgie un nepilngadīgie var būt tiesību un pienākumu subjekti arī administratīvo tiesību novadā, piem., mazgadīgs vai nepilngadīgs pilsonis kā nekustama īpašuma īpašnieks var būt valsts un pašvaldību nodokļu maksātājs un dažādu administratīvu rīkojumu adresāts; Viņu trūkstošo rīcības spēju, tāpat kā civiltiesību novadā, aizvieto vai papildina aizbildņi un aizgādņi.

Tiesību subjektu tiesiskie statusi un tiesiskās attiecības.

Katram tiesību subjektam ir savs tiesiskais statuss, kas raksturojās ar noteiktiem pienākumiem un tiesībām. Valsts un pašvaldību orgānu kā tiesību subjektu statusā ievērojamākais elements ir viņu kompetence jeb amata vara. Privātpersonu kā administrātīvi-tiesisku subjektu statusam ir raksturīgi p u i>liski pienākumi un pu; bliskas subjektīvas tiepības, t. i., pienākumi un tiesības pret valsti un pašvaldībām. Tiesību subjektu stātusus mēdz šķirot divi daļās,' apzīmējot tos kā a) vispārējosbezpersoniskos, un b) individuālo.« j e b personiskos statusos. Vispārējie bezpersoniskie statusi tiek radīti ar normātīviem tiesiskiem aktiem, sevišķi likumiem, un pastāv tik ilgi, kamēr ir spēkā šie normatīvie akti. Likums nosaka tiesiskā ziņā vienādus pienākumus un tiesības visām tām tiesību subjektu grupām, kas atrodas vienādā tiesiskā stāvoklī; grozīt šādai tiesisku stāvokli, resp., ar viņu saistītās tiesības un pienākumus var tikai ar likumu, un vienādā veidi» priekš visiem tiesību subjektiem, kas atrodas šinī statusā. Skaitliskā ziņā šīs tiesību subjektu grupas var būt visai dažādas, piem., Latvijas pilsoņu statusā atrodas tuvu pie divi miljoni personu; Latvijas ienākumu nodokļa maksātāju statusā daži simts tūkstoši, Latvijas universitātes studentu statusā ap seši tūkstoši, un L. Ū. profesora stātusā ap simts personu.

Individuālie jeb personiskie tiesiskie stāvokli tiek radīti, pārveidoti vai izbeigti ar /ķonkrātiem administratīviem vai jurisdiktīviem aktiem, un šinīs statusos tiek nostādīti noteikti tie

sību subjekti (fiziskas vai juridiskās personas). Attiecīgais individuālais tiesiskais stāvoklis pastāv, kamēr ir spēkā akts, ar kuļ u viņš nodibināts; nereti šāds stāvoklis izbeidzās ar attiecīgu pienākumu izpildīšanu vai attiecīgu tiesību reālizēšanu. Protams, personīgais tiesiskais stāvoklis izbeidzās arī ar tiesību subjekta nāvi.

Aplūkojot vispārējos bezpersoniskčs un individuālos jeb' personiskos tiesiskos stāvokļus, nedrīkstam pirmos iedomāties kā abstraktus un otrus kā reālus tiesiskus stāvokļus. Arī vispārējie bezpersoniskie tiesiskie stāvokļi, kas noteikti ar spēkā esošiem normatīviem aktiem, ir pilnīgi reāli, t. i., reālajā tiesiskajā dzīvē konstatējami. Abstraktu tiesisku stāvokli varam radīt teērētiski, piena., salīdzinot vairākus reālus jeb pozitīvus (ar pozitīvām tiesībām noteiktus) tiesiskus stāvokļus, teorētiski konstruēt kādu tiesisku stāvokli, kas reālajā tiesiskajā dzīvē nav atrodams.

Tiesiskos stāvokļus vērojam, aplūkojot atsevišķi katru tiesību subjektu ar viņa pienākumiem un tiesībām. Varētu.,teikt, Jca_fiesistais stāvoklis jeb statuss^ ir tiesību subjekta statiskais jeb miera stāvoklis. Aplūkojot tiesisko dzīvi viņas dināmikā, redzam, ka pildot savus pienākumus vai realizējot savas tiesības, tiesību subjekts nonāk sakaros ar citiem tiesību subjektiem. Šie sakari izpaužas tiesiskās attiecībās tiesību subjektu starpā, un šīs tiesiskās attiecības (līdzīgi tiesiskiem stāvokļiem) varam apzīmēt kā vispārējas bezpersoniskas, ar normatīviem aktiem norēgulētas, un individuālas jeb personiskas tiesiskas attiecības, kas starp noteiktiem tiesību subjektiem tiek nodibinātas, pārveidotas vai izbeigtas ar konkrētiem tiesiskiem aktiem, kup šinī nozīmē tiek apzīmēti kā konstitūtīvie administrātīvie akti. Publisko tiesību novadā šie pēdējie formāli ir vienpusīgi administratīvi akti; privāto tiesību novadā tie bieži ir līgumi tiesību subjektu starpā. Gan arī publisko tiesību novadā nereti individuālie tiesiskie stāvokļi un individuālās tiesiskās attiecības tiek radītas, pārveidotas vai izbeigtas, diviem tiesību subjektiem vienojoties, piem., kāda koncesija tiek iesniegta pilsonim uz viņa lūgumu; pilsonis tiek ieskaitīts valsts vai pašvaldību dienestā uz viņa lūgumu vai ar viņa piekrišanu; tomēr arī šinīs gadījumos attiecīgie akti ir vienpusīgi administratīvi akti. Formāli šie akti ir un paliek vienpusīgi arī tais gadījumos, ja attiecīgā aktā būtu

teikts, ka pilsonim A. atļauja izsniegta uz viņa luguinu, vai ka pilsonis B. atbrīvots no amata uz paša lūguma pamata.

Beidzot var pacelties jautājums: starp kādiem tiesību subjektiem pastāv tiesiskās attiecības administratīva tiesību novadā, — vai tikai starp valsti un pašvaldībām vienā un pilsoņiem oirā pusē, jeb vai arī citu tiesību subjektu starpā? — Vācu jurisprudencē izplatītais ieskats patiešām stipri ierobežo šīs tiesiskās attiecības. Kā jau pieminējām, pēc vācu jurisprudence? valsts orgānu teorijas iznāk, ka starp valsti un viņas orgāniem juridiskas attiecības nepastāv; ^aur orgāniem darbojas valsts pati, un tātad valsts administratīvās darbības laukā konstatējamas attiecības tikai starp valsti un pilsoņiem. Pieturoties pie šīs teorijas, līdzīga konstrukcija ir jāpieņem arī priekš pašvaldību administratīvās darbības lauk&, t. i., tiesiskās attiecības starp pašvaldībām kā publiski tiesiskām juridiskām personām vienā un individiem otrā pusē. Publiski-tiesiskās attiecības pastāv arī valsts un pašvaldību starpā, turpretim indi vidu kā privātpersonu .‘•tārpā tiesiskais aittiecītois vienmērar privāttiesiskas, ne publiski tiesiskas. Šis pēdējais ieskats, protams, tielc atzīts no visiem virzieniem jurisprudencē. Bet kas attiecas uz citiem tiesību subjektiem un tiesiskām attiecībām administratīvo tiesību novadā, tad ar pietiekošu pamatojumu var aizstāvēt ieskatu, kas stāv reālajai tiesiskajai dzīvei tuvāki, nekā vācu jurisprudences izplatītais ieskats. Aplūkojot tiesību subjektus administratīvo tiesību novadā nācām pie slēdziena, ka par tiesību subjektiem šeit jāatzīst arī valsts un, pašvaldību orgāni. Pieņemot šo ieskatu, tiesisko attiecību kopums administratīvo tiesību novadā kļūsi plašāks un komplicētāks. Tādā gadījumā dabūjam sekošas publiski-tiesiskas attiecības administratīvo tiesību novadā: 1) starp valsti un pašvaldībām, kā arī pašvaldību starpā; 2) starp valsti un tās orgāniem, kā arī starp pašvaldībām un to orgāniem;

3)     tiesiskas attiecības valsts orgānu starpā un pašvaldību orgamr starpā, kā arī starp valsts orgāniem vienā un pašvaldību orgāniem otrā pusē; 4) publiski tiesiskās attiecības starp valsti vni pašvaldībām vienā un individiem otrā pusē; 5) beidzot, vislielākais daudzums publiski tiesisko attiecību konstatējams starp valsts un pašvaldību orgāniem vienā pusē un individiem kā publisko pienākumu vai publisko subjektīvo tiesību subjektiem otrā pusē. Var teikt, ka visumā vispārējās bezpersoniskās tiesiskās attiecības pastāv starp valsti vai pašvaldībām vienā pusē un in-

dividiem otra puse; bet individuālās jeb personiskas tiesiskas attiecības tiek nodibinātas un veidotas starp valsts un pašvaldību orgāniem vienā pusē un indivīdiem kā publisko pienākumu un tiesību subjektiem otrā pusē.

9. Publiskie pienākumi un publiskas subjektīvās tiesības.

Par publiskajiem pienākumiem sauc individu pienākumus pret valsti vai pašvaldībām, resp., viņu orgāniem, tāpat arī valsts un pašvaldību pienākumus pret indivīdiem; tālāk', arī valsts un pašvaldību organ u pienākumus pret valsti un pašvaldībām, kā arī pret individiem, un beidzot valsts un pašvaldību pienākumus savā starpā. Par publiskām subjektīvām tiesībām sauc individu tiesības pret valsti un pašvaldībām, resp., to orgāniem, valsts un pašvaldību tiesības pret individiem, un arī valsts un pašvaldību orgānu tiesības, kā pret valsti un pašvaldībām, tā arī pret individiem; beidzot, valsts un pašvaldību tiesības saivā starpā. Šie pienākumi un tiesības dabū savu publiski tiesisko raksturu caur to, ka viņi dibinās uz publiskas varas aktiem (likumiem, noteikumiem un konkrētiem administratīviem aktiem •— lēmumiem, rīkojumiem u. t. 1.), kas nepielaiž vienošanos attiecīgo tiesību un pienākumu subjektu starpā. Pienākumi un tiesības, kas radušies uz vienošanās pamala, piem., no līgumiem starp valsti un pašvaldībām ar individiem vai juridiskām personām, ir privātties-iski pienākumi un privātas subjektīvas tiesības.

Fiegriežoties publisko pienākumu un publisko subjektīvo tiesību aplūkošanai, vispirms jāmin, ka līdzšinējā jurisprudencē vērojama zināma subjektīvo tiesību prioritāte pār pienākuma elementu. Pati jurisprudence parasti tiek formulēta un uztverta kā tiesību zinātne, lai gan tai ir jābūt tiesību un pienākumu zinātnei. ]a šo vienpusīgo jurisprudences uztveri mēģinātu izskaidrot ar to, ka tiesību zinātnes jēdziens balstās uz objektīva jāmtiesībām, tad jāsaka, ka arī pats objektīvo tiesību jēdziens ir vienpusīgs; jo tā sauktās objektīvās tiesības f patiesībā sastāv ne tikai no tiesību normām, bet arī no pienā; kumu normām. Citiem vārdiem sakot, objektīvās tiesības kā normās pamato, nosaka un regulē ne tikai tiesības, bet arī pienākumus. Tiesību uztverē no subjektīvās puses dominē tiesību f elements; tāda uztvere ir vienpusīga, jo tiesību subjektīvā puse izpaužas ne tikai pilnvarojumos, bet arī saistībās, ne tikai sub

jektīva's ticībās, bet arī subjektīvos pienākumos; un abi šie elementi — tiesība un pienākums — ir atzīstami par pilnīgi līdzvērtīgiem. Viņi ir līdzvērtīgi no loģikas viedokļa, jo tiesību un pienākumu jēdzieni ir savstarpēji saistīti korelātīvi jēdzieni: subjektīvais tiesības juridiskā nozīmē nav domājamas bez viņām atbilstošiem pienākumiem, un juridiski pienākumi — bez viņiem atbilstošām tiesībām. Tikai iz tādējādi savstarpēji saistītām tiesībām un pienākumiem rodas tās tiesiskās attiecības tiesību subjektu starpā, ko minējām iepriekšējā nodaļā. Un no sabiedriskās morāles, sabiedriskās kultūras un pareizi saprastu valsts un nacionālo interešu viedokļa pienākuma elements ir ne tikai līdzvērtīgs tiesību elementam, bet dažā ziņā pat svarīgāks: kulturālā nācionālā tiesiskā valstī katram pilsonim jāpilda pirms savi pienākumi pret valsti un tautu, un tikai uz pildīto pienākumu pamata viņš var prasīt savu subjektīvo tiesību respektēšanu un reālizēšanu.

Sevišķi juristiem-administrātīvistiem, kas nodarbojas ar publiski tiesiskajām attiecībām starp valsti un pašvaldībām vienā pusē un individiem otrā, jāizvairās no līdzšinējā jurisprudencē izplatītās vienpusīgās tiesību uztveres, kur subjektīvo tiesību elements ieguvis dominējošo stāvokli, bet pienākuma elements nepelnīti atstāts novārtā.54 ) Protams, nevar teikt, ka visi juristi šinī jautājumā būtu izturējušies vienādi. Ja piem., pazīstamais vācu jurists Rūdolfsjherings sevišķi spilgti izceļ subjektīvo tiesību elementu tiesībās («Der Kampf um’s Recht»). tad franču ne mazāk ievērojamais jurists Leons Digi (Duguitj savā mācībā par tiesībām ierāda pienācīgu vietu arī pienākumam: tāpat arī angļu jurisprudencē pienākuma elements tiek uzturēts zināmā līdzsvarā ar tiesību elementu. Bet Eiropas kontinenta valstu jurisprudencē valdošais elements šo līdzsvaru neuztur un galveno vērību piegriež tiesību elementam.

Šī līdzsvara neievērošana tomēr neizpaužas visos jurisprudences novados vienādi. Varbūt tiesību teorija visvairāk ir vainojama šī līdzsvara neievērošanā. Civiltiesību zinātne cenšas ! uzturēt zināmu līdzsvaru starp tiesību un pienākuma elementiem, sevišķi saistību tiesību novadā, kur pienākuma elements figurē jau pašā šinī terminā. Procesa zinātnē turpretim dominē tiesību aizstāvēšanas princips, tā tad galvenā loma te atkal pie-

w ) Šo viedokli esmu pamatojis kūda atsevišķā rakstā, no kuya ņemtas dažas sekojošās lapas puses. Sk. prof. K. Dišler-s, «Pienākuma elements tiesībās>, «Tieslietu Ministr. Vēstnesī» Nr. 3-, 1937. g. 441. un sek. Ipp.

krīt subjektīvajam tiesībām. Administratīvo tiesību zinātne gan parasti piegriež, vajadzīgo vērību pilsoņu pienākumiem pret valsti un amatpersonu dienestpienākumiem. Bet sevišķi interesantu stāvokli redzam valststiesību zinātnē: blakus mācībai par valsts suverēno varu, no kupas, šķiet, izriet pilsoņu padotība un pienākumi pret valsti, parasti _ atrodam labi izveidotu mācību par pilsoņu tiesībām pret valsti, tā sauktajām pilsoņu subjektīvajām publiskām tiesībām. Šī mācība modernajā valststiesību zinātnē izveidota daudz plašāk nekā mācība par pilsoņu pienākumiem pret valsti. Un tas arī saprotams: 19. g. simteņa konstitucionālo valstu satversmēs gandrīz visur atrodam nodaļas par pilsoņu tiesībām, bet nodaļas par pilsoņu pienākumiem gandrīz nekur; un valststiesību zinātne ir piemērojusies satversmju saturam.

Bet kā izskaidrojama šī subjektīvo tiesību prioritāte satversmēs un jurisprudencē? Vai vienkārši tā, ka tiesības ir patīkamākas nekā pienākumi? Varbūt, ka arī tam ir sava psīekoloģiska nozīme. Bet domāju, ka minētajai parādībai ir ievērojams ģenetisks cēlonis, ko lūkosim īsumā noskaidrot.

Subjektīvo tiesību prioritāte jurisprudencē ir 19. g. simteņa parādība, lai gan viņas idejiskās saknes sniedzas vēl pāris simts gadu atpakaļ. Arī šīs teorētiskās kocepcijas pamats — pilsoņa subjektīvo publisko tiesību svinīga ierakstīšana satversmēs — ir moderno laiku parādība, sākot ar 18. g. simteņa beigām. Vēsturē, šķiet, nekur tamlīdzīgu piemēru neatrodam. Senās Grieķijas klasiskajā laikmetā, kad valsts iekārta bija jau labi izveidota un politiskā dzīve stipri attīstīta, pilsonis atradās valsts kalpībā, var teikt: piederēja valstij — sava mūža lielāko daļu, un patiesībā viņam nebij juridiski garantētas nekādas subjektīvas publiskas tiesības valstij pretim. Tā tas bija ne tikai stingri disciplinētajā, militāri organizētajā un aristokrātiski valdītajā Spartā, kur pilsonis vīrietis piederēja valstij no 7. līdz 60. dzīvības gadam (un arī sievietes pilsones bija padotas noteiktam audzināšanas režīmam, un valsts gaidīja no viņām derīgu darbību ģimenēs un veselu, spēcīgu bērnu dzemdēšanu), bet arī demokrātiskajās Atēnās, kur pilsoņi bez kādas kurnēšanas atradās valsts kalpībā no 18. līdz 60. dzīvības gadam, neskatoties uz to, ka šie paši pilsoņi tautas sapulcē lēma par valsts likteņiem. Tāpat arī republikāniskajā Romā pilsoņi atradās valsts kalpībā no i.8. līdz 60. dzīvības gadam, skaitoties patiesībā visu šo laiku kapa klausībā; tikai — un to mums, moderno valstu pilsoņiem.

derētu sevišķi ieverot: romieši nosauca un ieskatīja šo stāvokli nevis par klausību, bet par tiesību — jus miiitiae. Tāpat arī nodokļu maksāšana valstij Romas pilsoņiem bija nevis pienākums, bet gan tiesība; jus tributorum.68 )

Grieķijas valstīs un Romā pilsoņi, neskatoties uz kalpību valstij, bija brīvi, un taisni ar kalpošanu valstij viņi dabūja iespēju aktīvi piedalīties valsts dzīvē, ko apzinājās kā savu ievērojamu tiesību; ir zināms, ka arī vienkāršākais Romas pilsoni; apzinīgi un lepni teica: eivis Romānus sum! Viņš zināja, ka ar savu kalpošanu valstij viņš ir derīga valsts sastāvdaļa, un ka valsts savukārt viņu apsargā un aizstāv. — Bet Eiropas viduslaikos iedzīvotāju lielas daļas tiesiskais stāvoklis stipri pasliktinājās ar dzimtbūšanu, kas nozīmēja nevien personīgās brīvības lielu ierobežojumu un saimniecisko pakļautību dzimtkungam, bet arī publiski-tiesisko padotību dzimtkunga jurisdikcijai. Dzimtcilvēks, juridiski skatoties, gan nebija vergs, tomēr viņa tiesību subjekta statuss bija ļoti ierobežots; un lai gan viņa lielie pienākumi pret dzimtkungu un valsti, formāli ņemot, bija juridiski pienākumi, tomēr juridiskā robeža bija nenoteikta un viegli pārkāpjama, tā kā bieži vien dzimtcilvēka pienākumi drīzāk bij spaidu pienākumi nekā tiesiski pienākumi. Arī jauno laiku pirmie gadu simteņi vēl nepadarīja nospiesto dzimtcilvēku stāvokli ne saimnieciskā, ne tiesiskā ziņā vieglāku, tikai pievērsa dažu izglītoto publicistu vērību zemnieku grūtajam stāvoklim, Pirmos tādus, ja tā varētu teikt: sabiedriskās domas izpaudumus redzam humānisma laikmetā, kad vērība tika piegriezta cilvēkam, indivīdam, personai, bet šī persona nevien bija padota absolūta monarcha varai, bet bieži atradās vēl sliktākā stāvoklī ar padotību vietējā dzimtkunga vai kāda vietējā administratoru patvarībai. Humānisma ideja, starp citu, izpaudās arī dabisko tiesību doktrīnas uzplaukumā 17. un 18. g. simteņos, lai gan šīs doktrīnas sākumi atrodami jau klasiskajā senatnē dažu grieķu filozofu mācībās. 17. tin 18. g. simteņos redzam interesantu ainu: tautas vairums nospiests nebrīvībā un apkrauts spaidu pienākumiem pret dzimtkungiem un valsti, bet apgaismotie dabisko tiesību skolas piekritēji, filozofi un juristi (Hugo Groots Holandē, Tomass Hobbes un Džons Loks Anglijā, Ruso Francijā, Pufendorfs, Tomazijs un Kants Vācijā) māca, ka cilvēkam pieder

“) Sk. Alexander A d a m, Roman Antiquities, nodalu Public Rights of Roman citizens.

iedzimtas dabiskas tiesības, kas vecākas par valsti un ko valsts vara nedrīkst nedz atņemt, nedz pārmērīgi ierobežot Dabisko tiesību doktrīnas piekritējus atrodam vēl 19. g. s. pirmajā pusē, jo pēdējais lielais dabisko tiesību skolotājs, slavenais filozofs Imanuels Kants, savu tiesībām un valstij veltīto darbu publicēja 18. g. s. pašās beigās. Tādā ceļā dabisko tiesību teorija daļu no savām idejām nodeva kā mantojumu vēl 19. g. sinvtenim, neskatoties uz to, ka šī teorija jau 19. g. s. pirmajā pusē tika f.tipri nokritizēta (sevišķi no vēsturiskās tiesību skolas piekritējiem) un 19. g. s. otrā pusē bija jau pilnīgi atmesta.

Bet — dabisko tiesību doktrīna nodeva 19. g. simtenim ne iikai ideju par individa iedzimtām dabiskām tiesībām: viņa parādīja savu iespaidu vēl reālāka"veidā, nododot 19. g. simtenim šīs doktrīnas ietekmētus likumdošanas aktus. Līdz 18 g. simteņa otrai pusei dabisko tiesību doktrīna iespaidoja tikai tiesību teoriju, bet 18. g. s. otrā pusē šīs teorētiskās atziņas atrada iespēju izpausties valststieaiskos likumdošanas aktos, vispirms Amerikas Savienoto Valstu atsevišķo štātu satversmēs,56 ) un sevišķi franču lielās revolūcijas likumdošanas aktos, sākot ar 1789. g. <Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarāciju», kas idejiski iedvesmēta no Rusц dabisko tiesību doktrīnas, bet praktiski diezgan daudz aizņēmās no Amerikas Sav. Valstu deklarācijām un likumdošanas aktiem.57 ) Vēlāk šīs deklarācijas saturs tika ietilpināts

M ) Sk. G. J e 11 i n e k, Die Erklarung der Menschenund Bьrgerrechte. 5-te Aull. 1919. — Arī A. Say. Valstu Neatkarības Deklarācija (Declaration of Indepedence, July 4, 1776) atsaucas uz iedzimtajām tiesībām: We hold these truths to be self-evident, that all men are created equal, that they are endowed by their creator with certain unalienable Rights, that among these are Life, Liberty and the pursuit of Happiness. That to secure these Rights, Government* are instituted amongMen, deriving their just powers from the consent of the governed …

®7 ) 1789. g. deklarācijas (Dйclaration des droits de l'homme et du citoyen) preambulā teikts: Les reprйsentants du peuple Franзais, constituйs en Assemble'e Nationale,… ont rйsolu d’exposer dans une dйclaration solennelle les droits naturels, inaliйnables et sacrйs de l'homme … Un deklarācijas 2. p. skan: Le but de toute association politique est la conservation des droits naturels et imprescriptibles de l'homme; ces droits sont la libertй, la propriйtй, la sыretй et la rйsistance а l’oppression. Kā redzams, šis franču deklarācijas pants stipri atgādina Amerikas Sav. Valstu Neatkarības deklarācijas augstāk pievestas vārdus. G. Jellineks augstāk minētajā darbā (Erklarung der Menschenund Bьrgerrechte) pieved vairākus piemērus no A. Sav. Valstu atsevišķo štatu likumdošanas, ko ieskata par franču tiesību deklarācijas avotiem.

Francijas satversmēs, un Francijas satversmes šinī ziņa noderēja par paraugu vairākām citām Eiropas valstu satversmēm 19. g. spirmajā pusē. Tādā ceļā Eiropas konstitucionālo valstu satversmes pašas izplatīja: ieskatu par pilsoņa tiesību lielo nozīmi; šis ieskats nodibinājās vispirms jaunajā konstitucionālo tiesību zinātnē, un drīz arī tiesību teorijā vairāk vērības piegrieza pilsoņu tiesībām nekā viņu pienākumiem. Var teikt, tā. bija zināma reakcija pret 17. un 18. g. simteņu tautas vairākuma beztiesisko stāvokli, un šāda pilsoņu tiesību uztvere visumā saskanēja arī ar to 19. g. s. pirmajā pusē stipri izplatīto idejisko strāvu, tā saukto vecā liberālisma virzienu, kas prasīja valsts varas neiejaukšanos saimnieciskajā dzīvē, prasīja valsts uzdevumu sašaurināšanu — «līdz na'kts-. sarga lomai», pēc kāda spēcīgas valsts varas piekritēja ironiska apzīmējuma 19. g. simteņa otrā pusē.

Lūk, no kurienes nāk pilsoņu subjektīvo tiesību prioritātes uztvere, kas arī tagad vēl vērojama jurisprudencē, par kait! (iesību (plašākā nozīmē) otram elementam — pilsoņu tiesiskiem, un sevišķi publiski-tiesiskiem, pienākumiem. Tāda uztvere varbūt atbilda vecā politiskā liberālisma ideoloģijai, kas vairāk vai mazāk turpinājās vēl arī parlamentārā režīma laikmetā un visumā izpaudās pilsoņa tiesību prioritātē pār viņa pienākumiem; bet ja šāda uztvere neierobežoti attīstās, viņa savukārt var novest pie valsts subjektīvo tiesību prioritātes vājināšanas un apšaubīšanas. Šī virziena praktiskie rezultāti mums ir pietiekoši zināmi no mūsu pašu valsts nesenās pagātnes. Praktiskajā politikā tiesību vietā tika nostādītas intereses, un partiju valdība parlamentārajā režīmā kā pie mums, tā vairākās citās valstīs, noveda pie kailas grupu interešu politikas, par kaiti valsts interesēm,. Bet politisko partiju iekšienē savukārt cīnījās personīgo interešu novirzieni. Tādā kārtā šķiru un partiju sašķel • tajā valstī dominēja grupu un personu intereses un individu subjektīvās tiesības; vispārības intereses un valsts subjektīvās tiesības sāka ievērot arvien mazāk, bet par pilsoņu pienākumiem pret valsti šinī interešu cīņas juceklī, šķiet, domāja vismazāk.

Protams, tāds virziens bij kaitīgs valstij; un kur viņš bij vistālāk attīstījies, tur viņu pārtrauca jaunā autoritārā idkārta, kas nostādīja valsts intereses un valsts subjektīvās tiesības pirmajā vietā un nodibināja līdzsvaru starp pilsoņu tiesībām un viņu publiskajiem pienākumiem. Šāda rīcība bija racionāli po-

lītiski un loģiski pamatota valsts intereses. Bet pilsoņa pienākumu nostādīšanai vienlīdzīgā stāvoklī ar viņa tiesībām, šķiet, ir arī savs morālisks un tiesisks pamatojums.

Tiesību un pienākumu kopsakarība. Varbūt, nepareiza un vienpusīga tiesību uztveres pielietošana pēdējo pusotra simta gadu laikā ir novedusi pie tā, ka pienākums un tiesība modernā cilvēka psīchikā tiek pavadīti no dažādām, zināmā mērā pretējām, emocijām; bet, varbūt, šīs parādības saknes sniedzas līdz pirmatnējai sabiedrībai, kur tiesības un pienākumi vēl tikai veidojas. Tiesība kā pilnvarojums, pretenzija, tiesiski nodrošināta prasītspēja, parasti tiek pavadīta no emocijām, kas ārēji izpaužas zināmā pašlepnumā, stingrībā, dažreiz pat bardzībā. Pienākums kā apzināta saistība parasti tiek pavadīts no emocijām, kas ārēji izpaužas klusā pazemībā un lēnprātībā; tikai spaidu pienākumi, t. i. tādi, kas attiecīgā subjekta ētiskajā vai tiesiskajā apziņā vēl nav izveidojušies par pienākumiem, parasti tiek pavadīti no kurnēšanas, protesta vai t. 1. Šādi uztverti un apzināti pienākumi un tiesības, kā redzams, var tikt dažādi novērtēti no ētiskā viedokļa. Pareizi izveidotā kultūrālā sabiedrībā tiesībām un pienākumiem vajadzētu atrasties ciešā kopsakarībā un balstīties uz kopēja morāliska pamata. Bet pirmatnējā sabiedrībā plaisa starp tiesību un pienākumu ir stipn liela. Ar pirmatnējo sabiedrību es domāju ne gluži to dabisko stāvokli, ko apraksta dabisko tiesību skolas vecākie priekšstāvji, bet to sabiedriskās dzīves pakāpi, ko varētu apzīmēt kā priekšvalstisko. Šinī sabiedriskās attīstības pakāpē cilvēki dzīvo šaurās grupās, patriarchālās ģimenēs vai klanos, kuru starpā valda kara stāvokļa attiecības; pat ciltis vēl nav apvienojušās, stabila valsts vara vēl nepastāv, tiesiskā dzīve vēl vāji attīstīta. Šāds stāvoklis pie dažādām tautām, atkarībā no viņu kulturālās attīstības spējām, varēja būt dažāda ilguma, bet visumā viņš ir stipri ilgstošs, jo progresa temps šinī attīstības posmā vēl ir ļoti gauss. Un šādā stāvoklī vēl noteikti dominē stiprākā vara un stiprākā tiesības. Te rodas jautājums: vai pirmatnējā sabiedrībā subjektīvās tiesības patiešām nerodas no spēka, no stiprākā varas? Vai subjektīvās tiesības nedzimst tai brīdī, kad stiprākais cīņā uzveic savu pretinieku, atņem viņa ieguvumu, un uzvarētāja emocijas saka viņam, ka viņam ir tiesība nogalināt uzvarēto pretinieku vai arī atstāt to dzīvu un turēt par savu vergu? Liekas, pirmatnējā sabiedrībā tiek atzīts šāds stāvoklis, šādas dabiskas tiesības; tāpēc arī tas, kas cīņu pazaudējis, pa

rasti bez protesta pieņem nāvi vai verdzību, jo viņš zina, ka. uzvaras gadījumā būtu līdzīgā kārtā rīkojies ar savu pretinieku.

Pametot skatu uz šādu stāvokli pirmatnējā sabiedrībā.. prātā nāk grieķu sofisia T r a z i m a c h a doktrīna, ka tiesības ir stiprākā (personas vai organizētas grupas) vara un griba. Bet vai šī paša ieskata ietekme nav saskatāma vēl 19. g. simtenī stipri izplatītajā tiesību uztverē, pēc kuras tiesību īstais pamats ir spaidu vara, kas diktē tiesību normas un uztur tās spēkā ar spaidu līdzekļiem. Pēc šī ieskata, ko Anglijā aizstāvēja B e n(ams un Ostins un kas bija valdošais vācu jurisprudence, īstas tiesības ir tikai tās, aiz kūjām stāv valsts spaidu vara. valsts diktē tiesību normas un uztur spēkā ar savu varu un visiem saviem spaidu līdzekļiem. Pēc šī ieskata tiesībām ir raksturīgs varas elements: spaidu vara diktē un uztur spēkā objektīvās tiesības, un šo pašu spaidu varu var saukt palīgā tas tiesību subjekts, kam ir atzītas subjektīvas tiesības. Kā redzams, tādā nostādījumā tiesībām trūkst morālisku pamata, sarauts katrs sakars starp tiesībām un morāli. Kulturālā sabiedrībā tam tā nevajadzētu būt, un atgūt vai iegūt morālisko pamatu tiesības var ar savu ciešu saistību ar pienākumiem . Liekas, ka jau pirmatnējā sabiedrībā pienākumi ir daudz ciešāki saistīti ar morāli nekā tiesības, un savu morālisko pamatu pienākumi, šķiet, nav zaudējuši nekad. Protams. arī jau pirmatnējā sabiedrībā bija atrodami spaidu pienā kurni — verga pienākumi; lai gan bija iespējams, ka arī vergs — kara gūsteknis, juzdams pateicību par dāvāto dzīvību, pildīja navu pienākumu labprātīgi. Bet īstie, brīvie pienākumi dzimst ģimenē, sevišķi vecāku un bērnu savstarpējās attiecībās. Te pienākuma pamats ir mīlestība, ’in kad mīlestība ir nodibinājusies ģimenē, viņa pamazām paplašina savu darbības lauku un cenšas izpausties pienākumos pret līdzcilvēkiem, sevišķi tiem, kam atbalsts un palīdzība vajadzīga — trūkumcietējiem, slimiem, bāriņiem. Varbūt iebildi?., ka tā jau ir morāle, un tie ir morāliski pienākumi. Jā, tā ir, un tas ir labi, ka pienākumam ir šis stiprais morāliskais pamats: no morāliska pienākuma izaug tiesisks pienākums, un vislielākā nelaime priekš sabiedrī bas būtu — atraut tiesisko pienākumu no viņa morāliskā pamata. Es domāju otrādi: caur pienākumu arī tiesības pašas (šaurākā nozīmē, kā pilnvarojumi vai preten

zijas) jātuvina kopējam morāliskam pamatam. Atņemot šo pamatu, atraujot tiesības un pienākumus no viņu kopējā morāliskā pamata, nonāksim taču pie spaidu tiesībām un spaidu pienākumiem. Bet kulturālā sabiedrība nevar pastāvēt un tālāk attīstīties tikai ar spaidu tiesībām un spaidu pienākumiem; nē: sabiedrība un valsts attīstās kulturāli — materiāli, intellektuāli un morāliski — tikai tāpēc, ka lielu mlielā daļa pilsoņu pilda savus publiskos un privātos pienākumus, t. i. pienākumus pret vaiii t i, ģimeni un ldzpilsoņiem labprātīgi. Tāpēc iiesisks pienākums pats par sevi vēl nebūt nav spaidu pienākums, jo labprātīgi pildīts pienākums ir morālisks pienākums, vai viņ? itfrodams kādā likumā, rīkojuma, līgumā, vai-arī'tiek pildīts ļjluži bez kāda priekšraksta vai tiesiskas saistības. Interesanti atzīmēt šinī sakarībā vācu prof. R. Ļauna ieskatu, ko viņš -attīstīja kādā pirms dažiem gadiem Latvijas universitātē nolasītā lekcijā: kulturālā tiesiskā valstī arī pats likums nav ieskatāms par spaidu normu, bet par valsts varas priekšlikumu pilsoņiem, ko lielumlielais pilsoņu vairums pilda labprātīgi. Šādā uztverē, kā redzams, likums pats 'kļūst par labprātīgi pieņemtu normu un iegūst spēcīgu morālisku pamatu. Šāda likuma (galvenā objektīvo tiesību avota) uztvere ir apsveicama, jo viņa •cod iespēju atrast tiesībām un pienākumiem kopēju morālisku pamatu un uzturēt tiesību un pienākumu kopsakarību un kultūrālā sabiedrībā nepieciešamo līdzsvaru. Subjektīvai tiesībai ir jābūt tiesībai ne tikai tāpēc, ka likuma burts vai noslēgtais līgums to tā atzīst, bet galvenā Ikārtā tāpēc, ka šai tiesībai ir sabiedriskās morāles un cilvēciskās taisnības sajūtas pamats. Un tāpat ar pienākumu: pienākums jāpilda nevien tāpēc, ka likums, rīkojums vai noslēgtais līgums to raksta priekšā, bet tāpēc, ka to prasa taisnības sajūta un pienākuma apziņa. > .

Bet arī neminot tiesību un pienākumu kopējo morālisko pamatu un paliekot tikai tiesību novadā vien, tiesību un pienākumu kopsakarība un līdzvērtība ir viegli saskatāma. Jau minēju tiesību un pienākumu ciešo savstarpējo sakarību modernās sabiedrības tiesiskajā dzīvē un visā tiesiskajā struktūrā: tiesībām vienmēr atbilst kāda cita tiesību subjekta attiecīgi pienā lcumi, un pienākumiem — kāda cita tiesību subjekta attiecīgas tiesības, un tikai ar šādu ciešu savstarpēju sakarību kā tiesības, tā pienākumi iegūst savu īsto nozīmi un patieso reālitāti sabied

rības tiesiskajā dzīve. Citiem vārdiem, subjektīvās tiesības un * subjektīvie pienākumi ir savstarpēji tik cieši, varētu teikt: organiski saistīti tiesiskās dzīves elementi, ka viens bez otra nav domājami: tiesība bez atbilstoša pienākuma būtu tikai tukša skaņa. Bet vēl vairāk: modernās sabiedrības tiesiskajā struktūrā ir atrodami statusi (tiesiski stāvokļi), sevišķi tā sauktajā publisko tiesību novadā, kur tiesība ir reizē arī pienākums, un pienākums — tiesībaĻoti skaidri tas redzams amatpersonas tiesiskajā stāvoklī: amatpersonas kompetence jeb amata varas lietošana ir reizē tiesība un pienākums. Tāpat arī pilsoņa statusa raksturojas ar tiesībām un pienākumiem, ko var tikai abstraktā veidā sadalīt, bet ne konkrēti. Pielietojot pilsoņa statusa pareizu uztveri, kļūst saprotams, ka romieši pilsoņa cenzēšanu jeb ievešanu cenza sarakstos ieskatīja par tiesību: jus census; jo šāda ievešana cenza sarakstā nozīmēja atzīšanu par pilntiesīgu pilsoni, kam tālāk sekoja militārais dienests, civīlais dienests, nodokļu maksāšana un piedalīšanās tautas sapulcēs. Un romieši te neatrada nekādu atšķirību starp pilsoņa tiesībām un pienākumiem, — nē: no viņu viedokļa te bija tikai tiesības: militārā tiesība — jus milice; civildienesta, tiesība jeb tiesība ieņemt valsts amatus — jus honorum; nodokļu maksāšanas tiesība — jus tributorum, un tiesība, piedalīties tautas sapulcēs — jus suffragii. Vai arī mēs nedarītu pareizāki, ja runātu ne par kaf-a klausību, bet par militāro tiesību? Un ne par nodokļu pienākumu vai nodokļu nastu, bet par nodokļu tiesību? Romas pilsoņu apzinība un patriotisms izaudzināja Romu par pasaules valsti. Bet es domāju, ka arī modernajā kultūras valstī, un, protams, arī Latvijā, ir atrodams pietiekošs skaits pilsoņu, un turpmāk tādu radīsies arvienu vairāk, kas ar lepnu pašapziņu prasīs sev tiesību uz pienākuma pildīšanu. Tiesību uz pienākuma pildīšanu, pirmkārt, pret savu valsti, tautu un tēviju, un, otrkārt, pret savu ģimeni un līdzpilsoņiem.

Publiskās kalpības princips. Pienākuma nozīmi valsts tiesiskajā dzīvē un nepieciešamību ierādīt tam pienācīgu vietu jurisprudencē es uzsveru sevišķi tāpēc, ka pienākuma jēdziens ir liekams publiskās kalpības principa pamatā, kas ir ieskatāms par vienu no autoritāras valsts pamatprincipiem. Daži no autoritāras valsts principiem zinātniskajā literatūrā ir minēti vai pat iztirzāti jau agrāk, pirms autoritāras valsts nodibināšanas. Tā, piem., tautas korporātīv&s organizācijas princips 1901. g. aplūkots un attiecībā uz Francijas apstāk

ļiem sīki iztirzāts no franču publicista Charles Benoist (Benua). Arī publiskās kalpības princips ir jau ievests franču jurisprudencē ar šī gadu simteņa; sākumu, sevišķi no pazīstama valststiesībnieka Leona Digī (Duguit). Visā īsumā saņemot, L. Digī doma ir sekoša. Digī grib eliminēt no jurispru-. dences subjektīvo tiesību jēdzienu un likt tā vietā tiesiska pienākuma jēdzienu, attiecinot to kā uz pilsoņiem, tā uz valsts varas orgāniem. Objektīvās tiesības raksta katram priekšā zināmu pienākumu vai uzdevumu pildīšanu, un piešķir viņam varu darīt to, kas nepieciešams šī uzdevuma izpildīšanai. Šinī ziņā L. Digī labprāt pievienojas Ogista Konta ieskatam, ka pozitīvā sabiedrībā katram ir pienākums pret visiem citiem, bet nevienam nav tiesības šā vārda tiešā nozīmē. Citiem vārdiem, nevienam nav citu tiesību, kā vienīgi tiesība vienmēr izpildīt savu pienākumu58 ). Šo pienākuma jēdzienu L. Digī attiecina ne tikai uz pilsoņiem, bet jo sevišķi arī uz tām personām vai personu grupām, kuru rokās atrodas valsts vara, tā tad uz valsti pašu. Tagadējā sabiedrībā ļaudis vairs neapmierinās ar valsts tiesību pavēlēt, bet prasa no tās lielu pienākumu pildīšanu. Rodas publiskas kalpības jēdziens, kas atvieto agrāko suverenitātes jēdzienu publisko tiesību pamatojumā: La notion de service publique remplace le concept de souverainetй comme fondement du droit publique69 ). Um citā vietā šinī pašā darbā L. Digī raksta: «Tā tad publiskās kalpības jēdziens stājas suverēnitātes jēdziena vietā. Valsts nav vairs suverēnā vara, kas pavēl; viņa ir individu grupa, kam jāizlieto viņu rokās esošie varas līdzekļi publiskās darbības noorganizēšanai un vadīšanai. Publiskās kalpības jēdziens kļūst par moderno publisko tiesību pamatjēdzienu. To pierāda fakti»60 ).

L. Digī mācībā, kā redzams, publiskās kalpības princips tiek attiecināts kā uz pilsoņiem, tā arī uz valsts varu; tā tad publiskā kalpība ir abpusēja, bet minētajā uztverē sevišķi tiek pasvītrota attiecībā uz valsts varu. Paliek iespaids, it kā Digī, savu doktrīnu veidodams, būtu domājis sevišķi par autoritāro valsti, jo taisni autoritārā valstī valdība izlieto valsts varu un valsts līdzekļus pa. ss ) Lйon Duguit, Le droit social, le droit individuel et la transformation de l'Etat. Krievu tulkojums. Sociaļnoje pravo, etc. M. 1909. lpp. 26. .

“) Lйon Du guit, Les Transformations du Droit Publique, Paris, «925., 1pp. 33. ' ' ' "

w ) L. D u g u i t.,.Les Transformations etc. Introduction, lpp. XIX,

ieizi saprastai un lietderīgi izvestai publiskai kalpībai. Bet lai doktrīna par publisko kalpību . nekļūtu vienpusīga, kāda tendence viņai ir franču jurisprudencē (kur publiskā kalpība galvenā kārtā tiek pierakstīta valsts varas •orgāniem). publiskās kalpības princips jāuztur spēkā arī attiecībā uz valsts pilsoņiem, jāprasa no viņiem publiskā kalpība vispārības interesēm. Šī prasība izriet no pilsoņa stāvokļa valstī, jo valstī taču izpaužas tautas vairāku iepriekšējo paaudžu saskaņota un plānveidīga kopdarbība. No šī viedokļa varam teik,t, ka valsts pirmā pilda savu publisko kalpību, valsts pirmā pilda lielus pienākumus pret pilsoņiem, un tad tikai prasa tos no viņiem. Pateicoties valsts apsardzībai un atbalstam, pilsoņi izaug, dabū iespēju attīstīt savas fiziskās, intellektuālās un galīgās spējas un kļūst par īstiem cilvēkiem, par pilntiesīgiem savas tautas locekļiem un valsts pilsoņiem. Jau Aristotels pareizi teica, ka cilvēka dzīve ārpus valsts nav iespējama, I ndivida pienākums tā tad ir, apzinoties savas eksistences pilnīgu atkarību no valsts,

ii n pareizi saprotot tās lielās vērtības, ko viņš no valsts saņēmis pateicoties agrāko paaudžu nestiem upuriem, nodot sevi valsts kalpībā, labprātīgi un apzinīgi pildot savus pienākumus pret valsti un tautu. Pielietojot Aristoteļa uztveri, kā redzams, ir daudz vairāk pamata runāt par indivīda iedzimtiem pienākumiem nekā par viņa iedzimtām tiesībām . Apzinīgi pildot publisko kalpību, indivīds ne tikai pilda savu lielo iedzimto pienākumu pret valsti un tautu, bet. palīdzēdams celt vispārējo labklājību, līdz ar to visdrošāki cels arī savu personīgo labklājību.

Bet ko nozīmē, pēc sava satura, publiskā kalpība? Vai tiešu kalpošanu valsts dienestā? Protams, ka ne to vien, jo tad publiskā kalpība būtu pieejama tikai nedaudziem. Uz tiem, kas atrodas valsts dienestā, militārajā un civilajā, gulstas sevišķi publiskās kalpības uzdevumi no valsts puses. Bet arī visi rīcības spējīgie pilsoņi pilda publisko kalpību, ja viņi labprātīgi un apzinīgi pilda savus pienākumus pret valsti, labprātīgi padodas valdības norādījumiem un aicinājumiem un cenšas sekmēt valdības mērķus, un ar savu derīgu darbu, īpašuma tiesību izlietošanu u. t. 1. lūko veicināt likumu un valdības norādījumu nosprausto nācionāfas politikas plānu. Piemēra dēļ interesanti

minēt, ka šāda doma formulēta Vācijas 1919. g. satversmē, kuļ-as 153. p. skan: «īpašums uzliek pienākumus. Viņa lietošanai līdz. ar to jābūt kalpošanai vispārības labumam»; un 163. p.: «Katram Vācijas pilsonim, neierobežojot viņa personīgo brīvību, ir morālisks pienākums savus garīgos un miesīgos spēkus tā nodarbināt, kā to prasa vispārības labums.» Varbūt, ka šie skaistie, formulējumi, kufos ietverts publiskās kalpības princips, vairāk kā desmit gadus palika tikai uz papīra; bet nav šaubu, ka pēc autoritāras iekārtas ievešanas Vācijā šinīs satversmes pantos izpaustais publiskas kalpības princips ir kļuvis pilnīgi reāls.

Bet arī mums, latviešiem, ir taču labi pazīstams skaists publiskās kalpības principa formulējums ar dziļu valststiesisku un valstsētisku saturu. Tā ir mūsu Valsts Prezidentai Dr. K. Ulmaņa dotā parole:

Katrs savā darbā — visi valsts darbā!

Nevar būt šaubu, ka šī cēlā parole palīdzēs mums, Latvijas pilsoņiem, labprātīgi un apzinīgi pildīt savus publiskos pienā kumus pret valsti.

Vispārīgie un speciāli© publiskie pienākumi. Pilsoņu: publiskos pienākumus mēdz iedalīt vispārējos un speciālos; pirmie pastāv vienādi visiem valsts pilsoņiem, otrie

—         papildus pirmajiem ' — tikai atsevišķām pilsoņu grupām, kas atrodas kādā īpatnējā tiesiskā statusā. Svarīgākie vispārējie pienākumi ir: 1 uzticības pienākums. Varēta teikt, ka tas ir pienākums ar visplašāko saturu. Viņš pavēl pilsonim uzticīgi un apzinīgi turēties pie savas valsts baltās un nebaltās dienās, apzinīgi un cieši saistīt savu likteni ar valsts likteni. Apzinoties, ka individu iespējamā labklājība vislabāki sasniedzama valsts labklājībā, un ka individu augstākie intellektuālie, morālie un garīgie sasniegumi iespējami tikai valsts kulturālā attīstībā, pilsonis savu uzticības pienākumu pret valstr pareizi sapratīs kā pienākumu atturēties un izvairīties no visa,, kas varētu valsts interesēm kaitēt, un darīt labprātīgi un apzinīgi visu, kas valsts interesēm var nākt par1 labu. 2) Paklausības, pienākums prasa no pilsoņiem padevību valdībai, paklausību likumiem, valdības noteikumiem, valdības orgānu likumīgiem rīkojumiem un pavēlēm. Šī pienākuma dziļais psīcholoģiskaispamats ir pareizā apziņa un pārliecība, ka valsts var pastāvēt un attīstīties tikai ievērojot un uzturot stingru kārtību, disciplīnu, vadību uz kopējiem mērķiem un saskaņotu kopdarbību valsts uzdevumu veikšanā. Jāpiezīmē, ka uzticības un

paklausības p i e n ā k u m i ir absolūti pienākum i, kas nepielaiž nekādas gradācijas, nedz ierobežojumus; nevar būt nekāda ierobežota uzticība valstij vai ierobežota paklausība likumiem un valdībai; tāpēc arī šie pienākumi ir visiem vienādi, piem. privātpersonām tādi pat kā valsts darbiniekiem un amatpersonām. 3) Publiskās kalpības pienākums prasa, lai pilsoņi nodod valsts un nācionālo interešu kalpībā savas spējas un līdzekļus — nevien materiālos un fiziskos, bet arī intellektuālos, morālos un garīgos. Arī šis pienākums principā ir visiem vienāds, bet viņa apjoms var būt ļoti dažāds, jo šis pienākums prasa publisko kalpību no katra pilsoņa pēc viņa spējām un līdzekļiem, bet spējas un līdzekļi ir ļoti dažādi Ar šo pienākumu ir pamatoti valsts un pašvaldību nodokļi, publiskās klaušas u. t. 1., ko likums nosaka vispārējā veidā, bet konkrētie administrātīvie akti attiecina uz individiem (fiziskām un juridiskām personām), piemērojoties to spējām un līdzekļiem61 ).

Speciālie publiskie pienākumi tiek prasīti no personu grupām, kas atrodas īpatnējā tiesiskā stāvoklī, kā piem. valsts un pašvaldību darbinieki, kareivji un vispār personas, kas atrodas militārā dienesta stāvoklī, publisko mācības iestāžu audzēkņi u. t. t. Šo indivīdu īpatnējie pienākumi tiek noteikti ar attiecīgiem likumiem, instrukcijām un reglamentiem.

Pilsoņu publiskajiem pienākumiem atbilst valsts (vai attiecīgi pašvaldību) tiesība prasīt no individiem (fisiskāni vai juridiskām personām) šo pienākumu pildīšanu. Daži administrātīvisti (piem., Fr. Fleiners, o. e. Īp. 154) domā. ka valsts tiesība prasīt no pilsoņiem publisko pienākumu pildīšanu neesot uzskatāma par subjektīvu tiesību, bet par valsts valdīšanas varas jeb valsts kompetences izpaudumu (Ausflьsse der staatlichen Kompetenz). Man šķiet, ka nav nekāda vajadzība šinī ga-

“i Pavalstniecības likuma 6. pantā minēts, ka ārzemnieks pie uzņemšanas Latvijas pavalstniecībā, nodod z\ērasfu, un šinī zvērastū ir uzskaitīti svarīgākie Latvijas pilsoņa vispārīgie pienākumi.

Zvērasta teksts: «E.s apakšā parakstījies, agrākais (minēt kādas valsts) pavalstnieks (vārds un uzvārds), iestādamies uz savu brīvo vēlēšanos Latvijas pavalstniecībā zvēru, ka Nrādašu Latvijas labā ar visām savāra spējām, zināšanām un spēkiem, ka palīdzēšu apkarot viņas naidniekus un neņemšu nekādu dalību apvienībās, kuru nolūks būtu ar varas līdzekļiem gāzt Latvijas pastāvošo valsts iekārtu. Es zvēra, ka izpildīšu visus Latijas valsts likumus un uzņemšos visus man uzliktos un uzliekāmos Latvijas pavalstnieka pienākumus. Šo zvērastu es apstiprinu ar savu paraktu.

dījumā vaists subjektīvas tiesības vieta" likt kādu citu koncepciju. Vienkāršākā un arī skaidrākā konstrukcija taču ir tā, ka valsts tiesībām atbilst attiecīgi pilsoņu pienākumi, un otrādi; tā tad, ja pilsoņu pusē dibināti atzīstam uzticības, paklausības un publiskās kalpības pienākumus, tad tikpat dibināti valsts pusē mums ir jāatzīst tiesības prasīt šo pienākumu pildīšanu; un tā kā juridiski šīs tiesības pieder valstij, kā tiesību subjektam, tad tās ir viņas subjektīvās tiesības. Jājņem vērā tikai viena šo valsts subjektīvo tiesību īpatnība: viņas ir plašas pēc sava satura un elastīgas, līdzīgi tam, kā arī pilsoņu vispārīgie publiskie pienākumi ir plaši un elastīgi. Normālos apstākļos gan šis tiesības un šie pienākumi ir noteikti likumos, bet arvienu paliek spēkā princips, ka vajadzības gadījumā, ja valsts intereses to diktē, valsts var prasīt no pilsoņiem publisko pienākumu palielināšanu līdz vislielāko individuālo vērtību upurēšanai valsts interešu labā. Tomēr šis princips spilgti parādās tikai ārkārtējos apstākļos, kad svarīgas valsts intereses tiek apdraudētas. Normālos apstākļos tiesiskā valstī pilsoņu publisko pienākumu īpatnība tomēr ir tā, ka tie ir tiesiski pienākumi, tas ir, tie ir noteikti likumos un tiek uzlikti pilsoņiem ar uz likumu dibinātiem konkrētiem tiesiskiem aktiem. Tādējādi normālos apstākļos valsts varas orgāni var prasīt no pilsoņiem tikai to pienākumu pildīšanu, kas likumos paredzēta, un tikai tādā apmērā un tādā veidā, kā tas likumos un citos, uz likumu dibinātos, tiesiskos aktos noteikts. Ja. kāda publiska iestāde vai amatpersona prasītu no pilsoņa ko citu, jeb citādā veidā vai lielākos apmēros, nekā pēc likuma var prasīt, pilsonim tiesiskā valstī tiek doti tiesiski līdzekļi savu tiesību un interešu aizstāvēšanai. Kā ievērojamāko no šiem līdzekļiem tiesiskā iekārta ir izveidojusi sūdzību administratīvā tiesā, kas tādā vai citādā veidā ir atrodama visās modernajās tiesiskās valstīs. , .

Varbūt zināma juridiska interese ir jautājumam: vai individs labprātīgi var uzņemties pienākumus pret valsti? F r. F 1 e i n e r s (o. c. Ipp. 158. un sek.) atzīst, ka tas iespējams. Šim viedoklim varam piekrist. Jāpiezīmē, ka klasiskās senatnes grieķu valstīs bija stipri izplatīta labprātīgu publisku pienākumu uzņemšanās (no turīgajiem pilsoņiem) tā saukto leiturģiju veidā. Arī modernā autoritārā valsts atzīst un veicina labprātīgu pienākumu uzņemšanos pret valsti, un tas labi saskan ar iepriekš minēto publiskās kalpības principu. Tomēr Šie labprā

tīgie publiskie pienākumi nevar tikt pilnīgi pielīdzināti obligātoriskajiem publiskajiem pienākumiem; starp citu, Fr. Fleiners dibināti aizrāda, ka no labprātīgi uzņemta pienākuma neizriet publiskai iestādei vai amatpersonai tiesība atkāpties no likuma prasībām pret pilsoni, kas pienākumu uzņēmies labprātīgi. Citiem vārdiem varētu teikt, ka labprātīgi uzņemts publisks pienākums gan saista attiecīgo individu pašu viņa gribas izpausmes robežās, bet nerada atbilstošu subjektīvu tiesību valsts vai patvaldības pusē (kā tas ir pie obligātoriskiem publiskiem pienākumiem). To atzīst arī autoritārā valsts, gan mudinot pilsoņus uzņemties arī labprātīgus pienākumus pret valsti, bet neprasot to no viņiem obligātoriski.

Pilsoņu subjektīvās publiskās tiesības ir tiesības, ko individs var uzstādīt valstij un pašvaldībām pretim. Kā jau minējām, šīs tiesības parasti tika minētas 19. g. S. Eiropas valstu konstitūcijās un pakāpeniski atzītas un nodrošinātas tiesiskas valsts organizācijā un likumdošanā. Tāpēc šīm tiesībām sāka piegriezt vērību arī valststiesību zinātne, sevišķi 19. g. s. otrā pusē. Gfūtības radīja jau šo tiesību pamatošana, Ja valsts vara ir suverēna un — kā to sevišķi vācu valststiesību zinātne pieņēma, — ar tiesībām neierobežota un neierobežojama, kā tad vispār ir iespējamas individu tiesības pret valsti? Jo īstas tiesiskas attiecības ir iespējamas tikai tur, kur abi tiesību subjekti (kā tiesību, tā arī pienākumu subjekts) ir tiesībām padoti un tiesību normām saistīti. Tā tad ja valsts vara nav no tiesību normām ierobežota un saistīta, tad pilsoņi nevar uzstādīt valstij pretim nekādas īstas tiesības. Tāpēc arī pirmajā pazīstamākajā darbā, kas bija veltīts šim jautājumam (C. F. Gerber, Ueber цffentliche Rechte, 1852. g.),.patiesībā subjektīvo publisko tiesību jautājums bija tikai uzstādīts, bet ne atrisināts. īstenībā jautājums par pilsoņu subjektīvo tiesību teorētisku pamatošanu pieder valststiesību teorijai (jo kā jau minējām, šis jautājums var tikt atrisināts tikai ar valsts varas juridiskās ierobežošanas pamatošanu). Mēs šai vietā aprobežosimies ar aizrādījumu, k« G. Jellineks, kam pieder pazīstamākais darbs par pilsoņu subjektīvajām publiskajām tiesībām (System der subjektiven цffentlichen Rechte, 1905. g.), pieslienoties pazīstamā vācu jurista Rūdolfa Iheringa ieskatam, pieņēma valsts varas labprātīgi: palierobežošanos kā valststiesisku principu, ar kuyu varētu pamatot arī pilsoņu subjektīvās publiskās tiesības; un daži citi ppzīstami valststiesībnieki (eevi^ķi Hclandes profesors H.

Krabbe un pēc būtības arļ slavenais franču valststiesībnieks L. D i g i) valsts varas ierobežošanu secina no tiesību suverēnitātes principa.

No administratīvo tiesību viedokļa pilsoņu subjektīvo publisko tiesību pamatošana ir vieglāka, nekā no valststiesību viedokļa. Neizšķirot jautājumu par valsts varas juridiskās ierobežošanas iespēju un šādai iespējai piemērotu attiecīgu juridisku konstrukciju, mēs tomēr noteikti varam konstatēt, ka valsts varas orgāni modernajās tiesiskās valstīs ir likumam padoti un ar likumu ierobežoti, jo katram organam ir noteikta viņa likumīgā kompetence, vienīgi kufas robežās viņš var likumīgi darboties. Un tā kā reālās dzīves praksē pilsoņiem ir darīšana ne tieši ar valsts varu pašu un ne ar valsts varu visumā (kas varbūt ir juridiski neierobežota) t bet ar sa (versmē un likumos noteiktiem valsts varas orgāniem, kas ir likumam padoti un savā darbībā ar likumu saistīti, tad, no administratīvo tiesību viedokļa t pilsoņu publiskie pienākumi ir juridiski noteikti tiesiski pienākumi, un likumos atzītās un ar likumiem noteiktās pilsoņu tiesības pret valsti un pašvaldībām ir pozitīvi ties-iski pamatotas īstas subjektīvā s t i e s ī b a s.

Tā kā pilsoņu subjektīvās publiskās tiesības ir tiesības pret valsti, tad jeliineks vispirms aplūko tos tiesiskos stāvokļus, kādos pilsonis atrodas pret valsti. Šie stāvokļi vai statusi, pēc Jellineka klasifikācijaSt ir četri: pasīvais jeb pavalstniecības stātuss (stātus subjectionis); neg'atīvais jeb brīvību statust (status libertatis); pozitīvais statuss, un aktīvais statuss Šie četri statusi var tikt ieskatīti arī kā četras pakāpes augšupejošā virzienā62 ), kur individis ie

62 ) Sal. Dr. Georg Jel ! i n e k, System der subjektiven цffentlichen Rechte, 1905, Ipp. 87—88; In diesen vier Status: dem passiven, dem negativen, dem positiven, dem aktiven, erschцpft sich die gliedliche Stellung des Individuums im Staate. Leistungen an den Staat, Freiheit vom Staat, Forderungen an den Staat, Leistungen liir den Staat sind die Gesichtspunkte, unter welchen die 'цffentliche Rechtsstellung des Individuums begriffen sein will. Diese vier Status bilden eine aufsteigende Linie, indem das Individuum zuvorderst dem Staate gehorsam leistend der Persцnlichkeit bar erscheint, hierruuf ihm eine selbstдndige, staatsfreie Sphдre zuerkannt wird, so-

gūst arvien ievērojamākas un noteiktākas tiesības pret valsti. Pirmajā statusā (status subjectionis) individs ir pilnīgi pakļauts valstij, te viņam ir vienīgi pienākumi pret valsti, bet ne tiesības. Otrā statusā (status libertatis) valsts norobežo un nodrošina pilsoņiem brīvību sfairu, kufā tie ir brīvi no valsts varas iejaukšanās, kamēr paši turas likuma robežās. Individi te nevar prasīt no valsts neko pozitīvu; viņi var prasīt tikai valsts varas neiejaukšanos, tā tad tikai kaut ko negatīvā nozīmē, no kā tad atvasināts arī šī stātusa nosaukums — negātīvais statuss. Pēc Jellineka (un daudzu citu vācu publicistu) domām arī šinī statusā individiem nav nekādu īstu subjektīvu tiesību: tā sauktās brīvību tiesības: personas neaizskaramība, vārda brīvība, biedrošanās brīvība u. t. 1., pēc šī ieskata nav īstas subjektīvas tiesības. bet tikai refleksu tiesības. Tikai trešajā (pozitīvajā) un ceturtajā (aktīvajā) statusā Jellineks atzīst individiem 'īstas subjektīvas publiskas tiesības, un proti, pozitīvajā, statusā individs var uzstādīt pret valsti pozitīva rakstura prasības, un valstij nākas piešķirt pilsonim pozitīva rakstura pakalpojumus vai labumus, kā. piem., likumā paredzēto vispārējo skolas izglītību un citus publisko iestāžu pakalpojumus, medicīnisko un sociālo palīdzību u. t. 1.; un aktīvajā jeb aktīvās pilsonības statusā pilsouim tiek atzīta tiesība aktīvi piedalīties valsts darbībā kā vēlētājam, valsts dienesta amata personai u. t. 1.

Pametīsim vēl drusku skatu uz šiem individa statusiem un viņa tiesībām un pienākumiem, kas ar šiem statusiem saistīti. Vispirms jāņem vērā, ka šie statusi ir teorijas radīti: praktiskajā tiesiskajā dzīvē šādus statusus grūti norobežot, jo vienā un tanī pašā laikā individs taču atrodas visos šais siatusos; vienā un tai pašā laikā pilda pienākumus pret valsti un savukārt prasa sev arī kādas tiesības. Bet protams, ka šādu statusu teorētiska konstruēšana un norobežošana ir loti noderīga juridiskai analizei un pilsoņa pienākumu un tiesību pareizai izpratnei. Kā jau minējām, pilsoņa pasīvajā jeb pavalstniecības statusā (status subjectionis) Jellineks — un vācu jurisprudence vispār — neatzīst individam nekādas tiesības, bet gan tikai pienākumus; Jellineks iet pat tik tālu. ka šinī statusā individnm neatzīst pat personību iepretim valstij (G. Jellinek, o. c.

dann der Staat sslbst sich zu Leitungen an das* Individuum verpfliehtet, bis ?chlie>slicb der individuelle Wille an der staatlichen Herrschaftsiibung teilnimmt oder sogar als Trдger des staatlichen Imperiums anerkannt wird.

$4. Ipp.: Insofern das Individuum dem. Staate unterworfen ist, ist seine Persцnlichkeit ausgeschlossen)83 ). Lai arī šādam ieskatam nevar liegt .savu pamatu, tomēr tik krasā formulējumā viņš ir vienpusīgs un tāpēc nepareizs. Nav taču noliedzams, ka ir noteikta starpība individa pavalstniecības statusos policejiskā valstī (17. un 18. g. s. s. absolūtistiskajā monarchijā) un tiesiskā valstī. '

Policejiskā valstī indivīdu lielākai daļai patiešām nebija personības valstij pretim; viss viņu statuss bija tikai status subjectionis G. Jellineka uztverē; indivīdam bija tikai pienākumi pret valsti un nekādu juridiski atzītu un nodrošinātu tiesību. Paši indivīda publiskie pienākumi nebija tiesiski pienākumi, jo to apmēri un pildīšanas kārtība nebija noteikti likumos; tie bija faktiski pienākumi, jo lielā mērā atkarājās no valsts varas orgānu ieskata, un savu interešu aizstāvēšanai indivīdam nebija nekādu tiesisku līdzekļu. Pavisam citāds ir šis status subjectionis tiesiskā valstī, neatkarīgi no valsts iekārtas veida (monarehija vai republika, parlamentāra vai autoritāra valsts). Te no pilsoņa tiek prasīti tikai tiesiski pienākumi, t. i., tikai tie pienākumi un tādā veidā, kā tas ir likumos un uz likur mu dibinātos tiesiskos aktos paredzēts. Um no svara ir tas, ka ja no pilsoņa tiktu prasīta (valsts dzīves normālajos apstākļos) citādu pienākumu pildīšana, vai citādā veidā un apmērā, nekā tas ir likumā noteikts, tad pilsoņa rīcībā ir tiesiski līdzekļi savu tiesību un interešu aizstāvēšanai, piem., sūdzība administratīvajā tiesā. Varētu iebilst, ka no Jellineka viedokļa šis tiesisTcais līdzeklis — tiesība iesniegt sūdzību administratīvajā tiesā

—    ietilpst citā statusā (varbūt trešajā statusā, kā tiesība uz noteiktu pakalpojumu no valsts iestādes puses; pie kam šinī gadījumā pilsoņa tiesībai atbilst administratīvās tiesas pienākums pieņemt un skatīt cauri likumīgā kārtā iesniegtu sūdzību). Bet, -kā jau minēju, reālo tiesību dzīvi diezgan bieži nevar iespiest, teorijas rāmjos, un to nevar arī šinī gadījumā; pilsoņa tiesības

ea ) Šāds Jellineka ieskats kļūst saprotams, ja iegaumējam viija īpato personības uztveri: personība teorētiski ir individu kvalificējoša attiecība pret valsi i. System fler subjektiven цffentlichen Rechte, 1905., Ipp. 83. un 84: Die Persцnlichkeit ist feoretisch ein« das Individuum qualifizierende Be-

ziehung zum Staate. Sie ist juristisch daher ein Zustand, ein Status, an den das einzelne Recht ankniipfen kann, der aber selbst nicht Recht ist. Eia Hecht hat man, Persцnlichkeit ist man. Das Recht hat ein Haben, die Person ein Sein zum Inhalt.

ff

un pienākumus sadalīt pa Jellineka minētajiem statusiem var tikai teorētiskā abstrakcijā, bet nevis reālajā tiesiskā dzīvē. Reālajā dzīvē tiesiskais līdzeklis, kas nodots pilsoņa rīcībā viņ i tiesību sargāšanai, šinī gadījumā ir neatdalāmi saistīts ax pildāmo pienākumu, jo viņš ir raksturīgs šī pienākuma būtībai: tikai caur to, ka pilsonim ir garantēta tiesiska iespēja aizstāvēt savas tiesības un intereses sakarā ar publisko pienākumu pildīšanu, šie pienākumi kjūst par tiem, kas viņi tiesiskā valstī ir, proti, pilnā mērā tiesiski pienākumi. Tāpēc nevaram piekrist G. Jellineka uzskatam, ka pavalstniecības statusā (status sub

-     jectionis) indivitlam nav personības valstij' pretim un nav tiesību, bet ir tikai pienākumi. Nē: tiesiskā valstī individam arī šinī statusā ir sava tiesiska personība, un pret valsti viņam nav tikai pienākumi vien, bet ir arī tiesības, kas pavada šo viņa publisko pienākumu pildīšanu. No šī viedokļa ir arī nepareizi apzīmēt šo statusu kā pasīvu, jo indivīdam te ir juridiska iespēja būt arī aktīvam. .

Arī otrā tiesiskajā stāvoklī — negatīvajā jeb brīvību statusā (status libertātis) pēc vācu jurisprudencē valdošā ieskata individam nav īstu subjektīvu tiesību, bet tikai refleksa tiesības. Šis refleksa tiesību jēdziens ir vācu jurisprudences sasniegums64 ), kas gan liecina par izsmalcinātu teorētisku un juridisku domāšanu, bet kam nav nekādas praktiskas nozīmes reālajā tiesiskajā dzīvē. Mēģinot pāris vārdos raksturot vācu jurisprudences konstruēto atšķirību starp subjektīvu tiesību un refleksa tiesību, varētu teikt, ka zem īstas subjektīvas tiesības tiek saprasta no objektīvajām tiesībām individain atzīta tiesība. kas it kā saistīta ar viņa personību, šinī nozīmē tā tad individualizēta un sasaistīta ar pašu tiesību subjektu. Turpretim zem refleksa tiesības tielk saprasts tāds objektīvo tiesību radīts stāvoklis, kad individs var gan kaut ko darīt vai kaut ko p iasīt, bet šāda tiesība nav tieši viņam individualizēta un . nav ar viņu kā tiesību subjektu saistīta, tāpēc tad arī tā nav subjektīva tiesība, bet tikai objektīvo tiesību reflekss. Šo komplicēto atšķirību mēģina drusku atvieglot, ņemot palīgā mērķa momentu: subjektīvā tiesība tiekot atzīta individain viņa paša interesēs (piem., tiesība uz sociālo pabalstu), turpretim tiesīb ? reflekss pastāvot vispārības interesēs (piem., tiesība lietot pub-

J8 Skut. G. J e 1 1 i n e k. Svstem der subjektiven цffentlichen Rechte, 1905. g., 6. nod. Reflexreclit vnd objektives Recht, ]pp. 67. un sek.

lisku satiksmes ceļu). Bet arī šis moments daudz neko nedod mūs interesējošā jautājuma noskaidrošanā, jo kulturālas valsts tiesiskie institūti arvienu ' vairāk ievēro un mēģina saskaņot publiskās un privātās intereses. No šī viedokļa varam teikt, ka sociālās palīdzības institūts pastāv ne tikai privātās interesēs, bet arī vispārības interesēs: šāda institūta pastāvēšanu neapšaubāmi prasa tiesiskas valsts tagadējā kulturālā attīstība; un publisko satiksmes ceļu lietošana pastāv un ir ar likumu nodrošināta ne tikai vispārības, bet arī pilsoņu pašu individuālajās interesēs. Bet galvenais: reālajā tiesiskajā dzīvē neredzam atšķirību starp indivīda subjektīvo un tā saukto refleksa tiesību: pilsonis, kam pēc likuma pienākas sociālais pabalsts, var uzstādīt attiecīgu prasību (pret valsti vai pašvaldību) un savu prasību ar tiesiskiem līdzekļiem pamatot un aizstāvēt; tāpat pilsonis, kam nelikumīgā kārtā būtu liegta publiska satiksmes ceļa lietošana, var arī šai gadījumā ar tiesiskiem līdzekļiem aizstāvēt savu lietošanas tiesību uz vienādiein pamatiem ar citiem pilsoņiem. Tāpēc arī F r. Fleiners dibināti saka (o. c. lpp. 166): «Subjektives Recht und Reflex objektiven Rechts unterscheiden sich durch kein дusseres Merkmal, Darin liegt die formale Schwдche des Gegensatzes.» Bet juristam taču taisni ir no svara formālā puse: objektīvo tiesību noteikumi, kas dod indivīdam tiesisku iespēju uzstādīt prasības valstij vai pašvaldībām pretīm, un šādas prasības ar tiesiskiem līdzekļiem aizstāvēt.Varētu varbūt pieņemt viedokli, ka ar refleksa tiesībām mums darīšana tur, kur indivīda rīcībā nav tiesiski līdzekļi savu tiesību aizstāvēšanai; tādā gadījumā tās patiešām nebūs īstas subjektīvas tiesības juridiskā nozīmē, bet tikai iedomātas tiesības, deklaratīvas tiesības vai arī tiesību refleksi. Turpretim, ja uz pozitīvo objektīvo tiesību pamata individam ir iespēja uzstādīt kādu prasību un to ar tiesiskiem līdzekļiem aizstāvēt, tad mums ir jāpieņem, ka darīšana ir ar īstu subjektīvu tiesību. .

Un tāds ir stāvoklis G. Jellinek'a uzstādītajā otrā statusā (status libertātis). Šinī statusā atrodamās tā sauktās brīvību tiesības, kā personas neaizskaramība, vārda brīvība, biedrošanās brīvība u. t. 1., ir ar likumu pilsoņiem piešķirtas, un tai gadījumā, ja kāds administratīvās varas orgāns nelikumīgā kārtā aizskārtu šīs tiesības, pilsonim ir garantēti tiesiski līdzekļi savu tiesību aizstāvēšanai. Tāpēc, šķiet, pareizi varam šīs

«brīvību tiesības» atzīt par īstām subjektīvam ticībām, bet ne par objektīvo tiesību refleksiem.

Vismazāk tiek apstrīdēts to subjektīvo tiesību raksturs, kuras G. Jellineks ievieto trešajā (pozitīvajā) statusā, tamdēļ pie tām nekavēsimies. Tāpat visumā tiek atzīts ceturtajā (aktīvajā) statusā minēto tiesību raksturs. Pie šī statusa tiesībām atzīmēsim tikai, ka šīs tiesības parasti ir cieši saistītas ar pienākumiem; piem., publiskas amatpersonas kompetencē publiskas tiesības ir neatdalāmi apvienotas ar publiskiem pienākumiem.

10.Valsts dienests.

Priekšējā nodaļā minējām valsts administratīvos orgānus kā administratīvo tiesību subjektu ievērojamu grupu. Šie orgāni sastāv no personām, kas no tā sauktajām privātpersonām atšķiras ar savu īpatnējo publiski-tiesisko stāvokli, ko apzīmē kā valsts dienesta stāvokli, vai īsuma dēļ vienkārši par valsts dienestu. Skaidrības dēļ iegaumēsim, ka valsts dienests var tikt saprasts materiālā un formālā nozīmē. Materiālā nozīmē, vai no materiālās puses, valsts dienests sastāv valsts uzdevumu veikšanā vai valsts darba darīšanā; formālā nozīmē, vai arī no formālās puses, valsts dienests ir tiesisks stāvoklis, kas raksturojas ar šinī stāvoklī nostādīto personu īpatnējiem pienākumiem un tiesībām. Šīs divas puses var arī nesakrist, piem., valsts darbu var strādāt persona, kais formāli neskaitās valsts dienestā, kā fiziska darba strādnieki, pagaidu darbinieki u. t. 1.; tāpat formāli var skaitīties valsts dienestā personas, kam nekādi noteikti valsts dienesta uzdevumi nav jāpilda, vai vispār, kā piem., dažos tā sauktajos goda amatos, vai arī pagaidām, kā piem., privātdocentiem, resoriem vai iestādēm piekomandētiem amatu kandidātiem, kas tikai vēl iepazīstas ar turpmāk darāmo darbu u. t. 1. Pa lielākai daļai tomēr šīs abas puses, materiālā un formālā, valsts dienestā sakrīt, un, tāpēc kā valsts dienesta īsu definīciju varam pieņemt nekošo: Valsts dienests ir publiski tiesisks stāvoklis, kurā atrodas personas, kam uzticēta valsts uzdevumu pildīšana.

Piezīmēsim, ka gadījumos, kad tomēr abas šīs puses nesakrīt, priekš jurista izšķirošā nozīme ir formālajai pusei; tā tad personas, kas gan strādā valsts darbu, bet nav likumā paredzē

tajā kārtībā ieskaitītas valsts dienesta, arī nevar tikt ieskatītas par valsts dienestā. stāvošām; turpretim personas, kas saskaņā ar likumu ieskaitītas valsts dienestā, juridiski patiešām arī valsts dienestā atrodas, kaut arī pagaidām nekādus noteiktus valsts uzdevumus nepildītu. Šis viedoklis skaidri izteikts mūsu Valsts civildienesta nolikuma 1. p.: «Šis nolikums — attiecas uz visiem valsts civīliestāžu darbiniekiem (ierēdņiem un kalpotājiem), t. i. personām, kas likumā paredzētā kārtībā iečkaitītas valsts civildienestā. — Personas, kas nav ieskaitītas valsts dienestā, bet pieņemtas uz sevišķiem noteikumiem, …par valsts civīliestāžu darbiniekiem šā likuma nozīmē nes'kiaita.» Zem valsts dienesta tomēr nav jāsaprot tikai štāta dienests vien; saskaņā ar V. Civīld. nol. 3., 4. un 5. pantiem, valsts dienestā skaitās kā Štāta, tā arī papildu un ārštata darbinieki.

Valsts civīld ienests sastāda valsts dienesta, vienu nozari. Otra svarīga valsts dienesta nozare ir militārais dienests. Militārajā dienestā atrodas kā obligātorisko kapa klausību pildošās personas, tā arī armijas virsnieki, virsdienesta instruktori tin kajra resora iestāžu darbinieki. Militārajam dienestam ir savas ievērojamas īpatnības, kas te šķif no civildienesta (urt savukārt arī atkal minētajām trim galvenajām militārā dienesta personu grupām ir savas īpatnības); šo īpatnējo valsts dienesta nozari tuvāki aplūko speciālās militārās mācības iestādēs.

Valsts. dienests visumā ir publiskā dienesta plašākā un svarīgākā daļa. Fubiiskā dienesta otra daļa ir pašvaldību dienests. Ja valstī bez valsts un pašvaldību iestādēm ir arī vēl citas publiskas iestādes, kā piem., slimo. kases, tad dienests arī šais iestādēs pieskaitāms publiskajam dienestam. Tuvāki aplūkosim tikai valsts civildienestu, iegaumējot, ka valsts civildienesta pamatprincipi attiecas uz publisko dienestu vispār.

Valsts civildienesta stāvoklis pēc mūsu likuma attiecas kā uz stāta tā uz ārštata darbiniekiem. Varētu teikt, ka štāta dienests ir valsts dienests šī vārda īstākā nozīmē, jo štāta darbinieki ir pastāvīgi darbinieki, kas iecelti iestāžu stātos paredzētos amatos, tā tad nostādīti šinī publiski tiesiskajā stāvoklī uz laiku līdz maksimālā vecuma sasniegšanai, patiesībā tā tad uz attiecīgā darbinieka darba mūžu, t. i. līdz tam laikam kamēr viņš gribēs un būs spējīgs savus pienākumus labi izpildīt. Un taisni šis apstāklis ir raksturīgs modernajam valsts dienestam, proti, ka tas ir pastāvīgs un ilgstošs, bet nevis īslaicīgs vai pa

gaidu stāvoklis. Tomēr formāli valsts dienesta pēc mūsu likuma skaitās arī ārštāta darbinieki, kas ieņem stāta amatus kā vietas izpildītāji, pagaidu vietas izpildītāji vai brīva līguma darbinieki. Agrāk parasti, piem. vecajā Krievijā un savā laikā arī citās Eiropas valstīs, brīva līguma darbinieki neskaitījās valsts dienestā, jo valsts dienests bija privileģēto kārtu, it sevišķi muižniecības, priekšrocība, un tikai vajadzības gadījumā valsts darbā pielaida arī neprivilēģēto kārtu piederīgos, bet uz brīva līguma, neieskaitot viņus valsts dienestā. Ir pareizi, ka mūsu brīvā līguma darbinieki tiek skaitīti valsts dienestā, jo valsts uzdevumus viņi pilda, ir padoti disciplīnai un nes atbildību līdzīgi štāta darbiniekiem. Jāmin, ka mūsu valsts iestāžu lielākai dajai vēl nav likumā noteiktu stātu (kas liecina, ka mūsu valsts iestādes, sevišķi administratīvās. vēl netiek ieskatītas par galīgi izveidotām). Piezīme pie Vakts Civīld. nol. 4. p. paskaidro, ka «līdz iestāžu stātu noteikšanai likumdošanas kārtībā par stātu amatiem uzskatāmi tic,' kas kā tādi paredzēti paskaidrojumā pie valsts budžeta.»

Valsts dienesta juridiskā konstrukcija. Mūsu iepriekšējā definīcijā apzīmējām valsts dienestu kā publiski-tiesisku stāvokli, uu tas ir viegli saprotams tagadējās jurisprudences viedoklis; jo pēc valdošā ieskata publiskās tiesības ir tās, kas rēgulē valsts kā publiskās varas subjekta tiesiskās attiecības; un valsts dienesta darbinieki taču atrodas noteiktās tiesiskās attiecībās ar valsti, un viņiem nākas pildīt valsts uzdevumus. Bet tas ir tikai modernās jurisprudences viedoklis; palūkojoties pagātnē, un pat ne visai senā pagātnē, redzam citādu ainu. Jāsaka, ka par valsts dienesta juridisko konstrukciju attālākā pagātnē, piem., pirms Kristus dzimšanas, nav iespējams gandrīz neko teikt; jo lai gan jau dažus gadu tūkstošus pirms tam bija pazīstamas valstis, valsts iestādes un valsts darbinieki (Ēģiptē. Bābelē, Persijā), tomēr valsts darbinieikiu tiesiskais stāvoklis šinīs valstīs nav vēl pietiekoši noskaidrots. Tikai Romas impērijā, sevišķi sākot no Diokletiāna administratīvajām reformām

3.     g. s. beigās, redzam darbu valsts iestādēs izveidotu pēc birokrātiskās iekārtas principiem, un valsts darbiniekus nostādītus stāvoklī, ko modernie juristi ar zināmu pamatu apzīmē kā publiski-tiesisku stāvokli. Bet ar Rietum-Romas valsts bojā eju šī valsts dienesta sistēma panīka (izņemot, protams, Austrum-Romas valsti) un laika ziņā mums samērā tuvu stāvošajos Eiropas vēstures viduslaikos valsts dienests vispār stipri panīka un lielā

mērā zaudēja arī savu publiski-tiesisko raksturu. Divi ievērojami vēsturiski apstākļi šinī ziņā ir no svara. Pirmkārt, dažus gadu simteņus pēc Romas impērijas sabrukuma politiskā dzīve Rietumeiropā bija ļoti nestabila, un līdz ar vispārējā kultūras līmeņa pazemināšanos pazeminājās arī tiesiskā un valstiskā kultūra; uz Romas impērijas bijušās territorijas dibinājās un drīz atkal iznīka dažādas barbaru un pusbarbāru valstis, galvenā kārtā dažādu klejojošu ģermāņu cilšu vadoņu dibinātai. Lai gan dažās no šīm. valstīm tika mēģināts arī kaut ko aizņemties no romiešu tiesībām un valststiesiskiem institūtiem, tomēr noteicoša šinīs valstis bija ģermāņu cilšu primitīvā iekārta, ar ļoti primitīvu valsts aparātu. Un kad pēc dažiem gadu simteņiem Eiropas polītiskā dzīve bija kaut cik nostabilizējusies, tad bija jau arī izveidojusies un nostiprinājusies feodālā sistēma, kas gandrīz visām Rietumeiropas valstīm uzspieda savu zīmogu līdz viduslaiku beigām. Un šis zīmogs visumā bija privāttiesību zīmogs. Jo feodālā sistēma balstījās galvenā kārtā uz diviem pēc būtības privāttiesiskiem institūtiem: zemes turēšanu, un līgumu starp zemes īpašnieku un zemes turētāju (lēņa kungu un viņa vasali), vai arī dažādu pakāpju zemes turētājiem. Karalis skaitījās par visu valsts zemju īpašnieku, bet lielāko daļu no šīm zemēm viņš izlēņoja saviem tiešajiem vasaļiem, tie savukārt varēja daļu no tās tālāk izlēņot saviem (tā tad otrās pakāpes) vasaļiem jeb zemes turētajiem u. t. t. Karalis (kā augstākais lēņu kungs, seņjors) un lielie vasaļi bija polītiski valdnieki savās zemēs, bet pārvaldīja tās kā lielas muižas. Administrācija bija primitīva, un administratīvos uzdevumus veica karaļa vai lielā vasaļa privātie kalpotāji — galma ierēdņi, kas ar savu kungu slēdza līgumu par dienesta pienākumiem un atalgojumu, Protams, šiem dienesta līgumiem bija savas īpatnības: no vienas puses viņi tipizējās, t. i. pieņēma pastāvīgi atkārtojošos noteiktu saturu, līdzīgi lēņu līgumiem starp lēņu kungu un vasaļiem; no otras puses, valdnieku uzticība un labvēlība atsevišķas dienestpersonas izcēla un nostādīja ārpus katriem līguma noteikumiem. Tomēr visumā viduslaikos valsts •dienests saplūda kopā ar galma dienestu, tā pamatā bija parasti dienesta līgums, tā tad tās dienesta attiecības, ko saucam par valsts dienesta attiecībām, tanī laikā bija drīzāk privārtiesiskas, nekā publiski-tiesiskas dabas.66 *

66 ) Kā zināmu izņēmumu šinī ziņā varētu minēt Angliju, kur, pateicoties Normāņu karaļu (Vijuma Iekarotāja un viņa dēlu) tālredzīgai politikai

15.    g. simtenī Eiropas valstu lielākā daļā feodālā sistēma kii politiska sistēma tika pārspēta un likvidēta, un 16. g. s. redzam jau dažas politiski centralizētas valstis ar spēcīgu valsts varu,, kas stāda sev jaunus uzdevumus attiecībā uz valsts pārvaldīšanu. Sevišķi 17. un 18. g. g. s. s. ir spēcīgas vienvaldības jeb absolūtas monarehijas gadu simteņi, kad valsts vara starp citiem saviem uzdevumiem atzīst un vairāk vai mazāk sekmīgi veic valsts administratīvās ieikārtas un pārvaldes noorganizēšanu (ko, piem., Francijā tā laika apstākļos ļoti sekmīgi veica Ludviķa XIII spējīgais ministrs kardināls Rišeljē 17. g. s. pirmajā pusē). Līdz ar to valsts vara jutās spēcīga diezgan, lai neslēgtu vairs līgumus ar saviem darbiniekiem, bet lai uz majestātes tiesību pamata un valsts interešu vārdā vienpusīgi noteiktu darbinieku pienākumus un dienesta stāvokli. Šī regulēšana notika ar valdnieka aktiem zem dažādiem nosaukumiem, un visiem šiem aktiem bija atzīstams likuma spēks, jo absolūta valdnieka rokās bija apvienota visa valsts vara, ieskaitot arī Iikuindo.. senu. Ja arī absolūtā monareha likumdošanas vara privāto tiesību laukā bija nostādīta zināmās robežās caur vēsturiski mantototājām ieraduma tiesībām, tad administratīvo tiesību novadā monarehs bija pilnīgi brīvs un patiešām absolūts valdnieks, ja te nebija priekšā ieraduma tiesības, ko tauta būtu atzinusi par negrozāmām; drīzāk otrādi, ja arī te kas bija atrodams no feodālisma laikmeta administratīvajām tiesībām, kas piešķīra zināmas administratīvas funkcijas muižniecībai, tad tauta bija pret muižnieku administrāciju un gaidīja, lai karalis ierobežo muižnieku varu, cerot, ka ?ekas no tā būs tautas stāvokļa atvieglošana un uzlabošana. Valsts pārvaldīšana tika ieskatīta par karaļa paša uzdevumu, ko viņš var brīvi un neierobežoti kārtot ar saviem aktiem; un no šiem aktiem 17. un 18. g. s. Eiropas kontinenta lielākajās valstīs — Francijā, Austrijā un Prūsijā — radās un veidojās jaunās publiskās tiesības, kurām šinī laikā ir galvenā kārtā administrātīvo tiesību raksturs.

Kāds tad nu bija valsts darbinieku stāvoklis? Juridiski tas kļuva sliktāks, nekā tad, kad darbinieku kaut pa daļai sargāja līgums:, tagad darbinieks bija pilnīgi atkarīgs no valdnieka labās gribas, kas darbinieku lielākai daļai patiesībā bija priekšniecības griba. Tāpēc šinī laikā vēl trūkst pietiekoša pamata

un pirmā Andžu dinastijas kara]a Indriķa 2. lielajam valdnieka spējām, feodālās aris-tokratijas vara tika ierobežota, un jau 12. gadu simtenī tika izveidota priekš tā laika apstākļiem moderna pārvaldes iekārta.

valsts dienesta stāvokļa konstruēšanai par īstu tiesisku stāvokli, jo raksturīga šinī stāvoklī ir darbinieku faktiskā atkarība un stāvokļa nenodrošinātība. Parastākā konstrukcija, ko atradu šī laika attiecībām starp dienesta kungu un darbinieku par visvairāk piemērotu, bija uzdevuma līguma jeb mandāta konstrukcija, pēc kufas dienesta kungs bija mandāns un darbinieks — mandatarijs. Bet arī šī konstrukcija darbinieku nesargāja, jo dienesta kungs varēja uzdevumu vienpusīgi atsaukt. Darbinieku stāvoklis bija labāks tais valstīs, kur — kā piem., Prūsijā — valsts dienestā iestājās spēcīgās muižnieku kārtas piederīgie; muižniecība tad arī centās izveidot dienesta stāvokli sev piemērotu un sāka to pat ieskatīt kā savu privilēģiju; turpretim Francijā, kur muižniecība ieskatīja tikai militāro dienestu par sev piemērotu un civilo dienestu lielā mērā atstāju pilsonībai, valsts darbinieku stāvoklis bija sliktāks. Neatkarīgāks te bija tikai tiesnešu stāvoklis, jo. tiesnešu amati tika piešķirti tikai pēc prāvas naudas' summas iemaksas valsts kasē;. j>arastais ieskats tāpēc bija, ka šie amati tiek pārdoti un pirktir lai gan juristi mēģināja šiem gadījumiem piemērot jķīlu līguma attiecību konstrukciju.

Valsts darbinieku tiesiskais stāvoklis tika izveidots kā praksē, tā teorijā 19. gadu simtenī, veidojot tiesiskas valsts iekārtu. Jau Kants bija minējis tiesiskas valsts nosaukumu, ua līdz ar konstitucionālās iekārtas izplatīšanos 19. g. s. pirmajā pusē valststiesību torija, sevišķi Vācijā, sāka ieskatīt konstitucionālu valsti par tiesiskas valsts paraugu un piegrieza vērību tās juridiskai izveidošanai. Šinī darba nevarēja paiet gayām arī valsts dienesta tiesiskajam stāvoklim; vajadzēja noskaidrot un juridiski konstruēt valsts darbinieku attiecības kā pret valsti, tā pret pilsoņiem. Ņemot vērā, ka valsts dienests ir saistīts ar valsti pašu kā publiskās varas suverēno subjektu, ka viņš pastāv vispārības jeb publiskās interesēs, un ka valsts dienesta stāvoklis noteikts ar likumu un nepielaiž vienošanos līguma ceļā, valststiesībnieki un administrātīvisti drīz nonāca pie slēdziena, ka valsts dienesta stāvoklis ir publiski-tiesisks stāvoklis, kas raksturojas ar šinī stāvoklī nostādīto personu īpatnējām attiecībām kā pret valsti, tā pret pilsoņiem (privātpersonām). Protams, ne visi attiecīgie, ar valsts dienestu sakarā stāvošie jautājumi tika izšķirti vienprātīgi; radās arī dažas šaubas un neskaidrības. Piem., tika aizrādīts, 'ktet visi tie, kas strādā valsts darbu, nebūt neatrodas vienādā tiesiskā stāvoklī, jo valsts arī

kā privattiesisko (galvenā kārtā saimnieciska rakstura) attiecību subjekts jeb fisks tura darbiniekus savos saimniecības uzņēmumos. Pareizi tika izšķirts, ka šie darbinieki neatrodas publiski tiesiskā dienesta stāvoklī, bet ir pielīdzināmi privātdienesta darbiniekiem. Tālāk, tika aizrādīts, ka valsts dienestam esot divas puses: viena, īstā publiski tiesiskā, kas izpaužas dienesta tiesībās un pienākumos, un otra, privātdienesta stāvoklim līdzīga puse, kās parādās atalgojumā, ko darbinieks saņem; uz šī pamata pat tika mēģināts 19. g. s. pirmajā pusē radīt konstrukciju par valsts dienesta divpusīgu dabu — publiskMiesisku un privāttiesisku. Bet šī konstrukcija drīz tika atmesta, vai patiesībā nemaz nepaguva īsti nodibināties, un pēc tagad valdošā teorētiskā ieskata valsts dienests no juridiskās puses ir puLliski-tiesisks stāvoklis bez kādiem ierobežojumiem, t. i. publiski tiesiskā konstrukcija tiek attiecināta uz visiem valsts dienesta elementiem, atalgojumu neizslēdzot.

Valsts dienestam kā publiski tiesiskam stāvoklim ir raksturīga jau viņa nodibināšana: valsts dienesta stāvoklis ir noteikts ar likumu, un atsevišķas personas tiek nostādītas šinī stāvokļi ar vienpusīgiem administratīviem aktiem. Varētu likties, ka iecelšana valsts dienestā notiek uz divu gribu vienošanos: pilsonis lūdz vietu valsts dienestā, tiek atzīts par derīgu un ar kompetenta administratīva organa aktu iecelts; vai dažreiz pat valsts iestāde uzaicina kādu pilsoni, piem., lietpratēju privātā dienestā, iestāties valsts dienestā un, dabūjot viņa piekrišanu, ieceļ viņu amatā. Uz to jāaizrāda, ka tā ir tikai lietas faktiskā puse; protams, normālos apstākļos neviens netiek spiests iestāties valsts dienestā pret viņa gribu, tāpēc iecelšana amatā notiek, jeb «dienesta attiecības tiek nodibinātas», ar «vienpusīgu valsts varas aktu, kas iegūst validitāti ar amatā ieceļamā piekrišanu».86 ) Valsts dienesta nodibināšanas juridiskā puse ir pietiekoši skaidra: Tiesiski šis stāvoklis tiek nodibināts tikai ar vienpusīgu valsts varas aktu, bez amatā ieceļamā gribas kā juridiska faktora. Pašu šo iecelšanas aktu parasti ieskata par a d m i n i s t r ā t ī v u aktu, un šis ieskats ir pareizs, ja visus valsis varas afeus iedalām tikai trijās lielās grupās, kas aptver leģislātīvos, jurisdiktīvos un administratīvos aktus. Ja,

•*) L. Kohle r, Grundlehren des deutschen Vervvaltungsrechts, 1935., lpp. 101.: <Dieses Verhдltnis wird durch einen einseitigen aber durch die Zustimmung des Beamten erst wirksam werdenden staatlichen Hoheitsakt begrьndet. >

turpretim, valsts varas aktus iedalām šaurākās, konkrētāki norobežotās grupas, piemērojoties manai valsts varas funkciju sdbēmai,67 ) tad šie iecelšanas vai apstiprināšanas akti, kufos izpaužas valsts varas kreativā funkcija, atzīstami par kreaiīviem valsts varas aktiem.

He valsts dienesta stāvokļa nodibināšanas jāņem vērā arī sekotais svarīgais valsts-tiesiskais fakts: Valstij ir tiesība vajadzības gadījumā arī uzspiest pilsonim valsts dienestu, resp. publisku pienākumu pildīšanu. Jau minēju, ka normā1 o s apstākļos valsts dienests netiek uzspiests, tāpēc ka ir pietiekoši daudz, un parasti vairāk nekā vajadzīgs, to, kas paši labprātīgi grib uzņemties valsts dienesta pienākumus un nereti iesniedz desmitiem lūgumu uz vienu vakantu vietu. Ja turpretim nebūtu pietiekoši daudz to, kias labprātīgi grib iestāties valsts dienestā, valsts varētu ar likumu noteikt civildienesta klausību un iesaukt civīlā dienestā gluži tāpat, kā gandrīz visās valstīs notiek iesaukšana militārajā dienestā jeb kaj-a klausībā. Tas dažreiz arī notiek; piem., pasaules kara laikā, kad ka j a dienestam noderīgie vīrieši bija aizsaukti no valsts iestādēm un tur radās darbinieku — speciālistu trūkums, dažās kātojošās valstīs tika izsludināta dažu speciālistu grupu mobilizācija civilajam dienestam. Valststiesiskais princips, ka valstij ir tiesība prasīt no pilsoņiem kalpību visādos veidos, kādos viņai šī kalpība vispārības interesēs vajadzīga, tā tad arī darbu jeb kalpošanu valsts civildienestā, paliek spēkā arī minētajos normālos apstākļos, tikai tad nav vajadzība šo principu uzsvērt vai reālizēt varas ceļā. Un aizmirst šo principu nedrīkstam, ja aplūkojam valsts dienesta stāvokļa nodibināšanu; tāpēc vēl jo vairāk pamatoti varam teikt: valsts dienesta stāvoklis priekš atsevišķām personām tiek nodibināts ar vienpusīgiem valsts vara-, kreātīviem aktiem, nepiedodot juridisku nozīmi dienestā ieceļamās personas gribai; un tas ir pilnīgā saskaņā ar valststiesisko principu, pēc kufa valstij ir tiesība uz pilsoņu publisko kalpību visos valsts interesēm nepieciešamos veidos.

Bet tādā gadījumā rodas jautājums: vai, uzturot šādu valsts dienesta konstrukciju, liekot valsts dienesta kā publiski tiesiska stāvokļa pamatos publiskās kalpības principu — vei ar to mēs neatgriežamies 17. un

18.   g. s. absolūtās mcnarchiskās valsts apstākļos, vai nenostā-

”) Sk. K. B iš 1 e r s, Ievads Latvjas valststiesibu zinātnē, Rīgā 1930.,. Ipp. 30.36 . .

dam valsts darbinieku tiesiski nenodrošināta stāvoklī, pilnīga atkarībā no valsts varas vai — konkrētākā veidā — priekšniecības? Uz šo jautājumu jāatbild ar noteiktu n ē. Valsts dienesta stāvoklis taču ir vispirmā kārtā tiesisks stāvoklis, ka, stingri noteikts ar likumu; visi ar šo stāvokli saistītie pienākumi un tiesības darbinieku starpā, arī dažādu pakāpju priekšniecības tiesības un pienākumi — viss tas ir noregulēts .ar likumiem un uz likumu dibinātiem tiesiskiem aktiem (noteikumiem, reglamentiem. instrukcijām), tā kā katra darbinieka stāvoklis ir tiesiski noteikts un nodrošināts. Protams, no valsts darbinieka tiek prasīts daudz: no viņa tiek prasīta visu viņa spēju, zināšanu un centības ziedošana valsts darbam; bet par to valsts savukārt nodrošina vina eksistenci tiesiski un maieriāli. Ar to arī izskaidrojas, ka normālos apstākļos valsts dienestu nenākas nevienam uzspiest, jo ir pietiekoši daudz» to, kas viņu grib uzņemties apzinīgi un labprītīgi.

Valsts dienesta priekšnoteikumi, sākums un beigas. T agadējās valstīs tiesība uz valsts dienestu ir pilsoņiem, kas atbilst attiecīgiem likuma noteikumiem. Ārvalstnieki tietk pielaisti valsts dienestā tikai izņēmuma veidā, pēc Latvijas «Valsts Civildienesta nolikuma» 10 .p. «zinātniskai vai speciālai darbībai ar Ministru kabineta atļauju katrā atsevišķā gadījumā.» Citi parastie noteikumi iecelšanai valsts dienestā ir: noteikta vecuma sasniegšana, neierobežotība tiesībās (plašā nozīmē: šinī gadījumā ierobežoti tiesībās būs arī tie, kas sodīti ar cietumsodu par mantkārīgos nolūkos izdarītu noziedzīgu nodarījumu, kā arī tie. 'kas atroclās zem tiesas un izmeklēšanas, vai aizgādībā izšķērdības dēļ), noteikta izglītība un nereti — vismaz noteiktu amatu ieņemšanai — arī praktisks stāžs; beidzot — apmierinošs veselības stāvoklis. (Latv. Civīldtien. nolikumā šie noteikumi atrodami 8., 9. un 13. pantā.) Ļoti bieži uz vakantu vietu pieteicas vairāki kandidāti. Tādam gadījumam Latv. Civīldien. nolikuma 11. p. dod norādījumu: «Ieceļot amatā, priekšrocība dodama tam kandidātam, kurš vislābāki piemērots amatam pēc savām iarba spējām, teorētiskas izglītības un praktiskās sagatavošanās. Vienādos apstākļos priekšrocība ir darbiniekam, . kurš attiecīgā resorā vai dienesta nozarē jau kalpo resp. ilgāki kalpo, stātu samazināšanas dēļ atlaistiem, kā arī kava invalidiem un Latvijas atbrīvošanas cīņas dalībniekiem.»

Kandidāta iecelšana amatā var notikt ar vienu aktu, var hfit sadalīta arī vairākos aktos, piem., tiešā priekšniecība ieceļ

amata un augstākā priekšniecība apstiprina, vai arī tieša priekšniecība izrauga kandidātu un augstākā priekšniecība ieceļ amatā. Dažreiz amatpersonas iecelšana ir vēl komplicētāka, piem.. Latvijas universitātes docenti un profesori tiek izraudzīti kā kandidāti no attiecīgām fakultātēm, ievēlēti amatā no Universitātes padomes, un apstiprināti amatā no Izglītības ministra (docenti) vai Ministru kabineta (profesori). Pēc Latv. Civīld. nol. 7. p. parastā iecelšanas kārtība sastāv no diviem aktiem: tuvākā jeb tiešā priekšniecība liek kandidātu priekšā iecelšanai, un augstākā priekšniecība to ieceļ amatā. Gadījumos, kad iecelšana sastāv no vairākiem aktiem, iecelšana ir notikumi tikai ar pēdējā — iecelšanas vai apstiprināšanas — akta izdošanu. Valsts dienesta sākums skaitās no iecelšanas vai apstiprināšanas aktā minētā datuma, vai — ja tāds datums nav aprādīts — no šī akta izdošanas (parakstīšanas) dienas.

^ecelšana valsts dienestā var notikt uz zināmu laiku, un tādā gadījumā dienests izbeidzas ar minētā laika notecēšanu. Bet parasti iecelšana dienestā notiek uz nenoteiktu laiku (vai līdz zināma maksimālā vecuma sasniegšanai), un tādā gadījumā dienests izbeidzas vai nu uz darbinieka attiecīgu lūgumu, vai arī pret viņa gribu: ar darbinieka nāvi, ar 65 gadu vecuma sasniegšanu, . ar pāriešanu svešā pavalstniecībā, ar iesaukšanu kam dienestā; tāpat, ja darbinieks sodīts no krimināltiesas ar sodu, kas saistīts ar tiesību zaudēšanu vai tiesību ierobežošanu, kū arī ar cietuma sodu par mantkārīgos nolūkos izdarītu noziedzīgu nodarījumu, vai arī viņš nonācis aizgādniecībā izšķērdības dēļ, vai kļuvis dienestam nepiemērots veselības stāvokļa dēļ. (Latv. Civld. nol. 146, p.) Darbinieku var atlaist no amata arī disciplīnām pārkāpumu dēj, kā arī gadījumā, ja darbinieks bez priekšniecības atļaujas ieņem kādu blakus amatu un nepārtrauc blakus pienākumu pildīšanu viena mēneša laikā pēc atļaujas anullēšanas. Papildu darbinieku, kas vēl nav ieskaitīts štāta dienestā, var atlaist katrā laikā kā dienestam nepiemērotu. Darbinieku, pret kuyu ievadīta kriminālvājāšānā, atstādina no amata līdz viņa lietas izšķiršanai. Saskaņā ar «Likumu par kārtību un sabiedrisku drošību valstī», 8. pantu: «Dienesta labā resoru vadītāji var atlaist no dienesta valsts civīliestāžu un autonomu valsts uzņēmumu darbiniekus. Darbiniekus, ku]*us iecēlis amata Ministru kabinets, var atlaist tikai Ministru kabinets. Attiecība uz pašvaldību darbiniekiem šāda tiesība ir iekšlietu ministrim.>

Valsts dienesta pienākumi un tiesības. Valsts prasa no saviem darbiniekiem, lai tie ziedo valsts darbam visas savas spējas un zināšanas un visu savu apzinību un centību. Tas nenozīmē, ka valsts gribētu savus darbiniekus izmantot līdz pēdējai iespējamībai, nē: valsts nodrošina savu darbinieku eksistenci un rada viņiem tādus darba un eksistences apstākļus, kādos dcibinieks varētu jo ilgi uzturēt savas darba spējas; tāpēc valsts prasa, lai arī darbinieks pats rūpējās par savām darba spējām, neizšķiež tās citā darbā vai nepiemērotā dzīves veidā, bet lai apzinīgi un centīgi ziedo savas darba spējas valstsdarbam. Izpildīt uzticēto amatu pēc labākās apziņas, pārliecības un zināšanas — tas ir pirmais un tiešais valsts darbinieka pienākums. Kādi ir attiecīgā amata konkrētie pienākumi, tas redzams no attiecīgiem likumiem (piem., Ministriju iekārtas likumiem), valdības noteikumiem, instrukcijām, un resoru un iestāžu iekšējiem reglamentiem. Varētu teikt, ka valsts darbinieka svarīgākie pienākumi ir sakopoti Latvijas valsts Civildienesta nolikuma 14. p. pievesta jā valsts darbinieka svinīgā, solījumā, ko darbinieks paraksta iestājoties dienestā-. «Apsolu Latvijas valstij un tās valdībai uzticību, apsolos izpildīt man uzticēto amatu pēc labākās apziņas, pārliecības un zināšanais, izpildīt likumus, valdības rīkojumus un priekšniecības likumīgās pavēles un neizpaust dienesta noslēpumus, apzinoties, ka man par savu daibību jāatbild likuma priekšā.» Jāatzīmē tomēr, ka daži no šinī svinīgajā solījumā minētiem pienākumiem ir ne tikai: valsts darbinieku, bet visu pilsoņu pienākumi. Tādi ir: uzticība Latvijas valstij un tās valdībai, un likumu un valdības rīkojumu pildīšana. Jāsaka pat, ka šc pienākumu pildīšanā nav nekādas staipības starp dienesta, personām un citiem pilsoņiem. jo šie pienākumi ir absolūti pienākumi, kas nepielaiž nekādas gradācijas vai ierobežojumus. Vienīgais, ko varētu teikt, ir tas, ka no valsts darbiniekiem varētu prasīt, lai viņi šo pienākumu pildīšanā noder par labu paraugu citiem pilsoņiem.

Bet šinī solījumā ir formulēti arī speciāli valsts darbinieku pienākumi, un tādi ir: a) pienākums izpildītuzticēto amatu pēc labākās apziņas, pārliecībasun zināšanas. Tā kā šis solījums jādod katram valsts darbiniekam, t. i. katrai d i e n e st p e r s o n a i .tad amats šinī formulā jāsaprot plašā nozīmē, kā uzticētais darbs, piem. arī mašīnrakstītājas ve.i leģistiātcsa deibs jāsaprot kā amats. Šaurākā

nozīme zem amata saprotam tādu valsts dienesta uzdevumu, kas savienots ar amata varu jeb kompetenci, un šādu amatu ieņemošu personu arī parasti sauc par amatpersonu,

b)          Pienākums pildīt priekšniecības likumigās pavēles. Privātpersonām gan jāpilda publisku iestāžu un amatpersonu likumīgie rīkojumi un pavēles, bet priekšniecības šī vārda tehniskā nozīmē privātpersonām nav. Turpretim amatpersonas ir padotas priekšniecībai, kā tuvākai jeb tiešai, tā arī augstākai, un viņām jāpilda šīs priekšniecības likumīgās pavēles. Rodas jautājums: vai likuma noteikums par priekšniecības likumīgo pavēļu pildīšanu nevar radīt domstarpības starp padoto darbinieku un priekšniecību? Un vai nebija pareizāki atstāt 1920. g. «Likumā par civildienestu? 13. p. formulēto pienākumu — izpildīt priekšniecības pavēles (bez vārda «likumīgās»), kam, liktos, pieskaņots arī Ministriju iekārtas likuma (Vispārējie noteikumi, Likumu un Ministru kabineta Noteikumu krājums, 1928. g. bS.) 22. pants: «Visām valsts pārvaldības iestāžu dienestpersonām bez ierunas jāizpilda savas priekšniecības rīkojumi un uzdevumi»? Protams, ir iespējams, ka dažreiz var izcelties domstarpības starp padoto darbinieku un priekšniecību par dotā rīkojuma vai pavēles likumību, bet likumdevējam taču jārēķinās ar to, ka valsts darbinieks ir atbildīgs par katru savu dienesta darbību, arī par priekšniecības pavēles izpildīšanu, ja šī pavēle izrādītos nelikumīga, un jāpieņem taču, ka katram valsts darbiniekam vajaga būt spējīgam spriest par savas darbības likumību. Bez tam, likums arī nosaka, kā jārīkojas tādu domstarpību gadījumos, izšķirot pie tam divus gadījumus; i) ja darbinieks ir pārliecināts par priekšniecības pavēles nelikumību, un 2) ja viņam tiklai radušās Šaubas par to. Pirmo gadījumu izšķi|* Ministriju iekārtas vispārējo noteikumu 25. p.: «Ja priekšniecības rīkojums vai uzdevums ir acīm redzami noziedzīgs vai pretlikumīgs, tad padotā dienestpersona atstāj to neizpildītu un nekavējoties ziņo par to kā savai tiešai, tā arī augstākai priekšniecībai.» Otram gadījumam dod noteikumus tā paša likuma 24. pants: «Gadījumos, kad priekšniecības rīkojums vai uzdevums padotai dienestpersonai tikai izliekas pretli'kiumīgs, viņai par to, neaizturot izpildīšanu, jāziņo nekavējoties iepriekšējā pantā norādītā kārtībā.» Bez tam, paredzot, ka 23. un 24, p. p. paredzētos gadījumos var izcelties arī domstarpības par rīkojuma vai uzdevuma īsto saturu, tā paša likuma 25. p.' nosaka: «Ja

rīkojums vai uzdevums dots mutiski, tad iepriekšējos (23. un 24.) pantos paredzētos gadījumos padotai dienestpersonai ir tiesība prasīt rīkojumu rakstiski.» '

c)          Trešais valsts darbinieku svinīgā solījumā minētais speciālais pienākums ir dienesta noslēpumu neizpaušana. Dienesta noslēpumi var būt tādi pēc būtības un pēc formas. Pēc būtības dienesta noslēpumi ir tie, kufu izpaušana varētu kaitēt dienesta interesēm. Dienesta noslēpumu formālais jēdziens ir plašāks: tie ir visi valsts noslēpumi (ku^u izpaušana var kaitēt valsts vai dienesta interesēm), kas valsts darbiniekam kļuvuši zināmi pateicoties viņa dienesta stāvoklim. Protams, ka valsts darbiniekam ir jāglabā visi dienesta noslēpumi šinī plašākā nozīmē. Ir skaidrs, ka valsts noslēpumi jāglabā arī visiem pilsoņiem, kubiem tādi būtu kļuvuši zināmi. Sevišķi uzmanīgiem un apdomīgiem jābūt nevien valsts darbiniekiem, bet arī visiem pilsoņiem, attiecībā uz visiem faktiem un ziņām, kas stāv sakarā ar valsts drošības un aizsardzības soļiem un līdzekļiem88 ).

Daži valsts darbinieka pienākumi redzami arī no Disciplinārsodu likuma noteikumiem (Likumu un Ministru kabineta noteikumu krājums, 1930. g. 140). Piem., valsts darbinieka] pienākams ir izturēties pieklājīgi pret priekšniecību un dienesta biedriem, arī preft padotiem darbiniekiem un publiku, jo par nepieklājīgu un rupju izturēšanos Disciplinārsodu, lik. 23. p. paredz disciplinārsodu pat līdz atcelšanai no amata. Vēl vairāk: valsts darbinieka pienākums ir arī ārpus dienesta uzturēt dienesta stāvokļa cieņu (decorem officiālem), jo Disciplinārsodu lik. 28. p. nosaka: «Dieņestpersona, kas ārpus dienesta atklātībā izturējusies nepiemēroti sava dienesta stāvokļa cieņai, sodāma ar piezīmi, vai ar rājienu, vai ar naudas sodu, vai ar arestu, vai ar atcelšanu no amata».

Likums, nosakot valsts darbinieku dienesta tiesības, pirmajā vietā min tiesību uz atalgojumu. No juridiskā viedokļa pirmajā vietā, kā pati svarīgākā valsts dienesta tie-

6 ) Valsts darbinieka pienākumu glabāt dieneHa noslēpumus, labi raksturo Valsts Civildienesta nolikuma 114. p.: Darbinieks, kā dienestā e?ot, tā ari ārpus tā, nedrīkst izpaust to, ko dabūjis zināt sakarā ar savu dienesta stāvokli, ja šo ziņu izpaušana varētu traucēt vai apdraudēt dienesta kārtīgu norifināšanos, vai citādi kaitēt valsts dienesta interesēm, Tāpat nedrīkst izpaust ziņas, kas apzīmētas par slepenām vai pēc priekšniecības norādījuma turamas slepenībā.

sība, ir jāmin fi esība uz savu dienesta stāvokli,

ko attiecībā uz amatpersonām var apzīmēt par tiesību uz kompetenci jeb amata varu, Pati kompetence jeb amata vara tomēr nesastāv tikai no tiesībām vien, bet arī no pienākumiem: ko amatpersonai ir tiesība darīt savas kompetences robežās, realizējot savu dienesta ticību, to viņai ļoti bieži arī vajaga darīt kā savu dienesta pienākumu.

No darbinieka paša viedokļa; varbūt pirmajā vietā ir stādāma tiesība uz atalgojumu. Jau minējām, ka arī valsts darbini elku atalgojumam tiek piešķirts publiski tiesisks raksturs, atšķirībā no atalgojuma, ko saņem. privātā dienesta darbinieks. Privāttiesisks atalgojums ir samaksa par padarīto darbu, tāpēc viņš arī pieskaņots darba ilgumam vai padarītā darba daudzu\ mam. Valsts darbinieka atalgojums nav samaksa par darbu, j bet ir publiski' tiesisks uzturs (alimenti), ko valsts periodiski ’izsniedz saviem darbiniekiem. Ieceļot darbinieku valsts dienestā, tiek nodibinātas tiesiskas attiecības starp valsti un darbinieku uz visu viņa darba mūžu: valsts prasa no darbinieka visas viņa darba spējas, bet par to nodrošina viņa eksistenci ar publiski tiesiskiem alimentiem periodisku izmaksu veidā. Tādējādi starp privātā dienesta un publiskā dienesta atalgojumu pastāv tikai ārēja līdzība, — to juridiskā būtība ir stipri atšķirīga. No šīs publiski tiesiskās konstrukcijas viedokļa dabū savu pamatojumu un izskaidrojumu arī valsts darbinieku ģ i ni e nes piemafcsas. Skatoties uz valsts darbinieku atalgojumu kā uz privāttiesisku atalgojumu, varētu likties nepareizi, ka par vienu un to pašu darāmo darbu tiek maksāts dažāds atalgojums; turpretim' tāds stāvoklis pilnīgi saskan ’ ar valsts darbinieka atalgojuma publiski tiej sisko konstrukciju: valsts maksā saviem darbiniekiem ne par darāmo darbu, bet nodrošina viņu eksistenci; un tā 'kā darbiniekam, kam apgādājami ģimenes locekļi, ir vairāk nepie> ciešamo dzīves izdevumu nekā tam, kam apgādājamu ģimenes locekļu nav, tad saprotams, ka valsts šos nepieciešamos dzīves izdevumus ņem vērā, un taisni maksājot dažādu atalgojumu, piemērotu darbinieku nepieciešamiem dzīves izdevumiem, rada saviem darbiniekiem kaut cik vienādus eksistences apstākļus, lai visi vienādi varētu nodoties valsts darbam.

Citas valsts darbinieku tiesības, kas stāv sakarā ar atalgojumu, ir tiesība uz medicīnisku palīdzību, atvaļinājumiem un pensiju. Divas pirmāk minētās tiesības attiecas galvenā kārtā

uz darbinieku darba spēju uzturēšanu dienesta laika; pensijas uzdevums ir nodrošināt darbinieka eksistenci pēc dienesta attiecību izbeigšanas. Pensijas juridiskā konstrukcija ir līdzīga atalgojuma konstrukcijai: kā atalgojums, tā pensija ir publiski tiesiski alimenti, kuru nolīīks nodrošināt darbinieka eksistenci.

Valsts Civildienesta nolikums paredz valsts darbiniekiem arī dažus ierobežojumus. Tā kā valsts principā prasa no saviem darbiniekiem visas vina darba spējas viņu tiešajā, darbā, tad darbiniekam, saskaņā ar 108. p., aizliegts ieņemt otru algotu amatu vai uzņemties atalgojamus pap i I d pi en āk urnus valsis, pašvaldību vai privātā dienestā. Tādu blakus pienākumu izpildīšanu darbinieks var uzņemties tikai ar resora vadītāja rakstisku atļauju, kas derīga tiklai vienam gadam un var tikt anullēta katrā laikā. Tā paša likuma 109. un no. p. p. aizliedz valsts darbiniekam ari tādu privātu nodarbošanos, kur privātas intereses varētu nonākt sadursmē ar valsts interesēm un darbinieks varbūt varētu tikt pavedināts aizstāvēt privātas intereses par kaiti valsts interesēm69 ). Civīldien. lik. 115. p. aizliedz pieņemt naudas balvas vai dāvinājumus vai gūt citus kādus materiālus labumus, kas runātu pretim dienesta ētikai vai varētu kaitēt amatpersonas cieņai sabiedrībā. Tāpat no dienesta ētikas viedokļa 116. p. aizliedz darbiniekam pieņemt goda balvas, ja to iegūšanā ar saviem līdzekļiem piedalījušies dienestā padotie darbinieki vai citas personas, kuru rīcība padota šī darbinieka uzraudzībai.

Atstājot dienestu, valsts darbinieka pēdējais pienākums ir nodot savu amatu un uzticēto manītu savam pēcnācējam vai personai, kuru priekšniecība norādījusi, iesniedzot attiecīgos gadījumos priekšniecībai arī norēķinu par viņam uzticēto valsts mantu; pirms šī pienākuma izpildīšanas dienesta atstāšana nav pielaižama. . .

M ) Valsts civildienesta nolikuma 109. p.: «Darbiniekam aizliegts piedalīties banku un akciju sabiedrību pārvaldes un revīzijas orgānos. Tāpat aizliegts uzņemties algotus pienākumus vai pret atlīdzību izpildīt vienreizējus pakalpojumus uzņēmumā, kas saņem no viņa resora materiālu pabalstu, vai kas padots tās iestgdes uzraudzībai, kur darbinieks ieņem amatu. >

no. p.: <Darbiniekam aizliegts būt par trešo personu pilnvarnieku lietās, kas piekrīt iestādei, kuļ-ā viņš ieņem amatu; tāpat aizliegts piedalīties personīgi vai caur trešo personu peļņas uzņēmumos vai darījumos, ko noslēdzot, vai izpildot, darbinieka privātās intereses saduras ar dienesta interesēm, vai kuju intereses viņš varētu pabalstīt, izmantojot savu dienesta stāvokli.»

Valdību un iestāžu vadību interesējošas ziņas par valsts darbiniekiem tiek ievietotas viņu dienesta gaitas aprakstos. Saskaņā ar Civīld, Nolik. 19. p. katrai iestādei jāved par katru šiāta darbinieku dienesta gaitas apraksts. Ari darbinieks pats ir ieinteresēts dienesta gaitas pareizā un pilnīgā aprakstā, tāpēc likums nosaka, ka šis apraksts ir darbiniekam pieejams. Dienestu atstājot, vai arī citas dibinātas vajadzības gadījumā, darbiniekam ir tiesība saņemt apraksta norakstu.

Valsts darbinieku atbildība. Valsts darbiniekam ir piešķirtas ievērojamas tiesības un uzticēti svarīgi pienākumi, tāpat viņam uzlikta arī atbildība — krimināla, civila un disciplināra. Attiecībā uz valsts darbinieku civilo atbildību tiek izšķirti divi gadījumi: 1) kad viņi rīkojas kā valsts pārstāvji fiska privāttiesiskos (mantiskos) darījumos ar privātpersonām (jeb tā sauktos valsts saimnieciskos aktos); šinīs gadījumos atbildība par ierēdņu darbību tiek pārnesta tieši uz valsti70 ); 2) kad valsts darbinieki rīkojas kā valsts varas orgāni publisko tiesību laukā un ar savu noziedzīgu vai nepareizu rīcību nodara zaudējumus privātpersonām. Šinīs gadījumos likumdošana un prakse uzrāda dažādību dažādās valstīs. Vecākais ieskats, pie ku^a arī vēl tagad daudzas valstis turas, ir tas, ka privātpersonas, kurām ar valsis darbinieku nelikumīgu rīcību nodarīti zaudējumi, var prasīt atlīdzību tikai no šiem darbiniekiem pašiem, tā tad par atbildīgiem tiek ieskatīti šinīs gadījumos tikai darbinieki, ne valsts. Šī ieskata pamatos ir pareiza atziņa, ka valsts darbinieks rīkojas valsts uzdevumā tikai kamēr viņš rīkojas likumīgi un pareizi, jo tikai tādu rīcību valsts no saviem darbiniekiem prasa; turpretim rīkojoties nelikumīgi, valsts darbinieks rīkojas pats uz savu galvu un tā tad arī viņam pašam par to jāatbild. Šis ieskats savā būtībā ir pareizs, bet viņš nav labvēlīgs privātpersonu interesēm; privātpersonas parasti mēdz skatīties uz dienestpersonām un sevišķi uz amatpersonām kā uz valsts varas orgāniem un 'kā tādiem viņiem uzticas; pie kam gadījumos, kad privātpersonām ar valsts darbinieka nelikumīgu vai nepareizu rīcību ir nodarīti zaudējumi, privātpersonām dažreiz nākas šos zaudējumus pieciest, jo var izrādīties, ka vainīgais darbinieks nav spējīgs šos zaudējumus atlīdzināt. Tamdēļ jaunākā laikā sāk izplatīties ieskats, ka va!-

70)

Sk. Senātors O. Ozoliņš, Valsts atbildība par ierēdņiem, cTiesl. Min. Vēstn.» 1935. g. Ipp. 283. un sek.

stij (un pašvaldībām) jāatbild par zaudējumiem, ko viņu darbinieki, rīkodamies 'kā publiskas dienestpersonas pie savu pienākumu izpildīšanas, nodarījuši privātpersonām. Tādā gadījumā privātpersonas vienmēr var dabūt savu pierādīto (ar valsts vai pašvaldību darbinieku rīcību nodarīto) zaudējumu atlīdzību; un valstij un pašvaldībām, protams, paliek regresa tiesība pret vainīgajiem darbiniekiem. Tāds likums tika izdots Prūsijā 1907. g., un kā Vācijas ķeizarvalsts likums 1910. g. Valsts atbildības (Staatshaftung) princips ierakstīts arī Vācijas 1919. g. 11. aug. Satversmes 131. pantā71 ).

Latvijā, līdzīgi bij. Krievijai, valsts darbinieku civilās atbildības ziņā ir pieņemts valdošais ieskats, t. i. privātpersonas, kurām ar valsts darbinieku nelikumīgu vai nepareizu rīcību nodarīti zaudējumi, var prasīt šo zaudējumu atlīdzību tikai no vainīgajiem darbiniekiem pašiem. Bet tiek atzīts viens izņēmums no šī vispārējā noteikuma, proti, valsts uzņemas atbildību par viņas publiskajām iestādēm uzticēto privātpersonu mantu. Tā tad, ja valsts darbinieks ir izšķērdējis vai piesavinājies valstij (valsts iestādei vai amatpersonai) uzticētu privātpersonas mantu, privātpersona var prasīt savu zaudējumu atlīdzību no valsts. To bija atzinis savā praksē bij. Krievijas Senāts, pie tā turas arī Latvijas Senāts (sk. senātora O. Ozoliņa minēto rakstu, Tiesl. Min. Vēstn. 1935. g. lpp. 293).

Kriminālās atbildības ziņā valsts darbinieki neatšķiras no citiem pilsoņiem, nevien gadījumos, kad valsts darbinieks izdarījis vispārēja rakstura noziedzīgu nodarījumu (ne kā dienestpersona vai amatpersona), bet arī gadījumos, kad viņš izdarījis dienesta noziedzīgu nodarījumu. Pēdējā gadījumā agrāk gan bija sastopama kārtība, >ka pret amatpersonu varēja uzsākt kriminālvajāišanu tikai ar priekšniecības piekrišanu. Kā krasākais piemērs šinī ziņā tika minēta tā sauktā administrātīvā garantija, ko Francijas VIII g. (1799. g. 13. decembra) konstitūcijas 75. pants piešķīra valdības aģentiem, t. i., administrātīvā dienesta amatpersonām: viņus varēja saukt pie atbildības tikai

71) Artikel 131: Verletzt ein Beamter in Ausьbung der ihm ' anvertrauten цffentlichen Gewalt die ihm einem Dritten gegenьber obliegende Amtspflicht, so trifft die Verantwortlichkeit grundsдtzlich den Staat oder die Kцrperschaft, in deren Dienste der Beamte steht. Der Rьckgriff gegen den Beamten bleibt Vorbehalten. Das ordentliche Rechtsweg dari nicht ausgeschlossen werden.

ar Valsts Padomes piekrišanu72 ). Ar tiesiskas valsts pamatprincipu nostiprināšanos 19. g. simtenī tika atzīta valsts darbinieku neierobežota atbildība par savu darbību, un līdz ar to arī procesuālās garantijas un procesuālie atvieglinājumi priekš viņiem tika atcelti. Ja mūsu Kriminālprocesa likumu trešajā grāmatā, zem nosaukuma «Izņēmumi no kriminālprocesa vispārējās kārtības», atrodam arī noteikumus par krimināl vajāšanas uzsākšanu pret civīlresoru darbiniekiem (1029. un 1050. p. p.), tad šie noteikumi nepiešķir nekādus atvieglojumus valsts darbiniekiem kriminālās atbildības ziņā, — tikai nostāda šo atbildību uz pareiziem tiesiskiem pamatiem.

Trešais valsts darbinieku atbildības veids, īpatnējs tikai publisko iestāžu darbiniekiem, ir disciplinārā atbildība. Tā ir valsts darbinieku atbildība priekšniecībai, vai speciālai disciplīnārtiesai, par dienesta pārkāpumiem. No formālās puses tā tad disciplīnāratbildība ir īpatnējs atbildības veids, bet pēc būtības šī atbildība stāv tuvu kriminālatbildībai. Dienesta pārkāpumi, protams, ir vieglāki sodāmu nodarījumu veids, nekā dienesta noziedzīgi nodarījumi, tomēr kā vienā, tā otrā gadījumā nodarījuma saturs ir saistīts ar dienesta darbību. Nereti viens un tas pats nodarījums var būt vieglākā gadījumā disciplīnārpārkāpums, par ko uzliekams sods disciplinārā kārtā, un smagākā gadījumā — dienesta noziedzīgs nodarījums, kas skatāms cauri krimināltiesā un par ko uzliekams kriminālsods. Tas redzams no veselas rindas Disciplinārsodu likuma pantu (12., 14., 15., 16., 17., 19.—24., 26.1, kufos noteiktais disciplinārais sods tiek pavadīts ar formulu: «ja vainīgam par šādu nodarījumu nedraud pēc Sodu likuma bargāks sods». Ņemot vērā disciplinārās un kriminālās atbildības radniecību pēc būtības, jāpieņem, ka princips «non bis in idem» attiecināms ne tikai uz katru šo atbildību atsevišķi, bet arī uz abiem atbildības veidiem viņu kopsakarībā, t. i. ja valsts darbinieks par kādu nodarījumu jau sodīts disciplinārā kārtā, tad par šo pašu nodarijunrn pret viņu vairs nav uzsākama krimināla vajāšana; turpretim, ja par kādu nodarījumu valsts darbiniekam jau uzlikts krimi-

") Constitution du 22 frimaire an VIII, Art. 75: Les agents du Gouvernement, autres que les ministres, ne peuvent etre poursuivis pour des faits relatifs a leur fonctions, qu'en vertu d’une decision du Conseil d'Etat: en ce cas, la poursuite a lieu devant les tribunaux ordinaires. .

nalsods vai uzsāktā kriminālā vajašana, tad atkrīt disciplinārsods73 ). -

Disciplinārā vara, t. i. vara (tiesība un pienākums) uzlikt disciplinārsodus, ir no sākta gala piederējusi dienestpersonu priekšniecībai. Jaunākos laikos sāk izplatīties ieskats, ka disciplinārā vara uzticama objektīvai neutrālai iestādei, un disciplinārsods uzliekams pēc lietas vispusīgas noskaidrošanas; citiem vārdiem, ka disciplīnāriestādei (disciplinārai kamerai vai disciplīnārtiesai) vajadzētu būt organizētai un vajadzētu darboties uz to pašu principu pamata, kā krimināltiesai. Priekšniecības disciplinārajai varai gan nav noliedzama tā labā īpašība, ka priekšniecība labi pazīst darba apstākļus un arī savus padotos darbiniekus, tomēr tiek pielaists, ka priekšniecība ne vienmēr ir pilnīgi neutrāla: dažreiz viņa var būt noskaņota vainīgajam darbiniekam labvēlīgāki, nekā objektivitāte to prasa, citā gadījumā — nelabvēlīgāki. Tāpēc jaunākā laikā dažās valstīs ir ievestas speciālas disciplināras tiesas. Parasti šādu iestāžu sastāvā atrodami resora pārstāvis un valstsdarbinieku profesionālās organizācijas pārstāvis; priekšsēdība tiek uzticēta pilnīgi neutrālai personai, parasti tiesnesim. Uz šāda principa pamata arī pie mums savā laikā tika izstrādāts likuma projekts, kas no Saeimas netika pieņemts. Latvijā pagaidām pastāv tikai Augstākā Disciplīnārtiesa pie Senāta, kurai padoti tiesu iestāžu darbinieki.

Mūsu Disciplinārsodu likums paredz disciplīnārtiesas ievešanu, bet «līdz attiecīgās disciplīnāriestādes nodibināšanai disciplinārsodus uzlidk iestāde vai amatpersona, no kuras atkarājas sodāmā darbinieka iecelšana.» (II, 1.). Tomēr arī disciplīnārtiesas nodibināšanas gadījumā, šķiet, šādai tiesai būtu padodami tikai smagāki dienestpārkāpumu gadījumi, kur vainīgajam darbiniekam draud samērā bargs sods. Vieglākie disciplīnārpārkāpumi arvien atstājami priekšniecības ziņā, jo šinīs gadījumos pašas dienesta intereses parasti prasa ātru un noteiktu reaģēšanu.

,3 ) Izņēmums, vai quasi — izņēmums , no šī principiālā noteikuma iespējams tad, kad viens un tas pats nodarījums pēc Disciplinārsodu likuma sodāms kā disciplīnārpārkāpums, bet pēc. Sodu likuma, kā vispārēja rakstura noziedzīgs nodarījums. Tā piem., dienestpersona, kas dzērumā trokšņojusi un traucējusi kārtību publiskā vietā, var tikt par to sodīta disciplinārā kārtā uz Disciplinārsodu lik. 28. p. pamata, un par to pašu nodarījumu var tikt sodīta arī kriminālā kārtā par sabiedriskās kārtības un miera traucēšanu.

Disciplinārsodu likums attiecas uz visiem valsts, valsts autonomo uzņēmumu un pašvaldību dienestā stāvošām personām, kā valsts robežās, tā ārzemēs, kā pastāvīgiem darbiniekiem, tā arī tiem, kas pilda dienesta pagaidu uzdevumus. Likumā paredzētie par disciplīnārpārkāpumiem uzliekamie sodi ir: 1) piezīme: 2) rājiens; 3) naudas sods; 4) arests un 5) atcelšana no amata. Pēc likuma 4. p. «Piezīmes un rājienus izsaka mutiski vai rakstiski, pie kam piezīmi vai rājienu var ievest vainīgā dienesta gaitas aprakstā.» Tā tad šie divi sodi var tikt piemēroti trijās pakāpēs: mutiska piezīme (vai rājiens), rakstiska, un ar atzīmi dienesta gaitas aprakstā. Pēc Valsts Civildienesta nolikuma 126. p. piezīmes «atzīme par piezīmi vai rājienu dienesta gaitas aprakstā dzēšama, ja triju gadu laikā darbinieks nav sodīts ar atcelšanu no amata.> Naudas soda apmērs nedrīkst pārsniegt viena mēneša algu, un viņš var tikt sadalīts pa daļām uz laiku līdz vienam gadam. Ja sodītā dienestpersona līdzekļu trūkuma dēj atsakās naudas sodu maksāt, tas pārvēršams arestā uz laiku ne ilgāku par divi nedēļām. Arī arests kā patstāvīgs disciplinārsods var tikt uzlikts uz lailku līdz divām nedēļām, nosakot arī, kur sods "jāizcieš: dzīves vietā (mājas arests), vai dienestvietā, vai sevišķā kamerā pie aresta telpām, vai, ja tādu kameru nav, ka^a virssardzē. Disciplinārsodu likuma 8. p. paredz trīs gadījumus, kad «atbildība pēc šā likuma izbeidzas», tā tad paredz trīs noilguma veidus:

1) Paša pārkāpuma jeb disciplīnām jāšanas noilgums — 1 gads: ja viena gada laikā no pārkāpuma izdarīšanas dienas nav pret vainīgo ierosināta disciplīnārvajāšana.

2) Sodāmības noilgums — 2 gadi: ja divu gadu laikā no pārkāpuma izdarīšanas dienas nav taisīts lēmums par disciplinārsoda uzlikšanu.

3) Soda (jeb soda izpildīšanas) noilgums — 2 gadi: ja divu gadu laikā no lēmuma par disciplinārā soda uzlikšanu šis sods nav izpildīts.

Procesuālas dabas noteikumi attiecībā uz disciplinārsodu uzlikšanu pašreizējos likumos ir ļoti trūcīgi. Par svarīgāko no tiem ir jāuzskata Valsts Civīldien. nolikuma 130. p. noteikums: «Sodus par disciplīnārpārkāpumiem var uzlikt tikai pēc tam, kad darbiniekam dota iespēja izteikt vai iesniegt savus paskaidrojumus.»

Disciplīnārpārkāpumos, kas formulēti Disciplinārsodu likuma otrā nodaļā (10.—28. p. p.) gļTiti saskatīt kādu sistēmu; pie

tam, ņemot vēra, ka šie pārkāpumi var izpausties vieglākā vai smagākā veidā, ir paredzēta iespēja izvēlēties no trim, četriem, vai pat visiem pieciem disciplinārsodiem. Piem., 12. p.: Par streiku — ja pēc sodu likuma nedraud bargāks sods — vainīgās dienestpersonas sodāmas ar naudas sodu, vai ar arestu, vai ar atcelšanu no amata. Dienestpersonai, kas uzkūdījusi uz šādu pārkāpumu, gan paredzēts tikai viens sods: atcelšana no amatu.

16.     p.: Par uzticētas mantas vai naudas summas nozaudēšanu, bojāšanu vai nolaidīgu glabāšanu paredzēti: rājiens, naudas sods, arests vai atcelšana no amata. 23. p.: Par nepieklājīgu vai rupju izturēšanos pret priekšniecību, dienesta biedriem, padotām personām vai lūdzējiem paredzēti: rājiens, arests vai atcelšana no amata. 27. p.: Par dienesta noslēpumu izpaušanu paredzēti: rājiens, naudas sods, arests vai atcelšana no amata. 28. p.: Par dienesta stāvokļa cieņai nepiemērotu izturēšanos ārpus dienesta paredzēta iespēja izvēlēties no visiem pieciem disciplinārsodiem.

11.Administratīvo tiesību objekti. Publiskās iestādes.

t Tiesību normas norēgulē tiesību subjektu tiesiskos stāvokļus

I un attiecības tiesību .subjektu starpā. Bet šis tiesiskās attiecības

i tiek nodibinātas, kārtotas un veidotais sakarā ar objektiem, uz kuriem ir vērstas tiesību subjektu intereses, un šie objekti caur to kļūst par tiesību objektiem. Tā tad tiesību subjektu tiesiskos stāvokļus un tiesiskās attiecības tiesiskās normas rēgulē tieši, turpretim tiesību objektu kopsakarību ar tiesību subjektu interesēm un tiesiskajām attiecībām tiesību normas regulē netieši — caur tiesību subjektu tiesiskajām attiecībām. Arī tiesību objekti tā tad padoti tiesību normām, privātām vai publiskām, un tāpēc varam runāt par privāto vai publisko tiesību objektiem.

—      Jāpiezīmē, ka terminoloģiski būtu pareizāki izšķirt tiesību objektus un tiesisko interešu objektus. Ar tiesību objektiem būtu jāsaprot viss tas, ko objektīvās tiesības normē, rēgulē vai norobežo, tā tad tiesību subjektu darbība1 , tiesiskie stāvokļi, tiesiskās attiecības u. t. 1. Ar tiesisko interešu objektiem jāsaprot tās materiālās un nemateriālās vērtības, uz kurām ir vērstas tiesību subjektu intereses, piem., nekustama un kustama manta, personu darbība, kompetence vai juridiska iespēja u. t. 1. Bet tā kā

tiesību objekti un tiesisko interešu objekti bieži vien sakrīt (piem., personu darbība), un bez tam arī tiesisko interešu objekti ir padoti objektīvo tiesību noteikšanai un norobežošanai,

—    tad nenodarīsim lielu kļūdu, ja lietosim parasto terminoloģiju un runāsim par tiesību objektiem arī tad, kad pareizāki būtu jārunā par tiesisko interešu objektiem. Iegaumēsim arī, ka atšķirība tiesību objektu starpā (privāto un publisko tiesību objekti) ir tikai formāla, ne pēc būtības; jo viens un tas pats objekts var būt privāttiesisks, ja viņš pakļauts privātām, tiesībām, un publiski-tiesisks, ja viņš stāv sakarā ar publiski tiesiskām attiecībām tiesību subjektu starpā un padots publiskām tiesībām.

Ar administratīvo tiesību objektiem tā tad, jāsaprot tie tiesiskie objekti, kas saistīti ar administrētīvo tiesību subjektu interesēm, un tieši vai netieši padoti objektīvo administratīvo tiesību noteikšanai vai norobežošanai. Šos objektus vispirms varam iedalīt trijās grupās:

1)     materiālās vērtības jeb lietas, -

2)     nemateriālās vērtības, un

3)     personu (tiesību subjektu) darbība. -

Aplūkojot materiālās lietas kā ticību objektus, viņas mēdz iedalīt vispirms divās grupās: lietas ārpus tiesiskās apgrozības (res extra commercium), un lietas tiesiskajā apgrozībā. Šis romiešu jurisprudences iedalījums modernajos laikos ir gandrīz pilnīgi zaudējis savu nozīmi, jo lietu, kas būtu pilnīgi ārpus tiesiskās apgrozības, tagad gandrīz vairs nav. Ir gan lietas^ kas ir ārpus privāttiesiskās apgrozības, piem., valsts territorija, gaisa jьyai virs valsts territorijas, jьyas, publiskie satiksmes ceļi u. t. I., bet šie objekti tomēr ir padoti publisko tiesību regulēšanai, piem., valsts territorija, gaisa jū^a virs valsts territorijas, territoriālie ūdeņi un publiskie satiksmes ceļi padoti valsts un administratīvo tiesību noteikumiem; par valsts territoriju un jūfām var slēgt starptautiskus līgumus; starptautiskie satiksmes ceļi padoti starptautisko administratīvo tiesību regulēšanai u. t. 1. Pilnīgi ārpus tiesiskās apgrozības paliek gandrīz vai vienīgi tikai okeāni, bet arī tikai pagaidām, jo liekas, ka lielvalstis ar vislielākajām flotēm (Anglija, Amerikas Sav. Valstis, Japāna) sāks dalīt un norobežot iespaidu sfairas arī цkeamos. Tā tad res extra commercium paliek vaira tikai privāto tiesību jēdziens, publiskajās tiesībās tādas lietu kategorijas vairs nav.

Lietas, kas padotas administratīvo tiesību regulēšanai, varam iedalīt divās daļās: 1) publiskā, lietošanā nodotās lietas un

2)    publiskā manta.

Publiskā lietošanā nodotās lietas (vai publiskai lietošanai nolemtās: res publicae publico usui destinatae) ir ļoti svarīga publisko lietu kategorija. Te pieder publiskie satiksmes ceļi: dzelzceļi, zemes ceļi, piekrastes ūdeņi, ostas, iekšējie ūdens ceļi, ielas; nacionālie parki (Koknesē, Siguldā, Morica sala Usmas ezerā), publiskie dārzi un; laukumi pilsētās, tirgus laukumi u. t. 1. Te var pieskaitīt arī publiskos muzejus un publiskās bibliotēkas, ja neaplūkojam viņus kā publiskas iestādes, bet kā lietu kopojumus — mākslas darbu un grāmatu krājumus, kas nodoti publikas bezmaksas lietošanā.

Šo lietu kategoriju raksturo viņas nosaukums: tās ir publiskas lietas, kas nodotas publikas lietošanā. Viņas gan atrodas valsts vai pašvaldību īpašumā, kā tas skaidri redzams no pilsētu pašvaldības likuma (Likumu un Ministru kabineta noteikumu; krājums 1930. g. 183.) 8. panta: «Pilsētai piederošā zeme, kas pēc pilsētas plāna apzīmēta kā laukumi, ielas, šķērsielas, līnijas, trotuāri, caurejas un tauvas jos!as> vai viņu atvietotājas ostas un piekrastes, kā arī caur pilsētas zemi ejošie ūdensceļi, palikdami pilsētas īpašumā, atrodas vispārējā lietošanā.» Tomēr šīs īpašuma tiesības nevar parādīties tādējādi, ka valsts vai pilsēta par šiem objektiem slēgtu kādus privāttiesiskus darījumus: kamēr šie objekti atrodas vispārējā lietošanā, viņi stāv ārpus privāttiesiskās apgrozības. Bet ir iespējams, ka vienošanās ceļā valsts pārņem no pašvaldības vai nodod pašvaldībai kādu publisku laukumu, dārzu, muzeju vai t. 1., atstājot to arī turpmāk vispārējā lietošanā. Tāpat ir iespējams, ka valsts vai pašvaldība, izlietojot savas īpašuma tiesības un ievērojot vispārējās vajadzības, likvidē vai slēdz kādu publisko satiksmes c.e|u, ielu, laukumu u. t. 1. un ierīko tā vietā citu. Citiem vārdiem, valsts un pašvaldības var — ja tas saskan ar vispārības interesēm — dažus objektus no res publicae publico usui diestinatae kategorijas pārvērst atkal par privāttiesiskās apgrozības objektiem, un privāttiesiskos objektus izņemt no privāttiesiskās apgrozības un nodot vispārējai lietošanai. Šinī gadījumā tomēr jāuzsver: dažus šīs kategorijas objektus, bet ne visus. Šķiet, vēstures pieminekļus, territoriālos jūras ūdeņus, kuģojamās

upes u. t. 1. nav iespējams pārvērst par privattiesiskas apgrozības objektiem.

Kas attiecas uz šo lietu lietošanas tiesībām, tad tās tagadējās tiesiskās valstīs patiešām ir vispārējas, t. i. visiem valsts iedzīvotājiem (parasti nevien pilsoņiem, bet arī ārvalstniekiem) vienādi pieejamas, ar to vienīgo noteikumu, ka šie objekti Melojami saskaņā ar viņu mērķi, piem. publiskie satiksmes ceļi — mtiksmei, publiskie dārzi un nācionālie parki — atpūtai un daims baudīšanai, publiskās bibliotēkas — grāmatu lasīšanai u. t. i. Par publisko lietu lietošanu parasti netiek ņemta nekāda atlīdzība, vai arī "(drīzāk izņēmuma veidā) tiek ņemta minimāla, 'iīiem vienāda atlīdzība. Jāpiezīmē, ka maksa par dzelzceļa fatiksmi (publikas un preču pārvadāšana) nav ieskatāma kā maksa par pasu publiskā satiksmes ceļa. lietošanu, bet par valsts pakalpojumiem publikai, kas izpaužas ērtību ierīkošanā vagonos, «matpersonu un dzelzceļa darbinieku pakalpojumos u. t. 1. Beidzot jāmin, ka izņēmuma veidā dažos gadījumos atsevišķām personām var tikt piešķirtas arī individualizētas tiesības uz dažu šīs katēgorijas lietu lietošanu. To redzam diezgan bieži pilsētās: laukumos, ielu krustojumos vai dārzos atļauts ierīkot kioskus, tirgus laukumos piešķirtas individuālas pārdošanas vietas u. t. 1. Tomēr arī šinīs gadījumos tāda atsevišķām perfonām piešķirta publisko lietu individualizēta lietošana saskan <ir publikas interesēm; bez tam tāda individuālizēta lietošana parasti tiek atļauta tikai uz īsu laiku (pusgadu vai gadu) un pret atlīdzību, kas nonāk sabiedriskajā kasē un tā tad atkal kalpo sabiedriskām vajadzībām.

-           Publiskā1 manta ir valsts vai pašvaldību manta, ko pēc franču publisko tiesību parauga varam iedalīt publiskā īpašumā un privātā īpašumā (le domain public et le domain privй)74 ) .Valsts publiskais īpašums sastāv no kustamas un nekustamas mantas, kas kalpo tieši vispārības vajadzībām, piem., ēkas un inventārs, kas kalpo vispirms valsts iestāžu vajadzībām, bet pieejamas arī pilsoņiem viņu vajadzībās, griežotieis pie'iestādēm. Naudas summas un likvidās vērtības, kas atrodas valsts varas rīcībā publisko vajadzību apmierināšanai, mēdz apzīmēt kā liskālo mantu; tā daļa no šīs fiskālās mantas, kas ar budžeta likumu nodota publisko iestāžu rīcībā, tiek apzīmēta par administratīvo mantu. Valsts privātais īpašums sastādās no valsts nekustamas un kustamas

M ) Sk. piem., H. B e r th йl e m y, Traitй йlйmentaire de Droit Administratif, onzierne йdition, Paris 1926, 1pp. 474. un sek. ,

mantas, kas nekalpo tieši vispārīgs vajadzībām, bet kalpo nelieši, ar saimnieciskā kārtā gūtiem ienākumiem, kas nonāk valsts kasē (piem., izrentētās vai valsts pašas apsaimniekotās valsts muižas ar piederīgo inventāru).

Administratīvo tiesību objektu materiālo vērtību grupai jāpieskaita arī valsts darbiniekiem svarīgās materiālās vērtības: valsts darbinieku atalgojums, konkrētā veidā sniegtā medicīniskā palīdzība, un arī konkrētā veidā piešķirtie atvaļinājumi, par cik viņi noder dienestpersonu veselības un darba spēju uzturēšanai.

Otra svarīga administratīvo tiesību objektu katēgorija ir nemateriālās vērtības, ko norēgulē un nodrošina publiskās — sevišķi administratīvās — tiesības, un uztur un apsargā valsts vara ar viņas rīcībā esošiem tiesiskiem, morāliskiem, fiziskiem un materiāliem līdzekļiem. Tādas ir: valsts drošība un aizsardzība, sabiedriskā kārtība un drošība, tiesiskās iekārtas un likumības stabilitāte; un līdzās šīm lielajām sabiedriskajām vērtībām vēl citas, no pirmā skata ne tik svarīgas, bet ar pirmajām cieši saistītas un savā kopumā arī ļoti ievērojamas, kā piem., amatpersonu kompetence, pilsoņu personas un dzīvokļa neaizskaramība, vārda un biedrošanās brīvības

9 7 •

ik t. 1. Ar šīm nemateriālajām vērtībām ir saistītas ļoti svarīgas valsts un pilsoņu intereses, tāpēc administratīvās tiesības un administratīvo tiesību zinātne piegriež tām pelnīto vērību.

Trešā lielā administratīvo tiesību objektu grupa ir personu darbība. Protams, te var tikt vērā ņemtas tikai tā.=

7 9'

personas, kas darbojas kā administratīvo tiesību subjekti. Tādas ir publiskajās iestādēs nodarbinātās amatpersonas un dienestpersonas, ieskaitot arī pagaidu darbiniekus un atsevišķu publisko uzdevumu un darbu veicējus, kā arī privātpersonas to publisko pienākumu pildīšanā un publisko tiesību realizēšanā, kas ietilpst administrātīvo tiesību novadā. Ar šo darbību saistās valsts un pilsoņu publiskās intereses, un šī darbība padota vai nu pilnīgi, vai savā lielākajā dajā, administrātīvo tiesību (kā normātīvo, tā konkrēto administrātīvo tiesisko aktu — likumu, noteikumu, rīkojumu) regulēšanai, un tāpēc dibināti pieskaitāmi administratīvo tiesību objektiem.

Šīs kategorija administrātīvo tiesību objekti tā tad var tikt iedalīti divās grupās: dienestpersonu darbība un privātpersonu darbība, pie kam zem dienestpersonām šinī gadījumā saprotam visus publisko iestāžu darbiniekus,

ieskaitot arī tos, kas formāli neatrodas valsts (vai pašvaldības) dienestā. Pirmās grupas objektu kopumu varam apzīmēt arī kā publisko iestāžu darbību. Šis darbs, kas tiek veikts no publiskām iestādēm, ir ļoti plašs un pēc rakstura un satura ļoti dažāds. Tāpēc rodas jautājums: vai viss šis darbs juristam-administr'ātīvistam ir vienlīdz svarīgs un juridiski nozīmīgs? Uz Šo jautājumu juristam jādod negātīva atbilde. No jurista viedokļa publisko iestāžu (vai to darbinieku) darbība parādās divos veidos: techniskā darbībā (šī vārda plašā nozīmē), kas izpaužas dažādu speciālistu darbībā jeb daudzos un dažādos tā sauktos techniskos aktos, un juridiskā darbī bā, kais izpaužas juridiskos aktos. No valsts un kultūras viedokļa daudzo speciālistu veiktais plašais techniskais darbs ir ļoti svarīgs, dažreiz varētu likties: pēc būtības vēl svarīgāks nekā juridiskais darbs, piem., valsts aizsardzības darbs militāro speciālistu vadībā Kaya resorā, tautas veselībai veltītais ārstu un farmaceitu darbs Tautas labklājības resorā, tautas izglītībai veltītei paidagogu darbs Izglītības resorā, inženieru un tehniķu darbs Satiksmes resorā u. t. 1. Juristi to nebūt nenoliedz; arī viņi atzīst šo darbu par ļoti svarīgu, tikai viņi nav lietpratēji Šī darba aplūkošanā un novērtēšanā. TāpēQ juristi atstāj šīs technisikāis darbības aplūkošanu un pētīšanu attiecīgiem kvalificētiem speciālistiem, paturot savai aplūkošanai un pētīšanai juridisko darbību, t. i. to darbību, kas izpaužas juridiskos aktos. Pie tam gan jāņem vērā tas, ka arī plašā un svarīgā techniskā darba organizācija un vadība balstās uz juridiskiem aktiem (likumiem, noteikumiem, instrukcijām, reglamentiem, rīkojumiem, priekšniecības pavēlēm u. t. I.), un kvalificētie techniskie darbinieki parasti ir ne tikai techniskā darba darītāji šī vārda šaurākā nozīmē, bet arī amatpersonas ar juridisku rīcības varu jeb kompetenci. Tā piem., inženieris dzelzceļa būves vai remonta darbos, par cik viņš strādā līdz šo darbu techniskā izpildīšanā, piem., uzmetot vai izstrādājot kādu darba plānu, pārbaudot attiecīgo materiālu izturību u. t. 1., viņš ir technisks darbinieks un viņa darbība izpaužas techniskos aktos, kas paliek ārpus jurista aplūkošanas; bett par cik šis pats inženieris rīkojas, kā. juridiski pilnvarots dairbu vadītājs uņ kā priekšniecība dod rīkojumus, pavēles un norādījumus, gan rakstiski, gan mutiski, viņam padotajiem jaunākiem inženieriem un techniķiem, — viņš ir amatpersona ar amata varu (kompetenci), un viņa darbība izpaužas juridiskos aktos, kas arī

juristam aplūkojami un vērtējami. Ar šiem aktiem tiek radīti un veidoti tiesiski stāvokli un tiesiskas attiecības, un no šiem

? 7 aktiem var rasties un rodas tīri tiesiski jautājumi, piem.: Vai aplūkojamais darbu vadītāja rīkojums ietilpst viņa kompetencē vai nē; un atkarīgi no tā: vai viņš ir (jeb bija) padotajam darbiniekam saistošs, vai nē.

Daļa no publisko iestāža veicamā tehniskā diarba norit ārpus publisko iestāžu telpām (piem. Kapa resorā, Satiksmes resorā), vai arī tiek veikta speciālās šādam darbam iekārtotās telpās (piem., Izglītības resorā, Tautas labklājības resorā). Bet arī parastajās publisko iestāžu telpās vai šo iestāžu kancelejās un kabinetos veicamais darbs nav vienlīdzīgs pēc sava rakstura. Piem., mašīnrakstītājas, reģistratora, archīvāra darbs ir techniska rakstura darbs, un tāpēc viņš juristus interesē maz. Protams, arī šī darba pareiza noorganizēšana ir valstij no svara, un dažās valstīs ir mēģināts šīs darba nozares — kanceleju un biroju techniskā darba — pētīšanai veidot speciālu teorētisku disciplīnu (kamerālistiku). Tomēr tieši, un visvairāk, juristu interesē publisko iestāžu juridiskā darbība, kas izpaužas juridiskos aktos. šo darbību veic ar amata varu jeb kompetenci apbalvotie valsts un pašvaldību orgāni, gan vienpersonīgie, gan kollēģiālie. iā tad amatpersonas šī vārda plašā nozīmē. Šo darbību turpmāk arī aplūkosim tuvāki administratīvajiem tiesiskiem aktiem Veltītā nodaļa.

Beidzot, kā jau minēju, arī daļa no privātpersonu darbības pieskaitāma administratīvo tiesību objektiem, proti, kā tās darbības daļa , kas padota administratīvo tiesību noteikumiem. Tā ir darbība, kas izpaužas publisko likumīgo pienākumu pildīšanā, un publisko subjektīvo tiesību realizēšanā. Pildot labprātīgi un apzinīgi savus publiskos pienākumus, pilsonis pilda arī sabiedrisku funkciju un tādēļ zināmā mērā var nostāties līdzās publisko iestāžu darbiniekiem; katrā ziņā arī viņa attiecīgā darbība šinī gadījumā ir padota publiskajām, ne privātajām tiesībām. Attiecībā uz nodokļu maksātājiem es šo domu esmu izteicis kādā no saviem rakstiem sekosi:75 ) «An nodokļu maksātājiem apzinīgi un labticīgi jādarbojas līdzi pie likumīgo nodokļu tiesības reālizēšanas, jo nodokļu maksātājs nevar vairs tikt ieskatīts par vienkāršu privātpersonu: likumīgu nodokļu maksātājs izpilda

7S ) Sk. prof. K. Di Siera rakstu «Nodokļu tiesība», Tieslietu Ministrijas Vēstnesī 1938. g. Nr. 2., lpp. 399un sek Citāts Jpp. 403.—404.

publiski-tiesisku funkciju; nodokļu maksātāja tiesiskajam stāvoklim ir sava publiski tiesiskā puse, kas nodokļu maksātāja statusu principā pielīdzina nodokļu organa statusam. Nodokļu maksātāja statuss ir publiski tiesisks statuss ne tikai tāpēc, ku nodokļu pienākums vai nodokļu tiesība ir publiska tiesība, bet arī tāpēc, ka tiesiskas valsts attiecīgā tiesiskā organizācija nekur vairs nenostāda pilsoni pasīvā maksātāja lomā, bet piešķir

viņam tiesību aktīvi darboties līdzi nodokļu noskaidrošanā un ’ 1

konkretizēšanā vai nu netieši caur nodokļu maksātāju pārstāvjiem nodokļu komisijās, vai arī tieši — ar deklarāciju iesniegšanu. dokumentu un grāmatu piestādīšanu u. t. 1» —

Pildot savus publiskos pienākumus un sevišķi noskaidrojot savu publisko pienākumu likumības pusi, tā tad arī administrātīvo iestāžu un amatpersonu attiecīgo aktu likumību, pilsonim nākas griezties pie attiecīgām publiskām iestādēm ar iesniegu miem, paziņojumiem, iebildumiem, sūdzībām un pārsūdzībām, u. t. 1. Šie akti jāsastāda pēc likumā noteiktām prasībām, un tikai ja viņi ir likumīgā kārtā sastādīti un likumīgai iestādei iesniegti, viņiem ir gaidītais tiesiskais efekts; bet līdz ar to tie arī kļūst par juridiskiem aktiem, un tajos ietvertā privātpersonu darbība kļūst par administrātīvo tiesību objektu. Piem., ieinteresētā pilsoņa sūdzība ir tiesisks līdzeklis lietas uzsākšanai administratīvā tiesā; pēc likuma prasībām sastādīta un iesniegta pilsoņa sūdzība tā tad ir svarīgs tiesisks akts, kas liek darboties publiskai iestādei, šinī gadījumā administratīvai tiesai. Tas pats sakāms par pilsoņu iesniegumiem publiskajām iestādēm un amatpersonām arī tādos gadījumos, kad šie iesniegumi nestāv sakarā ar publisko pienākumu pildīšanu, bet attiecas vienīgi uz viņu publisko subjektīvo tiesību reālizēšanu. Piem., privātpersonu lūgumi un citi iesniegumi attiecīgām publiskām iestādēm un amatpersonām sakarā ar publisku sapulču sasaukšanu, biedrību dibināšanu, periodisku preses orgānu izdošanu, ieroču turēšanas atļauju izsniegšanu u. t. 1., ir tiesiski akti, un viņos izpaustā privātpersonu darbība pieskaitāma administrātīvo tiesību objektiem. Protams, šī privātpersonu darbība pieskaitāma administratīvo tiesību objektiem ne tikai tad, kad viņa izpaudusies rakstiskos iesniegumos, bet arī tad, kad privātpersonas griežas pie publiskām iestādēm un amatpersonām ar mutiskiem lūgumiem un paskaidrojumiem sakarā ar saviem publiskajiem pienākumiem un publiskajām subjektīvajām tiesībām.

* *

*

j Publiskas iestādes. Publisko tiesīibm^ subjektus (amatpersoI nas) un objektus (amatpersonu darbību un publiskos materiālos ! līdzekļus) atrodam apvienotus publiskajās iestādēs, pie kam ka i publisko iestāžu darbība, tā arī viņu rīcībā nodotie publiskie materiālie līdzekļi ir nolemti publiskajai kalpībai un vispārības vajadzību apmierināšanai. No publiskajām iestādēm, zem kūjām saprotam valsis un pašvaldību iestādes, juristus ndminirtrStīvistus visvairāk interesē administratīvās iestfulvs, kns ari r-«stfula publisko iestāžu lielāko dalu; jo lai jiun boz administrutīvajūm iestādēm visās modernajās valstīs atrodam vairākas ciias svarīgas publiskas iestādes, piem.. likumdevēju iestādi (parasti tikai vienu valstī), tiesu iestādes, kontroles iestādes, zinātniskas un izglītības iestādes, statistiskas iestādes u. t. 1., tomēr iestāžu skaita, kā arī veicamā darba daudzuma zinā, administratīvās valsts un pašvaldību iestādes ieņem pirmo ’vietu publisko iestāžu starpā, un arī publikai visbiežāk iznāk darīšanas ar dažādām valsts un pašvaldību administratīvajām iestādēm. Publiskajās iestādēs veicamā darba svarīguma ziņā nav iespējams pieņemt kādu noteiktu atšķirību publisko iestāžu starpā, jo no valsts varas par nepieciešamu atzītais un publiskajām iestādēm uzticētais darbs principā ir vienlīdz svarīgs. No vēsturiskā viedokļa gan varētu teikt, ka divas visvecākās valsts varas funkcijas ir defensīvā f u n k ci j a, ku^as uzdevums ir organizēt valsts militāros spēkus ārējai aizsardzībai, un administrāt ī v i-p olice jiskā f u n kc i j a>, ku^as uzdevums ir uzturēt kārtību un sabiedrisko drošību valsts iekšienē; šīs divas valsts varas funkcijas sastopam visprimitīvākās valstīs, !kur par nekādiem citiem valsts uzdevumiem vēl netika domāts. Bet līdz ar to, ka valsts vara soli pa solim atzīst arī citus publiskus uzdevumus un atrod līdzekļus un rada orgānus (publiskas iestādes) šo uzdevumu veikšanai, visi šie no valsts varas ar likumu noteiktie publiskie uzdevumi jāatzīst par principā līdzvērtīgiem savā starp. Tāpēc arī nebūt nestādām administratīvās iestādes pirmajā vietā viņu uzdevumu svarīguma ziņā vai aiz cita kāda principiāla pamatojuma, bet tikai šo iestāžu skaita un veicamā darba daudzuma ziņā. Un kā visas publiskās iestādes ir principā līdzvērtīgas, arī viņu pamatelementi un raksturīgākās īpatnības, tāpat arī viņu darbības pamatprincipi visām publiskajām iestādēm ir vienādi. '

Publisko iestāžu sastāvā atrodam trīs pamatelementus, jeb konstitūtīvus elementus, bez kubiem publiska iestāde nevar

eksistēt. Tie ir: 1) tiesiskie līdzekļi; 2) personālais sastāvs un 3) materiālie līdzekļi.

Tiesiskie līdzekļi ir publiskas iestādes nepieciešamais eksistences pamats, vismaz tiesiskā valstī. Dažas publiskās iestādes ir paredzētas jau satversmē, tā tad nodibinātas ar Satversmes likumu (Ministru kabinets, Tiesas, Valsts kontrole), bet viņu organizācija un darbība noteikta likumos (Min. kabineta iekārtas likums, Tiesu iekārtas likums, Valsts kontroles iekārtas likums); citas publiskās iestādes nodibinātas ar parastajiem likumiem, un turpat noteikta arī viņu organizācija un darbības pamatprincipi (Ministriju iekārtas likumi, Tautas izglītības likums, Policijas iekārtas likums, Pagastu un pilsētu pašvaldību likumi, Likumi par Lauksaimniecības, Tirdzniecības un rūpniecības, Darba un Amatniecības kamerām, u. c); beidzoi, publiskas iestādes var tikt nodibinātas arī ar Ministru kabineta un ministru lēmumiem viņu kompetences robežās. Papildinot likumus, publisko iestāžu iekšējo kārtību un darba gaitu noteic vēl citi uz likuma pamata izdoti normātīvi tiesiski akti: viņu pošu-izstrādātie , un pieņemtie kārtības ruļļi, ja likums viņas uz to pilnvarojis (kā piem., Ministru kabineta kārtības rullis, Tiesu iestāžu kārtības ruļļi); vai arī priekšniecības uz likumīga pilnvarojuma pamata izstrādātas instrukcijas, reglamenti, u. t. 1. Tā uz publiskajām iestādēm attiecošies Satversmes noteikumi, likumi, Ministru kabineta un ministru lēmumi un noteikumi, kā arī attiecīgo iestāžu un amatpersonu uz likuma pamata izstrādātie un pieņemtie kārtības ruļļi, instrukcijas, reglamenti ir tie tiesiskie līdzekļi, kas tiesiskā valstī nepieciešami publisko iestāžu pastāvēšanai un darbībai. Šie tiesiskie akti noteic pašas publiskās iestādes pastāvēšanu (tā tad juridiski to nodibina), organizāciju, personālo sastāvu, kā arī šī personālā sastāva radīšanas kārtību (iecelšana, ievēlēšana, apstiprināšana), uzdevumus, kompetenci, darbības kārtību u. t. 1.

Personālais sastāvs pēc būtības, šķiet, ir pats svarīgākais publiskas iestādes elements. Pirmajā vietā tomēr minējām tiesiskos līdzekļus, tāpēc ka tiesiskā valstī pati publiskā, iestāde var rasties tikai uz tiesiska pamaita, un pirms kā juridiski var rasties publiskas iestādes personāls, ir nepieciešami likuma noteikumi par šī personāla sastāvu un radīšanas kārtību. Bet personālais sastāvs ir pēc būtības svarīg'ākais publiskā/s iestādes elements, tāpēc ka personālais sastāvs ir tas, kas ar savu darbību veic publiskās iestādes uzdevumus. Pie tam, personālajā

sastāvā vien jau redzam publiskas iestādes raksturīgo īpatnību — tiesību subjektu un objektu kopojumu, jo personālais sastāvs pats pieder pie tiesību subjektiem, bet viņa darbība pie tiesību objektiem. — Piezīmēsim, ka publiskai iestādei nav no svara personāla skaitliskais sastāvs, bet tikai šī personāla tiesiskais stāvoklis, kompetence, un juridiskā darbība. Publiskā iestādē parasti ir apvienotas vairākas amatpersonas un dienestpersonas kopējā darbā (kā lietu sagatavotāji, izlēmēji un izpildītāji) un savstarpējās tiesiskās attiecībās. Bet arī viena, atsevišķi stāvoša, amatpersona ar noteiktu kompetenci var tikt uzlūkota kā publiska iestāde. Piem., Valsts Prezidents viens pats par sevi ir svarīgs valsts varas orgāns, augsta amatpersona; bet Valsts Prezidents kopā ar savu sekretāriātu jau sastāda publisku iestādi.

Ar tiesiskajiem līdzekļiem un personālo sastāvu pietiek, lai publiska iestāde varētu savu darbību uzsākt, bet lai viņa darbotos kaut cik ilgstoši un veiktu kādus publiskus uzdevumus, viņai nepieciešams vēl trešais elements, proti, materiālie līdzekļi. Šie līdzekļi nāk no valsts (vai pašvaldības) kases un tiek piešķirti publiskām iestādēm likumīgā kārtībā, parasti budžeta kārtībā, izņēmuma gadījumā ar attiecīgo publiskās varas orgānu lēmumiem. Arī izlietoti šie publiskās iestādes materiālie līdzekli tiek saskaņā ar budžeta noteikumiem, un to uz1 1 1

devums ir galvenā kārtā apmierināt divējādas vajadzības: a) pašas iestādes eksistences nepieciešamās vajadzības (telpas ar telpu iekārtu, darbinieku atalgojums u. t. 1.). Dažām publiskajām iestādēm arī pietiek ar līdzekļiem tikai šo vajadzību apmierināšanai, lai viņas varētu ilgstoši darboties; tās ir iestādes kas pilda jurisdiktīvus, administrātīvi-policejiskus u. t. 1. uzdevumus. Bet citām publiskajām iestādēm, kuļām ir jāveic pozitīvi kultūras un saimnieciskās celtniecības uzdevumi (dzelzceļu, skolu, slimnīcu u. t. I. ierīces un būves), ir nepieciešami b) līdzekļi radošam pozitīvam darbam jeb saimnieciskai un kultūrālai celtniecībai. Te jāpievieno arī attiecīgām iestādēm piešķirtie līdzekļi valsts aizsardzībai (armijas apgādāšanai un apbruņošanai, aviācijai, flotei, u. t. 1.), kā arī pabalsti tām saimniecības nozarēm, ko valsts grib veicināt, pašvaldībām un sabiedriski-kultūrālām organizācijām u. t. 1. Publisko iestāžu rīcībā esošie materiālie līdzekļi sastāda daļu no šinīs iestādēs atrodamiem publisko tiesību objektiem (otru daļu, kā jau minējām, sastāda publisko iestāžu darbība).

Par pirmo publiskas iestādes pazīmi tā tad varam pieņemt personu un līdzekļu (tiesisko un materiālo) organizētu kopību76 ). — Otra pazīme ir tā, ka šī personu un līdzekļu kopība ir nolemta publiskai kalpībai, jeb vispārības vajadzību apmierināšanai. Šinī ziņā nav no svara, vai publiskā iestāde ir nostādīta patstāvīgi un viņai piešķirtas juridiskas personas tiesības (autonomas valsts iestādes), vai arī viņa nostādīta stingrā padotrbд un ciešā kopsakarībā ar citām publiskām iestādēm, — no svara ir tas, ka šī iestāde likumīgi noteiktā darbības laukā veic publiskus uzdevumus. — Par trešo raksturīgo pazīmi jāpieņem, ka publiskas iestādes veiktā vispārības vajadzību apkalpošana ir tieša un no publiskajām tiesībām noregulēta. Ar to publiskas iestādes atšķiras no publiskiem (valsts vai pašvaldības) uzņēmumiem, kas gan arī pastāv vispārības interesēs, bet tiek nodarbināti saimnieciskā kārtā, un šinī ziņā vadās no civiltiesību normām, bet publiskai kalpībai publiski-tiesiskā nozīmē ir nolemts šo uzņēmumu iegūtais ienākums. Jāpiezīmē, ka daļa no mūsu tā sauktajiem autonomajiem valsts uzņēmumiem nav nemaz uzņēmumi šī vārda īstā nozīmē, bet ir patiesībā valsts autonomas iestādes. — Par publiskas iestādes trešo pazīmi jāatzīst tas, ka viņa atrodas valsts vai pašvaldības tiešā rīcībā. Ar to publiska iestāde atšķiras no privātas iestādes, kas arī apkalpo vispārības vajadzības. Šinī ziņā jāņem vērā: a) ka dažas publiskas iestādes ir no valsts monopolizētas un atstātas vai nu tikai valstij (tiesas, pasts, tēlegrafs. militārās un policijas iestādes, lielākā daļa arī citu administrātīvo iestāžu), vai arī pa daļai atļautas arī vietējām pašvaldībām (administratīvas iestādes), bet necieš nekādas privātas iestādes šo uzdevumu veikšanai. b) Dažu vispārības vajadzību apmierināšanai līdzās publiskajām iestādēm pastāv arī privātās iestādes, bet tikai ar valdības atļauju (koncesionētas iestādes) un zem valdības kontroles, kā piem., privātas mācības iestādes, privāti dzelzceļi u. t. i. Koncesionētas iestādes stāvoklis tā tad ir īpatnējs tai ziņā, ka viņa atrodas privātpersonas vai privāttiesiskas sabiedrības (akciju vai paju sabiedrības) rīcībā bet savā darbībā kalpo vispārības vajadzībām un tamdēļ ir padota publiski-tiesiskai kontrolei, lai privātās koncesionētās iestādes saimnieki neaizmirstu

J *) Sal. Fr. F1 e i n e r, Institutionen des deutschen Verwaltungsrechts,

6-te und 7-te Aufl., lpp. 299: Einen solchen Bestand von Personen und Mitteln, der technisch zu einer Einheit zusammengefasst, ist, nennen wir eine цffentliche Anstalt.

publikas intereses, t. i., lai šīs iestādes apmierinātu vispārības vajadzības apmēram tāpat, kā to dara publiskas iestādes; tā, piem., privāta skola mācības programmas un sagatavotu mācības spēku ziņā ir padota tām pašām prasībām, kā attiecīgā tipa publiskā skola; privātam dzelzceļam satiksmes noteikumu un tarifu ziņā jābūt pieskaņotam publiskiem dzelzceļiem, u. t. 1. Nostādot blakus publisku iestādi un koncesionētu privātu iestādi, redzam starpību arī iestādes nodarbināšanās mērķī: publiskas iestādes mērķis ir tikai vislabāki un vispilnīgāki apkalpot attiecīgās vispārības intereses un vajadzības, nevis peļņa. Lielākā daļa publisko iestāžu nedod' valstij nekādu peļņu, bet gan prasa lielas piemaksas no valsts līdzekļiem (tiesas, administrātīvās iestādes, mācības iestādes), un ja arī dažas publiskas iestādes dod valstij peļņu (pasts, dzelzceļi u. t. L), tad tas nebūt nav uzskatāms par raksturīgu parādību. Turpretim privātas iestādes mērķis ir — dot peļņu saviem saimniekiem. — Atsevišķi šinī 'ziņā stāv dažas no privātpersonām (bagātniekiem — filantropiem) dibinātas! iestādes, kufu nolūks nav gūt peļņu, bet kalpot kultūras — zinātnes, tautas veselības (skolas, slimnīcas;) vajadzībām. Šīs iestādes patiesībā nav vairs ieskatāmas par privātām iestādēm, — tās ir sabiedriskas iestādes, kas stāv tuvu publiskajām iestādēm' un atšķiras no pēdējām tikai ar to, ka neatrodas valsts vai pašvaldību rīcībā, bet tiek pārvaldītas no attiecīgas sabiedriskas organizācijas (fonds ar juridiskas personas tiesībām, piem,. Rokfellera un Kārnegi fondi Am. Sav. Valstīs, Morberga fonds Latvijā). Amerikas Savienotajās Valstīs (kur ir vairāk miljonāru kā citās valstīs) daudzas izglītības iestādes, arī universitātes un zinātniski pētīšanas institūti, ir tādas ar privātiem līdzekļiem nodibinātas, bet kultūras kalpībai nodotas sabiedriskas iestādes.

Publiska iestāde, kā publisko interešu sargātāja un publisko vajadzību apkalpotāja noteiktā laukā, ir arī publiskās varas nesēja un reālizētāja savas likumīgās kompetences robežās. Tāpēc publiska iestāde savā nodibināšanā un pienākumu pildīšanā, varētu teikt — savā organizācijā, darbībā un visā savā eksistencē, ir padota publiskajām, ne privātajām tiesībām. Šāds iestādes publiski-tiesisks raksturs izpaužas četros virzienos.

1)     Publiskai iestādei viņas nodibināšanā un nodarbināšanā nevar tikt likti nekādi šķēršļi ar privttiesiskiem līdzekļiem. Ja publisku iestādi nodibinot vai nodarbinot privātpersonām rastos kādas neērtības (piem., kaimiņiem) vai pat zaudējumi,

viņi tomēr nevar aizkavēt iestādes nodibināšanu vai pieprasīt nodibinātas iestādes slēgšanu jeb pārcelšanu. Vienīgais, ko viņi ’'ar darīt ar privāttiesiskiem līdzekļiem, ir: pieprasīt pierādītu jaudējumu atlīdzību. Ja publiskās iestādes nodibināšanai vai nodarbināšanai būtu vajadzīgs iegūt zemi vai māju, kas atrodas privāta īpašnieka rokās, un ja nav iespējams panākt vienošanos ar īpašnieku, privātais īpašums tiek ekspropriēts likumos paredzētā kārtībā ar atlīdzību pēc novērtējuma.

2)       Publisko iestāžu darbība publisko vajadzību apmierināšanai, tā tad arī viņu pieejamība publikai un viņu darbības izlietošana no publikas, ir padota publiskām tiesībām, ne privātām. Tā tad ar lietotājiem netiek slēgti nekādi līgumi, un par iestādes pakalpojumiem netiek ņemta nekāda privāttiesiska atlīdzība. Dažreiz publisko iestāžu pakalpojumi tiek sniegti publikai nevien bez maksas, bet pat piespiedu kārtā, piem. obligāto riskā pamatskolas izglītība; protams, tas ir iespējams tikai tad, ja likums to tieši paredz. Citu iestāžu pakalpojumi tiek sniegti par brīvu vai par niecīgu atlīdzību kādas publiskas nodevas veidā (piem., zīmognodeva, kancelejas nodeva u. t. 1.); tādas ir publiskas bibliotēkas, publiskie muzeji, administratīvās iestādes, tiesas u. c. Un ja beidzot par dažu publisko iestāžu pakalpojumiem tiek ņemta atlīdzība (piem., dzelzceļi, pasts, neobligātoriskās publiskās skolas), tad šī atlīdzība ir ļoti mērena un visiem vienāda saskaņā ar likumīgi noteiktiem tarifiem, ko nevar iespaidot nekāda privāta vienošanās.

3)      Katrai publiskai iestādei pieder viņas darbības netraucētas gaitas nodrošināšanai un kārtības uzturēšanai (iestādes telpās un darba vietās, tā teikt: uz iestādes territorijas) nepieciešamā pxiibliskд vara, tā sauktā iestādespolicijas var a77 ). Šī vara pieder vispirmā kārtā iestādes priekšniekam un viņai ir padoti nevien iestādes darbinieki, bet arī publika. Iestādes priekšniekam klāt neesot, šo varu var lietot arī attiecīga cita amatpersona pie savu pienākumu izpildīšanas. Vajadzības gadījumā iestādes priekšniekam ir tiesība aicināt kārtības policijas attiecīgos orgānus traucētās kārtības atjaunošanai uz iestādes territorijas.

”) šī vara pieder publiskai iestādei arī, ja viņa nav likuma sevišķi paredzēta. Sal. Fr. Fleiner, o. c, lpp. 307: Man bezeichnet den Inbegriff dieser Kompetenzen als Anstalts polizei. Sie kommt den Organen jeder цffentlichrechtlicher Anstalt von selbst zu; das Gesetz braucht sie ihnen nicht besonders zu ьbertragen.

III. Administratīva organizacija un administrātīvā darbība.

..

12.Administratīvas organizācijas pamatprincipi .

Administratīvais darbs modernajās kultūras valstīs ir ļoti plašs un daudzpusīgs. Lai šo darbu sekmīgi veiktu, ir nepieciešams plašs, labi noorganizēts, šīs darbības uzdevumiem piemērots administrātīvais aparāts, sastāvošs no publiskām iestādēm un viņās nodarbinātām amatun dienestpersonām. No vēsturēs redzams, ka labi izveidots administrātīvais aparāts bijis atrodams jau dažās senajās valstīs ar attīstītu kultūru un plašu valsts darbību, piem., senajā Ēģiptē un ķeizariskajā Romā; bet Eiropas vēstures vidus laiku pirmajos gadu simteņos, klasiskajai kultūrai sabrūkot, arī valsts darbība tika dezorganizēta un nonāca primitīvs, stāvoklī. Feodālisma laikmetā valsts darbība ir šaura un vienkārša, un tiek veikta gandrīz tikai no feodālā kunga galma kalpotājiem. Valsts administrātīvā aparātā jaunu attīstību vērojam 17. un 18. g. g. s. s., kad Eiropā redzam jau dažas lielas centrālizētas valstis ar spēcīgu valsts varu, kas stāda sev jaunus un plašākus uzdevumus, mēģina kārtot valsts saimniecību un pacelt labklājību^ Līdz ar to paplašinās valsts administrātīvā darbība un kļūst nepieciešamai arī administrātīvā aparāta paplašināšana; tikai šī darbība un viņai atbilstošais aparāts parasti vēl nav izveidoti pēc noteikta plāna un labi saskaņoti; valsts varas funkcijas vēl nav pietiekoši diferencētas, un vairāku pēc būtības dažādu uzdevumu uzticēšana vieniem un tiem pašiem orgāniem ir parasta parādība. Administratīvās darbības un administrātīvā aparāta izveidošanā savā laikā pirmo vietu ieņēma Francija, kur jau 17. g< s. pirmajā pusē Ludviķa XJII ministra kardināla Rišeljē administratīvajā reformā redzams pārdomāts plāns, kufa rezultātā rodas centralizēta, saskaņota un noteiktai vadībai padota administrātīvā darbība ar viņai atbilstošu administratīvo aparātu. Bet sevišķi 19. gadu simteni var apzīmēt kā valsts organizācijas, sevišķi arī adminis-

trātīvās organizācijas, celtniecības laikmetu. Ja 17. un 18. g. g. s. s. administratīvās organizācijas veidošanu redzam tikai lielākajās Eiropas valstīs, tad 19. g. simtenī šis pats uzdevums kļūst svarīgs un neatliekams visām valstīm, arī mazās valstis neizslēdzot, ja kultūras attīstība tagad stāda visām valstīm vienādas prasības attiecībā uz tautas izglītību, publiskajiem satiksmes ceļiem, tautas veselību, sanitārajiem apstākļiem, sociālo palīdzību u. t. 1. Konstitucionālā iekārta, kas 19. g. s. izplatās pa visu Eiropu, savukārt ietekmē administratīvās iekārtas veidošanu uz tiesiskiem pamatiem, un tā gandrīz visās Eiropas valstīs 19. gadu simtenī redzam administratīvo (ieskaitot vietējo pašvaldību) reformu izvešanu, pie kam šinīs reformās, neskatoties uz viņu konkrētā satura lielo dažādību, varam saskatīt kopējus organizatoriskus pamatprincipus un pat kopējus tiesiskus institūtus. Var teikt, ka šis plašais administratīvās organizācijas veidošanas process ir skāris arī Angliju, kur līdz 19. g. simteņa otrajai pusei gan vēl pastāvēja tradicionālā administratīvā iekārta (ar miertiesnešiem kā vietējās — arī pašvaldību — administrācijas orgāniem), bet šī iekārta izrādījās jauno laiku administratīvās darbības uzdevumiem nepiemērota, un tāpēc 19. g. s. otrā pusē tika izvestas plašas administratīvas reformas. Un šis process nepagāja garām pat savā kulturālā un valstiskā attīstībā citām Eiropas valstīm iepakaļ palikušajā cariskajā Krievijā, kur konstitūcionālā iekārta gan tika ievesta tikai 1906. gadā, bet jau 19. g. s. otrā pusē tika izvestas dažas administratīvas reformas, piem., guberņu un apriņķu zemstu pašvaldība 1864. gadā un pilsētu pašvaldība 1870. gadā.

Administratīvās darbības attīstība un tāpat arī administratīvā aparāta tālāk veidošana nav apstājusies arī 20. gadu simtenī. Te redzam divas interesantas faktu virknes: a) pēc pasaules kaya nodibinātajās jaunajās valstīs tiek veikts intensīvs organizatorisks darbs: administratīvā iekārta nedaudz gados tiek izveidota pēc lielāko kultūras valstu paraugiem, un b) jaunās autoritārās iekārta« valstīs tiek uzstādīti daži jauni pamatprincipi, piem., valsts ražīgo spēku un līdzekļu lielāka koncentrācija un plānveidīga izlietošana saimnieciskai un kulturālai celtniecībai, kas rada dažus jaunus uzdevumus, piem., dažu svarīgāko saimniecības nozaru pārorganizēšanu un pieskaņošanu valsts vajadzībām, kas kopā ņemot izsauc administratīvās darbības lielāku koncentrāciju, saskaņošanu un padotību stingrākai vadībai, kā arī attiecīgu administratīvā aparāta izveidošanu un

papildināšanu ar dažam jaunām iestādēm (piem., Lauksaimniecības, Tirdzniecības un rūpniecības, Amatniecības un Darb.t kameras).

Administratīvās organizācijas izveidošanā visās modernajās valstīs ievēroti daži pamatprincipi, ku^u nepieciešamība izriet no lietas būtības. Tādi ir:

1)        Administratīvā darba sadalīšana pēc reālā un territoriālā principa» Feodālisma laikmetā, kad administratīvais darbs bija šaurs un vienkāršs, mazajās valstīs administratīvais darbs tika veikts gandrīz bez kādas sadalīšanas, no viena centra (kā lielā muižā), un arī lielākajās valstīs varēja apmierināties ar darba sadalīšanu pēc territoriālā principa, t. i. valsts pārvaldīšanas darbs tika veikts no provinču administratoriem, pastāvīgiem vai dažreiz pat tikai laiku pa laikam nosūtītiem, kas veica visus valdības uzdevumus šinī provincē. Jaunajos laikos, kad administratīvais darbs ir kļuvis daudz plašāks un dažādāks pēc satura, ar šī darba sadalīšanu pēc territoriālā principa vien vairs nav iespējams apmierināties. Tagad lielāku nozīmi iegūst — un kļūst par pilnīgu nepieciešamību — darba sadalīšana vispirms pēc darāmā darba satura, apvienojot vienā darba nozarē pēc satura vienādus veicamos uzdevumus un vienādas kārtojamās un pārzināmās lietas. Šādu darba sadalīšanu apzīmē kā sadalīšanu pēc reālā princ ipa un šis princips ir viens no svarīgākajiem moderno valstu administratīvajā organizācijā. Uz šī principa pamata valsts administratīvais darbs tiek sadalīts pa lielām nozarēm vai resoriem, ko tagad parasti apzīmē par ministrijām, tāpēc ka resoru vada ministris. Svarīgākie resori, kas parasti visās valstīs ir atrodami, ir: iekšlietu, ārlietu, kaj-a, finanču, tautas izglītības, justicijas, satiksmes, zemkopības. Jaunākajā laikā atrodama arī tautas labklājības ministrija, parasti arī tirdzniecības un rūpniecības ministrija un darba ministrija. Protams, ir iespējams administratīvo darbu arī vēl sīkāki sadalīt, un dažās lielajās valstīs, kur darāmā darba ir vairāk nekā mazajās, atrodam arī vairāk resoru jeb ministriju, nekā mazajās valstīs; tā piem., dažās lielajās valstīs valsts aizsardzības darbs sadalīts pa trim resoriem: kapa, flotes un aviācijas; dažās valstīs atsevišķa pasta ministrija u. t. 1. Katrs resors ar savām iestādēm vada un pārzina attiecīgās lietas visā valstī. Ja kādā gluži mazā valstī šīs lietas varētu kārtot no viena centra, tad pietiktu ar lietu un attiecīgā darba sadalījumu pēc-reālā principa vien un

territoriālais princips atkristu. Bet valstis, kur tas bistu iespējams, (piem., Šveices mazajos kantonos), jāieskata par izņēmumu. Patiesībā arī nelielajās valstīs kā Latvijā, Lietuvā, Igaunijā, Dānijā, Beļģijā, Holandē u. 1.1. resora lietu kārtošana tikai cen trālajās iestādēs ir vai nu gluži neiespējama, vai arī saistīta ar lielām grūtībām un neērtībām. Tāpēc resora iestāžu sistēmā atrodam . ne tikai centrālas iestādes, bet arī vietējas iestādes un amatpersonas, kas veic resora uzdevumus noteiktā vietējā rajonā, un tādējādi reālais princips administratīvā darba sadalīšanā tiek papildināts ar territoriālo principu. Bez tam valsts administratīvo darbību papildina vietējo pašvaldību administratīvā darbība, kas vispirmā kārtā balstās uz territoriālā principa, jo pašvaldības nolūkos visa valsts territorija ir sadalīta administratīvos rajonos, un katra pašvaldība (pagasts vai pilsēta, lielākajās valstīs arī apriņķi un provinces kā pašvaldību vienības) veic savus uzdevumus noteiktā territoriālā rajonā, — kā mēdz teikt: savās administratīvajās robežās. Tādējādi pašvaldību administratīvie uzdevumi tiek veikti pēc territoriālā principa, jo katrs pagasts, liels vai mazs, un katra pilsēta liela vai maza, veic visumā tos pašus, likumā noteiktos, administratīvos pienākumus. Mazākajās pašvaldību vienībās (mazajos pagastos un mazajās pilsētās), kur darāmā darba nav daudz, darba sadalījumu pēc reālā principa neredzam, vai arī šis sadalījums ir ļoti vienkāršs; turpretim lielākajās pašvaldību vienībās, kur darāmā darba ir daudz (sevišķi lielākajās pilsētās; lielajās valstīs arī provinču pašvaldībās), kļūst nepieciešams un parasti ir atrodams darāma darba sadalījums pēc reālā principa prasībām. Tāpēc varam teikt, ka valsts administratīvā darba sadalīšanā noteicošais ir reālais princips, kas tiek papildināts ar territoriālo principu; turpretim vietējo pašvaldību darba sadalīšanā noteicošais ir territoriā1ais princips, bet tas savukārt tiek papildināts ar darba dalīšanu arī pēc reālā principa prasībām.

2.           D a rb a d al ī š a n a p ub li s kaj ā s i e st ā d e s. Resora darbs ir sadalīts pa resora iestādēm, centrālām un vietējām. Arī atsevišķas amatpersonas var veikt noteiktus uzdevumus, sevišķi vietējā administrācijā, kā piem., rajonu inspektori un instruktori, rajonu agronomi, ārsti, inženieri u. t. 1. Tie ir tā sauktie vienpersonīgie orgāni. Dažreiz kā vienpersonīgus orgānus apzīmē arī tās amatpersonas, kam vienpersonīgi pieder lēmēja vara viņu kompetences robežās, kā piem.. ministri, apriņķu priekšnieki u. t. 1. Bet, stingri ņemot, pie administrā-

tīvā darba sādālīšānās pēc reāla principa vienpersonigi orgāni tīrā veidā nemaz nav atrodami, jo visi viņi sadarbojas kopā ar citiem, visi viņi ierindoti kādā orgānu vai iestāžu sistēmā. Publiskās iestādes savā parastajā organizācijā ir d a u d z p e .rs o n ī g i publiskās varas orgāni, jo viņās kopīgā darbā un kopīgā publiskā dienesta stāvoklī organizētā veidā apvienotas vairākas personas. Tāpēc arī iestāžu darbs ir jāsadala darbinieku starpā. Un šī darba dalīšana iestādēs ir izveidota tā sauktajā birokrātiskajā s i s t ē m ā.

Birokrātiskās sistēmas nosaukums nāk no biroja vai kancelejas, un birokrātija burtiski nozīmētu: kancelejas valdība; birokrātiskā sistēma tā tad nozīmē administrātīva darbā veikšanai piemērotu iestāžu organizāciju. Birokrātiskās orgamcācijas pamatprincipi ir: dārbādālīšāna! unspeciāliz ā c i j a; tā tad birokrātiskā sistēma konkrētā veidā nozīmē iestādes darba lietderīgu sadalīšanu starp darbiniekiem, kas nav diletanti, bet ir profesionāli darbinieki, teorētiski un praktiski sagatavoti sava darba speciālisti. Šāda birokrātiskās sistēmas pareiza izpratne mums rāda, ka šī sistēma ir pilnīgi nepieciešama tagadējā plašā un daudzpusīgā administrātrvajā darbā. Bez darba dalīšanas un profesionāliem speciālistiem valsts darbā varēja iztikt feodālisma laikmetā, kad šis darbs bija šaurs un. vienkāršs. Tagad tas vairs nav iespējams; jo ka katrā kaut cik plašākā un sarežģītākā darbā nepieciešama darba dalīšana un speciālizēšanās, un tikai pie pareizas dalīšanas un ar labi sagatavotiem speciālistiem var sasniegt labākos darba rezultātus, — tāpat tas ir arī plašajā, daudzpusīgajā un komplicētajā valsts darbā. Visumā ias pats attiecas arī uz pašvaldību iestādēm, ar to starpību, ka pašvaldību iestāžu darbs nav tik plašs un sarežģīts, kā valsts iestāžu darbs, un daļa no pašvaldību darbiniekiem, kas uz laiku ievēlēti vai iecelti attiecīgā amatā no vietējiem iedzīvotājiem, nav profesionāli iestāžu darbinieki. Bet līdzās šiem neprofesionālajiem darbiniekiem arvienu ir atrodami arī profesionāli darbinieki (un lielākajās pašvaldībās to ir vairākums), kas savu darbu veic uz birokrātiskās sistēmas principu pamatiem, tāpat kā valsts iestādēs.

Darba pareiza sadalīšana publiskajās iestādēs, lai gan ļoti svarīga darāmā darba interesēs, attiecas uz šīs lietas teehnisko pusi un tāpēc juristus mazāk interesē. Atzīmēsim tikai, ka parastās trīs stadijas publisko iestāžu darbā ir: lietu sagatavošana, izlemšana, un izpildīšana. Lietu izlem

šana tagad parasti ir uzticēta atbildīgam amatpersonām ar vien personīgu lemšanas varu; bet izlemšana notiek pēc lietu rūpīgas sagatavošanas, kas uzticēta citiem darbiniekiem. Lietu sagatavošana var būt sadalīta vairākās stādi jās: faktiskā materiāla savākšana un noskaidrošana, juridiskā materiāla savākšana un saskaņošana, attiecīga priekšlikuma vai projekta izstrādāšana, projekta apspriešana no kāda padomdevēja organa u. t. 1. Kad lieta izlemta — viņa tiek nodota izpildīšanai, vai tiem pašiem darbiniekiem, kas piedalījušies lietas sagatavošanā, vai arī citiem. Lietu sagatavošana un izpildīšana šo vārdu īstā nozīmē tiek pavadīta un papildināta no tecbniskā kancelejas darba, kāds ir: sarakstīšanās, ienākošo un izejošo rakstu reģistrācija, pārrakstīšana, izpildīto lietu sakārtošana un uzglabāšana archīvā

u. t. 1. — Lietu sagatavošanai un izpildīšanai kā no teclīniskās puses, tā pēc būtības, ir daudz kas kopīgs, tāpēc dažreiz abas šīs. darba stadijas kopā apzīmē kā izpildu darbību: turpretim lietu izlemšana ne tikai darba techniskā iedalījumā ieņem atsevišķu vietu, bet atšķiras no cita administratīvā darba arī pēcbūtības, jo lemšanā parādās tieši administrātīva vara, jeb valdības vara (Regierungsgewalt), kas plašākos vai šaurākos apmēros piešķirta attiecīgām amatpersonām ar viņu likumīgo kompetenci. Uz šādu uztveri jeb izpratni dibinās vācu administratīvo tiesību zinātnē parastais administratīvās darbības (Verwaltungstātigkeit) divdalījums — valdīšanā un izpildīšanā (Regierung und Vollzieliung). Jāpiezīmē, ka šo lemšanas varu jeb valdības varu, kuras raksturīgā pazīme ir tiesība izlemt iestādei vai resoram padotās lietas, nedrīkstam sajaukt ar rīcības varu, kas pieder arī sagatavošanas un izpildu darbu vadītājiem, ar vienu vārdu: katrai priekšniecībai, kupai ir padots lielāks vai mazāks skaits citu darbinieku. Amatpersonām, kam pieder lemšanas vara, parasti pieder arī rīcības vara plašos apmēros; turpretim amatpersonām, kam pieder rīcības var i administrātīvajā darbā (un dažreiz stipri plaša, kā piem., nodaļu vadītājiem, kanceleju direktoriem u. t. 1) nereti nepieder nekāda lemšanas vara attiecībā uz iestādē kārtojamām lietām.7 *)

78 ) Birokrātiskā sistēma un birokrātisms. Attiecībā uz birokrutisko sistēmu sabiedrībā arvienu vēl sastopams nepareizs ieskats, kas izskaidrojas ar to, ka zem birokrātismā mēdz saprast dažādus publiska jāiestādēs sastopamus trūkumus. Sndā uztverē b i r o k r a t i s in s nozīmē pavisam ko citu, nekā birokrātiskā sistēma, un daudziem no tiem irūkumiem, ko apzīmē kā birokrātismu, nav tiešs sakars, nereti pat nekāds

Kollēģiālie org a n i. Šos orgānus no viena viedokļa nostāda pretim vienpersonīgiem orgāniem, kā daudzpersonīgus; no cita viedokļa tos nostāda pretim birokrātiskajām iestādēm, jo kollēģiālajos orgānos vairāki darbinieki kopīgi dara vienu un to pašu darbu un visi kollēģijas locekļi atrodas vienā stāvoklī. Kollēģiālitātes princips ir sadarbības princips uz vienlīdzības pamatiem, un šī principa reālizēšana nozīmē uzdevumu veikšanu uz vienlīdzības pamatiem, kā tiesību, tā darba ziņā. Turpretim birokrātiskā sistēma, kā redzējām, dibinās uz darbinieku sadalīšanu rīkotājos jeb vadītājos, un izpildītājos. Ja kollēģiālitātes princips ievērots savā tīrā veidā, visiem kollēģijas locekļiem ir vienādas tiesības (un pienākumi), arī priekšsēdētājam nav citu priekšrocību, kā tikai tiesība vadīt kollēģijas sēdes. Praksē gan kollēģiālitātes princips bieži tiek vājināts,

sakars, ar birokrātisko sistēmu. Protams, arī birokrātiskajai sistēmai var būt — un nereti arī ir — «avi trūkumi, kas saistīti ar viņas organizžtoriskajiem pamatprincipiem. Piem., pareiza un lietderīga darba sadalīšana iestādē nav viegla lieta, un mazās iestādēs viņa ir vēl grūtāka, nekā lielās. Katrā ziņā, darba dališana nevar tikt izvesta vienādi lielās iestādēs (kādu ir vairāk lielajās valstīs) un mazās; jo darāmais darbs šinīs iestādēs gan parasti ir tas pats pēc savas būtības, t. i. vienādi daudzpusīgs un komplicēts, bet mazajās iestādēs šī darba pēc apmēriem ir daudz mazāk, nekā lielajās. Tāpēc, ja mazajās darbu sadalītu pēc lielo iestāžu parauga, viegli varētu gadīties, ka attiecīgie darbinieki nav pietiekoši nodarbināti. Varbūt, ka šis trūkums bija

* manāms mūsu iestādēs valsts pirmajos gados, kad nereti bija dzirdams konstatējums, ka dažās mūsu iestādēs darbinieku par daudz un darba sekmes, samērīgi ar darbinieku daudzumu, zemas un neapmierinošas. — Otrs trūkums, kas .saistīts ar birokrātisko sistēmu, ka pie pārāk sīkas darba sadalīšanas, ilgāku laiku strādājot vienu un to pašu darbu, darbinieks gan ļoti veikli strādā šo speciālo darbu, bet neattīsta savas darba spējas citā virzienā un kļūst mazāk spējīgs citam darbam. Tāpēc, šķiet, iestāžu darbs nav dalāms pārāk sīki, un darbiniekiem jādod iespēja iepazīties ar vairākām darba nozarēm iestādes darbā. Katrā ziņā jāņem vērā, ka publisko iestāžu darbs (arī vienkāršais kancelejas darbs) ir un paliek garīgs darbs, un tāpēc nevar tikt vienkārši mēchaniski sadalīts līdzīgi kādam fabrikas darbam, un nevar būt nopietnas runas par kādas Tailora sistēmas pielietošanu publisko iestāžu darbā. Labākais līdzeklis publisko iestāžu darba trūkumu novēršanai ir pašu darbinieku pietiekoša izglītība, apzinība un centība, kas savukārt ir stiprā atkarībā no visas tautas kulturālā līmeņa un apzinības. Un tā kā latviešu tautas kultūras līmenis ir relātīvi stipri augsts, tad, šķiet, Latvijas valsts (un pašvaldību) iestādēm nevarētu būt grūtību piemērotu, ap. zinīgu un centīgu darbinieku komplektēšanā un novēroto trūkumu novēršanā. Liekas, ka mūsu publiskajās iestādēs, sevišķi pēc 1934. g. 15. maija, lielākā daļa no tiem trūkumiem, kas bija vērojami iestāžu darbības pirmajos gados, ir jau novērsti.

piešķirot priekšsēdētājam lielākas tiesības kā pārējiem kollēģijas locekļiem. Visparastākais gadījums ir tas, ka priekšsēdētājam pieder izšķirošās balss tiesība; bet diezgan bieži sastopami arī noteikumi, ka kollēģijas atzinums vai lēmums vispār var tikt pieņemts tikai tad, ja tam piekrīt arī priekšsēdētājs, vai arī priekšsēdētājam ir tiesība ar savu varu apturēt kollēģijas lēmumus, ka tas bija pieņemts jau mūsu bijušo Apriņķa valžu organizācijā. Šinī pēdējā gadījumā kollēģiālitātes princips jau jūtami vājināts, jo priekšsēdētājs kā vienpersonīgs orgāns nostādīts pretim kollēģijai; bet kā tālāk redzēsim, tas saskan ar administratīvā darba lietderības prasībām.

Pie kollēģiālitātes principa tīrā veidā tā tad visa kollēģija kopīgi apspriež attiecīgos jautājumus un pēc tam ar visu locekļu vienādām tiesībām izlemj. Te redzama kollēģiāliem orgāniem atzītā labā īpašība, t. i.: lietas vispirms tiek iespējami pilnīgi noskaidrotas un tikai tad izlemtas. Galvenā kārtā šīs pozitīvās īpašības dēļ kollēģijas kā lemjoši orgāni bija stipri izplatītas

17.       un 18. gadu simteņos. Tomēr administratīvajam darbam kļūstot arvien plašākam un iegūstot arvienu lielāku nozīmi valsts dzīvē, tā tad piegriežot arī lielāku vērību administratīvā aparāta lietderīgai izveidošanai, tika konstatēti arī daži ievērojami trūkumi administratīvo kollēģiju darbā, kamdēļ kollēģijas kā lemjoši orgāni administratīvajā darbā ar 19. g. s. sākumu atmestas. Kollēģiju darbība gandrīz vienmēr bija gausa, jo lēmums tika pieņemts tikai pēc lietas apspriešanas kollēģijā, dažreiz pat pēc vairākkārtīgas apspriešanas. Bez tam kollēģiju rīcība diezgan bieži bija arī ne stingri noteikta; tas bija tais gadījumos, kad domas kollēģijā dalījās un lēmums tika pieņemts ar nelielu vairākumu. Bet valsts administratīvo uzdevumu veikšana bieži prasa ātru un noteiktu rīcību, tāpēc kollēģijas kā lemjoši orgāni administrēti vajā darbā izrādījās par nepiemērotām. Bez tam tika aizrādīts vēl uz vienu trūkumu kollēģiju darbā: administratīvais darbs prasa nevien ātru un noteiktu rīcību, bet arī (un varbūt taisni kā ātras un noteiktas rīcības korrelātu) pilnu atbildības apziuu un atbildības uzņemšanos; turpretim pie orgānu kollēģiālaš uzbūves a tbildības apziņa tiek vājināta:, kollēģijas atbildība gan tiek atzīta, bet ir grūtāki reālizējama, nekā atsevišķas personas atbildība, un tādējādi atsevišķs kollēģijas loceklis var zināmā mērā slēpties aiz kollēģijas.

' Minētos kollēģijas trūkumus vera ņemot, ar 19. g. s. sākumu kollēģijas kā lēmēji orgāni valsts administratīvajā darbā tika gandrīz visur atmestas,78 ) bet paturētas kā padomdevēji orgāni, šis padomdevējas kollēģijas pazīstamas divos veidos: a) kā pastāvīgi orgāni ar noteiktu locekļu sastāvu, starp kufiem nereti atrodami ne tikai profesionāli publisko iestāžu darbinieki, bet arī sabiedrības pārstāvji (komitejas, padomes u. t. 1.); b) mazāk organizētā veidā kā lēmēja organa (resora vadītāja vai iestādes priekšnieka) ad hoc sasaucamas viņam padoto atbildīgo darbinieku apspriedes, kurās arī vajadzības gadījumā var tikr pieaicināti lietpratēji no sabiedrības. Par a) punktā minēto orgānu kompetenci likumā parasti mēdz būt noteikts, ka dažas lietas (kufu katēgorijas likumā tieši minētas) pirms viņu izlemšanas jānodod attiecīga padomdevēja organa atsauksmei, un citas lietas lēmējs orgāns var nodot padomdevēja organa atsauksmei pēc sava ieskata. Protams, ka ne vienā, ne otrā gadījumā padomdevēja organa atsauksme jeb atzinums nav saistošs lēmējam organam, ku^š viens pats ir par lēmumu atbildīgs. Kas attiecas uz b) punktā minētājiem orgāniem, tad tiem parasti kādas lietas tiek nodotas atsauksmei tikai pēc lēmēja organa paša ieskata. Tāda vienpersonīgu lēmēju orgānu un padomdevēju kollēģiālu orgānu apvienošana kopējā darbā, kā redzams, dod iespēju apvienot un izlietot kā vienpersonīgo tā kollēģiālo orgānu priekšrocības: vienpersonīgie lēmēji orgāni vajadzības gadījumā var rīkoties ātri un noteikti, turpretim pie! komplicētu lietu izlemšanas, ja darba gaita neprasa steidzamību, ir iespējams izlietot kollēģiālo orgānu atzinumus un padomus uz lietu vispusīgas noskaidrošanas pamata.

Ka ‘ lēmēji orgāni kollēģiālie orgāni dažās valstīs ir atrodami pašvaldību administrātīvajā darbā (kā pagastu, pilsētu, apriņķu vai provinču valdes). Modernajās autoritārajās valstīs, kur vērība tiek piegriezta atbildības pilnai stingrai un noteiktai rīcībai valsts administrātīvajā darbā, un šie principi tiek uzstādīti arī pašvaldību administratīvajam darbam, arī pašvaldību organizācijā atrodamās kollēģijas tiek pārveidotas tādējādi, ka ievērojami tiek paplašinātas šo kollēģiju priekšsēdētāju (kā pie mums pilsētu galvu un pagastu vecāko) tiesības, kas dod viņiem

•) Kollēģiālitātes princips paliek valdošais tiesu organizācijā, jo tiesu ? darbībā ir no svara nevis ātra rīcība, bet gan lietu iespējami pilnīga un vis: pusīga noskaidrošana. ' • •: *

iespēju uzstāties arī ka vienpersonīgiem orgāniem un ienest vajadzīgos korrektīvus kollēģiju darbā.

Noteikumi par kvorumu un vajadzīgo balsu vairākumu pie kollēģijas lēmuma vai atzinuma pieņemšanas ir atrodami attiecīgos likumos un instrukcijās (resp. kārtības ruļļos). Parasti kollēģijas klātesošo locekļu vairākuma domas tiek pieņemtas par visas kollēģijas domām, un par kollēģijas lēmumu vai atzinumu ir atbildīgi visi kollēģijas locekļi, kas piedalījušies apspriešanā un balsošanā. No līdzatbildības par kollēģijas atzinumu vai lēmumu ir atsvabināts tikai tas kollēģijas loceklis, kas pievieno sēdes protokolam (vai pieprasa ierakstīt protokolā) savas atsevišķās domas, t. i. noteiktu paziņojumu, ka nepiekrīt kollēģijas pieņemtajam lēmumam vai atzinumam, bet paliek pie atsevišķām domām, kas formulētas protokolam pievienotajā iesniegumā vai uz attiecīgā kollēģijas locekļa pieprasījuma ierakstītas sēdes protokolā. *

3.           Hierarchijas princips administrātīvajā organizācijā. Plašais un daudzpusīgais valsts administratīvais darbs prasa ne tikai darba dalīšanu, bet arī saskaņotu rīcību un vadību pēc noteikta plāna. Tāpēc publisko iestāžu darbinieki ir nevien saistīti kopējā darbā, bet arī nostādīti noteiktās dienesta attiecībās: tāpat savukārt arī pašas iestā des ir nostādītas zināmās savstarpīgās attieicībās. Publika šinīs attiecībās redz (un ar zināmu pamatu) zemāk un augstāk nostādīšanu: zemākas vai augstākais amatpersonas, zemākas un augstākas iestādes. Likumos parasti lietotie apzīmējumi ir: padotie darbinieki un priekšniecība, uzraugāmās iestādes un uzraudzības iestādes. Šais attiecībās izpausto principu parasti apzīmē kā hierarchijas principu, ko latviski varētu apzīmēt kā priekšniecības principu; bet tikpat labi šo principu var apzīmēt arī kā subord i nācijas jeb padotības principu. Hierarchijas (vai, no otras puses skatoties, subordinācijas) princips izpaužas adininistrātīvo darbinieku un amatpersonu un pašu administrātīvo iestāžu nostādīšanā pakāpeniski veidotā organiska sistēma, kas atgādina it kā piramidveidīgu celtni; apakšā padotie darbinieki un padotās iestādes, nākošajā pakāpē priekšniecība (amatpersonas un iestādes), kas savukārt padota atkal augstākai priekšniecībai, līdz beidzot administrātīvo iestāžu celtne noslēdzās ar vienu augstāko vadošo orgānu, k'as ir vienpersonīgs orgāns absolūtā un konstitucionālā monarchijāun modernajā autoritārā valstī, vai kollēģiāls orgāns (ministru kabi*

nets) parlamentārā republika. Duālistiskā republika, kā Amerikas Savienotās Valstis, šis augstākais orgāns ir vienpersonīgs: republikas prezidents; parlamentārā monarehijā, k'ā piem., Anglijā, formāli augstākais orgāns administratīvajā hierarchijā ir karalis, bet patiesībā tāds ir ministru kabinets. Administratīvā hierarchija tā tad sasaista visas administratīvās iestādes un viņu darbiniekus zināmās priekšniecības (vai padotības) attiecībās. Priekšniecībai kā tādai parasti pieder divas galvenās tie>sības: 1) uzrraudzibas jeb kontroles ti esība, kas ietver sevī tiesību pieprasīt no padotajiem darbiniekiem vai iestādēm paskaidrojumus par darbību, kā arī tieši izdarīt pārbaudes un revīzijas padoto iestāžu un amatpersonu darbā;

2)       vadības ti esība, kas izpaužas norādījumu, priekšrakstu un pavēļu došamā padotām iestādēm un darbiniekiem. No abām šīm tiesībām kopā ņemot, kā viņu krasākais izpaudums, izriet arī (gan samērā reti lietojama) priekšniecības tiesība vajadzības gadījumā tieši iejaukties padoto iestāžu vai amatpersonu darbā, piem., atceļot vai grozot viņu izdotus administratīvus aktus. Pie tam savas likumīgās tiesības administratīvā priekšniecība var izlietot kā uz ieinteresēto personu lūguma vai sūdzības pamata, tā arī viz . savu paša iniciatīvu.

Priekšniecības uzraudzības jeb kontroles tiesības attiecas kā uz padoto iestāžu un amatpersonu darbības 1 i k u m ī b u, tā arī uz lietderību no valsts interešu viedokļa. Tādējādi hierarchijas principa reālizēšana nevien dod iespēju saskaņot administratīvo darbu un vadīt pēc noteikta plāna, bet arī nodrošina likumības un valsts interešu ievērošanu. Tāpēc arī saprotams, ka no amatpersonām, kas administratīvajā hierarchijā ieņem vadošos posteņus, tiek prasīta plaša teorētiska izglītība, liels praktisks stāžs, pārbaudīta nodošanās valsts interesēm un šo interešu pareiza izpratne; jo uz šīm personām, kas pie mums raksturīgi tiek apzīmētas kā atbildīgas80 ) amatpersonas, gulstas svarīgs pienākums ne tikai kārtīgi un pareizi rīkot un vadīt darba gaitu publiskajās iestādēs, bet gādāt arī par likumībasun valsts interešu ievērošanu administratīvajā darbā.

Hierarehijas resp. subordināeijas principa pareizas izpratnes dēl atzīmēsim, ka tiesu iestādes nav subordinētas, bet ir ko

M ) Atbildība šinī gadījumā nav domāta kā juridiska atbildība vien, jo juridiski atbildīgas par savu darbību ir visas dienestpersonas; bet, jo sevišķi, kā sabiedriski-morāliska un politiska atbildība par valsts interešu pareizu izpratni un rūpīgu ievērošanu.

ordinētas sava starpa; t. i. arī ta sauktas pirmās jeb zemākās instances tiesas nebūt nav padotas augstākas instances tiesai, bet katra tiesa savā jurisdiktīvajā darbībā ir pilnīgi patstāvīga. Attiecībā uz administratīvo organizāciju bierarchijas princips tiek atzīts un ievērots visās valstīs, bet gan ne visur vienādi; piem, Anglijā (un tā sauktajās angļu sakšu tiesību zemēs) šis princips ir vājāki realizēts, nekā Eiropas kontinenta valstīs. Tomēr arī Anglijā pēdējā laikā vērojama hierarehijas principa pastiprināšana, jo šis princips, ;kā jau redzējām, ir svarīgs un nepieciešams valsts plašā un daudzpusīgā darba saskaņošanā un pareizā vadībā pēc noteikta plāna; citiem vārdiem: viņš dod iespēju nodibināt un uzturēt vienību un plānveidību plašajā un sarežģītajā administratīvajā darbā.

4.          Administratīvās centrāl izācijas un decentralizācijas principi. Administratīvās darbības vienību palīdz nodibināt un uzturēt ari administratīvās centralizācijas princips. Šī principa reālizēšana nozīmē, ka administratīvā darbība visā valstī tiek pārzināta un vadīta no viena centra. Kā jau atzīmējām (aplūkojot administratīvās darbības sadalīšanu pēc reālā un territoriālā principiem), valsts nevar tikt pārvaldīta vai valsts administratīvie uzdevumi nevar tikt veikti ar centrālo iestāžu darbību vien, — nepieciešamas ir administratīvas iestādes un amatpersonas arī uz vietām. Tā tad administratīvais darbs tiek darīts arī uz vietām, un vai tas nenozīmē centralizācijas principam pretējā decentralizācijas principa ievērošanu? Patiesībā tā tas ir: centralizācijas principu tīrā veidā nekur neatrodam, viņam līdzās administratīvajā organizācijā vairāk vai mazāk tiek pielietots arī decentralizācijas princips. Centrālās un vietējās iestādes ir atrodamas visās valstīs, un centralizācijas un decentralizācijas principi izpaužas šo iestāžu savstarpējās attiecībās. Ja vietējie orgāni ir padoti centrālajiem orgāniem tiktāl, ka viņiem nav nekādas patstāvības un lemšanas tiesības, visas lietas (arī vietējās) tiek izlemtas centrā un vietējie orgāni ir tikai centrālo orgānu priekšrakstu un rīkojumu izpildītāji orgāni, — tad tā ir administratīvās centralizācija« sistēma tīrā veidā. Ja turpretim vietējie orgāni var izlemt visas vietējās lietas pilnīgi patstāvīgi un neatkarīgi no centrālajām iestādēm, kuras viņu rīcībā nevar iejaukties, tad tā ir decentralizācijas sistēma tīrā veidā, un darba sadalīšana iestāžu starpā te būtu izvesta pēc territoriālā principa. Bet ne centralizācijas, nedz decentralizācijas sistēmu tādā tīrā veidā

nekur neatrodam, un tādas sistēmas arī nebūtu vēlamas; jo pilnīgas centrālizācijas sistēma nedotu iespēju pietiekoši ievērot vietējās vajadzības, un pie pilnīgas decentrālizācijas sistēmas nebūtu iespējama administratīvās darbības vienība un vadība pēc noteikta plāna, un tāds stāvoklis nebūtu ciešams no valsts interešu viedokļa. Vietējie orgāni nevien, kā jau minējām, visās valstīs ir atrodami un visur padoti centrālo orgānu uzraudzībai un vadībai, bet visur viņiem piešķirta arī zināma patstāvība administrātīvajā darbībā un plašākas vai šaurākas lemšanas tiesības vietējās lietās. Administratīvās sistēmas atzīšana par centrālizētu vai decentralizētu galvenā kārtā tiek nostādīta atkarībā no vietējo administratīvo orgānu patstāvības pakāpes. Ja vietējie orgāni lielāko daļu vai gandrīz visas viņu kompetencē ietilpstošas lietas var izlemt patstāvīgi, kā tas piem. ir Anglijā (sevišķi ņemot vērā vietējās pašvaldības orgānu lielo patstāvību), tad administratīvā vara ir decentralizēta, un šādu sistēmu dibināti apzīmē kā administratīvās decentrālizācijas sistēmu. Ja turpretim daudziem vietējo administratīvo orgānu (ari vietējās pašvaldības orgānu) lēmumiem, sevišķi attiecībā uz svarīgākajām vietējām lietām, vajadzīga centrālo administratīvo orgānu apstiprināšana vai piekrišana, kā tas piem. ir Francijā un Beļģijā, tad administratīvā vara ir stipri centralizēta (vai vāji decentralizēta), un tādu sistēmu dibināti apzīmē kā administratīvās centralizācijas sistēmu. L a tv ij a s administrātīvajā sistēmā, ņemot vērā pašvaldību — sevišķi pilsētu pašvaldību lielo patstāvību — līdz 1930. g. noteicošais bija administratīvās decentrālizācijas princips; bet ar 1930. g. Pilsētu pašvaldības likumu tika pastiprināts administratīvās centrālizācijas princips, kas vēl vairāk tika lietderīgi izveidots pēc 1934. g. 15. maija. Autoritāro valstu administratīvajā iekārtā viscaur varam vērot administratīvās centrālizācijas principa pastiprināšanu; bet nevar teikt, ka parlamentārajās valstīs tiktu visur atzīts administratīvās decentrālizācijas princips: Anglijā viņš ir ievērots un plašos apmēros realizēts, bet parlamentārajās valstīs Francijā un Beļģijā — noteicošais ir administratīvās centrālizācijas princips.

Visumā varētu teikt, ka modernajās kultūras valstīs tiek atzīts par vēlamu uzturēt zināmu līdzsvaru starp abiem minētajiem (administratīvās centrālizācijas undecentralizācijas) principiem, jo centrālizācijas princips dod iespēju uzturēt saskaņotu un vienotu darbību valsts uzdevumu veikšanā, bet decentrālizā-

cijas princips dod iespēju ieverot arī vietējās intereses. Administratīvā decentralizācija ir iespējama kā caur valsts vietējo administratīvo orgānu pareizu nostādīšanu, tā arī caur vietējās pašvaldības pareizu noorganizēšanu. Tā kā vietējā pašvaldība, vairāk vai mazāk izveidota, ir atrodama visās kultūras valstīs un pēc izplatīta ieskata viņai ir vairākas pozitīvi vērtējamas īpatnības, tad aplūkosim īsumā vietējo pašvaldību kā publiskās administratīvās sistēmas sastāvdaļu.

13.Vietējā pašvaldība.

Vietējā pašvaldība apvieno sevī divus jēdzienus: a) pašvaldības jēdzienu, kas nozīmē zināmas sabiedrības daļas publiski-tiesisku organizāciju; un b) vietējības jēdzienu, kas nozīmē publiski-tiesiskās organizācijas piesaistīšanu noteiktām territoriālām robežām81 ). Ja pie tam iegaumējam, ka vietējās pašvaldības pastāv dažu (likumā noteiktu) publiskās administrācijas uzdevumu veikšanai, tad varam uzstādīt šādu vienkāršu vietējās pašvaldības definīciju:

Vietējā pašvaldība ir noteiktās territoriālās robežās pastāvoša vietējās sabiedrības publiski tiesiska organizācija likumā noteiktu publiskās administrācijas uzdevumu veikšanai. Pie šīs definīcijas piezīmēsim vēl sekošo:

a)       Pašvaldību territoriālās robežas, t. i. administratīvie rajoni var būt lielāki un mazāki, un lielākajās valstīs mēdz būt pakāpeniski izveidoti (t. i. mazākie pašvaldību rajoni apvienoti kopā citos, lielākos, pašvaldību rajonos), bet pie! pašvaldību rajoni, kopā ņemot, aptvef visu valsts territoriju. Piem. Anglij ā mazākā lauku pašvaldības vienība ir draudze (civil parish) ar savu administratīvo rajonu; vairākas draudzes ir apvienotas iecirknī jeb apriņķī (district), un vairāki apriņķi — grāfistē (county), kas ir lielākā pašvaldības vienība. Pilsētas ir atsevišķas pašvaldību vienības (un arī viņu organizācija noteikta atsevišķā likumā, tāpat kā pie mums; Francijā pilsētu un lauku komūnu pašvaldība noteikta vienā kopējā likumā); bet dažas no viņām (municipal) borough?) ietilpst kopā ar lauku draudzēm jau apriņķu, pašvaldības organizācijā; citas (urban districts) pie-

fl1 ) Vācu administratīvo tiesību zinātne šos divus vietējās pašvaldības jedziena pamatelementus parasti ietver raksturīgajā apzīmējumā: Territoriale Kцrperschaft.

ildzinātas lauku apriņķiem (rural districts) un kopā ar šiem pēdējiem ietilpinātas grāfistu pašvaldību organizācijā; beidzot, daži desmiti lielāko pilsētu savās pašvaldību tiesībās nav pakļautas grāfistu pašvaldībām, bet nostādītas viņām līdzās kā pilsētu grāfistes (county boroughs). Mazākās valstīs, protams, pašvaldību administratīvo rajonu sadalījums nav tik komplicēts; piem. Latvijā līdz 1934. g. vasarai lauku pašvaldības bija izveidotas divpakāpeniski; pagastu pašvaldības savukārt apvienotas apriņķu pašvaldībās; bet tagad visa Latvijas territorija ir sadalīta tikai starp vienas pakāpes pašvaldību administratīvajiem rajoniem, kuļu ir ap 580, — proti, 60 pilsētas (no 1928. g., kad 16 miesti tika ar likumu pārvērsti par pilsētām) un pāri par 500 pagastu (pagastu skaits laiku pa laikam nedaudz grozās, vai nu dažus mazākos pagastus apvienojot, vai arī dažus lielākos pagastus sadalot divos). Jāpiezīmē, ka mūsu «vecā režīma» laikā, t. i. pirms Latvijas valsts nodibināšanas, kad pagastu pašvaldība uz kārtu iekārtas balstītajā Krievijā bija tikai zemnieku kārtas pašvaldības organizācija, šim kārtu principam bija pakļauta arī zeme, un pie pagasta territorijas piederēja tikai zemnieku zeme, bet ne muižu zeme, tā kā pagastu un pilsētu territorijas kopā ņemot tanī laikā sastādīja tikai daļu no valsts territorijas, bet ne visu valsts territoriju, kā tagad.

b)            Vietējā sabiedrība sastāv no visiem pastāvīgiem vietējiem iedzīvotājiem. Tā tad šinī ziņā modernās valsts pašvaldība atšķiras no kārtu valsts pašvaldības. Agrākajā Krievijā pie pagasta sabiedrības (tā tad arī mūsu pagastos pirms Latvijas valsts nodibināšanas) piederēja tikai zemnieku kārtas ļaudis, kas bija pierakstīti pie pagasta, vai kas bija pagasta robežās atrodošos zemnieku zemju īpašnieki vai rentnieki. Pierakstīšana pie pagasta (vai pilsētas) bija tanī laikā īpatnējs juridiskas piesaistības institūts, kāds Latvijā vairs nepastāv; pēc zemnieku brīvlaišanas pierakstīšana paliesam nozīmēja tikai juridisko piesaistību pie pagasta, un varēja pilnīgi nesakrist ar domicilu: zemnieks varēja visu mūžu nodzīvot vienā pagastā (vai pilsētā) un palikt pierakstīts (un tā tad piederīgs) pie cita pagasta. Toreizējam pierakstīšanas institūtam nav arī gandrīz nekā kopēja ar tagad pastāvošo iedzīvotāju pierakstīšanu policijā, kas ir ti-r kai iedzīvotāju kustības policejiskas kontroles līdzeklis un pastāv pases reģistrēšanā — pilsētās vietējā policijā un uz laukiem pagasta valdē. Šī pases reģistrēšana var noderēt tikai kā pašreizējās dzīves vietas un nodzīvošanas ilguma formāls konstatē

jums. Pec mūsu pašvaldību likumiem pie pilsētas pašvaldības skaitās piederīgs tas, kas nodzīvojis šinī pilsētā vismaz divus mēnešus no vietas, un pie . pagasta pašvaldības tas, kas nodzīvojis vismaz četrus mēnešus no vietas šinī pagastā.

c) Norādījums definīcijā, ka pašvaldība ir «publiski tiesiska organizācija likumā noteiktu publiskās administrācijas uzdevumu pildīšanai» nozīmē vietējās pašvaldības obligātorisko raksturu. Šis obligātoriskais raksturs izpaužas trijos virzienos: a) Likumā noteiktie pašvaldību pienākumi, vai vismaz daļa no tiem, ir obligāti pienākumi, kas jāveie pašvaldībām visā valstī, un jāveic apmierinoši, b) Piederība pie vietējām pašvaldībām nav fakultatīva, t. i. nav atstāta iedzīvotāju pašu izvēlei piederēt vai nepiederēt pie pašvaldības, bet vietējiem iedzīvotājiem ir jāpieder pie vietējās pašvaldības pēc savas pastāvīgās dzīves vietas. Modernajās valstīs katrs pilsonis pieder ne tikai pie valsts, bet arī pie kādas vietējās pašvaldības, c) Tā kā pašvaldības veic daļu no publiskās administrācijas uzdevumiem, kas citādi būtu jāveic valstij pašai, un veic tos obligāti un a.' sabiedriskajiem līdzekļiem, tad valsts ar likumu piešķir vietējām pašvaldībām arī publiskās varas nepieciešamu daļu, kas vajadzības gadījumā var parādīties kā spaidu vara, līdzīgi valsts varai. Starpība ir tikai tā, ka valsts vara ir pirmatnēja, patstāvīga un (vismaz idejā) visu aptveroša — augstākā jeb suverēna vara; turpretim pašvaldību publiskā vara! ir derivatīva un ierobežota, t. i. piešķirta no valsts ar likumu, ku^ā noteiktas šīs varas robežas. '

No pievestās pašvaldību definīcijas īsas aplūkošanas tā tad redzam, ka vietējām pašvaldībām — līdzīgi valstij — ir sava territorija (administrātīvajās robežās ietvertais rajons), savi pilsoņi (pie pašvaldības piederošie pastāvīgie vietējie iedzīvotāji), un sava juridiska organizācija, sastāvoša no iestādēm un amatpersonām ar publisku varu. Bez tam, vietējām pašvaldībām parasti ir ar likumu piešķirtas juridiskas personas tiesības82 ). Tāpēc administrātīvo tiesību zinātne nostāda vietējās pašvaldības kā publiski tiesiskas juridiskas personas un publisko tiesību subjektus vienā katēgorijā ar valsti pašu (lai gan viņas kā fak

M ) Izņēmuma veida ir atrodamas arī pašvaldības organizācijas bez juridiskas personas tiesībām. Tā piem., Francijā departamentu un komūnu (pilsētu un ciemu) pašvaldībām ir juridiskas personās tiesības, bet iecirkņu jeb apriņķu (arrondifsements) pāšvaldībām tādu tieābu nav.

tiski, ta juridiski ir iekļautas valstī un pakļautas valstij). Un tāpēc arī vietējo pašvaldību iestādes un amatpersonas ir publiskas iestādes un publiskas amatpersonas, kuļ u tiesiskajā stāvoklī un juridiskajā darbībā ir daudz kas līdzīgs valsts administratīvo iestāžu un amatpersonu tiesiskajam stāvoklim un juridiskajai darbībai.

Tomēr — vietējās pašvaldības iestādes un amatpersonas, vai

—      ar vienu vārdu: vietējās pašvaldības orgāni — nav valsts orgāni, tie ir citas publiski-tiesiskas juridiskas personas — attiecīgās vietējās pašvaldības orgāni, un ar to arī izskaidrojas un ir juridiski pamatota pašvaldību orgānu zināma patstāvība (kas var būt plašāka vai šaurāka) valsts administratīvās varas orgāniem pretim. Lai gan vietējās pašvaldības orgāni ieskatāmi kā valsts administratīvā aparāta sastāvdaļa un viņu darbība parasti ir padota noteiktu valsts administratīvo orgānu uzraudzībai un kontrolei, tomēr viņi — vismaz principā — tiek atzīti par vairāk atkarīgiem no vietējās pašvaldībā organizētās sabiedrības, nekā no valsts. Izšķiroša nozīme šinī ziņā nav vietējās pašvaldības orgānu kreācijas kārtībai. Ja šie orgāni ir tieši un galīgi ievēlēti no vietējiem iedzīvotājiem, protams, sakari starp vietējo sabiedrību un pašvaldību orgāniem ir ciešāki; bet arī gadījumā, ja ievēlētajiem vietējo pašvaldību orgāniem vēl vajadzīgs valsts varas apstiprinājums, vai pat ja vietējo pašvaldību orgāni (vadošās amatpersonas) zināmos apstākļos tiek tieši iecelti no valsts varas iz vietējiem ļaudīm, — viņi tomēr juridiski ir vietējo pašvaldību orgāni ar to amata varu un juridiskas patstāvības apjomu, kāds viņiem paredzēts attiecīgos pašvaldību likumos. Vēsturē atrodam vairākus tādus piemērus; tā Francijā 19. g. s. pirmajos gadu desmitos vietējo pašvaldību orgāni tika no valsts administratīvās varas iecelti iz vietējās sabiedrības ievēlētiem kandidātiem; un vietējās pašvaldības galvenās amatpersonas Anglijas vecajā administratīvajā sistēmā (līdz 19. g. simteņa otrai pusei), miertiesneši, tika iecelti no karaļa iz vietējo iedzīvotāju materiāli nodrošinātiem ļaudīm (jo viņi nesaņēma atalgojumu ne no valsts kases, ne no vietējās sabiedrības līdzekļiem).

Mēs tagad atzīstam valsts likumu par vietējās pašvaldības un viņas orgānu kompetences un tiesiskā stāvokļa pietiekošu juridisku pamatojumu, ko no valsts politikas viedokļa var atbalstīt vēl daži lietderības apsvērumi. Bet tā ir tikai jaunākajā laikā, dažu pēdējo gadu desmitu laikā, iegūta atziņa. Vēl simts

gadu atpakaļ meklēja vietējai pašvaldībai arī kādu principiālu teorētisku pamatojumu no vēsturisko tiesību, sabiedrisko interešu vai kāda tamlīdzīga viedokļa. Nav nozīme tagad vairs šīs teorijas sīki iztirzāt; tikai piemēra dēļ īsumā pieminēsim pāris no viņām.

19.   g. simteņa pirmajā pusē ir atrodami mēģinājumi pamatot vietējo pašvaldību patstāvību ar viņu pašu vēsturiskajām tiesībām, . kas nav iegūtas no valsts un tā tad arī no valsts nevar tikt atņemtas. Šai teorijai ir zināma līdzība, un laikam gan arī zināms idejisks sakars, ar 17. un 18. g. g. simteņos izplatīto dabisko tiesību skolas doktrīnu par individu dabiskajām iedzimtajam tiesībām, ko valsts nav individiem piešķīrusi un tāpēc arī nevar atņemt, no kufām individi tikai labprātīgi var atteikties vispārības interesēs valsts varai par labu. Individa iedzimto dabisko tiesību teorija neiztur juridisku kritiku; individi nevar iegūt nekādas subjektīvas tiesības neatkarīgi no organizētas sabiedrības jeb valsts varas, jo tiesības juridiskā nozīmē vispār var pastāvēt tikai organizētā sabiedrībā jeb valstī. Vietējo pašvaldību vēsturisko tiesību teorijai tomēr ir vairāk vēsturiska un juridiska pamata, nekā individu iedzimto dabisko tiesību doktrīnai, jo vēsture zina daudzus piemērus, kur valstis radušās no sīkāku organizētu grupu (filu, tribu, cilšu) apvienošanās sinoikisma ceļā, pie kam šīs grupas jau dzīvo pēc savām tiesībām pirms valsts nodibināšanās, un cenšas kādu laiku arī valstī vēl uzturēt spēkā savas vietējās, vecās, «ierastās» (ieraduma) tiesības. Pašvaldību vēsturisko viedokli paretam varam atrast minētu arī vēl modernajos darbos, piem. F r. Fleinera, Institutionen des Deutschen Verwaltungsrechts, lpp. 97. un 10683 ). Modernajā tiesiskā valstī tomēr nevaram vairs šai teērijai piedot nekādu nozīmi, jo ne tikai valststiesību teorija atzīst valsts va-

,s ) Sk. Fr. F 1 e i n e r. Institutionen des Deutschen Verwaltungsrechts, 6-te und ?-le Aufl., Ipp. 97. In den Gemeinden und gewissen KomnmnalverImnden hцheren Ordnung (wьrttembergische Amtskцrperschaften, preussische Provinzen und Kreisen.) haben sich lokale Gemeinwesen historisch entwickelt mit einem eigenen, vom Staate verschiedenen Lebenszweck. 106. un /07. Ipp.: Obenan stehen die Gemeinden. Sie sind historisch aus den alten Markgemeinden hervorgegangen, d. h. aus Personenverbдnden, die gleichzeitig den Beruf eines цrtlichen Gemeinwesens und einer lдndlichen Wirtschaft'genosfenschuft (einer agrarischen Produktionsgemeinschaft fьr die ffemeinsame Ausnutzung von Wald und Weide) ausgeiibt haben. Die politische Seite der Markgemeinde hat sich in der modernen Siadt — und Lundgemeinde fortgesetzt.

ras pilnību un suverenitāti, bet viņa patiešām ari ir suverēna vismaz attiecībā uz saviem pilsoņiem un savas territorijas robežās. Piešķirt atsevišķiem apgabaliem un viņu iedzīvotājiem kā* das īpašas tiesības (pašvaldību, autonomiju u. t. 1) atkarājas no ; valsts varas pašas, viņu nevar šinī ziņā saistīt nekādas pagātnes ’ atliekas var atsaukšanas uz kādiām vēsturiskām tiesībām, Protams, tas neizslēdz valsts varai iespēju atzīt dažu territoriālo ' • rajonu vietējās īpatnības un aiz lietderības apsvērumiem piešķirt šo rajonu iedzīvotājiem kādu īpatnēju tiesisku stāvokli uz šo īpatnību pamata, ku^ām varbūt dažreiz ir arī savs vēsturisks pamats; bet katrā ziņā no juridiska viedokļa valsts vara to dara brīvi, nevis iespaidota no kādām vēsturiskām tiesībām. Bez tam, kādu valsts apgabalu īpatnības uz kādu vēsturisku tiesību pamatiem parasti arī aiz lietderības (iekšējās politikas) apsvērumiem netiek atzītas un ievērotas, jo kādu apgabalu īpatnību uzturēšana uz vēsturiskiem pamatiem nozīmē zināmu separātismu un valsts vienības vājināšanu. Tāpēc arī 19. g. simteņa daudzās Eiropas valstīs izvestās administratīvās reformas rāda visur vienu un to pašu ainu: vietējo pašvaldību juridiskā organizācija šinī reformu plānā tiek noteikta vienāda visā valstī, ņemot vērā politiskās lietderības motīvus, bet nevis kādas pagātnes atliekas vai vēsturiskas tiesības. Tāpēc varam droši teikt, ka vie> tējo pašvaldību vēsturisko vai dabisko tiesību doktrīnai ir vairs tikai vēsturiska nozīme84 ).

t4 ) Prof. J. H a ts c he k s apzīmē šo doktrīnu par frančii-beļģu dokrīnu. Sal. prof. Julius Hatschek, Deutsches und Preussiches Staatsrecht, I Band, 1922, ]pp. 116: Die franzцsisch-belgische Doktrin des Pouvoir municipal fand nдmlich einen fruchtbaren Boden in Deutschland. Es ist das Naturrecht der konstitutionellen Doktrin bei Rottek, Brater u. a., welche dieses Pouvoir municipal zum Grundrecht umgestalten. Nach der konstitutionellen Doktrin ist der eigene Wirkungskreis der Gemeinde unabдnderlich, weil er durch die Vernunft gegeben ist,und die Gemeinde gewissermassen ihn als Lebensbedingung zuriickbebalten, als sie ebenso wie die Menschen mit anderen Staatsgliedern den Staatevertrag einging. Auf die Ausьbung der Gemeindegewalt innerhalb ihres eigenen Wirkunskreises hat die Gemeinde ein natьrliches Recht, Grundrecht, das Recht auf Selbstverwaltung.

Der Doktrin folgend hat dann die deutsche Gesetzgebung in den Jahren 1848—1850,. bei Umgestaltung des Verfass-ungsbaues das Recht auf Selbstverwaltung zum Grundrecht erhoben: so die preussische Verfassungsurkunde vom 5. Dez. 1848. (Art. 104.), die цsterreichische vom 4. Mдrz 1849 (Art. 55), die Frankfurter Reichsverfassung (Art. 11 § 184, die dдnische Verfassung vom 1849 § 96) u. a…

Patiesība jau 19. g. simteņa otras puses sakuma vietējo pašvaldību vēsturisko vai dabisko tiesību doktrīna tika atmesta un viņas vietā pakāpeniski radīta cita teorija, kufas veidošanā ņēma dalību O. Gierke, Schaeffle. P. Labands u. c, un ku^a tika balstīta no vienas puses uz korporatīvo apvienību tiesībām pārzināt savas lietas patstāvīgi; no otras puses uz vietējām interesēm. kas atšķiras no valsts interesēm. Šo teoriju, kas sākās ar O. Gierkes mācību par korporātīvo apvienību hierarclīiju (GenossenschaftsliierarcIiie) varētu nosaukt par korporātīvo tiesību un vietējo interešu teoriju, vai vienkārši par sabiedrisko interešu teoriju . Tomēr arī šī teorija, kas pāris gadu desmitus nevien Vācijā bija stipri populāra, bet atrada piekritējus arī citās valstīs, neturējās ilgi, jo viņa neiztur nopietnu 'kritiku. Šīs teorijas juridiskā puse ir tikpat vāja, vai pat vēl vājāka, nekā iepriekšējai teorijai, un viņa ir viegli noraidāma ar to pašu juridisko argumentu, ko jau minējām, kritizējot iepriekšējo teoriju, proti: tikai valstij pašai pieder varas un tiesību pilnība; ne individiem, ne individu apvienībām, neizslēdzot publiski-tiesiskās korporātivās apvienības, nav nekādu savu pašu patstāvīgu tiesību, ko varētu nostādīt valstij pretim: tās ir tikai valstī iegūtās tiesības, ko valsts ir atzinusi vai tieši piešķīrusi citiem tiesību subjektiem. Pie nopietnākas pārbaudīšanas izrādījās, ka arī īpatnējo vietējo interešu puse šinī teorijā nav labāki nostādīta, kā viņas juridiskā puse; jo starp vietējo pašvaldību obligātajiem pienākumiem nevarēja atrast tādus, kas būtu veltīti vienīgi vietējām interesēm un ne visas valsts interesēm; citiem vārdiem, nevarēja atrast nekādu atšķirību starp vietējām sabiedriskām interesēm un valsts interesēm. Nevarēja taču noliegt, ka gādība par skolām, publiskajiem satiksmes ceļiem, sanitāro apstākļu uzlabošanu, medicīniskās un sociālās palīdzības noorganizēšanu u. t. 1. ir kā vietējās, tā visas valsts interesēs. Tad, lai glābtu šo sabiedrisko interešu teoriju, mēģināja viņu pārveidot tādējādi, ka atzina vietējām pašvaldībām divus darbības laukus: savu pašu un no -valsts uzlikto jeb uzdoto: Eigener Wirkungskreis, undьbertragenerWirkungskreiS) Likumā noteiktajos obligātajos pašvaldību pienākumos esot ietverti patiesībā valsts administrātīvās darbības uzdevumi, un tie no valsts Varas tikai u z d o t i vietējām pašvaldībām; tas tā tad neesot pašvaldību īstais, bet uzdotais darbības lauks (ьbertragener Wirkungskreis). Pašvaldību īstais darbības lauks (eigener Wir-

kungskreis) esot meklējams ārpus šī uzdota darbības lauka, proti, vietējās saimnieciskās un kulturālās lietās, ko valsts vara vēl neatzīst par obligāti veicamām vicā valstī un tāpēc atstāj vietējās sabiedrības iniciatīvai un fakultāiīvai darbībai. Kā redzams, šāda vietējās pašvaldības īsto dzdevumu uztvere nevien nevar izskaidrot un pamatot vietējo pašvaldību publiski-tiesisko raksturu, bet pat noliedz viņas īsto būtību un pielīdzina vietējo pašvaldību privāttiesiskai fakultātīvai sabiedriskai organizācijai (kādas piem. ir diezgan izplatītas vietējās labierīcības biedrības daudzos mūsu pagastos un mazākās pilsētās, kas veic derīgus uzdevumus un parasti atbalsta arī vietējo pašvaldību kulturālo darbību, bet kam juridiski nav nekādas tiešas kopsakarības ar vietējām pašvaldībām).

Trešo virzienu vietējās pašvaldības būtības izskaidrošanā, un pamatošanā uzsāka R. Gneists, aizrādot, ka vietējā pašvaldība nav nemaz uztverama kā tiesisks institūts, bet kā politisks institūts, ko valsts nodibina un uztur aiz lietderības motīviem. Pēdējo izveidojumu šai doktrīnai Vācijā ir devuši G. J el1 in e k s un J. H a t s c h e k s, un šo mācību mēdz apzīmēt kā v i etējās pašvaldības valstisko teoriju. J. Hatscheks piem. raksta85 ): Selbstverwaltung ist ein politisches Institut und bedeutet eine Heranziehung von Kommunalverbдnden fьr Staatszwecke.» Šinī vietējās pašvaldības raksturojumā nepareizs ir tikai viņas apzīmējums par politisku institūtu. Nē: juristam vietējā pašvaldība ir juridisks publiski-tiesisks institūts, kupš no valsis radīts un uzturēts aiz politiskiem (lietderības) motīviem. Nepareizi ir no motīviem taisīt slēdzienu par pašu institūta būtību vai raksturu. Politiķis vai prakstisks valsts darbinieks var skatīties uz vietējo pašvaldību kā uz politisku institūtu, bet juristam, un sevišķi juristam-teorētiķim, vietējā pašvaldība ir un paliek juridisks institūts. Juristu interesē pašvaldību juridiskā organizācija, viņu kompetence, orgānu tiesiskais stāvoklis u. t. 1. Pie motīviem nonākam tikai tad, ja kā valsts vai sabiedriski darbinieki, vēsturnieki, sociologi vai i L, prasām: kāpēc pastāv vietējā pašvaldība? Uz šo jautājumu parasti tiek dota atbilde: valsts nodibina vietējās pašvaldības un nodod viņam daļu no sava darba aiz lietderības motīviem, no kubiem svarīgākie ir sekošie: a) nododot daiļu no obligāti veicamiem publiskiem pienākumiem vie*) Sal. Prof. Julius Hatschek, Lehrbuch des deutschen und preьssischen Verwaltungsrechts, 2-te Aufl. 1922, lpp. 64. . , ' "

iējām pašvaldībām, valsts var sašaurināt savu administratīvo aparātu un atvieglināt savu budžetu; b) pievelkot caur vietējo pašvaldību vietējo sabiedrību publiskās administrācijas darbā, sabiedrība tiek mācīta interesēties par vispārības lietām, aktīvi piedalīties publisku uzdevumu veikšanā un nest upufus vispārības vajadzībām; beidzot, c) ar vietējo pašvaldību darbību vislabāki tiek apmierinātas arī vietējās intereses, ko relatīvi par tādām var atzīt, t. i. tās valsts intereses, kas savos konkrētos reālizēšanas piemēros tomēr tuvāki stāv vietējiem iedzīvotājiem: pagastu un pilsētu iedzīvotāji ir ieinteresēti visvairāk rūpēties tieši par vietējām skolām, kur mācās viou pašu bērni; par vietējiem satiksmes ceļiem, ko visvairāk lieto viņi paši u. t. 1. Šie lietderības motīvi var atstāt zināmu iespaidu arī uz vietējās pašvaldības juridiskās organizācijas izveidošanu, viņas kompetences noteikšanu u. t. 1., bet te (pie pašvaldību juridiskās puses aplūkošanas) šie motīvi atkal vairs juristu neinteresē. Tāpat, šķiet, juristu maz var interesēt abstrakti teorētiski prātojumi par atšķirību starp aktīvo un pasīvo vietējo pašvaldību (ko atrodam piem. pie G. Jellineka), kur aktīvā pašvaldība tiek konstruēta kā savas subjektīvās tiesības realizēšana no korporātīvās apvienības, turpretim pasīvā pašvaldība tiek uztverta kā ar likumu uzlikto pienākumu pildīšana no juridiski organizētas vietējās sabiedrības. Šķiet, pareizi raksturo vietējo pašvaldību prof. J. Hatscheks: (Lehrbuch des deutschen und preussischen Yerwaltungsrechts, 2-te Aufl., Ipp. 65): «Die Selbstverwaltung, wie sie als juristisches Institut im aktiven und passiven Verbдnde zutage tritt, ist immer Staatsverwaltung. Der Gegensatz zwischen dem eigenen und ьbertragenen Wirkungskreis hat heute bei der Vielgestaltigkeit des .цffentlichen Lebens, insbesondere bei dem innigen Verflochtensein von Kommunalund Staatsinteressen, keine praktische Bedeutung. Ist sonach Selbstverwaltung Staatsverwaltung, so ist sie dennoch von der berufsдmtlichen Staatsverwaltung durch ihre Rechtstechnik verschieden.»

Pievestais viedoklis ir raksturīgs vietējās pašvaldības valstiskajai teorijai: vietējā pašvaldībai ir savā būtībā valsts administrācija, kas atšķiras no profesionālās valsts administrācijas ar citādu juridisku techniku. Šī īpatnējā juridiskā technika parādās tādējādi, ka pašvaldību uzdevumi tiek veikti no juridiski organizētas vietējās sabiedrības caur viņas pašas orgāniem (ievēlētām, ieceltām vai citādi izraudzītām amatpersonām)

un ar likumos noteikta kartība sagadatiem vietējas sabiedrības materiāliem līdzekļiem.

No vietējās pašvaldības valstiskās teorijas viedokļa arī vislabāki izskaidrojamas attiecības starp vietējo pašvaldību un valsts administrāciju. Piešķirt vietējai pašvaldībai zināmu patstāvību diktē politiskās lietderības motīvs. Bet tā kā vietējās pašvaldības obligātie uzdevumi patiesībā ir valsts uzdevumi, kas jāveic — un labi jā veic — visā valstī, tad ir saprotams, ka valsts administrātīvajai varai ir jāpatur savās rokās uzraudzība pār vietējās pašvaldības darbību. Atstājot vietējām pašvaldībām rīcības brīvību viņu likumīgās kompetences robežās, nejaucoties tieši viņu darbībā, — valsts administrātīvajai varai ir zināmā mērā jāvada vietējo pašvaldību: darbība un jāsaskaņo kā savā starpā, tā arī ar valsts administrātīvo darbību, pieprasot pārskatus par pašvaldību darbību, dodot viņām vadošus norādījumus un paturot savās rokās pašvaldību svarīgāko lēmumu apstiprināšanu. Beidzot, vajadzības gadījumā — valstij jānāk arī pašvaldībām palīgā (ar materiāliem līdzekļiem, speciālistiem-lietpratējiem kāda sarežģīta uzdevuma veikšanā u. t. I.); jo, kā jau minējām, pašvaldību obligātie uzdevumi ir valsts uzdevumi, un galu galā arī valsts pati ir atbildīga par to, ka pašvaldībām uzticētie uzdevumi tiek labi veikti visā valstī.

Pašvaldību juridiskā organizācija pie pilnīgi izveidotas orgānu sistēmas aptvef lēmēju, izpildu un kontroles orgānus. Lēmējs orgāns mēdz. būt uz noteiktu laiku (diezgan bieži 2—6 gadiem) ievēlēta dome vai padome, kas dažās valstīs (piem. Francijā, Beļģijā) tiek pārvēlēta ne pilnā sastāvā, bet pa pusei, darbības kontinuitātes uzturēšanas dēļ. šī organa darbība notiek vai nu nelielās sesijās (piem. 2—4 nedēļās, pāris reizes gadā), vai arī atsevišķās sēdēs cauru gadu (piem. reizi mēnesī). Šāda dome vai padome lemj par svarīgākām pašvaldības lietām — budžetu, nekustamu īpašumu iegūšanu vai atsavināšanu, vietējiem nodokļiem, saistošiem noteikumiem u. t. 1.

Ļoti svarīga nozīme pašvaldību darbībā ir tā sauktajam izpildu or ganam, jo tas ir gan pirmkārt izpildu orgāns attiecībā uz domes , vai padomes lēmumuJzpildīšanu,. bet .bez tam arī visu tekošo lietu vadītājs un pārzinātājs, tā tad arī lēmējs orgāns jeb administrātīvs orgāns šī vārda tiešā nozīmē visās tanīs lietās, ko nav izlēmusi dome vai padome. Šim organam ir padoti arī visi algotie profesionālie darbinieki, kas strādā paš

valdības iestādēs un atrodas pašvaldības dienestā, un lielākajās pašvaldībās šādu darbinieku ir daudz. — Izņēmuma veidā šis svarīgais orgāns tomēr var pavisam iztrūkt pašvaldības orgānu sistēmā: tā piem. Francijā departamenta pašvaldībai nav savs paša izpildu orgāns, — tā pienākumi uzlikti valsts administrācjas organam — departamenta prefektam. Parasti tomēr pašvaldībām ir savs paša izpildu orgāns, ko ievēl lēmējs orgāns (dome vai padome), bet viņa izveidošana var būt stipri dažāda. Parastākie tipiskie piemēri ir sekošie: a) Vienpersonīga izpildu orgāns, kā mērs Francijas komūnās (pilsētās un ciemos). Vienpetsonibas princips te izturēts tik* konsekventi, ka pat lielākajās komūnās, kur mēram ir vairāki palīgi, mērs paliek vienpersonīgais atbildīgais izpildu orgāns, jo mēra palīgi nesastāda nekādu kollēģiju (valdi), bet atrodas mēra rīcībā kā viņa palīgi šī vārda tiešā nozīmē, b) Kollēģiāls izpildu orgāns, kā viens orgāns jeb valde (kā mums pazīstamās pilsētas un pagasta valdes savā agrākā veidojumā, līdz 1934. g. vasarai); un kā vairākas izpildu komitejas katra savā darba nozarē, kā tas ir pieņemts Anglijas pašvaldībās, c) Jaukta sistēma, kur sadarbojas kopā kollēģija un viņas priekšsēdētājs kā vienpersonīgs orgāns. Šī ir Beļģijā pieņemtā sistēma: komunālais izpildu orgāns gan ir kollēģiāls (tā sauktā eševenu kollēģija), bet šīs kollēģijas priekšsēdētājs, burgomistrs, ko ieceļ valdība, daudzos gadījumos var uzstāties kā vienpersonīgs administratīvs orgāns. Šī sistēma bija pieņemta mūsu apriņķu pašvaldībās jau ar 1927. g. likumu (Lik. par apriņķu pašvaldību, Likumu un Ministru kabineta noteikumu krāj. 1927. g. 193, 7. un 8. p. p.), un tagad pastāv mūsu pilsētu un pagastu pašvaldībās.

Trešais pašvaldību orgāns, revīzijas komisijā, mēdz būt kollēģiāla sastāva un vai nu vēlēts no iedzīvotājiem, vai no lēmēja orgāna (domes vai padomes), vai arī iecelts no valdības.— • Dažreiz pašvaldību orgānu sistēma parādās ar! vienkāršākā veidā, proti, tikai iz diviem orgāniem sastāvoša. Tas iespējams tādējādi, ka lēmēja un izpildu organa funkcijas tielk apvienotas viena administratīva orgaiia rokās. Šāda vienkāršota sistēma bija pieņēmta mūsu apriņķu pašvaldībā ar jau minēto 1927. g. likumu, un tagad pastāv mūsu pilsētu pašvaldībā.

' Vietējo pašvaldību kompetencē parasti ietilpst triju katēgoriju lietas: vietējās saimnieciskās, administratīvās, un kulturālās. Šī kompetence var būt noteikta vai ar vispārēju

formulu, vai ar atsevišķu lietu uzskaitīšanu (ta saukta enumerācijas metode), vai arī abas šīs metodes kombinējot. Kombinētā metode ir pieņemta mūsu pašvaldību likumos; tā piem. Pilsētu pašvaldības likuma (Lik. un Min. Kab. not. krāj. 1930., 183) 2. pantā teikts: Pilsētas pašvaldība pārzina vietējās saimnieciskās, kulturālās un pašvaldības lietas, bet it īpaši tai piekrīt: (seko lietu uzskaitījums 15 punktos). Pašvaldībām parasti ar likumu tiek piešķirta tiesība izdot arī saistošus noteikumus; tā piem. minētā mūsu pilsētu pašvaldības likuma 37. p. piešķir šādu tiesību pilsētas domei: «Pilsētas dome var izdot saistošus noteikumus, kas nedrīkst runāt pretim pastāvošiem likumiem, sekojošās lietās:* (seko uzskaitījums 32 punktos). Šāda saistošu noteikumu izdošanas tiesība 'tomēr nav vietējo likumu (formālā nozīmē) izdošanas tiesības, jo saistošie noteikumi «nedrīkst runāt pretim pastāvošiem likumiem». Ja kādam valsts apgabalam ir piešķirtas tik plašas pašvaldības tiesības, kas ietver sevī arī tiesību izdot noteiktās lietās vietējos likumus (formālā nozīmē), kādas tiesības bija piem. agrākās Austrijas (pirms pasaules kara) provincēm, tad šādu apgabala vai provinces tiesisku stāvokli apzīmē kā autonomiju.

Aplūkotā vietējā pašvaldība, kā redzējām, ir territoriā J a pašvaldība. Ir iespējama un pazīstama pašvaldība arī uz personāliem pamatiem, kā piem. mazākumtautību pašvaldība Igaunijā. Arī mūsu kameras savā juridiskajā būtībā ir pašvaldību organizācijas uz personāliem pamatiem, jo viņu kompetence un darbība attiecas uz noteiktām personu grupām visā valstī. Ari slimo kasu organizācijā noteicošais princips ir personālais, lai gan zināma nozīme paliek arī territoriālajam principam (slimo kases darbības rajona noteikšanā).

14.Administratīvie juridiskie akti.

A.         Normatīvie un jurisdiktīvie administratīvie akti.

Publisko iestāžu administratīvā darbība izpaužas administratīvos aktos, un zem administratīva akta šī apzīmējuma plašākā nozīmē tā arī tiek saprasta administratīvas iestādes darbība80 ). Kā jau agrāk minējām, šī darbība ietver sevī kā tech-

“) Sal. Fr. F 1 e i n er, Institutionen, des deutschen Verwaltungsreclits, 6-te und 7-te Aufl. 1922. Ipp. 175: Unter einem Verwaltungsakt verstellt man >1ie Handlung einer Verwaltungsbehцrde, im Gegensatz zn den Betдtigungen der beiden anderen staatlichen Funktionen,

niskus, ta juridiskus aktus: bet juristus interesē tikai administratīvo iestāžu juridiskie akti. Tie tiek apzīmēti kā administratīvie akti šaurākā nozīmē, jeb administratīvie juridiskie akti, un mēs zem viņiem sapratīsim administratīvo iestāžu un amatpersonu aktus, kas atbilst diviem galvenajiem noteikumiem: a) šinīs aktos izpaužas publiskā vara, un b) viņi ietverti noteiktā juridiskā formā jeb izdoti noteiktā formālā kārtībā. Varētu likties, ka Fr. Fleiners (Institutionen des deutschen \erwaltungsrechts, 7-te Aufl., lpp. 175) atrod administratīvā akta jēdzienam šaurākā nozīmē par pietiekošu pirmo noteikumu vien, jo viņa definējums skan: «In einem engeren Sinn dagegen ist das Verwaltungsakt nur die mit obrigkeitlicher Autorit'at vorgenoīnmene Handlung einer Verwaltungsbehorde zu verstehen.» Tomēr tālāk tanī pašā darbā (lpp. 195—1%) Fr. Fleiners aizrāda, ka likumīgās formas neievērošana padara administratīvo aktu par nederīgu, tā tad likumīgas formas ievērošana jāieskata par juridiska administratīva akta esenciālu sastāvdaļu. Pie tam juridisko formu mēs saprotam plašākā nozīmē, kas ietver arī izdošanas formālo kārtību, kur ietilpst arī (kā to vēlāk paskaidrosim) piem., noteikumu publicēšana, rīkojumu paziņošana adresātam u. t. 1. Tā tad mūs interesējošos administratīvos aktus šaurākā nozīmē, vai administratīvos juridiskos aktus mēs varam definēt sekosi:

Administratīvie juridiskie akti ir noteiktā formālā kārtībā izdoti ad minis trāvo iestāžu un amatpersonu akti. kuros izpaužas publiskā vara.

Šie akti ir daudz un dažādi, tāpēc, lai labāki ar viņiem iepazītos, ir nepieciešams viņus klasificēt, apvienojot pēc satura vienādus juridiskus aktus noteiktās grupās. Palūkojoties uz administratīvo juridisko aktu klasifikāciju administratīvo tiesību zinātnes literatūrā, jākonstatē, ka vispāratzīta vai pat apmierinoša klasifikācija vēl nav uzstādīta un izveidota. Dr. K. K o rm a n s plašā speciālā monogrāfijā «System der Rechtsgeschāftlichen Staatsakte» (Berlin, 1910.) mēģina dot konkrēto administratīvo aktu Joti sīku iedalījumu; protams, tur ir atrodams liels daudzums vērtīga juridiska materiāla, kas stāv sakarā ar administratīvajiem aktiem, bet kādu pārskatāmu, racionāli izveidotu un lietišķi pamatotu administratīvo juridisku aktu klasifikāciju tomēr K. Kormans nav devis. Šķiet, racionālu administratīvo juridisko aktu sistēmu būs iespējams izveidot uz valsts

varas funkciju pareizas analizēs pamatiem, liekot tā tad administratīvo aktu sistēmas pamatos administratīvās varas funkciju pareizu sadalījumu; bet tas pagaidām ir vēl nākotnes uzdevums. Pagaidām mēģināsim uzstādīt pēc iespējas vienkārši un samērā viegli pārskatāmu administratīvo juridisko aktu sistēmu, pamatojoties uz parasto valsts varas galveno funkciju trejdalījumu.

Pēc šī trejdalījuma valsts varas juridiskie akti vispirms ie. dalāmi trijās lielās grupās; leģislātīvie, jurisdiktīvie, un administrātīvie akti. Mēs nekavēsimies pie šo aktu materiālās atšķirības (jeb atšķirības pēc satura, ko savā vietā jau īsumā atzīmējām), het apmierināsimies ar viņu formālo atšķirību. Leģi s / lātīvie akti ir tie, kas tiek izdoti no likumdevējas varas organa ! līkurnd"ošanaš~kārtībā, jurisdiktīvie — tie, kas tiek doti no tie1 sām procesuālā kārtībā7"un~administratīvie juridiskie akti ir tie, kas tiek doti no administratīvām iestādēm un amatpersonām viņu kompetences robežās noteiktā formālā kārtībā. Aplūkojot tuvāki administrātīvos juridiskos aktus, redzam, ka arī viņus varam iedalīt — bet jau pēc viņu juridiskā satura — trīs līdzīļ gās grupās, t. i. it kā leģislātīvos, jurisdiktīvos, un administrā1 tīvos (šī vārfta šaurākā jeb speciālā nozīmē) aktos. Proti, starp administratīvajiem juridiskajiem aktiem formālā no zīm ē atrodam (gan samērā nelielu daudzumu) normātīvus, t. i., abstraktas normas saturošus aktus, kupis no materiālās puses, pēc viņu juridiskā satura, varam nostādīt līdzās likumiem; tālāk, starp konkrētajiem administratīvajiem juridiskajiem aktiem atrodam — atkal samērā nelielā daudzumā

—    aktus, kas radušies kādas administratīvas iestādes vai amatpersonas īstenībā jurisdiktīvas darbības rezultātā, piem., kā lēmumu par administratīvā kārtā uzliktu sodu par likuma vai saistošu noteikumu pārkāpšanu, kādi akti pēc sava juridiskā satura pielīdzināmi tiesu spriedumiem, tā tad jurisdiktīviem aktiem: pārējie konkrētie administratīvie juridiskie akti, kuļ-u skaitā ziņā ir visvairāk, tad nu ir tie, ko apzīmējam kā administrātīvos juridiskos aktus šaurākā jeb speciālā nozīmē. Tā tad formālos administrātīvos juridiskos aktus aplūkosim vispirms pa šīm trim lielajām grupām:

a)      Normatīvie jeb administrātīvi-leģislātīvie akti.

b)      Administrātīvi-juridiskie akti.

c)      Konkrētie administratīvie juridiskie akti šaurākā jeb speciālā nozīmē. . .

a)             Normātīvie jeb administratīvi leģislātīvie akti ir abstraktas normas saturoši akti. kas izdoti no likumīgām, uz to pilnvarotām administratīvām iestādēm vai amatpersonām. Tā tad no formālās puses — kā no administratīvām iestādēm vai amatpersonām izdoti — tie ir neapšaubāmi administratīvi akti, bet pēc sava juridiskā satura, — kā abstraktas tiesiskas normas saturoši — viņi stādāmi līdzās likumiem. Tomēr šo aktu nostādīšana līdzās likumiem tiek pavadīta ar noteiktu juridiskai ierobežojumu: viņi pielīdzināmi likumiem pēc sava juridiskā satura,, bet ne !pēc juridiskā spēks. Likuma spēks ir lielāks: normā; tīvie administratīvie akti nevar likumu ne atcelt, ne grozīt, vispār nedrīkst runāt pretim likumam, viņiem jābūt pieskaņotiem likuma saturam, viņi ir pakļauti likumam. Tomēr — minot šo aktu spēku — jāņem arī vērā, ka ja viņi ir no kompetenta orgānā likumīgā kārtā izdoti un pieskaņoti likumam jeb nerunā likumam pretim, viņi ir saistoši jeb obligātoriski pildāmi, kā pilsoņiem, uz kufiem tie attiecas, tā arī iestādēm un amatpersonām. No tā arī cēlies šo aktu parastais nosaukums: saistošie jeb obligāioriskie noteikumi. Praktiskā lietošanā šis apzīmējums varbūt ir lietderīgs, jo atgādina pilsoņiem, ka šie akti ir jāpilda, neskatoties uz to, ka viņi nav likumi; bet jurisprudencē šis apzīmējums ir jāatzīst par nevajadzīgi paplašinātu jeb lieikvārdīgu, jo kādu nesaistošu jeb neobligātorisku noteikumu kategoriju tiesību zinātne nemaz nepazīst.

. Tāpēc tiesību zinātnei pietiek vienkārši ar noteikumu apI zīmējumu, līdzīgi vācu juridiskajā literatūrā pieņemtajam apI zīmējumam Verordnungen. Piezīmēsim, ka šis termins — no-

//Teikumi — stingri jāatšķir no^-otra-termina—-rīkojums……………………………. Mūsu-.

-vecākajos likumdošanas aktos '“'bieži ‘ "atrodam—ršos terminus sajauktus. Bet tagad jau varam ieskatīt mūsu tiesību zinātnē kā pietiekoši nodibinātu šo terminu noteiktu atšķirību, un proti: ļ normātīvie administratīvie akti apzīmējami kā noteikumi ļ (vācu Verordnungen), un konkrētie administratīvie juridiskie akti kā rīkojumi (vācu Verfugungen).

Savā vietā, aplūkojot administratīvo darbību, jau minējām, ka publiskas administrācijas īstais uzdevums ir regulēt konkrēto tiesisko dzīvi, nodibinot un veidojot konkrētas tiesiskas attiecības publiski-tiesisko subjektu starpā ar konkrētiem administratīviem juridiskiem aktiem. Normātīvie akti turpretim rēgulē tiesiskās attiecības vispārējā abstraktā veidā. Tiesiskā

valstī ir izveidojies un nedibinājies ieskats, ka tas ir likumdevēja uzdevums, tāpēc rodas jautājums: kā juridiski iespējama jeb izskaidrojama šādu normātīvu aktu izdošana no administratīviem orgāniem? Parastais, vispārīgais izskaidrojums ir tas, ka likumdevējs orgāns, kas parasti valstī ir tikai viens, nespēj veikt savu uzdevumu UTI nepagūst izdot visus tiesiskās dzīves regulēšanai vajadzīgos normātīvos aktus, un tāpēc viņš pilnvaro arī dažus administrātīvus orgānus izdot vajadzības gadījumā normatīvus aktus, ar noteikumu, ka tie nedrīkst runāt pretī likumam. Pēc šīs uztveres tad nu normatīvu administrātīvu aktu

—   noteikumu — izdošanas juridiskais pamats ir attiecīgam administratīvam organam ar likumu dotais pilnvarojums jeb tā sauktā d e I e gā c i j a .vispārējā jeb speciālā. Zem vispārējās delegācijas tiek saprasts pilnvarojums vispārējā veidā, kā piem., Pilsētu pašvaldību likuma 37. pants: «Pilsētas dome var izdot saistošus noteikumus, kas nedrīkst runāt pretim pastāvošiem likumiem, sekojošās lietās» (sekouzskaitījums), un 39. p. nosaka, ka «Saistošo noteikumu atcelšana vai grozīšana izdarāma tāda paīā kārtībā, kāda noteikta to izdošanai.» Šī paša likuma 34. un 38. p. p. paredz gan arī Iekšlietu ministrijas zināmu līdzdalību šo normatīvo aktu izdošanā, jo Iekšlietu ministrijai ir tiesība divu nedēļu laikā no viņu pieņemšanas celt pret tiem iebildumus; tomēr šo noteikumu izdošanas, grozīšanas un atcelšanas tiesība ir deleģēta pilsētu domēm ar pievestajiem Pilsētu pašvaldības likuma 37. un 39. pantiem. Protams, arī valsts administratīvam organam, piem., ministrim, var būt ar vispārējo delegāciju piešķirta tiesība izdot noteikumus likumā minētās lietās. Tā piem., Likuma par kārtību un sabiedrisku drošību valstī (Likumu un Ministru kabineta noteikumu krājums, 1958. g. 4i) 3. pants piešķir iekšlietu ministrim tiesību

1,     izdot noteikumus un dot rīkojumus a) par izpriecām, sapulcēm un ielas gājienieta un to ierobežošanu; b) par kustības ierobežošanu uz ielām un ceļiem; c) par ieroču un. t. t. turēšanu un lietošanu; d) par kārtības un sabiedriskā miera uzturēšanu; e) par tirgošanās ierobežošanu; f) par reibinošu dzērienu izgatavošanas un pārdošanas ierobežošanu. Piezīme: e, un f, burtos paredzētie noteikumi izdodami saziņā ar finanču ministri. 2, noteikt par iepriekšējā (1.) punktā minēto noteikumu un rīkojumu pārkāpšanu naudas sodu līdz vienam tūkstotim latu, vai arestu līdz trim mēnešiem, vai abus sodus kopā. ; — Zem speciālas delegācijas tiek saprasta kādā likumā paredzēta un

noteiktam amdinistrātīvam organam piešķirta tiesība izdot instrukciju kādam noteiktam gadījumam. Parastākais piemērs ir mūsu likumos bieži sastopamais noteikums (parasti kādā no likuma pēdējiem pantiem), ka instrukciju šī likuma izvešanai dzīvē izdod attiecīgais ministris (piem., instrukciju pie ienākuma nodokļa likuma izdod finanču ministrs pie pensiju likuma — tautas labklājības ministris u. t.l.). Dažreiz tiesība izdot instrukciju piešķirta vairākiem ministriem kopīgi; piem.. Likuma par kārtību un sabiedrisko dlroŠību valstī 16. p. nosaka: «Instrukciju šā likuma piemērošanai izdod iekšlietu ministrs saziņā ar kara un tieslietu ministriem.» Ir iespējams, ka tiesība izdot instrukcijas tiek formulēta plašāki, un tādā gadījumā viņa iegūst vispārējas delegācijas raksturu; piem., Preses likuma (Likumu un Ministru kabineta noteikumu krāj. 1938. g. 50.) 45. p. nosaka: «Instrukcijas un noteikumus šā likuma robežās izdod sabiedrisko lietu ministrs.» Dažreiz turpretim šī speciālā delegācija formulēta šaurāki, piem.. Pilsētu pašvaldības likuma' 113. pantā paredzēta nevis instrukcijas izdbsana vispār šī likuma izvešanai dzīvē, bet teikts: «Instrukciju vēlēšanu izvešanai izdod Iekšlietu ministrija. ,

Tomēr šī'delegācijas teorija modina zināmasšaubas. Vispirms jāņem vērā. ka šī tā sauktā delegācija taču nav likumdošanas tiesības delegācija, jo noteikumi ir gan normatīvi akti, bet nav likumi. Varam uzstādīt normatīvu aktu zināmu gradāciju: satversmes likumi, vienkāršie likumi, un noteikumi. Šāda gradācija daudzu valstu tiesiskajā iekārtā arī patiešām tiek atzīta (lai gan ir arī valstis, kur viņa tādā veidā netiek atzīta, piem., Anglijā nepazīst atšķirību starp satversmes likumiem un vienkāršiem likumiem), un tādā gadījumā augstākais likums ir ' Satversme; vienkāršie likumi nedrīkst runāt pretī Satversmei, tāpat kā noteikumi nedrīkst runāt pretim likumiem. Un ja tiek atzīta atšķirība starp satversmes likumiem un vienkāršiem likumiem, tad parasti tiek atzīta arī atšķirība starp attiecīgām valsts varas funkcijām un to orgāniem; satversmes vara pieder vienam valsts varas organam, un likumdošanas vara atkal citam, — pastāv formāla atšķirība starp konstitūtīvo orgānu un leģislātīvo orgānu. Rodas jautājums: vai ar tādu pašu pamatu tad nav jāatzīst likumdošanas funkcija un noteikumu izdošana par divām atsevišķām funkcijām, kas arī jāuztic atsevišķiem orgāniem? Ja uz šo jautājumu tiktu dota apstiprinoša atbilde, tad atkristu katrs pamats delegācijas teorijai.

Līdz šim, cik man zināms, tāds jautājums vel nav ticis stādīts, nerunājot jau nemaz par pozitīvu atbildi uz šādu jautājumu. Tomēr zināms pamats tāda jautājuma uzstādīšanai vai pat vēl vairāk: zināms pamats iespējamai pozitīvai atbildei uz šādu jautājumu, šķiet, jurisprudencē ir jau atrodams. Proti, valststiesību zinātnē tiek pieņemts, ka augstākajam administrātīvajam organam, kuj*a uzdevums ir vadīt un saskaņot administratīvo darbību un rūpēties par likumu ievērošanu un izpildīšanu visā valstī, pieder tiesība šī uzdevuma veikšanai vajadzīgos noteikumus izdot arī bez kādas delegācijas no likumdevējas varas, pat bez Satversmē ierakstīta vispārēja pilnvarojuma; un tādi orgāni ir: konstitucionālā monarchijā monarchs, duālistiskā jeb prezidentālā republikā — kā Amerikas Savienotās Valstīs — republikas prezidents, parlamentārā valstī ministru kabinets. Autoritārajās valstīs valsts iekārtas praktiskais veidojums var pieņemt dažādas formas, un tāpēc tur augstākais administratīvais orgāns, kam principā pieder tiesība izdot noteikumus bez delegācijas, var būt izveidots dažādi, piem., ja tautas vadonis valsts administratīvās darbības praktisko vadību tura tieši savās rokās un tāds stāvoklis formāli atzīts arī pastāvošajos likumos, tad noteikumu izdošanas tiesība jāatzīst viņam; ja turpretim tautas vadonis kā valsts galva gan tura savās rokās visu valsts politikas vadību, bet administratīvo vadību atstāj ministru kabinetam, kas formāli arī pastāvošajos likumos atzīts, kā tas, piem., ir Latvijā pēc Ministru kabineta iekārtas likuma, tad noteikumu izdošanas tiesība bez kādas delegācijas pieder ministru kabinetam. Šie piemēri par noteikumu izdošanas tiesību bez kādas delegācijas no likumdošanas varas norāda uz to, ka ir iespējams runāt par atsevišķu noteikumu izdošanas tiesību neatkarīgi no likumdošanas varas. Zināmā mērā šo ieskatu atbalsta arī tas vispār zināmais valststiesiskais fakts, ka ir vēl viena īpatnēja tiesība izdot noteikumus, kas gan bez delegācijas nemaz nav iedomājama, — proti, tiesība izdot noteikumus ar likuma spēku. Šī tiesība mūsu Ministru kabinetam bija deleģēta ar 1919. g. 16. jūlija likumu, un pēc tam ar

1922.      g. Latvijas Republikas Satversmes 81. pantu. Šādā gadījumā (kādi pazīstami arī vairākās citās valstīs) patiešām redzam likumdošanas tiesības delegāciju, proti, likumdošanas tiesības piešķiršanu (ar zināmiem delegācijas likumā paredzētiem ierobežojumiem) Ministru kabinetam. Turpretim tiesība izdot noteikumus pārvaldes kārtībā (kā pie mums

apzīmē likumam pakļautos Ministru kabineta noteikumus atšķirībā no noteikumiem ar likuma spēku), kā jau redzējām, Mi nistru kabinetam pieder uz minētā tiesiskā principa pamata bez kādas formālas delegācijas. Tā tad arī mūsu valsts tiesiskā iekārtā redzam zināmu pamatu icsKatam, ka iespējams runāt par sevišķu «noteikumu izdošanas tiesību» kā atšķirīgu no likumdošanas tiesības.

Tomēr šeit minētais viedoklis (atsevišķas noteikumu izdošanas tiesību koncepcijai) nav vēl jurisprudencē izveidots; cik man zināms, nav pat vēl uzstādīts; un nav noliedzams, ka pie viņa pamatošanas mēģinājumiem nāktos sadurties ar nopietnām grūtībām. Lai noteikumu izdošanas tiesību pamatotu kā īpainēju tiesību, atšķirīgu no likumdošanas tiesības, būtu nepieciešams uzstādīt arī kādu noteiktu atšķirību šo aktu saturā, bet tas

9 7

pagaidām ir ļoti grūti. (Jāpiezīmē, ka ir zināmas grūtības arī ".atversmes likumu un vienkāršo likumu atšķirības noteikšanā

9

pēc satura, tomēr tādu atšķirību uzstādīt ir iespējams.) Paliksim tāpēc pagaidām pie parastā ieskata, ka normatīvo aktu.izdošanas tiesība ir likumdevēja tiesība, un zināmos gadījumos likumdevējs daļu no šīs tiesības deleģē noteiktiem administratīviem orgāniem kā tiesību izdot noteikumus, kas nerunā pretī likumiem.

Šāda tiesība, kā jau redzējām, var būt deleģēta kā valdības I jeb valsts administratīvās varas) orgāniem, tā pašvaldību orgāniem. Tāpēc varētu šos aktus vienkārši dalīt, pēc galvenajiem izdevējiem orgāniem, kā valdības noteikumus un pašvaldību noleikmmis. Bet juridiski šādai dalīšanai nebūtu nekādas nozīmes, jo šo aktu juridiskais raksturs un juridiskais spēks ir vienādi. Vācu administratīvo tiesību zinātnē ir pieņemts iedalīt šos normatīvos aktus vispirms divās lielās grupās: Rechtsverordnungen un Vervvaltungsverordnungen, ko varbūt varētu tulkot kā: tiesiskie note.ik.umi un administratīvie noteikumi. Zem pirmajiem tiek saprasti noteikumi, kas līdzīgi likumiem nevien domāti publisko iestāžu ievērošanai, bet griežas arī pie noteiktām pilsoņu grupām un domāti viņu ievērošanai un pildīšanai; turpretim administratīvie noteikumi domāti tikai publiskām iestādēm un viņu darbiniekiem (kā reglamenti, kārtības ruļļi u. t. 1.). Par šo iedalījumu jāsaka, k * starpība starp šīm divām noteikumu katēģorijām gan pastāv, bet ne tāda principiāla, kā to pieņem vācu tedrija. Pirmkārt, abu f© aktu katēģorijām ir tiesisks normātīvs saturs un tāpat abu šo

katēgoriju akti ir formāli administratīvi noteikumi, tā tad terminoloģija, kas tikai vienu šo aktu kategoriju apzīmē par tiesiskiem noteikumiem un otru par administratīviem noteikumiem, ir maldinoša. Otrkārt arī tā sauktajiem administratīvajiem noteikumiem ir nozīme ne tikai priekš attiecīgās publiskās iestādes un tās darbiniekiem vien, bet priekš visas tiesiskās iekārtas un arī priekš publikas, jo arī publika kulturālā tiesiskā valstī ir ieinteresēta publisko iestāžu darba gaitas tiesiskā un pareizā nostādīšanā un izveidošanā; un bez tam ar publisko iestāžu reglāmentiem un kārtības ruļļiem taču tieši jārēķinās tai publikai, kas griežas šinīs iestādēs savās vajadzībās.

Juridiski nozīmīgāka ir vācu administrātīvo tiesību literatūrā pieņemtā tiesisko noteikumu (Rechtsverordnungen) iedalīšana izpildu noteikumos un veidojošos noteikumos (Vollziehungsverordnungen und Gestaltungsverordnurigen). Zem pirmajiem tiek saprasti noteikumi, kas tiek izdoti cieši pieslienoties kādam noteiktam likumam; tādi akti ir mūsu likumos diezgan bieži minētās instrukcijas likumu izvešanai dzīvē, ko parasti izdod attiecīgais ministrs uz speciālas delegācijas pamata. Zem veidojošiem noteikumiem tiek saprasti noteikumi, kas pastāvošo likumu robežās zināmā mērā patstāvīgi (t. i. izvairoties tikai no pretrunas likumiem) norēgulē tādas tiesiskas attiecības, kas no likuma vēl nebija noregulētas. Tādi ir Ministru kabineta noteikumi (parasti īsāki apzīmēti kā valdības noteikumi), kas līdzās likumiem tiek sakopoti Likumu un Ministru kabineta noteikumu krājumā; un parasti arī uz vispārējas delegācijas pamata pašvaldību izdotie saistošie noteikumi. Šie veidojošie noteikumi pēc sava juridiskā satura stāv vistuvāk likumiem; viņi līdzīgi likumiem var uzlikt tiesību subjektiem (pilsoņu grupām) publiskos pienākumus un var piešķirt tiesības; valdības noteikumi arī parasti attiecas uz plašām iedzīvotāju grupām līdzīgi likumiem.

Kompetenta organa izdoti un publicēti noteikumi ir saistoši publiskam iestādēm un pilsoņiem. Tomēr ir starpība starp likumiem un noteikumiem nevien spēka ziņā, bet arī apstrīdamības ziņā. Likumu neviens nevar apšaubīt vai apstrīdēt. Ja likums ir publicēts oficiālā izdevumā, viņš no spēkā stāšanās momenta bez vilcināšanās un šaubīšanās ir jāpilda visām publiskām iestādēm un amatpersonām, tāpat arī visiem pilsoņiem, uz kubiem viņš attiecas; ne privātpersonām, ne publiskām iestādēm nav nekādas tiesiskas iespējas apšaubīt vai apstrīdēt likuma spēku

(izņemot tās nedaudzas valstis, kur tiesām — kā Amerikas Savienotās Valstīs, vai kādai speciālai Augstākai jeb Satversmes tiesai, kā Čechoslovakijā — ir tiesība pārbaudīt likumu saskaņu ar Satversmi). Turpretim attiecībā uz noteikumiem visās tiesiskās valstīs tiek atzīts jau minētais tiesiskais princips, ko varētu apzīmēt kā noteikumu tiesiskās padotības principu, pēc kuļa noteikumi nedrīkst runāt pretī likumam. Tāpēc noteikumu likumību ir iespējams likumos paredzētā kārtībā apstrīdēt un pārbaudīt.

Oficiālā preses izdevumā (pie mums «Valdības Vēstnesī») publicētiem noteikumiem iet līdzi legālitātes presumpcij a, izņemot trīs grūti iedomājamus gadījumus: a) ja noteikumi būtu apzīmēti kā izdoti no kāda acīm redzami nekompetenta organa; b) ja noteikumu tekstā būtu acīm redzamas (t. i. viegli un nepārprotami konstatējamas) pretrunas ar kādu spēkā esošu likumu; c) ja noteikumu teksts (varbūt rupju iespieduma kļūdu dēļ) rakstītu priekšā kaut ko faktiski vai loģiski neiespēj amu. — Legālitātes prešu mpcija prasa publicēto noteikumu pieņemšanu par likumīgiem un viņu pildīšanu — pat ja viņu likumība tiktu apstrīdēta — līdz tam laikam, kamēr nebūs pierādīta un no kompetentas iestādes formāli atzīta šī akta nelikumība: Rodas jautājums?. kādi tad ir tie validitātes noteikumi, kufu trūkuma dēļ ir iespējama administratīva normatīva akta likumību apstrīdēt? Pirmais noteikums ir publicēšana, jo no pilsoņa var prasīt tikai tādu noteikumu pildīšanu, kas viņam ir zināmi (vai kufu zināšana bija iespējama). Kā neviens nevar atrunāties ar likumu nezināšanu, tāpat neviens nevar atrunāties ar noteikumu nezināšanu. Bet lai šo principiālo prasību varētu uzturēt spēkā, ir nepieciešama faktiska iespēja noteikumus zināt, un šī iespēja pilsoņiem tiek dota ar noteikumu publicēšanu oficiālā izdevumā (pie mums «Valdības Vēstnesī»). Šī prasība ir noteikti uzstādīta, piem., Pilsētu pašvaldības likuma 38. pantā: pilsētu domju izdotie noteikumi tiek publicēti «Valdības Vēstnesī» vienu reizi, nosakot laiku, kad tie stājas spēkā; šis laiks nevar būt īsākst par divām nedēļām no izsludināšanas dienas.

9 . •

Otrs administratīvo noteikumu validitātes noteikums ir viņu

9

izdošana no kompetenta orgānā, t. i. no organa, kas uz to likumīgi pilnvarots vispārējās vai speciālās delegācijas kārtībā. Un treškārt: noteikumu saturs nedrīkst runāt pretī spēkā esošiem likumiem. Nepublicētu noteikumu pildīšanu vispār nevar

prasīt; publicētos noteikumus var apstrīdēt, iesniedzot tiesā sūdzību (pie mums administrātīvā tiesā) un atsaucoties uz noteikumu izdošanu no nekompetenta organa vai uz noteikuma pretrunu ar likumiem. Abos gadījumos noteikumi tiek apstrī dēti kā nelikumīgi, un tādu apstrīdēšanas iespēju, t. i. sūdzības iesniegšanu noteikumu nelikumības dēļ, taisni paredz 1930. g. Pilsētu pašvaldības likuma 40. p.: «Privātas personas, biedrības un iestādes par pilsētas domes izdoto saistošo noteikumu nelikumību var iesniegt bez jebkāda termiņa ierobežošanas sūdzību apgabaltiesas administratīvai nodaļai vispārīgā kārtībā. > Līdzīgā kārtā par pagastu pašvaldību izdoto saistošo noteikumu nelikumību sūdzību var iesniegt miertiesnesim, bet par ministru izdoto noteikumu vai instrukciju nelikumību — Senāta Administratīvajam departamentam. Par Ministru kabineta izdoto noteikumu nelikumību administrātīvā tiesā sūdzību iesniegt nevar, jo Senāta Administratīvais Departaments tādu sūdzību nepieņem, vadīdamies no «Likuma par administratīvām tiesām» (Likumu un Valdības rīkojumu krājums 1921. g., 59) 6. panti . noteikuma: «Sūdzības par ministriem, kā arī par centrālām un apgabala iestādēm un viņu priekšniekiem izspriež Senāta Administrātīvais Departaments.» Lai gan formāli arī Ministru kabinets ir pieskaitāms valsts centrālajām iestādēm, tomēr viņš ieņem īpatnēju stāvokli un stāv pāri par visām citām centrālajām administrātīvajām iestādēm. Likumā par administrātīvām tiesām, kā redzams, ir runa par ministrijām un tādām centrālām valsts iestādēm, kufām ir priekšnieki, kas juridiski ieņem ministram (kā resora vadītājam) līdzīgu stāvokli.

Bet jāatzīst, ka arī krimināltiesai nevar liegi tiesību pārbaudīt noteikumu likumību, ja šo noteikumu pārkāpšanā apvainotais pilsonis, kujam par to draud kriminālsods, atsaucas uz noteikumu pretrunu ar likumu. Un no noteikumu likumības pārbaudīšanas šādos apstākļos, šķiet, nav izslēdzami arī Ministru kabineta izdoti© noteikumi.

b)            Administratīvie jurisdiktīvie akti. Ar tiem jāsaprot konkrēti akti, kas formāli gan ir administratīvi akti, bet pēc savas juridiskās būtības līdzinās tiesu spriedu. miem. Šī jēdziena pareizai izpratnei jāatzīmē, ka nevar kādu administratīvu aktu pielīdzināt jurisdiktīvam tikai tādēļ vien. ka radot šo aktu administratīva iestāde vai amatpersona ir nostādīta tiesai līdzīgā stāvoklī, t. i. viņai ir jāpielieto likums noskaidrotiem faktiskiem apstākļiem, — izslēgta ir diskrecio-

nārās administratīvās varas pielietošana. Tāds stāvoklis, piem., redzams nodokļu konkrētizācijā, t. i. konkrētam nodokļu maksātājam'maksājamās nodokļu summas noteikšanā87 ). Nodokļu komisijas stāvoklis šinī gadījumā atgādina tiesneša stāvokli, jo konkrēta nodokļa uzlikšana patiesībā nozīmē tikai likuma pielietošanu noskaidrotiem faktiskiem apstākļiem (ienākumu kopsummai, mantas vērtībai u. t. 1.). Tomēr lēmumu par konkrēta nodokļa uzlikšanu nesaucam un neatzīstam par administratīvi-jurisdiktīvu aktu; tas ir vienkāršs konkrēts administratīvs akts. Citādi turpretim ir jāvērtē nākošās nodokļu instances — attiecīgās Galvenās nodokļu komisijas lēmums, kas radies nodokļu maksātāja sūdzības caurlūkošanas rezultātā. Tā kā likums paredz nodokļu maksātāja sūdzību kā viņa tiesību un interešu aizstāvēšanas līdzekli un uzliek Galvenajai nodokļu komisijai pienākumu tādu sūdzību pieņemt un caurskatīt, tad Galveno nodokļu komisiju var uzskatīt kā speciālu administratīvu tiesu nodokļu lietās (kas gan ir un paliek formāla administratīva iestāde), un viņas lēmumu, kas radies nodokļu maksātāja sūdzības caurskatīšanas rezultātā, kā administratīvi jurisdiktīvu aktu. Starp citu, ir zināms pamats pieņemt, ka arī Senāta administratīvais departaments turas pie tāda ieskata, jo pārsūdzību par Galvenās nodokļu komisijas lēmumu viņš skata cauri tikai kasācijas kārtībā; ja Senāts atzītu Galvenās nodokļu komisijas lēmumu par vienkāršu administratīvu aktu, tad pārsūdzības gadījumā būtu pamats skatīt lietu cauri arī pēc būtības, tāpat kā gadījumos, kad Senāta Administratīvajam departamentam tiek iesniegta sūdzība par ministra vai kādas centrālās administratīvas iestādes rīcību. — Iestādes ar līdzīgiem uzdevumiem, kā Galvenās nodokļu komisijas Finauču ministrijā, atrodamas arī dažos citos resoros, piem., Galvenā pensiju komisija Tautas labklājības ministrijā, un arī šo iestāžu lēmumi, kas radušies ieinteresētās personas sūdzības caurskatīšanas rezultātā, jāatzīst par administratīvi jurisdiktīviem aktiem. — Vairākās ārvalstīs, kur tā sauktās administratīvas tiesas visā -savā sistē-

6? ) Uz to esmu aizrādījis arī savā rakstā «Nodok|u i i e s ī b a», cTiesl'. Min. Vēstneša» 1938, g. Nr. 2., lpp. 399. un sek. Sal. piem., 406, lpp,: Lid7.īgu ainu redzam nodokļu orgānu darbībā, un šo norādījumu uz tiesneša uzdevumu pievedu tāpēc, ka tie?u un nodokļu orgānu uzdevumos, viņu vispārējā veidā, ir . daudz līdzības. Arī nodokļu somjsijai , tāpat kā tiesai, jāpiemero likums konkrētiem gadījumiem, un jāpiemēro pēc visu attiecīgo apstākļu noskaidrošanas.

mā, vai vismaz viņu zemākās instances, ir formāli administratīvas iestādes, kas ietilpst administratīvo iestāžu (bet nevis tiesu) sistēmā, arī šo administratīvo tiesu spriedumi jāatzīst par administrātīvi-jurisdiktīviem aktiem (izņemot augstākās instances, spriedumu, ja šī augstākā administrāiīvā tiesa, kā piem., Oberverwaltungsgericht agrākajā Frūsijā, nostādīta kā īsta tiesa, ārpus administratīvo orgānu sistēmas). Bet jāņem vērā, ka n ekādā ziņā par administratīvi jurisdiktīviem aktiem nevar atzīt mūsu administratīvo tiesu -spriedumus, jo mūsu administratīvās tiesas (tāpat arī Igaunijā) ir īstas tiesas, un viņu spriedumi ir īsti jurisdikcijas akti.

Zināmas grūtības rodas ar Valsts kontroles padomes sevišķās sēdes lēmumu kvalificēšanu. Šie lēmumi rodas sūdzība caurskatīšanas rezultātā, un tos, saskaņā a^uma par Valsts kontroli (Likumu un Ministru kabineta noteikumu krājums

1923.     g. 102) 27. p. savukārt «var pārsūdzēt Senāta Administratīvajam departamentam, piemērojoties likuma par administratīvām tiesām 54, 56. ļ daļas a—c punktam un II daļai un 57.—b5. pantam», — un no minētajiem pantiem izriet, ka šī pārsūdzība notiek kasācijas kārtībā-. Tā tad var taisīt slēdzienu, ka likums pats pielīdzina Valsts kontroles padomes sevišķās sēdes lēmumu jurisdiktīvam aktam (lai gan konsekventi sauc to par lēmumu, ne par spriedumu), un rodas jautājums-, vai tas1 ir administratīvi jurisdiktīvs akts, vai īsts jurisdikcijas akts? No pirmā skata liekas-, ka valsts kontroles sevišķās sēdes lēmumus varētu pielīdzināt jau minētajiem Galvenās nodokļu komisijas, Galvenās pensiju komisijas u. t. 1. lēmumiem un tā tad atzīt par administratīvi-jurisdiktīviem aktiem. Bet ir taču pilnīgi skaidr?, ka Valsts kontrole nav administratīva iestāT d e; ar likumu viņa nostādīta ārpus administratīvo orgānu sistēmas, un viņai ir dots savs īpatnējs uzdevums, — nevis kādas administrātīvas funkcijas, bet gan kontroles funkcijas realizēšana. Tāpēc Valsts kontroles akti vispār nav administratīvi akti, un arī valsts kontroles sevišķās sēdes lēmumi nav administrātīvi-jurisdiktīvi akti. Ja mēs līdzās valsts varas leģislātīvajiem, jurisdiktīvajiem un administratīvajiem aktiem pieņemtu vēl ceturto īpatnēju un patstāvīgu publiski tiesisku aktu katēgoriju — kontroles aktus (kas līdz šim, cik man zināms, gan vēl nav ticis da

rīts88 ), tad Valsts kontroles padomes sevišķas sēdes lēmumus mēs varētu atzīt par jurisdiktīviem kontroles aktiem. Bet pagaidām, kamēr neesam pamatojuši kontroles aktu patstāvību, piegriezīsim vajadzīgo vērību tam apstāklim, ka Valsts kontroles padomes sevišķās sēdes organizācijā un darbībā ir atrodami tiesu organizācijas un darbības elementi. Likuma par Valsts kontroli 21.,p. 2. piezīme saka: «Sēdes vada Tiesu palātas loceklis, kuram, sēdes vadot, piešķirtas Civilprocesa likumos paredzētās tiesības;» un 25. p.: «Valsts kontroles padomes sevišķās sēdēs izspriež lietas, piemērojoties likuma par administratīvām tiesām 34.—42., 46., 69., 70., 73. un 74. pantam.» Uz šī pamata varam taisīt slēdzienu, ka Valsts kontroles padomes sevišķā sēde ieskatāma par speciālu tiesu Valsts kontroles uzrēķinu lietās. un viņas lēmumi, kas radušies sūdzību caurskatīšanas rez-ultātā,ieskatāmi par īstiem jurisdiktīviem aktiem.

Bet vēl 'ir viena noteikta (un vairākās valstīs diezgan plašos apmēros atrodama) administrātīvi-jurisdiktīvu aktu katēgorija,

—    proti akti, ar kuriem tiek uzlikti sodi administrātīvā kārtībā par dažu likumu un valdības noteikumu pārkāpšanu. Šie akti pēc savas juridiskās būtības ir pielīdzināmi pirmās instances krimināltiesas spriedumiem, un tā tad pēc sava rakstura ir jurisdikcijas akti; bet tā kā viņi" nāk no administratīvām iestādēm, tad viņi nav tīri jurisdikcijas akti, bet ir administrātīvi-jurisdiktīvi akti. Tādi akti ir stipri izplatīti Francijā, Vācijā un dažās citās valstīs; arī pie mums šie akti ir pazīstami, un pēdējo piecpadsmit gadu laikā ir vērojama tendence uz šo aktu skaita pieaugšanu90 ). Sodīšana administrātīvā kārtībā, kuras rezultātu rodas atzīmētā administrātīvi-jurisdiktīvo aktu katēgorija, izskaidrojas ar lietderības motīviem: lielākā daļa pārkāpumu lietu, kurās sodi tiek uzlikti administrātīvā kārtā, ir vienkāršas, un lietas apstākļi diezgan bieži tiek konstatēti ar policijas sastādītu protokolu. Atstājot šīs lietas arī attiecīgo administratīvo vai policijas orgānu izlemšanā, tiek panākta ievērojama ekonomija tiesu darbā, jo lielākā dala lietu tā arī izbeidzas ar uzliktā administrātīvā soda realizēšanu. Tomēr dažreiz notiek

88 ) Domāju, ka šeit nav īstā vieta šo viedokli attīstīt, tāpēc pieminu to tikai garāmejot. Mans nolūks ir turpmāk atsevišķā rakstā noskaidrot kontroles aktu īpatnību un pamatot viņu patstāvību līdzās citām publi^ki-tiesisko aktu kategorijām.

**) Sk, N. R i p k e s rakstu «Tiesa un administrātīvā sodīšana», «Tieslietu Ministrijas Vēstnesī» 1936. g. Nr. 4., Ipp. 689. un sek.

arī pārsūdzības. Pie mums šīs pārsūdzības tiek iesniegtas administratīvā tiesā, dažās citās valstīs parasti krimināltiesā. Liekas, ka pārsūdzības jautājums pareizi varētu tikt nokārtots tādējādi, ka pārsūdzība attiecībā uz lietas formālo pusi (piem., par kompetences pārkāpšanu no sodu uzliekošā organa puses) būtu atstājama administratīvai tiesai, bet pārsūdzība pēc lietas būtības (piem. par to, ka uzliktais sods neatbilst lietas apstākļiem) dabīgi piekristu krimināltiesai.

Piezīmēsim, ka administratīvi jurisdiktīvo aktu izdošana neietilpst īstajā administratīvās darbības sfērā un neizriet no administratīvo iestāžu un amatpersonu vispārējām pilnvarām; tāpēc arī šo aktu izdošanai nepieciešama delegācija jeb sevišķa ar likumu piešķirta pilnvara. Tādus pilnvarojumus, piem., atrodam Likuma par kārtību un sabiedrisku drošību valstī 3. panta 3. punktā: Iekšlietu ministrs «var uzlikt iepriekšējā (2.) punktā minētos sodus, tos samazināt vai atlaist; sodus uzlikt ministrs var pilnvarot arī atsevišķas dienestpersonas;» un šī paša likuma 4. p.: «Ikšlietu ministrs vai viņa pilnvarotas dienestpersonas var sodīt ar

3.     panta 2. punktā paredzēto sodu personas, kas tīši vai aiz neuzmanības, atklāti vai neatklāti paudušas vai izplatījušas valstij vai sabiedrībai kaitīgas baumas vai ziņas u. t. t.» Tāpat arī Preses likuma 44. pantā: «Paa* 13., 18. un 28. pantos paredzēto noteikumu neievērošanu sabiedrisko lietu ministrs var sodīt atbildīgo redaktoru, izdevēju vai abus kopā ar naudas sodu līdz Ls 1000 vai ar arestu līdz 3 mēnešiem, ja par šiem nodarījumiem Sodu likumā nav paredzēti augstāki sodi, vai prasīt atbildīgā redaktora maiņu vai anullēt 9. pantā minēto atļauju.>

Beidzot atzīmēsim principiālu starpību starp noteikumu izdošanas tiesības delegāciju un adminiistrātīvi-kriminālās sodīšanas tiesības delegāciju: tiesību izdot noteikumus nevartālāk deleģēt: izlietot šo tiesību, t. i. izdot noteikumus var tikai tas administratīvais orgāns, kam & tiesība ar likumu piešķirta jeb deleģēta, bet viņš nevar šo tiesību nodot tālāk kādam citam organam; to atzīst administratīvo tiesību zinātne, u» pie tā turas arī likumdošana. Turpretim tiesībauzlikt sodus administratīvā kārtībā var tikt nevien izlietota no tā administratīvā organa, kam viņa tieši deleģēta, bet var tikt arī tālāk deleģēta; piem., Likuma par kārtību un sabiedrisko drošību valstī 3. panta 3. punkts un 4. pants nevien pilnvaro iekšlietu ministri pašu uzlikt šinī likumā noteiktos

sodus par likumā minētajiem pārkāpumiem, bet dod viņam arī tiesību pilnvarot citas dienestpersonas šo sodu uzlikšanai, tā tad viņam ar likumu piešķirto tiesību deleģēt tālāk citām dienestpersonām.

15.Administratīvie juridiskie akti .

B.         Konkrētie administratīvie akti un administratīvie spaidu

līdzekļi.

Pati plašākā administratīvo aktu katēgorija ir konkrētie administratīvie akti šaurākā nozīmē, ko ar vispārējo terminu ap-, zīmējam kā rīkojumus. Šo aktu izdošana tieši ietilpst ad' ministrātīvo iestāžu un amatpersonu īstajā darbības afērā, jo ar šiem aktiem likuma robežās tiek regulēti tiesiskās dzīves konkrētie apstākļi, tiek radītas un pārveidotas konkrētās tiesiskās attiecības tiesību subjektu starpā publisko tiesību novadā. Tāpēc šo aktu izdošanai nav vajadzīga nekāda delegācija. — tos -savas kompetences robežās var izdot katra publiska iestāde vai amatpersona, kam ar likumu piešķirta administratīva amata vara.

Tā kā šo aktu ir liels daudzums, tad arī viņi parasti tiek ieda līti (un pārskatāmības dēļ ir jāiedala) vairākās grupās.

Loģiski pirmajā vietā varētu minēt šo aktu iedalījumu pozitīvos un negātīvos. No praktiskā nejuridiskā viedokļa varētu likties, ka šos apzīmējumus varētu attiecināt uz administrātīvo iestāžu un amatpersonu pavēlēm un aizliegumiem: bet no juridiskā viedokļa tas'tā nav, jo arī administratīvam aizliegumam1 ir patiesībā pozitīvs juridisks satuirs, un .aizliegumam var piedot pavēles formu; pavēle atturēties no kādas darbības, vai pavēle nedarīt kaut ko. Administratīvo tiesību zinātnē ar pozitīviem administratīviem aktiem tiek saprasti tādi konkrēti administratīvi akti, kas nodibina, pārveido vai izbeidz kādus konkrētus tiesiskus stāvokļus, res|>. konkrētas tiesiskas attiecības publiski tiesisko subjektu starpā; turpretim ar n; eg ā t ī v i em administratīviem aktiem tiek saprasti tādi administratīvo iestāžu vai amatpersonu juridiskie akti, kas uz konkrētajiem tiesiskajiem stāvokļiem vai tiesiskām attiecībām redzami neatstāj nekādu iespaidu. Pazīstamākais negātīva administratīva akta piemērs ir lūguma noraidīšana. Piem., pilsonis griežas attiecīgā administratīvā iestādē ar lūgumu izsniegt viņam ieroču atļauju; ja šī atļauja tiek dota — attiecīgā pilsoņa konkrētai»

tiesiskais stāvoklis ir pārveidots: viņš ir ieguvis konkrētu tiesību uz atļaujā noteikto laiku turēt un lietot atļaujā minēto ieroci. Cits piemērs: ārvalstnieks uz viņa lūgumu ar Ministru kabineta lēmumu uzņemts Latvijas pavalstniecībā, un ar šo aktu ir ieguvis jaunu tiesisku statusu, ar jaunām tiesībām un pienākumiem, bet zaudējis savu agrākās pavalstniecības statusu. Tā tad šāda administratīva atļauja (un tādu dažādu administrātīvu atļauju jeb koncesiju ir ļoti daudz) ir pozitīvs administratīvs akts — ne tāpēc (kā tas varētu likties no praktiska nejuridiska viedokļa), ka lūdzējs ar šo atļauju ir ieguvis to, ko bija vēlējies, bet gan tāpēc, ka ar šo aktu ir pārveidots pilsoņa konkrētais tiesiskais stāvoklis. Turpretim, ja minētais lūgums tiek noraidīts — lūgtā ieroču atļauja netiek izsniegta, ārvalstnieka lūgums dēļ Latvijas pavalstniecības noraidīts u. t. 1. — liekas, nekādas pārgrozības lūdzēja, nedz arī kāda cita tiesību subjekta stāvoklī nav notikušas: viņš nav nekādu jaunu tiesību ieguvis, bet nav arī neko zaudējis. Lūk, no šī juridiskā viedokļa tad lūguma noraidīšana (vai koncesijas neizsniegšana), ir negātīvs administrātīvs akts: ne tāpēc, ka lūdzējs nav ieguvis to, ko bija vēlējies, bet tāpēc, ka ar šo administratīvo aktu nekāda pāigrozība nevienā tiesiskā stāvoklī vai konkrētās tiesiskās attiecībās nav izdarīta.

Bet varētu rasties jautājums: vai šādā lūguma noraidīša nas (vai koncesijas neizsniegšanas) gadījumā pavisam ir kāds. administrātīvs akts? Varbūt šādā gadījumā runā par negatīvu administratīvu aktu tāpēc, ka te vispār nekāda administratīva akta nav? Šāds jautājums varētu likties kā tāds, kas tikai nejuristam var nākt prātā. Tomēr šis jautājums ir stādīts arī no juristiem (un tāpēc es šeit viņu atzīmēju), un nevien stādīts, bet no dažiem pazīstamiem juristiem dota uz viņu apstiprinoša atbilde, t. i., ka tas, ko mēs šeit apzīmējam kā negātīvu administratīvu aktu, nemaz neesot administrātīvs akts. Ta, piem., pazīstamais Austrijas administrātīvists Bernaciks (Bematzik), kurš administratīvu aktu ieskata kā administratīvas iestādes vai amatpersonas rīcības izpausmi, noraidījumam neatzīst akta raksturu, tāpēc, ka noraidījums neesot darbības forma, bet taisni otrādi — tā esot forma, kufā izpaužoties iestādes nolūks nedarboties90 ), un tāpēc viņš savā administratīvo aktu sistēmā nemaz.

,t ) Sal. Dr. Karl K o r m a n n, System der rechtsgeschдftlichen Staatsakte», Berlin, 1910, lpp. 64.: Die Berechtigung des Begriffs der negativen Verfьgungen ist von Bernatzik geradezu bestritten worden, indem er aus-

nav ieradījis vietu šādiem negatīviem administratīviem aktiem.

—    Vairāki citi administrātīvisti, pēc Dr. K. Kormaņa aizrādījuma, gan nav tieši apstrīdējuši negātīvos administratīvos aktus, tomēr pagājuši viņiem garām, — tos nemaz neminot un tādējādi ignorējot viņu eksistenci, neskatoties uz to, ka tādu administratīvu aktu ir ļoti daudz. Kormans pats atzīst negātīvos administratīvos aktus gluži noteikti. Viņš tiesiska akta būtību atrod ne tik daudz darbībā, kā gribas izpausmē; tā kā negātīvā aktā, tāpat kā pozitīvā, ir ietverta gribas izpausme, tad arī negātīvie akti (noraidījumi) ir atzīstami par īstiem administrēti viem aktiem91 ), šim ieskatam var tikai pievienoties. Kā redzams, negātīvā administratīvā akta jēdziens pilnīgi pakļaujas arī mūsu augstāk pievestai administratīvā akta definīcijai: administratīvie juridiskie akti ir noteiktā formālā kārtībā izdoti administratīvo iestāžu un amatpersonu akti, kuros izpaužas publiskā \ara. Publiskai iesiādei vai amatpersonai iesniegta lūguma noraidījums ir taču amatpersonas vai iestādes oficiāla atbilde uz šo iesniegumu, pie tam atbilde, kuj’ā izpaužas publiskā vara, un tāpēc šāds noraidījums ir īsts administratīvs tiesisks akts. Jāpiezīmē, ka, pat pielietojot Bernacika viedokli, ir gļūti noliegt negatīvam administratīvam aktam juridiska akta dabu; jo katra formāla akta izdošanā, resp., formāla lēmuma pieņemšanā (kā tas ir arī lūguma formāla noraidījuma gadījumā) parādās raksturīgs publisko iestāžu un amatpersonu darbības veids. Un ka arī lūguma noraidījums ir formāls administratīvs akts, šķiet, neapšaubāmi tiek pierādīts ar to, ka arī par šādu aktu var iesniegt sūdzību administratīvā tiesā.

Pozitīvie (vai ar citu kopēju apzīmējumu: konstitūtīvie) konkrētie administratīvie akti, ar kuriem tiek nodibinātas, pārveidotas vai izbeigtas kādas konkrētas publiski-tiesiskas attiecības tiesību subjektu starpā, savukārt var tikt sadalīti trīs lielās grupās: a) atļaujas, b) konstatējumi jeb lēmumi, un c) rīkojumi, čī apzīmējuma šaurākā no zīm ē.

fьhrte: «Ablehnung ist keine Form behцrdlicher Tдtigkeit, sondern im Gegenteil die Form, in welcher sich die Absicht der behцrdlichen Untдtigkeit manifestiert»; demgemд'ss ist in seinem System der Verwaltungsakte auch kein Platz fьr die negativen Verfьgungen offen gehalten. .

,J ) Sal. Dr. Kar] K or m a n n, o. c. lpp. 65: Ihrer rechtlichen Natur nach find die negativen Verfьgungen ebenso wie die positiven Willenserklдrungen un mьssen daher, da tьr uns alle Willenserklдrungen, die nicht Gesetz sind, Rechtsgeschдfte sind, als solche bezeichnet \yertlen.

a)           Atļaujas esam jau minējuši, aplūkojot negatīvos administratīvos aktus jeb noraidījumus. Šīs atļaujas un noraidījumi ir savā starpā kopsakarīgi tādējādi, ka viens vai otrs no Јiem aktiem, pozitīvais vai negatīvais, rodas iestādei vai amatpersonai iesniegta lūguma rezultātā. Kompetentā iestāde vai amatpersona var atļauju dot vai nedot, — abi šie akti, lai gan pēc satura pretēji, būs formāli likumīgi, jo viņi ietilpst attiecībās iestādes vai amatpersonas kompetencē. No tā redzams, ka šais aktos izpaužas administratīvā diskrēcionārā vara, kas gan nenozīmē absolūtu rīcības brīvību, bet rīcības brīvību likumīgās kompetences robežās un saskaņā ar valsts jeb vispārības interesēm» Atļauja vai noraidījums tā tad nebūt nav atkarīgi no attiecīgās amatpersonas «nemotivēta subjektīva ieskata, bet tiek motivēti ar nopietniem lietderības apsvērumiem no valsts un sabiedrisko interešu viedokļa. Tomēr šo valsts un

9

•sabiedrības interešu izpratne un novērtēšana, tāpat arī attiecīgu apstākļu novērtēšana un motīvu izvēle ir uzticēta attiecīgai iestādei vai amatpersonai, un šinī valsts interešu izpratnē, attiecīgo faktisko apstākļu brīvā novērtēšanā un motīvu brīvā izvēlē parādās iestādes vai amatpersonas diskrēcionārā vara. Un atļaujas un noraidījumi, kopā ņemot, sastāda lielu daļu (skaita ziņā varbūt pašu lielāko) no tā sauktajiem administrātīvās diskiēcionārās varas aktiem.

Piezīmēsim, ka ar šo grupu (atļaujām) saistās juridisks jautājums par to vienpusīgo vai divpusīgo dabu. Tā kā šie akti rodas divu gribu rezultātā (lūgums un atļauja), tad rodas jautājums: vai šāds akts nav ieskaitāms kā publiski-tiesisks līgums? Vācu juridiskajā literatūrā šis jautājums iztirzāts galvenā kārtā attiecībā uz valsts darbinieka uzņemšanu valsts die-

9

nestā uz viņa lūguma pamata, un savā laikā diezgan izplatīts ieskats patiešām ir atzinis šādos gadījumos publiski tiesisku līgumu62 ). Par pareizu tomēr ir jāatzīst Fr. Fleinera ieskats, kas tagad arī ir valdošais, ka nekāda publiski tiesiska līguma šais gadījumos nav. Līgums kā juridisks akts rodas tur, kur abu pušu gribas ir līdzvērtīgas. Mūsu aplūkotajos gadījumos tas tā nav: izšķifoša ir vienīgi attiecīgās publiskās iestādes vai amatpersonas griba; tāpēc arī atļaujas jeb administratīvas koncesijas (un tām pēc juridiska rakstura līdzīgi akti, kā iecelšanas valsts dienestā, ārzemnieku naturalizācija u. t. L) ir vienpusīgi

t:> ) Sal Fr. F 1 e i b e r, Institutionen des deutschen Verwaltungsrechts,

<6-te un 7-te Aufl. 1922., Ipp. 182-183. . .

administratīvi akti, un attiecīgas personas lūgums ir ieskatāms tikai kā šāda administratīva akta likumīgs priekšnoteikums (eine gesetzliche Voraussetzung, condicio iuris. Sal. Fr. Fieiner,

o. c, lpp. 183.).

b)             Konstatējumi jeb lēmumi (Entscheidungen) pretēji atļaujām nav diskrēcionārās varas akti, bet tieši var noderēt'par piemēru ar likumu saistītas darbības aktiem. Viņi rodas tādējādi, ka iestāde vai amatpersona pielieto attiecīgo likumu konkrētam gadījumam uz noskaidrotu faktisko apstākļu pamata, kā tas, piem., notiek nosakot nodokļu maksātājam likumīgo nodokļu summu. Arī šo aktu raksturs ir ticis no Bernacika apstrīdēts uz tā pamata, ka viņi nesaturot iestādes vai amatpersonas gribas izpausmi, bet tikai konstatējumu, kas pēc likuma pienākas83 ). Šāds ieskats nav pareizs. Bez šaubām, arī pieņemot konstatējumu vai lēmumu stingrā saskaņā ar likumu, parādās iestādes vai amatpersonas griba faktisko apstākļu noskaidrošanā un attiecīgā likuma iztulkošanā un pielietošanā.

Protams, mēs varam gan atzīt, ka šinī gadījumā ne administratīvās iestādes vai amatpersonas griba ir tā, kas saista adresātu (t. i. personu, uz kuru akts attiecas), bet ka tā ir likuma paša griba; piem., maksājamo nodokli uzliek likums pats, nodokļu inspektors tikai konkretizē maksājamo nodokli, konstatē tā apmērus. Tomēr arī tādā uztverē konkrētais administratīvais konstatējums vai lēmums ir nepieciešams likuma iedarbībai konkrētā gadījumā, un arī caur šo konkrēto administratīvo aktu izpaužas publiskā vara (kas saskan ar mūsu pieņemto definīciju). Bez tam, ir taču pilnīgi skaidrs, ka arī administratīvas iestādes konstatējumu vai lēmumu var apstrīdēt, iesniedzot sūdzību administratīvā tiesā, kas ar šādiem aktiem arī diezgan bieži notiek (proti, tiek apstrīdēta to saskaņa ar likuma noteikumiem). Tā tad nevar būt nekādu šaubu ka arī šādi konstatējumi vai lēmumi ir administratīvi juridiski akti.

c)       Rīkojumi (Verfiigungen) šī apzīmējuma šaurākā nozīmē (plašākā no zīm ē šo terminu attiecinām uz konkrētiem administratīviem aktiem vispār, pretstatā normātīvo administratīvo aktu apzīmējumam — noteikumi). Tā ir plaša konkrēto administratīvo

M ) Sal. Dr. Karl K orm a n n, System der rechtfgeschaftlichen Staatsakte, 1910., lpp. 72.: Bernatzik hat kategorisch erklārt: «Die Entscheidung entfcalt keine Willenserklaruntr. sondern den Ausspruch dariiber, was rechtens ist.>

aktu kategorija un, liekas, šo aktu juridiskais raksturs vismazāk tiek apstrīdēts, jo rīkojumos visskaidrāki izpaužas administratīvas iestādes vai amatpersonas griba un aktīva rīcība. Šo aktu iedalījums no dažādiem autoriem tiek minēts dažāds; piemēra dēļ atzīmēsim pāris parastākos rīkojumu iedalījumus vienkāršās grupās.

1,          Pavēles, kas raksta adresātiem priekšā aktīvu rīcību, piem., samaksāt nodokli līdz noteiktam termiņam, izpildīt kādu publisku klausību vai policejisku pienākumu, piem., izvest granti uz labojamā ceļa gabala, izlabot vai notīrīt trotuāru

u. t. 1., un aizliegumi, kas raksta adresātiem priekšā atturēšanos no kādas rīcības. Šīs atšķirības juridiskā nozīme nav i iela, jo arī aizliegumam no formālās puses var piedot pavēles formu.

2.          Juridiski vairāk nozīmes ir «o aktu iedalījumam i z pildu rīkojumos un veidojošos rīkojumos (Vollziehungsverfiigungen und Cestaliiingsverfiigungen). Izpildu rīkojumi tiek doti tanī gadījumā, kad likums zināmos apstākļos prasa no administratīvā organa noteiktu rīcību; tā tad šinīs gadījumos nevar parādīties nekāda diskrēcionāra vara, te nav pielietojami nekādi lietderības apsvērumi, — ar izpildu rīkojumiem tiek panākta tikai likuma (vai saistošo noteikumu) ievērošana. Piem., ja policijas iecirkņa priekšniekam kļūst zināms, ka viņa pārzināmā iecirknī atrodošās mājas īpašnieks netīra trotuāru gar savu māju, neapgaismo savas mājas pagalmu un trepju telpas, — iecirkņa priekšniekam ir jādod šim namsaimniekam izpildu rīkojums par likumīgo policejisko pienākumu pildīšanu. Cits piemērs: ja ārzemnieks ieradies Latvijā pretēji attiecīgiem likumu un likumīgo instrukciju noteikumiem, Iekšlietu ministrs dos vienkāršu izpildu rīkojumu šo ārzemnieku izraidīt, bez kādiem apsvērumiem par šī ārzemnieka vēlamību vai nevēlamību Latvijā. Veidojošos rīkojumos turpretim var parādīties administratīvās iestādes vai amatpersonas diskrēcio-nārā vara, — no valsts vai sabiedrības interešu pareizas izpratnes diktēta zināma brīva rīcība likuma robežās. Piem., ja kāds ārzemnieks uzturas Latvijā pilnīgi legāli, bet Iekšlietu ministrim ienāk ziņas par šī ārzemnieka rīcību, kas raksturo viņu kā nevēlamu Latvijai, — ministrs pārbaudīs šīs ziņas, vajadzības gadījumā ievāks papildu ziņas, novērtēs visus attiecīgos apstākļus un izšķirsies vai nu atstāt šo ārzemnieku Latvijā, vai arī dos rīkojumu (kas šinī gadījumā būs pieskai

tāms veidojošiem rīkojumiem) par šī ārzemnieka izraidīšanu no Latvijas. .

Konkrēto administratīvo aktu validitātes noteikumi; vinu formālais un materiālais spēks. Administratīvs rīkojums (šī termina plašā nozīmē) ir nederīgs sekošos grūti iedomājamos gadījumos: a) ja viņš dots no acīm redzami nekompetentas iestādes vai amatpersonas; b) ja viņš raksta priekšā kaut ko faktiski vai loģiski neiespējamu (piem. satura pilnīgas nenoteiktības dēļ). Akts ir nederīgs arī vieglāki iedomājamā gadījumā: ja notikusi kļūda adresātā, piem., rīkojums vērsts pret kādu N. N. Rīgā, bet patiesībā attiecas uz citu N. N. (ar līdzīgu vārdu), kas dzīvo Jelgavā. Ja administratīvajam rīkojumam šo trūkumu nav, tad — ja vien rīkojums nāk no kompetenta administratīvās varas orgāna (t. i. no organa, kam visumā ir tiesība rīkojumus ar tādu saturu dot), viņam iet līdz legālitātes presumpci ja, t. i. adresātam jāpieņem viņa likumība un jāpilda viņa prasība, kamēr nebūs pierādīta šī rikojuma nelikumība un viņš nebūs likumīgā kārtā atcelts. Pat ja adresāts apstrīd rīkojuma likumību un iesniedz sūdzību administrātīvā tiesā, tas vēl nedod adresātam tiesību atteikties no rīkojuma pildīšanas. Likuma par administratīvām tiesām (Likumu un Valdības rīkojumu krājums, 1921. g. 59) 23. pants skaidri nosaka: «Protests vai sūdzība neaptur apstrīdamā lēmuma, rīkojuma vai rīcības izpildīšanu, bet tiesa var nolemt to apturēt.»

Lai rīkojumu varētu pildīt, adresātam vajaga zināt, ka tāds rīkojums attiecībā uz viņu ir dots, un jāzina., protams, arī rīkojuma saturs. Tāpēc rīkojuma devēja organa pienākums ir paziņot šo rīkojumu adresātam; šāds paziņojums tā tad atbilst normātīvo aktu publicēšanai vispārīgai zināšanai. Konkrētu aktu (rīkojumu) gadījumā publikācija nav vajadzīga, jo akts attiecas uz vienu konkrētu personu (vai nedaudzām konkrētām personām), kurai tad attiecīgais rīkojums tieši tiek piesūtīts. Ja rīkojums attiecas uz veselu grupu personu, kam jāpilda vienāds pienākums, šis rīkojums var tikt izziņots cirkulārveidīgi (piem. pagasta valde atgādina — vai dod rīkojumu — visiem tiem, kam jālabo publiskā kārtā labojamie ceļa gabali, izdarīt to līdz noteiktam termiņam); arī tāds izziņojums nav rīkojuma publikācija, bet nozīmē viņa paziņojumu attiecīgiem adresātiem. — Kā likumu un noteikumu publikācijas īstais nolūks ir darīt iespējamu

likumu un noteikumu zināšanu (un lai gan diezgan bieži likumus un noteikumus patiesībā nezina tie, kam viņus vajadzēja zināt, tomēr viņi nevar aizbildināties ar likumu un noteikumu

7 9

nezināšanu), tāpat arī rīkojuma paziņojuma nolūks ir darīt adīesātam iespējamu rīkojuma eksistences un satura zināšanu. Vislabāki šis nolūks tiek sasniegts, ja rīkojums tiek adresātam tieši nodots pret parakstu par rīkojuma saņemšanu. Bet tādas prasības kategoriska uzturēšana varētu radīt grūtības ar rīkojuma paziņošanu adresātiem, un zināmos apstākļos dotu adresātam iespēju ļaunprātīgi izvairīties no rīkojuma saņemšanas. Tāpēc tiek pieņemts, ka paziņošana notikusi, ja rīkojums nodots kādam no pieaugušiem mājiniekiem (uz laukiem), kādam dzīvokļa līdziemītniekam vai sētniekam (pilsētā), vai piestiprināts pie adresāta dzīvokļa durvīm, vai nodots pastā pēc pareizas adreses. Protams, šādos gadījumos var rasties arī daži sarežģījumi un izvirzīties daži juridiski jautājumi, bet tas notiek samērā ļoti reti.

9 9

Rīkojumu validitātes galvenie noteikumi ir sekoši pieci: a) viņam jābūt izdotam administratīvās varas organa kompetences robežās; b) viņam jāatbilst tām prasībām attiecībā uz akta formu, ko uzstāda likums vai noteikumi; c) viņš nedrīkst runāt pretim pastāvošiem likumiem; d) viņš nedrīkst runāt pretim mērķim, kufa dēļ iestādei vai amatpersonai likumīgais pilnvarojums piešķirts (Likuma par administratīvām tiesām

4.     p. b. punkts); un e) viņš nedrīkst runāt pretim arī likumīgi pastāvošiem administratīvajiem normatīvajiem aktiem (valdības noteikumiem, vai pašvaldību saistošajiem noteikumiem). Ja kādā no šiem validitātes noteikumiem ir konstatējami zināmi trūkumi, ieinteresētā persona, t. i. persona, ku^as tiesības vai intereses ar šo rīkojumu tieši ir aizskārtas (Likuma par administrātīvām tiesām 5. p.), var iesniegt sūdzību par šo rīkojumu administratīvā tiesā. Sūdzību var ‘ iesniegt noteiktā termiņā (parasti viena mēneša laikā pēc rīkojuma paziņošanas adresātam). Ja sūdzības iesniegšanas termiņš ir notecējis, rīkojumu vairs nevar apstrīdēt: viņš ir ieguvis savu formālo spēku.

Administratīvo aktu formālais spēks, varētu teikt, līdzinās tiesu spriedumu formālajam spēkam: to vairs nevar pārsūdzēt vai citādi tiesiskā kārtā apstrīdēt, un vajadzības gadījumā izpilda spaidu kārtā, pielietojot publisko iestāžu rīcībā esošos varas līdzekļus. Bet ir vēl otrs jautājums, proti, par šo aktu materiālo spēku. Spēkā gājušam tiesas spriedumam ir ne

tikai formālais spēks, bet arī materiālais spēks, t. 1. viņa saturs patiešām saista kā personas, už kurām viņš attiecas, tā publiskas iestādes un, beidzot, tiesu pašu. Neviens te vairs nevar neko grozīt94 ), un sevišķi tiesa pati vairs neko nevar grozīt.

Vai arī administratīviem rīkojumiem atzīstams šāds materiāls spēks, kā tiesu spriedumiem, jautājums par to ir strīdīgs85 ); par valdošo tomēr var pieņemt ieskatu, ka administratīviem rīkojumiem tāda materiāla spēka nav. Fr. Fleiners tādu ieskatu pamato ar apsvērumu, ka tiesas spriedumu un administratīvo rīkojumu mērķi ir dažādi: tiesas darbības mērķis ir nodibināt un uzturēt skaidrību un noteiktību tiesībās, turpretim administratīvās darbības uzdevums ir — aizstāvēt un reālizēt valsts intereses — «sasniegt valstij derīgu rezultātu» — likumu robežās. Tāpēc tad administratīvs rīkojums uzturams spēkā, kamēr viņš atbilst valsts interesēm. Ja turpretim grozījušos apstākļu dēļ rīkojums vairs neatbilst valsts interesēm, tad viņu nevien var grozīt, bet viņš jāgroza. Tā tad nevien administratīva iestāde vai amatpersona var šādos apstākļos savu lēmumu vai rīkojumu uz savu iniciatīvu atsaukt vai grozīt, bet arī adresāts var lūgt lēmumu vai rīkojumu atsaukt vai grozīt, motivējot, ka ' valsts vai vispārības intereses vairs neprasa šī akta uzturēšanu spēkā86 ). Šim viedoklim visumā var piekrist.

M ) Izņēmumi no šī principiāla stingrā noteikuma ir tikai šķietami: monarchs vai Valsts prezidents var apžēlot notiesāto?: kreditors, ar izpildu rakftu rokā, var atteikties no piedzīšanas jeb uzdāvināt izpildu rakstā minēto summu parādniekam. Beidzot, zināmiem apstākļiem iestājoties, likums atjauj reiz jau iztiesātas lietas atjaunošanu tiesā.

*6 ) Sal. Fr. Fl einer, Institutionen des deutschen Verwaltungsrechts, (>-te un 7-te Aufl., lpp. 186. un sek.

M ) Sal. Fr. FI ein er, o. c. lpp. 186.: Denn fьr die Verwaltung ist, anders als fьr die Justiz, die Verwirklichung des Rechtes nicht Endziel, sondern nur Mittel zum Zweck. Die Aufgabe der Verwaltungstдiigkeit besteht nicht darin, Rechtsgewissheit zu verschaffen — das ist der Beruf des Zivilurteils — sondern einen materiellen, dem Staate nьtzlichen Erfolg innerhalb der Schranken des Rechts zu erreichen.

187: Ein Zusiand aber, der dem цffentlichen ' Interesse widerspricht, darf auch nicht fiir einen Tag weiterbestehen. Aus diesem Grunde kann die Verwaltungsbehцrde an ihre Anordnungen nicht gebunden sein, wie das Gericht an das Urteil: den Verfьgungen der Verwaltungsbehцrden fehlt die materielle Rechtskraft.

188: Daraus folgt, dass umgekehrt auch der Untertan jederzeit dem Antrag auf Abдnderung oder Aufhebung einer gegen ihn erlassenen Ver-

Tomēr, atzīstot principa administratīvo lēmumu un rīkojumu grozīšanas iespēju, nav jāaizmirst arī, ka tiesiskās iekārtas stabilitātes interesēs šis princips jāpielieto joti saudzīgi. Lai gan administratīvo iestāžu uzdevums — kā augstāk minēts — nav līdzīgs tiesu uzdevumam, tomēr nevar būt šaubu, ka par tiesiskās iekārtas stabilitāti jārūpējas visām publiskām iestādēm un .amatpersonām, — bet reiz pieņemta lēmuma vai dota rīkojuma viegla un bieža grozīšana varētu tiesiskās iekārtas stabilitāti lielā mērā apdraudēt. Tāpēc jāpieņem, ka formālu spēku ieguvuša administratīva lēmuma vai rīkojuma atcelšana vai grozīšana no aktu izdevušās iestādes vai kādas augstākas instances pielaižama vienīgi, ja pietiekoši svarīgas valsts jeb vispārības intereses to patiešām prasa. Sevišķi saudzīgi ar saviem lēmumiem jāapietas valsts augstākām jeb centrālām administratīvām iestādēm. Tāpēc jāatzīst par pareizu mūsu administratīvā prakse, pēc kuras ministrijas un citas valsts centrālās administratīvās iestādes savus reiz pieņemtos lēmumus pašas vairs negroza, bet ja nāk pie pārliecības, ka kāds lēmums nav atstājams spēkā, griežas pie Senāta Administratīvā departamenta ar lūgumu šo lēmumu atcelt.

Administratīvie spaidu līdzekļi. Pilsonis savā ikdieinišķīgajā dzīvē varbūt administratīvajos spaidu līdzekļos redz vispirms šo līdzekļu pielietošanas t ©draisko pusi (piem. arestēto mantu aprakstīšanu un apzīmogošanu, nelegālas sapulces izklīdināšanu u. t. 1.); juristu turpretim interesē šī institūta juridiskā puse. Un no juridiskās puses tā sauktie administrMīvie spaidu līdzekļi tiesiskā valstī nav nekas cits kā arī tikai konkrēti tiesiski administratīvi akti, kurus vienā grupā apvieno viņu kopējais uzdevums: panākt administratīvo rīkojumu izpildīšanu gadījumā, ja šie rīkojumi netiktu no adresātiem pildīti labprātīgi. No . šī viedokļa tā tad administratīvos rīkojumus, varētu iedalīt divās grupās: pamatrīko jumi, ar kupem tiek uzlikti adresātam kādi publiski pienākumi, un papildrīkojumi, t. i. lēmumi vai rīkojumi, kufos juridiski ietverti tie spaidu līdzekļi, ko pielieto ar pamatrīkoju1 miem uzlikto pienākumu nepildīšanas gadījumā (piem. lēmums par eksekūtīva soda uzlikšanu, par izpildīšanu uz adresāta rē. ķina u. t. 1.). Par administratīviem šos spaidu līdzek-

fьgung zu stellen befugt ist mit der Begrьndung, das Gemeininteresse verlange die weitere Aufrechterhaltung der Verfьgung nicht.

jus dibināti sauc tāpēc, ka administratīvās iestādes negriežas, pēc palīdzības pie citām publiskām iestādēm (piem. tiesām), bei pašas ar saviem līdzekļiem panāk eavu rīkojumu, resp. savos, rīkojumos ietverto likumīgo prasību, izpildīšanu.

Administratīvie spaidu līdzekļi tā tad no juridiskās puses ir administratīvo iestāžu un amatpersonu rīcībā esošie tiesiskie līdzekļi, ar kuru pielietošanu tiek panākta administratīvo rīkojumu izpildīšana piespiedu kārtībā. Bet ja tā, tad var rasties jautājums: vai šie administratīvie spaidu līdzekļi neapdraud pilsoņu tiesības? Vai viņi nenostāda pilsoņus grūtā stāvoklī pretim administratīvajai varai, kura nevien var pavēlēt, bet arī pati piespiest savas pavēles izpildīt? Tādi jautājumi attiecībā uz administratīvajiem spaidu līdzekļiem patiešām ir stādīti administrātīvo tiesību zinātnē, un pie tam ir ticis aizrādīts uz. Angliju, kuras tiesību sistēma administratīvos spaidu līdzekļus principā neatzīst. Šinī ziņā tā tad ir konstatējami tedrijā un praksē divi dažādi viedokļi: Eiropas kontinenta valstīs valdošais ieskats administratīvos spaidu līdzekļus atzīst, turpretim Anglijā (un zināmā mērāarī Amerikas Savienotās Valstīs un citās angju-sakšu tiesību zemēs) tiek atzīta spaidu līdzekļu pielietošana tikai uz tiesas sprieduma pamata. Angļu tiesības tā tad nostāda pilsoni kā tiesiski līdzvērtīgu publiskai iestādei vai amatpersonai un it kā deklarē sekošu viedokli: ja pilsonis atsakās labprātīgi pildīt administratīvajā rīkojumā uzstādīto prasību, tas nozīmē, ka starp pilsoni un iestādi vai amatpersonu ir izcēlies tiesisks strīds, un viena puse šinī strīdū nevar piespiest otru savu prasību izpildīt, bet strīds jāizšķir neutrālai tiesai. Tā tad. ja administratīvā iestāde vai amatpersona uztur sava prasību, bet pilsonis to nepilda, tad iestādei vai amatpersonai jānodod šī strīda izšķiršana tiesai. Pie tāda nostādījuma rodas jautājums: vai tas ļoti neapgrūtina administratīvo darbību: vismaz — vai administratīvo rīkojumu izpildīšana netiek ļoti novilcināta? Uz to tiek atbildēts, ka šādas lietas Anglijas tiesās tiek izšķirtas ļoti ātri, vienkāršotā (tā sauktā summary jurisdiction), procesuālā kārtībā, kas ir stipri līdzīga «tiesas pavēļu» kārtībai mūsu administratīvās tiesās (Likums par administratīvām tiesām 47.—52. p. p.). Pie tam jāņem vērā, ka spaidu pielietošana uz tiesas sprieduma jeb tiesas pavēles pamata Anglijā ir gan vispār atzītais princips, bet likumos ir paredzēti arī vairāki izņēmumi no šī principa, kad attiecīgas administratīvas iestādes var pielietot spaidu līdzekļus arī negriežoties pie tiesas..

Ta piem., bez tiesas paveles (warrant) var izdarīt kratīšanas un aizturēt lietas, — muitas ierēdņi, ja viņu rīcībā ir ticamas

’ 9 ’ J 9

ziņas par nemuitotu preču glabāšanu kādās telpās; drošības policijas orgāni — ja viņiem ienākušas ticamas ziņas par sprāgstošu vielu glabāšanu vai azarta spēļu sarīkošanu kādās telpās; tāpat ar tiešu spaidu līdzekļu pielietošanu policija var izklīdināt nelikumīgu sapulci, ja divreiz sapulces iespējamā tuvumā ir nolasīta tā sauktā «karaļa proklamācija», t. i. pavēle karaļa vārdā izklīst, un ja sapulces dalībnieki šai pavēlei nepaklausa labprātīgi. Atkarībā no lietas apstākļiem, šinīs gadījumos var tikt aizturētas arī personas.

Administratīvo spaidu līdzekļu pielietošanas praksē, tā tad. starpība starp Angliju un Eiropas kontinenta valstīm varbūt nav tik litla, kā viņa ir šo valstu valdošajā legālajā doktrīnā. Te, doktrīnā, šī principiālā starpība ir ievērojama: Anglijā administratīvās varas orgāni un pilsoni kā tiesību un interešu ziņā līdzīgas puses pakļautas «tiesai97 ). Eiropas kontinenta valstīs turpretim tiek atzīts: 1) ka valsts intereses stādāmas augstāki par privātām interesēm, un tāpēc pilsoņi, kā savu individuālo tiesību un interešu aizstāvji, nevar pretendēt uz tiesiskā ziņā līdzvērtīgu stāvokli ar administratīvām iestādēm un amatpersonām, kas aizstāv valsts un vispārības intereses; 2) ja administratīvajām iestādēm un amatpersonām uzticēta valsts uin sabiedrisko interešu realizēšana un sargāšana, tad no tā loģiski izriet, ka viņām piekrīt arī tiesība vajadzības gadījumā panākt savu rīkojumu izpildīšanu piespiedu kārtībā, negriežoties pie tiesām.

Uz jautājumu, ko augstāk pievedām: vai administratīvo spaidu līdzekļu pielietošana neapdraud pilsoņu tiesības? — Eiropas kontinenta valstu tiesību zinātne atbild ar noteiktu nē. Tas varēja gan notikt policejiskā valstī, kur administratīvie spaidi bija faktiski spaidu līdzekļi, atkarīgi no administratīvo orgānu ieskata, un tāpēc varēja izvērsties patvarībā. Turpretim tiesiskā valstī administratīvo spaidu līdzekļu pielietošana izslēdz katru patvarību no administratīvo varas orgānu puses, jo šie spaidu līdzekļi tiesiskā valstī, kā jau minējām, ir tiesiski līdzekļi, t. i., administratīvās varas orgāni var lietot tikai tos spaidu līdzekļus, kas likumos ir noteikti, un arī

*7 ) IļJemot vērā šo Anglijas tipiskās iekārtās īpatnību, pagājušā gadu simteņa otrā pusē vācu jurisprudencē Anglija bieži tika apzīmēta kā Justi z s t a a t. . . .

«tikai iajos gadījumos un tādā veidā un kārtībā, kā tas likumos paredzēts. Tā tad administrātīvo spaidu līdzekļu pielietošanas rīcība ir likumīga rīcība; arī šo līdzekļu pielietošanas gadījumā pilsoņa tiesības un intereses tiek sargātas ar sūdzību administratīvā tiesā. Bez tam, modemā tiesiskā valsts ir arī kultūras valsis, kufas administrātīvo iestāžu darbinieki ir pietiekoši iz. glītoti un savam svarīgajam uzdevumam sagatavoti, lai prastu likumus pareizi iztulkot un pielietot, tā kā nelikumīga rīcība no viņu puses modernajās tiesiskās valstīs ir ļoti reta parādība

Parastākie Eiropas kontinenta valstīs lietojamie administratīvie spaidu līdzekļi ir trīs: eksekūtīvais sods, izpildīšana uz adresāta rēķina, un tiešie administratīvie -spaidi.

1.              Eksekūtīvais sods ir sods, ko administratīvās varas orgāns var uzlikt par viņa rīkojuma neizpildīšanu. Šis •eksekūtīvais sods nav sajaucams ar sodīšanu administratīvā kārtībā, ko atzīmējām iepriekšējā nodaļā. Tie ir divi dažādi tiesiski institūti, katrs ar savu tiesisku pamatojumu un dažādiem mērķiem. Administratīvā kārtībā uzliekamais sods par dažu likumu un administrātīvo noteikumu pārkāpšanu ir pēc savas būtības kriminālsods, ar kriminālsodam līdzīgu mērķi, un administratīviem orgāniem šī tiesība kā izņēmuma tiesība tiek piešķirta ar sevišķu likuma pilnvarojumu. Turpretim eksekūtīvo sodu administratīvās varas orgāns uzliek par sava konkrēta rīkojuma neizpildīšanu; tas tā tad ir administratīvais spaidu līdzeklis", kas jau uz tiesiska principa pamata pieder administratīvās varas orgāniem (vismaz Eiropas kontinenta valstīs), tā tad nekāds sevišķs pilnvarojums šī Iīdzekja lietošanai nav vajadzīgs. Likumos gan parasti atrodam eksekūtīvo sodu minētu (piem., maksājot nodokli pēc likumīgā termiņa jāmaksā arī likumā noteiktais soda procents), tomēr šādi likuma noteikumi nav ieskatāmi par nepieciešamu pilnvarojumu, bet par soda veida un apmēra noteikšanu.

Eksekūtīvais sods parasti tiek pielietots naudas soda veidā, bet ir iespējams arī arests. Viņš var tikt pielietots kā' tanī gadījumā, kad nav izpildīta darbība, ko noteiktā laikā vajadzēja izpildīt (samaksāt nodokli, izpildīt kādu publisku klausību vai policejisku pienākumu), tā arī gadījumā, ja nav ievērota priekšā rakstīta atturēšanās no aizliegtas darbības. Šī spaidu līdzekļa labā īpašība; ir tā, ka daudzos gadījumos pietiek jau ar viņa piedraudēšanu (psīchisks ietekmējums) vēlamā mērķa sasniegšanai.

2.           izpildīšana uz adresāta rēķina (Ersaizvornahme) pastāv iekš tam, ka noteiktā laikā neizpildītu publisku pienākumu administratīvās varas orgāns liek par samaksu izpildīt trešai personai uz adresāta rēķina, t. i. vajadzīga summu no adresāta piedzen spaidu kārtā un samaksā darbu izpildījušai trešai personai. Kā redzams, šo spaidu līdzekli nevar pielietot tik plaši, kā iepriekšējo. Viņu var pielietot tikai gadījumos, kad nav izpildīta kāda noteikta darbība, pie tam tāda darbība, ko arī cita persona var izpildīt tikpat labi kā adresāts, (piem., izvest granti uz publiski labojama ceļa u. t. 1.).

3.            Tiešie administratīvie s paidi tiek pielietoti tādā gadījumā, kad kļūst nepieciešama administratīvās varas tiešai iejaukšanās adresāta rīcībā un parādās kā spaidu pielietošana pret adresāta mantu vai pret adresāta personu. Spaidi pret mantu tiek vērsti, kad tiek izdarīta piedzīšana tā sauktā neapstrīdamo prasību kārtībā. Īstenībā gan visus šos spaidus jāieskata kā pret personu vērstus, jo arī spaidi pret mantu nozīmē taču personas rīcības brīvības ierobežošanu, kā tas piem.. notiek, kad, piedzenot termiņā nesamaksātu nodokli vai trešajai personai pienākošos atlīdzību par uz adresāta rēķina izpil-, dīto darbu, — tiek arestēta un pārdota vairāksolīšanā adresāta manta. Līdzīgs stāvoklis ir gadījumā, kad policija spaidu kārtā slēdz kādu nelikumīgi pastāvošu uzņēmumu, ko uzņēmuma saimnieks pats nav noteiktā laikā slēdzis. Protams, ja kādas personas šais (iepriekš minētajos) gadījumos mēģinātu likt šķēršļus administrācijas amatpersonu likumīgai rīcībai, tiktu lietoti tieši spaidu līdzekļi pret personām, piem., arestējot viņas vai savaldot fizis kās varas līdzekļiem. Tāpat gadījumos, ja po-_ licijai nākas izvākt laikā neizvākušos iemītniekus no nama, kas atzīts par dzīvību apdraudcfšu. vai izklīdināt nelikumīgu sapulci, nākas dažreiz pielietot tiešus spaidus pret personām, kas nepadodas likumīgiem administratīviem rīkojumiem.

16.Administratīvo aktu likumības pārbaudīšana

Administratīvā justicija.

Maz attīstītā valstī, kāda bija, piem., vēl Eiropas vēstures vidus laiku feodālā valsts, administratīvā darbība ir šaura un primitīva pēc saviem uzdevumiem un darbības līdzekļiem. Ar kultūras attīstību, kūjai iet līdzi arī valsts attīstība, valsts administratīvā darbība nevien paplašinās, bet arī darbības līdzekļi

tiek izkopti un uzlaboti. Viens no administrātīvās -darbības uzlabošanas līdzekļiem ir administratīvā kontrole, ko jau minējām nodaļā par administratīvās organizācijas pamatprincipiem. Protams, arī šis līdzeklis pats ir attīstījies pakāpeniski;-„sākumā, šķiet, viņa galvenais nolūks bija tikai uzturēt disciplīnu un noteiktu kārtību administratīvajā darbā, vēlāk ar šo līdzekli arvienu vairāk centās panākt un, nodrošināt lietderības (no valsts interešu viedokļa) un likumības ievērošanu administratīvo iestāžu un amatpersonu darbībā. Šī administratīvā kontrole — priekšniecības uzraudzība pār padoto iestāžu un amatpersonu darbības pareizību un lietderību — izveidojās jau policejiskā valstī, bet nav savu nozīmi zaudējusi arī tiesiskā valstī, kur tikai šo līdzekli lietojot tiek piegriezta pienācīgā vērība arī administrātīvās darbības saskaņai ar likuma prasībām. Bet tiesiskā valstī nāk klāt jauns svarīgs administrātīvās darbības kontroles līdzeklis — administratīvā justicija. kuras uzdevums tieši pastāv tikai administrātīvās darbības likumības pārbaudīšanā. Ar šo svarīgo tiesisko institūtu — administratīvo justīciju — tiesiska valsts dabū savu īsto izveidojumu: tiesiskas valsts princips, pēc kura administratīvā darbība ir padota likumam un ar likumu saistīta, iegūst reālu nozīmi caur to, ka pilsoņu rīcībā tiek nodots svarīgs tiesisks līdzeklis viņu tiesību un interešu aizstāvēšanai pret varbūtējiem aizskārumiem no administratīvās varas orgānu puses, proti: sūdzība administratīvai tiesai, un administrātīvās tiesas (kā administrātīvās justicijas organa) pienākums tādā gadījumā ir pārbaudīt apstrīdētā administratīvā akta likumību, un konstatētas nelikumības gadījumā to atcelt.

Tagadējā tiesiskā valstī tā tad pastāv divi tiesiski institūti administrātīvās darbības pārbaudīšanai: administratīvā kontrole un administratīvā justicija. Administrātīvās kontroles institūts darbojas uz savu iniciatīvu, bet arī ieinteresētie pilsoņi, administratīvo lēmumu un rīkojumu adresāti, kuri grib panākt pret viņiem vērsto administratīvo aktu grozīšanu vai atcelšanu, var griezties pie attiecīgām administratīvām iestādēm ar saviem iesniegumiem. Administrātīvās tiesas darbojas tikai uz ieinteresēto tiesību subjektu (fizisku vai juridisku personu) iesniegtu sūdzību pamata, bet izņēmuma veidā var darboties arī uz savu iniciatīvu, kā piem. mūsu Senāta Administratīvais departaments, skatot lietas cauri arī uzraudzības kārtībā. Ir iespējami

—    un daudzās valstīs pastāv — arī siarpveidojumi starp adnu-

nistrātīvajām iestādēm, kas izlieto priekšniecībai piederošās administrātīvās kontroles tiesības, un īstajām adminis-irātīvajām tiesām, proti, speciāli kollēģiāli orgāni (komitejas vai pa.domes), kufu uzdevums ir pieņemt un skatīt cauri ieinteresēto personu sūdzības par pret viņiem vērstiem konkrētiem administratīviem aktiem.

Administrātīvās kontroles tiesības ir plašas; priekšniecība, kūjai pieder šāda uzraudzības jeb kontroles tiesība, var piegriezt vērību kā padoto iestāžu un dienestpersonu darbības likumībai, tā lietderībai no valsts interešu viedokļa, un protams, arī darbības kārtībai, darba pareizai gaitai un pareizai teclmikai. Rīkojoties uz savu iniciatīvu, administratīvā kontrole varbūt galveno vērību piegriež darbu pareizai gaitai un lietderībai; pārbaudot padoto administratīvo iestāžu un amatpersonu darbību uz ieinteresēto personu iesniegumu pamata, vajadzīgā vērība tiek piegriezta arī šīs darbības likumības pusei.

Ieinteresētās personas (fiziskās vai juridiskās) rīcībā ir divi tiesiski līdzekļi, ar kubiem viņa var likumīgā kārtā griezties pie administratīvām iestādēm nolūkā panākt pret viņu vērsta lēmuma vai rīkojuma atcelšanu vai grozīšanu, — tie ir iebildums un administratīva sūdzība (jeb sūdzība priekšniecībai; Beschwerde)98 ).

Ar i e b i 1 d u m u ieinteresētā persona griežas pie pašas tās iestādes vai amatpersonas, kas izdevusi pret viņu vērsto aktu, un motivējot šo iesniegumu ar likumības vai lietderības apsvērumiem, lūdz attiecīgo lēmumu vai rīkojumu grozīt vai atcelt. Iebildums (Gegenvorstellung) ir ļoti nepilnīgs tiesisks līdzeklis, jo attiecīgai iestādei vai amatpersonai ir gan tiesība iebildumu pieņemt un skatīt cauri, bet parasti nav uzlikts pienākums to darīt. Patiesībā šis līdzeklis arī tikai netieši ir saistīts ar administratīvo kontroli; jo iestādi vai amatpersonu var pamudināt iebildumu pieņemt un pārbaudīt — tā apziņa, ka iebilduma iesniedzējs neapmierināsies ar viņa iesnieguma noraidīšanu vai atstāšanu bez caurskatīšanas, bet griezīsies ar sūdzību pie priekšniecības, kuj-a varēs izlietot savas kontroles tiesības. Protams, likums var uzlikt (un dažreiz arī uzliek) administratīvās varas orgāniem pienākumū iebildumu pieņemt un pārbaudīt, un tādu noteikumu var izveidot arī administratīva

'') Mēs neminam šeit 1 ū g n m u, kas ir tiesisks līdzeklis pilsoņa rīcība, griežoties pie publiskas iestādes, vai amatpersonas kādas atļaujas dēļ, pabalsta izsniegšanas dēļ, kāda dokumenta izsniegšanas dēļ, vai tml.

prakse. Piem., ja par administratīvas sūdzības priekšnoteikuma tiek atzīta iepriekšēja iebilduma iesniegšana attiecīgai iestādei vai amatpersonai, tad šīs iestādes vai amatpersonas pienākums ir iebildumu pieņemt un skatīt cauri. Arī pie mums, piem., pārsūdzības kārtība nodokļu lietās sākas ar .iebildumu nodokļu

9 9

komisijai, kas pieņēmusi lēmumu par apstrīdētā nodokļa uzlikšanu, un tikai pēc tam iespējama sūdzība attiecīgai Galvenajai nodokļu komisijai.

īstais tiesiskais līdzeklis, ar kūju ieinteresētais pilsonis var administratīvās kontroles institūtu izlietot arī savās interesēs, un kurš kā tāds ir izveidojies tikai tiesiskā valstī, ir administratīvā sūdzība, jeb sūdzība priekšniecībai (Besehwerde). Tā kā šāda sūdzība ir jau formāls tiesisks līdzeklis, tad viņa ir saistīta ar dažu formālu noteikumu ievērošanu, piem.. to var iesniegt tikai noteiktā termiņā. Sūdzību iesniegt var apstrīdētā lēmuma vai rīkojuma adresāts, un viņš var lūgt apstrīdēto aktu vēlreiz pārbaudīt kā no likumības, tā no lietderības puses. Nereti tādu sūdzību iesniegšanai un caurskatīšanai ar likumu radīti sevišķi kollēģiāli oigani (komisijas vai padomes). kā piem., pie mums nodokļu, pensiju, muitas lietās u. t. 1. Kā priekšniecība, tā arī šāds speciāls orgāns (kā piem., Galvenā nodokļu komisija, Galvenā pensiju komisija u. t. ī.), ja atrod apstrīdēto lēmumu vai rīkojumu par grozāmu vai atceļamupaši arī izdara vajadzīgos grozījumus vai dod atceltā akta vietā jaunu lēmumu vai rīkojumu, negriežoties šinī nolūkā, pie iepriekšējās vai padotās administratīvās instances. Šādā gadījumā, man liekas, nav pietiekoši pamatots vācu administratīvo tiesību literatūrā atrodamais ieskats, ka sūdzību caurskatīšanai radītais speciālais orgāns nevarot apstrīdēto lēmumu grozīt sūdzētājam par sliktu"). Šķiet, tādi orgāni tiek nodibināti ne tikai pilsoņu individuālo tiesību un interešu aizstāvēšanai, bet arī objektīvās likumības uzturēšanai spēkā, — tāpēc ja izrādītos, ka apstrīdētais lēmums saskaņā ar likuma noteikumiem grozāms sūdzētājam par sliktu, tad tas arī jādara. Citiem vārdiem, šinīs gadījumos jāatzīst par pielaižamu reformatio in pejus.

Administratīvā justīcija. Administratīvā jusficija pēc būtības ir izveidojusies Anglijā jau 17. g. simteņa otrā pusē un pastāv iekš tam, ka uz ieinteresētās personas sūdzības pamata administratīvās iestādes vai amatpersonas darbības (lē-

M ) Sal. F. ^ner.o, c. Ipp. 225—226.

muma vai rīkojuma) likumība tiek pārbaudīta tiesa. Anglijā šo funkciju izpilda vispārējās tiesas, tāpēc mēdz teikt, ka Anglijā ir administrātīvā justicija, lai gan nav administrātīvās tiesas. Eiropas kontinenta valstīs administrātīvā justicija ir saistīta ar atsevišķām administratīvām tiesām, kādas parādās Francijā 19. g. simteņa pašā sākumā, bet citās valstīs (Bādenē, Prūsijā, Bavārijā, Austrijā, Itālijā u. c.) izplatās tikai 19. g. simteņa otrā pusē. Šīs administratīvas tiesas gan pa lielākai daļai te vēl ir formāli administrātīvās iestādes, tomēr viņām ir

9 ’ 9

uzticēts tas pats svarīgais uzdevums, ko jau minējām attiecībā uz Anglijas administratīvo justiciju, proti, administrātīvo (valsts un pašvaldības) iestāžu un amatpersonu darbības likumības pārbaudīšana, un tāpēc arī administratīvajām tiesām tiek solis pa solim nodrošināta šī uzdevuma pildīšanai nepieciešamā neatkarība un autoritatīvais stāvoklis. Administrātīvā justicija tāpēc ieskatāma par ļoti svarīgu un raksturīgu institūtu tiesiskās iekārtas garantēšanā un pašas tiesiskas valsts organizācijā: ar administrātīvo justiciju valsts nodibina stingru tiesisku kontroli par publiskās varas (kā pašvaldību, tā pašas valsts) orgānu darbību un līdz ar to dod pilsoņiem rokā svarīgu tiesisku līdzekli, kā aizstāvēt savas subjektīvās tiesības un tiesiski sargātās inte reses pret varbūtējiem aizskārumiem no publiskās administrātīvās varas orgānu puses. No tiesiskas valsts un arī pilsoņu tiesību viedokļa administrātīvā justicija ir bez šaubām svarīgāks tiesisks institūts nekā daži populāri konstitucionāli institūti, kā piem. vēlēšanu tiesību institūts, kuļu dēļ ir notikušas sabiedriskas kustības un politiskas cīņas. Liekas, administrātīvo justiciju var pat ieskatīt par tiesiskas valsts kritēriju: kufā valstī ir pareizi nostādīta un kārtīgi darbojas administrātīvā justicija, tā ir tiesiska valsts, neatkarīgi no šīs valsts satversmes.

Administrātīvās justicijas institūtam gandrīz katrā valstī ir savas īpatnības, bet tās attiecas vairāk uz šī institūta praktisko izveidojumu. Turpretim pēc pamatprincipiem skatoties, arī tagad vēl arvienu atrodam administratīvajā justicijā divas galvenās sistēmas, angļu un franču. Arī Anglijas tiesiskās attīstības vēsturē konstatējams interesants posms, kad sāka veidoties speciāla administratīva tiesa. Tas bija no 15. g. simteņa otrās puses līdz 17. g. simteņa vidum, un iestāde, ko šinī laikā Anglijā var uzskatīt par speciālu administrātīvo tiesu, bija karaļa Slepenās padomes tieslietu komiteja, tā sauktā Zvaigžņu palāta (Star Chamber). Šī iestāde, ko Stuartu dinastijas pirmie

karaļi 17. g. simteņa pirmajā puse izlietoja zināmā mērā ari ka ieroci tautas brīvības ierobežošanai, kļuva tautā ļoti nepopulāra un tāpēc revolucionārajās pārgrozībēs 17, g. s. vidū likvidēta un vairs netika atjaunota. Ar 17. g. simteņa otro pusi tad nu sāka veidoties Anglijā jaunā administratīvā justicija uz miertiesnešu administrācijas pamatiem. Miertiesneši Anglijā tanī laikā (un vēl līdz 19. g. s. otrai pusei) bija ne tikai tiesneši, bet arī galvenie vietējie administratori ar plašu administratīvu kompetenci. Tiesu lietās otrā instance bija miertiesnešu sesijas (tā. sauktās Quarter sessions), un kad pārsūdzības tika iesniegtas arī administratīvās lielās (par miertiesnešu kā administratoru rīcību), šo lietu caurskatīšanai tika izveidotas miertiesnešu spe/ c-iālas sesijas (Special sessions). Šī kārtība nostiprinājās, un jaunais princips, pēc kufa administratīvās darbības likumība tiek pārbaudīta vispārējā tiesā, tika atzīts jau par īstu angļu tiesisku principu un attiecināts uz administratīvās darbības likumības kontroli vispār. Šo principu tad arī dibināti var atzīt par angļu tiesību principu, tāpēc ka viņš bija radies un nostiprinājies Anglijas tiesiskās dzīves apstākļos, galvenā kārtā pateicoties tam, ka 17. utu 18. g. g. simteņos Anglijā miertiesneši bija reizē tiesneši un galvenie vietējie administratori.

Līdzīgi arī otro administratīvās justicijas principu, pēc kusa administratīvās darbības likumības pārbaudīšana, tiek uzticēta speciālām administratīvām tiesām, var apzīmēt par franču tiesību principu, jo viņš patstāvīgi izveidojies Francijas tiesiskās dzīves apstākļos 19. g. s. pirmajā pusē. Vecā režīma laikā (17. un 18. g. g. simteņos) Francijas provinču augstākās tiesas, tā sauktie parlamenti, dažreiz mēģināja kontrolēt administrācijas darbību no likumības puses100 ; bet karalis un viņa administratīvie palīgi pret to vienmēr stingri uzstājās, ieskatot tādus mēģinājumus kā nevēlamu iejaukšanos viņu darbības laukā. Šis ieskats, ka tiesu kontrolējošā iejaukšanās administratīvajā darbā nav vēlama, tika uzturēts spēkā arī revo' lūcionāro pārgrozību laikmetā 18. g. s. beigās, tāpēc ka administratīvā iekārta tika pārveidota daudz ātrāki un dziļāki, nekā

»«) Varam pieminēt, ka šo tiesu locekļi pēc sava stāvokļa jau tanī laikā bija stipri neatkarīgi, jo augstāko tiesnešu amati tanī laikā Francijā tika «pārdoti», t. i. piešķirti pret lielas naudas summas iemaksu valsts kasē, Arī pazīstamais M o n t e s k j ē 18. g. s. vidū bija tāds provinces augstākās tiesas [rezidents.

tiesu iekārta, un ar katru valdības maiņu mainījās arī liela daļa administratīvo amatpersonu. Tiesu iejaukšanās administrācijas darbībā tā tad tika atzīta par nevēlamu vispirms aiz praktiski-polītiskiem motīviem; bet drīz atrada šim viedo klim arī teorētisku pamatojumu, proti, Monteskjē doktrīnā (kas taču bija nācionāla franču doktrīna) par triju galveno valsts varas funkciju (leģislātīvās, jurisdiktīvās un administratīvās) nošķirtību un savstarpēju neiejaukšanos otras varas darbības laukā. Šī ideja par galveno valsts varas funkciju nošķirtību un savstarpēju pilnīgu neatkarību, sevišķi attiecībā uz tiesām un administratīvās varas orgāniem, tika uzturēta arī Napoleona režīma un restaurācijas laikmetā un nodibinājās kā franču nācionāla tiesiska ideja. Šī ideja nenoliedza administratīvas darbības kontroli, arī ne pārbaudīšanu no likumības viedokļa, tikai šādai pārbaudīšanai, saskaņā ar šo ideju, vajadzēja notikt pašā administratīvajā aparātā. Napoleons, kuyš nevien veda kafus, bet gādāja arī par valsts tiesisko organizāciju, 19. g. s. pirmajos gados nodibināja Francijā pirmās administratīvās tiesas, divās instancēs: prefektūras padomes (pa vienai katrā departamentā) kā pirmo instanci, un Valsts padomes administratīvās justīcijas sekciju kā otro un pēdējo instanci. Šīs iestādes ietilpa administratīvo orgānu sistēmā, viņu kompetence bija šaura, un Valsts padomes lēmumiem, lai iegūtu spēku, bija vajadzīgs valsts galvas apstiprinājums. Tomēr pamati jaunajam administratīvās justīcijas institūtam bija likti, un jaunais tiesiskais princips varēja tālāk attīstīties. 19. g. s. pirmajā pusē pamazām izveidojās Francijas administrātīvo tiesu darbības kārtība, pakāpeniski ievedot šinī kārtībā pārbaudītos un atzītos procesuālos principus; paplašinājās administratīvo tiesu kompetence un nostiprinājās viņu autoritāte. Interesanti atzīmēt, ka pēc likuma administratīvā tiesā iesniedzamās sūdzības galvenais pamats bija kompetences jeb amata varas formāla pārkāpšana — excиs de pouvoir, bet administratīvās justicijas praksē tika pamazām izveidots un nodibināts vēl otrs sūdzības iesniegšanas pamats: novēršanās no likumīgā mērķa — dйtournement de pouvoir, kas uzņemts arī mūsu likumā par administratīvām tiesām. Franču administrātīvo tiesu procesuālā patstāvība ieguva zināmu noslēgumu 1872. gadā, kad šo tiesu augstākās instances — Valsts padomes administrвtоvв-s justicijas sekcijas spriedumiem tika piešķirts tiesas spriedumu s'pēks. Liekas, tagad Francijas administratīvajām tiesām ir tikai viens trūkums,

kas būiu novēršams: pirmās instances administratīvās tiesas — starpdepartamentu padomes (no 1928. g.: līdz tam prefektūru padomes), kas vēl arvienu ir formālas administrātīvas iestādes, būtu pārveidojamas par neatkarīgām tiesām.

Vācu valstīs 19. g. s. pirmajā pusē bija sākušas izplatīties idejas par administrātīvo justiciju uz angļu tiesiskā principa pamatiem, un šis princips pat tika uzņemts Vācijas federatīvajā (tā sauktajā Frankfurtes) satversmē 1849. g., kuļ-as 182. pants noteica: «Die Verwaltungsrechtspflege hцrt auf; ьber alle Rechtsverletzungen entscheiden die Gerichte.» Tomēr šī satversme nemaz netika ievesta dzīvē, un ar 19. g. s. otro pusi vācu valstīs ņēma virsroku administrātīvās justicijas otra ideja, patiesībā franču ideja, kas savu plašāko attīstību sasniedz 1875. g. ar administrātīvo tiesu ievešanu Prūsijā. Vācu autori (R. Gneists u. c.) gan nostādīja Prūsijas administratīvās tiesas kā patstāvīgu veidojumu, tomēr pamatprincips šinīs tiesās ir palicis tas pats franču, proti, administratīvo aktu likumības pārbaudīšana nevis vispārējās tiesās, bet speciālās administratīvās tie-, sās, kas ietilpinātas administrātīvo iestāžu sistēmā. Prūsijas administratīvajās tiesās varētu atzīmēt tikai divus jaunievedumus: 1) pirmās un otrās instances tiesās (Kreisausschuss und Bezirksausschuss), kas ir kollēģiāli administrātīvi orgāni, darbojas kopā valdības iecelti (pirmajā priekšsēdētājs, otrajā priekšsēdētāja un divi locekļi) un pašvaldību ievēlēti locekļi; 2) augstākās instances tiesa (Oberverwaltungsgericht) izveidota kā īsta neatkarīga tiesa, līdzīgi augstākajām Civīlun Krimināltiesai. Bet, kā jau minējām, arī Francijā ar 1872. gadu administratīvās tiesas augstākā instance bija nostādīta līdzīgi augstākajām vispārējām tiesām.

Administrātīvās justicijas vēsture Eiropas kontinenta valstīsbija rādījusi, ka adminisirātīvajām tiesām, lai viņas varētu savu augsto uzdevumu sekmīgi veikt, jābūt neatkarīgām iestādēm., kas savā darbībā pieturas pie svarīgākajiem vispārējo tiesu procesuālajiem principiem. Šī atziņa ir likta dažu jauno valstu* piem., Latvijas un Igaunijas, administrātīvo tiesu organizācijas pamatos. Varam teikt, ka šo valstu tiesiskajā iekārtā administratīvās justicijas institūts ir sasniedzis zināmu loģisku noslēgumu tādējādi, ka te šinī institūtā ir sintezēti angļu un kontinenta valstu administrātīvās justicijas pamatprincipi: administrātīvās justicijas orgāns te ir speciālas administrātīvās tiesas.

bet tas ir īstas neatkarīgas tiesas, kas ietilpinātas vispārējo tiesu sistēmā.

Palūkojoties uz administratīvo justīciju vispārējā veidā, var rasties jautājums par šī tiesiskā institūta mērķi: kamdēļ īsti nodibinātas, izveidotas un tiek uzturētas administratīvās tiesas — objektīvās likumības garantēšanai, vai pilsoņu subjektīvo tiesību sargāšanai? — Metot skatu uz citām tiesām, šķiet, varētu teikt, ka krimināltiesu uzdevums ir uzturēt spēkā tiesisko iekārtu, tā tad aizstāvēt un sargāt objektīvo likumību, turpretim civīltiesu uzdevums — aizstāvēt subjektīvās tiesības. Protams, šādu tezi nevaram pieņemt bez ierobežojumiem. Krimināltiesa ievēro arī cietušā intereses un vai nu pati piespriež viņam atlīdzību, vai ar savu spriedumu dod drošu pamatu viņa prasībai civīltiesā. Un civīltiesa, konstatēdama tiesības un pienākumus partu (sūdzētāja un atbildētāja) starpā, dara to uz objektīvo tiesību pamata un tādējādi aizstāv arī objektīvo likumību, ko viena vai otra puse nav gribējusi ievērot. Tāpēc, šķiet, pareizāki teikt, ka krimināltiesu darbībā dominē objektīvās likumības aizstāvēšana, bet civīltiesu darbībā — subjektīvo tiesību aizstāvēšana.

Atbildi uz mūsu jautājumu, protams, varētu dot attiecīgie likumi par administratīvām tiesām, bet tie bieži nav gluži noteikti. Pa lielākai daļai gan šinīs likumos paredzēta tiesas darbības uzsākšana tikai uz iesniegtas sūdzības pamata (tāpat kā civīltiesā), tāpēc var taisīt slēdzienu, ka administratīvās tiesas uzdevums (vismaz galvenais) ir — aizstāvēt subjektīvās tiesības pret aizskārumiem no administratīvās varas orgānu puses. Arī Latvijas likums par administratīvām tiesām nosaka (5. p.), ka «sūdzības var celt, ja ar lēmumu, rīkojumu vai rīcību ir tieši aizskartas sūdzētāja intereses vai tiesības.» Bet ir iespējami arī izņēmumi, un arī mūsu Likums par adm. tiesām tādus paredz: lieta admin. tiesā var tikt uzsākta arī uz protesta pamata, ko pašvaldību lietas pārzinoši valdības orgāni iesniedz pret viņa uzraudzībai padotu pašvaldības iestāžu un amata personu lēmumiem, rīkojumiem, rīcību un nolaidību (Lik. par adm. tiesām

3.     p. a) punkts). Šādā gadījumā, kad lieta tiek skatīta cauri u* protesta pamata, tiek aizstāvēta tikai objektīvā likumība, neatkarīgi no kāda tiesību subjekta aizskārtām tiesībām vai interesēm. Jo nevar taču ieskatīt, ka protestējošā valdības organa subjektīvā tiesība būtu aizskārta ar kāda cita publiskās varas organa (pašvaldības iestādes vai amatpersonas) nelikumīgu ri-

čību: ne, protestējošais valdības orgāns nevis aizstāv savas subjektīvās tiesības, bet pilda savu likumīgo pienākumu; viņš uzstājas nevis aizskārto subjektīvo tiesību vārdā, bet aizskārtās likumības vārdā. — Jāpiezīmē, ka «Pārgrozījumi un papildinājumi likumā par administratīvām tiesām» (Likumu un Ministru kabineta noteikumu krāj. 1938. g. 46) gan vairs neparedz protestu kā lietas uzsākšanas līdzekli administratīvā tiesā, bet liekas, ka protesta būtību ir gribēts ietilpināt citā lietas uzsākšanas līdzeklī: «Valsts iestāžu un amatpersonu sūdzībās par pašvaldības iestāžu un amatpersonu lēmumiem, rīkojumiem un rīcību.» Varētu gan teikt, ka šādas sūdzības pamatos allaž būs saskatāma valsts (kā tiesību subjekta) tiesību vai interešu aizskāršana ar pašvaldību iestāžu rīcību: tomēr var arī dibināti pieņemt, ka valsts pašas tiesības un intereses ir tik cieši saistītas ar tiesisko iekārtu, ka valsts tiesību un interešu aizstāvēšana ir ieskatāma par pozitīvās tiesiskās iekārto» un objektīvās likumības aizstāvēšanu. — Bez tam, mūsu Senāta Administratīvais departaments savā praksē ir nodibinājis lietu caurskatīšanu uzraudzības kārtībā, saskaņā ar kufu lietas administratīvā tiesā (gan tikai Senāta Administratīvajā departamentā, bet ne citās administratīvās tiesas instancēs) tiek uzsākta bez sūdzības, uz tiesas pašas iniciatīvu. Arī šinīs gadījumos ir skaidrs, ka administratīvā tiesa aizstāv objektīvo likumību, bet nevis sūdzētāja tiesības vai intereses, jo sūdzētāja šinīs lietās nemaz nav.

Pozitīvās tiesības un administratīvo tiesu prakse tā tad dod pamatu pieņemt, ka ar administratīvo justiciju tiek aizstāvētas kā subjektīvās tiesības, tā objektīvā likumība. Abu šo uzdevumu apvienošana administratīvo tiesu darbībā ir jāatzīst arī no principiālā teorētiskā viedokļa, pie kam pat gļ-ūti apzīmēt vienu vai otru no šiem uzdevumiem kā galveno. Jo pati tiesiskā iekārta taču sastāv kā no objektīvajām tiesībām, tā uz viņām dibinātiem tiesiskiem pienākumiem un subjektīvām tiesībām, kas sastāda tā saukto tiesisko attiecību saturu. No tīri formālas puses skatoties var likties, ka vienā gadījumā ar administratīvo justiciju tiek aizstāvētas subjektīvas tiesības, un citā gadījumā objektīvā likumība: patiesībā administratīvo tiesu darbībā tiek ievēroti abi šie uzdevumi, un mēs varam pieņemt, ka pats administratīvās justīcijas institūts pastāv abu šo uzdevumu pildīšanai. Šī teze var tikt pieņemta nevien attiecībā uz 19. g. s. tiesisko valsti, kas ir izveidojusi administratīvo justiciju kā tiesisku institūtu, bet viņa paliek spēkā arī autoritārā valstī, jo auto-

riiāra valsts ir viens no tiesiskas valsts iekārtas veidiem, kas atzīst un uztur spēkā raksturīgos tiesiskas valsts pamatprincipus. Sīkāka juridiska analizē varbūt varētu dot zināmu pamatu slēdzienam, ka 19. g. simteņa tiesiskajā valstī administrātīvo tiesu darbībā zināmā pārsvarā bija subjektīvo tiesību aizstāvēšana, un 20. gadu simteņa autoritārajā valstī, saskaņā ar viņas pamatprincipiem, administrātīvās justieijas realizēšanā varētu iegūt pārsvaru objektīvās likumības aizstāvēšana; bet katrā gadījumā varam konstatēt administrātīvo tiesu darbībā abu šo uzdevumu ievērošanu un ciešu savstarpēju saistību.

No administrātīvo tiesību (ne procesa vien) viedokļa interesants ir jautājums: vai no administrātīvo tiesu darbības nav pilnīgi izslēgti visi administrātīvie diskrēcionārās varas akti, kādu, kā redzējām, administrātīvās varas orgānu darbībā ir stipri daudz. Administrātīvās justieijas uzdevums taču ir — administrātīvo aktu likumības pārbaudīšana; bet administrātīvie diskrēcionārās varas akti tiek doti gam likuma novilktajās robežās, tomēr bez turēšanās pie likuma burta, bet vadoties no valsts jeb vispārības interešu diktēta lietderības viedokļa. Un mūru Likuma par administr. tiesām 4. panta pēdējā rindkopa taic ni nosaka: «Lēmumu un rīkojumu lietderīgumu administrātīvās tiesas nepārbauda.» Ir skaidrs tā tad, ka administrātīvo diskrēcionārās varas aktu lietderības pārbaudīšana patiešām ir izslēgta no administrātīvo tiesu darbības; tā tas ir pie mums, un parasti arī citās valstīs, — likumā paredzētie izņēmumi ir ļoti reti. Tomēr arī diskrēcionārās varas aktiem vajaga nākt no kompetenta organa un vajaga tikt dotiem likumīgās kompetences robežās, un likumīgās kompetences ievērošanu, tāpat arī akta likumīgās formas ievērošanu administrātīvā tiesa var pārbaudīt katrā administrātīvā aktā, arī diskrēcionārās varas aktā. Bez tam, kā jau minējām, Francijā administratīvo tiesu praksē ir izveidots princips, pēc kufa sūdzību administrātīvā tiesā var iesniegt netikai likumīgās kompetences pārkāpšanas gadījumā (excиs de pouvoir), kā tas likumā paredzēts, bet arī gadījumā, ja administrātīvais akts (un šinī gadījumā tas būs diskrēcionārās varas .akts) dots novēršoties no likumīgā mērķa (detournement de pouvoir). Mūsu likumā šī novēršanās no likumīgā mērķa ir ierakstīta jau pašā likumā, proti, Likuma par adm. tiesām 4. p. b punkts kā pamatu sūdzības iesniegšanai administratīvā tiesā paredz arī «pilnvarojuma izlietošanu pārkāpjot mērķi, kuram tas dots.» Liekas gan, ka šo likumīgo pamatu sūdzības iesnieg

šanai administratīva tiesa nākas joti grūti izlietot (un viņš inūsu administratīvo tiesu praksē ļoti reti ir ticis lietots): tomēr likumā viņš ir paredzēts, un uz šī pamata ir iespējams iesniegt sūdzību administratīvā tiesā arī par administratīvās diskrēcionārās varas aktiem.

Beidzot, pie noteikuma (ko jau pievedām pēc mūsu likuma teksta), ka sūdzību administratīvā tiesā var iesniegt tikai tas, kura tiesības vai intereses ar pārsūdzēto lēmumu vai rīkojumu ir tieši aizskartas, atzīmēsim, ka dažās valstīs nedaudzās noteiktās lietās tiek atļauts iesniegt sūdzību arī bez tiešas sūdzētāja tiesību vai interešu aizskāršanas, piem. nodokļu lietās — katram nodokļu maksātājam, kam ir zināma kādas publiskas iestādes vai amatpersonas nelikumīga rīcība nodokļu lietās; tāpat arī vēlēšanu lietās u. t. I. Ideja šādā gadījumā ir tā, ka visi nodokļu maksātāji vai visi vēlētāji ir saistīti kopējam interesēm šinīs lietās, visi ir ieinteresēti, lai šinīs lietās viss notiktu likumīgi un pareizi. Šāda ideja nozīmē personīgas intereses jēdziena paplašināšanu līdz sabiedriskas intereses jēdziena nozīmei. Un ja varbūt arī pie mums kādreiz tiktu atzīts par vēlamu paplašināt intereses jēdzienu šinī virzienā, tad. liekas, būtu vēlams iesākt taisni ar nodokļu lietām, jo stingras likumības un pareizības ievērošana šinīs lietās interesē kā valsti., tā atsevišķos nodokļu maksātājus un arī visu saLiedrību101 ).

1.pielikums

1M ) Administratīvo tie'ii iekārtu esmu aplūkojis rakstā «Instanču

s i s t ē m a a d 111 i n i S t r ā t ī v ā t i e S ā», Tieslietu Min. Vēstnesi 1938. g. lpp. 153. un sek. un administratīvo tiesu darbības svarīgākos jautājumus rakstā «Latvijas administratīvā procesa ievadjautājumi’, Tiesl. Min. Vēstnesī 1936. g. Ipp. 1—53. .

Doc. P. M iic i n iekš, Valdības tiesiba izdot noteikumus ar likuma spēku_ Tiesl. Min. Vēstn. 1924. g. 258. un 467. ipp. un sek.

—    Vācu komūnallīkusna pamatprincipi. Tiesl. Min. Vēstn. 1935. g. Ipp,

763 un ®ek.

—    Pagasta pašvaldības amatpersona un ' darbinieks. (Pašvaldības Darbs

1935.  g. 11. num.)

—    Pagasta valdes tiesība uzlikt administrātīvus sodus (P. D. 1935. g

8. num.). .

—    Pagastu pašvaldības darbinieku atvaļinājuma tiesība. (P. D. 1936. ķ.

7.,    8. un 9. num.)

—    Pagastu pašvaldības orgānu lēmumu pārsūdzība. (P. D. 1956. g.

1., 2. un 5. num.)

—    Latvijas pašvaldību iekārta. (P. D. 1937. g. 5., 6. 7., 8., 9., 10. un:

11.   num.).

—    Pagasta vecākais un sekretārs (P. D. 1938. 2. num.).

Cand. iur. A. K r ie v i ņ š, Nekustamas mantas piespiedu atsavināšana. (Pašvaldības Darhs 1956. g. 6. un 7. num.)

—    Publiski-tiesiska rakstura servitūti uz nekustamu mantu. (P. D..

1956. g. 8. num.)

—    Baltijas valstis kā tiesību kopība. Tiesl. Min. Vēstn. 1956. i>.

Ipp. 921 un sek.

Cand. iur. K. Lem ai ķ i s, Italijas likums par komūnām un provincēm (tulkojums no itāļu valodas). (Pašvaldības Darbs 195". g. 8., 9., 10.

11.  num.)

Cand. iur. A P1 e k ā n s, Pašvaldību lēmumu un rīkojumu atcelšanas un.

grozīšanas tiesiskā iespēja. (Pašvaldības Darbs 1935. g. !(. un.

12.    num.)

—    Amatpersonu un darbinieku atgādināšana no amata pienākumu iz

pildīšanas. (P. D. 1956. g. 9. un 10. num,)

—    Lēmumu formālais spēks. (P. D. 1936. g. 1., 2., 3. un 4. num.)

—    Lēmumu . formas un paziņošana ieinteresētām personām. (P. IX

1936. g. 11. un 12. num.)

—    Pašvaldību darbinieku disciplinārā atbildība. (P. D. 1936. g. 5., 6. un.

7. num.) ,

—    Pašvaldību orgānu pienākums pieņemt ieinteresēto personu un ie

stāžu iebildumus. (P. D. 1937. g. 1. num.)

—     Pagastu pašvaldību pienākumi sakarā ar rūpniecības un amatnie

cības uzņēmumiem. (P. D. 1934. g. 4. num.)

—     Līgumi sakarā ar publisku dienestu. (Pašvaldības Balss 1956. 5..

1. num.)

—  Lēmumu caurskatīšana pārsūdzības un uzraudzības kārtībā. (P.

1956. g. 6./7. num.)

—    Kas jāievēro pašvaldībām grozot savus lēmumus. (P. B. 1936. g

9. num.) .

—    Pilsētu pašvaldību tiesības izdot saistošus noteikumus. (P. B. 1956. g..

12.   num.)

—    Pašvaldību pienākumi pēc 1936. g. 10. jūlija likuma par rūpniecī

bas un amatniecības uzņēmumiem. (P. B. 1937. g. 2. num.)

—    Piisētas galvas tiesības un pienākumi. (P. B. 1937. g. 9. num.)

— • Pilsētu pašvaldību prasījumu dzīvē izvešana. (P. B. 1938. g. 1.

un 2. num.)

2. Pielikums .

Svarīgākie Latvijas administratīvie likumi,

kufu saturs jāzina eksaminējoties administratīvās tiesībās.

Mi n i s t r i j u i e k ā r ta, vispārējie noteikumi. Lik. kr. 1928. g. 68.

—    Pārgrozījumi un papildinājumi. Lik. kr. 1931. g. 246. un 1934. g. 21:5, Eekšlietu ministrijas iekārta, Lik. kr. 1953. g. 71.

—    Pārgroz. un papild. Lik. kr. 1935. g, 123. un 1936. g. 95.

Izglītības ministrijas iekārta, Lik. kr. 1929. g. 252.

—    Pārgroz. un papild. Lik. kr. 1932. g. 28. un 1954. g. 199.

Tautas labklājības ministrijas iekārta, Lik. kr. 1931. g. 97. .

Zemkopības ministrijas iekārta, Lik. kr. 1955. g. 42.

—    Pārgroz. un papild. Lik. kr. 1935. g. 67. un 1956. g, 142,

Tieslietu ministrijas iekārta, Lik. kr. 1930. g. 95.

Sabiedrisko lietu ministrijas iekārta, Vaid. Vēstn. 1937. g. Nr. 106. Likumspar pag astu p a s v a 1 d ī b u, Lik. kr. 1922. g. 119.

—    Pārlabojumi, papiid. un grozījumi: Lik. kr. 1922. g. 127, 1926. g. 164,.

1928. g. 115, 1930. g. 84, 1931. g. 46, un 64, 1933. g. bS. un 173, 1934. g. 120, un 203, 1935. g. 54, un 214, 1937. g. 2, 1958. g, 44,

Likums par pagastu pašvaldību darbības ierobežošanu izņēmuma stāvokļa laikā, Lik. kr. 1934. g. 207.

—    Pārgroz. un papild. Lik. kr. 1938. g. 43.

Pilsētu pašvaldības 1 ik u ms, Lik. kr. 1930. g. 183.

—  Pārgroz. un papild. Lik. kr. 1931. g. 248, 1933. g, 186, 1933, g, 158,,

1936. g. 36.

Noteikumi par pilsētu pašvaldību darbības ierobežo š a n u izņēmuma stāvokļa laikā, Lik. kr. 1934. g. 142.

—    Pārgroz. un papild. Lik. kr. 1954. g. 206 un 1938. g. 42,

Policijas iekārta, Lik. kr. 1933. g. 111. .

—    Pārgroz. un papild. Lik. kr. 1934. g. 100, un 305, un 1935. g. 88.

Likums par apriņķu pašvaldību 1 i k vi dā c i j u, Lik. kr. 1934. g. 202.

Likums par apriņķu pašvaldību likvidācijas kārtību, Lik. kr. 1935. g. 16.

TST oteikumi par lauku pašvaldību fondu. Lik. kr. 1*05. g. 180. jNoteikumipariekšzeines.paisēm. Lik. kr. l'>27. g. 70.

—    Pārgroz. un papild. Lik. kr. 1928. g. 85, 1931. g. 82. 1933. g. I';7 .

1935. g. 143.

Likums par ārzemju pasēm, Lik. ķr. 1926. g. 31.

Likums par ārvalstnieku ieceļošanu, izceļošanu un uzturēšanos Latvijā, Lik. kr. 1927. g. 41. .

Pārgiozījuini Lik. kr. 1935. g. 216.

'Pavalstniecības likums, Lik. kr. 1919 .g. 127.

—    Pārgroz. un papild. Lik. kr. 1927. g. 93. 1930. g. 29,

Likums par zemes ceļiem, Lik. kr. 1935 g. 113. .

—    Pārgroz. un papild. Lik. kr. 1936. g. 16!.

Meliorācijas likums, Vaid. Vē?tn. 1937. g. Nr. 64.

'Civilstāvokļa aktu reģistrācija, Lik. kr. 1921. g. 47.

—    Pārgroz. un papild. Lik. kr. 1922. g. 254, 1923. g. 154. 1928. g. 51, un

200, 1929. g. 6f, un 2(5, 1930. p. 154, 1931. g. 16, 1932. g. 18 un 49, 1933. g. 27. .

Likum-sparadministrātlvāmtief āni, Lik. kr. 1921. g. 59. .

—    Pārgroz. un papild. Lik. kr. 1938. g. 46.

: L i k ii m k p a r k ā r tīb u ii n s u I) i ed risku droši bu valstī, Lik. kr.

1938. g. 41. . .

Pr,eseis likums , Lik. kr. 1938. g. 50.

Likums par bezpelpas biedrībām un to savienībām, Li k.

kr. 1938. g. 49. '

Likums par spiestuvēm, bibliotēkām , 1 a s ī t i> v; ā in un par tirdzniecībi i ar i e s p i ed d a r b i e m, Lik. kr. 1938. g. 51. Valsts civildienesta nolikums, Kodifikācijar nodaļas izdevumu 1935. g. ’

Disciplinārsodu likums, Lik. kr. 1930. g. 140.

Likums par Latvijas tirdzniecība.s un rūpniecības k 2m e r u. Lik. kr. 1935. g. 217.

L i k u ni s p a r Latvijas amatniecības kameru , Lik. kr. 1935. g.

218.

Likumr par Latvijas lauksaimniecības kameru , Lik. kr

1956. g. 4.

’LikumsparLatvijasdarba kameru, Lik. kr. 1936. g. 63. ‘likums par Lat vijas r ak; tu un mākslas kameru, Lik. kr.

1938. g. 126.

.LikiimsparLatvijasprofesijiikameru. Lik. kr. 1958. g. 127.

Autoru, priekšmetu un terminu rādītājs.

A.

Absolūta monarehija 102, 151, 133 Al'bulūli pienākumi 126, 144. Administrācija 13.

publiskā un privātā 14—15. Administratīvā centralizācijā un decentralizācija 180—182. Administratīvā darba sada'išana 171—172. _

Administratīvā darbība 16. un sek.

—  formālā un materiālā nozīme

16, 17.

—  tās apjoms 17, 36.

-primitīvā valstī 17, 30.

—   senajās valstīs 39.

—   feodālā valstī 40.

■ •policejiskā valstī 40—41.

—  tieši-kā valstī 42—43.

—   autoritārā valstī 44^47.

—       divdalījums, (74. Administratīvā garantija 150. Administratīvā hierarchiju 179. Administratīvā justicija 222,

224—232.

—   Aglijā 225—226.

—  Francija 226—228.

—   Vācu valstīs 228.

—  mērķis 229—230.

—       diekreeionārās varas akti 231. Administratīvā kontrole 222, 223. Administratīvā manta t57. Administratīvā procesa zinātne 36. Administratīvā sūdzība (priekšniecībai) 224. _

Administratīvā vara 174. Administratīvais departaments, Senāta, 203, 204, 217, 222, 230. Administratīvās organizācijās pamatprincipi 169, un sek. Administratīvās tiesas spriedums 205.

Administratīvas tiesības 7, 12, 13.

—  to uzdevums 18.

—   definīcija 18.

-    galvenās sastāvdaļas 40.

-   tiesiskās attiecības 52. normu saturs 53.

—  vispārējās un speciālās 53—54.

(Administratīvās tiesības).

—   Salīdzināmās tiesības 54.

—   Angļu jurisprudences viedoklis &—58.

—  Duisi (Dicey) ieskats 56—57.

—      Dženninga ieskats 57—58. Administratīvās varas akti 106. Administratīvais iedalījums, Anglijā 182.

—   Latvijā 183.

Administratīvie akti, juridiskie,

193. uti sek.

—   definīcija 194.

—   klasifikācija 195.

—   normatīvie akti 196—203.

—   delegācija šo aktu izdošanai 197—198. .

—  šo aktu izdošana bez delegāc'ja? 199.

—   izpildu un veidojošie noteikumi 201._

—   tiesiskās padotības princips 202.

—  publicēšana 202.

—  validitātes noteikumi 202.

—  apstrīdēšana 203.

—  jurisdiktīvie akti 203—207.

—   delegācija vinu izdošanai 2U7—208. ’

—  konkrētie 208. un sek.

—  pozitīvie un negatīvie 208—210:

-    atļaujas 211.

■          lēmumi 212.

—   rīkojumi 212—213.

—  validitātes noteikumi 214—215..

—   formālais spēks 215.

—  materiālais spēks 216.

—  paziņojums adresātam 214—215.

Administratīvie līgumi 83, 93—94. Administrātīvie noteikumi 92, 196. un sek.

Administratīvie rīkojumi 208. un1 sek., 212. un sek. .

Administratīvie spaidu līdzekli 217-221.

Administrātīvi-kulturala funkcija 34.

Administratīvi-policejiska funkcija 32-33, 162. .Administrātīvi-saimnieciska funkcija 32.

Administratīvo tiesību avoti 82. un sek.

Administratīvo tiesību kodifīkācija

87.

Administratīvo tiesību kurss 7. 8. 9.

7i._

Administratīvo tiesību objekti 154—161.

Administratīvo tiesību zinātne 7, 8,

15.

—  pamatjēdzieni 10, 75.

—   definīcija 18—19.

—  novads 36.

—  vispārējā un speciālā 54.

—   salīdzināmā 54.

—  vēsture 66. un sek.

—  Latvija? 73.

Adresāts 212, 214. 215, 221. Agrārreformas likums 48—49.

Aizbildnis 96, no.

Aizgūti likumi 85. 86.

AHgemeines Verwaltungsreclit (Sar-

_vey) 7, 12, 71.

AHgemeine Staatslelire, H. Rehm

19. 20. .

—  G. Jellinek 20, 21. 107.

Alibert, R. 72. .,

Amatpersona 145, 164.

Amata vara 147, 159. .

Amerikas Savienoto Valstu satversme 27. 85, II?.

Analitiskajs metodoloģiskais panēmiens 77, 78. ’

Analizē 38, 76.

Anglijas valsts iekārta 29, 102. Anstaitspolizei 167.

Aristotelis 20, 25. 27, 28. 124.

Arnold, Dr. Mathev.% 22.

Atalgojums, valsts darbinieku, 147. Atbildība, valsts darbinieku.

149—154.

Atbildīgie darbinieki 8, 179.

Atēnas 115.

Atļaujas 211. un aizliegumi 213. Atpakaļvērstais likumu spēks 84-85.

Atsevišķas domas, kollēģtjas locekļa, 178.

Antarchija 133.

Autonomie statūti 90—92.

Autonomija 193.

Autoritārā valsts 24. 35. 44. 73. 90. 92. 118, 122, 123, 127. 170, 177. 199. 231.

—   ka tiesiska valsis 43—44.

(Autoritārā vakts).

— jaunie principi 44, 46, 122, 123.

—   pilsoņa pienākumi un tiesības 44-45.

Avoti, objektīvo administr. tiepību,

82—94.

—   subjektīvo administr. tiesību, 94—95. -

B.

Begriff und Wesen des Staats (A.

Menzel) 25.

Bentams 120.

Bernatzik 209. 212,

Berthelemy, H. 22. 72, 157.

Beruf, vom, unserer Zeit fьr Gesetzgebung und Rechtswissenschaft (Savignv) 60.

Beschwerde 224.

Bill of Rights 102.

Birokrātiskā sistēma 173—174. Birokrātisms 174—175.

Blakus pienākumi 143.

Bodies politic and their Governments (Hammond) 21. Brest-Litovskas miera līgums 72. 86. Brīva līguma darbinieki 1*6.

Brīvību status« 132— 133. .

Brīvību tiesības 133.

Budžets 16.

Biihler, O. 71.

C.

Čechosīovākijas satversmes iie-a 85, 202.

Centrālās iestādes 172. 180. Centralizācija, administratīvā. 180—181.

Cilvēka un pilsoņa tiesību deklarācija (1789) 117.’

Cirkulārveidīgs paziņojums 214. Civildienests 135. ’

Civil Government, two Treatises on, (Locke) 28.

Civiltiesa 229.

Civiltiesības 38.

Civis Romanus sum 116.

Common law 55.

D.

Dabisko tiesību doktrīna 1)6—117. Dažādība zinātniskajos ieskatos 10. Darba dalīšana, kā birokrātiskās sistēma« pamatprincips, 173—174. Dareste. 72.

Daiidzpersonīgie orgāni 175.

Decentralizācijā, admin ist rati vь, 180-182.

Declaration des droits de l'homme et du citoyen, 117.

Declaration of Independence 117. Deklaratīvās tiesības, 80, 81. Det'ensīvā funkcija 33, 162. Delamars, 67.

Delegācija, vispārējā un speciālā.

88,   89, 197—19S.

—   administratīvo jurisdiktīvo aktu izdošanai, 207—208.

Delegācijas teorija 90, 198—200. Dernburgs, 48, 49.

Deskriptīvais metodoloģiskais paņēmiens, 76. ’ Dйtournement de pouvoir, 227, 231. Deutsches und preussisches Staatsrecht (I. Hatschek) 187.

Dicey, AW., 56, 57.

Dienesta ētika, 147.

Dienesta gaitas apraksts, 149, 155. Dienesta noslēpumi, 146. Dienestpersona, 144, 145, 158. Dienestpersonu darbība, kā administratīvo tiesību objekts,

158-160.

Dinamika, tiesiskas dzīves, 111. Dinamika, valsts, 53.

Diokletiane administratīvās reformas, 39, 136.

Disciplināra atbildība, 151—154.

—  noilgums, 153.

Disciplinārā vara, 152. Disciplinārsodi, 153.

Disciplinārtiesa, 152.

Disciplīnas, juridiskas, 8, 10. Disertācijas, juridiskas, 12. Diskrecionārā vara, 16, 211, 213. Diskrecionārās varas akti, 106. 107,

231.

Dogmatiskā jurisprudence, 59.

—   no enerģētiskās tiesību koncepcijas viedokļa, 65—66.

Dogmatiskais metodoloģiskais paņēmiens, 76, 78.

1 Dogmatiskais virziens jurisprudencē, 78, 79,- ^ Doraain public et domain prive', 157. Drošības policija, 67.

Duālisms, tiesību, 54, 59.

Dticmanis, K, 64.

Dusuiit, F., 20, 22, 58, 98. 108, 109, 114, 123, 129.

Dzimtcilvēks, ka tiesību subjekts. 96, 116.

Eigener Wirkungskreis, 188—189. Eksekutīvais sods, 220.

Ekspropiacija, 167.

Elements of Jurisprudence (Ho1 land, T. E.), 48, 51.

Emocijas, 119.

Enerģetiskā tiepību koncepcija, 58-66.

Enerģetiska valsts teorija (A Menceļa), 25.

Entscheidungen, 212.

Enzyklopдdie der Staatswissenschaften (Mohl), 42.

Erklārung der Menschenund Bьrgerrechte, 117.

Ermessen, das freie, und seine Grenzen (Laun), 71.

Error iuris nocet, 89.

Eisatzvornahme, 221.

Esprit des Lois (Monteskje), 26, 28.

Excкs de pouvoir, 227. 231.

F.

Fakultāte, 8.

Federatīvā funkcija. 34.

Feodālā sistēma, 137.

Fikcijas teorija (juridiskas personas), 23.

Fiskālais īpašums, 15i'.

Fisks, 97, 101.

Fleiner, Fr., 13, 58, 71, 91, 104, 105, 106, 126, 127, 133, 165, 167, 186,

193,    194, 211, 216, 224.

Formālais spēks (konkrēto administr. aktu), 215.

Franču te'orija (valsts juridiskās personības), 98, 100.

Frankfurtei satversme (1849) 56, 228.

Funkcija, valsts varas, 25—26. Funkciju (valsts varas) rašanās process, 30.

—   attīstības loģiskā gaita, 30—35.

—   saraksts 55—56.

G.

Gareis, K., 104.

Gegenvorstellung. 223.

Gerber, C. F., 128. Gestaltungsverfьgungen, 213. Gestaltungsverordnungen, 201. Gierke, O., 188.

Ģimenes piemaksas, 147.

Gneist, R., 42, 70, 189, 228. Gradacija, normatīvo aktu, 83, 198. Groots, Hugo, 116.

Grundleliren des deutschen Verwaltungsrechts (F. Kцhler) 14, 46, 71, 140.

Giundiehren des Verwaltungsrechts (Herrnritt), 71.

Grundlinien der Philosophie des Rechts (Hegel), 20. '

H.

Hammond, B. j., 2i.

Handbuch der Verwaltmigslehre (L. Stein) 42, 70.

Hatfchek. J., 71, 187, 189, 190. Haurion, M., 22, 72, 98.

Hegel, 20.

Herrnritt, H., 71.

Hierarchijas princips. 178—180. Hobbes, Th.,102, 1(6.

Holland. Th. E., 48, 51.

Humānisma laikmets, 166.

I.

Iebildums, 223.

Iedzimtas dabiskas tiesības 117, 186.

Iedzimts pienākums pret valsti 124.

Iecelšana amatā, 142—145.

Ieraduma tiesības 38, 93.

Iestādes, publiskas. ī 62— 16S.

Iestādes policejas vara, 167.

Iherings, R, 103, 114, 128.

Informatīvā funkcija, 34. '

Institūti tiesiskie, 74.

Institutionen des deutschen Verwaltungsrechts (Fr. Fleiner) 13, 58, 91, 104. 106, 165, 167, 186, 193,

194, 211, 216.

Interese, ka tiesību saturs, 104.

Introduction to the Study of the Lav of the Constitution (Dicey), 56, 57.

Intuitīvus tiesības, 80.

Izpildīšana uz adresāta rēķina, 221.

Izpildu noteikumi. 201.

Izpildu rīkojumi, 213.

J.

Jēdzieni, tiesiskie, 74.

Jēdzienu noskaidrošana, 9, 10, 11,

12.

Jelistrātovs, A., 72, 99.

Jellinek, Dr. G., 20, 21, 103, 107, 117, 128, 129, 130, 151, 132, 133, 190.

. ennigs, Ivor, 57, 58.

, eze Gaston, 72, 79, 98, 100. Juridiska darbība, publisko iestāžu, 159, 160.

Juridiskās disciplīnas un valsts varas funkcijas. 36—37.

Juridiskā fakultāte, 8.

Juridiska konstrukcija. 99—100.

Juridiska per.-unu (valsts) 23.

—      kā tiesību subjekts 97, 100. Juridiska technika, 62, 190. Jurisdiktīvā darbība, formālā uiv

materiālā nozīmē, (6, 17.

Juridiskā funkcija, 33.

Jurisdiktīvie i.kti, 195. _

Jurisdiktīvie. administraih ie akti: 203-207.

Jurisprudence 8, 9; angļu 54—58.

—  dogmatiskā. 59. 65, 66. vācu 112, 128, 130, 200.

Juristische Pei;on und ihre Vervvertbarkeit im oeffentlichen Recht (O. Mayer), 98, 99.

Jus cenc us, militiae. tributoium, honorum, suffragii.. 122.

Justi, I. H., 67.

Ju'tice and Administratif Lav (Rubfon), 58.

justice (la) admiiiMrative en France (Dareste), 72.

Justīcija, administratīvā. 222.

024 2"2ju: tizstuat, 19.

K.

Kauts, 116, 117, 139.

Karaļa proklamacija, (Anglija), 219.. Kārtas, pri\iiiģētas un nepriviliģētas, 96.

Kārtu princips pašvaldībā, 183. Kārtu vahts, 96.

Katrs sava darbā — visi valstī darbaļ 125.

Kodifikācija, adininistr. tiesību, 87.Kolleģiālie orgāni,175—178. Kolleģiālitātes princips,' 175—176. Kollēģiāio orgānu darbības trūkumi 176. Kollēģijas, kā padomdevēji orgāni. Kompetence, 147, 159, 160. Koncesionētas iestādes, 165. Konkrētie administratīvie akti 208.. un sek.

Konstitucionālisma romantikas periods, 41—42, 69.

Kon; titūtīvā funkcija, 31.

—      atšķirība no leģislātīvās f, 32.. Konstitūtivie, administratīvie ukii

210.

Konstruktīvā metode, 77. Kontinuitāte, tiesību, 85, 86. Kontrole, administratīvā, 222—225«Kontroles akti, 205—206.

Kontroles funkcija, 35. .

Kon'rs Ogists, 123.

Konvencionālās normas, 93Koikunovs, 99.

Kormann, K., 71, 194, 209, 210, 212. Koliler, Dr. L, 14, 46, 47, 71, 140. Krabbe, H., 54, 58, 129.

Kreativa funkcija, 31, 14(.

Kreatīvie valsts vārus akti, 141. Krievijas, agrākās, likumi, 85, 86, 87.

Krimināltiesa, 203, 207, 229. Kritērijs, tiesību (angļu jurisprudencē), 56. ’

Kritiskais metodoloģiskais paņēmiens, 77. ’ Kultūras valsts, 17. .

Labklājības policiju, 67.

Latvijas valsts nodibināšana, 86. Latv. Universitātes satversme, 8. Laun, R„ 71, 121.

La\v and the Constitution (Jenning), 58.

Law of the Constitution (Dicey)

56, 57.

Law, private and public, 51. Lazarevskis, N., 99.

Legalitātes presiimpcija 92, 202, 214. Leģislātivā darbība, formālā un materiālā nozīmē, 15—16, 17. Leģislātīvā funkcija, 31.

Leģislātīvie akti, 195.

Lehrbuch des deutschen Vervvaltungsrechts (Hatschek), 7i, 189, 190.

Lehre der Rechtssouveranitiit (Krabbe), 54, 58.

Leiturģijas, 127.

Lekciju kursa iedalījums, 8. Lekciju kursa uzdevums, 7, 9, 10,

11,  12.

Lemšanas vara, 174.

L'Etat cest moi, 102.

Liberālisms, negatīvais, 69, 177.

—  pozitīvais, 71.

Lietas, kā administr. tiesību objekti 155. un sek.

—  ārpus apgrozības, 155.

—  publiskā lietošanā nodotas, 156,

—      šo lietu lietošanas tiesības. 157. Lietu sagatavošana, izlemšana un

izpildīšana, 173—174.

Likumu spēks, 196, 201.

Likumi, aizgūti, 85, 86.

Likumi, kā administr. tiesību avots,

83—87.

Likums, formālā un materiālā nozīmē, 83—84.

—  kā labprātīgi pieņemta norma, 121. ’

—   1918. g. 76. decembra, 86.

(Likums).

—   1919. g. 16. jūlija, 86, 88, 199.

—       1919. g. 5. decembfa, 86. Likumu atpakajvērstais spēks, 84‘

85.

Likumīgas pavēles, priekšniecības, 145.

Līgumi, starptautiskie, 83, 93—94.

—  publiski-iiesiskie, 211.

Local Government Law, Principles of, (Jennings), 57.

Locke, John, 27, 28, 116.

M.

Makaivers (Mac Iver), 19, 20, 26, 57. Mandats, kā valsts dienesta konstrukcija, 139.

Marriott, 1. A R, 22.

Materiālais jpēks, administratīvo aktu, 216.

Materiālas lietas, kā tiesību objekti, 155—158.

Materiālie līdzekļi, publiskas iestādes, 164. ’

Mayer, ()., 53, 70, 98, 99. Medianisme of the Modern State (Marriott), 22.

Menzel, A., 25.

Metodoloģiskie paņēmieni, jurista, 76-79. ’

Militarais dienests, 135. '

Ministriju iekārtas likums, 145. Ministru kabineta noteikumi, 201. Modem State (Mac Iver) 19, 20, 26, 37.

Mohl, R, 42, 70.

Monteskje, 25, 26, 27, 30, 90, 226, 227.

—      teorijas kritika, 28—29, Morālisks pamats, pienākumu un

tiesību, 120—121.

Morālisks pienākums, 120.

Morberga fonds, 166.

N.

Nacionālie parki, 156.

Napoleons, 227.

Negatīvie administratīvie akti, 208—210. .

Nematerialas vērtības, ka administratīvo tiesību objekti, 158.

Noilgums, disciplīnāratbildības un disciplinārsoda, 153.

Non bis in idem, 151.

Norma, no enerģetiskās tiesību koncepcijas viedokļa, 64—65.

Normas, tiesību, 74. '

Normatīvie administratīvie akti 196—203.

Noteikumi, 87, 88, 89, 196. un sek. Noteikumi, administratīvie, 92.

—  pārvaldības kārtībā izdotie, 89.

—  saistošie, 90—92, 196.

—   sūdzība par viņiem adminnistr. tiesā, 92—95. ’

Noteikumi ar likuma spēku 88, 89, 199.

—      izpildu un veidojošie, 201. Noteikumu izdošana, uz delegācijas

pamata, 197—198.

—   patstāvīga (bez delegācijas) 199.

Noteikumu publicēšana, 202.

—  apstrīdēšana, 205.

Noteikumu tiesiskās padotības princips, 202.

. o.

OberverwaitunĶsgericIit, 205, 228. Objekti, administratīvo tiesību, 154—161.

Objektīvas tiesības, no valdoša viedokļa, 59, 81.

—  no enerģetiskas tiesību teorijas viedokļa, 63. .

Objekts, jurista pētāmais, 74—??.

—      viņa reālitāte, 75. Obligāt’oriskais raksturs, vietējās

pasvaldības, 184.

Obligātoriskie noteikumi* 196. Obščaja teorija prava (Seršenevičs) 48, 50. ’

Oeffentliches Recht. 105, 106. Orgāni, valsts varas, 107—109. Organtrager, 108.

Onu (Hauriou, M.), 22, 72, 98. Ostins (Austiņ, J.). 47, i20.

Ozoliņš, O., 149, 150,

P.

Paklausības pienākums, 125. Pamatjēdzieni, 10.

Pamatrīkojumi, 217.

Pa)iJdrīkojumi, 217. Pašierobežošanās (valsts) teorija

101 . .

Pašvaldība, vietejā, 182. un sek.

—      uz personāliem pamatiem, 193. Pašvaldību klaušas un nodokli15. Pavalstniecības statuss 130—152. Pavēles, 215.

Paziņojums (adresātam), 2(4—215. Pensija, 148.

Personālais sastāvs, publiskas iestādes, 163—164.

Personības juridiska uztvere (Jellineka) 131.

Personu darbība, kā administratīvo tiesību objekts, 158—161.

—  dienest personu darbība 158—160.

—  privātpersonu darbība,

160—161.

Petražickis, L.. 59, 63, 64.

Philibert, I., 72.

Pienākums, iedzimts, 124.

—  tiesisks, 82.

Pienākumu un tiesību kopsakarība

119—122.

Pierakstīšana kā juridiskas piesaistibas institūts, 183.

Pilnvarnieks, 96.

Pilsoņa pienākumi un tiesības autoritārā valstī, 44—45.

Pilsoņa statusi valstī. 129—130. Planiol, 50.

Policejiska valsts, 40, (3i. Policejiskā zinātne, 66—68.

Policija, 67.

Politeia. 67.

Politika 67; Aristoteļa «Politika»' 20—2!. 27. ’

Polizeiwissenschaft nach den Grundsдtzen des Rechtsstaates (Mohl) 70.

Portugāles 1911. g. satversme, 27. Pouvoir municipal, 187.

Pozitīvās tiesības, 80—82.

Pozitīvie administratīvie akti, 208—2(0. _

Prйcis de Droit Administratif (Hauriou), 72.

Priekšniecības likumīgas pavēles • 145.

—   uzraudzības tiesības, 179, 222, 223. .

Priekšvalstiskais stāvoklis, 119. Primitīva valsts, 17, 30, 34.

Principes generaut du Droit Administratif (Jeze, G.), 72, 79. Prioritāte, subjektīvo tiesību, teorijā, 115, 118. politikā, 118. .

Protektivā funkcija, 34.

Publicēšana, likumu un noteikumu.

89,   90, 203.

Publiskā administrācija, 14—15. Publiska iestāde, 162—168.

Publiskas iestādes konstitūtīvie elementi, 162—164.

—  pazīmes, 165.

—  atšķirība no publiska uzņēmuma, 165. ’

(Publiskas iestādes konstitutivie elementi).

—   atšķirība no privātas iestādes

165—                     166.

—  merkis, 166.

—  pubiiskf-tiesiskais raksturs,

166—                     168.

—   darbība, 167.

Publiskais dienests, 135.

Publiskā lietošanā nodotas lietas,

156—157.

—   šo lietu lietošanas tiesības,

157.

Publiskais īpašums, 157.

Publiska manta. 157—158.

Publiska vara, 15.

Publiskās kalpības princips, 122— 125, 141. .

Publiskas kalpibas pienākums, 126. Publiskās subjektīvās tiesības, 113.

un sek., 128—134.

Publisko subjektīvo tiesību pamatojums, 128—129.

—  sistēma (G. Jellineka), 129—130

—  tās kritika, 130—133.

Publiskās tiesības, 47. un sek.

—   atšķirība no privātām tiesl48—51. _

—  Dernburga^teorija, 48, 49.

—  Ulpiana teorija, 48, 49.

—   Planjola teorija, 50.

—  Hollanda teorija, 51.

Publ. tiesību nozares, 51—52.

—   iekšējo publ. tiesību iedalījums, 53.

Publiskie pienākumi, 113. un sek., 125. un sek.

—  romiešu uztverē, 122.

—   vispārīgie, 125—126.

—   speciālie, 126—127.

—   labprātīgi uzņemtie, 127—128.

—   kā tiesiski pienākumi,

131—132. .

Publiskie satiksmes ceļi, 156, 157. Publiski-tiesiskas attiecības, 112.

R.

Reālais princips administratīvā darba sadalīšanā 171—172.

Recht als Politik der Gewalt, 103. Rechtsenzyklopдdie und Methodologie (Gareis), 104.

Rechtsstaat (Gneist, Bдhr), 42. Reclitsverordnungen, 89, 200. Refleksa tiesības, 132—133. Reformatio in pejus, 224. Regelsberger, F., 79. Regierungsgewalt, 90.

Rēgulātīva funkcija, 35.

Relim, H., 19, 20.

Res extra commercium, 155.

Res publicae publico usui destinatae, 156.

Resori, 171.

Rīcības spēja, 95, 109, no.

Rīcības vara, 174.

Rights, 51.

Rīkojumi, 196, 208. un sek.

—  plašākā nozīmē, 208, un sek.

—  šaurākā nozīmē, 212—213.

—   izpildu rīkojumi un veidojoši rīkojumi, 213.

—   pamatrīkojumi un papildrīkojumi, 217.

Ripke, N., 206. .

Rišeljē, 138, 169.

Robson, A, 58.

Roma, 115, 116.

Roman Antiquities (Adam), 116.

Romantisms, konstitucionālais, 41, 69. '

Rule of law, 57.

Russo, 116, 117. .

S.

Sabiedriskas iegādes, 166.

Sabiedrisko interešu teorija, 188—189.

Saistošie noteikumi, 90—92, 196,201.

Salīdzināmais metodoloģiskais panēmiens, 77, 78.

Salīdzināmās administratīvās tiesības, 54.

Salīdzināmo adminfetr. tiesību zinātne, 54.

Salus publica suprema lex, 105.

Sarvey, Dr. O., 7, 12, 13, 71.

Satiksmes ceļi, publiskie, 156, 157.

Satversmes likums kā augstākais likums, 83.

Satversmes tiesa Čechoslovakijā, 83, 202. .

Satversmības pārbaudīšana, likumu, 83.

Savigny, Fr. Cj 60.

Senāta Administratīvais departaments, 203 204, 217, 222, 230.

Sen-Zirons (A Saint-Girons) 32..

Separation des pouvoirs. Essai sur la (Sain-Gironis), 32. .

šeršeņevičs, G. F., 48, 50.

Sevišķā sēde, Valsts kontroles padomes, 205—206.

Sintēze, 76.

Sistēma, kā metodoloģiska prasība,

11.                                       . . -

Sodīšana administratīva kārtība, 206—207.

Sonnenfels, 67.

Socioloģiskais metodoloģiskais paņēmiens, 77.

Soziologische (der) und juristische Staatsbegriff (Kelsen), 23. Souverainetй nationale (Haurion) 22, 98. . . _

Spaidu līdzekli, administratīvie, 217—22 О. ’

—   Anglijā, 218—219.

—  eksekūtlvais sods, 220.

—  izpildīšana uz adresāta rēķina, 221.

—   tiešie administratīvie spaidi, 221.

Spaidu tiesības un pienākumi,

120—121.

Speciālā administr. tiesību zinātne. 54.

Speciālie publiskie pienākumi, 126-127.

Specializācijā, kā birokrātiskās sistēmas pamatprincips, 173—174-t Spriedumi, administratīvo tiesu,

205.

Spiegel, Dr. L., 49.

Stabilitāte, tiesiskās iekārtas, 85,

217. ' .

Staatshaftung, 150.

Stammlers, R., 59.

Statusi, pilsoņa, valstī, 129—130, Statwsi, tiesību -subjektu, no—111, 122.

Status libertatis, 130, 132, 133.

Status subjectionis 129. 130, 131, 132. Statūti, autonomie, 90—92.

Statute law, 55.

State, the (W. Wilson), 21.

Statika, valsts, 53.

Stata dienests, 135—136.

Stein. Lorenz, 42, 70.

Subjektīvās tiesības, no valdošā viedokļa. 59, 81.

—  no enerģetiskās tiepību koncepcijas viedokļa, 65,

Subjektīvās, publiskās tiesības, 128-134.

—  viņu pamatojums, 128—1?.9,

—  viīju prioritāte, jurisprudencē. _ 1)5, 118.

Subjektiven oeffentlichen Rechte (Biihler), 71.

Subjektīvo administr. tiesību avoti.

94-95. _

Subordināci jas princips, 178. Sūdzība, adminitrātīvai priekšniecībai, 224. _ _

—        administrātīvā tiesā. 232. Suimnarv iurisdiction. 218.

Svinīgs solījums, valsts darbinieku.

t*4. . , i

System der rechtsgeschдftlichen Staatsakte, (Kormann), 71, 194, 209, 210, 212.

Svstem der subjektiven цfentlichen Rechte (Jeьinek), 129, 151, 132.

T.

Tautas kopējas intereses, 25.

—      kopējie spēki un līdzekli, 25. Tautas vienība, 24.

Technika, juridiskā, 62.

Techniska darbība, publisko iestāžu,_ 159—160.

Teorētiskais virziens jurisprudencē, 78, 79.

Territoriālais princips, administr.

darba sadalīšanā, 171—172. Territoriale Korperschaft, 182. Tiesība uz valsts dienestu. 142. Tiesības, iedzimtas, 117.

Tiesība?, administratīvās, 18. un sek. Tiesības, deslarātīvās, 80, 81.

—  intuitīvās, 80.

—  pozitīvās, 80—82.

—   objektīvās un subjektīvās. 59, 63, 81.

Tiesības kā pislchisks fainomēns. 60, 61.

—      psīchiskas enerģijas veids 61. un sek.

Tiesības, publiskās, 47—53.

—   publiskās, subjektīvās,

128—134.

Tiesību avoti, 82. nn sek.

Tiesību duālismi?, 54.

Tiesību kontinuitāte, 85, 86.

Tiesību kritērijs (ang|u jurisprudencē), 56.

Tiesību objekti un tiesisko interešu objekti, 154—155.

Tiesību reālais •spēks, 62.

Tiesību spēja, 95, 109.

Tiesību subjekti, 95. un sek.

—  subjektu statusi, no—111.

—  nevienlīdzība, 96, 104.

—  vienlīdzība, 96—97, 105.

Tie! ību teorija, ne enerģetiskās tiesību koncepcijas viedokļa, 65—66

Tiesību un pienākumu morāliskais pamats, 120—121.

Tiesību uztvere, vienpusīga, 114,

119 > 120 . . = Tiesību vienība, no enerfceti'kas

tiesību koncepcijas viedokļa, 58.

un sek., 66.

Tiesiska iekārta, 23.

Tiesiska valsts, 42—43, 97, 131, 139,

163, 219, 225.

lie-i-kas attiecības adininistr. tiesību novada, 52, 112.

—   tie-ību subjektu starpā, 111.

Tiei~kās padotības princips, 202.

Tie-i-kie līdzekli, kā publiskas iestādes pamatelements. 165.

Tie-iskie institūti, 74.

lieiski jēdzieni, 74—75.

7 iesi-ki principi, 75.

Tie-isks pienākums, 82, 131, 132.

Traitй de Droit Constitutionnel (Duguit). 20, 58. 108.

Traitй йlйmentuire de Droit Administratif (Beitlielemv). 22. 72, 157.

Transformations du Dioit Public (Duguit), 22, 125.

Trazimaelis, 120.

Tuo lYeatNeson Civil Government' (о.ocke). 28.

u.

l’eber oflentlidie Redite (Gerber). 128.

lebert ramener Wirkungskreis. 188.

Ulpiāns. 40, 50.

Uzraudzības kārtība (administr. tiesā). 230.

Uzraudzība pār vietējo pašvaldību. 101, 220.

Uzraudzības tiepība (priekšniecības). 179, 222. 223.

['zticības pienākums, 125.

■           V.

\ āeijas satversme (1919. p.), 125, 150 Vadonības valsts, 35.

Valdības Vēstnesis. 202.

Validitāte, noteikumu, 202.

—   rīkojumu, 215. ,

Valoda, zinātniskā, 11.

VaNts administratīvā darbību. 16.

14. 36.

Valsts budžets, 16.

Valsts darbinieku atbildība,

149—154.

—   civilā atbildība, 140—150.

-• kriminālā. 150—151.

disciplinārā atbildība.

151—154.

Valsts darbinieku atalgojums. 147.

—  ierobežojumi, 148.

—   svinīgs solījums. 144.

— • tiesiskais stāvoklis, 130. un sek.

—  pienākumi un tiesības. 144 un sek.

Valsts definīcijas: liegela 20. jelliiieka 20, Reluna 20 Makai\era 20. Ilummoiūla 21, Vilsonu 21. Bertlielem\ 22, Oriu 22, Arnolda 22, Dijfi 22, kel-ena 23. Mence|a 25.

Valsts dienests, 134. un -ek.

—  materiālu un formālā nozīmē.

134.

—   Romas impērijā, 136.

—   viduslaikus, 137.

—  absolūtā monarcliija, 138.

—   tiesiskā valstī, 139—140.

Valsts dienesta definīcija. 134.

—  .juridiskā konstrukcija. 136. un sek. .

—  nodibināšana, 140—141.

—   priekšnoteikumi, 142.

—   sākums un beigas, 143. .

—  pienākumi. 144—146.

—  tiesības, 146.

Valsts griba. 105.

Valsts jēdziens. 10. un sek. .

—  materiālais un formālais,

20—24.

—  Aristoteļa Politikā. 20—21.

—   klasiskajā senatnē. 21.

Valsts juridiskas personības konstrukcija. 98—101.

Valsts kā fiktīvs tiesību subjekts.

08.

—  kā fisks. 97. 101.

—   kā publiskas \aras subjekts.

101.

Valsts kā reāls tiesību subjekts. 23.

07, 100. 101, 250.

Valsts konstitiītīvie elementi, 21. Valsts kontrole. 205—206.

Valsis noslēpumi. 146.

Valsts orgānu teorija, vācu,

107—108. ' .

—   franču, 108—109.

Valsts pašierobežošanās teēirija, Ill3 Valsts publiskā kalpība. 124.

Valsts publiski-tiesiskais un privāttiesiskais status. 07.

Valsts territorija. 22.

Valsts vara. 24.’ 25.

Val-ts varas akti. 195.

—   funkcijas, 25—26. -

—   funkciju saraksts. 35—36.

—   funkciias un juridiskās disciplīnas, 36—37.

Valsts varas m-pani kā tiesību subjekti. 107—109.

Valsts varas trejdalījums. Monteskje. 26. 27.

—  Aristoteļa. 27.

—      T okka. 28. f Veidojošie noteikumi. 20t. UVeidojošie rīkojumi. 213.

Verfiigimgen, 196, 212.

Veroi dnnngen, 196.

Yer\valunig. Fleinera definīcija, 13.

—      Rohlera definīcija, 14. Vcnvaltungsļreu alt, 90.

V er\s altung«lelire (L. Stein). 70.

\ cr'valtnngsreeht, (). Sarveja definīcija, (2.

Verualtunpsreclīt der Franzosi‘clien Ropublik (Jeze), 8').

\ er\valtim gsrecli tsvvissenschnft (Spieirel). 49. Venvaltungsverordnungen, 89. 200. \ēsturiskā tiesību skola. 59—60. ē-tmiskais metodoloģiskai* pai.iēmiens. 77, 78.

Vienpersonīgi orgāni. 172.

Vietējām iestādes. 172. INI). 181. Vietējā pašvaldība. 182. un sek.

—   kā publiski-tiesiska juridiska persona. 184.

Vietējās pašvaldības definīcija. 182.

—       obligātoriskais raksturs. 184. Vietējās pašvaldības publiskā vara.

184.

—  orgāni. |S5.

Vietējā^ ])aš\aldības pamato jum*. 186—191.

(Vietojas paš\aldības pamatojums).

—   vēsturisko tiesību doktrīna. 186-187.

—   sabiedrisko interešu teorija. 188-189.

—  valstiskā teorija, 189—191.

—   lietderības motīvi. 189 —190.

—   attiecības ar valsts administrāciju. 191.

Vietējā-; pašvaldības juridiskā organizācija, 191 — 192.

—  izpildu orgaits, 191—192.

—  kompetence. 192—195.

Vilsons (Woodro\v~ Wilson). 21. Vispārības intereses. 84. 85. 1(14. 105.

118. 127, 155, 216, 219. 231.

Volfs (Chr. Woif). 68. Vollzielnmgsverfiigiingen. 215 Volzicltungsvemt dmmgen, 201.

Z.

Zinātnes, eksaktās uti humanitārās.

9.

Zinatni-ka domašntta. 10.

Zinātņu vienība. 66.

Z\verk im Kodīt filtering). Id". Z\ērasts. pavalstnieeības. 126.

Content

Dišlers Kārlis Ievads administratīvo tiesību zinātnē

Satura rādītajs.

I. Pamatjēdzieni

1.Administratīvo tiesību kursa nozīme.

2.Administratīvās tiesības un administratīvo tiesību zinātne.

3.Valsts un valsts varas funkcijas.

4.Administratīvās tiesības policejiskā, tiesiskā un autoritārā valstī.

5.Administratīvās tiesības kā publisko tiesību nozare.

6.Administratīvo tiesību zinātne un viņas metodes.

II. Pozitīvas administratīvas tiesības, to subjekti un objekti.

7.Latvijas administratīvo tiesību avoti.

8.Tiesību subjekti un tiesiskās attiecības administratīvo tiesību novadā.

9. Publiskie pienākumi un publiskas subjektīvās tiesības.

10.Valsts dienests.

11.Administratīvo tiesību objekti. Publiskās iestādes.

III. Administratīva organizacija un administrātīvā darbība.

12.Administratīvas organizācijas pamatprincipi .

13.Vietējā pašvaldība.

14.Administratīvie juridiskie akti.

15.Administratīvie juridiskie akti .

16.Administratīvo aktu likumības pārbaudīšana

1.pielikums

2. Pielikums .

Autoru, priekšmetu un terminu rādītājs.