Balodis Kārlis

Ievads tautsaimniecībā un ekonomiskā politika

Kārlis Balodis

Ievads tautsaimniecībā un ekonomiskā politika

Saturs

Izcilais latviešu ekonomists Kārlis Balodis (Ivars Brīvers)

Kā profesors Kārlis Balodis „jaunu pasauli” cēla (Manfrēds Šneps – Šnepe)

Kārlis Balodis „Ievads tautsaimniecībā”

Kārlis Balodis „Ekonomiskā politika”

Kārlis Balodis „Latvijas saimniecība pie spējīgas un pie nespējīgas valdības”

Kārlis Balodis „Latvijas izveidošana. Individuālā un sociālā Latvija”

Kārļa Baloža «Nākotnes valsts» (Fragmenti no grāmatas N.Balabkins un M.Šneps „Kad Latvijā būs labklājības valsts. Tautsaimnieks Kārlis Balodis”)

Izcilais latviešu ekonomists Kārlis Balodis

Ievērojamais latviešu ekonomists Kārlis Balodis dzimis 1864. gada 20. jūnijā kalēja ģimenē Koknesē. Divu gadu vecumā viņš palika bez tēva. Balodis nav gājis skolā, lasīt un rakstīt mācījies pie kādas vācu dāmas. Pašmācības ceļā viņš sagatavojās ģimnāzijas gala eksāmeniem un kā eksterns tos nokārtoja 1883. gadā Jelgavas ģimnāzijā. Pēc ģimnāzijas eksāmenu nokārtošanas Balodis studēja Tērbatas Universitātes Teoloģijas fakultātē, ko pabeidza 1887. gadā, un 1888. gadā viņš tika iesvētīts par luterāņu mācītāju. 1891. un 1892. gadā studēja ģeogrāfiju Jēnas Universitātē Vācijā. No 1893. līdz 1895. gadam bija luterāņu draudzes priesteris Krievijas pilsētā Zlatoustā Urālos. No 1894. gada iesaistījās sociāldemokrātu kustībā, kur iepazinās ar Raini un P. Stučku. Rainis vēlāk Balodi dēvēja par «to krietnāko un gudrāko latvieti», savukārt Stučka kļuva par Baloža niknāko ienaidnieku.

1895. gadā Balodis devās uz Vāciju, kur Minhenes un Berlīnes Universitātē turpināja studijas - ekonomikas un statistikas jomā. 1898. gadā viņš saņēma Krievijas Zinātņu akadēmijas Lielo zelta medaļu par pētījumu statistikas jomā. 1899. gadā, pēc tam, kad bija saņēmis noraidījumu no Rīgas Politehniskā institūta, kļuva par Berlīnes Universitātes docentu. 1908. gadā kļuva par Prūsijas Finanšu ministrijas un Kara ministrijas padomnieku. Bija kartīšu sistēmas idejas autors Vācijā Pirmā pasaules kara laikā. Pēc kara atgriezās Latvijā un kļuva par Latvijas Universitātes profesoru, piedalījās tautsaimniecības plānošanā Padomju Krievijā (GOELRO plāns ). 1928. gadā tika ievēlēts par Latvijas 3. Saeimas deputātu no Latvijas Darba Savienības (Latvijas sociāldemokrāti nepieņēma Balodi kā savējo).

Miris Rīgā 1931. gada 13. janvārī.

Kārļa Baloža pazīstamākais darbs ir «Nākotnes valsts» - «Der Zukunftstaat», ko viņš sarakstīja, studējot Jēnas Universitātē. Šis darbs pirmoreiz publicēts 1898. gadā Štutgartē, pēc tam Vācijā ir izdots vēl trīs atkārtotos izdevumos: 1919., 1920. un 1927. gadā. Ir publicēts arī krievu valodā Krievijā – 1906. gadā un 1921. gadā (Padomju Krievijā). Pirmoreiz darbu Balodis publicēja ar pseidonīmu Atlanticus , baidoties, ka darbā paustās sociālistiskās idejas varētu negatīvi ietekmēt viņa karjeru. Pseidonīma izvēli ietekmēja Platona un Frānsisa Bēkona darbi. Latviešu valodā šis darbs nav tulkots un Latvijā nav publicēts.

«Nākotnes valstī» Balodis runā par valsts, kas balstīta uz sociālistiskiem pamatiem, izveidošanu. Par šādas valsts piemēru viņš apskata Vāciju. Tomēr vēlāk Balodis ir sarakstījis vismaz trīs rakstus par to, kā veidot Latvijas valsts tautsaimniecību.

Ivars Brīvers

Kā profesors Kārlis Balodis „jaunu pasauli” cēla

Mēs varmācības troni grausim,

Grūs netaisnība, trūkums skarbs.

Mēs jaunu pasauli sev celsim,

Kur valdīs taisnība un darbs.

Internacionāles himna

Visu savu nemierīgo mūžu Kārlis Balodis (1864-1931) savās domās un darbos «cēla» laimīgu nākotnes valsti. Rakstīja nākotnes plānus Vācijai, Krievijai, ebreju valstij Palestīnā, Latvijai. Vislielākās sekmes sasniedza Vācijā un Krievijā - pateicoties līdzīga pasaules mēroga «sapņotājiem» Valteram Ratenauam un Vladimiram Ļeņinam. Viņiem tai laikā arī vara piederēja, lai nākotnes sapņus realizētu. Vācijā, būdams Kara ministrijas padomnieks Pirmā pasaules kara laikā, Balodis izstrādāja pārtikas kartīšu sistēmu un tā glāba Vāciju no bada. Padomju Krievijā piedalījās (ar savu darbu «Nākotnes valsts») GOELRO plāna un «PSRS tautsaimniecības bilances 1923.-24.» izstrādē.

Labklājībā cilvēks dzīvo ilgi: 1898

Jau agri – 34 gadu vecumā - Kārlis Balodis saņēma augstāko Pēterburgas Zinātņu akadēmijas balvu - Lielo zelta medaļu par Krievijas iedzīvotāju demogrāfiju [1] . Darba pamatdomu «Labklājībā cilvēks dzīvo ilgi» ilustrē tabula, kas rāda Baltijas guberņu iedzīvotāju dzīves ilgumu salīdzinājumā ar citām valstīm. Baltijas guberņās tad bija lielāka labklājība nekā Prūsijā, un tā tuvojās Francijas rādītājiem. Papildinot šo darbu ar Vācijas datiem, Kārlis Balodis sagatavoja doktora disertāciju «Die Lebensdauer der lāndischen und stadtischen Bevolkerung und die mitblere Lebensdauer in Stadt und Land» un aizstāvēja to Berlīnes Universitātē 1899. gadā.

Tabula. Dzīves ilguma prognoze Eiropas valstīs XIX gs. 2. pusē.

Valsts

Laika periods

Vīrieši

Sievietes

Krievija

Baltijas guberņas

Prūsija

Bavārija

Francija

Anglija

1867—1890

1880—1883

1881—1890

1881—1890

1882—1886

1881—1891

27.3

39.1

37.6

34.9

41.6

43.7

29.4

42.7

40.7

37.9

44.4

47.1

“Nākotnes valsts”: 1898

Tajā pašā 1898. gadā K. Balodis (ar pseidonīmuAtlanticus) izdeva grāmatu «Der Zukunftstaat». Tās pilns nosaukums – «Nākotnes valsts, ražošana un patēriņš sociālistiskā valstī». Baloža mērķis – lai nākotnes valstī visi dzīvotu labklājībā. Savā darbā viņš pierāda, ka sociālisms nav utopija, ka sociālismu var īstenot ar jau esošiem ražošanas līdzekļiem un tas būs ekonomiskāks par kapitālismu. Balodis noraida Marksa mācību par kapitālistiskās valsts šķiru raksturu un uzskata, ka pie sociālisma var nonākt miera ceļā, bez vardarbīgas politiskas revolūcijas (tāpat kā to uzskatīja viņa skolotājs Gustavs Šmollers).

«Valstij jārūpējas par tiem līdzekļiem un ikdienas patēriņa priekšmetiem, kurus var ražot lielos uzņēmumos un kur ražošanas procesu var viegli kontrolēt strādnieki un citi nākotnes sabiedrības locekļi. Lai saražotu dzīvei nepieciešamo, kā arī lai apmaksātu īpašniekiem izpirkuma renti, pietiks ar piecu sešu gadu «valsts darba klausību» visiem vīriešiem un sievietēm, pieņemot, ka saglabāsies esošā darba intensitāte,» - tā K. Balodis formulē «Nākotnes valsts» pamatdomu.

“Nākotnesvalsts”Krievijā: 1. mēģinājums –1905-1906

Piektā gada revolūcijas laikā Berlīnes profesora Kārļa Baloža autoritāte Krievijā bija milzīga. «Nākotnes valsts» kļuva par revolucionāru rokasgrāmatu, un to izdeva sešas vai pat astoņas reizes. Papildus Balodis izdeva arī «Nākotnes valsts» īso kursu «Marksisms vai visaugstākās ražotspējas sabiedrība?» [2] , kur mēģināja skaidrot, ka nav jāklausās marksisti, kas aicina uz proletariāta revolūciju. Valdības vajadzībām viņš izdeva grāmatu «Nākamie Krievijas ekonomiskie jautājumi» [3] , kur detaļās apraksta, kā jāpārkārto Krievijas finanses, lauksaimniecība un rūpniecība. Saglabājusies versija, ka tai laikā Balodis saņēmis piedāvājumu iet Sergeja Vites valdībā, bet, tā kā premjerministru S. Viti atstādināja, izjuka arī Baloža plāni.

Ebreju valsts Palestīnā: 1906—1918

Piektā gada revolūcijas laikā notika daudzi ebreju grautiņi (pogromi), un tā bija viena no problēmām, kuru Balodis apspriež savā grāmatā «Nākamie Krievijas ekonomiskie jautājumi». Viņa viedoklis ir radikāls: «Dodiet ebrejiem viņu izredzēto zemi Palestīnu, un ebreju jautājums atrisināsies vismierīgākā, visām Eiropas tautām vispieņemamākā veidā.» Tālāk viņš detaļās apraksta ceļa izdevumus uz Palestīnu, saimniecību iekārtošanu utt.

Nākamā izdevība nodarboties ar ebreju valsts plāniem Balodim radās 1918. gada sākumā, kad Pasaules karš tuvojās beigām un cionistu organizāciju iespaidā visas karojošās puses nodarbojās ar ebreju jautājumu. Berlīnē atradās Vispasaules cionistu organizācijas izpildkomiteja un tika dibināta Palestīnas komiteja ar Berlīnes Universitātes profesoru K. Balodi priekšgalā. Komitejas uzdevums bija izstrādāt plānu «Palestīna kā ebreju izmetināšanas teritorija». Tāds bija arī nosaukums Kārļa Baloža brošūrai, kur izklāstīts ebreju valsts veidošanas plāns. 1914. gadā ebreju nometnēs Palestīnā dzīvoja 84 tūkstoši cilvēku. Balodis pierādīja, ka tur var izveidot valsti ar vairāk nekā pieciem miljoniem iedzīvotāju, turklāt nepārkāpjot vietējo arābu intereses. Balodis apraksta intensīvās lauksaimniecības metodes (tas šodienas Izraēlā ir realizēts, par ko es pirms gadiem 10 personīgi pārliecinājos, pavadot tur vienu vasaru). Diemžēl šis Baloža plāns, kā arī Berlīnes Palestīnas komitejas darbs vispār netiek pieminēts daudzsējumu «Encyclopedia Judaica». Kāpēc? Kā zināms, Vācija karā zaudēja, un Izraēlas nākotni noteica uzvarētāja valsts Anglija. Tāpēc vēsturē saglabājās Balfūra Deklarācija, kuru izcīnīja Anglijas cionisti ar Haimu Veicmanu priekšgalā. Viņš arī 1948. gadā kļuva par pirmo Izraēlas valsts prezidentu. Šodien Baloža plānus atceras tikai sakarā ar ekopilsētu projektiem [4] .

Vācijas socializācija: 1918—1923

1918. gada novembrī Vācijā notika revolūcija. Pienāca laiks socializēt valsti. K. Balodis steigā sagatavoja jaunu «Nākotnes valsts» izdevumu. Jau decembrī sociālistu valdība nodibināja Vācijas Socializācijas komisiju, kur darbojās tolaik gaišākie prāti: K. Kautskis, R. Hilferdings, J. Šumpeters, arī K. Balodis un citi. Bija jānacionalizē metalurģija, ogļraktuves, elektrostacijas, meži, lauku īpašumi.

1919. gada 15. februārī pirmais socializācijas komisijas dokuments – par ogļraktuvēm – bija gatavs. Jau iepriekš varēja sagaidīt, ka ogļraktuvju īpašnieki pretosies. Tā arī sanāca: viņi organizēja streikus, draudēja ar ogļu trūkumu ziemas aukstumos. Valdība nobijās un nacionalizāciju nobremzēja. Līdzīgi notika ar citiem socializācijas komisijas dokumentiem. «Kalns dzemdēja peli,» vēlāk izteicās kaislīgs sociālisma kritiķis Fridrihs fon Haieks.

Atskatoties vēsturē, der atzīmēt, ka pēc Otrā pasaules kara Eiropas integrācija sākās ar Eiropas Ogļu un tērauda kopienas izveidošanu 1951. gadā, apvienojot Francijas un Rietumvācijas ogļu un tērauda industriju. Vai tur izmantoja socializācijas komisijas dokumentus, derētu papētīt.

Darbodamies Latvijas Universitātē, Kārlis Balodis vērīgi sekoja līdzi Veimāras Republikas ekonomikas nedienām. 1921. gadā viņš publicēja grāmatu «Restitūcijas jautājums un tā risinājums» («Die Wiedergutmachungsfrage und ihre Losung», Berlin), pēc tam 1923. gadā - grāmatu «Brīvās ekonomikas bankrots» («Der Bankerott der freien Wirtschaft», Jēna), kur pamatoja valsts iejaukšanos ekonomikā, kas varētu glābt Veimāras Republiku no bankrota.

Latvijas Valsts arhīvā saglabājusies K. Baloža atvadu vēstule ministru prezidentam K. Ulmanim, ko viņš rakstījis 1921. gadā, aizbraucot no Latvijas atpakaļ uz Vāciju. Nav zināms brauciena mērķis. Var izteikt versiju, ka Balodim bija solīts finanšu ministra portfelis Veimāras Republikā. Kā zināms, ministra postenis bija brīvs pēc atentāta pret Matiasu Ercbergeru 1921. gada 26. augustā. Taču šo amatu ieņēma Baloža partijas biedrs Rūdolfs Hilferdings, un… Balodis atgriezās Latvijā.

“Nākotnes valsts”Krievijā: 2. mēģinājums –1920-1926

Otrais mēģinājums bija sekmīgs, kaut arī nākotnes valsts īstenošana Padomju Krievijā notika ne gluži pēc Baloža plāna.

«Tagad, pēc 20 gadu pārtraukuma, es ķeros pie sava darba pārstrādes tāpēc, ka ražošanas sociālizācija šodien vairs nav tikai teorētisks jautājums, bet jau praktiska vajadzība. Plašā Krievija mums kaimoņos (to nepieciešams atzīt) iegājusi sociālismā bez kādas programmas vai ražošanas plāna, bez tā, lai kāds no tās sociālistiskiem pavēlniekiem būtu papūlējies nopietni padomāt par visiem tiem uzdevumiem, kuri nu viņu stāvoklī radušies. Tā rezultātā labākā sociālisma vietā dzīvē tiek ieviests vissliktākais, tas ir vismuļķīgākais» - tā rakstīja Kārlis Balodis savas «Nākotnes valsts» 2. izdevumā.

Balodis gan uzskatīja, ka viņa grāmatā dota «visas tautsaimniecības zinātniska sintēze», un šo viedokli atbalstīja Vladimirs Ļeņins. Tas arī noteica «Nākotnes valsts» sekmes Padomju Krievijā. Grāmatas tulkojumu izdeva Maskavā 1920. gadā.

Kārļa Baloža «Nākotnes valsts» kalpoja par paraugu GOELRO plānam. 1921. gada 22. februārī laikraksta «Pravda» rakstā «Par vienotu saimniecības plānu» Ļeņins apgalvo: «Lai novērtētu GOELRO darba diženumu un vērtību, atskatīsimies uz Vāciju. Tur līdzīgu darbu veicis kāds zinātnieks Balodis.»

Vēlreiz par Balodi daudz runāts, stādot «PSRS tautsaimniecības bilanci 1923.-24.» [5] , kur «nākotnes valsts» atstāstījumam veltītas astoņas lielformāta lappuses. Tajā laikā Maskavas Universitātē esot darbojies pat zinātniskais seminārs «Ballodiana».

1920. gada sākumā Kārlis Balodis mēģināja stāties Ļeņina valdības dienestā, bet to izjauca Pēteris Stučka. Lūk, Stučkas vārdi: «Balodis nobrauca 30 verstis ar automobili uz sanatoriju, kur es tad biju, un nekautrējās lūgt manu atbalstu viņa plāniem dabūt 100 000 desetīnas zemes un 10 miljonu kredītu zeltā, lai aplaimotu Krievijas darba tautu. Es to nosaucu par fantastisku plānu un uzreiz teicu, ka tas nav iespējams.» (Stučkas naids pret Balodi esot vēl no 1897. gada - no «Dienas Lapas» tiesāšanas laikiem.) Aizvainotais Balodis atgriezās Rīgā, nepabeidzis rakstīt «Socializācijas jautājumus Krievijā», kas, aprauti pusvārdā, arī ievietoti «Nākotnes valsts» pielikumā. (Raksta nobeigums atrodas Latvijas Valsts bibliotēkas Letonikas arhīvā.)

Latvijas projekts-1: kolonijas Brazīlijā 1889-1891

1889. gadā Kārlis Balodis kopā ar māsu Hermīni un svaini Pēteri Zālīti apceļoja Brazīliju un meklēja latviešu bezzemniekiem jaunu dzīvesvietu. Izvēlējās Santa Katarinas pavalsti Brazīlijas dienvidos, proti, Rionova upes ieleju pie Tubaronas pilsētas. Brīnišķīgs klimats, bagāta zeme. Divas rīdzinieku grupas, pārdevuši iedzīvi, devās ceļā. Bet dzīve jaunā vietā izrādījās par smagu. Pēc diviem gadiem kolonizācijas plāni izjuka. (Manuprāt, Balodim pietrūka finanšu līdzekļu tik vērienīgam projektam.) Santa Katarinas pavalstī (uz tās 96 tūkst. km2 ) šodien dzīvo seši miljoni iedzīvotāju, lielākoties vācu izcelsmes.

Latvijas projekts-2: par sociālismu 1918

Mēnesi pēc Latvijas valsts proklamēšanas, 1918. gada 22. decembrī, Rīgas pilsētas Otrajā (Krievu) teātrī profesors Kārlis Balodis uzstājās ar priekšlasījumu «Latvijas izveidošana (individuālā un sociālā Latvija)». Vārdus «individuālā» un «sociālā» Balodis lietoja tādā nozīmē kā mēs šodien «kapitālistiskā» un «sociālistiskā». Balodis izteica divas svarīgas domas: pirmā – neatkarīga Latvija var pastāvēt, un pamatoja to ar mazu Eiropas valstu piemēriem (Beļģija, Holande, Dānija, Šveice, Serbija, Grieķija), kuru teritorija ir mazāka nekā Latvijai. Otrā un galvenā doma – Latvijai jāiet pa sociālisma ceļu, un Balodis detaļās aprakstīja sociālistiskās Latvijas saimniecību. Šim plānam gan viņš dzirdīgas ausis Ulmaņa valdībā neatrada. Tā bija Baloža otrā neveiksme Latvijā.

1919. gadā Kārlis Balodis ieradās Rīgā kā jaundibināmās universitātes profesors un visu savu atlikušo mūžu veltīja tam, lai Latvijā attīstītu ekonomisko domu un valdības ierēdņos iedibinātu augstus valsts vadības standartus. Kā rokasgrāmatu ierēdņiem viņš izdeva «Latvijas saimniecība pie spējīgas un pie nespējīgas valdības». To šodien derētu atkal izdot un izdalīt Saeimas deputātiem, un vēl lekciju kursu par valsts vadītu ekonomiku nolasīt.

Savu ievadu vēlos beigt ar Kārļa Baloža teikto galavārdā no priekšlasījuma «Latvijas izveidošana»: «Cerēsim, ka partiju cīņas Latvijā, cik asas tās arī šimbrīžam neizliekas, beigsies ar savstarpēju piekāpšanos un saprašanos, ka tās nešķels latviešu brālību, nepostīs jauniegūto zelta brīvību, košo izredzi nākotnē kā neatkarīgas, svabadas, cienītas tautas. Uz to lai beidzot novēlu saules mūžu Latvijai!»

Vēl tikai piebilde. Ir pagājis gadu simtenis kopš «Nākotnes valsts» plāniem. Nu varam izvērtētprofesora kārļa baloža gaišredzību. Tagad, pēc visiem brīvā tirgus un globalizācijas eksperimentiem, daudzi atzīst, ka kapitālisma iespējas ir izsmeltas. To redzēja Balodis jau tad, pirms simt gadiem. Pienācis laiks lasīt viņa darbus. Lasīt viņa skolotāju - vācu filozofa J. Fihtes, vācu tautsaimnieka F. Lista -, viņa krievu līdzgaitnieku - ķīmiķa D. Mendelejeva, valstsvīra S. Vites - un vēl daudzu citu, kas valsts vadītu ekonomiku XX gadsimtā cēla, darbus un paustās domas.

Manfrēds Šneps – Šnepe

Dr habil sc ing

Ventspilī

2012.g.27.nov.

Ievads tautsaimniecībā

Otrs pārlabotais izdevums

1924.g.

Priekšvārds

Še pasniegtais „ievads tautsaimniecībā” un „vispārējā (teoretiskā) tautsaimniecība” domāti kā šo zinātņu konspekti (saīsināti pasniegumi), visupirms priekšlasījumu klausītājiem noklausītā kursa atkārtošanai un arī tādiem, kuriem nav bijis izdevības klausīties priekšlasījumus, bet kuri izlasījuši kādu no plašākām, šīs grāmatas sākumā minētām mācības grāmatām. Pasniegtais konspekts satura tā tad tikai visvajadzīgāko eksameniem; izlaisti visi priekšlasījumos minētie sīkumi, bet tomēr mēģināts dot sistematisks pārskats. Tādējādi tad autors cer, ka pasniegtā grāmata būs noderīga arī plašākai publikai, kurai nav iespējas nodarboties ar plašajiem tautsaimniecības literaturas izdevumiem. Kas pazīst tautsaimniecības literaturu, pārliecināsies, ka pasniegtā grāmatā izvilkuma formā laba daļa patstāvīgu pētījumu rezultatu, kādi vēl nevienā citā mācības grāmatā nav uzņemti.

Nevar atzīt autors pamācības, kādas tam devuši daži kritiķi, kas, nepārvaldot literaturu un nepazīstot visus autora darbus, bijuši domās, ka kritikai pietiek apskatīt kādu grāmatu no zināmu, vispār pazīstamu formulu viedokļa, lai tas nu būtu vēsturiskais materialisms, vai „brīvās saimniecības” teorija. Zinātniskās patiesības izdibināšana daudz sarežģītāka, un ja autoram nav izdevies apmierināt kritiķus, tad iemesls tas, ka tas gājis patstāvīgus ceļus un kopš 30 gadiem strādājot ap tautsaimniecības problēmām, nācis pie veselas rindas slēdzienu, kuri nodrukāti aroda žurnalos vai citos maz izplatītos rakstos, plašākai publikai maz pazīstami, un no tagadējās paviršās kritikas palikuši nesaprasti un tāpēc notiesāti. Aizrādu tik uz pirmo zinātniski-statistisko pierādījumu par moderno lielpilsētu iedz. izmiršanu, par pirmo statistiskās problemas, par bagātību saritēšanu nedaudzās rokās, atrisinājumu, par pirmo pareizo „indeksu” un līdz ar to, iedzīvotāju dzīves mēra svārstīšanas izdibināšanu, par Maltusa problemas, cik tālu vēl var notikt pārtikas līdzekļu ražošanas pavairošana, atrisinājumu no šolaiku ģeografijas, ģeoloģijas un agronomijas zinātnes viedokļa, par dārzu un lauku pilsētas problemām, par mazinošu ražīguma likuma korekturu, par šolaiku dzinējspēka nozīmes pareizu novērtēšanu, par ātrsatiksmes problemām, par socialās valsts problemām, par dažādām pilsoniskas valsts finansu problemām u.c. Autors cerē, ka nāks laiks, kad tagadējās paviršības vietā stāsies nopietnākas attiecības pret zinātni, un ka tad arī tiks atzīti tā darbi, kā veselas rindas moderno tautsaimniecības problemu celmlauzēja, kā to jau atzinusi attiecīgu specialistu kritika.

Autors.

Ievads tautsaimniecībā

Kas ir tautsaimniecība? Jēdziens tautsaimniecība – nacionalekonomija, sakopojums no 3 vārdiem: 1) tautas = nacijas, 2) oikos (grieķiski) = nama, 3) nomia = likuma. Ekonomija = oikonomija – privatsaimniecība. Sengrieķiem nav tautsaimniecības zinātnes, bet gan pie tiem sastopam daudz apcerējumus par privatsaimniecību, sevišķi par lauksaimniecību, tāpat par valsti, par valsts labāko uzbūvi, iekārtu, likumiem. Prātojumi par individualismu un socialisma vai komunisma nozīmi valsts saimnieciskā uzbūvē ir bieži: no lielajiem filozofiem Aristotels [6] – zinātniskā individualisma tēvs, Platons – zinātniskā socialisma – komunisma. Sīvas šķiru cīņas, kas dažkārt gāja līdz bagāto un turīgo pilsoņu nosišanai, („skitalismam”) norisinājās jau senajā Grieķijā; Romas valstī bez mazturīgo pilsoņu („plebeju”) nemieriem, pazīstami vergu dumpji, no kuriem bīstamākais bija Spartaka dumpis (Spartaka vārdā nosaucas pēdējos gados Vācijā daļa komunisma piekritēju). No Sengrieķijas valstīm – pilsētām Sparta bija aristokratiskizocialistiska valsts: īstie pilsoņi, homoioi = „līdzīgie” valdīja par vienāda lieluma zemes gabaliem, kurus apstrādāja vergi = heloti, lai pilsoņiem būtu laiks priekš vingrošanas, runāšanas un kara. Atenas bija demokratiski-individualistiska valsts, kur arī gan netrūka vergu, bet pastāvēja liela mantas dažādība pilntiesīgo pilsoņu starpā. Šķiru cīņas nebija arī svešas Senebrejiem: mazie pravieši = sociali reformatori. Slavenais cienītais Jazeps = eģiptiešu verdzības tēvs un visu spekulantu un ierāvēju garīgais ciltstēvs.

Kamēr reliģija un etika māca altruismu = tuvākā mīlestību, nesavtību, uzupurēšanos vispārības labā, tamēr t.s. „vulgārā” tautsaimniecība, angļu klasiskā skola māca egoismu, apgalvojot, ka ja visi cilvēki cītīgi rūpēšoties un strādāšot sava paša labā, tad visai valstij vai tautai klāšoties labi… Pret šo egoisma mācību uzstājās visupirms socialisti, vēlāk arī t.s. socialpolitiķi – pilsoniskie ekonomisti-zinātnieki, kas ieskatīja valsts iejaukšanos saimnieciskā dzīvē par nepieciešamu, vismaz attiecībā uz strādnieku jautājumu.

Tautsaimniecības zinātne jaunākos laikos palikusi tik plaša, ka tā bijusi jāsadala atsevišķās nodaļās. Mēs šķirojam:

I.            Ievadu, kas apņem tautsaimniecības izcelšanos un vēsturi. Literatura vācu valodā – Bьchers (Entstehung der Volkwirtschaft), Eisenharts (Geschichte der Nationalцkonomie), Conrads; krieviski Čuprovs.

II.            Teoretiskā tautsaimniecības mācība, kurā tiek apskatītas tautsaimniecības pamata mācības par vērtību, cenu, naudu, kreditu, maiņu, ražošanas pamatiem, individualismu un socialismu. Mācības grāmatas vāciski: Conrads, Kleinwдchters, Philippovichs; krieviski Tugans-Baranovskis, Chodskis, Georgievskis, Železnovs, Miklaševskis u.c.

III.            Praktiskā tautsaimniecībā – ekonomiskā politika, kurā tiek iztirzāts, kādiem līdzekļiem dažādas valdības centušās sasniegt savus saimnieciskos mērķus; šī politika tālāk jāšķiro:

a)              Agrarpolitikā (cilvēka attiecības uz zemi, dzimtbūšanas izcelšanās un atcelšana, liel-, maz-, vidējo saimniecību nozīme, zemkopības un zemju iedzīvotāju pacelšanas jautājumi).

b)             Tirdzniecības un muitu politika.

c)              Rūpniecības politika sevišķi sakarā ar socialpolitiku (strādnieku apsardzības jautājumu).

d)             Koloniju un kolonizacijas politika.

e)              Satiksmes politika (zemes un ūdens ceļi, dzelzceļi, pasts, telegrafs, gaisa satiksme).

IV.            Finansu zinātne, kurā tiek aprādīts, kādiem paņēmieniem valstu valdības centušās un cenšas iegūt līdzekļus valsts iestāžu: karaspēka, ierēdņu, skolu, ceļu (galmu) utt. uzturēšanai.

Vācu valodā visu plašākais, visu tautsaimniecības nozaru apraksts sakopots 7 sējumu lielā izdevumā: „Handwцrterbuch der Staatswissenschaften”, tālāk ievērojams Schцnbergs „Handbuch der politischen Oekonomie (3 sējumi); Elsters „Wцrterbuch der Staatswissenschaften” 2 sējumi. Vispār tautsaimnieciskā literatura visās valodās ļoti plaša, sākot ar tā sauktiem „klasiķiem”: Adamu Smitu, Rikardo, Maltusu, u.c. un beidzot ar socialistiem, kā Sen Simonu, Furjē, Kabē, Prudonu, Marksu-Engelsu, Lasallu, Rodbertu u.c.

Tautsaimniecības izcelšanās.

Seno laiku teikas un nostāsti mums vēsta par kādu bijušu svētlaimības laikmetu cilvēces pirmsākumā, par nozaudētiem zelta laikiem, pazudušo paradīzi. Pazīstams, cik skaistā dzejas tērpā lielais angļu dzejnieks Miltons ietērpis bibeles nostāstu par paradīzi; tāpat grieķu un sevišķi romiešu dzejnieks Ovids izklāsta poetiskā tērpā šo tautu teikas par zelta, sudraba, vara un dzelzs laikmetu… Pašā pirmajā un senākā zelta laikmetā cilvēki bija tik tikumīgi, ka tiem dievība piešķīra svētlaimību bez kāda pašu darba: visur tecēja piena un medus upes, koki nekopti izdeva visdārgākos augļus; nebija ne aukstuma, ne pārliecīga karstuma, cilvēks cilvēku neienīda un neapkaroja, nebija vajadzīgas ne tiesas, ne varas iestādes, visiem bija „tā laba daļa”. Homera varonis, vecais Nestors ar īgnumu izsaucas: „Kas tad tagad vairs par cilvēkiem dzīvo pasaulē…” Bet ne tikai senie dzejnieki un rakstnieki, arī 18. g.s. rakstnieki meklēja augstākas gudrības, kulturas, taisnības un svētlaimības laikmetu sirmā senatnē. Monteskjē izteicās, ka tagad pasaulei neesot ne desmitā tiesa no tā iedzīvotāju skaita, kas tajā piemitusi priekš 4000. g., Nina un Zemiramidas [7] laikā, pateicoties viņu laiku augstai kulturai. Tāpat Russo [8] meklē augstāku tikumību pie mežoņiem, sprediķo par atgriešanos pie dabas. Arī pie citiem 18. „filozofiskā” gadu simteņa rakstniekiem sastopami uzskati, ka mežoņi labāki nekā eiropieši, kurus esot kultura samaitājusi. Rakstniekiem, kas pazina toreizējo izvirtušo augstāko šķiru, sevišķi galmu dzīvi, šādus uzskatus var piedot… Bet zinātne, tiklab pirmatnējo, no eiropiešiem jaunākos laikos atklāto mežoņu pareiza pētīšana un salīdzināšana ar kulturas un puskulturas tautām, t.i. antropoloģija, etnoloģija un etnografija un jo sevišķi ģeoloģija – paleontoloģija (senatnes, sevišķi pirmsvēstures zemes slāņu izpētīšana) māca ko citu: pateicoties zinātnei, mēs tagad zinām, ka sirmā senatnē nav jāmeklē nekādi svētlaimības ne arī saimniecības labklājības – pārpilnības laikmeti. Mēs sastopam tur tik netīras, zvēriskas klejotājas ordas, cilvēku sabiedrības no 20 – 40 cilvēkiem, kurām grūta uzturas cīņa, pie kurām piemājo vairāk trūkums nekā pārpilnība un kuras tikumībā nekādi mums nenoder par paraugu… Kultura, augstāka tikumība tikai lēnas un ļoti ilgas pakāpeniskas attīstības auglis, pie kam nav noliedzams, ka kulturas attīstība neiet taisnā, bet lauztā līnijā… Ļaužu masas, tikušas pie pārticības un pirmatnējas kulturas, atkal caur nelaimes gadījumiem, asiņainām sadursmēm, kariem, krīt atpakaļ „vergu zveņģī”, no kura tās atkal tikai pēc ilgiem laikiem, ilgām un grūtām cīņām paceļas. Pirmatnējiem mežoņiem nepazīstama i reliģija. Tā prasa ilgu attīstības gaitu. Ievērojams, ka vairums lielo senatnes likumdevēju, tikumības priekšrakstu, reliģiju nodibinātāju dzīvojuši vēl ap 600 g. priekš Kristus. Tādi bija Coroasters [9] (persu „ugunspielūdzēju” reliģijas nodibinātājs), Konfutze [10] (ķiniešu reliģijas – tikumības noteikumu nodibinātājs), Budda; ap 622. g. pr. Kr., karaļa Iozia laikā arī vēl galīgi „atrasti” Mozus likumi, kuros gan atrodamas senāk, pat jau Hamurabi [11] likumos (ap 2300. g. pr. Kr.) dotas pamata mācības. Eģiptiešu reliģija vēl vecāka – senariešu indusu Bramaisms [12] jaunāks par Hamurabi likumiem. Katrā ziņā cilvēka dzimums pārdzīvojis milzīgus laikmetus, pirms kā tas tika pie pirmatnējās reliģijas un pie rakstu zīmēm, no kurām visvecākās cēlušās ap 4000 – 5000 g. pr. Kristus.

Tautsaimnieki parasti nostāda ekonomisko-saimniecisko principu visas saimnieciskās darbības priekšgalā un pirmiesākumā. Kas ir ekonomiskais princips? Nu, ražot ar savu vismazāko darba patēriņu vislielāko daudzumu cilvēkam lietderīgu mantu, sasniegt ar vismazāko pūliņu vislielāko panākumu. Vai pirmatnējā cilvēka dzīvi arī jau vada, regulē ekonomiskais princips? Nē. Pirmatnējs cilvēks, mežonis, bezbēdīgs, tas gan spēj, bet negrib domāt, negrib katru pasākumu iepriekš labi apdomāt, pirms kā tas to iesāk. Darbs attīstas no spēles, no ritma. Pirmatnējs cilvēks lasīja dabas balvas: riekstus, koku augļus, dažādas saknes, sēnes, tad tas iesāka medīt un zvejot. Cilvēks bija vispirms mākslinieks, tad tikai darbinieks. Galvenā lieta tam ēstgriba un dzimuma dzinekļu apmierināšana (jau Šillers saka, ka pasaule uzturoties caur badu un mīlestību). Pirmatnējs cilvēks negausīgs, netaupīgs, kad tas ieguvis kādu pārtikas krājumu, tad tas, kā kustonis, pierijas līdz acīm un ir to tiesu spiests, dienām gavēt, ja pārtikas aptrūkst, ja medība bijusi neizdevīga, ja sakņu, augļu, riekstu krājumi izbeidzas. Maltītes nav regulētas, nenotiek zināmās dienas stundās, bet tad – kad cilvēks, tāpat kā zvērs, pieticis pie laupījuma. Arī nēģeris nestrādā, lai ko ietaupītu priekšdienām, bet tikai, lai tiktu pie kāda iekārota priekšmeta. Kad tas sasniegts, tad tas met darbā starplaiku – dienām, nedēļām. Bet kas tad atšķir parmatnējo cilvēku no kustoņa, zvēra? Trīs lietas.

1)      Valoda,

2)      ieroči,

3)      uguns.

1.                   Valodas pasākumi ir gan jau pie kustoņiem. Arī kustoņi izstāda vaktis, kas tos brīdina briesmu gadījumā. Kā bailēm, tā priekiem un mīlestībai kustonim ir savas skaņu zīmes. Viens kustonis prot otru uzaicināt uz kopēju gājienu medīt, ganos. Bet kustoņu valoda nevar līdzināties ar cilvēku valodu. Kustonis nevar neko sīkāku, pamatīgāku pastāstīt. Gudrākais kustonis nevar savus piedzīvojumus otram par pamācību pastāstīt – ja daudz, tas prot otru brīdināt no briesmām, apsaukt.

2.                   Ieročus, koku zarus, akmeņus arī gan lieto jau pērtiķi. Bet tie ir ieroči, kādus tos daba devusi. Bet cilvēks prot dabas balvu, zaru, mietu, akmeni noasināt, apstrādāt tā, kā tas viņa mērķiem labāk noder. Pirms, kā mēs sastopam cilvēku atliekas, kaulus, galvas kausus, mēs jau „tertiarā” formacijā atduramies uz rokā paņemamiem noasinātiem akmeņiem ar iedobumu priekš īksta (īkšķa). Tāds akmens, rokā paņemts, jau tuvināja pirmatnējā cilvēka dūres spēku lāča ķetnai: labs sitiens ar noasināto akmeni varēja pāršķelt i vilka, i lāča galvu. Pirmatnējie no koka pagatavotie cilvēka ieroči, pirmie stopi, zināms, gājuši zudībā, satrūdējuši. Bet noasinātie kaula iesmu vai bultu spices-asmiņi uzglabājušies.

3.                   Uguns. Uguni lietot un uzkurināt neprot neviens dzīvnieks, i augstāki attīstītais pērtiķis ne. Kā cilvēks ticis pie uguns izlietošanas, nav skaidri izzināms – vislielākā varbūtība , ka tas to sāka lietot tur, kur bija „no debesīm nonākusi” uguns dzirkste, t.i. zibens iespēris kādā kokā un koks aozdedzies. Dabas cilvēks, zināms, neiedrošinājās tūlīt pieiet pie degoša koka, bet pēc stundām varbūt gan – varbūt arī tas vēl vēlāk atrada kvēlošas ogles, pie kurām tas sajuta patīkamu siltumu, novēroja arī, ka tās uzglabājas ilgāk, ja bija apsegtas. Jaunākos laikos atrasta mežoņu cilts, kura nepazina uguni – uz t.s. Lieldienu salas; mežoņi pārtika no zivīm, putniem, to olām, - dažādām saknēm, kāpostu viedīgiem augļiem utt.

Pie viszemākiem, pirmatnējiem mežoņiem, kas dzīvoja vēl akmeņu laikmetā, kad eiropieši tos 18. un 19. gadu simtenī uzgāja, ar ļoti vāji attīstītiem reliģiskiem jēdzieniem, pieder šādas ciltis:

Bušmaņi – Dienvidafrikā, par kuriem stāsta, kā to vienīgie mājas kustoņi bijuši – suns un uts.

Vedi uz Ceilonas salas,

Betui – Kongo zemē,

Kubi – Sumatras salā,

Aeti – Filipu salās,

Australieši – negriti.

Tasmanieši.

Nedaudz augstāki stāv dažas Brazilijā piemītošas ciltis – Botokudi u.c.

Visas šās pirmatnējās ciltis nesastāda organizētas sabiedrības. Tās dzīvo nelielos baros, grupās, ordās no 20 – 40 cilvēkiem. Klejo apkārt, pārtiku meklējot. To patvērums: alas, koku biezokņi, pa daļai būdas no žagaru un lapu pinumiem. Barībai noder saknes un augļi, bet arī gliemeži, tārpi, kukaiņi. Vīri medī ar stopu un bultu palīdzību. Sievas piekopj pirmatnēju augkopību: ar noasinātu mietu tās uzrušina zemi, iestāda dažādas saknes, no kurām tad pa lielākai daļai pārtiek, tā kā sakņu un augu salasīšana ne katrreiz izdevīga. Sieviete gādīgāka kā vīrietis, pēdējais medī un zvejo un pats ieguvumu apēd – sieviete gādā mežā vai laukā atrodamas pārtikas trūkuma gadījumos par uzturu. Sievai grūtākais darbs, bez tam vēl jānēsā un jāzīda bērns līdz 2 gadu vecumam. Nav tāpēc jābrīnās, ka bērni tiek pie reizes izlikti, atstāti mežā, kad sievām pietrūkst pārtikas un tās spiestas, kopā ar vīriem, staigāt tālus ceļus, iet uz citurieni uzturu meklēt. To tiesu pie pirmatnējiem mežoņiem izplatīta arī citu, svešu bērnu „adoptēšana”, pieņemšana bērnu vietā, tiklīdz kā tiem uzturas avoti atkal plūst bagātīgi. Arī veci un slimi cilvēki tiek allaži atstāti ceļa malā mežā savam liktenim, ja tie paši nespēj sekot klejojošam baram. Pat uz augstākas kulturas pakāpes atrodama negādība par veciem cilvēkiem, kas iet līdz vecu cilvēku nogalināšanai… Pie senromiešiem vēl kā šāda barbariska paraduma vēsturiska liecība bija uzglabājies sakāms vārds „sexagenarios de ponte”; t.i. „sešdesmit gadus vecos no tilta” (upē iekšā). Pie senģermāņiem nereti vecāki vīri paši sev darīja galu. Uz šo paradumu zīmējas karaļa Markes vārdi Vagnera operā „Tristans un Izolde”, ar kuriem tas solās sev galu darīt lai tā brāļa dēls, varonīgais Tristans varētu apprecēt tā atraitni, skaistuli Izoldi. Iedzīvotāju problema, uzturas trūkums spēlē lielu lomu jau pirmatnējo mežoņu un tāpat attīstītāku tautu dzīvē. Cilvēku, mežoņu dzīvoja ļoti maz Australijā un tropiskā Amerikā, bet šīs zemes arī varēja ļoti maz cilvēku uzturēt tad, ja tie prata dzīvot tikai no zvejas un medības. Ziemeļamerikā vēl 17. g. simtenī dzīvoja trūcīgi tik kādi 150 000 mežoņi. Viena kvadratjūdze [13] nevar uzturēt vairāk kā 1 – 2 ģimenes, tad, ja šīs ģimenes grib pārtikt vienīgi no zvejas un medības. Uz Indijas okeana salām gan stipri savairojušās arī mežoņu ciltis: tur auga stādi un koki, kas prasīja maz kopšanas, bet izdeva daudz un labi barojošus augļus. Tā salas, uz kurām auga kokus palma, zago koks, banana, maizes koks, varēja uzturēt lielu cilvēku skaitu. Cilvēku ēšana uz dažām auglīgām salām un arī Afrikā jāuzskata kā mežoniskais, iedzīvotāju problemas atrisināšanas paņēmiens.

Tautsaimniecības zinātnieks Bьchers pirmatnējo mežoņu dzīvi nosauc par „individuālās uzturas meklēšanas pakāpi”. Tas uzsver, ka darbs attīstās no spēles, dejas — kas noved pie ritmiskām kustībām (Bьchera ievērojams raksts: „Darbs un ritms”). Mežonis labprāt kopē dzīvniekus: pie australiešiem pazīstama „suņa deja”, „ķenguru deja” u. c. Vīrs medī un dejo, paļaujas uz labu laimi un nedomā par rītdienu, („vīriņš skaņi gavilē kroga galda galiņā”) sieva attīstās par saimnieci, gādnieci, tā krāj un kopj augus… Attīstās pirmatnējā darba dalīšana starp vīru un sievu: vīrs izgatavo medības piederumus: akmeņa cirvjus, bultas, loku (stopu), šķēpu, sieva kopj zemi, vāra, vērpj, auž, iežogo stādījumus, maļ miltus (vispirms sagrūž graudus piestā), uzkurina uguni, apgādā malku. Vīrs neēd kopā ar sievu — to maltītes šķirtas. Ceļinieks Livingstons stāsta, ka reiz izcēlies pie kādas Afrikas cilts bads tāpēc, ka trūkušas sievas — malējiņas. Kāds 12 gadus vecs nēģeru zēns, kurš bijis iestājies pie Livingstona dienestā, pateicis, kad L. tam licis malku apgādāt: es pasaukšu māti — jo malkas apgādāšana, —- to zēns zināja, nav vīrieša, kauču zēna darbs…

Individuala īpašuma atziņa attīstās agri: ko katrs pagatavojis: loku, bultas, šķēpu, ko sievas stādījušas, tas to individuals īpašums. Kopīpašums ir lauks, mežs, ūdens. Ļoti agri izceļas atziņa, ka kura katra cilvēka ieroči, darba rīki, apģērbs utt. ir daļa no viņa „Es”, ka tie tāpēc tam jādod līdz kapā. Šāda paraša ļoti traucē kulturas attīstīšanos: katra cilvēka jaunatradumi līdz ar tā nāvi grima kapā! I vēlāk, jau pie diezgan attīstītām tautām, kuras jau piemita cietās mājās, novērojama paraša, ka mājas lietojamas tik no vienas ģenerācijas: pie turkiem dēls neapdzīvo mirušā tēva māju, bet ceļ sev jaunu; pie seniem peruaņiem i mirušu valdnieku pilis tika atstātas, rotas lietas un mīlamās mantas tiem dotas līdzi kapā. Pie indusiem pat augstāko šķiru atraitnei bija jāliekas līdz ar vīra līķi uz sārta sadedzināties; ļoti parasta vergu un zirgu nokaušana — upurēšana uz mirušā kunga kapa.

Ļauni priekš mežoņu darba spējas ir, kad tie sāk ieročus, darba rīkus, dažādas iekārotas mantas no baltajiem pirkt; iemainot cirvi vai lāpstu pret gabalu mežā ar vieglu darbu iegūta kaučuka, mežonis gan tiek ar maz pūlēm pie svarīgām un iekārotām mantām, bet tā kultura grimst, tas aizmirst pats pūlēties un strādāt, aizmirst darbus, kurus tā tēvi labi veikuši. Šāds mežonis tad paliek no pasaules satiksmes, pasaules tirgus atkarīgs un nonāk spaidīgos apstākļos, nezin ko iesākt, ja tirgus apmaiņa piem. kara laikā tiek pārtraukta… Pirmatnējā māksla un darba izveicība iet bojā, līdz ar to grimst mežoņa inteliģence.

Kā iesākās pirmatnējā tirdzniecības apmaiņa? Pirmatnēju mežoņu ciltis ļoti neuzticīgas, nenāk tieši tirgū. Vedi uz Ceilonas salas, ja grib no kāda kalēja kādu dzelzs daiktu, noliek par nakti tā būdiņas priekšā kādas dāvanas, tās lietas paraugu (muduli), kādu tie vēlas iegūt (piem. cirvja). Ja tad kalējs zināmā laikā nepagatavo vēlamo priekšmetu, tie tam atriebjas, nolaupa kādu lopu, kādu mantas gabalu utt.

Daudzkārt valda domas, ka parmatnējiem mežoņiem gauži grūti nācies pagatavot kādus akmeņa daiktus, kā piem. pie akmeņa cirvja izgatavošanas pagājuši mēneši vai pat vesels gads. Tā tas nu nav: pie mežoņiem ar laiku izceļas ļoti ievērojama, vēlākos laikos aizmirsta technika akmeņa daiktu izgatavošanā. Akmeņa cirvji vispirms bija tādi, kā kāds pavirši noasināts akmens, tika ar stiprām mizām, vai vēlāk ar stipru sagrieztu šķiesnu (striķu) palīdzību piesiets pie koka kāta, ar to sasaistīts; šis bij otrs lielais progress mežoņa dzīvē; tāds cirvis bija jau noderīgs par ieroci cīņā ar kādu plēsīgu zvēru, cilvēkam nu bija pagarināta, apbruņota roka. Kamēr cilvēks gāja zvēram pretim ar noasinātu akmeni, tā sakot pastiprinātu dūri, zvērs ar savu ķetnu to varēja viegli notriekt gar zemi; bet cirvis ar garu kātu bija briesmīgs ierocis, ar kuru varēja pāršķelt visstiprākā zvēra galvas kausu, pirms kā zvērs varēja pie cilvēka pietikt, tam iezvelt ar ķetnu vai iekost. Bet koka nociršanai šāds cirvis bija neparocīgs, jo saites, ilgāku laika sprīdi no vietas cērtot, izira. Lielākais akmeņu laikmeta progress tāpēc bija tas, ka cilvēks iemācījās izurbt caur vienā vai arī abos galos noasinātu akmeni caurumu, kuram nu varēja izbāzt cauri kātu un to ar otrā pusē iedzītu ķīli nostiprināt. Ar tādu akmeņa cirvi jau varēja ķerties pie koku ciršanas. Nu cilvēks vieglāki ieguva materialu ēkām un malkai — no nocirstiem kokiem — baļķiem varēja pataisīt nesalīdzinot stiprākas un drošākas ēkas, noderīgas i pret plēsīgu zvēru, i pret naidīgu cilvēku uzbrukumiem, kā agrāk, kad būdas taisīja no nolauztiem koku zariem, mizām un lapām. Akmens urbšanas technika ar cita noasināta akmeņa palīdzību tagad tik labi izpētīta, ka var teikt, ka mākslīgi izstrādāta, uz abām pusēm griezīga, ar caurumu vidū, krama cirvja izgatavošanai nevajadzēja vairāk, kā pāris nedēļas darba. Ar tādu cirvi, kā izmēģināts, var nocirst mīkstu koku, priedi vai egli, kurai 10 collu caurmērā, 30 minūtēs. Tā tad mežonis varēja divos galos nocirst vienkārša „bluķu nama” uzbūvei vajadzīgos, teiksim 60 – 100 kokus 2 – 3 nedēļās, lielākais 4 – 6 nedēļu laikā; tikpat ilgā laikā tos apstrādāt nama būvei un uzcelt namu, zināms ar kādu biedru palīdzību… Krams noderēja ari diezgan labu nažu, pat zāģu izgatavošanai. Vēl labāks un izturīgāks par kramu bija nefrits, kāds gan atrodams dabā tikai Austrumazijā, Mongolijā. Bet nefrita cirvji izplatījušies tālu, līdz pat Eiropai, kas liecina par ļoti senu un tālu tirdzniecības satiksmi.

Vēsturiskā šema (shēma) par pirmatnējā cilvēka kulturas attīstību ir tāds, ka vispirms pastāvēja akmeņulaikmets, tad nāca vara (kapara) vai bronzas laikmets un tad tikai dzelzs laikmets. Visilgākais zināms — akmeņu laikmets. Vispirmāko akmeņu laikmetu, t.s. „eolitu” laikmetu, kad cilvēks sāka lietot noasinātus akmeņus ar iedobjumu priekš īksta (īkšķa), daži pētnieki rēķina 100 000 gadus atpakaļ. Tomēr jau šai laikmetā cilvēks mācējis izgatavot māla podus un tajos vārīt ēdienu. Skaidra lieta, ka podu izgatavošanas māksla piešķirama sievietei — sievai. Sieviete bija novērojusi, māla bedrē kurinot uguni (lai vējš neizpūstu), ka bedres sienas bija sacietējušas, pārvērtušās it kā par akmeni, kurš ūdenī vairs nebija, kā māls, izmiekšējams. Bet sacietējusi bija tikai bedres mala — tālāk māls bija mīksts kā agrāk. Sakarsušā māla bedrē gadījās ieliet ūdeni — ūdens sakarsa, dažkārt sāka i vārīties. Vārīšanos varēja sasniegt vai pagarināt, ja ūdenī iemeta sakarsušus vai pat kvēlošus akmeņus no ugunskura. Sakarsētā ūdenī iekrita, iesākot varbūt aiz nejaušības, kādas saknes, varbūt arī tās iemeta bērni spēlējoties. Vēlāk nu novēroja, ka karstā, sevišķi vārošā ūdenī pabijušas saknes bija gardākas, mīkstākas un — vārīšanas māksla bija atrasta. Iesākot ļoti neparocīga, pirmbūtnēja: kā jau minēts, cilvēks iemeta izdedzināta māla bedrēs nokarsētus akmeņus, lai ūdens vārītos. Tikai pēc ilgiem laikiem nāca pie gudrības, ka var norakt, noņemt neapdegušo mālu un pakurināt izdegušam mālam apakšā uguni. Atkal pagāja laiks, kamēr sieviete izgatavoja pilnīgu podu, to izdedzināja, lēja ūdeni iekšā un lika to uz ugunskuru. No „eolitu” līdz jaunākam akmeņu laikmetam, kad cilvēki izgatavoja vēl tagad senatnes lietu muzejos apbrīnotos skaistos akmeņa cirvjus, nažus, zāģus, zināms, pagāja gaužām ilgs laiks. Tālākais laika sprīdis līdz metala laikmetam varbūt bija īsāks. Gallieši 3. – 4. g. simtenī priekš Kr. vēl dzīvoja vara vai bronzas laikmetā: cīņās ar romiešiem tie lietoja vara zobenus, kas, zināms, bija kaujā mazāk noderīgi, nekā romiešu dzelzs zobeni. Latviešu tautas dziesmās minētais „zaļais” zobentiņš ir vara zobens. Pie sengrieķiem Homera vadoņi lieto vara ieročus — dzelzs izplatījusies Grieķijā vēl dažus simts gadus vēlāk pēc Trojas kara, laikam 9. – 10. g. s. priekš Kr. Ģermaņu tautas Cezara laikā lietoja dzelzs ieročus. Senie peruaņi, kad spanieši to valsti iekaroja, lietoja bronzu, uzglabājušies muzejos skaisti peruaņu bronzas rīki. Daži rakstnieki, kā Hermans Becks, plašākā darbā par dzelzs lietošanu, gan apstrīd apgalvojumus, ka bronzas vai vara laikmets bijis agrāk, nekā dzelzs laikmets: senģermāņi esot pazinuši dzelzi agrāk kā varu. Becks aizrāda, ka bronzas apstrādāšana prasa daudz pamatīgāku techniku nekā dzelzs apstrādāšana. Dzelzs rūda purvos ļoti bieži sastopama — vara rūda tikai nedaudz zemēs. Bet jo sevišķi alva, kas vajadzīga pie bronzas izgatavošanas sakausēšanai ar varu senatnē bijusi atrasta tikai vienā vietā Eiropā: uz Silli („Kassiteridu”) salām, dienvidos no Anglijas. Vajadzējis tāpēc attīstītas tirdzniecības, lai pavisam alva būtu pieejama visām tautām. Homera laikos foiniķieši jau esot braukuši uz Angliju… Kapars (varš), kā Becks tālāk uzsver, kūstot vēl pie 1082 gradu karstuma, (alva pie 232 gradiem), bet dzelzs akmens paliekot kvēlošs un lietojams apstrādāšanai jau pie 800 gradu karstuma. Nebijis grūti novērot, ka ugunskuram sakrauti purvja rūdas gabali sākuši kvēlot, ka tie sabiezējuši, sacietējuši, sakusuši, sevišķi ja ticis uz tiem sists ar citu akmeni. Ja nu kāds cilvēks aiz ziņkārības tādu kvēlošu dzelzs akmeni ilgāk dauzīja ar citu akmeni, tas dabūja, sev par brīnumu, ļoti smagu akmeņa gabalu — dzelzs bija atrasta. Nebija vairs grūti nākt pie atziņas, ka dzelzs cirvja izgatavošana bija vieglāka un ērtāka, neka akmeņa cirvja pagatavošana, bet pats dzelzs cirvis bija smagāks un labāks… Pirmatnēja dzelzs izgatavošanas technika gaužām vienkārša: līdz tai bija notikuši Afrikas mežoņi, nēģeri, kad eiropieši tos uzgāja. Nēģeris atrada un izlietoja viscaur par sevi ņemot mazvērtīgu dzelzs rūdu, kāda visur sastopama Afrikas „lateritu” (mālu zemes) apvidos. Afrikas nēģera dzelzs āmurs ir zema māla krāsns, kuru tas pilda ar dzelzs rūdas gabaliem un ar oglēm. Nēģeris nu lieto ogļu kvēles uzturēšanai vienkāršas, no sasieta ādas gabala pagatavotas plēšas. Sakarsušu kvēlošo dzelzs rūdu tas ņēmās apstrādāt, sakalt ar vienkāršu lauku akmeni āmura vietā… Otrs lielāks lauka akmens tam noder par laktu, palmas lapu vidējais kauls par stangām. Saprotams, ka šādas stangas, lakta un āmurs ātri nolietojas. Bet totiesu nēģeru kalējam, pārvietojoties uz citu apgabalu nav vajadzīgs ņemt līdzi darba rīkus: tas var uzcelt savu dzelzs āmuru un smēdi katrā vietā, kur vien atrodama māla dzelzs rūda, un tā atrodama Afrikas tropās, (atskaitot smilšu tuksnešus) gandrīz viscaur. Nēģeru dzelzs un dzelzs daikti nu gan ļoti trausli — tāpēc nēģeri labprāt nopirka un maksāja labu cenu (dažkārt saujiņu zelta smilšu) par labiem eiropiešu cirvjiem. Vara rūda parasti, kur tā atrodama satura zemu procentu vara: jaunākos laikos dažkārt izstrādā rūdu, kura satura tikai 2 – 3% vara. Amerikā, pie „Augšējā” ezera (Lake superior) gan atrasta 30 – 60% vara rūda, bet tā arī jau izstrādāta, tagad i amerikaņi mierā ar 5 – 10% vara rūdu.

Pāreja no medības uz zveju, t.i. uz zveju kā blakus nodarbošanos reizē ar medību arī būs ļoti agri notikusi. Jaunzelandes mežoņi — maori, kad eiropieši tos uzgāja, mācēja jau izgatavot un izlietot līdz 1000 olekšu garus tīklus. Zināms, kā tīklu lietošana prasa laivas izgatavošanas mākslu: ar atsevišķiem baļķiem vai plostiem, kādus pirmatnējs mežonis lietoja, bija neērti braukt zvejot. Pirmās laivas izgatavo tā, ka tās izdedzina no viena koka — pat tagad vēl Daugavas augšgalē krievi izcērt laiviņas („čolas”) no viena koka. Airu izdomāšana arī ļoti sena — airi nebija nekas cits, ka pagarināta cilvēka roka. Samoaņi izlietoja savām jūras kara laivām tikai ar kokosa striķiem sasietas blankas. Tropās dzīvojošam mežonim noderēja koku stīgas lianas striķu vietā… Koku blankas izskaldīt akmeņa cirvjiem, koku sazāģēt akmeņa vai briežu raga zāģiem pirmatnējie cilvēki prata. Tie prata arī jau atrast dažnedažādus šķieznu stādus — (lini Eģiptē audzēti jau priekš 6000 gadiem, pirms kā eģiptieši pazina kokvilnu); mežoņi prot pīt kurvjus, pat tādus, kas nelaiž caur ūdeni, izgatavo grīdsegas un pat slavenās Panamas hutes — mežoņu darbs. Tropās, kur auga bambus niedra, tā noderēja dažādām cilvēka vajadzībām: i būdiņu uzcelšanai, i kā ūdens trauks, i par bisi un stabuli. Brazilijā vietējie mežoņi pratuši pat slīpēt kalna kristalus, kurus tad tie valkāja ap kaklu, ķēdē. Pie tālāk attīstītiem mežoņiem bieži sastopama miesas tetovēšana (dažādu figūru iededzināšana ar adatas palīdzību), kā arī miesas apmālēšana, sevišķi karā. Pat izgatavot reibinošus dzērienus attīstītākie mežoņi prot: šādu darbu uzkrauj sievām, kas vispār tiek ļoti apkrautas darbiem.

Kādās pakāpēs nu īsti attīstās cilvēka kultura?

Agrākie tautsaimnieki un kulturas vēsturnieki, sevišķi Fridrichs Lists pieņem sekošas pakāpes:

I.          Mednieki – zvējnieki.

II.       Gani – staiguļi.

III.    Zemkopji – cietām nometnēm.

IV.    Zemkopji – amatnieki.

V.       Zemkopji – amatnieki – tirdzinieki.

Pret šo parasto šemu (shēmu) vispirms uzstājies prof. Eduards Hahns (Berlinē) savā grāmatā „Die Haustiere” (mājlopi) 1895. g. Hahns aprāda, ka iestādīt sakni vai augli bijis vienkāršāks darbs nekā izgatavot kauču pirmatnējo, ar striķiem pie kāta piesieto akmeņa cirvi, kur nu vēl loku (stopu), bultas. Tādējādi sakņkopība varētu būt pat agrāka par lielāku zvēru medīšanu. Pie viszemākiem mežoņiem 18. g. simt. eiropieši sastapuši sakņu iestādīšanu un izaudzēšanu — graudu labības audzēšana daudz vēlāku cēlusies. Visas mūsu labības sugas pirmatnējā stepes zāļu pakāpē vai stadijā izdeva tikai mazus, sīciņus graudus; vajadzēja ilgas novērošanas un īstas audzēšanas mākslas, līdz no tiem izaudzēja graudus, kas deva lielāku ražu. Tomēr i graudu stādu audzēšana, sevišķi prosas (Hirse) sastopama jau pie Afrikas mežoņiem, kuri vēl nelieto arklu, bet vienīgi kapli, kā zemkopības, pareizāki, augkopības darba rīku. Šāda kapļošanas sistema augkopībā vēl tagad pastāv gandrīz viscaur Afrikas tropu daļās aiz tā iemesla, ka tur nav iespējams lietot pazīstamos mājlopus, zirgu un vērsi aiz „tsetse” mušas dūrieniem. Afrikā pie mežoņiem sastopam labi apkoptus, no nezālēm tīrus stādījumus, kurus apstrādā vienīgi ar kapli. Šāda kapļošama (Hackkultur) ir vienīgi parastā zemkopības kultura i kalnainā Dienvidus Ķinā, i uz Aizindijas salām. Pat eiropiešu, tiklab italiešu, kā vācu kolonisti to pieņēmuši Brazilijā tāpēc, ka tur zemes kalnainā daba un arī meža līdumos lielie celmi ilgu laiku traucē aršanu. Protams, ka šāda kapļošana ir gaužām neražīga, neproduktiva zemes apkopšanas sistema. Zemes apstrādāšana ar arklu padara cilvēka darbu vismaz 2 – 3 reizes ražīgāku. Jāievēro tomēr, ka cilvēka darba biedrs zemes kulturā, zirgs vai vērsis arī apēd tepat trešo tiesu ražotās labības (auzas audzē zirgu dēļ). Bet vai tad zirgs un vērsis paši nāca un piedāvājās cilvēkam pie zemes darba? Nē! Tos izaudzēt un pieradināt pie darba prasīja ilgas un grūtas pūles, milzīgu pacietību. Tādas mežonim nebij! Mežoņu sādžās gan sastopam veselu menažeriju piesietu pērtiķu, papagaiļu un dažādu citu mazāku dzīvnieku, arī suni sastopam. Bet visus šos dzīvniekus mežonis tura vairāk sava prieka un laika kavēkļa dēļ — par palīgiem darbā tie tam neder! Mājlopi — darba lopi pēc Hahn'a teorijas izcēlušies ļoti vēlu — tikai tad vēl, kad jau bija nodibinājušās reliģijas ar veselu priesteru kārtu vai šķiru, kuriem ļaudis pienesa pārtiku, šiem priesteriem bija laiks un pacietība pieradināt lielos, tagadējos mājlopus, zirgus un govslopus pie cilvēku nometnēm. Vērsis — bija dieviem veltīts svēts lopiņš, kuram, lai tas būtu rāms un cienīgs būt dievnamu, tempļu dienestā, atņemta vaislas spēja. Šāds lopiņš tad arī bija cienīgs vilkt arklu, ar ko priesteri apstrādāja dievnamam veltītu druvu… Arī govu piens, ja to atņēma teļam, bija vispirms jāziedo dieviem — templī. Zemitu tautu galvenais dievs, Baals, ir uz pakaļas kājām pacēlies vērsis. Šim Baalam ziedoja mājlopu — bet arī cilvēku pirmdzimtību. Ar laiku sāka arī nepriesteru laukus apstrādāt vēršiem, tā kā tas bija parocīgāk — priesteri paši to atļāva, lai gūtu no saviem ticīgiem lielākus meslus. Tāpat priesteri drīz atrada, ka pie pirmdzimtā teļa upura dieviem ziedotais govs piens arī tiem pašiem labi smeķēja, ka tā bija ļoti barojoša viela. Tādējādi izcēlās piena lietošana barībai, vispirms pie priesteriem, tad arī pie citām iedzīvotāju šķirām. Tomēr ir arī zemes un reliģijas, kur priesteri stingri noliedza, tiklab govs gaļas ēšanu, kā piena lietošanu uzturai. Tā tas Indijā, kur govi uzskata par tik svētu lopiņu, kā tās gaļu nedrīkst ēst. Šādi uzskati tomēr jāatzīst par vēlāku reliģijas izvirtību – kad senarieši iekaroja Indiju, priekš 3500 – 4000 gadiem, pie tiem vēl no šādiem gaļas un piena aizliegumiem nekā nezināja; senariešu varoņi, kā iz to tautas epiem „Machabarata” un „Ramajana” redzams, bija tikpat negausīgi gaļas un tauku ēdēji, kā Homera varoņi. Bet kā tad nu izcēlās ganu, staiguļu tautas? Pēc Eduarda Hahn’a tās uzskatāmas kā „deģenerēti” zemkopji, kas izcēlās ilgi pēc zemes apstrādāšanas ar vērsi un arklu, tādējādi, ka stepju apgabalos lieli zemes gabali palika neapstrādāti, uz kuriem pavairojās ragu lopi un zirgi. Sevišķi tāda pavairošanās notika pēc kariem, kad zemkopji redzēja, ka to dzīves vietas no ienaidnieka var tikt viegli apdraudētas un izpostītas: tie itin dabīgi, kur vien tas bija iespējams, piešķīra lielu lomu lopkopībai. Ķirģizu nomadi i šobrīd nav tik vien kā lopkopēji: tie pavasarī labprāt iesēj dažos auglīgākos apgabalos labību un tad ar saviem lopu bariem aizstaigā uz kalnu ganībām, Altaju kalnos, tādām vietām, kur labība vairs neizdodas, lai rudeņos, nokāpuši no kalniem, nopļautu pa starpām ienākušos labību. Pazīstamo bībeles stāstu par Kainu un Abelu agrāk daži zinātnieki uzskatīja par alegoriju, līdzību, kurā izteikts, ka zemkopis, kā augstākās kulturas pakāpes cilvēks, nosit zemākās pakāpes cilvēku, lopkopi – ganu. Bet, kā jaunākie pētnieki domā, tad gluži pie tik vienkāršas šemas (shēmas) mēs vis nevaram turēties: auglīgos apgabalos, kur bija pietiekoši daudz lietus vai nu lauku apūdeņošana, gan zemkopis izspieda lopkopi tad, kad bija valdība, kas zemkopja darbu sargāja un par ūdens vadiem gādāja. Kad ūdens kanali sabruka aiz valdības negādības, kā piem., kad turki bija iekarojuši seno auglīgo Babiloniju, tad tur atkal ņēma virsroku gani – staiguļi-deģenerēti zemkopji… Sirmā senatnē, kā zināms iz Eģiptes vēstures, reiz ganu tauta, „hiksi” iekaroja un valdīja par Eģipti. Tas jau viegli saprotams, ka reiz cilvēks bija atrauts no zemes un pārvērties par ganu – staiguli, pie tā vieglāk attīstījās kareiviskās īpašības: tas viegli nomanīja, ka īstie zemkopji pārāk daudz nodarbojās ar zemes darbiem, bija aizmirsuši senājo, varonīgo mežoņu bruņas un kara mākslu. Jo sevišķi tad ņēma gani — staiguļi virsroku par zemkopjiem, kad bija atrasta zirgu izlietošana jāšanai. Homera varoņi vēl nejāj, tie brauc uz divriču ratiem kaujā. Sengrieķu teikas vēsta par kentauriem, radījumiem, kas pa pusei cilvēki, pa pusei zirgi. Acīm redzot, tie bija pirmie jātnieki. Trojas varoņa Achila audzinātājs bijis kentaurs Chirons. Pazīstams, cik ļoti nobijušies meksikāņi, kad tie ieraudzīja pirmos spaniešu jātniekus; tie tos turējuši par briesmīgiem bruņotiem nezvēriem. Jātnieku ciltis vai tautas, kas varēja ātri, nejauši uzbrukt un pie reizes viegli glābties uz ātriem zirgiem, ja tās sastapa stipru pretestību, ņēma viegli virsroku par zemkopju tautām, kas lietoja vēršus druvu apstrādāšanai. Zirdzinieki, bruņinieki uzvarēja un kalpināja zemkopju tautas, nodibināja pirmo aristokratiju — muižniecību („uz stalta zirga bruņinieks, tas jāj kā ļaužu valdinieks”).

Pētnieki novērojuši, ka jau pie pirmatnējiem mežoņiem iesākās darba dalīšana, sākās dažādu ražojumu, mantu izmaiņa.

Tā Kongo zemē, par sevi ņemot, kulturā zemu stāvošās nēģeru ciltis, sākušas specializēties: tur atrodamas atsevišķas ciltis, kas nodarbojās ar zveju; citas atkal izgatavo palmu vīnu no dažos Kongo upes apgabalos atrodošamies meža palmām. Vēl citas ciltis izgatavo dažādus pinumus un audumus, atkal citas māla traukus. Augstākā pakāpe — dzelzs izgatavotāji, kalēji. Visas šās ciltis stāv dzīvā preču izmaiņā viena ar otru: zvejnieki dod attālākām ciltīm zivis, kuras tie prot jau ļoti izveicīgi saulē izkaltēt — izžāvēt. Pret zivīm tās iemaina stādu barību, augļus, palmu vīnu. Maiņu tirdzniecība ļoti izplatīta arī uz Lielā okeana salām. Pa visu Dienvidameriku pirms spaniešu atnākšanas bija izplatīti akmeņa cirvji un bultas azmeņi iz sevišķi cieta akmeņa, kāds bija atrodams tikai vienā vietā visā Dienvidamerikā, iz kuras tad visi šie akmeņu daikti tūkstošām verstīs tikuši pārgādāti uz cilvēku un „lamu”, vienīgā nastu nesēja lopiņa, kādu spanieši sastapa Amerikā, mugurām.

Pirms maiņas tirdzniecības un reizē ar to attīstās:

1)      Dāvāšana;

2)      laupīšana

3)      soda maksāšana;

4)      nodevas, mesli;

5)      atlīdzība par izpalīdzēšanu;

6)      spēles vinnesti.

1.                   Dāvāšana. Tā attīstās no pirmatnējās viesmīlības. Proti, mežoņu ciltis nāca viena ar otru nevien naidīgos, bet arī draudzīgos sakaros. Bija darbi, ko viena cilts vien nevarēja veikt. Ja gribēja medīt mežu milzeni — mamutu, tad vajadzēja vispirms izrakt bedres, tās pārklāt ar zariem un lapām un tad no vienas puses taisīt troksni, lai mamuts izbītos, skrietu uz to pusi, kur atradās bedres. Tur tad vajadzēja vairāk ciltīm vienoties. Ir tiešām atrastas veselas rindas „vilku bedru” iz sen seniem laikiem, kuras varēja būt izrakuši tik pirmatnējie mežoņi medības nolūkā, lai iedzītu tajās medījumu zvērus un tad tos vieglāk nogalinātu. Reiz iesākušies draudzīgie sakari atsevišķu cilšu starpā turpinās, vienas cilts piederīgie uzņemas šad tad ceļojumu uz attālākām vietām dažādu mantu iegūšanas nolūkā. Ceļā vajadzīgs šad tad pa nakti pārgulēt citā vietā. Tur tad no svara pārgulēt pie droša cilvēka — drauga. Tā attīstās pirmatnējā draudzība — viesmīlība. Viesis, nakti izgulējis, parasti vēl dabū kādu dāvanu, uz kuras tam no savas puses jāatbild ar pretdāvājumu. Par plašu viesmīlību sengrieķu starpā mums vēsta jau Homers. Viesu apdāvināšana izpalīdz maiņu tirdzniecībai, jo katrs, tā saimnieks, kā viesis, var izsacīt, ko tas vēlas. Afrikas ceļotāji stāsta, ka tiem pārgulēšanas gadījumos pie kādiem mežoņu virsaišiem iznākusi pilnīga kaulēšanās ap viesa dāvanu: nēģeru virsaiši būtu labprāt paņēmuši vai visu to preču krājumu par vienas nakts izgulēšanu…

2.                   Laupīšana. Soda maksas. Vienai ciltij dažkārt labvēlīgāki dabas apstākļi kā otrai, tās apgabalā atrodami no visām tuvējām un tālām ciltīm iekāroti priekšmeti: dārgmetali, dārgakmeņi, tā prot izgatavot labākus ieročus, rotas lietas utt. Šāda cilts tiek apskausta — nereti sagadās, sarunājas savā starpā citas cilts drošinieki, uzbrūk un aplaupa cilti, kuras īpašumā kādas iekrātas mantas. Bet ja uzbrukums neizdodas, tad uzbrucējam allaž uzliek sodu par miera traucēšanu. Tā izceļas soda maksas. Tāpat izceļas kārtīga meslu, nodokļu maksāšana, ja viena cilts uzvarējusi otru un uzvarētā cilts stipri vājāka vai nekareiviskāka.

3.                   Izpalīdzēšana. Spēles vinnesti. Viena cilts izpalīdz otrai kara gājienā vai atsargāšanā pret kopēju ienaidnieku. Tāpat neražas vai nelaimes gadījumos (nodegšana, plūdi) nereti i mežoņi izpalīdz viens otram. Tiem, kam palīdzēts, jābūt pateicīgiem — jālūko vēlāk no savas puses izpalīdzēt labdariem. Dažkārt tiek sarīkotas kādas kopējas spēles, kurām nolemti vinnesti iekarojuma priekšmetu veidā.

4.                   Tirgi. Draudzīgas attiecības tuvumā dzīvojošu mežoņu cilšu starpā galu galā noved pie kārtīgas ražotu preču apmaiņas sevišķās, par svētām un neaizskaramām turētās (noteiktās) vietās – vēlāk, sevišķi pie kāda tempļa (dievnama). Bet lai būtu pilna drošība no kaušļiem un laupītājiem, jārodas atsevišķiem cilvēkiem, virsaišiem, kas ar savu personu, savu un savu pavadoņu bruņām, miesas spēku un drošsirdību galvo par drošību. Tā izceļas tirgus kungi pirms kā reliģija tik stingri nodibinājusies, ka priesteri var galvot par drošību tirgū. Bet tik un tā, vai nu mežoņu virsaitis vai priesteris galvo par tirgus vietas drošību un neaizskaramību – katram, kas nāk ar izmaināmām mantām tirgū, jāmaksā kungam kādi mesli – tirgus nodevas. Tirgus kungi tādējādi dažkārt ar laiku paliek bagāti – var savervēt lielāku baru apbruņotu pavadoņu un ar tiem starplaikos starp tirgus dienām (kas jāietura svētas) sarīkot laupīšanas, kara gājienus. Tā izceļas no tirgus kungiem zemes kungi – varmākas. Bet kā iet tirgos? Nu, vispirms notiek vienkārša izmaiņa: viens nes tirgū medu, otrs ceptas vai žāvētas zivis, ceptus putnus, palmu vīnu, arī grīdsegas, audumus, māla traukus. Izmaiņa dažkārt neērta: pircējam nav tās mantas, ko pretim dot, kādas vēlas pārdevējs. Tā tad vajag atrast kādu mantu, kas visiem noder, pret kuru visas citas mantas var iemainīt. Jāatrod nauda… Kāda prece noder par naudu? Nu, vispirms tāda, kura vispārderīga, lopi, lieli un sīki, tad lopu un zvēru ādas. Naudas latiņu nosaukums „pecunia” cēlies no pecus — lopi. Liellopi, vērši, iesākot noderēja liela naudas gabala vietā, sīki lopi, avis, kazas, putni par sīkāku naudu. Bet mazāku preču gabalu izmaiņai arī sīki lopi un lopu vai zvēru ādas bija pārāk lieli naudas gabali. Tā tad vajadzēja īstas sīkas naudas. Par tādu pie mežoņiem noderēja tropās „kauri” — gliemeža vāki, sāls gabali, kola rieksti, kakao pupiņas, ziemeļos vasks un medus. Daudz, daudz vēlāk mežoņi iepazinās ar metaliem, kuri nu drīz nāca cieņā kā parocīgākā nauda, jo metali viegli dalāmi, tie nebojājas, tie visiem noderīgi. Visvecākā metala nauda — dzelzs un vara nauda, arī alvas, svina, porcelana. Vēlāk bronzas, misiņa, beidzot sudraba un zelta. Metala nauda sākot, protams, nebija izkalta, to mainīja pēc svara un mēra — izcēlās svari un mēri tā naudas, kā preču apmaiņai. Protams, ka nu vajadzēja sevišķas uzmanības un drošības, gādāšanas par to, ka visi tirgus apmeklētāji lietoja pareizus, vienlīdzīgus mērus un svarus. To tad regulēja jau priesteri, kas noteica par lielu grēku, viltot svarus un mērus. Tagad pie mežoņiem noder arī dažādi eiropiešu ražojumi naudas vietā: gabals sirtiņa, šaujams pulveris-bizzāles, naži, dzelzs lāpstas, plintes (šautenes).

Ļoti agri pie mežoņiem attīstās paziņojumi, kad kādas briesmas draud: bungas, stabules, svilpju valoda. Virsaitis palaikam ir bungu vai svilpju īpašnieks. Attīstās vienkārši paziņojumi caur sevišķiem vēstnešiem — skrējējiem līdzdodamiem spieķiem, kuros iegrieztas zīmes, vai mezgliem dažādos sasaistījumos. („Kvippu” — mezglu valodā pie seniem peruaņiem).

Virsaiši — tirgus kungi allaž ņem nodevas — meslus tikai par cauri iešanu, ceļošanu caur to apgabalu. Bet jo sevišķi nomuito ceļiniekus un preču karavanas par pāreju pār kādu tiltu vai celtuvi.

Par nēģeriem daudzi ceļinieki stāsta, ka tie slinki, nekārtīgi, bezbēdīgi, neuzticami, mantkārīgi, zaglīgi, bezsirds radījumi, baudu kārotāji. Bet nepareizi tos mērot ar eiropieša etikas mērauklu, kas taču ilgas attīstības auglis. Nēģeris dzīvo vēl viņpus laba un ļauna vai vēl labāk sakot: pirms laba un ļauna atzīšanas. Kādēļ tas arī lai būtu kārtīgs, taupīgs, darbīgs, ja virsaitis tam var tik un tā tā pūliņa augļus viegli atņemt? Visu kopā saņemot, nēģeris tomēr ar saviem nepilnīgiem darba rīkiem ļoti daudz strādā, lai gūtu sev uzturu — tas strādā arī, lai tiktu pie kādām apģērba un rotas lietām. Arī Amerikas indijaņi Perū un Meksikā daudz strādāja, kad eiropieši tos uzgāja. Spaniešu katoļu baznīca, kas pašā Spanijā ļoti bargi apspieda katru atkāpšanos no stingriem katoļu baznīcas priekšrakstiem, attiecībā uz indijaņiem turējās pie likuma, ka to „garīgās vājības” pēc no viņiem nevarot prasīt visu kristīgās ticības tikumības priekšrakstu stingru izpildīšanu — indijaņiem tika allaž piedoti noziegumi, par ko baltiem būtu bijis jācieš nāves sods.

No svara vēl iepazīties ar dažu citu jaunāku ekonomstu (bez jau minētās Fridricha Lista) tautsaimniecības attīstības šemām (shēmām). Tās sekošas:

Hildebranda:

1.  Naturālā saimniecība,

2.  Naudas saimniecība,

3.  Kredita saimniecība.

Kārļa Bьcher’a:

1.      Slēgtā mājsaimniecība,

2.      Pilsētu saimniecība – kundu saimniecība. Preces tieši maina ražotājs ar patērētāju.

3.      Tautsaimniecība: preču ražošana pārdošanai, pie kam preces iet no rokas rokā.

Hildebranda naturālā saimniecība tas pats, kas Bьcher’a slēgtā mājsaimniecība: abās tiek ražots pašu nama vajadzībām pēc iespējas viss, ko vien patērē. Hildebranda naudas saimniecība ir, zināms, jau preču izmaiņas saimniecība, kuras augstākā pakāpe ir kredita saimniecība. Pēdējā iestājas tad, kad uz nekustamiem īpašumiem sāk dot ilggadīgu, t. s. hipoteku vai obligaciju kreditu un kad arī naudu aizdod pret preču ieķīlāšanu. Tādējādi tad (kredita saimniecībai pastāvot) katrs tirgonis vai uzņēmējs var savā rīcībā esošo kapitalu vismaz dubultot.

Ādams Smiss [14] un rikardo uzsver maiņas saimniecības nozīmi, kura iestājas, kad neviens vairs neražo to, ko tas tieši patērē, bet kad katrs ražo priekš tirgus. Šiem „klasiķiem” no svara darba dalīšanas nozīmes iztirzāšana, tāpat apcerējumi par kapitalu, cenu, darba algu, zemes renti, kapitala peļņu. Tiem galvenā lieta dažādo ražoto mantu cirkulēšana — apgrozība; pati ražošana un patērēšana pavirši apskatītas. Pēc Ādama Smissa teorijas katram cilvēkam piemīt dzīšanās preces mainīt, tirgoties — šādas cenšanās sekas esot darba dalīšana. Jaunākos laikos daudzi tautsaimnieki uzsver pasaules saimniecības (Weltwirtschaft, Mipoвoe хозяйство) nozīmi, uzsver, ka tagad visa zemes virsotne esot viena pati cieši saistīta saimniecība. Tam pretim nu var iebilst, ka pasaules karā Eiropas centrālās valstīs tiklab kā izbeidzās pasaules saimniecība un citās valstīs tās uzturēšana arī bija savienota ar lieliem grūtumiem.

Tautsaimniecības attīstība vēsturiskā senatnē, pie austruma tautām tāda, ka tā vēl tagad dažkārt pelna mūsu apbrīnošanu. Jau senie eģiptieši un babilonieši pazina i darba sadalīšanas nozīmi, i par visām lietām, darba savienošanu — daudzu tūkstošu cilvēku kopdarbību vienā, kopējā uzņēmumā: pie kanalu, pie pilsētu apcietinājumu būvēm, pie piramidu un obelisku uzcelšanas, dažādām tempļu būvēm utt. Vēl šobrīd neatmināma mīkla, kā bija senlaiku būvmeisteriem iespējams, izcirst iz klints, vest tālus gabalus un pacelt, uzvindot vienu uz otru tik milzīgus akmeņus, kādus mēs redzam izlietotus pie Salamana tempļa būves (viena daļa no šīs būves, jūdu „žēlabu mūris” uzglabājies līdz šai dienai), pie piramidu būvēm un pat Grieķijā, t. s. ciklopu mūrus Mikenā un citās vietās, uz Kretas salas uzceļot. Senie „minieši”, kādus 2000 g. pr. Kr. bija nolaiduši Kopaпa ezeru Boiotijā Grieķijā, lai tā auglīgo dibenu (ezers ap 70000 pūra vietu [15] liels) izlietotu par druvu. Bet vēlāk, Grieķijas ziedu laikā, tur atkal bija ezers un tikai priekš 30 gadiem kāda franču sabiedrība no jauna izdarīja ezera nolaišanas darbu, pie kam tad uzgāja lieliskās seno miniešu būves ezera dibenā. Arī seneģiptieši mācējuši ezeru izlietot par ūdens rezervuaru Nila upes uzplūdu laikā — atplūdu laikā ar ezera ūdeni apūdeņot daļu tuksneša un gūt uz tuksneša zemes bagātīgas ražas. Šis seneģiptiešu lieldarbs vēl tagad nav atjaunots. Pagalam iznīkusi, izpostīta seno babiloniešu augstā kultura, to zemes apūdeņošanas darbi. Visvecākā kultura Eģiptē un Babilonijā taisni savienota ar zemes mākslīgu apūdeņošanu, lielisku kanalu un mākslīgu ūdens rezervuaru būvi, kādas būves vēl darītu galvas sāpes mūsu tagadējiem inženieriem. Fizikā, ķimijā seneģiptiešiem bijušas lielas zināšanas: to priesteri zināja aprēķināt saules gadu t.s. julianiešu, t.i. Jūlija Cezara kalendars, kādu lietoja Krievijā līdz revolucijai, seneģiptiešu kalendars. Seneģiptiešiem un babiloniešiem arī bija pazīstami mēness un saules aptumšošanās cikli. Tie izgatavoja dažnedažādus traukus ar skaistu glazuru, zināja tos apmālēt, gleznot, zināja glāzes pagatavošanas mākslu, nelūkojoties jau uz dažādo metalu kausēšanu un sakausēšanu par skaistiem savienojumiem (bronzas, misiņa). Attīstīta tirdzniecība pastāvējusi jau Homera laikos gar visu Vidus jūras piekrasti. Foiniķieši [16] izveda iz savas zemes un iz Eģiptes linu audumus, dārgus vilnas audumus, sevišķi slavenos purpura audumus, pēc kuriem tiecās karaļi — zemes valdnieki, tepdeķus, dārgas smaržīgas smēres, virces, traukus, rotas lietas, sevišķi arī metala izstrādājumus. Grieķi no savas puses agrākā senatnē deva pretī labību, vīnu, medu, augļus, ādas, arī ieročus. Pašā Grieķijā attīstījās ar laiku gandrīz visa eģiptiešu un foiniķiešu mākslas rūpniecība — pēc grieķu teikām dažos Grieķijas apgabalos nodibinājušās foiniķiešu valdnieku ciltis, kuras tad savas dzimtenes mākslu pārnesa uz Grieķiju — attapīgie grieķi to līdz ar foiniķiešu rakstu zīmēm ātri piesavinājās un drīz centās pārspēt savus skolotājus. Tie nodibināja jau ap 1000 g. pr. Kr. plašas kolonijas pie Mazazijas un Melnās jūras piekrastes un nu no turienes guva tās jēlvielas, kuras tie agrāk paši bija devuši izmaiņā foiniķiešiem. Perikla laikos Atenas ieveda kādas 30 000 tonnas kviešu no Melnās jūras ziemeļu piekrastes, pirka kviešus, kā arī ādas, medu, vasku, no pusmežonīgiem skutiem izmaiņā pret vīnu un augļiem (vīģēm), olivu eļļu, dažādiem izstrādājumiem, audumiem, rotas lietām utt. Bet sevišķi gleznošanas un tēlošanas mākslā grieķi atstāja sev tālu iepakaļ visas austrumu tautas. Pēdējās gleznoja un izcirta akmenī, vai ielēja metalā, parasti briesmīgas un pat veselīgai cilvēka sajūtai pretīgas ainas un tēlus: dievus ar suņa vai vērša un putna galvām, briesmīgus nezvērus — grieķi drīz atsvabinājās no šiem austrumu zemju riebekļiem un tēloja savus dievus vai nu kā nopietnus cilvēkus, cienīgu izskatu, vai kā sevišķi skaistus, cēlus cilvēkus. Sengrieķu māksla, glezniecība, tēlniecība, architektura sasniegusi jau 4.—5. g. simt. priekš Kr. visaugstāko pakāpi, tā vēl tagad apbrīnojama un knapi kā sasniegta. Attiecībā uz tautsaimniecību Sengrieķijā ziedu laikos pastāvēja plaša tirdznieciska izmaiņa: Atenās pastāvēja darbnīcas, kurās, kā ādmiņa Kleona ģērētavā, tika nodarbināti līdz 1000 cilvēki — vergi. Slavenam runātājam Demostenam piederēja ieroču kaltuve, kurā tika nodarbināti daži desmiti cilvēku. Bet nelabi bija, ka vienkāršs amatnieka darbs bija maz cienīts, amatniekus labprāt nicināja, nosauca par „banauziem”. Grieķu valsts vīram, zinātniekam, filozofam vajadzēja būt svabadam no katra „prasta” (fiziska) darba — tas parasti varēja būt tikai zemes īpašnieks, zemes rentes saņēmējs, vai nu lielāks rūpniecības uzņēmējs, tirgotājs, kas tirgojas ne savā bodītē, bet ar svešām zemēm un kam piederēja kuģi. Atzīti, kā zinātniekiem un valsts vīriem līdzīgi, tika tikai lielie mākslinieki, gleznotāji, architekti, tēlu izcirtēji. Lielākā daļa grieķu filozofu un rakstnieku nevar iedomāties saimniecisku dzīvi bez vergu būšanas. Lielais Aristotels polemizē savos rakstos pret dažiem rakstniekiem, kas prasījuši vergu atlaišanu brīvībā un izsaucas, ka bez vergiem tik tad varēšot iztikt, ja vērpjamās spolītes pašas no sevis griezīšoties. Tāpat Platons un Ksenofonts aizstāv verdzību. Tirgošanās vergiem bija plaši attīstīta, biežie kari pārvērta daudzkārt agrāk turīgus un cienījamus pilsoņus par vergiem — tomēr tie rakstnieki, kas izskaidroja, ka verdzība cilvēku necienīga iestāde, bija mazākumā.

Par Romas tautsaimniecību nav daudz ko runāt. Romieši kā zinātnēs, tā tautsaimniecībā bija grieķu skolnieki. Starpība tikai tā, ka tie apgājās nežēlīgāki ar vergiem: lauksaimniecības vergus pa nakti labprāt pieķēdēja. Bagātie un iespaidīgie pilsoni izpirka mazturigāko pilsoņu, zemnieku zemi, nodibināja latifundijas (lielīpašumus), apstrādāja tos vergiem, līdz vergu pietrūka, līdz romieši vairs neveda laimīgus, bet nelaimīgus karus. Tad daļa no latifundijām palika ļaužu tukša (jau otrā gadu simtenī pēc Kr. vēsturnieks Plutarchs žēlojas par „deine oligantropija” — šausmīgo cilvēku trūkumu Grieķijā), pa daļai nodibinājās „kolonats”, t.i. pusgraudnieku, rentnieku sistema. Slavenais tautsaimnieks Antons Mengers izsakās: nekad vēl zemāko šķiru apspiešana un izsūkšana nebija sasniegusi tik augstu pakāpi, kā senā Romā. Bet šai izsūkšanai un apspiešanai nesekoja socialā revolucija, apvērsums, bet gan vidus laiku feodalā iekārta. Citkārt spēcīgo un vareno Romu grāva drupās skaita ziņā niecīgās ģermaņu ciltis — jo nebija vairs varonīgo, inteliģento Romas pilsoņu, tie bija pilsētās nonīkuši, izmiruši, nebij kareivju, kas sirdīgi savu tēvu zemi aizstāvēja — bija tikai nedaudzi augstmaņi un liels bars gļēvulīgu vergu, zemes rentnieku, pusgraudnieku, kuriem katrs apvērsums bija vienaldzīgs, tiem bija vienalga, vai par tiem valdīja pusmežonīgie, bargie ģermāņu kareivji, vai kulturā augstu stāvošie, bet tikpat nežēlīgie romiešu kungi… Tautsaimniecība ar Romas sagraušanu gandrīz visā Eiropā izbeidzas… Rupjie ģermaņu karaļi, kas neprata ne rakstīt, ne lasīt, nezināja uzturēt ne tirdzniecisku maiņu, ne kaut kādu kārtīgu finansu sistemu. Tie palīdzējās sev tā, ka tie vienkārši visu zemi no jauna pārdalīja: Italijā austrumu gotu kareivji ņēma sev trešo tiesu zemes, divi trešdaļas atstāja agrākiem zemes kungiem, bet vēlāk, sestā gadu simtenī Ziemeļu Italiju iekarojušie longobardi paņēma sev visu zemi. Franki un rietumu goti Gallijā un Spanijā liekas būt paņēmuši vairāk kā pusi no visas zemes – vēlākos laikos visas muižnieku ciltis šājās zemēs lielījās ar saviem varonīgiem kareiviskiem ģermaņu cilts tēviem, kas liek domāt, ka senā romiešu aristokrātija – zemes īpašnieku šķira tika vēlāk pagalam izkauta… Britanijā un Dienvidus Vācijā kā arī Niderlandes agrākie romiešu zemes kungi tika tūlīt, ģermaņu bariem iebrūkot, nogalināti. Tautsaimniecības vietā vidus laiku sākumā Eiropā iestājās „slēgtas mājsaimniecības” periods. Tirdzniecība, preču izmaiņa starp dažādiem apvidiem uzturējās tikai austrumu romiešu (Konstantinopoles) ķeizaristē, bet kura arī drīzumā, 7. g. simtenī tika no arabiem ļoti sašaurināta — un starp kristīto un muhamedaņu valstībām izbeidzās gandrīz katra tirdzniecības satiksme… Tautsaimniecība, plašāko preču izmaiņa attīstās Eiropā no jauna tik 500 – 1000 gadus vēlāk. Šī jaunā attīstība stāv sakarā ar jaunu pilsētu izcelšanos. Ģermaņu kareivji bija romiešu pilsētas nopostījuši, tiem to nevajadzēja. Tikai pie zemes valdnieku galmiem uzturējās nelielas, nedaudzas pilsētiņas. Tikai 10 g. s. pēc Kr. Vācijā no jauna izcēlās lielāks skaits pilsētu, sakarā ar mežonīgo ungaru cilšu iebrukumiem, pret kuriem nevarēja dot patvērumu lauki un pat meži, bet tikai cieti mūri, cietas mūra pilis un pilsētas (koka pilis ungari nodedzināja). Pilsētu mūros glābās uzbrukumu laikos zemnieki ar saviem lopu bariem – bet pilsētās pamazītēm izcēlās amatnieku šķira, no tā sakot pāri palikušiem, jaunākiem zemnieku dēliem. Sākumā amatnieki tāpat kā Sengrieķijā un Romā bija pa lielākai daļai vergi, dzimtscilvēki, tie stāvēja daudz mazākā cieņā nekā zemnieki. Bet ar laiku Vācu valsts saskaldīšanās daudzu atsevišķu firstu un grafu valstiņās veicināja i pilsētu, i pilsētnieku lielāku patstāvību. Pilsētnieki ar laiku noģida, ka tiem firsti un muižnieki neko daudz nevarēja padarīt, ja tie negribēja tiem klausīt, bet aizslēdza pilsētu vārtus. Tādējādi ar laiku izcēlās daudzas brīvpilsētas („freie Reichstдdte”), kuras vairs neklausīja sīkiem zemes valdniekiem, bet izkaulēja sev tiesību ņemt dalību valsts saeimā (reichstagā), kurā līdz tam tikai firsti un muižnieki piedalījās. Bet brīvpilsētās pacēlās ievērojamā mērā ļaužu patstāvība un turība: amatnieki kļuva brīvi, pilsētās nāca spēkā nerakstīts likums: „Stadtluft macht frei”, (pilsētas gaiss dara brīvu) t.i. vergs vai dzimtscilvēks, kas iekļuvis pilsētā, vairs nebija padots savam dzimtskungam, bet brīvs pilsonis. Un netikai brīvs pilsonis, bet pat ar priekštiesībām samērā ar zemnieku. Pilsētām no pat sākuma, tās dibinot, tika piešķirta tirgus tiesība. T.i. zināmā apgabalā, kuru sauca par pilsētas „Bannmeile” (noteikto, nolikto jūdzi) nedrīkstēja nekur citur notikt tirgus, kā vienīgi pilsētā zināmās dienās, kauču ne ikdienas, tad taču vismaz 1 – 2 reizes nedēļā. Citiem vārdiem: ja šās „Bannmeile” apkārtnē dzīvojošie zemnieki gribēja ko pārdot, tiem bija jābrauc uz pilsētu tirgū. Un vēl vairāk: pilsētu amatnieki sev izkaulēja pamazītēm tālāk to tiesību, ka šīs „Bannmeile’s” apgabalā nebij brīv amatniekiem uz laukiem dzīvot, bet vienīgi pilsētā. Pilsētās atkal amatnieki noorganizējās slēgtās sabiedrībās, savienībās, t.s. „cunftēs”, t.i. katrs amats sastādīja savu „cunfti”, kura drīkstēja izstrādāt un pārdot zināmu preci: t.i. cunftīgie kurpnieku meisteri apavus, cunftīgie vēveri dažādus audumus, cunftīgie galdnieku meisteri – galdnieku izstrādājumus. Meisteri drīkstēja turēt cunftīgus zeļļus, t.i. tādus, kas pie kāda cunftīga meistara noliktu laiku (parasti 4 – 6 gadus) bija savu amatu mācījušies un izvesti par zeļļiem, dabūjuši ar visas cunftes piekrišanu savu „zeļļa grāmatu” (Gesellenbrief). Bez tam meisteri drīkstēja turēt mācekļus; pieņemt jaunus zēnus, parasti ne jaunākus kā 12 – 14 gadus vecus, savā amatā mācīt. Tā zeļļu, kā mācekļu skaits bija aprobežots, parasti katram meisteram bija jāaprobežojas ar 1 - 2 zeļļiem un tikpat daudz mācekļiem. Nolūks bija tas, lai atsevišķi meisteri neizvērstos par lieluzņēmējiem (kā tas allaž bija noticis senā Grieķijā un Romā). Cunftes palīdzēja saviem locekļiem slimības, vecuma nespēka un nelaimes gadījumos (piem, ugunsgrēkam atgadoties), t.i. tās izpildīja socialās likumdošanas uzdevumus. Par zeļļiem ieceltiem mācekļiem parasti tūlīt nedeva darbu to vecās dzīves vietās, bet tos sūtīja dažus gadus apkārt ceļot, strādāt un mācīties pie citiem, svešiem cunftīgiem meisteriem, lai tādējādi iepazītos i ar sava amata techniku citās malās: izcēlās t.s. „vanderzeļļi”. Katram cunftīgam meisteram, pie kura uzklīda tāds vanderzellis, bija šim pēdējam vismaz jādod vakariņas, naktsmāja un brokasts; ja tam bija darbs, tad vanderzellis pie tā pastrādāja kādu laiku par samērā mazu atlīdzību. Cunftes gādāja par to, ka katrs meisters lai izgatavotu parasta noteikta labuma preci: lai tiktu par meisteru, vajadzēja būt bijušam dažus gadus par zelli un izstrādāt, uzrādīt „meistera darbu”, („Meisterstьck”) par kuru nācās citiem cunftīgiem meisteriem dot savu atzinumu. Vecie meisteri parasti bija ļoti stingri pret meisteru skaitu pavairošanos; vecās pilsētās ar norobežotu „Bannmeile” parasti tikai tad pieņēma kādu jaunu zelli par meisteru, kad kāds no veciem meisteriem bija beidzies vai aizceļojis. Tādējādi pamazītēm pilsētām iemītnieku skaitam uz vietas paliekot, ieviesās arī cunftēs sastingums, pat izvirtība. Par meisteriem tika gandrīz tikai veco meisteru dēli vai znoti un citi tuvinieki; arī „meistera darbos” parādījās nevis kā jauna meklēšana, bet tikai ērmošanās: piem. milzu zābaka, milzu desas izgatavošana utt. Bet visas preces izgatavoja pēc vecu veciem paraugiem, dažukārt pat apšaubāma labuma. Cunftes ļoti stingri norobežojās savā starpā. Ikviena cunfte uzmanījās, ka lai nevienas otras cunftes darbinieki neiespiestos to padarījumos, tiesībās („rektēs”). Namdaris, (cimermanis) kādu namu ceļot, nedrīkstēja izgatavot priekš šā nama galdus un solus – tā bija tik galdnieku tiesība. Mūrnieks atkal mūrējot nedrīkstēja iemūrēt krāsni, tā bija krāšņu taisītāja (Ofensetzer) tiesība. Jumiķis nedrīkstēja pagatavot jumta – spāres – tā bija namdara tiesība. Tādējādi cunftīgie meisteri tērēja ļoti daudz laika ar prāvošanos un savstarpēju uzraudzību. Bet jo sevišķi meisteri uzmanīja, lai uz laukiem pie zemniekiem nestrādātu neviens necunftīgs meisters vai zellis. Tas tomēr plašā mērā notika, jo necunftīgie bija lētāki un zemnieki tos labprāt pieturēja. Tādus necunftīgos nu cunftīgie meisteri rūpīgi izspiegoja un ja varēja pierādīt, ka pie kāda zemnieka strādā tāds necunftīgs amatnieks („Stцrer” – traucētājs, „Bцnhase”), tad to bez žēlastības padzina iz pilsētas „Bannmeile’s” apkārtnes un ja varēja, apziņoja arī tālākās cunftes, lai uzmanās uz šo necunftīgo. Pilsētu nodibināšanās iesākumā un to ziedu laikos, 13. un 14. gadus simtenī, pilsētām bija ļoti svētīgs iespaids uz kulturas izplatīšanos apkārtnē: iz pilsētām izplatījās krāsnis, glāžu logi, labāki trauki un istabu piederumi (mebeles), labāki audumi. No milzu svara bija, ka pilsētās tirgos satikās tieši patērētāji ar ražotājiem, tiešie pārdevēji ar tiešiem pircējiem bez kādas vidutājības. Caur to tad īstie patērētāji dabūja visas sev vajadzīgās mantas lēti iepirkt. Zināma sīktirdzniecība gan pilsētās tika pielaista: sīktirgoņiem bija brīv tirgus dienās uz tirgus iepirkt preces un citās, netirgus dienās ar nelielu peļņu pārdot – zināms, tik nabadzīgiem ļaudīm, algadžiem nelielā, mazvērtīgā daudzumā („Pfennwerte”) — „dažu feniņu” (mazākā naudas vienība) vērtībā. Bez tuvās tirgus tirdzniecības, pamazītēm attīstījās pilsētās i tālā tirdzniecība, ar kuru varēja nodarboties tikai turīgi tirgotāji, jo priekš tam vajadzēja lielākas naudas sumas iepirkumiem, pārvadāšanai un muitu nodokļiem – gandrīz katrā kunga valstībā par cauri izbraukšanu bija jāmaksā 1 – 2 proc. muitas. Gar Reinas upi vidus laikos bija kādas 30 muitas vietas, apmēram ik uz 20 verstēm [17] pa vienai. Tālā tirdzniecība aptvēra visupirms tikai visuvajadzīgākos un nepieciešamākos priekšmetus: dzelzi un sāli. Bet muižnieki – bruņinieki mīlēja netik labi paēst, bet arī iedzert, tā iesākās vīna tirdzniecība. Un drīz jau arī to damas prasīja greznus apģērbus un rotas lietas, kādas nevarēja kuras katras pilsētiņas amatnieki pagatavot. Bruņinieku damas tiecās pēc zīda, samta, muselina. Tālāk attīstījās plaša tirdzniecība ar žāvētām un sālītām zivīm (siļķēm), jo zināmā dienā nedēļā (piektdienā) un gaveņos katoļu baznīca aizliedza ēst gaļu, atļāva zivis. Tālāk vidus laikos ļoti cienīja stipri piparotus ēdienus, piparus, virces, „lozberu” lapas, „nagliņas”, muskata riekstus, kurus varēja dabūt tikai caur tālo tirdzniecību iz tālajiem austrumiem. Taisni šī tirdzniecība, kas bija iespējama tikai lielākiem un bagātākiem tirgoņiem, atmeta, milzu peļņu, tā kā Vācija bagātākos tirgoņus iesauca par „piparu maisiem”. Tālai tirdzniecībai noderīgi priekšmeti, kas sevī saturēja prāvu vērtību un tik viegli nebojājās, bija arī vasks, medus, ādas, ģērētas un neģērētas, sevišķi arī kažoku ādas. Dažos apgabalos, sevišķi gar upēm, attīstījās arī tirdzniecība ar labību; ar labību apgādājami bija arī kalnu raktuvju apgabali (Vācijā vidus laikos Harca un Ercu kalni, kur raka varu un sudrabu). Vispār gan agrāko, vidus laiku pilsētu nozīme bija tā, ka tās nepieauga lielākas, nekā to tuvējā apkārtnē, „Bannmeile” ( - jūdzes apkārtne) varēja ražot un pievest pārtikas produktus, jo tas priekš abām pusēm i ražotājiem, i patērētājiem bija parocīgāki: zemniekiem bija no svara, ka tam nebija tālu jābrauc tirgū, amatniekam – pilsētniekam, ka tam par precēm nebija jāmaksā frakts vadātāja izdevumi un starptirgoņa peļņa. Tādējādi tad saprotams, ka Vācijā ik uz 4 – 5 kvadratjūdzēm [18] izcēlās pa pilsētai: vidus laikiem beidzoties, Vācijā saskaitīja ap 2300 pilsētas un pilsētiņas, no kurām, zināms, lielākais vairums bija mazpilsētiņas, parasti ar 2000 – 3000 iedzīvotājiem, dažas pat tikai i ar 500 – 1000 iemītniekiem. Pat ievērojamām un slavenām pilsētām, kā Nьrnbergai, kura no 1500. g. Kļuva slavena i caur lētām rotas lietām („Nьrnberger Tand”), i caur kabatas pulksteņiem, un Augsburgai, kura guva lielus ienākumus caur lielgabalu liešanu, nebijis vidus laikos pārāk par 20 000 – 40 000 iemītniekiem, kā priekš pasaules kara Jelgavai. Rīgai liekas būt bijuši tik 4000 – 6000 iedzīvotāji.

Italijā, kur uz laukiem vidus laikos valdīja liela nedrošība, sevišķi no arabu un berberu jūras laupitāju uzbrukumiem, turīgie un bagātie zemes īpašnieki sāka apmesties lielā mērā pilsētās, kuru mūri deva lielāku drošību. Tādējādi tad pilsētās nodibinājās bagāta un iespaidīga patriciešu, pilsētu dižcilšu šķira. Venecijā dižciltīgie kungi tika ierakstīti sevišķā „zelta” grāmatā, vienīgi dižciltīgajiem piederēja tiesība pilsētu pārvaldīt, vienīgi iz to aprindām sastādījās pilsētu padome („rate”) ar „birgermeisteri”, vai pilsētas galvu priekšgalā. Dižciltīgie parasti sagrāba savās rokās ienesīgo tālo tirdzniecību. Tā kā tiem pa daļai piederēja i zemes īpašumi ārpus pilsētas, tad tie saņēma rentes maksas un patērēja dabūto renti pilsētās, kur bija vairāk izpriecas iespējas nekā uz laukiem. Ar laiku pilsētu bagātie iemītnieki, „patricieši” un naudas aizdevēji sagrāba visu zemi pilsētu apkārtnēs savās rokās – zemnieki nebija nekas cits, kā to rentnieki un pusgraudnieki: pilsēta nomāca laukus, pilsētnieks valdīja par laucinieku.

Ne gluži tāda bija pilsētu attīstība Vācijā, Anglijā, Francijā: tur uzturējās i spēcīga lauku muižniecība, i „brīvzemnieki”, t.i. tādi zemnieki, kuri nestāvēja zem kāda bruņinieka, bet tikai zem zemes kunga varas. Gan arī šajās zemēs daļa muižniecības apmetās pilsētās un ieņēma cienījamākās vietas pilsētu valdē. Bet arī amatniecība tur baudīja diezgan lielas tiesības, prasīja dažkārt līdzdalību pie valdības. Un lielum lielā muižniecības daļa palika uz laukiem dzīvot, savu „pavalstnieku” starpā. Šie patstāvīgie muižnieki allaž sadūrās ar pilsētniekiem alus brūvēšanas un degvīna dedzināšanas tiesību dēļ. Pilsētnieki prasīja, lai lauku muižniekiem būtu tiesība brūvēt alu vienīgi savas un savas tiešās saimes vajadzībām, bet ne pārdošanai. Muižnieki atkal gribēja izkaulēt neaprobežotas tiesības. Atsevišķie zemes valdnieki, firsti, grafi, biskapi, ja tiem pašiem piederēja pilsētas, labprāt aizstāvēja savu pilsētu tiesības, jo „viņu” pilsētas deva tiem nodevas. Bet grūta cīņa bija patstāvīgajām, brīvpilsētām (freie Reichstдdte). Lai būtu iespējams sekmīgāk cīnīties ar muižniecību, tās allaž nodibināja pilsētu savienības: Ziemeļu Vācijā slaveno Hanzas savienību, Dienvidus Vācijā Švabijas pilsētu „bundu”. Hanza ieguva savā laikā, 14. g. s. lielu svaru un nozīmi, cīnījās pat ar svešām karaļu valstīm, Zviedriju, Daniju. Hanzas „bundam” pievienojās i Rīga, i Rēvele, i Novgoroda, i Pleskava. Bet maz pamazītēm Vācijā lielie un mazie zemes kungi ņēma virsroku un brīvpilsētu svars un nozīme, tāpat kā vispār pilsētu nozīme, grima. Ap 1800. g. Vācijā vēl pastāvēja 50 brīvpilsētas. Lielas priekšrocības baudīja arī gan biskapu pilsētas un atsevišķo firstu un grafu galvas pilsētas, kuru pilsoņi labi nopelnīja caur parasti grezno galmu dzīvi.

Vācijas ziemeļu un austrumu daļās, Prūsijā un Baltijā pilsētu bija maz; tur tāpēc uzturējās lielā mērā „slēgtā mājsaimniecība”, zemnieki bija spiesti izgatavot gandrīz visus vajadzīgos darba rīkus, dažādos daiktus paši; nama mātēm arī bija pašām jāvērpj, jāšuj, jāauž, jāsamaļ milti (meitiņas „malējiņas”), zemnieki i paši brūvēja priekš godiem alu.

Bьchers domā, ka vidus laiku beigās, 16. g. s. esot atsvabinājies pilsētās rentes kapitals, pārvērties par aizdevu fondu, par kuru maksāti procenti. Pilsoņi, naudu iekrājuši, to labprāt noguldīja pilsētas valdes kasēs, kuras tiem galvoja zināma augstuma „leibrenti” (mūža renti) uz visu mūžu. Tāpat uz namiem un veikaliem labprāt sāka aizdot naudu. Caur to, t.i. caur daļas namu kapitala pārvēršanu hipotekās (obligacijās), šis kapitals dabūjis kustēšanās un akumulācijas spējas, pie tirdznieku pašu kapitala pievienojies aizdevu-aizņēmumu fonds (kapitals).

Pilsētās izceļas bankas, visupirms vienkāršākā veida vekseļu bankas, tad depozitu vai žiro bankas un beidzot kreditbankas, bankas, kas aizdeva pret hipotekām (obligacijām) naudu, vai arī pret dažādu mantu lombardu (ieķīlāšanu). Līdz ar to varēja tirdzniecība un rūpniecība ievērojamā mērā paplašināties.

Tirgos parasti bija brīv tirgoties tikai pilsētas iemītniekam, pilsonim, ar laucinieku, vai arī ar kādas citas pilsētas pilsoni - „viesi”. Cieši aizliegts, bet bija, „viesim ar viesi” tirgoties, jo caur to cieta pilsētas pašas tirgoņu peļņa… Tomēr dažas pilsētas – Vācijā Leipciga un Frankfurte – bija tik gudras, ka tās zināmos laikos, parasti divi reizes gadā, sarīkoja veselu nedēļu no vietas t.s. „meses”, t.i. gada tirgus, kuros bija atļauts „viesim ar viesi” tirgoties. Uz šādām mesēm tad tirgotāji labprāt sabrauca no malu malām, jo tur taču varēja ievērojami lētāki iepirkties. Meses pilsētai tad gan zuda peļņa no vidutājības, bet to tiesu tās pilsoņiem ienāca lielas sumas no viesu uzņemšanas pa meses laiku, jo „viesu” sabrauca parasti tikdaudz, ka viesnicas ne tuvu nepietika un gandrīz pie katra pilsoņa pa meses laiku iekortelējās viens – divi vai vairāk „viesi”, kuriem tad par uzņemšanu bija labi jāsamaksā. Par sevi saprotams, ka tādos meses laikos ieradās pilsētās arī liels pulks dažādu peļņās braucēju, „kumedijanti” utt.; pilsētās tika krietni plītēts un uzdzīvots, caur ko pilsētniekiem nāca atkal prāva peļņa.

Vidus laikos pilsētām bija ziedu laiki no 12. - 14. vai 15. gadu simteņam, kad pilsētnieku turība izpaudās cēlo, lielisko gotisko domu un lepnu padomes namu (ratužu), kā arī krāšņu bagāto pilsoņu (patriciešu) privatnamu uzbūvē un ierīkojumā. Mēs tagad pavisam nevaram lāgā saprast, ka vidus laikos allaž mazas pilsētiņas ar 2 – 3 vai 4000 iedzīvotājiem varēja uzbūvēt tik lieliskus, krāšņus „domus”, kādus vēl tagad pēc gadu simteņiem tur apbrīnojam. Sevišķi visās Ziemeļu Francijas pilsētās sastopami šādi lieliski, pat milzīgi gotiskā būves stila mākslas pieminekļi, kas nekādi neliekas būt piemēroti pilsētu lielumam un nozīmei. Bet noslēpums atrisinās, ja dabūjam zināt, ka šādi gotiskie domi tikuši būvēti dažkārt 100 gadus no vietas un vēl ilgāk. Pilsētu valdes iecēla domu būvmeisterus, kuriem deva būves materialu (gandrīz katrai pilsētai bija pašai ķieģelnica un kaļķu ceplis) un tikdaudz algas, ka tie varēja turēt kādus zeļļus un mācekļus. Būvmeisteri tad arī būvēja un būvēja pamazītēm visu savu mūžu un parasti arī vēl atstāja saviem dēliem un dēlu dēliem vai znotiem, ko tālāk būvēt. Dievbijīgi ļaudis šad tad ko ziedoja domu iekšējai ietaisei, izgleznošanai, košu altaru, kanceļu ietaisei. Tādējādi tad par 100 – 200 gadiem izcēlās i mazās pilsētiņās apbrīnojami mākslas pieminekļi. Protams, ka katoļu baznīca, sevišķi biskapi, kuriem bija ļoti lieli ienākumi, arī no savas puses šad tad ko ziedoja baznīcu uzbūvei un izbūvei. Bet pa lielākai daļai gan tie šo pienākumu atstāja dievbijīgiem ļaudīm, vai uzlika tiem kādus upurus par padarītiem grēkiem, grēku piedošanas dabūšanai…

Pamazītēm pilsētu saimniecība it kā sastinga. Daudz kaitēja pilsētām Vācijā un Francijā ticības kari, cīņas starp protestantiem un katoļiem. Sevišķi Vācijā tika 30 gadu karā lielākā daļa pilsētu stipri izpostītas – Vācijas iedzīvotāju skaits samazinājās uz trešo tiesu. Tādējādi saprotams, ka pilsētu saimniecība nīkuļoja. Dzejnieku-romantiķu ieskati par turīgām amatnieku ģimenēm, pārtikušu, ērtu pilsoņu dzīvi pilsētās pa lielākai daļai – fantazijas auglis. Apstākļu pazinēji izsakās diezgan nicinoši par amatniekiem – uzskati par amata „zelta pamatu” nav uzturami. Šillera Vallensteinā sastopam no vienas vietas nicinošas piezīmes par „Gevatter Schneider und Handschuhmacher” (rada gabaliem skroderīšiem un cimdu taisītājiem); „tas jau runā tīri kā ziepju vārītājs” (t.i. muļķīgi) „fui, kas tad vairs ies tirgoties ar sēra pavedieniem.” Cunftīgie meisteri 17. un 18. gadu simtenī bija mazturīgi. Tas jau redzams no tam, ka parasti nevis uz viena meistera nāca 5 – 6 zeļļi un mācekļi, bet otrādi: 1784. g. Magdeburgas hercogistē uz 27 050 meisteriem saskaitīja tik 4285 zeļļus un mācekļus; Vircburgas apgabalā tai pašā laikā uz 13 762 meisteriem 2176 zeļļus un mācekļus. Tādējādi tad arī nav brīnums, ka tādiem maziem meisterīšiem neklājās visai labi, to bija daudz, bet pietiekoša darba nebij. Pilsētu valdes allaž regulēja darbu, noteica, vai katrs maizes cepējs drīkst, piem., vienu reizi vai divas reizes nedēļā cept maizi… Tāpat miesniekiem tika atļauts tikai pēc rindas kaut pa cūkai, vai pa liellopam, lai tie nekonkurētu savā starpā, lai visiem būtu maize. Protams, ka tādejādi meisteru vidutājība, meisteru darbi palika dārgi… Daudzi amatnieki pavisam nebūtu varējuši noturēties, ja tiem nebūtu piederējis mazs gabaliņš zemes, dārzs, maza pļaviņa, no kuras varēja izturēt kādu govi. Tādējādi tad, kopjot dārzu, ražojot augļus, saknes, kartupeļus pašu vajadzībām, nobarojot kādu cūku ar piepirktu labību, turot kādu govi, mazie meisteri varēja kā nekā cauri sisties. Vislabāk klājās aldariem un pārdevējiem – viesnīcniekiem.

Vidus laiku baznīcas iespaidi.

Kristīgā baznīca teorijā vispār nicināja laicīgas lietas, laicīgas mantas, tā nosodīja spekulaciju, tirgošanos peļņas nolūkā un procentu ņemšanu. Varētu tādējādi domāt, ka tā būtu bijusi nabadzīgo ļaužu šķiru, plašo masu aizbildne un aizstāve. Bet tā tas nebij! Vidus laikos bija galvenais likums, ko garīdzniecība ļaudīm mācīja: tici Dievam, klausi kungam! Par zemākām šķirām, par zemniekiem, proti, pacēlās muižniecība – agrākā kareivju šķira. Ģermaņu valstīs visupirms katrs pieaudzis ģermaņu pilsonis, kā jau iekarotājs, bija arī kareivis – uzvarētiem zemkopjiem bija uzlikts pienākums, maksāt nodevas. Bet ar laiku i brīvo ģermaņu kareivju pēcnācēji izvērtās par zemniekiem, kuri gan bija brīvi un nemaksāja par savu zemi nodevas, bet kuri arvienu smagāki sajuta senseno pienākumu iet karā. Un kari vidus laikos gandrīz nekad nebeidzās! Tādējādi saprotams, ka brīvie zemnieki sāka no kara klausības pienākumiem atpirkties: salika pa vairākiem kopā naudu, lai pieņemtu algotu kareivi savā vietā. Ar laiku karaļi sāka šo parašu izmantot savā labā, ņemt vai nu no ģermaņu „brīvzemniekiem” tāpat nodevas, kauču mazākas, kā no uzvarētiem. Vai arī brīvzemniekus, tāpat kā uzvarētos zemniekus sāka piedalīt muižniekiem, kuri bija cēlušies iz agrākiem cienījamākiem kareivjiem – virsaišiem, virsniekiem un kuriem jau bija piedalīta daļa no uzvarētiem zemniekiem – otra daļa uzvarēto zemnieku dzīvoja uz agrāko brīvo kareivju zemes, kā Hintersassen, Kotsassen (dubļos – mēslos dzīvojošie). Zemniekus nu sāka ar laiku arvienu stiprāki spaidīt – arī brīvo ģermaņu kareivju pēcnācēji krita necieņā. Viena daļa gan noturējās kā „brīvzemnieki”, kas tikai zemes kungiem, firstiem un grafiem maksāja nodevas, bet daļa noslīka dzimtsbūšanas zvenģī, līdz ar uzvarētiem agrākiem zemes iemītniekiem. Katrā ziņā vidus laikos diezgan cieši nodalījās dažādas šķiras: Nдhrstand, Wehrstand, Lenrstand. Nдhrstand – šķira, kas strādā ražīgu darbu, galvenā kārtā zemnieki – amatnieki; Wehrstand – bruņinieki – kareivji; Lehrstand – mācītāji, garīdznieki, mūki. No vienas puses, nu garīdzniecība mācīja visu laicīgo mantu iznīcību – no otras puses, pabalstīja muižniecības, bruņniecības un zemes valdinieku valdīšanas un ļaužu apspiešanas – izsūkšanas kāri. Bruņiniekam – grēciniekam vajadzēja tikai iet pie garīdznieka grēkus izsūdzēt – tad tas tam „visus grēkus piedeva”. Ilgi, ilgi ļaudis cieta šādu apspiešanu un nekurnēja pat – baznīca tos mierināja ar svētlaimības dzīvi viņpus kapa. Bet vidus laiku beigās tautās šad tad cēlās lieli nemieri – tā slavenais Uott Teilera (Tyler’a) dumpis Anglijā, kad ļaudis dziedāja: Kad Ādams ara un Ieva vērpa, kur tad gan bija muižnieks? Ar to apzīmēja, ka ja jau cilvēki pēc baznīcas mācībām visi viena dzimuma, tad arī visiem jābūt līdzīgiem tiesībās… Bet dumpis tika apspiests un zemnieku liktenis kļuva vēl ļaunāks. Interesanti ir muižnieku ieskati: pazīstamais poļu rakstnieks Senkevičs tēlo, ka kāds muižnieks, kad tam pārmet nežēlīgu izturēšanos pret zemniekiem, nikni atbild: ko tad es tur varu darīt, kad Dievs mani par muižnieku radījis? Otrs muižnieks, stāsta „Ar uguni un zobenu” varonis, kad tam saka, ka muižniecība ar savu nežēlīgo izturēšanos pret ļaudīm pati vainīga pie ukrainiešu zemnieku dumpja, atbild: Un vai tad tā muižniecība nav jūsu? Vai tā nav no jums pašiem cēlusies? Vai tie gan kādi atnākuši vācieši vai tatari, kuriem jums jāklausa, vai ne jūsu pašu muižnieki?

Bet apskatīsim vēl sīkāk kristīgās baznīcas mācītāju, šolastiķu, kā Toma Aquino, teoriju! Toms Tquino dzimis 1225. g. Neapolē, tā skolotājs bija slavenais vācu šolastiķis Albertus Magnus, Ķelnē. Toms uzsver „justum pretium” taisnu cenu, nosoda procentu ņemšanu un tirgoņu peļņu, atļauj tikai ņemt par preču pārvadāšanu tikdaudz, cik nepieciešami vajaga to ģimenes uzturai. Teorijā vispār visi baznīcas mācītāji dūšīgi apkaro pašmīlību, pašlabuma meklēšanu, peļņas kāri. Baznīcas mācītāji atzīst pat, ka vispirmā un dabīgā saimnieciskā iekārta: visu mantu kopīpašums. Bet šādu iekārtu neesot bijis iespējams uzturēt… Tāpēc tad nu vismaz esot vēlams, lai neviens neņemtu vairāk mantas savā personīgā īpašumā, nekā uzturai vajadzīgs… (Praksē, lūk, no baznīcas stutētie muižnieki-bruņinieki ņēma labprāt desmit un simtkārt vairāk). Interesanti vēl, ka baznīcas mācītāji liek lielāko svaru uz zemkopību; ražoto mantu, jēlvielu pārstrādāšanu tie atrod par ciešamu, bet tirdzniecību, t.i. pirkšanu un pārdošanu peļņas nolūkā, tie nosoda. Nauda esot vienīgi maiņas un maksāšanas līdzeklis; ar naudu nevarot naudu radīt. Augļus ņemt tāpēc – grēks. Jāievēro, ka jau Nicejas koncils 325. g. pēc Kr. noliedza garīdzniekiem par aizdotu naudu ņemt augļus, pamatojoties uz Lukasa ev. 6,35: „Aizdodiet, nenieka atpakaļ par to negaidīdami”. Baznīctēvi šo vietu tā saprata, ka tur esot vienīgi augļu ņemšana aizliegta, nevis pašas aizdotās naudas atpakaļ prasīšana. No baznīctēviem Sv. Augustins stingri nosaka: kas vairāk saņem atpakaļ, nekā tas devis, ir augļotājs! 9. g. simtenī baznīca noteica procentu ņemšanu arī negarīdzniekiem par grēku! Pāvests Aleksandrs III. 1189. g. piedraud augļotājus izslēgt no baznīcas, liegt kristīgu paglabāšanu! 1311. g. Klemens V. Vines koncilā noteic, ka pasaulīgi likumi, kas runājot pretim baznīcas likumiem, esot nederīgi. Vispār baznīcas mācītāji lūkoja sakopot kristīgās mācības ar Aristoteļa filozofiju – proti ar sabojātu tā filozofiju. Un Aristotels jau arī prasa vergu būšanas pastāvēšanu. Tā tad vidus laiku prakse atrada tajā atbalstu. Nelīdzēja nekādas Kristus mācības par bagāto vīru un nabaga Lacaru, nelīdzēja izteikumi: „Neviens nevar Dievam kalpot un mantai”, „Kas negrib strādāt, tam arī nebūs ēst”, kuru sevišķi uzsver Toms Aquino [19] , (bruņinieki neviens nestrādāja), „ikviens darbinieks ir savas algas cienīgs”, „tava vaiga sviedros tev būs tavu maizi ēst”. Toms Aquino gan teorijā uzstādījis kura katra cilvēka tiesību uz darbu, bet tas, sekojot Aristoteļam, skaita rupju miesas darbu par zemāku par garīgu darbu. Vispār jau nu starp Kristus mācībām un vidus laiku praksi pastāv neaizpildāma plaisma. Baznīca to izjuta un tāpēc aizliedza negarīdzniekiem lasīt bibeli. Protestantu garīdzniecība reformacijas laikā gan izcīnīja bibeles pieejamību negarīdzniekiem, bet attiecībā uz pastāvošo iekārtu tā labprāt atsaucās uz apustuļa Pāvila izteikumu, ka neesot priekšniecība bez Dieva, un kas uzstājoties pret valdību, tas uzstājoties pret Dieva nolikto iekārtu. Tādējādi tad taisni protestanti varēja katru netaisnību aizstāvēt, ja vien valdība to prasīja. Tiešām, dzimtsbūšana, protestantismam valdot, kļuvusi ļaunāka: laicīgie kungi piesavinājās baznīcas zemes un nu tiem nebija ne kontroliera, ne konkurenta. Protestantu garīdznieki, lūk, nebija no garīgās valdes iecelti, no laicīgiem kungiem neatkarīgi reliģijas priekšstāvji, kā katoļu priesteri, bet tie tika no laicīgiem kungiem un muižniekiem iecelti. Vienā ziņā protestantismam tomēr bijis ļoti svarīgs iespaids: caur prasību, ka visiem jauniešiem jāiet pie garīdznieka „bērnu apmācībā”, jāprot lasīt un jāizmācās pieci galvas gabali, tika ievērojama kārtā pacelts protestantu zemēs ļaužu masu garīgais līmenis; tas ir vispāri līdz šo baltu dienu palicis augstāks par katoļu vai grieķu (krievu) „pareizticīgo” ļaužu garīgo līmeni.

Daži šolaiku ekonomisti norāda, ka baznīca caur savu uzstāšanos pret augļu ņemšanu neļāvusi ražīgam kreditam, t.i. kreditam kāda uzņēmuma pabalstīšanas labā, attīstīties – tā sapratusi tikai tādu kreditu, kas neražas vai nelaimes gadījumos atsevišķām personām vai pat dažkārt veselām sādžām vai pilsētām (ugunsgrēka utt. gadījumā) vajadzīgs. Bet vidus laiku prakse nerēķinājusies ar baznīcas noteikumiem, tā atļāvusi vekseļu procentus, valsts un pilsētu aizņēmumu procentus, atradusi arī par attaisnojamu, ka tas, kas otram zināmu sumu aizdod kāda nama vai veikala nopirkšanai, kas atmet peļņu, arī bauda līdz labumus, kas caur nama pirkšanu ceļas, t.i. saņem daļu īres naudas – saņem renti.

Vidus laiku baznīca ieskatīja augstāko idealu no laicīgām lietām novērstā dzīvē – mūku dzīvē, kas tolaik bija slinkošana un ubagošana (arī mūkiem bija atļauts ubagot). Tam pretim, un vidus laikiem izbeidzoties, nostājās noteikti lielie humanisti, kā Erasms (1467. – 1536. g.), kas uzsvēra, ka katrs ražīgs darbs teicams un godājams kā Dievam patīkams. Nosodāma esot zaldatu un mūku bezdarbība, kas novedot pie izvirtulīgas dzīves. Erasms kopā ar dažiem citiem humanistiem izdeva „epistulae clarorum virorum” (slavenu, ievērojamu vīru vēstules) par vēlamu sadzīves iekārtas uzbūvi, kas lai dibinātos uz ražīgu darbu un cienību pret zinātni. No citiem humanistiem Huttens Vācijā iztirzā jautājumu, kā Vācijas garīgo un materialo stāvokli uzlabot. Huttens līdz ar citiem izdevis „epistulae obscurorum virorum” (tumšu vīru-tumsoņu vēstules), kuras palikušas par paraugu visādas tumsonības, liekulības un atpakaļ rāpulības apkarošanā, kāda toreiz vislielākā mērā ziedēja pie mūkiem, kareivjiem un – galmiem. Humanisti cerēja pasauli reformēt ar atgriešanos pie klasiskās senatnes idealiem mākslā un zinātnēs. Tiešām tiem šai ziņā lieli nopelni. Mākslas un zinātņu atjaunošana, atdzimšana, vispirms Italijā 15. un 16. g. simtenī humanistu nopelns. Bet humanisti atšķīrās no tautas, gribēja sastādīt kādu augstāku mācīto šķiru, kas arī savā starpa runāja tik latiniski. Humanistu ideals bija dabūt savā pusē augstākās šķiras, tās pacelt garīgā ziņā uz augstāko pakāpi. Pašam pirmam un galvenājam humanistam pēc to uzskatiem bija būt – pāvestam, lai tādējādi humanisms varētu iespaidot uz visu baznīcas attīstību. Varbūt humanisti savu mērķi būtu sasnieguši, ja nebūtu par agru izcēlusies tieksme pēc baznīcas reformas. Kā zināms Vācijā un Šveicē lielie reformatori, Luters, Zvinglijs, Kalvins uzstājās pret pāvestu varu, kad tā bija izpaudusies tirdzniecībā ar grēku piedošanas zīmēm, cedelēm. Reiz izcēlusies plaisma kļuva pastiprināta caur neveikliem pāvesta aizstāvētājiem. Pēdējie prasīja, lai Luters atsauc savas prasības, ka garīgās lietās vienīgi Svētie raksti lai noderētu par mēra auklu, ka pat baznīcas koncili un i pats pāvests varot maldīties… Notika daļas kristīto atšķelšanās. Šis apstāklis izsauca pie katoļu baznīcas priekšstāvjiem ticības fanatismu, vērstu pret atkritējiem – protestantiem… Ar humanismu bija beigas, tā vietā katoļu zemēs stājās jezuitisms. Pēdējā tieksmes bija, par katru cenu („mērķis attaisno līdzekli”) atjaunot baznīcas varu. Mākslas un zinātņu cienītāji pāvesti aizgāja kapā – to vietā stājās aprobežoti fanatiķi, kas muzejos antika marmora statujām lika uzlikt vīģes lapas, sāka nicināt mākslu, nostāties noteikti pret zinātni, zinātniekus sāka vajāt kā ķecerus, ja vien mazliet bija iespējamas aizdomas, ka to pētījumi nesakrīt ar baznīcas mācībām un interesēm.

Luters nostājās pret liekulīgo laicīgo dzīves jaukuma nicināšanu („kas nemīļo sievieti, vīnu un dziesmas, paliek muļķis visu mūžu” – klusībā aiz kulisēm, ārīgi dievbijīgie toreizējie katoļu garīdznieki veda ar nedaudz izņēmumiem izlaidušos dzīvi). Luters uzsver, ka „cilvēks priekš darba radīts”, tas pazīst darbu dalīšanas un tirdzniecības nozīmi. Procentu ņemšana viņam nepatīk, no cenu regulēšanas, kāda toreiz bija parasta, tas nekā daudz netura, bet tomēr nosoda maizes sadārdzināšanu. Nenokārtotu ubagu dāvanu izsniegšanu, kādu piekopa katoļu baznīca, tas nosoda, tā tikai veicinot slinkumu un apkārt klenderēšanu. Vēl enerģiskāki šai ziņā uzstājās Kalvins. Valsts varai jāregulējot katras zemes socialās un saimnieciskās attiecības. Cilvēki jāaudzinot priekš darba. Vajadzīga esot zemkopība kā amatniecība un tirdzniecība. Procentu ņemšana par aizdotu kapitalu esot tāpat attaisnojama, kā īres ņemšana par iznomātu dzīvokli. Kalvins, tāpat kā Luters, uzstājas pret katru lielāku greznību un izpriecām: tauta pieradināma pie darba un dievbijīgas, vienkāršas dzīves. Tiešām, Kalvinam izdevās Žeņevas pilsētas iemītniekus pārvērst par stingri tikumīgiem un darbīgiem. Luteranismam arī izdevās stiprā mērā izskauzt ubagošanu un slinkošanu. Bet reizē ar to tas mācīja: „tici Dievam, klausi kungam”, tas mācīja nekurnēt pret kungiem, kad tie savu varu nelietīgi, velti valkāja, bet paļauties uz algu citā pasaulē. Luters pats 1525. g. lielajā vācu zemnieku dumpī noteikti nostājās kungu pusē… Un zemnieki nemaz nebija uzstādījuši kādas pārliecīgas prasības: tie bija ar mieru piekāpties, ja to prasības varētu iz Sv. rakstiem pierādīt par nepamatotām. Bet kungi un valdnieki, no Lutera stutēti, dumpi apspieda visnežēlīgākā un briesmīgākā kārtā un pavairoja ļaužu nastas… Un vācu, kā arī citu zemju zemnieks uz gadu simteņiem ļāvās, no baznīcas nosunīts un nosodīts, kalties važās, neiedrošinājās vairs kurnēt, kad to noslīcināja „vergu zveņģī”.

Pāreja no vidus laikiem uz jaunākiem laikiem.

Merkantilisms.

Ar Romas valsts bojā iešanu 5. g. simtenī beidzās plašāka satiksme starp austrumiem un rietumiem – izbeidzās tautsaimniecība. Palika pāri – slēgta mājsaimniecība. Pamazītēm vidus laikos, līdz ar krusta kariem, atjaunojās satiksme ar austrumiem. Krusta kari gan tika sludināti un vesti Svētās zemes, svētā kapa atsvabināšanas nolūkā no turkiem, bet dievbijīgie bruņinieki, sasnieguši savu mērķi, nebūt nenicināja laicīgas mantas. Pavisam otrādi: netikai kaut pagānus turēja par Dievam patīkamu darbu, bet arī atņemt tiem mantas, ar citiem vārdiem, prasti laupīt. Tādējādi, saprotams, ka pēc dažu rakstnieku domām no krusta karu sākuma laikiem līdz Konstantinopoles krišanai bez dažādiem greznuma rūpniecības priekšmetiem, sevišķi zīda audumiem, dārgiem tepdeķiem (grīdsegām) utt. caurmērā ikgadus uz Eiropu plūduši par kādiem 10 milj. lat. zelta un sudraba. Dievbijīgie bruņinieki nekautrējās arī, ceļā uz Svēto zemi, mazliet pasirot pa kristīgām, grieķu zemēm. 1204. g. tie pat ieņēma Konstantinopoli, to pamatīgi izlaupīja, stipri sapostīja un uzcēla tur „latiņu ķeizaristi”. Sauszemes grieķu daļas paņēma bruņinieki sev par pavalstīm: Dženovas un Venecijas priekšstāvji, kas ar bruņiniekiem kopā karoja, paņēma grieķu salas, nodibināja tur italiešu kolonijas, izlietoja, izmantoja no grieķiem ražotās bagātības, izvedot zīda audumus, rotas lietas, dažādus greznuma priekšmetus. Caur varu un tirdzniecību ar mākslas rūpniecības priekšmetiem kļuva bagātas italiešu jūras pilsētas, sevišķi pieminētas Venecija un Dženova. No svara bija, ka italiešu pilsētas ar savām flotēm pārvaldīja jūras ceļu uz austrumiem, uz Eģipti, Konstantinopoli un tālāk pa Melno jūru. No šīm vietām, proti, plūda Indijas un Ķinas mantas uz Eiropu. Indijas mantas — pipari, virces un dārgi kokvilnas audumi nāca pa trīs ceļiem uz Eiropu. Tuvākais un parocīgākais ceļš bija jūras ceļš līdz Eifrata upes iztekām, Bazras vai Bassoras pilsētu, kuras tirgotāji kļuva bagāti caur tirgošanos ar Indijas mantām un ar persu jūras līcī zvejotām pērlēm. No Bazras Indijas preces gāja uz augšu pa Eifrata upi, tad ar kamieļu karavanēm uz Sirijas ostām, kur šīs preces iepirka italiešu tirgoņi, kas tās nogādāja līdz Italijai un tālāk uz franču ostām vai arī pār Alpu kalniem uz Austriju un Vāciju. Otrs Indijas ceļš gāja uz Sarkano jūru līdz Suecas zemes šaurumam, no turienes ar karavanēm līdz Nilupei, kuras ostās tās iepirka italiešu kuģnieki. Trešais Indijas ceļš bija visgrūtākais, bet tomēr diezgan stipri izlietots un galu galā ne dārgāks, kā abi pirmie ceļi tāpēc, ka ceļā nebija tikdaudz muitas jāmaksā. Šis trešais ceļš veda no Indus upes augšgala pa Kabulas ieleju uz Afganistanu, tad tālāk vai nu caur Afganistanu uz Amudarjas upi pa pēdējo līdz Arala ezeram un no šī ezera ar karavanēm līdz Kaspijas jūrai, vai arī caur Afganistanu un Persiju ar karavanēm līdz Kaspijas jūras dienvidus piekrastei, no turienes ar kuģiem līdz Itilas pilsētai pie Volgas upes (apmēram pie tagadējās Caricinas). Itila bija bagāta pilsēta, kuras tirgoņi nogādāja Indijas mantas tālāk ar karavanēm līdz Donas upei, pa upi uz leju līdz Kaffas pilsētai Krimā. No turienes Dženovas tirgoņi tās nopirka kopā ar citām austrumu precēm, sevišķi vasku, medu, kažoku ādām un izvadāja uz Eiropu. Tatari 13. g. s. gan izpostīja Itilu, bet tirdzniecība pa Volgu līdz Indijai no vienas puses un Kaffu no otras puses atjaunojās. Tā tikai izbeidzās ar Konstantinopoles krišanu 1453. gadā, kad turki, lai atriebtos Dženovas pilsētai, kas bija palīdzējusi grieķiem Konstantinopoli aizstāvēt, aizliedza tirdzniecību ar Kaffas pilsētu, kuru pēdējo turki arī drīz ieņēma un izpostīja. Arī uz tirdzniecību caur Siriju turki uzlika savu smago ķetnu. Tāpat tas bija ar tirdzniecību caur Eģipti, arī tā palika gandrīz neiespējama, tika apkrauta ar tik smagiem nodokļiem, ka tirdziniekiem bija ļoti neizdevīgi no turienes pirkt. Tādējādi tad saprotams, ka varēja rasties ideja meklēt tiešo jūras satiksmi ar bagāto Indiju. Ir zināms, ka Kolumbus [20] piesolījās, vispirms savai tēvu pilsētai Dženovai, uzmeklēt šo ceļu, braucot Atlantijas jūrā tiešām uz rietumiem. Bet Dženovas tirgoņi – valdnieki bija pārāk bailīgi, lai ielaistos uz tādu lielu uzņēmumu un atraidīja Kolumbu. Tas griezās pie Spanijas valdības, kura pēc Granadas atņemšanas mauriem sarīkoja trīs mazus kuģus toreiz briesmu pilnam jūras braucienam atklātā okeanā. Kuģu sarīkošana izmaksājusi tik ap 28 000 latu! Un Kolumbus neuzgāja gan Indiju, bet uzgāja – Ameriku. Spaniešu avanturisti nu bariem devās turpu. Kortesa vadībā tie iekaroja senās amerikaņu kulturas tautas acteku valsti – Meksiku. Otrs avanturistu vadonis Pizarro iekaroja inku valsti – Peru. Abās šajās valstīs spanieši atrada zeltu un sudrabu. Bet ne diezgan savām prasībām. Tāpēc tie tur ieveda t.s. „mitu”, t.i. kalnu raktuvju klausību. Ikgadus ņēma 20 000 jaunus indijaņu rekrušus kalnu darbu klausībā uz 5 – 7 gadiem. Darbs bija tik smags un uzturs tik trūcīgs, ka liela daļa klausības gados nobeidzās. Bet zelta izrakumi jau 16. g. simtenī sasniedza Perus un Jaungranadas valsti ap 10 milj. latus gadā, 17. un 18. g. simtenī 16 miljonus. Vēl lielāki bija sudraba izrakumi. Tie pacēlās jau 16. g. s. uz 27 milj. latu gadā iz Perus, galvenā kārtā Potozis raktuvēm un ap 40 – 50 milj. iz Meksikas raktuvēm. Sākumā ik 3 gadus, vēlāk ikgadus devās no Amerikas uz Spaniju t.s. „sudraba flotes”. Spanija kļuva 16. g. s. vidū bagātākā un varenākā valsts visā Eiropā, jo spaniešu valdība varēja pieņemt un algot prāvāko kara spēku. Spanijas karalim piederēja i bagātie Niderlandi – pirmā un vecākā rūpniecības valsts Eiropā. Niderlandi jau vidus laikos bija attīstījuši plašu vilnas audumu, dārgu „tūka”-vadmalas, bukskina audumu rūpniecību. Ipernas pilsētā jau 13. g. s. tika uzcelta sevišķa „tūku birža”, grezna milzīga gotiska būve, kura, diemžēl, pasaules karā izpostīta. Ipernā bija ap 100 000 iedzīvotāju – tā bija vai pirmā lielpilsēta vidus laikos, kur ziedēja dārgo vilnas audumu rūpniecība. Arī citas pilsētas Niderlandos ieguva lielu spožumu un bagātības: jūras pilsēta Brigge, vēlāk Ģente un ostas pilsēta Antverpe. Kārlis V., Spanijas karalis un vācu ķeizars, varēja lielīties uz franču karali: es iebāžu jūsu Parizi manā cimdā (t.i. Ģentē, Gente – franciski Gand – cimds), ar ko tas gribēja teikt, ka Ģente bija toreiz bagātākā un lielākā par pašu franču galvas pilsētu Parizi. Niderlandieši izveda savus rūpniecības produktus, bet ieveda labību. Jau vidus laiku beigās Niderlandi patērējuši līdz 200 000 tonnas svešas labības, kura nāca pa lielākai daļai no Prūsijas un vēlāk no Polijas, galvenā kārtā caur Dancigas pilsētu. Niderlandieši – holandieši nodarbojās arī ar siļķu zveju un plašu tirdzniecību. Tie kļuva vācu Hanzas pilsētu „bunda” mantnieki, sagrāba savās rokās vai visu Ziemeļeiropas tirdzniecību. Galvenais tirdzniecības centrs visā Eiropā 16. g. s. kļuva Antverpe, no kurienes veda labāks ceļš uz Vāciju, nekā no Brigges. Antverpenes tirgoņi aizgādāja uz Spaniju Niderlandu rūpniecības izstrādājumus un saņēma to vietā Spanijas – Amerikas zeltu un sudrabu. Kad portugaļi no savas puses bija atklājuši 1498. g. jūras ceļu uz Indiju ap Afriku, Indijas virces un kokvilnas preces plūda vispirms uz Lisaboni, no turienes tālāk uz Antverpi. Tā spaniešu karaļi, tieši un aplinkus uzliekot nodokļus niderlandiešiem, kļuva bagātākie valdnieki Eiropā. Bet ilgi tas tā nepalika. Filipa II. ticības fanatisms izpostīja Spanijas varu. Ziemeļniderlandi ar galvas pilsētu Amsterdamu atkrita. Filips II. veda ilgus karus, bet Ziemeļniderlandus uzvarēt tam neizdevās. Un nu spanieši izdarīja to vismuļķīgāko, kas vien bija iespējams: tie aizslēdza Antverpes ostu tāpēc, ka Antverpes iemītnieki bija vairākkārt sacēlušies pret Spanijas valdību. Ar to tie aizbēra paši savus bagātības avotus. Ziemeļniderlandieši-holandieši kļuva arvienu dūšīgāki un uzņēmīgāki, tie uzmeklēja spaniešu flotes i Amerikas ūdeņos un dažreiz atņēma i slavenās „sudraba flotes”. Un tālāk, kad Filips II. sev 1581. g. pievienoja Portugali un līdz ar to portugaļu īpašumus Indijā un Dienvidamerikā, aizslēdza Lisabones ostu priekš holandiešiem, pēdējie brauca paši pa portugaļu pēdām uz bagāto Indiju – atkaroja tur ar spaniešiem savienotiem portugaļiem vienu koloniju pēc otras un palika beidzot gandrīz vieni paši par iekāroto Indijas produktu apgādātājiem. Lepnajai Spanijai bija 1648. g. ar Holandi jāslēdz miers, atzīstot tās iekarojumus Rīt- un Vakarindijā un atļaujot holandiešiem pilnu tirdzniecības brīvību visās Spanijas ostās. Tādējādi tad Lisabones un Antverpes vietā kļuva par bagātāko ostas pilsētu Eiropā un galveno preču apgrozības punktu Amsterdamā. Līdz ar to Holande 17. g. s. pirmā pusē kļuva par bagātāko valsti Vakareiropā, kauču tā bija maza valsts ar necik vairāk par 1 milj. iedzīvotājiem. Holandieši bija galvenie frakts izvadātāji – to flote skaitīja 1634. g. vidū ap 35 000, pa lielākai daļai, zināms, mazus zēģelkuģus, ieskaitot zvejniecības katerus, kopā tomēr 2 miljonu lastu lielumā, Holande toreiz bija jūras valdniece. Holandē attīstījās liela rūpniecība, kuras produktus izvadāja vispār pasaulē. Amsterdamas bankas pagrabos gulēja 1648. g. par 300 miljoniem gulžu zelta un sudraba. Holande piekop pilnīgu tirdzniecības, rūpniecības un ticības brīvību; zinātne un māksla uzplauka līdz tam neredzētā kārtā: māksla, likās, no Italijas pārvietojusies uz Holandi, kur dzīvoja slavenie mākslinieki Rubens, Vandeiks, Rembrands. Amsterdamā ieviesās dimantu apstrādāšana un briļļu slīpēšana caur no Portugales padzītiem žīdiem („Sefardim”). Holandes laurus sāka apskaust lielākās Vakareiropas tautas, angļi un franči, kuriem toreiz vēl pašiem savas ievērojamas flotes nebija. Nebija arī vēl lielāku koloniju. Anglija, angļu varenais „protektors” Olivers Kromvells deva Holandei kā jūras valdniecei pirmo triecienu 1651. g. ar savu „Navigacijas (kuģniecības) akti (nolikumu)”. Caur šo „akti” aizliedza svešiem kuģniekiem ievest Anglijā citādas, kā tikai to pašu zemes preces. Un Holandei gan bija pašas zemes preces, bez rūpniecības produktiem siļķes, ko izvest, bet mantu vairums, ko holandiešu tirgoņi ieveda Anglijā, bija iegūtas tirdzniecībā ar citām valstīm… Mazāk svarīga bija navigacijas akts caur noteikumu, ka tirdzniecība ar angļu kolonijām drīkst notikt tikai uz angļu kuģiem, jo angļu kolonijas tikai vēl radās! Holandieši tomēr ne tik viegli ļāvās atņemties sev jūras valdību. Tie vairākkārt veda laimīgus jūras karus i ar Angliju un Franciju, kamēr Anglija 1692. g. ieguva caur uzvaru jūras kaujā pie La Hagues raga par Francijas floti galīgo jūras valdību… Ko Holande bija sasniegusi ar brīvtirdzniecību, to Anglija un Francija centās iegūt ar apsardzības muitu politiku, panākt, proti, izdevīgu tirdzniecības bilanci, paturēt tādējādi dārgmetalu krājumus. Uz šādas sistemas cauri izvešanu arī sevišķi vilināja īsredzīgā Spanijas politika. Spanija caur ilgiem kariem uz ārieni, ticības fanatismu, inkvizicijas tiesas trakošanu iekšienē, 1/2 miljona mauru padzīšanu 1609. g. bija galīgi novājējusi. Mauri (arabu sajaukums ar berberiem un spaniešiem) vidus laikos bija Spaniju padarījuši par ziedožu zemi, kur mākslas rūpniecība, māksla un zinātne bija atradušas patvērumu, vai nu, pareizāki sakot, pēc ģermaņu iekarotāju barbariskiem laikiem atkal atdzimušas… Spanieši, ieguvuši galīgu uzvaru par mauriem, par greznuma rūpniecības uzturēšanu likās maz zinot, kauču gan spaniešu lepnie augstie un zemie muižnieki („grandi” un vienkāršie „hidalgi”) ļoti mīlēja greznumu… Spanieši bija vairāk avanturisti un kareivji, nodarbošanos ar dažādiem amatiem, tirdzniecību un rūpniecību tie turēja par ko zemāku, sevis necienīgu. Amerikas atrašana tiem deva iespēju laist darbā kareiviskās īpašības, iekarot indijaņu zemes. No turienes plūda uz Spaniju zelts un sudrabs, par kuru varēja greznuma priekšmetus pirkt i no citām zemēm, vispirms no Italijas un Niderlandiem. Spanijā gan pašā bijā lieli aitu bari, spaniešu aitas izdeva vislabāko un dārgāko („merino”) vilnu, bet to pēc mauru padzīšanas nepārstrādāja vairs smalkos vilnas audumos; tādi bija jāpērk no citurienes. Arī zīda rūpniecība ar mauru padzīšanu Spanijā gandrīz izbeidzās… To iegaumēja citās valstīs, sevišķi arī Francijā. Tirdzniecības brīvība, kādu holandieši bija 1648. g. Spanijā ieguvuši, noveda pie tā, ka drīz vien Spanijas ostās valdīja nespaniešu tirgoņi. Spanieši gan cieši turējās pie likuma, ka vismaz tirdzniecība ar Ameriku drīkstēja notikt vienīgi uz spaniešu kuģiem, vienīgi iz Spanijas bija brīv kuģiem braukt uz Ameriku. Visa tirdzniecība ar Ameriku bija nodota nedaudzu spaniešu tirgoņu sabiedrību rokās, kuras, protams, guva milzīgu peļņu, sevišķi tā kā Amerikā bija aizliegts vīnu un kviešus audzēt, lai spaniešu zemkopji un vīna dārznieki varētu par saviem uz Ameriku pārdodamiem produktiem labi pelnīt. Bet starptirdzniecība ar Eiropu nokļuva svešu tirgoņu rokās un tādējādi plūda uz svešatni Spanijas Amerikā iegūtais zelts un sudrabs, kauču gan likums aizliedza izvest iz Spanijas dārgmetalus. Savāda parādība: Spanijai bija smalkākā vilna, tai bija vīns, zelts un sudrabs, tā ieguva labākās ādas no Amerikas, cukuru un kakao šokolādes izgatavošanai, vēlāki kafeju un labāko tabaku (iz Kubas un Meksikas, un – Spanija palika tomēr nabaga zeme. Tās iedzīvotāju skaits samazinājās 200 gados pēc Amerikas uziešanas no 11 uz 7 QUOTE

miljoniem, kauču gan uz Ameriku samērā maz spaniešu izceļoja. Izceļot atļauts bija tik stingri ticīgiem katoļiem, kuri varēja pierādīt, ka no to priekštečiem neviens nebija stāvējis zem inkvizicijas tiesas!

Lai saprastu merkantilisma izcelšanos, tad jāievēro, ka, vidus laikiem beidzoties, viscaur Eiropā bija notikusi pāreja no nepaklausīgiem, skaita ziņā niecīgiem, grūti kopā sadabūjamiem bruņinieku kara spēkiem uz stāvošu armiju; pāreja reizē no naturālās saimniecības uz naudas saimniecību. Stāvoša armija prasīja prāvus naudas līdzekļus – viss bija par naudu jāpērk. Par naudu tolaik saprata tik zeltu un sudrabu. Tādējādi jo vairāk zelta un sudraba bija kādā valstī apgrozībā, jo vieglāk varēja izvest cauri naudas saimniecību, jo vieglāk arī saskrūvēt naudā maksājamus nodokļus. Tāpēc tad visas valstis centās pēc zelta un sudraba, teoretiķi, kā Antonio Serra Italijā (ap 1613.) uzsvēra, ka kādai zemei nevajagot pašai būt zelta un sudraba raktuvju īpašniecei: ja vien tajā esot ziedoša rūpniecība (sevišķi greznuma lietu rūpniecība) un zemkopība, tad tā ar tirdzniecības palīdzību varot tikt i pie zelta un sudraba. Naudas izvešana un tirdzniecība neesot aprobežojama. No angļu teoretiķiem sevišķi ievērojams Tomass Muns, kas 1609., 1621. un beidzot 1664. gadā izdeva rakstus. Pirmajā tas ieteica rūpīgi kontrolēt svešus tirgoņus, piespiest viņus par visu no Anglijā pārdotām precēm ieņemto naudu atkal iepirkt angļu preces, lai tie nedabūtu izvest skaidru naudu. Bet vēlākos rakstos tas jau atzīst, ka neesot noderīgi aprobežot satiksmes brīvību, no svara esot tikai, ka svešu ievestu produktu patēriņa vērtība lai būtu zemāka, nekā izvesto preču vērtība, ar vārdu sakot, viss attiecoties uz to, tikt pie izdevīgas tirdzniecības bilances. Bet Muns ir nevien mācības par tirdzniecības bilanci tēvs, tas zina arī, ka ar ievesto un izvesto vērtību salīdzināšanu vien nepietiekot, bet esot jāievērojot, kas vadājot preces, t.i., kuras zemes kuģniekiem no preču pārvadāšanas nākoties lielākā peļņa. Tādējādi tas arī mācības par maksāšanas bilanci tēvs. Muns aizstāv angļu Rītindijas kompanijas rīcību pret pārmetumiem, ka tā izvedot skaidru naudu no Anglijas, lai Indijā par to iepirktu preces, kokvilnas audumus un virces. Muns uzsver, ka neesot vis vien no svara, cik Rītindijas tirdzniecība aizgādājot naudas no Anglijas, bet cik tā pārvedot atpakaļ starptirdzniecībā ar citām Eiropas zemēm par Rītindijas produktiem iegūtās naudas. Bet šī pēdējā Anglijā ievestā naudas suma esot vismaz otri tik liela nekā pirmā, izvestā naudas suma. Kāds no Muna skolniekiem, Čeilds, 1668. un 1690. g. rakstos pat tādās domās, ka par Indijā iepirktiem produktiem peļņa esot tik liela, ka šajā tirdzniecības apgrozībā tirgoņi nopelnot seškārtīgi.

Praktiskie valsts vīri Anglijā 17. g. s. uzstājās ar bargiem aizliegumiem pret ārzemēm. Jau aizrādīts uz angļu slavenā valsts vīra, „protektora” Olivers Kromvella 1651. g. izdoto navigācijas (kuģniecības) akti, kura aizliedza svešiem tirgoņiem tirgoties ar angļu kolonijām – preču vadāšana uz kolonijām drīkstēja, pēc Spanijas parauga, notikt tikai uz pašas zemes kuģiem. Vilnas izvešana iz Anglijas bija aizliegta, lai tā tiktu pašu zemē pārstrādāta gatavos audumos, bukskiņos, vadmalā, smalkās „tūka” drānās, par kurām, tās izvedot, varēja iegūt vairāk naudas. 17. g. s. beigās aizliedza Anglijā ievest franču zīdu. 1699. g. tika aizliegta vilnas izstrādājumu izvešana no Irijas, lai angļu izvedējiem neceltos konkurence. To tiesu iriem atļāva 1705. g. izvest baltus un pelēkus linu audeklus uz kolonijām, krāsotus un musturotus, bet vēl 1777. g. Arī Prūsijas valdnieki, kā Fridrichs Viļums I [21] , aizliedza 1723. g. izvest neizstrādātu vilnu, vēl Fridrichs Lielais 1774. g. šo aizliegumu atjaunoja un kad daži lielgruntnieki pamazināja savus aitu barus, tas noteica par šādu pamazināšanu 1000 dukatu augstu sodu.

Visplašākā mērā merkantilisma mācības tika izvestas Francijā. Jau 1304. g. vērpēji-audēji piedāvāja franču karalim Filipam smalku tūka audumu nodokli, ja tas aizliegtu izvest vilnu un tādējādi palētinātu tiem iekšzemē materiālu – jēlvielu. Karalis bija ar mieru un aizliedza arī vēl dažu citu jēlvielu izvešanu. Bet visintensīvākā kārtā iesākās rūpniecības pacelšana Francijā Kolbиra [22] laikā. Kolbиrs bija Ludviķa XIV. finansu ministrs no 1661.—1683. gadam. To uzskata par galveno merkantilisma priekšstāvi, kāpēc tā sistemu arī sauca par „kolbertismu”. Kolbиrs izteicās kādā piemiņas rakstā: „es došu Francijai pašai visas tās manufakturas, kuru produktus šimbrīžam ieved no ārzemēm.” Francijā no 1598. – 1754. gadam pastāvēja labības izveduma aizliegums, caur ko tika uzturētas zemas labības cenas un līdz ar to lēta maize rūpniekiem. Kolbиrs nu ar lielām sekmēm aicināja rūpniekus un greznuma priekšmetu amatniekus iz citām zemēm uz Franciju. No Italijas tas atveda zīda rūpniekus, kurus apmetināja sevišķi Lionas un Turas pilsētās, Ziemeļfrancijā tas apmetināja Flandrijas un Brabantas smalku tūku audējus, Parizē tas nodibināja gobelenu un spoguļu fabrikas: lielus spoguļus līdz tam izgatavoja tikai Venecijā, no kurienes tie bija jāpērk par dārgu naudu. Bet nu jau varēja jaunbūvējamās karaļa pilis, kā Versalijas pili [23] , apgādāt lētāki ar greznuma priekšmetiem iz pašu fabrikām. Kolbиrs izdeva ikgadus vairāk kā vienu miljonu liru (priekš toreizējiem laikiem liela nauda) jaunievestu rūpniecības nozaru pabalstam. Tika ievesta stingra fabriku un manufakturu inspekcija, izstrādāti sīki reglamenti, kā jāstrādā, pie kādām metodēm jāturas, lai izstrādājamie priekšmeti būtu augsta labuma un mākslas garšu. Kolbиram tas tiešām izdevās tik lielā mērā, ka Francijas greznuma rūpniecības priekšmeti drīz vien iekaroja visus Eiropas tirgus un līdz pat 20. g. simtenim palika priekšzīmīgi, ļoti meklēti un dārgi samaksāti. Tur piepalīdzēja arī no Kolbиra 1670. g. nodibinātā mākslas akadēmija, kuras audzēkņi radīja jaunu mākslas skolu un ļoti iespaidoja uz tālāko mākslas amatniecības, mākslas rūpniecības attīstīšanos Francijā. Francijā nodibinājās un ieguva lielu ievērību dažādu „galantērijas” preču izstrādājumi; dārgas tabakas dozes, ķemmes, kņopes, sprādzes, mutauti, damu vēdekļi, dārgi un ar garšu izgatavoti dažnedažādi zīdu audumi, vēlāk i grāmatas. Arī franču mebeļu rūpniecība kļuva priekšzīmīga Eiropā. Pazīstamās „stila” mebeles: Ludviķa XIV., Ludviķa XV. un XVI. „rokoko” un „baroka” stils. Kolbиrs nodibināja arī zinātņu akadēmiju 1669. g. un 1672. g. muzikas akademiju, pabalstīja māksliniekus, zinātniekus, rakstniekus un dzejniekus. Ja Ludviķa XIV. laikmetu nosauca par „zelta laikmetu” priekš Francijas mākslas un literaturas, tad galvena kārtā par to jāpateicas Kolbиram, kurš tām apgādāja vajadzīgos materialos pabalstus… Reizē ar to Kolbиrs lielā mērā pacēla valsts ienākumus, proti no 35 uz 110 miljoniem liru gadā. Ar šādu ienākumu pavairošanu tas deva greznumu un varu mīlētājam karalim Ludviķim XIV. iespēju izvest savus plānus: 1) būvēt lieliskas pilis: viena pati Versalijas pils izmaksāja 116 miljonus liru – par to tā arī palikusi līdz šiem laikiem viena no visievērojamākām mākslas būvēm – visi tolaiku lielie un mazie valdnieki un valdnieciņi būvēja sev pilis pēc Versaljas parauga, kauču mazākos apmēros. Tālāk Kolbиra sagādātie līdzekļi pietika liela stāvoša kara spēka uzturēšanai un veselas rindas (ap 300) robežu cietokšņu un cietoksnīšu („fortu”) izbūvei, kurus būvēja slavenais cietokšņu būvmeisters, maršals Vobаns [24] . Kara spēku Ludviķis XIV. pavairoja līdz 175 000 vīriem, priekš toreizējā laika nedzirdēta lieta: trīsdesmit gadu karā vislielākās armijas neskaitīja vairāk par 50 000 vīriem. Ar šādu kara spēku Ludviķis XIV. gribēja uzsākt lielu iekarošanas politiku: tiešām tam 1672. g. ar 100 000 vīriem izdevās ieņemt gandrīz visu Holandi, kuras bagātība to vilināja. Holandi glāba atkusnis un lielu zemes gabalu pārpludināšana: par drošu cerētais laupījums bija jāpalaiž. Ludviķa XIV. iekarošanas politika izcēla neuzticību pie citām valstīm, Anglijas, Zviedrijas, vēlāk i Spanijas un Austrijas, iesākās ilgi kari, kuriem pat Kolbиrs nevarēja gādāt diezgan naudas, sevišķi arī tā kā pats karaļa galms patērēja milzīgas sumas. Kolbиrs nomira 1683. g., salauztu sirdi par to, ka karaļa prasības pārsniedza katru prātīgu samēru. Kolbиra nopelns vēl tas, ka tas lieliski uzlabojis iekšējo satiksmi, būvējis kanalus (slavenais kanals „du Midi”, kas savienoja divas jūras, Atlantikas un Vidus jūru un izmaksāja 17 QUOTE

miljonus liru – Kolbиra darbs); tas sāka būvēt šosejas, kādam mērķim bija jāieved zemju ļaudīm nepatīkamas klaušas. Aiz šā iemesla un dēļ nodokļu saskrūvēšanas tā mūža beidzamie gadi bija sarūgtināti no tautas plašo masu ienaida; pat pēc tā nāves ļaužu ienaids bija tik liels, ka tā līķi vajadzēja slepenībā, naktī, kara spēka pavadībā aizvest uz kapiem. Bet faktiski, pēc jaunākiem pētījumiem, Kolbиrs bijis plašo ļaužu masu, t.s. trešās šķiras aizstāvis pret galma pārliecīgām prasībām: tā pēcnācējs, Ludviķa XIV. kara ministrs Luvoа saskrūvēja nodokļus un klaušas vēl augstāk, tik augstu, ka „striķis trūka” un ļaužu nabadzība pamazināja iespēju dabūt lielus ienākumus: Ludviķa XIV. valdības laika beigās caur nemākulīgu, pārāk naudas kārīgu finansistu aplamībām valsts ienākumi bija no 110 milj. sarukuši uz 68 milj. liru, bet valsts parādi pieauga uz 2000 milj. liru. Kolbиra nopelns – valsts iekšējo muitu zastavu atcelšana, kas gan tam pilnā mērā neizdevās. Kolbērs pirmais ieveda Francijā kārtīgu meža saimniecību valsts (kroņa) mežos un spieda arī privatos īpašniekus atstāt līdz tam parasto mežu izlaupīšanas sistemu. Kolbиrs arī atrada iespēju sabūvēt Francijā lielu kara floti, vairāk par 300 kara kuģu, kuri gan jūras karā ar Angliju un Holandi pēc Kolbиra nāves, 1692. g., gāja bojā un netika vairs līdzīgā mērā, kā Kolbиra laikā, atjaunota. Kolbиrs pašā savā ministra laika sākumā uzsvēris, ka tā mērķis, Franciju padarīt uz jūras varenu: esot taču dīvaina lieta, ka mazai Holandei piederot 36 000 tirdzniecības kuģi, Anglijai 3000 - 4000 un Francijai pat tik 500. Bet nav noliedzams, ka Kolbиrs, gādājot par rūpniecības un ārējās tirdzniecības uzplaukšanu, par zemkopību bija maz rūpējies; caur izvedu aizliegumiem uz labību un jēlvielām tika sasniegtas zemas cenas šiem priekšmetiem, bet arī liels lauksaimnieku nemiers, kuri žēlojās, ka nevarot nodokļus un rentes naudas, kādas prasīja izšķērdīgā muižniecība, samaksāt. Nevar garām paiet Kolbиra nopelniem pie Francijas koloniju politikas nodibināšanas. Tā laikā sāka caur K. sekmīgu rīcību uzplaukt Francijas kolonijas Vakarindijā un jo sevišķi milzīgajā Kanadā un Luizianā. Pēc Kolbиra nāves par karali Ludviķi XIV. valdīja tā mīļākā (kuru tas vēlāk apprecēja) marķize Mentenona, kura, jezuitu kūdīta, gumdīja karali uz protestantu vajāšanām. Taisni rūpniecības darbinieku starpā bija daudz protestantu, kurus Kolbиrs bija veicinājis un sargājis… Vēlāk, valdības vajāti, protestanti lielā skaitā slepeni atstāja Franciju (pēc dažām ziņām 200 000, pēc citām pat 500 000), caur ko kaimiņu zemes, Holande, Vācija, Anglija ieguva ļoti vērtīgus pilsoņus, „Refugiēs”, kas palīdzēja pacelt šo zemju rūpniecību un tā izcelt pašas Francijas izstrādājumiem konkurenci. Uz kolonijām izceļot, pēc kā tie bija lūguši, protestantiem neatļāva, turpu drīkstēja doties tik stingri ticīgi katoļi. Tādējādi Ludviķis XIV. aprija Francijas nākotni. Nesalīdzinot gudrāki bija angļu valdnieki, kuri nemierīgajiem protestantu sektantiem atļāva izceļot uz „Jauno Angliju”, t.i. Ziemeļamerikas rietuma piekrastes zemēm. Šie protestantu sektanti tur nodibināja ziedošas kolonijas, iz kurām vēlāk izauga „Savienotās Valstis”.

Vispār Anglijas merkantilsistema stipri atšķiras no Francijas: Anglijā valsts sargāja i rūpniecību, i tirdzniecību, i zemkopību. Karalis Viļums III. 1689. g. izveda „labības likumu”, kura mērķis bija, noturēt labības cenas zināmā augstumā, lai lauku fermeriem būtu pietiekoša peļņa un zemes kungiem, lordiem „pienācīga” rete. Kā „normalā cena” tika noteikta – 48 šiliņi no kvartera kviešu (12 šiliņi – 15 zelta lati pūrā), 32 šiliņi no kvartera rudzu, 24 šiliņi no kvartera miežu. Kamēr cena iekšzemes tirgos nebija sasniegusi šādu augstumu, nebija brīv labību ievest; bet gan tika priekš izvedamās labības izsniegtas premijas, proti 5 šiliņi no kvartera kviešu (l QUOTE

lati no pūra), 2 QUOTE

šiliņi no kvartera miežu vai rudzu. Tikai ja tirgus cena pārsniedza augšā minēto normu, atkrita premijas izmaksa un tika pat atļauts labību ievest iz ārzemēm, līdz kamēr cena atkal bija nokritusi zem normas. Šo labības likumu daudzi apbrīnoja un ieteica arī uz Eiropas sauszemes. Sevišķi Francijā ieteica Boagillebиrs 1706. g. turēties pie Anglijas sistemas. Francijā esot caur izvedumu aizliegumu labības cenas zemas un franču zemkopji tāpēc atraujoties no zemkopības, atstājot lielus, auglīgus zemes gabalus dīkā – zemkopji esot nabagi. 1694. g. dibināja Londonā „angļu banku”. 1703. g. lords Metjuens noslēdza Lisabonē ar portugaļu valdību līgumu, pēc kura Portugales valdība apņēmās ielaist Portugalē bez muitas angļu vilnas izstrādājumus, bukskinus, tūkus, vadmalu. Anglija totiesu apsolījās Portugales vīnu ielaist Anglijā, ņemot par to vienu trešdaļu zemāku muitu, nekā par franču vīnu; ja no Portugales ieveda vairāk vīna kā no Francijas, tad par pārākumu bija jāmaksā pilna muita. Merkantilisti apgalvo, ka šis līgums bijis Anglijai daudz izdevīgāks nekā Portugalei – pēdējās zemes vilnas rūpniecība, līgumam pastāvot, gājusi pilnīgi bojā – uz Angliju aizplūdusi pat lielākā daļa no Brazilijas zelta. Brazilija, Portugales kolonija, kļuva 18. g. s. par lielāko zelta zemi pasaulē, kur ražoja par 10 milj. r. zelta gadā. Ne mazāk izdevīgs bija priekš Anglijas 1713. g. ar Spaniju noslēgtais „Assiento” traktats (līgums). Pēc šī līguma dabūja angļu „Klusā okeana sabiedrība” tiesību, 30 gadus no vietas ievest spaniešu Amerikas kolonijās ikgadus 4800 neģeru vergus un uz vergu kuģiem izvest Spanijas koloniju preces. Bez tam bija atļauts sūtīt ik gadus uz Portobellas tirgu (uz Panamas zemes šauruma) kuģi ar 500 tonnām angļu manufakturas preču. Bet iz 500 tonnām drīz iznāca 1000 tonnas, un angļu kuģinieki parasti ņēma vēl līdzi dažus pavadoņu kuģus ar pārtikas lietām, kuros patiesībā arī atradās manufakturas preces; pa nakti preces pakāpeniski pārlādēja galvenā kuģī. Arī vergu kuģi noderēja angļu manufakturas preču kontrabandai.

1721. g. angļu ministrs Valpols troņa runā izsakās, ka Anglijas bagātība un vara dibinoties uz tirdzniecības. Esot jāveicina jēlvielu ievešana valstī un manufakturas preču izvešana, lai kuģniecība pieņemtos un tirdzniecības bilance kļūtu izdevīga; caur to arī tikšot dots darbs pieaugušam nabaga ļaužu skaitam. No svara esot, dabūt kuģniecības būvmaterialus iz angļu Amerikas kolonijām, caur šo materialu izvedumiem kolonijas labi pelnīšot un nedomāšot savukārt pie sevis attīstīt manufakturas un tādējādi kaitēt pašai Anglijai… No svara koloniju labklājības veicināšanas ziņā bija, kā jau Olivers Kromvells bija aizliedzis pašā Anglijā audzēt tabaku: tas aizrādīja, ka tādu varot pirkt no Virdžinijas kolonijas, kuras maigais klimats labas tabakas izaudzēšanai daudz noderīgāks nekā Anglijas.

Valpols gribēja atcelt visas ievedu un izvedu muitas un ievest vienīgi akcizes, bet šis nodoms tam pretestības dēļ parlamentā neizdevās. Tikai daudz vēlāk, 18. g. s. beigās un 19. g. s. sākumā Anglijā ieveda plašākā mērā akcizes sistemu. Bet zemkopības un rūpniecības interešu savienošana – veicināšana, kļuvusi par stūra akmeni Anglijas ekonomiskā politikā: angļu rakstnieki-merkantilisti cenšas pierādīt, ka, ja rūpniecība un tirdzniecība plaukšot, arī zemkopībai iešot labi. No svara kāds vēl 16. g. s. no angļu valsts vīra, karalienes Elizabetes padomnieka, Grežama uztstādīts tautsaimniecības likums: ja kādā zemē apgrozībā divējādas naudas sortes, dažāda labuma, tad sliktā nauda izspiežot labo… To Grežams tā pierāda, ka labā nauda aizplūstot uz ārzemēm, jo tur neesot neviens, kā iekšzemē, spiests ņemt pretī slikto naudu, bet tur varot maksāt tik ar pilnvērtīgu naudu. Līdz ar to Grežams stājās to autoru pusē, kuri izsakās, ka naudai jātiekot arvienu izkaltai pēc pilnas metala vērtības, nevis zem tās vērtības. Anglijā arī jau 17. g. s. iztirzāts jautājums, vai derot ievest brīvtirdzniecību. Bet zem brīvtirdzniecības toreiz saprata nevis muitu atcelšanu, bet vienīgi atsevišķu tirdzniecības sabiedrību privileģiju atcelšanu, lai katram tirgotājam būtu iespējams brīvi tirgoties, radīt konkurenci.

Kā kuriozums jāmin, ka angļu karalis Kārlis I. (1625. – 1651. g.) izdeva likumu, pēc kura bija pavēlēts, ka līķi jāieliek zārkā ietērpti vilnas deķī. Tādējādi karalis gribēja veicināt vilnas rūpniecību. Dažnedažādi priekšraksti un aizliegumi 17. un 18. g. s. bija ļoti parasti. Šie gadu simteņi iedzīvotāju politikas ziņā caur to nozīmīgi, ka vai visi valdnieki centās pavairot savās zemēs ļaužu skaitu, lai tiem būtu vairāk pavalstnieku – nodokļu maksātāju. Lieta saprotama tādējādi, ka daudzie kari bija stipri samazinājuši iedzīvotāju skaitu. Sevišķi Vācijā 30 gadu karš bija samazinājis iedzīvotāju skaitu uz trešo tiesu, no 21 uz 7 miljoniem. Daudzas sādžas un pilsētas bija pilnīgi no zemes noslaucītas. Kara vešana tos laikos bija visai nežēlīga un neprātīga: kara spēks tikai prata rīt un postīt. Ja tas kur apmetās, tad tas palika parasti tik ilgi, kamēr visi labības krājumi un lopi bija apēsti. – Kad vairs nebija palikusi ne sēkla, tad tikai kara spēks gāja tālāk. Prom ejot tas vēl aizdedzināja atstātās ēkas, lai tad otrā vietā tāpat ēstu un dzīvotu, kamēr viss bija iznīcināts. Tādējādi daudzi ziedoši zemes gabali, kara spēkiem pārstaigājot, izskatījās kā no siseņu bariem noēsti – iedzīvotājiem, cik tālu tie bija dzīvi atstāti, bija jānomirst badā. Līdzīgi karoja Krievijā juku laikā (1606.—1613.), kad veselās guberņās ļaudis tika izkauti. Arī poļi, ar kazakiem un ukrainiešu zemniekiem karojot, atstāja allaž pilnīgi izkautus, nodedzinātus zemes gabalus. Tādējādi saprotams, ka, miera laikiem iestājoties, valdnieki tiecās pēc lielāka cilvēku skaita, aizliedza izceļot, veicināja turpretim ieceļošanu visādām privilēģijām. Francijā Ludviķa XIV. laikā atsvabināja no nodokļiem ģimenes tēvus, kuriem bija vairāk par 10 bērniem. Kas precējās vecumā zem 20 gadiem, tika uz 5 gadiem no nodokļiem atsvabināts. Pat Kolbиrs nekautrējās fabrikantus, kuri gribēja izceļot, mest cietumā; turpretim tas ar viltu un naudu veicināja beļģiešu fabrikantu ieceļošanu.

Jau pieminētais, briesmīgais, nežēlīgais karošanas veids, kādu piekopa arī Ludviķa XIV. ģeneraļi (ģeneralis Melaks pilnīgi nopostīja, nodedzināja Falcas grafisti pie Reinas), bija darījis dziļu iespaidu uz kādiem apzinīgākiem Ludviķa XIV. kara vadoņiem, sevišķi uz jau pieminēto, lielo cietokšņu būvētāju Vobanu. Vobans dziļi novērojis franču zemnieku nelaimīgo, nospiesto stāvokli. Zemniekiem bija jāmaksā sinjoriem (kungiem) nomas nauda un bez tam jānes visi valsts un baznīcas nodokļi. Bet labība bija lēta, jo to izvest nebija brīv. Kolbиrs bija paaugstinājis nodokļus uz no augstākām un bagātākām šķirām patērējamiem greznuma priekšmetiem un pēdējās tāpēc vairāk izsūca zemniekus. Anglijā zemkopība uzplauka un plašām ļaužu masām visā visumā klājās labāk, nekā Francijā. Vobans nu nodrukāja 1707. g. kādu jau 1698. g. pēc Risvikas miera sarakstītu piemiņas rakstu „Dime royale”. Piemiņas raksta pamata ideja tā, ka vajagot atcelt dažnedažādos neizdevīgos postošos nodokļus, atstājot vienu galveno nodokli: karalim maksājamo desmito, bet kurš būtu jāmaksā visiem karaļa pavalstniekiem, tā augstiem, kā zemiem. Ideja tā tad nenozīmē atpakaļ krišanu sensenā austruma zemju nodokļu sistemā: tā ir personāla ienākuma nodokļa ideja. Karalim šī proposicija, aplikt arī augstmaņus ar nodokli, tā nepatika, ka tas Vobanu atcēla no visiem amatiem un raidīja trimdā, kurā tas aiz sirdssāpēm drīz nomira. Bet Vobana grāmata tika tā nāves dienā uz „parlamenta” (tiesas) pavēli no bendes uz sārta sadedzināta. Vobans pie tam nav tik vienpusīgs, kā vēlākie fiziokrati, tas atzīst, ka jāpiepatura nodokļi uz stipriem dzērieniem, sāls nodoklis, robežu muitas. Fiziokrati labi zināja, ka Vobans nav viņu cilvēks. Vobans proponē desmito kā maksimumu un ir tajās domās, ka caurmērā pietikšot jau divdesmitais; amatniekiem būtu jāmaksā pat tikai trīsdesmitā tiesa. Ja Francijā būtu ievestas reizē ar šādu „desmito” Anglijas labības cenas, tad gan nav šaubu, ka valsts ieņēmumi samērā ar no lielā Kolbиra ievesto nodokļu sistemu vēl būtu pavairojušies. Francijā bija tobrīd ap 20 miljoni iedzīvotāju, to starpā vismaz 2 QUOTE

miljoni zemnieku ģimeņu. Ja nu katra ģimene ražotu tik 200 pudus labības un dotu 20 karalim, kopā tā tad 50 milj. pudus = 4 miljonus kvarterus, tad cena būtu jau ap 160 – 200 milj. franku Kolbиra 110 vietā. Vobans, kā labs inženieris, lielākais cietokšņu būvētājs, kas atzīmēts vēsturē, bija bez šaubām arī labs rēķinātājs, bet karalis, kuram netikās domāt un rēķināt, ārprātīgā uzpūtībā un iedomībā vieglu sirdi raidīja trimdā savu, pēc Kolbиra nāves uzticamāko un ģenialāko padoma devēju.

Merkantilisma koloniju politika.

Spanija un Portugale bija pirmās eiropiešu koloniju ieguvējas valstis. Pēc pāvesta Aleksandra VI. 1493. g. šķīrēju tiesas sprieduma, pēc Amerikas atrašanas portugaļiem piekrita Dienvidu Amerikas rīta daļa, visa Brazilija; spaniešiem – visa cita Amerika. Par citām Eiropas tautām pāvests i nedomāja. Faktiski 16. g. s. no sākuma tikai spanieši iekaroja Vidus un Dienvidus Ameriku, portugaļi apmetās Brazilijā. Spanieši un portugaļi toreiz Amerikā meklēja tik dārgmetalus, kurus tiem arī izdevās atrast Meksikas un Peru valstīs; portugaļiem gan vēl tik 17. g. s. Brazilijā, kura vēlāk (18. g. s.) izvērtās par lielāko zelta un dimantu zemi pasaulē, deva līdz 1800. g. par 3000 milj. latiem zelta un par kādu miljardu latu dimantus. Tā saucamos koloniju produktus, cukuru, kafeju, tēju, kakao, tabaku, Amerikas kolonijās pēc Amerikas atklāšanas vēl neaudzēja, tos Eiropā vēl nemaz nepazina, pazina tikai Indijas piparus un virces, par kuriem maksāja pasakainas cenas, 10 latus par mārciņu. Pamazām iesākās cukura niedru kultura; portugaļi visupirms pārveda cukura niedru no Kipras salas uz Maderu, pēc uz Braziliju; spanieši uz Vakara Indiju. Bet zem spaniešu un portugaļu valdības i cukura niedras audzēšanai un cukura ražošanai nebija liela nozīme priekš Eiropas. Kad 1636. g. holandieši iekaroja Braziliju, tie jau enerģiskāki ar ievestu neģeru vergu palīdzību ķērās pie cukura kulturas veicināšanas, tie saprata, ka cukurs varēja dot milzīgu peļņu. Holandieši 20 gadus vēlāk tika no Brazilijas padzīti, bet paturēja dažas salas Vakara Indijā un Aizindijā, kur tie nu enerģiskā kārtā organizēja cukura niedru, vēlāk i kafejas un kakao kulturu. Līdz ar holandiešiem arī angļi un franči karos ar Spaniju ieguva Vakara Indijas salas, uz kurām tie sāka ar lielu sparu izplatīt cukura niedru un citu tropisku stādu kulturu. Angļi ieguva 1655. g. 9000.kvadr. kilometru lielo Jamaikas salu, jau 1625. g. tie bija apsēduši vēlāko „cukura salu” Barbadosu, 1636. g. Antiguas salu. Franču jūras laupītāji, „flibustieši” apmetās 17. g. s. vidū uz Haiti salas, 1697. g. Spanija atdeva Francijai visu salas rietuma daļu, 28 000 kv. kilom. Lielumā. Šajā daļā franči ar tādu enerģiju piekopa koloniju produktu audzēšanu, ka pirms lielās revolucijas, 1789. g., franču Haiti salas daļa skaitīja ap 400 000 neģeru vergus un 28 000 baltos un izveda par 175 milj. fr. koloniju produktus, cukuru, kafiju, kakao, tabaku. Pirmais kafejas stādiņš nonāca vēl 1720. g. uz Martinikas salu, kuru franči bija kopā ar otru, Gvadalupas salu, jau kopš 1635. g. apsēduši. Arī angļi prata tik izveicīgi attīstīt dārgo koloniju produktu audzēšanu Vakara Indijā, ka merkantilisma rakstnieks Davenants aprēķināja, ka jau 1699. g. Anglija pelnījusi 900 000 mārciņas sterliņu no Vakara Indijas kolonijām, 600 000 no tirdzniecības ar Indiju un tikai 500 000 caur preču izvedumiem iz pašas Anglijas. Šis salīdzinājums pierāda, ka tropu produktu kultura varēja uz samērā niecīgas zemes platības ienest ne mazāk, kā spaniešu un portugaļu valdība par veselu pasaules daļu, kas bija savienota ar nežēlīgu iedzimto izmantošanu kalnu raktuvēs… To saprata arī Kurzemes hercogs Jēkabs, kas valdīja no 1642. līdz 1682. g. Tas visupirms ar lielu sparu ķērās pie kuģu būves Ventspilī, kuras tuvumā atradās milzīgi, vēl neizmantoti meži. Jēkabs esot sabūvējis 119 kuģus, puse no tiem bijuši, zināms, mazi kara kuģi, uz dažiem gan bijuši 20 un pat 72 lielgabali. Ventspilī strādājuši 74 kuģu cimermaņi un citi amatnieki, 16 kalēji kaluši kuģiem vajadzīgās dzelzs daļas, ķēdes, enkurus utt. Baldonē, Meža muižā, Engurē un Uguņciemā bijuši dzelzs āmuri. Pagatavota tikusi pa daļai dzelzs iz purva rūdas, pa daļai arī iz Zviedrijas augstvērtīgās dzelzsrūdas. Arī kapara (vara) āmuri bijuši pašā Kurzemē, tā ka bijis iespējams izgatavot bronzas lielgabalus. Skrundā bijusi buru austuve, Zūrā – tauvu fabrika. Ar vārdu sakot, „lielskungs” Jēkabs pratis to apstākli, ka tam piederēja personīgi vairāk nekā 1/3 no Kurzemes, izlietot lieliskas kuģu būvēšanas rūpniecības attīstīšanai, lai tad tālāk izvestu cauri koloniju iegūšanas planus. Tas tiešām jau bija ieguvis Tobago salu Vakara Indijā, uzcēlis arī kādu apcietinājumu pie Gambia upes iztekas Afrikā. Zviedru-brandenburģiešu karā ar Poliju, 1655. g., Jēkabs gribēja palikt Polijai uzticams; zviedri tā bagātības pilnīgi izputināja, to pašu aizveda gūstā: Jēkabs gan bija pratis būvēt un celt rūpniecības ietaises, bet nevis pietiekošā mērā organizēt kara spēku, kā to bija sapratis tā svainis, Brandenburgas „lielais kūrfirsts”, kurš 1656. g. kopā ar zviedriem iznīcināja poļu kara spēku pie Varšavas. 1660. g. Jēkabs gan dabūja Kurzemi atpakaļ, bet visi tā uzņēmumi bija iznīcināti, Kurzeme stipri izpostīta, tā ka tas to vairs nespēja pacelt visā savā atlikušā valdības laikā.

Lo (Lava) švindels[25].

Karalis Ludviķis XIV. atstāja, kā jau minēts, 1715. g. mirstot savam pēcnācējam, 5 gadus vecam Ludviķim XV., 2000 miljonu liru lielu parādu nastu, par kuriem bija jāmaksā 80 milj. liri gadā procenti, kamēr viss valsts ieņēmums iztaisīja tikai 68 miljonus. Tāpēc Francijas pavaldonis Ludviķa XV. mazgadības laikā, Orleanas hercogs Filips, sākumā prātoja izsludināt valsts bankrotu, nemaksāt vairs procentus par aizņēmumiem. Bet 1716. g. pavaldonim piesitās skotietis Los (Lavs), kurš bija pratis caur laimīgām spekulacijām iegūt prāvu mantu, kādus 2 milj. liru. Zelts un sudrabs, tā māca Los kādā 1705. g. iznākušā rakstā, nevarot noderēt par pareizu preču mērauklu, tāpēc ka tie paši esot ražojumi, kuru vērtība svārstoties. Bet vērtību mērauklai jābūt negrozāmai. Nekas neesot negrozāmāks kā zeme, zemes īpašums. Bet zeme esot nekustama. Tai jāpiedodot kustamība. To varot sasniegt caur hipotekām (obligacijām). Pēdējā vērtība, kas ierakstīta uz papīra, esot ļoti parocīga pārsūtīšanai, pārnešanai. 500 franku papīra zīme esot vieglāka kā 5 zelta franku gabals. Papīru varot tāpat sadalīt kā zeltu, vajagot tik drukāt sīkākas naudas zīmes. Papīrs nenolietojoties kā zelts. Holandē esot parasts noguldīt metalu bankās un izņemt tā vietā papīra zīmes. Bet zemes īpašums esot vēl vērtīgāka un drošāka ķīla nekā metals. Tā tad nu Los proponē dibināt zemes banku, kura lai aizdotu pret zemes ieķīlāšanu papīra naudas zīmes. Šī papīra nauda nekritīšot cenā, jo tai par ķīlu būšot drošvērtība, zeme. Šādai naudai vēl esot tas labums, ka tā nevarot aizplūst uz citu zemi, kā metala nauda.

Par sevi ņemot, Lo’a aizrādījumi nebija nemaz tik nepareizi. Uz tiem dibinās galu galā visas agrarbankas, kas izdod ķīlu zīmes un akcijas, kuras apgrozās biržā, pērkamas un pārdodamas. Starpība tik tā: Lo’a propozicijā banka varēja izdot tieši papīra naudu. Dabūjis privileģiju nodibināt 1716. g. tādu kreditbanku, Los no sākuma rīkojās solidi. Tas izdeva pirmā gada laikā 110 milj. liru pret zemes ieķīlāšanu, nositot par hipotekām parastos procentus no 12 uz 6. Tā bija liela labdarība priekš zemes īpašniekiem, kuri tad arī Lo’u sāka slavēt. Caur šo uzslavu Lo’s palika drošāks. Tas izdabū atļauju izdot par 400 milj. kredita zīmes pret zemes ieķīlāšanu. Tas nu ar vēl nebija nekāds švindels. Bet švindels iesākās ar to, ka tas 1717. g. izbrīvēja sev tiesību dibināt sevišķu „Misisipi” banku, izlaist 200 000 akcijas par 100 milj. franku, t.i. par 500 frankiem akciju. Par pamatu bankai noderēja lielas valsts koncesijas Amerikā pie Misisipi upes. Bet šai zemei jau kā tādai nebija nekādas vērtības: uz tās netika ražots kā uz ieķīlātām Francijas muižām. Misisipi lejā atradās auglīgi klajumi un meži, bet ražotāju cilvēku tur nebija, tie būtu bijuši vēl turpu jāraida, zeme būtu bijusi vēl „jākolonizē”. Bet tas Lo’am prātā nenāca. Tā nolūks bija – biržas spēle, akciju cenas sadzīšana biržā. Šim nolūkam tas Misisipi akcijām pievienoja vēl klāt kādas izbankrotējušas Rīta Indijas un Ķinas tirdzniecības sabiedrības koncesijas, izdodot par tālākiem 50 miljoniem akcijas. Šo akciju cenu, „kursu” nu Los caur izveicīgiem paņēmieniem sāka dzīt uz augšu. Akcijas tiešām izdevās nedaudz mēnešos sadzīt uz 1000 frankiem (500 franku izlaiduma vērtības vietā). Bet nu Los izspēlēja savu galveno trumpi. Tas izbrīvēja no valsts tiesību izlaist par veseliem 1500 miljoniem franku papīra naudu un aizdot šo pašu papīra naudu valstij pret 3%. Valsts nu varēja, tā Los mācīja un arī tiešām izdarīja, kad tas bija iecelts par finansu virskontrolieri, izpirkt 4% parādu zīmes ar šo no Lo’a bankas pret 3 proc. aizņemto naudu. Tur nu tūlīt iesākās mūsu izbrīnīšanās: kāda vajadzība bija valstij aizņemties pret 3 proc. papīra naudu, kuru tā bija pati izlaidusi? Bet lai šo valsts apkrāpšanu varētu izdarīt, Lo’s turpināja otru švindeli, proti, Misisipi akciju skaitu tas pavairoja vēl par 300 000, sadzenot šo akciju kursu uz 5000. No akcijām lielu daļu dabūja iespaidīgi valsts vīri, prinči, augsti muižnieki, zināms, ka arī pats zemes pavaldonis, Orleanas hercogs. Šie akciju dabūtāji nu ieķīlāja akcijas tūlīt par bezkaunīgi sadzīto kursu valsts bankā un dabūja pret tām papīra naudu. Tas nu jau bija acīs grābjošs švindels: akcijas taču nebija ne ar ko segtas, kā ar neapdzīvotiem klajumiem un mežiem Amerikā, kuri nedeva nekādus ienākumus. Los pirmo gadu ar naudas preses palīdzību izdalīja 40 proc. dividendes. Bet akcionari bija vēl augstāku dividendi sagaidījuši, jo akcijas bija sadzītas uz 9000 frankiem, reizēm pat līdz 18 000. 40 proc. – 200 franku dividendes uz 9000 frankiem tad nu bija tikai 2 proc. no biržas kursa. Tas daudzus akcionarus atsaldēja. Akciju kurss sāka krist. Los izsvieda nu par veselu miljardu papīra naudas tirgū, lai uzpirktu krītošās akcijas. Bet caur to publikā radās neuzticība pret tik milzīgā daudzumā (uz 3 QUOTE

miljardiem) pavairotu papīra naudu. Lai glābtos, Los 20. februārī 1720. g. izdabūja cauri likumu, kurā bija pavēlēts, lai visi metala naudas īpašnieki to nogādātu valsts bankā, paturot vienīgi 500 frankus. Bet zeltu banka vairs neizdeva, sudrabu tik nelielā mērā. 5. martā 1720. g. fiksēja izlaisto 625 000 akciju vērtību uz 9000 frankiem katru, t.i. kopā uz 5625 miljoniem franku. Bet drīz vairs šīm pavēlēm neviens neklausīja, oficialiem kursiem neticēja. Papīra naudas īpašnieki bariem apsēda bankas durvis un ar draudiem prasīja papīra naudas izmaiņu pret zeltu un sudrabu. Los nobijās un sāka arī izmainīt. Bet tādējādi ar bankas metala krājumiem bija drīzi beigas un decembrī 1720. g. pats Los aizlaidās lapās – uz Veneciju. Savu mantu tas bija gandrīz visu pametis, t.i. tas to nedabūja vairs no Francijas izvest. Misisipi akciju cena, tiklab kā papīra naudas cena, nokrita līdz nullei. Daļa izveicīgu spekulantu bija sarausuši visu Francijas zeltu un sudrabu, bet publikas vairums bija apkrāpts un zaudēja visu iemaksāto naudu. Lo’a pēcnācējs, finansu virskontrolieris amatā, un notaisīja „godīgu” valsts bankrotu, izsniedza agrāko valsts parāda zīmju īpašniekiem 4 procentīgu papīru vietā 1 proc. papīrus.

Līdzīgs švindels, kauču ne tik lielos apmēros kā Francijā, notika tai pašā laikā Anglijā. Klusā okeana kompanija dabūja 1720. g. tiesību ar savām par 5 miljonu mārciņām sterliņu izlaistām akcijām samaksāt valsts parādus. Kompanijas portfelī bija jāpaliek valsts parādu zīmēm un līdz ar to arī tai bija jādabū valsts parādu procenti. Publika turpretim saņēma akcijas tiešo valsts parāda zīmju vietā. Šīs akcijas apmuļķotā publika turēja par vērtīgākām nekā pašas tiešās valsts parādu zīmes. Akcijas izdeva arī par 300 proc, drīz tās sadzina uz 500, 600 un beidzot uz 1000 proc. Bet drīzi publika sāka apķert, ka akcijām nebija nekādas realas vērtības un to cena tai pašā gadā nokrita uz 175 proc.

Fiziokrati.

Lo’a švindels bija atstājis Franciju dziļā sabrukumā. Valdība nezināja nekā cita darīt, kā vienkārši turpināt sen seno zemnieku apspiešanas un izsūkšanas sistemu. Sakarā ar jau agrāk (sevišķi no Vobana un Boagilbиra) proponētiem reformas planiem izcēlās vesela tautsaimnieciska sistema, kura apkaroja līdz tam valdošo merkantilismu ar tā pārlieku cienību pret skanošo metalu un labas tirdzniecības bilances cildināšanu. Šī sistema, kas galveno svaru piegrieza zemkopībai, bija fiziokratisms.

Fiziokratu ievērojamākais teoretiķis — Kenи (Quesnay) [26] . Dzimis tas 1694. g., miris 1774. gadā. Kenи bija ārsts, uzstrādājās par karaļa Ludviķa XV. leibārstu un varēja tādējādi savas par radikalām turētās idejas nesodīts i pie tik absolutiska galma priekšā celt, kāds bija Ludviķa XV. galms. Klausīties gan uz to no iespaidīgiem valsts vīriem reti kāds klausījās; pats karalis to bija sācis ievērot, bet drīz atslāba un dzīvoja vienās dzīrēs, izpriecās un meitu medībās, atstāja zemes valdīšanu savām metresēm. Kenи galvenais darbs – 1757. g. izdotā grāmata „Tableau йconomique”. Grāmatas saturs šāds: Kenи uzsver, ka nauda neesot bagātība. Naudu nevarot ēst, nedz ar to ģērbties. Nauda esot tik maiņas līdzeklis, kuras vērtība krītot, ja tās daudzums pieaugot. Īstā bagātība esot cilvēkam noderīgo mantu (Gebrauchsgьter) – jēlvielu daudzums. Tādas dodot galvenā kārtā zemkopība. Gan arī rūpniecība pavairojot zemkopības produktu vērtību. Bet lai to panāktu, rūpniekam-amatniekam jāpatērējot par tikpat daudz zemkopības produktu, par cik tas pavairojis jēlvielas vērtību, to apstrādājot rūpniecībā. Kenи pieved sekošu piemēru: 1 persona varot, izgatavojot dārgas spices no saujiņas linu, pacelt šīs linu saujiņas vērtību no 1 franka līdz 1000 frankiem. Šāda pacelšana, spicu „klepelēšana”, bet tai maksājot 2 gadus darba! Šajos 2 gados tai jādzīvojot no zemkopības produktiem, kurus ražojot zemnieks. Tā tad rūpniecība tikai sumējot (pieskaitot) savus ražojumus pie zemkopības vērtības, tā neradot pati nekādas vērtības, nedodot vērtību tīratlikumu, kā to darot zemkopis. Zemkopība ne tikai atmaksājot tajā ieguldītos izdevumus, bet dodot vēl tīru atlikumu (produit net) – zemes renti, kura varot tikt nodota zemes kungiem (senjoriem), jo viņa dibinoties uz zemes auglību! Zeme atmaksājot bagātīgi ieliktās pūles. Tirdzniecības bilance Kenи nav no svara. Zeme plauks tad, kad tajā būs lietojamas mantas.

Sabiedrība pēc Kenи dalās 3 šķirās. 1) zemkopji – ražīgā šķira (classe productive), kas strādā un pār savu darbu manto tikai iztiku, 2) dzimtkungi (propriйtaires), kas saņem zemes tīratlikumu. Šo dzimtkungu pienākums esot, dzīvot savu pavalstnieku vidū un patērēt zemes atlikumu valsts labā. Kenи tā tad uzstājas pret muižnieku „absenteismu”, to parašu, atstāt zemi pārvaldniekiem un patērēt tīratlikumu pilsētās, pie galma; 3) neauglīgā šķira (classe stйrile) – amatnieki, fabrikanti-rūpnieki, bet jo sevišķi tirgoņi, kuri nekā nepieliekot pie zemes bagātības. Pie šās šķiras Kenи pieskaita arī ierēdņus un kareivjus (classe stipendiйe, salariйe), kas arī dzīvojot no zemkopju atlikuma.

Вr savu prasību, lai dzimtkungi, zemes īpašnieki dzīvotu savu pavalstnieku – dzimtscilvēku vidū, Kenи cer pēdējo stāvokli uzlabot. Tā, zināms, liela alošanās. Latvijā dzimtlaikos kungi dzīvoja uz laukiem. Bet tie ļaudis izspieda un izvaroja nežēlīgā kārtā – latviešiem šie laiki palika atmiņā kā „varmāču laiki”. Bet Francijā Kenи mācība daudziem izlikās kas jauns, ievērojams, jo tā prasīja atgriešanos pie dabas uz laukiem, lai zemkopji un zemkopība tiktu pabalstītas, lai izzustu daudzie vidutāji starp zemkopi un pilsētā dzīvojošu zemes kungu – senjoru. Kenи tālāk prasa visu ievedu un izvedu muitu atcelšanu, kuras esot pilnīgi liekas un pat kaitīgas. Tā tad tas savā ziņā brīvtirdzniecības teorijas tēvs.

Visi valsts ienākumi smeļami tikai iz viena paša avota: iz zemkopības, jo visi nodokļi, kādus maksājot tirdzniecība un rūpniecība, tiekot galu galā arvienu novelti uz zemkopību. Tāpēc tad esot pareizākais visu daudzo un dažnedažādo nodokļu vietā ņemt vienu vienīgu nodokli (impot unique), proti, nodokli no zemes.

Lai Kenи sistemu saprastu, visupirms jāiepazīstas ar Francijas toreizējo nodokļu sistemu. Nodokļi no zemniekiem tika ņemti kā galvas nauda un zemes nodoklis. Bet tālāk pastāvēja akcizes un muitas, pastāvēja sāls nodoklis. Nodokļus neiekasēja vis valsts ierēdņi, bet nodokļu iekasēšana bija uzticēta kādiem 60 „ģeneral-nomniekiem”, kuri nodokļu iekasēšanas tiesību ieguva, atpērkot to no valsts uz torga. Šos 60 ģeneral-nomniekus toreizējie ministri labprāt nosauca par „60 valsts stutēm”. Nodokļu ģeneral-nomnieki uzturēja milzīgu apakšierēdņu un spiegu baru – šo baru Kenи laikā vērtēja uz 100 000 cilvēkiem. Protama lieta, ka tādējādi nodokļu iekasēšana iznāca visai dārga, jo arī iekasētāji gribēja dzīvot un pa lielākai daļai labi dzīvot. Tādējādi tad saprotama žēlošanās par šo ierēdņu cietsirdību un nežēlību. „Drīzāk vilks palaidīs jēru, nekā nodokļu ņēmējs savu upuri – nodokļu maksātāju!” bija parasta paruna. Kas negribēja maksāt – tam draudēja bargs sods kā valsts varas pretiniekam un dumpiniekam. Karatavas, „rats”, cietums strādāja neapkusuši. Daži rakstnieki apgalvo, ka nodokļu ņēmēji iekasējuši otrtik, nekā tiem pēc likuma nācies ņemt. Tas nu gan pārspīlēts, bet par trešo tiesu vai pusi gan tie būs vairāk ņēmuši. Ļaunums bija vēl tas, ka caur šo nodokļu sistemu bagāti palikušie ģeneral-nomnieki, kā slavenais rakstnieks Monteskjи izsakās, turēja savā kabatā i augstākos valsts ierēdņus, i likuma devējus. Muižnieki, muižniecība, bija svabada no nodokļiem, jo valdošie uzskati bija tādi, ka tie jau maksājot nodokli valstij savām asinīm (kara dienestā), tāpēc nevarot no tiem prasīt vēl darbu, vai nu naudas nodokli, ka no zemniekiem un pilsoņiem. Bet no zemniekiem gan prasīja, lai tie maksā naudā un bez tam vēl savus dēlus dod kara spēkā. Bet zemnieku dēli jau bija tikai prasti zaldati, ja daudz apakšoficieri, to asinis tāpēc neskaitīja. Skaitīja tikai augsti dzimušo muižnieku – virsnieku asins upurus. Svabada no nodokļiem bija arī garīdzniecība, t.i. tā maksāja tikai labprātīgi uzņemtās maksāšanas.

Kenй rakstiem bija liels iespaids sabiedrībā, bet ne valdošās aprindās. Tās turpināja, vienaldzīgas pret tautas ciešanām, izšķērdīgo un palaidnīgo saimniecību. Kad karalis Ludviķis XVI. 1774. g. nāca uz troņa, izrādījās valsts saimniecībā 100 miljonu franku liels deficits. Nu bija pie galma liela prātošana, ko nu iesākt. Viena daļa ministru gribēja izsludināt jaunu valsts bankrotu, kā priekš 55 gadiem, pavaldoņa Orleanas hercoga Filipa laikā pēc Lo’a sistemas sabrukuma. Daži rakstnieki tajā pārliecībā, ka, ja Ludviķis XVI. būtu izvēlējies šo līdzekli, tas būtu atsvabinājies no deficita valsts saimniecībā un tādējādi tam nebūtu bijis vajadzības iesaukt „ģeneralstatus” (šķiru vietnieka sapulci), kāda iesaukšana noveda pie lielās revolucijas. Bet tad tik un tā būtu bijušas vajadzīgas pamatīgas zemnieku likteņa un nodokļu reformas… Karalis Ludviķis XVI. savas valdības sākumā tiešām iedomājās iet pa reformu ceļu. Tas aicināja par finansu ministri Tirgт (Turgot). Tirgт bija Kenи skolnieks un pats izdevis dažus rakstus fiziokratisma garā. Ievērojamākā tā grāmata „Reflexions sur la formation et distribution des richesses” 1766. un 1764. gados. (Domas par bagātības izcelšanos un izdalīšanu). 13 gadus tas bija sabijis par Limuzenas provinces intendantu (gubernatoru) un caur saudzīgu finansu politiku, nodokļu ņēmēju patvarību aprobežošanu bija ievērojamā kārtā pacēlis ļaužu turību. Tirgт iesāka savu darbību ar dažiem svētīgiem pasākumiem. Tas dibināja Diskonta banku, caur kuru tas ievērojamā kārtā pazemināja procentus tirdzniekiem un rūpniekiem. Valsts finansēs tas apsolījās rīkoties pēc tādas mērauklas, ka 1) no katra valsts bankrota, atklāta vai slepena, stingri jāizvairās. Tikpat maz 2) drīkstot nodokļus paaugstināt. Arī 3) no jauniem aizņēmumiem jāsargoties! Tā bija brīnišķa, daudz apsološa programa un Tirgт vajadzētu būt bijušam brīnumu darītājam, lai šādu programu izvestu dzīvē. Bet taisni šīs programas dēļ to iespaidīgie rakstnieki ļoti cildināja. Sevišķi gavilēja Voltиrs: „laimīgie parizieši! Jums nu ministrs, tik gudrs, kā Sullys (karaļa Indriķa IV. ministrs ap 1600. g.) un Kolbиrs kopā saņemot!” Bet kā nu šādu programu izvest dzīvē? Tirgт visupirms ķērās pie ietaupījumiem, tas gribēja ierobežot galma izdevumus, kādi cēlās caur galma izšķērdīgo un grezno dzīvi. Tirgт strīpoja daudzas liekas un nevajadzīgas pensijas un „sinekures” (no „sine cura”, bez pūlēm, bez darba), t.i. amatus, kas bija izdoti muižniekiem un to lolojumiem un neprasīja nekāda cita darba, kā algas saņemšanu zināmos laikos. Tādējādi sašaurināja izdevumus par 20 milj. franku. Bet kad Tirgт gribēja ierobežot galma izdevumus, tam radās pretinieki. Pat tā agrākais draugs Malesherbe, kuru tas pats bija iecēlis par galma ministri, neiedrošinājās Tirgт pieslieties, bet labāk atkāpās no amata. Izvedot valsts budžeta sastādīšanā stingru taupības principu, tam izdevās 1776. g. priekšā stādīt tādu budžetu, kurā iztrūkums bija no 100 uz 36 milj. franku samazināts. No svara un svētības bija Tirgт darbība tai ziņā, ka tas izdabū cauri priekš protestantiem tolerances (ticības brīvības) ediktu (karaļa pavēli-ukazu), tālākos 6 ediktos tiek atceltas cunftes un atceltas ceļu klaušas. Bet augstākās tiesas iestādes, t.i. „parlamenti” liedzās šos ediktus reģistrēt! Tā tad ceļas arvienu asākas sadursmes. Bez tam otrā Tirgт ministrijas gadā izceļas neraža. Ļaudis mirst badu, labība dārga. Izceļas bada dumpji. Tirgт tiek asi pārmests, kāpēc tas iznīcinājis valsts labības magazinas. Tirgт to bija darījis pa daļai aiz principa (tas bija tādā pārliecībā, kā jau visi fiziokrati, ka valsts nedrīkst iejaukties saimnieciskā dzīvē), pa daļai gan arī Tirgт bija izpārdevis labību, lai tiktu pie naudas, segtu daļu deficita. Kritiķiem bija taisnība, nevis netaisnība, kā vēl šobrīd tautsaimniecības vēsturnieki apgalvo: caur valsts labības magazinu atcelšanu vien bija bezkaunīgā spekulacija ar labību kļuvusi iespējama. Pavisam citādi, kā Tirgт, izturējās tajā pat laikā Prūsijas karalis Fridriķis Lielais [27] . Tas turēja valsts magazinās pastāvīgi vismaz 120 000 tonnas (7,2 milj. pudus) labības. Labas ražas gados tas labību lēti iepirka, uzpildīja magazinas. Sliktos gados tas to par mērenu cenu pārdeva, lai augļotāji nedabūtu izmantot tautas nelaimi. Fridriķa Lielā labības magazinu sistemai jāpateicas par to, ka septiņgadu karā tās zemes, kurās karš plosījās, netika pagalām izpostītas un izlaupītas. Proti, Fridriķis uzturēja savu kara spēku ar labību, kuru ņēma no valsts magazinām. Rekvizēt pašu zemē bija atļauts tikai pie vislielākās vajadzības un ne par velti. Aplaupīt iedzīvotājus, kā 30 gadu karā, pat ienaidnieka daļā bija zaldatiem uz visu stingrāko aizliegts. Pateicoties šai arī no Fridriķa pretiniekiem pieņemtai labības magazinu sistemai, iedzīvotāju skaits karā aizņemtos apgabalos nebija mazinājies. Bet Tirgт doktrinarisms (tiepšanās uz reiz pieņemtu mācību) noveda pie saimnieciska sabrukuma neražas gadā, kas tā ienaidniekiem deva iespēju to nomelnot karaļa priekšā par nejēgli un nespējnieku. Karalis to atlaida.. Bet Tirgт tam šķiroties noturēja labu morales sprediķi par tā galma izšķērdību, kas valsti novedot postā un pareģoja tam angļu karaļa Kārļa I. likteni. (Kārlim I. uz parlamenta pavēli 1651. g. nocirta galvu.)

Fiziokrati tiek cildināti kā nabagu ļaužu likteņa atvieglošanas pravieši. Tas nu drusku par daudz teikts. Pareizāki fiziokratismu novērtē Kārlis Markss, kas to definē (paskaidro) par pirmo kapitalistiskās ražošanas iekārtas sistematisko sastādījumu. No praktiskā finansu stāvokļa fiziokratisms ar savu vienīgo nodokli, kāds ņemams vienīgi no zemes, neiztura kritikas. Tas būtu vēl attaisnojams un saprotams pie pilnīgi naturalas saimniecības iekārtas. Tikpat maz iztura kritiku tautsaimnieciskās tezes par to, ka rūpniecībā patērētais darbs neražīgs. Lai iedomājamies tikai, ka zemkopim, lai tā darbs būtu sekmīgs, vajaga darba rīku, sevišķi dzelzs darba rīku. Bet tos labāki un lētāki pagatavos kalējs, kas savu amatu mācījies, nekā zemkopis, - zemkopim būtu jāatrauj ievērojami lielāks darba laiks, ja tas visu pats gribētu pagatavot. Pie tam dzelzs rūda un ogles nav visur zemē atrodami, bet tikai dažās retās vietās.

No fiziokratiem vienā laikā ar Tirgт dzīvoja un tiek pieminēts kā ievērojams teoretiķis Gurnи (Gournay). No Gurnи esot izteikts slavenais teikums: „laisser faire, laisser passer”, t.i, ļaujat darīt, ļaujat notikt (paiet), ar ko domāts, ka valsts nedrīkst iejaukties saimnieciskās lietās, ka visam jāļauj notikt tā, kā tas notiek. Še domāts galvenā kārtā, ka jāatceļ visi aprobežojumi tirdzniecībā un rūpniecībā, t.i., še likts pamats slavenai brīvtirdzniecības un „brīvās saimniecības” teorijai, kuru visā visumā attīsta vēl angļu „klasiskā” skola.

Fiziokratiem, labāki sakot vēsturniekiem, kā Monteskjи un t.s. ekonomiskai skolai, kura stāvēja ar fiziokratiem tuvās attiecībās un kuras galvenie priekšstāvji bija d’Aržensons un vecākais grafs Mirabт, bija liels iespaids uz franču revolucijas izcelšanos caur to, ka tie prasīja likumību un ražotāju šķiru iespaida pavairošanu, gāja līdz prasībām pēc karaļa neaprobežotās valsts varas aprobežošanas un satversmes ievešanas pēc Anglijas parlamenta parauga. Tirgт krita galvenā kārtā nežēlastībā tāpēc, ka tas lika karalim priekšā sasaukt provinču priekšstāvjus. Nedrīkst tomēr domāt, ka fiziokratu prasības būtu priekš zemākām šķirām bijušas diezin cik izdevīgas: Kenи ideals nevis sīkzemniecības, bet – lauksaimniecība pēc Anglijas parauga, kur fermeri – lielzemnieki-rentnieki ar 200 – 300 pūra vietām zemes saimnieko ar pieņemtu, stipri izmantotu strādnieku un algadžu palīdzību. Tas neatsakās proponēt arī ārzemju strādnieku ievešanu, ja vien caur to darbs iznāktu lētāks un fermeriem lielāka peļņa, no kuras tie var atdot daļu valstij. Ka franču revolucija novirzījās stingri demokratiskā virzienā, tur galvenais nopelns piešķirams Russт ar tā tezēm, ka visi cilvēki vienādi, ka civilizacija tos samaitājusi, ka jāatgriežoties pie dabas. Nevis valdnieka, bet sabiedrības kopgribai jābūt pēc Russт augstākam likumam – visu likumu gala mērķis – brīvība un līdzība. Franču revolucionari ar savām „brīvības, līdzības, brālības” prasībām tādējādi Russт, ne fiziokratu, skolnieki. – Nodibinājās Francijā revolucijas laikā nevis lielzemniecība, fermeru būšana pēc Anglijas parauga, bet sīkzemniecība.

Angļu filozofi un Ādama Smisa priekšteči.

Anglijā intresejās par tautsaimnieciskiem jautājumiem nevien statistiķi, tirgoņi, valsts vīri, bet arī filozofi, kā Hobbess [28] un Loke [29] . Hobbes (1588. – 1679. g.) tēlo savā, 1651. g. izdotā, Leviatanā valsti kā briesmīgu mākslīgu nezvēru (pieslejoties bibeles, Ijaba grāmatas Leviatana aprakstam). Kamēr pie sengrieķu filozofa Aristoteļa un tāpat pie holandieša Hugo Grocija uzsvērtā cilvēka socialā (sabiedriskā) daba, kura novedot pie sabiedrības un galu galā pie valsts nodibināšanas, tamēr, pēc Hobbesa ieskatiem, cilvēks esot pretsabiedriskas, egoistiskas, cilvēku naidīgas dabas. Neierobežotā dabas dzīvē izceļoties visu cilvēku cīņa pret visiem. Lai no šāda pirmatnējā razbainiecības stāvokļa tiktu laukā, cilvēki padevušies stiprākā varā, kas darījis galu savstarpējai apkaušanai, gādājis par drošību un reizē – pārvērtis visus par sev padotiem – pavalstniekiem, kur lielā (valdnieka) egoisms (patmīlība) savalda daudzo mazo egoismu… Hobbes ļoti konservativs, absolutisma filozofs, tā ideals – romiešu cezaru valsts, kur valsts galva neaprobežots valdnieks – Dievs, tā sistemas konsekvence – merkantilisms. Filozofs Loks (1632. – 1704. g.) turpretim ir angļu liberalisma priekšstāvis, konstitucijas (parlamentariskās) sistemas teorijas galvenais filozofiskais nodibinātājs. Bija viens no angļu bankas galveniem nodibinātājiem un akcionariem (1694. g.). Redzams, ka tas prata savienot filozofiju ar paša interešu piekopšanu. Uzstājās par pilnvērtīgas metala naudas izkalšanas (metala naudai piemītot iekšēja vērtība) un pret procentu pazemināšanu likuma ceļā, kādu bija ieteicis Čeilds. Piekrīt mācībai par izdevīgas tirdzniecības bilances nozīmi, dod angļu valdībai padomu, apspiest Irijas vilnas rūpniecību Anglijas labā. Izteicas, tāpat kā vēlākie fiziokrati, par vienu vienīgu nodokli, kāds uzliekams zemkopjiem. Daži skaita Loku par politiskā un socialā individualisma tēvu, tā kā tas uzsvēris, ka valsts vienīgais pienākums, sargāt katra pilsoņa īpašumu un brīvību. Loka nozīme gaužām liela dēļ tā mācības, ka tautai tiesība atteikties no paklausības valdniekam, kas neievēro tautas prasības, valda varmācīgi, apkrauj tautu ar neciešamiem nodokļiem. Loks tādējādi angļu revolucijas ideologs. Ādama Smisa attīstību iespaidojuši Hedžsons (Hutcheson) un Dāvids Jums (Hume). Hedžsons jau izsaka vēlāk no Smisa plaši apstrādāto domu, ka darbs noderot par cenu mērauklu. Jums nostāda kādā 1752. g. izdotā rakstā darbību par bagātības pamatu. Jo lielāks kādas zemes darba krājums (stock of labor), jo lielāka tās vara un bagātība. Ne tikai zemkopība, bet arī rūpniecība un tirdzniecība esot ražīgi arodi, jo arī pēdējos spēlējot lomu cilvēka darbs. Zemkopība tikai tur uzplaukstot, kur attīstoties manufakturas un reizē ar tām kā vidutāja iekšēja tirdzniecība. Ārējai tirdzniecībai neesot mazāka nozīme kā iekšējai. Ārzemju tirdzniecība veicinot manufakturu attīstīšanos. Nauda pēc Juma – preču vērtības mēraukla, eļļa, kas vajadzīga saimnieciskās mašinas ratu iesmērēšanai. Jums arī naudas kvantitates teorijas aizstāvis, uz kādu teoriju jau norādīja Bodinus 16. g. s. un Loks. Ja nauda pavairojas, tad tās vērtība samazinās.

Ādams Smiss. [30]

Ādams Smiss (Smith) dzimis Kirkkoldijā, Skotijā 1723, g., miris 1790. g. Sākumā tas studēja teoloģiju, bet vēlāk no tās atsakās, pāriet uz filozofiju un uzstrādājās 1751. g. par loģikas profesoru Glazgovā. 1764. g. tas izdod savu galveno filozofisko darbu par moralisko dzinekļu teoriju. Tad tas pieņem priekšlikumu, pavadīt jauno Bekelejas (Buccleugh) hercogu tā vairākgadus ceļojumā uz Franciju. Tur tas uzturās sākot Dienvidfrancijā, sevišķi Tuluzā, pēc Parizē, stājas sakaros ar franču fiziokratiem, kā Kenи, Tirgт un tāpat ar slavenajiem enciklopedistiem (līdzstrādniekiem pie franču enciklopedijas – konversacijas leksikas) d’Alambиru, Helvetiusu, Marrnonteli, Nekeru (vēlāko Ludviķa XVI. finansu ministri). Uz Angliju 1766. g. atgriezies, tas nepieņem tam piedāvātās profesorsa vietas, bet nodzīvo veselus 10 gadus klusībā pie mātes, Kirkkoldijā. Tur tas saraksta savu lielo tautsaimniecisko darbu, kurš 1776. g. tika drukāts zem virsraksta: „Inquiry into the nature and causes of the wealth of nations”. (Pētījumi par tautu bagātības dabu (īpatnību) un tās cēloņiem). Grāmatai bija priekš tā laika milzīgi panākumi. Vēl tā dzīves laikā iznāca 4 izdevumi. 1778. g. to aicināja par muitu valdes locekli, muitu komisaru Edinburgā, vēlāk to ievēlēja par Glazgovas universitates rektoru. Smisa nozīme tautsaimniecībā milzīga, neskatoties uz visiem tā priekštečiem, neraugoties uz to, ka visas tā galvenās idejas bija jau no viena vai otra ekonomista izteiktas. Bet tas viss bija noticis diezgan neizstrādātā un nepietiekoši aprādītā formā. Smisam piekrīt nopelns, ka tas visas savas tezes ļoti pamatīgi iztirzā, raksta vieglā, saprotamā valodā. Smiss uzskatāms tiklab par modernā socialisma, kā par modernā individualisma tēvu. Par socialisma tāpēc, ka tas uzstāda darbu par visu vērtību mērauklu, kādai teorijai ar dzīvu interesi pieķeras visi socialisti. Bet individualistu tēvs tas kā cilvēku egoisma labvēlīgās nozīmes cildinātājs, kā brīvtirdzniecības un rūpniecības-amatniecības brīvības noteiktais aizstāvis. No Smisa cēlusies vesela pilsonisko tautsaimnieku skola, „klasiskie” tautsaimnieki, Rikardo, Mills, Maltuss; uz Smisu atsaucas 19. g. s. brīvtirdzniecības kustība, „mančestrieši”. Smisa darbu bezgala cildināja, to pielīdzināja bibelei un Kopernika pasaules teorijai, to iztulkoja visās kulturas valodās (i krieviski tas jau neilgi pēc tā parādīšanās tulkots).

Smisa lielais darbs iesākās ar darba dalīšanas labumu iztirzāšanu. Ceļas jautājums: kas ir darba dalīšana? To nu Smiss nepaskaidro. Bet tas pastāsta un attīsta „likumu”, ka katrā rūpniecības nozarē darba ražīgums pieaug samērā ar darba dalīšanu. Kā piemēru Smiss pieved kniepadatu fabrikaciju. Pie tās viens strādnieks izvelk drāti, otrs to pagarina, trešais nogriež, ceturtais nospicē (noasina) drāti, piektais pagatavo augšas galu galviņas uzlikšanai, divi uzliek galviņas utt. Pavisam vajadzīgi pie kniepadatu fabrikacijas 18 dažādi padarījumi.

Smiss nu apgalvo, ka ja viens pats amatnieks vai strādnieks gribētu pēc kārtas paveikt katru no vajadzīgiem darbiem vai nu padarījumiem, tā darbs būtu 480 reizes neražīgāks. Tas ir apgalvojums, ko neviens tautsaimnieks nav līdz šim visos sīkumos pārbaudījis! Jūlijs Volfs 1891. g. grāmatā par socialismu un kapitalistisko iekārtu zobojas par Ādama Smisa kniepadatu piemēru un izsakās: esot skaidri redzams, ka šolaiku vergi atrodoties „zaudētās pozīcijās”. Vai darba ražīgums pie kniepadatu fabrikacijas būtu palicis 10 vai 1000 kārt lielāks, tam neesot tautsaimnieciskas nozīmes, jo adatu patēriņš tik un td esot gaužām mazs. No svara esot nevis darba ražīguma pacelšanas jautājums kādās atsevišķās rūpniecības nozarēs, kuras izgatavojot priekšmetus ar mazu tautsaimniecisku nozīmi, bet gan darbs zemkopībā. Bet tur darba ražīgums kopš 2000 gadiem stāvot uz vietas, esot pat kritis. Sicilijā senatnē bijušas augstākas ražas, nekā šobrīd. Šie Volfa iebildumi nav bez pamata tad, ja mēs tikai apskatām lauksaimnieku darba ražīgumu caurmēru pasaulē, sevišķi ja atduramies uz krievu vai indiešu-ķiniešu zemnieka zemo darba ražīgumu. Bet citādi stāv, ja apskata un iztirzā kauču statistiski zemkopības darba ražīgumu progresivākās zemēs, Anglijā, Amerikā. Jau krievu ekonomisti atzīst, ka darba ražīgums Amerikas zemkopībā esot 10 kārt lielāks nekā Krievijā. Un beidzot no svara idealais darba ražīgums zemkopībā, tas ražīgums, kādu atļauj sakopotie šolaiku techniskie līdzekļi un kas pārspēj arī šolaiku attīstītāko Amerikas fermeru darba ražīgumu.

Smiss tālāk uzsver, ka darba dalīšana iesākoties jau, kad vilna ejot no aitkopēja uz vērpēju, savērptas dzijas no tā uz audēju (vēveri), tad tālāk gatavie audumi uz krāsotāju; ja viena persona gribētu visus šos atsevišķos vilnas izstrādāšanās paņēmienus apvienot savās mājās, tad tās darbs būtu daudz neražīgāks. Bez šaubām, starpība būtu. Bet cik liela? Tas vēl būtu jāiztirzā, jāpierāda! Smisa tālākais piemērs – trīs kalēji. 1) Vienkāršs kalējs, kas strādā visus darbus. Tā darbs ir neražīgs. 2) Kalējs, kas prot arī naglas izgatavot. Tā darbs ir jau ražīgāks. 3) Kalējs, kas gatavo vienīgi naglas! Tā darbs samērā daudz, daudz ražīgāks. Nav ko liegt, ka tad, kad Smiss rakstīja, pašulaik Anglijā attīstījās visās rūpniecības nozarēs jauni darba paņēmieni, attīstījās mašinu darbs. Notika pilnīga revolucija tekstilrūpniecībā!

1764. g. Hargrivs (Hargreaves) atrod, izgudro astoņu spolīšu savienojumu ar vienu darba padarījumu, par Jenni (jenni) mašinu. Bet Kromptons (Cromton) šo „jenniju” savienoja par „Mule Jenny”, mechaniski, ar zirga palīdzību griežamu savienojumu no 100 – 500 spolītēm, pie kuras vajadzēja tik nedaudz cilvēku. 1769. g. Džems Vatts [31] bija izgudrojis noderīgu tvaika mašinu, kura varēja kustināt daudz spēcīgākus pumpjus kalnu raktuvēs, nekā agrāk, kur ūdens bija jāsmeļ vai jāpumpē ar no zirgiem kustināmiem aparatiem. 1787. g. Kartreits [32] izgudroja un laida darbā mechaniskas stelles, kuras nu gan nepadarīja vēvera (audēja) darbu 8, vai pat simtkārt ražīgāku, kā Kromptona „mulejennija”, bet tomēr dubultoja rokas steļļu ražīgumu. Nu vēl tikai iesākās angļu mechaniskās mašinu tekstilrūpniecības uzvaras kara gājiens pret citu zemju rokas rūpniecību. Līdz 18. g. s. beigām lētie Indijas vēveri-audēji sekmīgi konkurēja ar saviem lētiem audumiem Eiropas tirgos. Tagad lietas apgriežas: angļu audēju darbs izkonkurēja indiešu darbu netikvien Eiropā, bet pašā Indijā. Jau 19. g. s. 30-os gados kāds angļu Indijas gubernators var paziņot: Indijas vēveru kauli balinās uz visiem Indijas ceļiem. Bet šo darba ražīguma pieaugumu tekstilrūpniecībā Ādams Smiss nemaz vēl nepazīst. Vismaz tas to nepieved, iztirzājot darba dalīšanas nozīmi. Attiecībā uz darba dalīšanas nozīmi darba ražīguma pacelšanas ziņā arī Smisam priekšgājēji. Sevišķi Fergusons. Bet Smiss to prata labāki izstāstīt un aprādīt.

Zemkopības darbus Smiss neiztirzā – tas tos nepazīst. Tāpēc Smisa tautsaimniecības sistemu daudzi nosauc par „rūpniecības sistemu”. Zemkopībā daudz daudz vairāk atsevišķu padarījumu, nekā kurā katrā rūpniecības nozarē. Tos nevar, kā rūpniecībā, vienā reizē pārstrādāt, bet tikai vienu pēc otra. Pavasarī zemkopim jāar, jāecē, jāsēj, jābluķē. Vasarā tas var rakt grāvjus, pļaut zāli, pļaut labību, kaltēt sienu, kaltēt labību, kraut vezumā, izkraut vezumu. Rudenī tam atkal jāar, jāsēj, jākuļ labība, jānorok sakņu augi. Ziemā tam jācērt mežs, jāzāģē, jāved koki un malka mājā. Ziemu bez tam jāizgatavo vienkāršie darba rīki, grābekļi, dakšas, lāpstas, rati, spriguļi utt. Ar vārdu sakot, zemkopjiem vesela rinda padarījumu, kur no darba sadalīšanas nevar būt runa. Bet vēlākā mašinu saimniecība iespiedusies arī zemkopībā. Bez tam zemkopībā radusies vajadzība, pacelt ražas caur zemes melioraciju un ar mākslīgu mēslu palīdzību. Ar vārdu sakot, zemkopība kļuvusi par grūtu zinātni. Tas viss nu no Ādama Smisa pavisam nav un arī nevarēja tos laikus tikt iztirzāts, pamatīga šo lietu iztirzāšana trūkst arī šolaiku tautsaimniecības mācības grāmatās, visi sīkumi jāsameklē pa specialliteraturu. Bet Ādamam Smisam piekrīt tas nopelns, ka tas pirmo reizi sīkāki iztirzājis darba nozīmi, kā vērtības un līdz ar to katras zemes bagātības radītāja. Bagātība pastāv iz tekošā kārtā jaunražotām mantām, priekšmetiem, precēm, kas noder cilvēka dažnedažādo vajadzību apmierināšanai. Smiss izšķir jau pie katra priekšmeta lietojamo vērtību (value in use) no tirgus, vai maiņas vērtības (value in exchange). Visa cilvēku saimnieciskā darbība vērsta uz dabas doto priekšmetu vērtības pavairošanu, kāda notiek caur darbu. Priekšmetu vērtību vispirms noteic vienīgi darbs, kas bija vajadzīgs, lai to ražotu, kas tādējādi katrā zināmā priekšmetā ieguldīts. Bet Smiss uzsver tālāk, ka uz augstākas kulturas pakāpes pie katra priekšmeta izgatavošanas spēlē lomu ne tikai 1) cilvēka rokas darbs, bet arī 2) uzņēmēja peļņa un 3) zemes rente. Bet noteicošais moments priekš katra priekšmeta maiņas vērtības ir tomēr ieguldītais darbs.

1. Zemei pašai – dabas faktoram kā tādam, pēc Ādama Smisa mācības, maza nozīme. Kvadratjūdze [33] auglīgas zemes uzturot, tā Smiss, atsaucoties uz Amerikas piemēru, uzsver, tikai vienu nabadzīgi apgādātu indijaņu ģimeni, kura trūcīgi pārtiekot no zvejas un medības. Bet apstrādāta un apkopta šī kvadratjūdze uzturot pārticībā vairāk tūkstošus cilvēkus. Tā tad cilvēka darbs radījis zemes vērtību. Smiss noteikti uzstājas pret fiziokratu mācību, ka zeme dodot „tīru atlikumu”. Ja zeme dodot tīratlikumu, tad šis tīratlikums neesot dabas balva, bet cēlies caur cilvēka rokdarbu. Katram noderīgam darbam, caur kuru tiekot ražotas cilvēkam vajadzīgas mantas, esot vienāda vērtība un nozīme. Ražīgs darbs tā tad notiekot nevien zemkopībā, bet arī rūpniecībā-amatniecībā, i tirdzniecībā. Lai zemkopja darbs būtu ražīgs, vajagot rīkoties pēc darba dalīšanas principa, t.i., zemkopis ietaupot darbu, ja tas iemainot darba rīkus no izmācīta amatnieka. Fiziokratu sistema esot – dzimtlaiku atmiņa – reminiscence, kad amatnieks bijis vergs – darba rīks.

Katrs cilvēks caur darbu kļūst pats savas laimes kalējs! Darba ražīguma cēloņi: darba dalīšana un brīva konkurence! Katram cilvēkam jāatļauj ar to nodarboties, kas tam pašam liekas noderīgāki. Smiss tā tad no fiziokratiem (sevišķi Gurnи) pārņem principu: „laisser faire, laisser passer”, – ļaujat darīt, ļaujat notikt. Šo principu gan arī jau Platons piemin, tāpat ķinietis Mengtze, tas pieņemts kā indiešu kastēs, tā modernā tautsaimniecībā. Darba dalīšana esot mašinas pirmsākums, jo tā darbu padarot vienkāršu, sadalot to savās sastāva daļās, tā to mechanizējot un radot ceļu mašinām.

No svara ražojumu izmaiņa! Darba ražīguma ideals prasot, ka lai neviens savu roku darba produktu pats nepatērē, kā tas notiek slēgtā mājsaimniecībā, pa daļai arī pilsētas saimniecībā, bet lai ikviens savus ražojumus raidot tirgū! Visai zemei, veselai tautai jātiek ierautai produkcijas (ražošanas) un apmaiņas virpulī! Bet kas nu nosaka, ka apmaiņa notiek pareizi, kas regulē darba ražīgumu? Tas ir pieprasījums un piedāvājums!

Bet ražotie priekšmeti, ražotās preces tirgū nesatiekas tieši. Vajaga vidutāja. Šis vidutājs – nauda. „Visi gudri cilvēki”, tā saka Ādams Smiss, „centušies no senlaikiem turēt gatavībā netikai sava rokas darba produktus, bet arī maiņas līdzekli, t.i. tādu preci, kura vispār tik labi ieredzēta, kā retais liegsies to pieņemt”. Smiss aizrāda uz naudas izcelšanos; neparocīga nauda bijuši lopi (romiešu pecus, no kā cēlies nosaukums pecunia – nauda), tāpat nepilnīga nauda zvēru ādas, gliemežu vāki, tabaka. Pilnīgākā nauda, kas jau lietota senā Eģiptē, Indijā un Babilonijā – dārgmetali, zelts un sudrabs. To īpašība, ka tie diezgan reti, lai uzturētos augstā cieņā, nesabojājami, dalāmi mazās daļās, kuras var tikt noteiktas pēc svara un satura.

Tirgū vestām un izmaiņai piedāvātām precēm jau ir sava dabiska cena. Kas ir dabiska cena? Vispirms un visagrāki vienīgi ieguldītais darbs – darba izmaiņas vērtība. Bet uz augstākas kulturas pakāpes pie attīstītā privatīpašuma nāk pie darba vērtības vai nu darba algas klāt vēl 2) zemes rente, t.i. tās zemes, kura kāda priekšmeta ražošanai vajadzīga, nodevas zemes kungiem; 3) tā kapitala procents, kas kādā uzņēmumā ieguldīts, uzņēmēja peļņa!

Ja tirgus cena nesedz ražotāja izdevumus, tad ražošana un līdz ar to piedāvājums tirgū samazināsies līdz tam laikam, kamēr cena celsies līdz dabiskai cenai. Ja tirgus cena pārsniedz dabisko cenu, tad piedāvājumi tirgū pavairosies līdz tam laikam, kamēr tirgus cena būs nokritusi līdz dabiskās cenas līmenim. Tādējādi tad tirgus cena pastāvīgi svārstās ap dabisko cenu.

Bet lai katra cilvēka darbs būtu visaugstākā mērā ražīgs, vajaga pilnīgas uzņēmumu un ražošanas brīvības!

Jāatceļ tāpēc cunftes, jāatceļ visi tirdzniecības aprobežojumi. Tikai pilnīgi brīvs cilvēks centīsies vislabāk un vislētāk ražot! Brīvā konkurence tā tad tautsaimniecības regulators! Aizbildniecības sistema, policijas priekšraksti ražošanas attīstībai kaitīgi. Katrs cilvēks, pēc Ādama Smisa, pats saprot vislabāk savu labumu, katram iedzimts pašuzturas dzineklis, dzineklis pārlabot dzīves apstākļus!

Bet vai katrs negribēs egoistiskā kārtā izmantot citus, iegūt izmaiņā vairāk, nekā paša darbs vērts? Pie pilnīgi brīvas konkurences, tā atbild Ādams Smiss, tādas tieksmes tam neizdosies. Jo katram atsevišķam egoistam stāv pretim citi egoisti-konkurenti, kas tūlīt nomanīs, ka pie zināmas preces ražošanas var labi nopelnīt un tāpēc, savukārt, pavairos preču piedāvājumu tirgū. Tā tad katram atsevišķam egoistam stāv pretim kā vaktnieks, t.i., kā peļņas ierobežotājs konkurents, kas to galu galā piespiež tā darboties, kā tas notiek vispārības labā! Egoisti, kas cenšas tik pēc pašlabuma, tādējādi tiek it kā no kādas neredzamas varas, kādas augstākas varas tā vadīti, kā to prasa vispārējais, visu cilvēku labums! Tāpēc tad jāatjauno tik dabiskā, tiesiskā iekārta.

Pastāvošā feodalā iekārta, t.i. muižniecības vara par zemniecību, zemnieku dzimtbūšana, atceļama! Jāstājas atkal spēkā romiešu likumiem, kas prasa vienlīdzīgu īpašumu dalīšanu! Katram tēvam dabiski katrs bērns vienlīdzīgi mīļš! Vecāko dēlu priekštiesība uz zemes mantošanu cēlusies juku laikos pēc Romas valsts sabrukšanas. Zeme toreiz izvērtusies no uzturas ražošanas līdzekļa par varas uzturēšanas līdzekli! Katrs lielāks zemes īpašnieks izvērties par mazu karali, zemnieki, darba rūķi par tā pavalstniekiem. Jo lielāks zemes īpašums, jo lielāka bijusi arī pārvaldāmo drošība pret naidīgām varām. Īpašumu dalīt toreiz nozīmējis, to darīt vieglāk izpostāmu, vieglāk sadragājamu kara kārīgiem kaimiņiem iebrūkot. Tādējādi tad esot saprotama majoratu un fideikomisu tiesības izcelšanās, kur mantība tiek piešķirta tikai vienam – vecākam dēlam vai nu (pēc t.s. „seniorata”) vecākajam ģimenes loceklim un kur aizliegta mantojuma, zemes īpašuma, pārdošana. Aizliegtas dalīt veselas zemes kāda miruša karaļa dēlu starpā, aizliegta dalīt arī muižniecības zeme. Tiesiskai valsts iekārtai attīstoties, katra īpašums kļūst drošs. Tāpēc tad vairs nav attaisnojami majorati un fideikomisi, to vietā jāstājas brīvai zemes dalīšanai. Zemi sadalot, to pārdodot tikšot allaž panākts tas, ka zeme pāriešot no neveikla un vienaldzīga cilvēka darbīga un saprātīga cilvēka rokās, kas zināšot pacelt ražu un tādējādi kalpošot arī vispārējam labumam. Lielie zemes gabali tiekot reti tik labi apstrādāti, kā mazie. Lielgruntniekam neesot vajadzības pēc intensivas zemes kulturas. Lielgruntnieks piekopjot nevajadzīgu greznību, pavadot savu laiku medībās un citās izpriecās, pārvēršot nereti auglīgas druvas par medības parkiem, „zvēru dārziem”. No dzimtļaudīm, kas gandrīz neizšķiroties no senlaiku vergiem, nevarot sagaidīt rūpīgu zemes apstrādāšanu! Vergu darbs esot neražīgs, jo vergs strādā pret savu gribu. Tāpat dzimtcilvēks, kam jādod klaušas un nodevas, esot laisks un vienaldzīgs strādnieks. Cilvēkam, kuram neesot tiesības zemi iegūt par savu īpašumu, nepiemītot gribas, sekmīgi un ražīgi strādāt, tam neesot citādas tieksmes, kā pie izdevības pierīties un piedzerties, negādājot, nerūpējoties par rītdienu, caur ko tad sekas esot vispārēja dzimtļaužu nabadzība, trūkums, bieži atkārtojošies bada gadi. Neauglīgā dzimtsbūšana, zemnieku saistīšana pie zemes gan esot atcelta Dienvidu un Vakara Eiropā, bet tur tomēr zemniekam neesot tiesība zemi iegūt par īpašumu, tas to varot tikai rentēt. Bet tādējādi tas sargoties ielikt visai daudz pūles zemē, kuras augļi tam jādalot ar zemes kungu. Katra neīsta īpašuma tiesība traucējot labu zemes apkopšanu.

Smisam taisnība – priekš Francijas, kur tā laikā dzīvoja sīkzemnieki-rentnieki un zemkopība atradās uz ļoti zemas pakāpes, bet tam netaisnība attiecībā uz Angliju, kur visa zeme piederēja, tāpat kā Francijā, lielīpašniekiem, bet īstie zemes saimniekotāji bija ilggadīgi nomnieki, fermeri, lieli saimnieki ar 200 – 300 pūra vietām rentes zemes. Anglijā zemkopība atradās 18. g. s. uz visaugstākās pakāpes Eiropā. Vispār Smiss ļoti maz pazīst zemkopības techniku.

Attiecībā uz pilsētu iemītnieku stāvokli, Smiss ceļ iebildumus, ka to īpašums gan esot brīvs, bet aprobežots caur cunftēm – amatniekiem-arodniekiem. Caur cunftēm esot domāts katram meisteram nodrošināt darbu – pastellējumus, tā ka meisteru skaits visur tiekot aprobežots. Tāpat cunftu aizstāvji apgalvojot, ka cunftes galvojot par darba labumu, darba „kvalitāti”, tā kā katram meisteram jāiztur mācekļa gadi un zeļļa gadi, jāiztur pārbaudījumi pie iecelšanas par zelli, jāpierāda sava amata prašana caur „zeļļa stiķi” un „meistera stiķi”.

Bet cunftu būšana vispirms runājot pretim cilvēka dabiskām tiesībām un vispārējam labumam!

Nabaga cilvēka, strādnieka, vienīgā manta esot tā rokas! Viņu kavēt, viņam neatļaut savas rokas vislabāk izlietot, nozīmējot aizkart svētākās īpašuma tiesības. Caur to, ka neesot atļauts katram ražot to, ko tas gribot, notiekot pārestība i strādniekam, i publikai: publika, ražojumu pircēja, netiekot pie lētas preces! Cunftes publiku izmantojot, preču labums krītot, jo cunftīgo meisteru skaits esot aprobežots un tie paļaujoties uz to, ka publikai pie tiem jānāk. Cunftīgie amatnieki esot sliņķi un slikti strādnieki. To prece esot dārga un slikta. Zeļļu un meisteru stiķi esot pilnīgi nevajadzīgi. Publika pati izdodot katram amatniekam vislabākos atestus caur to, ka tā slikta meistera ražojumu nepērkot! Cunftes publiku izmantojot. Šajā Smisa kritikā, labāki sakot, polemikā pret cunftēm, ir daži pārspīlējumi, bet to, ka cunftes bija nokļuvušas 18. g. s. līdz izvirtībai, apliecina arī citu zemju rakstnieki.

Ļoti noteikti Smiss griežas pret tirdzniecības aprobežojumiem, sevišķi pret augstām „prohibitīvām” – aizliedzošām muitām. Tā esot sīktirgoņu māksla, kas nepareizā kārtā tiekot pacelta par valstisku principu! Ārzemju preces ievedot taču tikai tad, ja tās esot 1) lētākas, 2) labākas nekā iekšzemes preces, t.i. ja iznākot praktiskāki tās no ārzemēm pirkt nekā iekšzemē ražot. Katrai zemei jāražo tas, kas tai vislētāk (ar vismazāk darba spēka) un vislabāk iespējams ražot. Anglijā esot iespējams siltumnicās izaudzēt vīnogas. Bet praktiski tas neesot: siltumnicās ražots vīns būšot 30 reizes dārgāks nekā no Portugales ievestais. Arī Anglija ražojot vīnu, bet to tā darot kokvilnas un vilnas audumu veidā, vai arī tērauda lietās, pret kuriem tai parocīgāk iemainīt vīnu un citas svešzemes mantas.

Caur ievedumu aizliegumiem un ierobežojumiem tautas kapitals tiekot ievadīts nepareizās sliedēs, tiekot atņemts noderīgākam mērķim. Atsevišķiem fabrikantiem gan ceļoties labumi caur robežu muitu, bet visai tautsaimniecībai vienīgi zaudējumi. Tieksme pēc izdevīgas tirdzniecības bilances caur ievedumu aprobežošanu esot neprātīga. Aizrādījumi uz naudas iekrāšanas nepieciešamību esot maldīgi. Nauda neesot bagātība, tā nenoderot tieši kā dzīves vajadzība, bet tā esot tikai maiņas līdzeklis. Jo vairāk no tās sakrāts, jo mazāk tā noderot savam mērķim, jo tad tā zaudējot vērtību; varot nonākt tik tālu, ka esot kabatas jāpiepilda ar naudu, lai kādu mazumiņu iepirktu. Spilgtākais piemērs esot, ka Amerikas zelta un sudraba plūdi esot pacēluši vairākkārt preču cenas. Naudu krāt nederot: ja tā zaudējot vērtību iekšzemē, tā plūstot uz ārzemēm, neskatoties uz visiem ierobežojumiem un aizliegumiem. Nauda esot kā ūdens, kas plūstot prom, līdz dabūjot līdzsvaru.

Smisa mācībām sabiedrībā bija milzu iespaids. Tā grāmatu uzskatīja kā jaunu evaņģeliju. Sistematizēt Smisa mācības mēģina vispirms J. B. Sиs (Say), Francijā savā plašā darbā Traitй d’йconomie politique, Paris 1803.

Vācijā Smisa mācībām radās visvairāk piekritēji un paskaidrotāji – komentatori. Tā Raus jau 1826. g. Smisa mācības sadalīja 1) „tīrā tautsaimniecībā” (Reine Nationalцkonomie), 2) praktiskā tautsaimniecībā (Wohlstandspflege), 3) finansu zinātne – agrākā vācu kameral- un policejas zinātne. Bet interesanti, ka pašā Anglijā Smisa mācībām tūlīt vis nesekoja! Apsardzības muitas palika pilnos ziedos. 1787. g. valsts vīrs Pitts pat vēl „kodificēja”, apvienoja 3000 atsevišķus likumus sevišķā likumu grāmatā. Angļu muižnieki gan slavēja Smisu, bet neatteicās no virsīpašuma par zemi. Mazos saimniekus, sīkzemniekus tie 18. g. s. otrā pusē pilnīgi izēda, izskauda. Aitkopība, lūk, bija ienesīgāka, nekā zemes izrentēšana sīkrentniekiem. Nevis zemes sadalīšana tika veicināta, bet gluži otrādi: 1833. g. „Entail” likums uzturēja spēkā lauku māju nedalīšanu. Cunftes gan Anglijā faktiski izbeidzās 18. g. s. otrā pusē un 19. g. s. sākumā, caur likumu tās tika galīgi atceltas vēl 1835. g. Bet augstās aizsargu muitas Anglijā vēl pastāvēja vairāk kā pus gadu simteni pēc Smisa grāmatas iznākšanas. Tikai 1833. g. Anglija pārgāja uz mērenu apsardzības muitu sistemu; 1846. g. krita visas muitas, 70 gadus pēc darba par „Tautu bagātības” iznākšanas. Daži pilsoniski vācu ekonomisti šo gauso Smisa mācību izvešanu dzīvē izskaidro ar angļu tautas „mantoto gudrību” (Erbweisheit): tā neļaujoties tik viegli aizrauties no jaunām mācībām, bet nogaidot, kādas tām sekas… Bet faktiski lietas bija tādas, ka par Angliju valdīja lielie zemes īpašnieki un tiem bija parocīgi uzturēt augstas apsardzības muitas.

Franču lielās revolucijas iespaids uz tautsaimniecību.

Liels, pēkšņs lūzums ar feodalo iekārtu notika 18. g. s. beigās Francijā! Francijā zemnieku stāvoklis 17. un 18. g. s. pēc visu tolaiku rakstnieku ziņojumiem bija visai neapskaužams: zemnieki dzīvoja nabadzībā, zeme tika izsūkta, slikti apstrādāta. 19. g. s, vēsturnieks De Toquevills savā darbā „Francijas izcelšanās” (Origines de la France Contemporaine) gan mēģina pieradīt, ka Francijā zemnieki nemaz neesot bijuši tik visai nospiesti, tiem esot bijusi tik liela personīga brīvība un tik lielas tiesības par savu personīgu mantu, kā nevienā citā Eiropas zemē. Tokevils – muižniecības rakstnieks, tā tad tā stāvoklis saprotams. Pilnīga dzimtbūšana „mainmorte”, kāda būtu savienota ar pilnīgi beztiesīgu zemnieku stāvokli, Francijā gan nepastāvēja (tādu izcīnīja sev 18. g. s. no Pētera Lielā Vidzemes muižnieki – sekas „varmāču laiki”). Bet zemnieks nedrīkstēja i Francijā bez muižnieka atļaujas zemi atstāt, tam bija jāmaksā rente un jānes dažādas klaušas. To gan nevarēja izmainīt pret medības suņiem un pīpes galviņām, kā Vidzemē, tam bija kustams īpašums. Ja saimnieks mira, tad muižnieks tā mantu nevarēja paturēt, tā lopi, iedzīve piekrita tā ģimenei. Bet zemi atņemt un atdot citam muižnieks varēja!

1779 g. gan iznāca karaļa edikts (ukazs), ka uz domenām (kroņa muižas) tiek atcelta „pierakstīšana pie zemes”, katrs zemnieks var zemi atstāt, ja tas grib. Ediktā bija izteikta cerība, ka „senjori” – privatie zemes kungi, muižnieki un augstie garīdznieki sekošot karaļa piemēram, bet turklāt bija pieminēts, ka karalis cienot pārāk augstu īpašuma tiesības, lai to muižniekiem pavēlētu! Un muižnieki un biskapi nesekoja vis karaļa priekšzīmei.

Kādas bija zemnieku nastas priekš revolucijas Francijā? Tās bija sekošas. Nodokļi bija jāmaksā:

1) pie pirkšanas un pārdošanas („lōds et vents”);

2) jāmaksā bija šamparts („Champart”), dzimtsrente, kas bija ļoti augsta, iztaisīja dažkārt pusi no ražas, t.i. daudzi rentnieki bija faktiski pusgraudnieki. Bet no atlikušās puses tiem vēl bija jāmaksā:

3) Desmitais baznīcai. Šis desmitais gan bija daudzos apgabalos ticis pārvērsts naudā, bija caur to palicis mazāks, jo naudas vērtība bija kritusi.

4) Taille (telja) – grunts nodoklis, zemes nodoklis, savienots ar galvas naudu – valstij.

Malt zemniekam bija atļauts, zināms, pret samaksu, tikai kungu dzirnavās. Vīnogas spiest tikai kunga spiestavā. Smaga nasta bija kunga medības tiesība: ja caur kunga medībām sējumi tika apskādēti, zemnieks nevarēja prasīt atlīdzības. Medības tiesība gāja līdz absurdam. Daudzi kungi aizliedza zemniekam slacīt ar vircu tīrumus, lai neciestu laiku irbju gaļa!

Pastāvēja patrimonial - tiesas – kunga tiesa pie sīkākiem pārkāpumiem. Par aizliegtu medību draudēja vairāk gadu spaidu darbs uz galierēm!

Angļu zemkopības rakstnieki, kas 18. g. s. īsi priekš revolucijas Franciju apceļojuši, tēlo franču zemnieku apstākļus visai drūmās krāsās. Daudzos apgabalos tikusi lietota ozolu zīļu maize. Valdījis gandrīz pastāvīgs bads – ne mazāks trūkums un nabadzība kā Irijā. Arturs Jungs, kas apceļoja Franciju 3 gadus pirms revolucijas, domā, ka 1/5 daļa no visas aramās zemes guļot dīkā. Auglīgā Bones (Beaune) apgabalā tas atradis 200 tukšas zemnieku mājas. Zemnieki bijuši aizbēguši tāpēc, ka tie nespējuši renti samaksāt. Tāpat angļu rakstnieks Vraksels izteicas, ka zemnieki Francijā – zemes paradīzē, ciešot badu. Tādējādi tad saprotams, ka reiz masās iemesta revolucijas dzirkste ātri uzliesmoja par briesmīgu ugunsgrēku. Bastilles pils izpostīšana Parizē 14. jūlijā 1789. g. noderēja par dumpja signalu visā zemē!

Zemnieki liedzās maksāt „šamparu” un „talji”, dedzināja pilis, nosita muižniekus, kurus sastapa.

Nacionalsapulce (tautas padome) 4. augustā, 1789. g. „nemirstīgajā naktī” sankcionēja (piedeva likuma tiesību) tautas rīcībai: visas muižniecības tiesības un privileģijas tika ar reizi atceltas. Brīvprātīgie gavilēja: tā esot bijusi privileģiju un nelietību gala nakts.

Vecās iekārtas draugi, kā Lally Tolendals žēlojās, neviens vairs nevarot savaldīties.

10. septembrī 1789. g. karalis tautas padomes lēmumu apstiprināja. 11. septembrī 1789. g. to „Monitиra” („Valdības Vēstnesī”) izsludināja. Dzimtsbūšana, klaušas, medības tiesība atceltas bez atmaksas!

Katram mantojama tiesība uz zemi! Tāpat atļauts taisīt testamentu.

Atceltas patrimonial-tiesas un desmitais baznīcai. Garīdznieku priekšstāvis Siи (Sieyes) žēli sauca: „Jūs neprotat būt taisni”, kauču gan reizē tika nolemts, ka valsts algos garīdzniekus.

Šampars – muižniekiem maksājamā zemes rente atcelta pret atlīdzību, proti pret ar 3 QUOTE

kapitalizētu gada maksu. Bet tādējādi zemniekiem nekāds liels labums nebūtu iznācis. Tikai nu zemnieki drīz patvarīgi atteicās no jebkādām maksāšanām.

Aizliegta tika tiesnešu amatu pirkšana un pārdošana, tiesnešu „sporteles” (samaksa par tiesāšanu) un garīdznieku „akcidences” (labprātīgas maksas pie krustībām, laulībām, apbedīšanas, sv. vakariņa). Muižnieku un garīdznieku privileģijas atsvabināšana no tiešiem nodokļiem, priekštiesības pie iestāšanās valsts amatos un kara spēkā (virsniecība) atceltas. Atceltas tāpat daudzās „sinekures” (amati, ar kuriem nebija savienots faktisks darbs), visas valsts pensijas u.t.s. „Pētera grasis” (nodevas pāvestam).

Tālāka attīstība radikalā garā nav vairs novēršama. Tā kā pēc finansu ministra Neckera aprēķina, neskatoties uz visu taupību, valsts finansēs palika 56 miljonu liru liels deficits, tad vispirms samazināja galma budžetu no 33 uz 25 miljoniem, bet tad, 2. novembrī 1789. g. nosprieda visu baznīcas mantu atņemšanu valstij par labu. 2. decembrī 1789. g. Nospriež par 400 miljoniem liru pārdot baznīcas mantas.

2. martā 1791. g. atceļ cunftes. Katra arodnieku biedrošanās tiek atzīta par sodāmu, kā sazvērestība pret vispārēju labumu. Kurš katrs pilsonis var izņemt uz kuru katru amatu valsts atļaujas zīmi! Šajā likumā spilgti parādās Ādama Smisa gars un iespaids! Valsts atmaksā cunftīgo meisteru iepirkšanās naudu: parūku taisītāji dabūja 22 milj. liru, tāpēc, ka to amats galīgi izbeidzās – neviens vairs nevalkāja parūkas, kādas agrāk pie augstākām šķirām bija parastas. Bet visi citi amati dabūja kopsumā tikai 16 milj. liru.

Bet interesanti, ka citādi tik radikalā franču nacionalā padome nospriež 17. martā 1791. g. ievest aizliedzošu muitu tarifu, lai iekšzemes amatniekiem būtu darbs un maize.

Zemnieki nemitējās dumpoties un dedzināt muižnieku muižas – tiem netikās maksāt ne renti, ne nodokļus! Daudzi muižnieki emigrēja (izceļoja, aizbēga) uz ārzemēm. Un nacionalā padome nospriež 9. novembrī 1791. g. visas emigrantu muižas valstij par labu konfiscēt! 28. augustā 1792. g. un 17. jūlijā 1793. g. tiek visas feodalās tiesības bez atlīdzības atceltas! Zemnieki nu brīvi īpašnieki uz savas zemes!

Šiem likumiem bija sākot neparedzēti panākumi. Zemnieki, tikuši vaļā no rentes un nodokļiem, apēda paši savu ražoto maizi un nepārdeva pilsētās. Bet muižnieku muižās ražošana, muižniekiem aizbēgot, bija stipri samazinājusies. Pilsētās izcēlās bads! Nacionalā sapulce to lūkoja tādējādi novērst, ka tā 5. dec. 1792. g. aizliedza labību izvest. Sekmes bija mazas. Tāpēc izdeva 3. maijā 1793. g. t.s. maksimuma likumu, pēc kura visiem zemniekiem bija jāpaziņo, cik tie izkūluši un noteikts atlikums par cietām cenām jāpārdod. Nevienam pilsonim nebija brīv iepirkt labību maizei vairāk kā priekš viena mēneša. Izcēlās maizes kartiņu sistema! Vēlāk tam pievienoja i gaļas, vīna, malkas, tūka drebēs kartiņas – gluži kā 122 gadus vēlāk pasaules karā. Tirgotāji-slēpēji tika ar nāvi sodīti. Bet neskatoties uz sodiem, izcēlās spekulacija milzīgos apmēros. Gluži kā Padomju Krievijā pēc 1918. g. Otra analoģija (līdzība) ar Padomju Krieviju – bezgala papīra naudas-asignatu izdošana! Konfiscētās muižnieku muižas un baznīcas zemes tika pret asignacijām vairāksolīšanā pārdotas. Šīs muižas ieguva turīgi palikuši pilsoņi, galvenā kārtā spekulanti, pret asignacijām. Bet valstij bija mazs labums, jo asignacijas krita arvien zemāk, kamēr tās 1795. g. apmainīja, izdodot pret 100 franku „asignāciju” zīmēm 3 frankus jaunas papīra naudas „mandatu” zīmes, kuras savukārt nokrita uz 1/2 procenti! Tādējādi Francijā maz gados apgrozījās un nokrita līdz nullei par 45 miljardiem franku asignacijas. 1797. g. pārgāja atkal uz zelta un sudraba naudu. Franču kara spēka uzvaras Niderlandos, pie Reinas un Italijā radīja metala naudas saplūdumu Francijā, tā kā nu atkal varēja iztikt bez papīra naudas.

Daži ekonomisti apgalvo, ka franču revolucija radījusi tik ļaunumus un tikai Napoleons I. vēl ievedis tādu kārtību, ka tauta varējusi atpūsties un tikt pie turības. Tā nu ir acīs grābjoša nepatiesība. Angļu rakstnieki, kas Franciju apceļojuši 1799. g., pirms kā vēl Napoleons bija ticis pie varas, apliecina, ka Franciju pavisam vairs nevarot pazīt: visur agrākās rēgojošās nabadzības vietā esot nomanāma ļaužu turība. Zemnieks, ticis par brīvu pie zemes, sācis to labi apstrādāt un ražojot tikdaudz, ka tas agrākās nabadzības vietā dzīvojot pārticībā. Zemnieki esot labi apģērbti, ubagu vairs neredzot!

Pazīstams, cik ļoti bijuši izbrīnījušies 1814. g. uz Franciju atgriezušies emigranti – muižnieki par franču zemnieku turību. Napoleons gādāja par politisku drošību, reformēja likumu grāmatas. Ļaudis gribēja mieru un drošību un piekrita tam, kas tiem garantēja, ka tie dabūs paši baudīt savu pūliņu augļus.

Revolucijas laikā Francijā izveda cauri vēl dažas citas radikalas reformas: 6. jūlijā 1794. g. iznāca „dekrets”, pavēle par vienlīdzīgu mantu dalīšanu bērnu starpā. Te tad Ādams Smiss un i romiešu likumi bija vēl pārtrumpēti: pēc romiešu likumiem caur testamentu varēja vienam bērnam piešķirt samērā vairāk kā citiem. Šis likums ļoti veicināja zemes saskaldīšanos: dalīts tika „in natura”, t.i. dabā, mantojamie lauki pārdalīti vienlīdzīgi, caur ko tad pie lielām ģimenēm iznāca mazi zemes gabali. Šis likums un vēl kāds otrs Napoleona izdots likums, pēc kura bija aizliegts meklēt pēc nelikumīgā bērna tēva, atstāja uz Francijas tautsaimniecību tai ziņā ļaunu iespaidu, ka tie veicināja divbērnu un vienbērnu sistemas izplatīšanos un līdz ar to franču tautas izmiršanu tai laikā, kad visas kaimiņu tautas stipri vairojās. Ap 1800. g. Francijā bija par 10 – 15% vairāk iedzīvotāju nekā Vācijā, ap 1914. g. Vācijā bija par 70 proc. vairāk cilvēku nekā Francijā un rekrušu skaits bija Vācijā jau par 150 proc. lielāks. (Francijā ikgadus 300 000, Vācijā 750 000 rekrušu vecumā jaunekļi). Napoleons tai ziņā darbojās reakcionarā garā, ka tas saviem maršaļiem un ģeneraļiem dāvināja lielas muižas un ieveda atkal „fideikomisus” (lielo muižu nedalāmību, atstāšanu vienam mantiniekam). Pēc 1814. g. „restoracijas” burbonu atgriešanās valdība cītīgi rīkojās reakcijas labā – tomēr zemniekiem atņemt zemi, vai atņemt „buržujiem” pārdotās, revolucijas gados konfiscētas muižnieku muižas tā taču neiedrošinājās. Bet muižnieki dabūja kopā 1 miljardu franku atlīdzības, apmēram ceturto daļu no agrākās muižu vērtības. 1830. g. „jūlija revolucija” [34] aizskaloja visas feodalās atliekas, sevišķi fideikomisus.

Prūsijā pēc Jenas katastrofas zem Steina-Hardenberga ministrijas valdība steidzās ievest reformas Ādama Smisa garā; reformu garā strādāja sevišķi Albrechts Thaer’s, slavens lauksaimniecības profesors un zinātnieks, Ādama Smisa pielūdzējs. Pēc 1811. g. likuma tika ievests noteikums, ka meistera un zeļļa stiķi nav vairs vajadzīgi; katram pilsonim tiesība izņemt atļauju priekš katra amata (Gewerbeschein). Zemnieku dzimtbūšana tika 1811. g. atcelta un zemniekiem apsolīta zeme, bet 1816. g., pec Napoleona varas krišanas, pamodās reakcija un zemnieku brīvlaišanas likums tika revidēts. Lielajiem zemniekiem, kam bija pajūgs (pāris zirgu), samērā vēl klājās labi, tiem tika dota tiesība paturēt par dzimtu 2/3 no visas zemes, kuru tie agrāk bija apstrādājuši, 1/3 bija jāatgriež un jāpiešķir muižniekiem. Mazākie, vidējie zemnieki „lassiti” (apmēram vienzirdznieki) paturēja tik pusi no savas zemes, bet sīkzemnieki nedabūja gluži nekā! Nolūks rokām taustāms: likuma devēji gribēja, radot lielu bezzemnieku šķiru, nodrošināt muižniekiem lētu darba spēku. Laucinieku ģimeņu lielākā puse toreiz palika par bezzemniekiem. Likuma gala rezultats Pomeranijā bija tāds, ka tur dabūja muižnieki no 260 kvadratjūdzēm [35] zemes, cik tiem agrāk piederēja, savā brīvā īpašumā 190, zemnieki saņēma tik 70 (agrāk zemnieku lietošanā bija 104 kvadratjūdzes). „Brīvzemniekiem” Pomeranijā agrāk bija piederējušas tik 5 kvadratjūdzes, kronim un pilsētām 195. Brandenburgas provincē 700 muižnieku ģimenēm piederēja 1200 muižas. Tur tika atbrīvotas līdz ar zemi 78 000 ģimenes, 44 000 palika kalpu kārtā. Brīvā pirkšana un pārdošana, tā tika mācīts, gādāšot par to, ka arī kalpi tikšot pie zemes. Bet muižniekiem i prātā nenāca pārdot kalpiem zemi.

Maltuss. [36]

Anglija attīstās 18. g. s. par lielu tirdzniecības un rūpniecības valsti! Angļu statistiķi aprēķinājuši, ka no 1697. līdz 1822. g. Anglija nopelnījusi caur ārēju tirdzniecību 490 milj. mārciņas sterliņu (ap 12 250 latu milj. zelta), kauču gan tā šai laikā zaudējusi tirdzniecībā ar Indiju un Ķinu 285 miljonus mārciņu (ap 7 200 latu milj. zelta). Vienīgi caur šo lielisko peļņu Anglijai bijis iespējams vest 23 gadus no vietas karus ar Franciju un pabalstīt vai visus Eiropas valdniekus cīņā ar Napoleonu. Anglija deva sauszemes valstīm, kuras ar to sastādīja sabiedrību, lielgabalus, šautenes, biszāles un i naudu. Samaksāt tā samaksāja visu ar tirdzniecības peļņu, kuru tā ieguva no šo pašu valstu iemītniekiem. Uz Vāciju Anglija 1783. g. izveda par 400 000 mārciņām manufakturu, 1792. g, jau par 1 QUOTE

milj. mārciņām, bet 1814. g. par 4 milj. mārciņu. Iedzīvotāju skaits Anglijā 18. g. s. otrā pusē ļoti vairojās, neskatoties uz stipru izceļošanu uz Angliju. 1750. g. Anglijai bija 6 milj. iedzīvotāju, 1790. g. 8 QUOTE

, 1811. g. jau ap 11 milj. Bet to starpā zemkopju vairs bija tik 34,3 proc., ar tirdzniecību un rūpniecību nodarbojās jau 45,3 proc., neskatoties uz spožo zemkopības uzplaukšanu. Anglijā tika visupirms ievesta pārlabota lauku iedalīšana un āboliņa audzēšana, piem. slavenā „Norfolkas” sistema (ziemāji, sakņaugi, vasarāji, āboliņš), lauku drenaža. Angļu īstie lauksaimnieki bija lieli zemnieki – rentnieki: zemes kungi – lordi aprobežojās ar zemes iznomāšanu. Mazos rentniekus tie izspieda ar varu, vai nu izpirka to zemes. Kopējās ganības sagrāba lordi, tās iežogojot. Neskatoties uz pārlaboto lauku kulturu un labības ražas pacelšanu, 18. g. s. beigās Anglijai sāka priekš savairojušās ļaužu skaita aptrūkt pārtikas: no 1791. g. sāka agrāko labības izvedumu vietā labību ievest. Tika izdots likums, pēc kura bija atļauts kviešus ievest tikai tad, ja to tirgus cena pārsniedza 55 šiliņus 5 pensus par kvarteri (ap 17 latus par pūru); 1801. g. šo minimalo kviešu cenu noteica uz 63 šiliņiem 5 pensiem no kvartera.

Šis apstāklis, Anglijas pārvēršanās no labības izvedējas valsts par labības ievedēju valsti, darīja lielu iespaidu uz Maltusu.

Tomass Roberts Maltuss bija garīdznieks, pēc tautsaimniecības profesors pie „West India” koledžas (augstskolas).

Nelūkojoties uz bagātībām, kādas saplūda Anglijā, vēl vairāk pieņēmās nabadzība. Nabagu nodoklis (nodoklis nabagu labā), kas 1750. g. iztaisīja 713 000 angļu mārciņas, bija 1790. g. pieaudzis jau uz 2,7 milj. mārciņām, 1800. g. uz 3,8 milj. mārciņām. Darba algas paaugstinājās, bet pārtikas cenas pieauga vēl ātrāk. Angļu likuma devēji zināja tik tā sev līdzēties, ka tie 1796. g. izdeva likumu, pēc kura strādniekiem bija jādabū pabalsts iz nabagu palīdzības kasēm. Bet fabrikanti nu tūlīt pazemināja algas. Tādējādi nācās nodokli nabagu labā paaugstināt no jauna, šoreiz no 3 uz 10 milj. Mārciņām. Šis apstāklis daudzus sabiedēja. Bet vienīgi Maltuss ņemas nabadzības problemu vest sakaros ar iedzīvotāju vairošanās jautājumu. Līdz tam laikam vispār Anglijā ļoti optimistiski skatījās uz ļaužu vairošanos. Uz Eiropas sauszemes pēc daudzajiem kariem 16. un 17. g. simtenī valdīja tāds ļaužu tukšums, ka visi valsts vīri domāja tik, kā pabalstīt cilvēku vairošanos. Stingri katoliskajā Francijā aizliedza „kritušām meitām” uzlikt grēku nožēlošanu baznīcā, dibināja bērnu au-dzināšanas namus. Ādams Smiss gan bija merkantilistu populacijas teorijas pretinieks, bet tas tomēr nebaidījās no pārāk ātrās iedzīvotāju vairošanās. Tā pārliecība bija vienkārši tāda, ka ar cilvēkiem notiekot tautsaimniecībā tas pats, kas ar precēm: ja algas esot augstas, iedzīvotāji vairojoties. Tiklīdz kā būšot par daudz cilvēku, algas kritīšot un ļaudis vairs nevairošoties. Cilvēku vairošanai jāliekot notikt dabiskā ceļā, jāatļaujot pilna vaļa pašai dabai! Pie cilvēku skaita valdot pašregulēšanās. Azijā, Indijā, Ķinā cilvēki gan esot tā savairojušies, ka to uzturs palicis gaužām trūcīgs, daudzi neatrodot darbu. Bet mīļajā vecajā Anglijā (merry old England) alga esot augstāka, nekā dzīves uzturam vajadzīgs. Citi rakstnieki, kā Godvins, novērojuši lielu nabagu skaitu un ļaužu trūkumu slavētā Anglijā, izteicās, ka pie nabadzības vainīga vienīgi sabiedriskā iekārta. Pie socialistiskās iekārtas pietiktu ar pusstundas darba dienā, lai visi dzīvotu pārtikuši. Šiem uzskatiem nu nostājās noteikti pretim Maltuss. Nevis socialā iekārta, bet cilvēki paši, viņu vieglprātīgā vairošanās tieksme vainīga pie ļaužu nabadzības, bada un trūkuma. Interesanti, ka Maltuss savā 1797. g. pirmo reizi izdotā plašā darbā „Essay on population” nostājās pretstatā pret savu paša tēvu, kas arī bija mācītājs un karsts Godvina piekritējs.

Daba pēc Maltusa mācības izšķiež neticamā mērā dzīvības sēklu! Ir dīgļi, kas, ja atļautu tiem vairoties, maz gadu simteņos piepildītu netikvien visu zemi, bet arī miljonu pasauļu. Kustoņu, kā stādu auglībai, vairošanās spējai neesot robežu, bet zemei gan. Dzelzs likums šo vairošanos ierobežo. Ne citādi, kā ar stādiem un dzīvniekiem, stāv ar cilvēku. Iz Amerikas iedzīvotāju statistikas Maltusam bija zināms, ka tur cilvēku skaits dubultojies daudzos apgabalos ik 25 gadus. Bet pārtikas līdzekļi nesekojot cilvēku vairošanās spējai. Starp pārtikas līdzekļu un cilvēku vairošanos varot pieņemt tādu salīdzinājumu, ka cilvēki vairojoties ģeometriskā progresijā, t.i. no 1 uz 2, pēc 4, tad 8, tad 16 utt., bet pārtikas līdzekļi tai pašā laikā tikai apmēram aritmetiskā progresijā, t.i. tie apmēram pavairojušies no 1 uz 2, pēc 3, tad 4 un 5. Acīm redzot, tā tad jau trešā paaudzē nesaskaņa: cilvēki vairojušies 4 kārtām, pārtikas līdzekļi tik 3 kārtām. Ceturtā paaudzē cilvēku un pārtikas līdzekļu samērs kļuvis pilnīgi neiespējams: 8 pret 4. Patiesībā tad arī no sen seniem laikiem cilvēku dzīvē esot darbojušies vairošanos apspiedoši, nepatīkami traucēkļi (repressive checs). Tie esot: trūkums, bēdas, posts, bads, mēris, karš! Vienīgi pateicoties šiem traucēkļiem, cilvēku skaits esot noturējies līdzsvarā ar pārtikas līdzekļiem. Vēsturnieki līdz šim esot pārāk maz ievērojuši cilvēku masu likteni, tie esot interesējušies tikai par valdošo šķiru klāšanos. Iedzīvotājiem arvienu un visos laikos piemitusi tendence pavairoties pārāk par uzturas līdzekļu daudzumu, kamēr šī vairošanās caur briesmīgiem traucēkļiem tikusi savaldīta. Ļaužu vairošanās tendence kavējot katru svarīgāku cilvēku likteņa uzlabošanos. Vieglprātīgi iespiedušies dzīvē tiekot no dzīvības vārtiem atraidīti: priekš tiem neesot galds klāts, nedz uzlikts ēdiena trauks! Problēma esot, kādējādi cilvēku vairošanās lai paliktu līdzsvarā ar pārtikas līdzekļiem. Prātīgiem cilvēkiem tāpēc jāpadomājot izvest cilvēku dzīvē vairošanos novērstošus traucēkļus (preventive checs): t.i., izvest cauri lielākā mērā atturīgu, bezlaulības dzīvi, vai vismaz vēlas laulības! Katram jāzinot un jāpārliekot, vai tas iedodoties laulībā varēšot noturēties uz agrākā sabiedriskā stāvokļa – līmeņa, vai tam nebūšot jānoslīd. Pretim Godvinam, kas bija izteicies, ka visu socialo ļaunumu sakne privatīpašums, Maltuss uzsver, ka, ja arī mantas kļūtu vienlīdzīgi izdalītas, drīz vien, cilvēkiem vairojoties, iestātos bads un trūkums. Izceļošana uz citām zemēm varot novērst postu tikai uz īsu laiku, drīz būšot visa pasaule pārpildīta ar cilvēkiem. Eiropā vien pēc 100 gadiem būšot 100 miljonu vietā 1000 miljoni cilvēku, otri tik, nekā dzīvojot visā pasaule… Nepareizi esot nabagu pabalsti; aplams 1601. g. ievestais nodoklis nabagu pabalstīšanas labā. Nabagu labā visiem citiem iedzīvotājiem esot jāmaksājot nodokļi un nabagu skaits vēl pastāvīgi vairojoties, jo nabagiem esot atļauts dodies laulībā. Nabagu pabalsti iznīcinot neatkarības apziņu, pašlepnumu. Nabagu pabalsti sadārdzinot pārtikas cenas darba ļaudīm, kas iztiekot no sava roku darba, stāvot virs nabagiem un nospiežot tos pa daļai nabagu šķirā. Nabagu pabalsti tiekot pasniegti apvainojošā formā: nabagu namos valdot briesmīga neērtība, netīrība, uzturs esot gaužām trūcīgs, caur to ceļoties liela mirstība! Tādējādi tad nabagu pabalsti izpostot vairāk nekā uzturot cilvēku dzīvības. Jāšauboties, vai varot uzskatīt par strādnieku tiesību, prasīt darbu, kamēr tie darba spējīgi, uzturu (nabagu namos), kad tie vairs neesot darba spējīgi.

Aizrādot uz rūpniecības uzplaukšanu, prasot lētu maizi, lai veicinātu tautas bagātības pieaugšanu. Bet ja tauta visu savu bagātību ieguldīšot rūpniecībā, tad gan manta augšot, bet nevis iespēja uzturēt lielāku strādnieku skaitu. Tas atkarājoties vienīgi no zemkopības. Bet zemes auglībai esot robežas. Pirkt no ārzemēm esot nedroši, jābaidoties, ka caur karu šis avots neizsīktu. Labības izvedējas zemes arī pašas varot attīstīt rūpniecību.

Smisa definicija (paskaidrojums) par tautu bagātību esot pareiza, cik tālu tā vēršoties pret fiziokratiem, bet esot tomēr jāievēro, ka rūpniecībai un zemkopībai jābūt pareizā samērā. Ja manufakturas vien pavairošot, tad bagātība gan pieņemšoties, bet visa zeme tomēr nevarēšot vairāk strādniekus uzturēt, kā no zemkopības. Pieprasījums pēc laukstrādniekiem pieņemšoties, algas celšoties, bet celšoties arī produktu cenas, tā tad strādniekiem labuma nebūšot.

Esot ļoti bīstami paļauties uz pārtikas vielu ievedumiem. Anglijai jāievedot jau 400 000 kvarteri (1,6 milj. pūru) kviešu, bet sliktos gados pat 2 milj. kvarteri (8 milj. pūri). Pirmo daudzumu varot ārzemēs sadabūt, otro ne, vismaz ne bez trakas cenu pieaugšanas. Neesot no tik liela svara, ka Anglija neesot pietiekoši apgādāta ar vilnu, kokvilnu, liniem, tēju, cukuru, kafeju, no svara esot pārtikas vielas, maize, gaļa. Bet esot jābaidās, ka ārzemju lētā labība izkonkurēšot dārgo pašu labību. Tāpēc jāveicinot zemkopība ne tikai caur ievedu muitām, bet vēl caur izvedu premijām! Tikai tad, ja Anglija arī labību izvedīšot, tā varēšot būt droša neražas gados un karā.

Iz vēstures mācāmies, to saka Maltuss, ka valstis un tautas aug, zied un – novīst. Izceļas arvienu jaunas valstis un jaunas tautas uz agrāko drupām. It sevišķi pārzied tirdzniecības valstis. Bagātībai pieaugot tiek arvienu vairāk zemes arklam atņemts un ziedots medībai un parkiem… Nu esot jāieved labība. Senie rakstnieki esot sirdījušies par luksusu (greznību), bet neievērojuši, ka briesmīgākais posts esot zemkopības panīkšana. Anglija jau nu esot laimīgos apstākļos: tā valdot par jūru. Bet arvienu vairāk labības ievedot, to pienākšot katras tirdzniecības tautas liktens. Tas nu gan varot ilgt 200 – 300 gadus.

Jāapkarojot garīgais aizspriedums: „Esat auglīgi un vairojaties” tādā jēdzienā, kā to parasti ļaudis saprotot. Esot jāliek svars uz teikuma otro daļu: „piepildat to zemi”. Tā tad neesot teikts „pārpildat”. Esot liekulība, ja daži autori apgalvojot, ka tie gribot strādnieku likteni labot un reizē ieteicot vairošanos. Strādnieku skaits jāierobežojot. Neesot jābaidās, ka caur strādnieku skaita ierobežošanu algas pārāk augšot. Reizē taču kritīšot pieprasījums pēc pārtikas vielām, kritīšot cenas un līdz ar cenām arī alga! Bet ietaupīšot nodokli nabagu labā. Un tagadējās slinkās, paklīdušās strādniecības vietā būšot darbīga un uzticama. Laulība katram jāuzbīdot līdz tam laikam, kamēr tas droši zinot, ka spēšot 4 – 5 bērnus uzturēt. Esot viss svars jāliek uz tikumisku atturību – moral restraint. Visa tikumība esot grūta. Bet tai jābūtot. Dabiskie dzinēkļi jāierobežojot. Parastais iebildums esot, ka tādējādi notikšot netiklības pieaugšana. Bet trūkums un viss, kas ar to sakarā, esot vēl lielāks ļaunums. Tas cilvēku padarot par lopu. Ja arī ne visi cilvēki sekojot tikumības mācībām, tad tas vēl neesot iemesls tās nesludināt. Pie augstākām šķirām sen esot parasts neprecēties agrāk, nekā esot nodrošināti uzturas līdzekļi. Vajagot tikai šo parašu padarīt par vispārīgu arī pie strādniekiem. Jāsludinot strādniekiem, ka nekāda vara to likteni nelabošot, ja tie raidot pārāk lielas ģimenes pasaulē.

Atturība uzturot ilgāki cilvēku fizisko spēku. Tas, kas padodoties kaislībai, grēkojot pret Dieva likumiem, kaitējot sev un saviem tuvākiem.

Vajadzīgas esot labas skolas. Esot ļauni, ka skolas Anglijā noturot tik svētdienās, bet totiesu maksājot augstus nabagu pabalstus. Nabaga ļaužu bērni esot jāmāca, lai tie piesavinātos sev augstāku tikumību.

Ādams Smiss ieteicis mācīt ģeometriju un mechaniku. Bet vajagot vēl pirmās saimnieciskās mācības. Daudzi baidoties, ka ļaudis lasīšot grāmatas par franču revoluciju. Bet revolucijas cēloņi esot: zemo šķiru trūkums un nezināšana. Izglītota tauta esot prātīga, tā mācījis jau Smiss. Mantīgās šķiras juku laikos labprāt paklausot despotiem (varmākām). Bet vainīgas pie tam esot tumšās, zemās šķiras ar savām pārmērīgām prasībām. Tāpēc vien jau to vairošanās nevēlama, izglītība to apturēšot.

Maltusa ideals: jābūtot īpašniekiem un strādniekiem, īpašums esot visas censības un uzcītības piesis un pirmprasība. Tikumība, uzticība, talants uzziedot visuvairāk vidējās šķirās. Bet augstākās un zemākās šķiras esot tāpat vajadzīgas. Vajagot zemākām radīt cerību, ka tās varot caur censību kāpt augstāk, tās brīdināt, ka caur laiskumu jāslīd uz leju. Būtot laime, ja vidējās šķiras vairāk pieņemtos.

Mašinu izlietošana no svara: caur to bagāto vajadzības apmierināmas ar mazāk darba. Bet ļaužu vairošanās jāierobežo, samērā ar patieso vajadzību…

Maltusa mācības iespaids bija milzīgs. Agrākā optimisma vietā izcēlās pie daudziem pilnīga panika (izbailes) par laužu vairošanos. Maltuss tika slavēts kā svarīga tautsaimniecības likuma atradējs. 1834. g. Anglijā reformēja nabagu pabalstu likumu. Pabalstu dabūšana tika centralizēta un līdz ar to visai apgrūtināta. Reizē gan arī Anglijā uzlaboja tautskolas (pēc Maltusa mācības), bet skolas mācība vēl netika ievesta kā obligatoriska.

Kas nu par Maltusu sakāms? Tā pamata mācība, kā tiklab stādu, kā dzīvnieku vairošanās spēja pārspēj pārtikas līdzekļu pieaugšanu, nav pavisam apstrīdama. Darvins atzinies, ka tas savu mācību par „cīniņu dēļ dzīvības”, „struggle of life” uzbūvējis uz Maltusa mācības pamata. Cits jautājums, vai tad, kad Maltuss mācīja, vai pat tagad, jau tiešām pasaule bij netikvien piepildīta, bet jau pārpildīta cilvēkiem? Uz šo jautājumu jāatbild ar nē! Amerikas kolonizacija tad tikai vēl kā iesākās. Arī Krievija – Sibirija vēl bija laužu tukšas zemes, tāpat Aizindijas salas, Australija, Afrika. Indijā dzīvoja tolaik trūcīgi 70 miljoni cilvēki, cieta bieži badu. Tagad, kur angļi izbūvējuši apūdeņošanas kanalus Inda un Ganges upes lejās, tur pārtiek 320 miljoni. Tikai Ķina jau toreiz bija netikvien piepildīta, bet i pārpildīta zeme. Varētu pat par to strīdīties, vai senākie kari notikuši vairāk aiz uztura trūkuma, lai iegūtu ienaidnieka zemes nepieciešamā uztura ražošanai, vai drīzāk aiz valdošo šķiru iedzīves un laupīšanas kāres… Bez šaubām, iedzīvotāju problēma i senatnē spēlējusi lomu. Grieķi un romieši, bez šaubām, veda dažus iekarošanas kara gājienus, lai būtu kur novietot iedzīvotāju pārākumu, pieaugumu; tie to izsūtīja kolonijās.

Iedzīvotāju problema jaunākos laikos mīkstinājusies, tā attālināta caur zemkopības uzplaukšanu. Mēs tagad zinām, ka pie augstas kulturas iespējams ražas pacelt vairākkārt. Bet protams, ka ar to nav zemes piepildīšanas un pārpildīšanas problema atcelta, bet tikai atbīdīta uz priekšdienām. Tāpat i šobrīd vēl nav visa pasaule pilnā mērā kolonizēta. Tomēr cilvēkiem stipri vairojoties, 100 gados varētu pienākt pasaules pārpildīšanās laiks…

Bet visu jaunākos laikos, no 1900. g. sākot, Eiropas statistiķus un tautsaimniekus vairs nesaviļņo bailes no iedzīvotāju pārliecīgi ātrās vairošanās, bet gan no vairošanās apstāšanās vai pat ļaužu izmiršanas. Sevišķi franču statistiķi dzīvo vienās bažās par Francijas ļaužu izmiršanu caur daudzos apgabalos ieviesušos vienbērnu un bezbērnu laulību sistemu. Dzimstību skaits vispār Vakara Eiropā pēdējos 20 gados līdz pasaules kara sākumam vairs nevairojās, bet palika uz vietas, vietām gāja atpakaļ. Ar to tad sacīts, ka visas Vakara Eiropas tautas bija sākušas staigāt pa Francijas pēdām. Pasaules karā visā Eiropā ļaužu skaits gājis atpakaļ. Visuvairāk cietusi Krievija, kurā priekš kara bija visulielākā, varētu sacīt, vieglprātīgākā, neapzinīgākā vairošanās… Katrā ziņā iz vēstures mācāmies nevien to, ko Maltuss uzskatīja par iedzīvotāju problemu: ļaužu pārliecīgu vairošanos, bet i to, ka senatnē bijuši laiki, kur mieram valdot, veselas zemes izmira. Plutarks žēlojās par „briesmīgo ļaužu trūkumu” Grieķijā, 2. g. simtenī pēc Kr. Tāpat izmiruši kādreiz tik slavenās Romas iedzīvotāji. Kad notika „cīniņš Romas dēļ” 6. g. simtenī, tad vairs nebija romiešu – Roma neskaitīja ne 60 000 iedzīvotāju agrākā miljona vai 1,3 miljonu vietā.

Tā tad Maltusa mācībā ir liela daļa taisnības, bet arī pārspīlējumi. Jaunākos laikos aizrādīts, piem. Vācijā no prof. Delbrьcka, ka Vācijā 100 gados vairojušies pārtikas līdzekļi 4 kārtām, iedzīvotāji tik 2 kārtām. Tā tad būtu akurāt pretēja parādība, nekā to mācīja Maltuss. Esmu aprādījis, ka Delbrьcks mazliet kļūdījies, samainījis sakņu augu ražas pacelšanu ar visu pārtikas vielu ražošanas pacelšanu. Bet nav tomēr noliedzams, ka Vācijā ļaužu masu uzturs pēdējos 100 gados ir uzlabojies. Bet tas jau tā nevar ilgi iet! Jāpienāk drīz laikam, kad zemes aptrūks. Krievijā, neapšaubāmi, ļaužu turības līmenis slīdējis beidzamos 100 gados ievērojami atpakaļ. Tur Maltusam taisnība!

Rikardo. [37]

Rikardo – iespaidīgākais ekonomists iz Smisa skolas, galvenais no klasiskiem Smisa pēctečiem. Žīdu dzimuma, bija ieguvis līdz 25. vecuma gadam lielu mantu biržas spekulacijās un nu ņēmās nodarboties ar tautsaimniecības teoriju. Dzimis 1772. g., tas izdeva 1810. g. kādu ļoti ievērotu rakstu par angļu valutas krišanu, 1815. g. otru, par zemu labības cenu iespaidu, 1817. g. savu galveno darbu par tautsaimniecības pamata mācībām. 1823. g. Rikardo miris. R. stāv jau zem Maltusa iespaida, ir pesimists attiecībā uz moderno tautsaimniecības attīstību. Reizē tas stāv uz stingri deduktiviem pamatiem, iedomājas, ka tautsaimniecībā var visas mācības un gudrības atrast, pamatojoties tikai uz loģiku, uz cilvēka prātu. Izejot no nedaudziem, par sevi gaišiem un skaidriem jēdzieniem, R. uzbūvē veselu tautsaimniecības sistemu. Šai ziņā tas ir pilnīgs pretstats Ādamam Smisam, kas piekopa induktivo metodi, bija domās, ka plašā patiesās dzīves pazīšana un novērtēšana nepieciešama, pirms kā var ķerties pie kādiem slēdzieniem un aprādījumiem. Cīņa starp induktivās un deduktivās metodes aizstāvjiem vilkusies līdz jaunākiem laikiem: Rošers, Šmollers, vispār vācu ekonomistu „vēsturiskā skola” ciena induktivo metodi; t.s. „austriešu skola”, Kārlis Mengers, bet arī Kārlis Bьchers, Adolfs Vagners – deduktivo, kauču gan taisni pēdējie zinātnieki ļoti daudz strādājuši tautsaimniecības vēstures pētījumos. Kad Rikardo uzsāka savu zinātnieka gaitu, Anglija atradās zem „kontinenta aizsprostojuma” iespaida. Proti, Napoleons, satriecis 1806. g. pie Jenas Fridriķa Lielā valsti, Prūsiju, izdeva dekretu (pavēli), kurā tas aizliedza ievest angļu preces uz Eiropas sauszemes. Tas bija smags trieciens priekš Anglijas jaunās uz plašās mašinu izlietošanas dibinātās tekstilrūpniecības, dzelzs izvedumiem utt. Kauču gan arī Eiropas sauszemes valstis no šāda tirdzniecības aizlieguma ar Angliju stipri cieta, tām nebija kur pārdot savas jēlvielas, tad tomēr Anglijai klājās visgrūtāk; rūpniecībā izplatījās bezdarbs, līdz ar to trūkums strādnieku starpā… Angļu valdība lūkoja tādējādi palīdzēt angļu tautsaimniecībai, ka tā caur labības muitu paaugstināšanu pacēla zemkopju peļņu un tādējādi veicināja lielākā strādnieku skaita nodarbināšanu zemkopībā. Ezeri tika nolaisti, purvi nogrāvoti, arumi paplašināti. Kviešu cena pacēlās 1812. g. līdz 155 šiliņiem par kvarteri (38 QUOTE

šiliņiem = 46 QUOTE

zelta latiem par pūru [38]

). Kara rīku un municijas rūpniecība, zināms, strādāja ļoti intensivi, Anglija taču apgādāja Napoleona pretiniekus, Austriju, Krieviju, Spaniju ar kara rīkiem. Labības ievedumi, kas bija 1801. g. sasnieguši 1,4 miljonus kvarteru, nokrita 1807./09. gados uz 300 000 kvarteriem. Tikai 1810. g. Anglijai sliktas ražas dēļ nācās ievest l QUOTE

milj. kvarterus, 1811./13. gados atkal tik 240 000 – 400 000 kvarterus. 1814. g. krita Napoleons, un nu bija angļu precēm vaļā visa Eiropas sauszeme, bet no otras puses ieplūda arī Eiropas labība. Kviešu cena nokrita līdz 66 šiliņiem no kvartera. Angļu lordi, kuru rentes bija sasniegušas šausmīgu augstumu, satrūkās, tie izdabūja 1815. g. cauri likumu, kas atļāva labību ievest tik tad, kad cena kāpa augstāk par 80 šiliņiem no kvartera = 25 zelta latiem pūrā. Tādējādi lordiem izdevās 1815. – 1818. gados uzturēt augstas labības cenas. 1819. – 1825. gados zem labu ražu iespaida labības ievedumi nokrita gandrīz līdz nullei, cenas nokrita uz pusi, uz Eiropas sauszemes izcēlās zemkopības krize. (Prūsijā izūtrupēja kādas 2000 muižas). Rikardo savā rakstā par zemu labības cenu iespaidu pūlas pierādīt, ka neder aizliegt vai apgrūtināt labības ievedumus. Zemkopis-uzņēmējs esot spiests maksāt augstas algas, tāpat fabrikants, peļņa esot tikai zemes īpašniekam, „lendlordiem”, kuru „rente” augot. Alga, procenti, rente neesot tirgus cenu cēloņi, bet gan sekas. Tādējādi maiņas cenas noteicējs – vienīgi darbs.

Rikardo pārmet Smisam, ka pēdējais neesot maiņu vērtību pareizi uztvēris. Tādā sabiedrībā, kura dibinoties uz darba dalīšanu, esot pats galvenais - maiņu vērtība. Maiņu vērtība (value in exchange) svārstoties ap ražošanas izdevumiem, vismaz pie visām tām mantām, kuru ražošanu iespējams pēc patikas pacelt. Zelts esot 15 reizes dārgāks nekā sudrabs tāpēc, ka tā rakšana prasot 15-kārt augstākus izdevumus (tā, zināms, aplamība – šis R. teikums pierāda pilnīgu patiesās dzīves nepazīšanu).

Priekšmetu cena varot mainīties tāpēc, ka

1)      viņu pašu maiņas vērtība (ražošanas izdevumi) grozījušies;

2)      pērkamās mantas maiņas vērtība grozījusies.

Piemēram:

Kokvilnas cena varot celties: 1) tāpēc, ka tās ražošana palikusi dārgāka, 2) tāpēc, ka zelta un sudraba ražošana caur jaunatradumiem kļuvusi lētāka.

Tas esot tiešām noticis pēc Amerikas uziešanas.

No svara tāpēc zināt salīdzinošo maiņas vērtību (comparative value). Tikai tādas mantas tikšot laiku maiņā līdzīgi apmainītas, kuru ražošana prasot līdzīgus izdevumus – konkurence necietīšot citādu virzienu. Kādas ražošanas sastāvdaļas tad nu īsti darbojas pie cenas noteikšanas? Tās ir – ražošanas izdevumi. Rikardo kritizē Smisu, ka tas vispirms noteicis darbu par vienīgo katras ražotas mantas vērtības mēra auklu, bet pēc paskaidrojis, ka sabiedrībai attīstoties nākot klāt kapitalista tiesa, kura īpašumā atrodoties darba rīki un jēlvielas, tāpat zemes īpašnieks prasot savu daļu. Tiklīdz kā visa zeme pārgājusi privatīpašumā, zemes īpašnieks gribot i tur pļaut, kur tas neesot sējis. Mežoņu sabiedrībā, tā Smiss mācīja, tiekot mainīti divi bebri pret vienu briedi, jo mežoņi esot izdibinājuši, ka viena brieža samedīšana prasot otri tik darba, nekā bebra samedīšana. Bet civilizētā sabiedrībā, pēc Smisa, valdot 3 izdevumu kategorijas: 1) alga, 2) kapitala peļņa – atlīdzība uzņēmējam, 3) zemes rente. Rikardo nu piemetina, ka visas šīs kategorijas neesot nekas cieti noteikts, bet tās svārstoties. Ja alga ceļoties, tad uzņēmējs taču negribēšot savu peļņu ziedot, pat ne samazināt, tas uzsitīšot preču cenu. Tur nu tas allaž alošoties, jo to pašu darīšot visi citi uzņēmēji un tādējādi alga necelšoties vienā ražošanas nozarē vien, bet visās. Apmaiņa tā tad atkal iznākšot tik un tā atkal pret līdzīgu darba daudzumu.

Rikardo nu uzstāda tezi, ka neviens uzņēmējs nevarot uzsist preču cenu tad, ja kāds no ražošanas faktoriem palicis dārgāks. Ja alga augot, tas esot spiests ziedot vai nu daļu no kapitala tiesas, vai arī daļu no zemes rentes. Ne izdevumi noteicot cenu, bet cena noteicot, cik varot tikt izdots par algām, par kapitala peļņu, par zemes renti. Tikai tad, ja ražojošie spēki mainoties, tie iespaidojot uz cenu. Ja ievedīšot šujmašīnas, tad gatavu drēbju cena kritīšot.

Darbs gan neesot vienīgais mantu izcelšanās avots, bet tas esot tomēr vienīgā, katras preces maiņu vērtības mēraukla. Dažādas mantas tiekot apmainītas pēc tā darba samēra, kas tajās ieguldīts.

Attiecībā uz zemes renti Smiss esot izteicies, ka pārtikas vajadzība nodrošinot zemes īpašniekiem augstāko iespējamo renti. Bet tā tas neesot vis, zemes īpašnieks iegūstot renti tikai no tā laika sprīža, kad izcēlusies zemes knapība. Jaunajās zemēs, kolonijās esot zemes tiku tikām. Zemei neesot lielāka vērtība kā gaisam un ūdenim, t.i. tai neesot gluži nekādas vērtības. Ja kāds kolonists gribēšot iegūt renti, tad tikšot ražots uz blakus atrodošamies zemes gabaliem. Par sevi saprotams, ka vispirms tikšot apstrādāta labākā, pirmā numura zeme. Tikai tad, ja visa pirmā numura zeme būšot izdota, ļaudis ķeršoties pie otrā numura zemes. Šī otrā numura zeme izdodot mazāk augļus uz līdzīgas zemes platības, nekā pirmā numura zeme. Pirmā numura zemes īpašnieki nu saņemšot starpību starp pirmā un otrā numura zemes ražīgumu kā tīru peļņu – zemes renti. Tas ir, ja pēc Rikardo šemas (shēmas) pirmā numura zeme izdod 10 pūrus uz pūra vietas, otrā numura 8, tad zemes rente uz pirmā numura zemes iztaisīs 2 pūrus no pūra vietas. Tamlīdz ļaudis būs piespiesti pāriet uz trešā numura zemes apstrādāšanu, tiklīdz kā visa otrā numura zeme būs izņemta, kauču arī trešā numura zemes ražīgums iztaisītu tikai vairs 6 pūri no pūra vietas. Pirmā numura zemes īpašnieku zemes rente tad jau iztaisīs četrus pūrus, otrā – 2 pūrus. Iedzīvotāju skaitam vēl vairāk sabiezējot, notiks pāreja i uz ceturtā numura zemes apstrādāšanu, kura varbūt izdos tikai 4 pūrus no pūra vietas. Pirmā numura zeme tad dos 6 pūrus rentes, otrā – 4, trešā – 2.

Šī Rikardo zemes rentes teorija ļoti asprātīga kombinacija. Bet kritiķi, kā Rodbertuss, iebilst, ka zemes rente izceļas i uz sliktākas zemes, tiklīdz kā visa zeme pārgājusi privatīpašumā. Rikardo arī nav ievērojis, kādu lomu spēlē zemkopībā attālumi. Pilsētas tuvumā ceturtā numura zeme var būt vērtīgāka, nekā kaut kur simtām verstu atstatu gulošā pirmā numura zeme, no kuras attāluma dēļ nevar neko aizvest līdz pilsētai. Prakse arī zemākās auglības šķira dažādu zemju kadastros novērtēta diezgan augstu. Vidzemes kadastrī piem. IV. numura zemes vērtība nav vis pielīdzināta nullei, kā tas būtu jādomā pēc Rikardo teorijas, bet „mucu vieta” IV. numura zeme vērtēta uz pus dālderi, tad kad III. numura zeme vērtēta uz trīs piektdaļām, II. numura uz trīs ceturtdaļām un I. numura uz vienu veselu dālderi.

Rikardo tālāk izsakās, ka katras preces cena tiekot noteikta no pēdējās visneproduktivāki ieguldītās kapitala daļiņas, ja šī daļiņa vēl vajadzīga visa tirgū pieprasītā preču daudzuma ražošanai. Attiecinot uz zemkopību šis Rikardo likums tika tā saprasts, ka labības cenu nosakot ražošanas izdevumi tai zemē, kura visdārgāk ražojot, ja vien šīs zemes labība tirgū vēl vajadzīga. Patiesībā 19. g. s. 80. un 90. gados iznāca tā, ka labības cenu noteica vislētāk ražojošas zemes, Arģentina un Rietumu Kanada, caur to, ka tās tirgu pārplūdināja ar savu lēto labību. Un nevar nebūt teikt, ka dārgāk ražojošo zemju labība toreiz tirgū nebūtu bijusi vajadzīga: Arģentina un Kanada neražoja vairāk kā ceturto, piekto daļu no visiem pasaules tirgū apgrozītiem kviešiem.

Kapitalu R. uzskata kā uzkrātu darbu (hoarded labour). Kapitalu tāpēc nevarot tādā mērā sadalīt, kā zemkopības ražošanas cenas sastāvdaļu (zemes renti).

Smiss apgalvojis, ka visām mantām jātopot pakāpeniski lētākam, jo tās tiekot ražotas ar aizvien mazāku darba daudzumu. Bet lietas esot pavisam otrādas: visām mantām jātop dārgākām, bet nevis tāpēc, ka kapitalisti un zemes īpašnieki ņemtu monopola cenas, bet tāpēc, ka 1) zemkopības produktu ražošana paliekot aizvien neizdevīgāka, neražīgāka, 2)ka arī rūpniecības uzņēmumos, fabrikās vēlāki kapitala ieguldījumi atmaksājoties sliktāk, kā agrākie.

Jaunajās zemēs visu ražu dabū strādnieks un kapitals. Tādējādi esot jāsaprot augstā alga, kāda tiekot maksāta jaunajās zemēs, kolonijās… Vecajās, bagātajās zemēs algas un kapitala procents stāvot zemu, to tiesu zemes rente augstu. Rikardo te, acīm redzot, izdara slēdzienu pēc Anglijas piemēra: uz Eiropas sauszemes kapitala procents stāvēja samērā augstu.

Svarīga un daudz iztirzāta vēl Rikardo algas fonda teorija. Strādnieku alga nevarot tikt bez kā tālāka paaugstināta tāpēc, ka katrā zemē pastāvot pie zināma saimniecības stāvokļa zināms algas fonds. Algas tiekot maksātas iz uzņēmēju kapitala… Ja strādnieku skaits augot un algas fonds paliekot tas pats, algām jāmazinoties. Paaugstināties tās varot tik tad, ja strādnieku skaits sašļūkot. Te tad nu Rikardo piemirsis, ka kapitaliem pieaugot – un kapitala pieaugšana notika Anglijā milzīgā mērā, vajadzētu proporcionali (samērīgi) augt algas fondam. Bet līdz tam Rikardo, kā jau kapitalistu priekšstāvis, nav varējis vai gribējis domāt; tas uzskata algas fondu kā kaut kādu atsevišķu, par sevi stāvošu kapitala daļu, kuru visai grūti pavairot.

Dabīgā alga pēc Rikardo svārstās ap strādnieka un tā ģimenes eksistences minimumu (mazākā izmaksa, kāda vajadzīga dzīvības uzturēšanai). Tiklīdz kā alga paceļas, strādnieku skaits vairojas, caur ko alga noslīd vēl zem eksistences minimuma, līdz kuram tā paceļas strādnieku skaitam sašļūkot. Uz šās Rikardo tezes 45 gadus vēlāk Lasals uzbūvēja savu „dzelzs algu likumu”, pēc kura pie kapitalistiskās iekārtas strādnieks pavisam nevar uzlabot savu likteni.

Rikardo uzskatāms kā noteikts, tolaiku „interest of money” (naudas, naudinieku interešu) aizstāvis, pretstatā pret Anglijā vēl valdošo „landed interest” (zemes interešu) aizstāvjiem – lendlordiem, kuru visa gudrība sastāvēja maizes cenu un līdz ar to zemes rentes saskrūvēšanā. Atsaucoties uz fabriku rūpniecības augošo nozīmi, Rikardo uzsver, ka labības muitu atcelšana priekš rūpniecības – dzīvības jautājums. Augstā zemes rente, kas savienota ar augstām maizes cenām pilsētās, izsaucot augstas algas tiklab pilsētās, kā uz laukiem. Caur to tiekot pavairoti ražošanas izdevumi; sekas esot grūta konkurence tirgū. Bet ja rūpniecībai nebūšot pienācīga peļņa, tā sabrukšot un raušot līdz ar sevi bezdibenī i zemkopību un līdz ar to zemes īpašnieku zemes renti. Zemes rente varot tikt racionalā kārtā pacelta tikai caur lielāku zemkopības produktu pieprasījumu. Interesanti, ka jaunākos laikos (pēdējos 30 – 40 gados) Vācijā prof. Brentano ļoti noteikti nostājās uz Rikardo viedokļa polemikā pret vācu agrariešiem.

Čartisms un mančestrieši.

No Rikardo uzsāktā cīņa pret augstām labības muitām neaprima, bet palika arvienu asāka, neskatoties uz lordu pretestību, kuri valdīja tiklab angļu parlamenta augšnamā, kā, pateicoties novecojušamies vēlēšanu likumiem, apakšnamā. Vēlēšanas iecirkņi, proti, nebija no pat vidus laikiem grozīti. Tādējādi iznāca, ka jaunizcēlušamies rūpniecības un kalnu raktuvju apgabaliem nebija vēlēšanas tiesības (piem. lielām pilsētām, kā Mančestrei), kurpretim daudziem miestiņiem, sastāvošiem iz nedaudz namiem gan, tāpēc, ka tur vidus laikos bija bijušas pilsētas. Šajos „sakrupušos miestiņos” (rotten boroughs) piederēja vēlēšanas tiesība zemes kungiem – lordiem, kuri tādējādi savus jaunākos dēlus varēja iedabūt parlamentā – apakšnamā. Jaunai rūpniecībai pieaugot, ne tikai strādniecība, bet arī jaunie bagātnieki, fabrikanti sajuta šādu nebūšanu, caur kuru tie bija izslēgti no vēlēšanas tiesības, par kliedzošu netaisnību. 1832. g. gan notika maza parlamenta reforma: „sakrupušiem miestiņiem” atņēma vēlēšanas tiesību. Bet vēlēšanu likums deva vēlēšanu tiesības tikai turīgiem ļaudīm – strādnieku masas bija no tā izslēgtas. Trīsdesmitos gados pār Angliju nāca rūpniecības krizes, caur kurām ļoti cieta strādniecība, cieta tāpēc jo vairāk, ka agrākie liberalie nabagu pabalstu likumi 1834. g. no parlamenta bija atcelti. 1838. g. Anglijā izcēlās sevišķi liela krize: Londonā vien bankrotēja 306 lielāki tirdzniecības nami, provincēs 781. Izcēlās darba trūkums, līdz ar to algu samazināšana un bads. Tādos apstākļos tika dibināta angļu strādnieku sabiedrība, kas 1838. g. O'Konnora vadībā uzstādīja plašas prasības: vispārēju balsu tiesību, slepenu nobalsošanu, ikgadus vēlēšanas, dietes parlamenta locekļiem, lai nebūtu jāvēl vienīgi bagāti un turīgi ļaudis, kuri allaž nekautrējās ņemt kukuļus. Tālākās prasības bija: ienākuma nodokļa atkalievešanu (šāds nodoklis pa Napoleona kara laikiem bija pastāvējis, bet 1816. g. bagātnieku interesēs atcelts), strādnieku nastu samazināšana, 10 stundu darba laika ievešana fabrikās. Parlaments liedzās 12. jūlijā 1839. g. ņemt pretim no 1 280 000 strādniekiem parakstīto, šīs prasības saturošo lūgumrakstu. Nu izcēlās plaši strādnieku nemieri, kurus visus kara spēks apspieda. 380 čartistu vadoņiem tika piespriesti cietuma sodi. 1840. g. čartistu kustība no jauna uzliesmoja, tika iesniegts parlamentam jauns, šoreiz jau no 3 QUOTE

miljoniem cilvēku parakstīts lūgumraksts, kuru parlaments, paļaujoties uz kara spēku, no jauna atraidīja. Tomēr angļu sabiedrībā maz pamazītēm uzausa sajēga, ka nevarēs uz visiem laikiem noturēt tautu beztiesīgā stāvoklī, negādājot i par darbu un maizi. Tādējādi tad taisni liberalie fabrikanti iesāka lielu aģitaciju priekš „lētas maizes”, t.i. priekš labības apsardzības muitu atcelšanas, lai no vienas puses lauztu muižniecības varu, no otras puses izsistu strādnieku, čartistu vadoņiem to galvenāko ieroci iz rokām, reizē pamazinot darba algas. Un fabrikantiem bija nauda – tie varēja vest aģitaciju. Jau 1841. g. tie salasīja 10 000 mārciņas sterliņu, 1843. g. 50 000, 1846. g. pat 250 000. Nu tie varēja izdot, izplatīt avīzes, kurās aģitēja par labības muitas atcelšanu, pieņemt simtiem labi samaksātu apkārt celojošu runātāju, kuri sekmīgi konkurēja ar nesamaksātiem vai slikti samaksātiem čartistu runātājiem. Fabrikanti pirka i namus vēlēšanu tiesības iegūšanas dēļ. Galvenais rūpnieku aģitacijas centrs bija Mančestres pilsēta, kuras tirdzniecības kamera ar sevišķu enerģiju uzstājās priekš pilnīgas brīvtirdzniecības. Tādējādi tikšot pie lētas maizes un lētām jēlvielām un Anglijas rūpniecībai nebūšot jābaidās ne no kādas konkurences pasaules tirgū. Mančestres tirdzniecības kameras priekšgalā stāvēja Roberts Kobdens. Lordi gan sākot ļoti nikni apkaroja mančestriešus, kuriem jau piederēja daudz sēdekļi parlamentā, apakšnamā. Ministru prezidents lords Melborns tos nosauca par vistrakākiem cilvēkiem pasaulē. Bet draudošā strādnieku kustība un rūpniecības krizes veda i sapratigākus torijus (konservativos) pie apdomāšanās. Agrākais torijs, sers Roberts Pils (Peel) pats nostājās liberalo prasību priekšgalā. Tas ieveda no strādniecības prasīto ienākuma nodokli. Tālāk tas 1842. g. ieveda 10 QUOTE

stundu darba dienu sievietēm un jauniešiem; faktiski ar to bija panākta šāda darba dienas saīsināšana priekš visiem strādniekiem. 1846. g. Pils izveda parlamenta apakšnamā ar 337 pret 240 balsīm labības muitu atcelšanas likumu, atstājot līdz 1849. g. vēl reģistracijas nodokli – vienu šiliņu no kvartera. Lordu nams gan sākot gribēja pretoties, bet kad Pils, kas tagad vadīja apakšnamu, tam piedraudēja izdarīt „lordu izbīdīšanu” t.i. dažu simtu jaunu lordu iecelšanu (uz ko valdībai bija tiesība) tad i hercogs Velingtons uzstājās priekš labības muitas atcelšanas. Īsi pēc šīs atcelšanas krita i apsardzības muitas uz vilnu, liniem, kokvilnu. Citas apsardzības muitas tika uz pusi pazeminātas. Tālāk tika atļauts izvest mašinas, sevišķi arī tekstilrūpniecības mašinas, kas agrāk bija pie nāves soda aizliegts, lai neizceltos citās zemēs spēcīga tekstilrūpniecība. Mančestres pilsēta piesprieda Kobdenam par tā laimīgo aģitaciju 170 000 mārciņas lielu goda algu. Mančestrieši – pilnīgas brīvtirdzniecības un „brīvās konkurences” ļaudis nu ietika i valdībā un spieda parlamentu izvest cauri arvienu pilnīgāku brīvtirdzniecību: 1853. g. liberalais ministru prezidents Gladstons atcēla muitas i uz dzijām, atstājot uz gataviem rūpniecības izstrādājumiem vēl 10 – 15 proc. muitas. Bet drīz i tās atcēla. Anglija izvērtās par pilnīgu brīvtirdzniecības zemi. Brīvtirdzniecības ievešanai bija svētīgas saimnieciskas sekas, kuras nu gan vairāk stāvēja sakarā ar tolaik visās zemēs uzsāktām dzelzsceļu būvēm, nekā ar brīvtirdzniecību kā tādu. Anglija proti pārdeva uz visām zemēm dzelzsceļu materialus un mašinas. No 1846. g. līdz 1857. g. pavairojās Anglijas izvedumi no 45 uz 126 milj. mārciņu. Labības ievedumi arī gan pieauga no 3 QUOTE

uz 19 milj. mārciņu. Bet bezdarbs bija mitējies, visur bija nomanāma lieliska rūpniecības uzplaukšana, līdz ar to uzlabojās strādnieku stāvoklis. Tādējādi tad saprotams, ka 1848. g. revolucija, kas saviļņoja visu Vakara un Vidus Eiropu, pagāja Anglijai gandrīz nemanīta garām. Gan 1848. g. čartisti vēl reiz iesniedza parlamentam lūgumu ar 5 QUOTE

miljoniem parakstu, bet čartistu vadonis O’Konnors uzstājās „tikai” priekš mēreniem līdzekļiem, un līdz ar to šī sākot tik lieliskā kustība sabruka. Idealists O’Konnors nobeidzās ārprātīgo namā un uzvaru svinēja bagātie fabrikanti – praktiķi.

Fridrichs Lists[39].

Lists – pirmais ievērojamais vācu tautsaimnieks. Dzimis 1789. g. Virtembergā, amatnieka dēls, bija visupirms skrīvers, tad klausījās tautsaimniecības priekšlasījumus Tibingā un tika 1817. g. no labvēlīgā ministra Vangenheima iecelts turpat par profesoru. Lists uzstājās ļoti stingri kādā nodibinātā laikrakstā pret ierēdņu korupciju (izvirtību, kukuļniecību) Virtembergā, prasīja pēc reformām tirdzniecībā, sevišķi iekšējo muitu atcelšanu. Caur to tas ieguva sev daudz ienaidniekus izvirtušās nespējīgās ierēdniecības vidū. Lista ienaidnieki panāca, ka Listu netikvien atcēla no amata, bet vēl par valsts ierēdņa disciplinas neievērošanu notiesāja uz 10 mēnešiem cietumā! No cietuma glābdamies tas aizbēga uz Elzasu, pēc tam uz Ameriku, nopirka pie Harrisburgas Pensilvanijā kādu fermu. Iepazinies ar amerikaņu tautsaimniecību, tas sarakstīja un izdeva 1827. g. angļu valodā rakstu par galveniem virzieniem (linijām) tautsaimniecībā. L. uzstājās jau šai rakstā par nacionalu tautsaimniecību; L. iespaidojis vēlāk pazīstamo amerikaņu ekonomistu Kereju (Carey), kas būdams 4 gadus jaunāks par Listu, izvērties, kā rādās, zem L. iespaida, no agrākā brīvtirdzniecības piekritēja par apsardzības muitu cildinātāju. Uz Listu darījusi lielu iespaidu Amerikas tirdzniecības politika. Brīvības kara laikā (no 1776. – 1783. g.) iekšējā rūpniecība uzplauka, jo tai nebij jākonkurē ar lētajām Anglijas precēm. No 1783. – 1789. g. tā panīka, jo ievedumi no Anglijas bija atļauti. 1789. g. nu tika izdarīta muitu tarifa revizija, tika ievestas mērenas muitas. Jau 1791. g. prezidents Vašingtons varēja paziņot amerikaņu kongresam, ka amerikaņu pašu manufakturas uzplaukstot. Vašingtons pats ģērbās iekšzemes vilnas (tūka) uzvalkā, lai citiem dotu priekšzīmi. 1804. g. ievedmuitas noteica uz 15% no ievedamo preču vērtības. 1814. g., pēc kara ar Angliju muitas paaugstināja uz 30%, kas deva amerikaņu rūpniecībai iespēju ātri attīstīties. Savienoto valstu dienvidus daļas plantažnieki bija brīvtirdzniecības aizstāvji, jo tiem bija no svara lētas rūpniecības preces. Jaun-Anglijas valstu rūpnieki turpretim enerģiski nostājās priekš apsardzības muitām. Lists uzgāja savas fermas tuvumā ogļu slāņus, sastādīja ar dažiem citiem kopā akciju sabiedrību to izmantošanai un palika par turīgu vīru. Ilgojoties pēc tēvijas, tas panāca, ka to iecēla 1833. g. Leipcigā par amerikaņu konsulu, pēc tam kad Virtembergas valdības vīriem, kas Listu vēl arvienu nāvīgi ienīda, dēļ to korupcijas apkarošanas, bija izdevies izgāzt cauri tā kandidaturu Hamburgā. Leipcigā Lists ļoti sparīgi uzstājās priekš ātrās dzelzsceļu izbūves: tas bija mācījies Amerikā pazīt dzelzsceļu nozīmi un nu sastādīja lielus izbūves planus priekš nākamā Vācijas dzelzsceļu tīkla. Tam izdevās nodibināt akciju sabiedrību Leipcigas-Drezdenes dzelzsceļu būvei. – Bet drīz šī dzelzsceļu valde Listu „izkantēja” ārā: tai bija Lists nepatīkams kā spējīgs kritiķis. Nozaudējis caur kādu bankas bankrotu Amerikā savu mantu, tas nodarbojās ar rakstniecību, izdeva 1840. g. savu lielo darbu par „nacionalo tautsaimniecības sistemu”. Atraidīts no visām toreizējām, nespējīgām Vācijas valdībām, tas krita trūkumā un nobeidza savu dzīvību ar pašnāvību 1846. g. Kufsteinā. Vēlāk – par vēlu to cildināja kā vācu muitas savienības (Zollverein) garīgo tēvu, cēlu, nesavtīgu raksturu un ievērojamāko vācu ekonomistu…

Lists māca, ka brīvtirdzniecība ignorējot tautu. Esot rupjš materialisms, tautas bagātību noteikt mechaniskā darbā. Pēc Smisa teorijas iznākot, ka cūku audzētājs esot ražīgs strādnieks, cilvēku audzinātājs ne. Tāpat aptiekara māceklis, kas izgatavo zāles, ražīgs, jo tas ražo materiālas vērtības; ārsts, kas recepti parakstījis, ne. Jāievērojot, ka katrs viens esot mirstīgs, tauta nemirstīga, tāpēc tad jāgādājot i par nākamām paaudzēm. Valsts uzdevums esot gādāt par tiesu un taisnību, iekšēju drošību, tikumību un izglītību. Pret Smisu un Rikardo Lists griežas vēl ar aizrādījumu, ka to preču izmaiņas teorija tautu starpā esot kļūdaina, tie piešķirot pārāk augstu vērtību tiešai peļņai. Esot jau taisnība, ka caur svešu produktu izslēgšanu valsts zaudēšot to procentu, par cik kādas preces ražošana iekšzemē dārgāka. Bet iekšzemē tikšot attīstīti ražīgie spēki. Šo ražīgo, ražotāju spēku attīstīšana esot īstais valsts vīru uzdevums. Izce1šoties pašu rūpniecība, kas savu apkārtni apaugļošot. Iekšējo rūpniecības – tirdzniecības apmaiņu neatsverot nekāda ārējā tirdzniecība. Tikai pašas zemes rūpniecība varot izmantot visas tēvzemes iekšienē gulošās mantas. Jāievedot tāpēc pārējas – audzināšanas muitas. Vācija esot ogļu bagātības ziņā Anglijai pakaļ, tāpat dzelzs un tekstilrūpniecībā. Tiešām, Vācija nevarēja pat vēl 1878. g., kad Bismarks ieveda apsardzības muitu tarifu, ar Angliju konkurēt. Vācijas pirmās fabrikas lietoja angļu ogles un dzelzi. Tikai kad vācu atsevišķās valstis noslēdza savā starpā muitas uniju, „Deutscher Zollverein” 1833. g., radās pašā Vācijā lielākā dzelzs rūpniecība. Lai Listu saprastu, jāzin, ka pēc Napoleona kariem Vācijā valdīja brīvtirdzniecības teorija. Vācu teoretiķi pielaida vienīgi t.s. „retorzijas” muitas, t.i. atmaksas, „atgrūšanas”, atspītēšanas muitas pret kādu svešu valsti, kura turējās pie apsardzības muitu politikas. Bet Vācijas praksē pastāvēja i 35 atsevišķo valstu starpā muitas. Ne augstas, bet liela daļa valstu, kā Prūsija, tomēr ņēma 10%. Lists nu jau 1819. g. bija rediģējis kādas vācu fabrikantu grupas lūgumu, iekšējās muitas atsevišķo vācu valstu starpā atcelt. Prūsija pirmā piespieda dažas mazākās valstis ieiet ar to muitas unijā - „Zollverein”, pie kam tad tika atstātas nelielas robežu muitas pret ārvalstīm, kas nebija unijā. Lists bija karstākais šīs muitas unijas cildinātājs; uzsvēra tikai, ka pret Angliju jāpiekopjot pārējas – apsardzības muitu sistema. Aizrādīja, ka zemkopības vaistī i zemkopības produktiem maza cena, tāpēc ka tirgus tālu. Taisni rūpniecības valstī arī zemkopim būšot labāka peļņa. Sevišķi zemkopības blakus produkti, kā gaļa, sviests, piens, olas, sakņu augi, augļi nevarot tikt tālu transportēti. Tiešām, Lista laikā šo produktu pārvadāšana pa tālākiem ceļiem vēl nebij iespējama. Tagad jau nu gan i gaļu, i sviestu ved no Australijas un Arģentinas uz Eiropu kuģos ar atvēsināšanas, iesaldēšanas ietaisēm. Bet caur to, zināms, pārvadāšana sadardzinās, nereti cieš arī kvalitate (labums). Nav ko šaubīties, ka i tagad pārdošana tuvumā zemkopim visu noderīgākā. Baltijā i priekškara laikā zemkopība vēl sāka uzplaukt, kad radās sviesta tirgus Pēterpilī, turienes rūpniecībai uzplaukstot. Lists aizrāda, ka Amerikā dibinot pilsētas mūža mežos, caur ko tad zemkopjiem, kas tajās apmetoties, esot tūliņ tirgus durvju priekšā.

Nevar arī liegt, ka tīras zemkopības valstis noder rūpniecības valstīm kā izmantošanas objekti. Tā tas bija priekš pasaules kara ne tikai ar Arģentinu, Kanadu, Australiju, Dienvidu Afriku, bet arī ar Bulgariju, Serbiju, Rumaniju, Turciju, Indiju, Ķinu. Danija pirms kara nebija bagāta valsts. Pasaules karā gan neitralās zemkopības valstis caur augstām cenām milzīgi pelnīja, dzēsa pa labai daļai savus parādus Eiropai. Lista laikā vispār uz Eiropas sauszemes visus interesēja cīņa starp brīvtirdzniecības un apsardzības muitu piekritējiem. Francijā Sejs (Say) izteicās, ka tirdzniecības brīvība varot pastāvēt tik universalā republikā. Krievijā ķeizara Nikolaja I. visuvarenais finansu ministrs, grafs Kankrins bija stingrs apsardzības muitu piekritējs un valsts socialists. Brīvtirdzniecības idejas Krievijā uzvarēja pēc Krimas kara, kad tika ievests zemu muitu tarifs – jauns apsardzības muitu posms iesākās apmēram ar 1890. g.

Kerejs (Carey). [40]

Vienā laikā ar Listu sāka Amerikā darboties tautsaimniecības teorijā Kerejs. Dzimis 1793. g., miris lielā vecumā 1879. g. Jaunībā bijis brīvtirdzniecības aizstāvis, pēc noteikts apsardzības muitas cildinātājs. Izdevis 3 sējumu biezu darbu par tautsaimniecības pamata mācībām (Principles of political economy) 1837. – 1840. gados īsi priekš Lista; otru un galveno, arī 3 sējumu biezu darbu par socialo zinātņu pamata mācībām (principies of social sciences) 1858. – 1860. gados. Šajā beidzamā darbā tas atkal attālinās no Lista. Kerejs nācis tautsaimniecībā sevišķi pazīstams mazāk kā apsardzības muitu cildinātājs, bet galvenā kārtā kā pretinieks Rikardo teorijām par zemes rentes izcelšanos un par produkcijas (ražošanas) izdevumu lomu, kā cenu noteicējiem. Kerejs visupirms uzstāda tezi, ka bagātība esot vara (valdība) par dabu. Vērtība – pārvaramā pretestība, kura, pēc Kereja domām, jāuzvar, ja grib iegūt kādu vēlamu vērtību, vērtīgu priekšmetu. Bagātība pastāvīgi pieaugot; līdz ar to krītot katras preces maiņu vērtība, jo cilvēks iemācoties (turoties pie ekonomiskā principa) iegūt dabas dāvanas ar arvienu mazāk darba.

Pāreja no akmeņa cirvja uz dzelzs un tērauda cirvi nozīmējot darba ražīguma pieaugšanu, tāpat pāreja no stopa un bultas izlietošanas uz šautenes, svina un biszāļu lietošanu. Ar tērauda cirvi vieglāk uzcirst namu nekā ar akmeņa cirvi, ar šauteni vieglāk samedīt zvēru, nekā ar stopu. Tā tad kulturai attīstoties, cenām par viena un tā paša priekšmeta iegūšanu jākrīt. Tādējādi tad katra priekšmeta vērtību tautsaimniecībā noteicot nevis ražošanas (produkcijas) izdevumi pagātnē, kā Rikardo domājis, bet gan reprodukcijas izdevumi, t.i. tie izdevumi, kādi rastos, šo pašu priekšmetu no jauna izgatavojot, piem. jaunu namu uzbūvējot. Arī zemes īpašums esot no cilvēka radīts, jo pie līdumu līšanas, zemes melioracijas, grāvju rakšanas, ēku būves, ceļu taisīšanas utt. jāpieliekot ļoti lielas pūles. Veco kulturas zemju iemītnieki to vairs nesaprotot. Ja Anglijas zemes rente iztaisot 48 miljonus mārciņu, pati zemes vērtība (renti ar 4 proc. kapitalizējot) 1200 miljonus, tad tagadējie ekonomisti vairs neiedomājoties, ka šāda vērtība nozīmējot 24 miljonus darba gadus (ja 1 gada darbinieka darbu vērtē uz 50 angļu mārciņām – 1 250 zelta latiem.). Bet patiesībā izejot pat vēl vairāk darba. Amerikā tiekot fermas parasti pirktas par melioracijas vērtību, pie kam grūtākais darbs, kā līdumu līšana, drenaža, ceļu sataisīšana paliekot nesamaksāts. Tā tad zemes īpašums esot tikai sevišķs kapitala veids: agrāk zemē ieguldīts darbs. Par to tad zemes īpašniekiem pienākoties atlīdzība. Nevarot būt runa no sabiedrības izmantošanas caur zemes īpašumu… Zeme izdodot arvienu vairāk augļus no apstrādājamās vienības (tas nu taisni priekš Amerikas nepareizi: amerikanietis izsūc zemi), visuauglīgākās zemes vēl guļot pilnīgi neizstrādātas. Viena pati Orinoko upes leja varētu uzturēt visus pasaules iemītniekus (Kerejs – slikts rēķinātājs un pavisam pats nepazīst Orinoko leju). Kapitala procents, tiklab kā zemes rente, pastāvīgi krītot. Kapitala procents nokritis no 30 proc. agrākos laikos (kad? romiešu laikos maksāja 10 – 12 proc.) uz 5,4 un pat 3 procentiem. Zemes rente kritusi uz 1/5. Tā tad, pārdodot ražojumus tirgū, to darba tiesa pastāvīgi augot, kapitala un rentes tiesa krītot… Visu šķiru intereses atrodoties visupilnīgākā harmonijā. Bet nepieciešami esot gan, ka patērētājs lai dzīvotu ražotāja tuvumā. Tāpēc ražotājs jāsargā no ārzemju konkurences caur muitām.

Kerejs uzstājās stingri pret labības izvešanu. Caur to ejot bojā stādu barības vielas, mēslošanas vērtība, tas esot ražīga, ražotāja spēka zaudējums. Zemnieks pārdodot līdz ar graudiem arī zemi. Acumirklīgais labums caur brīvtirdzniecību tāpēc esot maldīgs. Preču apmaiņa esot savienota ar transporta nodokli!

Pret Rikardo zemes rentes teoriju iebilst Kerejs, ka neesot pareizi, ka cilvēks visupirms ķeroties pie labākās zemes apstrādāšanas. Pavisam otrādi: Amerikas piemērs rādot, ka jaunie kolonisti visupirms apstrādājot sliktāko zemi tāpēc, ka tā vieglāka, vieglāk apstrādājama. Tikai ar laiku tie pārejot uz labākās, bet reizē smagākās zemes apstrādāšanu, kur jāpieliekot daudz pūles, jārokot grāvji utt. Rikardo apkarot vajadzēja Kerejam tāpēc, lai pierādītu, ka īstās zemes rentes nemaz nav.

Visa Kereja teorija dibināta uz piedzīvojumiem Amerikā. Vēstures Kerejs tiklab kā nepazīst. Tas nezin, vai negrib zināt no Eiropas un Azijas zemkopju izmantošanas, verdzības. Pat tā teorijā, ka Amerikā kolonists apstrādājot visupirms sliktāko, vieglāko zemi, ir tikai daļa patiesības. To kolonists dara tur, kur vieglā zeme bagāta ar humusu, kur tādejādi zemkopis vismaz pirmos gados ieguva ar vieglāku darbu tikpat bagātas ražas, kā labajā, bet smagā māla zemē. Bet kolīdz vieglā zeme bija izsūkta, zemkopis bija spiests ņemt apstrādāšanā smago zemi.

Kerejs, kā tas pēc visa augšā sacītā noprotams, ir sīvs Maltusa teorijas pretinieks, aizrāda, ka visu auglīgākās zemes pasaulē vēl nemaz neesot ņemtas apstrādāšana. Protams, ka ar šādu aizrādījumu nav sagāzta Maltusa teorija kā tāda, bet tikai atbīdīta uz priekšdienām visu pasauli kopā saņemot. – Priekš atsevišķām zemēm, kā Ķinas, Japanas, tai arī tagad jau liela nozīme.

Amerikā Kereja teorijai bijis liels iespaids, tā noderēja Amerikas valsts vīriem par attaisnošanos pie pastāvīgās muitu paaugstināšanas, kādu tie piekopa sevišķi no 1861. g. – pilsoņu karu sākot, kad Amerikas valstij vajadzēja kara izdevumu un pēc kara, parādu procentu segšanai arvienu lielākus ieņēmumus.

Optimisti. Bastiats. [41]

Reizē ar mančestriešiem Anglijā, kas tur panāca Smisa mācību uzvaru caur pilnas brīvtirdzniecības cauri izvešanu, arī Francijā pacēlās optimistiski ekonomisti, kuri no brīvtirdzniecības un brīvās konkurences sagaidīja visu labu. Šo brīvtirdznieku-optimistu galvenais priekšstāvis Francijā — Bastiats. B. izdeva 1850. g. grāmatu „Harmonies йconomique”, kurā tas vēl pārtrumpē Kereja optimismu. Tikai nu B. sagaida tautsaimniecības uzplaukšanu no citāda virziena, no brīvtirdzniecības. Pēc B. domām, vēl bezgala daudz materiala un spēka par brīvu dabūjami! Vērtība svārstoties ap darba cenu, samaksāti tirgū tiekot tikai darba izdevumi! Ražīgie dabas spēki nākot cilvēkam pilnīgi par brīvu palīgā. Īpašums esot taisns. Īpašuma dalīšana, atņemšana, ko prasot socialisti, būtu laupīšana, īpašnieku darba augļu atņemšana citiem par labu. Tas, ko komunisti vēloties: taisnīgu atalgojumu, esot jau visupilnīgākā kārtā sasniegts. Citiem vārdiem: Bastiats ņemas tautsaimniecībā atjaunot slavenā filozofa Leibnica mācību, ka mēs jau dzīvojot labākajā no visām iespējamām pasaulēm.

Lai cilvēku piedabūtu pie darba, vajagot tam rādīt kā algu īpašuma iegūšanas iespējamību! Jo vairāk privatīpašuma, jo vairāk bagātības. Agrāk esot valdījusi vispārīga nabadzība, tagad valdot vispārēja bagātība. B. pūlas attaisnot pilnīgu mantošanas tiesību, kapitala procentu, zemes renti. Tie nebūt nestāvot komunismam ceļā. Lai tikai katrs pūloties tikt pie turības! Mantošanas tiesība attaisnojama tādējādi, ka katram taču vajagot piederēt tiesībai, atstāt savu roku darbu pilnīgi neaizkartu saviem bērniem, vai citiem, kam vien tas vēlas! Socialisti maldoties, ka kapitala procents un zemes rente nozīmējot darba izmantošanu. Tie tikai nozīmējot atlīdzību par agrāk pastrādātu darbu. Klasiskiem ekonomistiem esot netaisnība, ja tie mācot, ka zemes rente esot maksa par neizpostamiem, pirmatnējiem dabas spēkiem. Tā tas nebūt neesot. Tā esot tikai taisna atmaksa par zemē ieguldīto, uzkrāto darba spēku. Dabas spēki: saule, lietus tik un tā darbojoties par velti. Tiklīdz kur kāds par zemes un kapitala lietošanu gribēšot ņemt peļņu, stāšoties konkurence darbā, nositīšot kapitala procentu un zemes renti. Cilvēks varot dzīvot no 3 šefeļiem labības gadā. Bet to ražošana nemaksājot vis vesela gada darba, bet tikai 21 – 24 darba dienas. (B. tik piemirst, ka strādnieka cilvēkam jāuztura arī ģimene, ja negrib, ka cilvēce izmirst un ka cauru gadu nevar pie labības apkopšanas darboties, bet tikai vasarā). Kapitala procents slīdot pastāvīgi uz leju, līdz ar to augot strādnieka peļņa. Caur brīvo konkurenci tiekot panākts, ka visas zemes mainot savus produktus pēc ieguldītā darba daudzuma. Tā tad vienīgā gudrība, kas katram jāzin: „laisser faire, laisser passer” (ļaujat darīt, ļaujat notikt).

Šis Bastiata optimisms izplatījās pie visiem franču un vācu pilsoniskiem ekonomistiem. Francijā Bastiatam līdzīgi optimisti sagrāba savās rokās it visus augstskolu tautsaimniecības zinātņu mācības katedrus, pat i zinātņu akademiju (Leroа Bolijиs, Levassиrs u.c.) un nelaida nevienu, kas nebija to mācību akls piekritējs, tikt pie zinātniskās karjeras. Vācijā šīs optimisma mācības cildināja un izplatīja liberalie avīžnieki zem kādas sevišķas pseido zinātniskas „tautsaimnieku” skolas iespaida. Šī skola vai ik gadus noturēja kongresus, kuros cildināja brīvtirdzniecību, brīvo saimniecību un nosunīja strādnieku prasības. Galvenais šo optimistu priekšstāvis Prinze-Smiss, Bastiata darbu tulkotājs. Šiem optimistiem bija iespaids uz valsts vīru, kā Delbrika politiku. 60-os gados tie panāca apsardzības muitu apturēšanu un grozīšanu brīvtirdzniecībai par labu. Vācijā Bastiata mācības ap 1862./64.g. tik pilnīgi satrieca socialists Lasals, ka gandrīz neviens augstskolas skolotājs tās vairs neiedrošinājās aizstāvēt. Vācu augstskolu tautsaimniecības profesori nodibināja 1872. g. sabiedrību „Verein fьr Socia1po1itik”, kuras pirmā gada sapulcē tie konstatēja, ka visas līdzšinējās tautsaimniecības mācības esot tiklab kā izbankrotējušas, jāstājoties nopietni pie jauniem pētījumiem. Liberalie tautsaimnieki – neprofesori par to profesoriem nikni uzbruka, nosauca tos par katedrasocialistiem, kaut gan tie savās mācībās stāvēja socialistiem tikpat skeptiski kritiski pretim, kā liberaliem optimistiem.

Sismondi. [42]

Francijā izcēlās vēl agrāk nekā citās zemēs Ādama Smisa un angļu „klasiskās” skolas kritika. Pirmais ievērojamais kritiķis ir šveicietis Sismondi, kurš 1819. g. izdeva darbu „Nouvaux principes d’йconomie politique” (Jauna tautsaimniecības pamatu mācība); 2. izdevums 1827. g. Sismondi uzskatāms kā socialpolitikas un valsts socialisma tēvs. S. aizrāda, ka tirgoņu mantkārība pati sev rīkstes griežot. No Anglijas pēc Napoleona gāšanas plūdušas uz Eiropas sauszemi dažnedažādas tur pa kara laiku uzkrātas mantas: manufaktura, kafeja, cukurs, kokvilnas dzijas, vīns, degvīns. Bet sauszemes valstīm nebijis ko pretim dot. Zelts un sudrabs bijis izsīcis un labības Anglija neņēmusi, to tā centusies ar savām augstām muitām izslēgt. Tādējādi tad 1814. g. pēc miera noslēgšanas uz augšu sadzītās tirgus cenas par dažādām Anglijā uzkrātām precēm ātri atkal nokritušas zem agrākā līmeņa. Sekas bijušas, ka 1816. g. izcēlusies asa krize: daudzi tirdznieki nobankrotējuši: angļu preces kļuvušas Holandijā, uz kurieni tās bija izvestas lielā daudzumā, par pus lētāk pārdotas nekā pašā Anglijā. Tādējādi caur krizi Anglijā izcēlies darba trūkums, notikušas daudz slepkavības, zādzības, aplaupīšanas. Otra krize iestājusies 1825. g.

Smisa mācība, ka pie piedāvājuma pārākuma cenas krītot, bet drīzi atkal izlīdzinoties, esot nepareiza. S. neesot paredzējis pārāk produkcijas krizes, kādas faktiski iestājušās. Tautsaimniecības uzdevums esot nevis mācīt bagātību saraušanu, bet visu cilvēku, visu lielāko iespējamo līdzdalību pie baudas! Plašās masas, lūk, dzīvojot trūkumā. Valdot mamonisms. Cilvēks tiekot uzskatīts tik kā līdzeklis un ierocis. Faktiski esot atjaunota tā pati vecā verdzība. Tautsaimniecībai vajadzētu būt etiskai zinātnei, kristīgai zinātnei. To varot panākt tik ar Smisa noliegto valsts iejaukšanos. Darbs esot vienīgais bagātības avots, taupība – līdzeklis to uzturēt. Bet Smisa valstī strādniekiem tiekot ņemta iespēja taupīt. Tāpēc valstij jānākot palīgā. No Smisa cildinātai cunftu atcelšanai un zemes sadalīšanai esot savas ļaunās puses, zemes gabaliem esot jābūt tik lieliem, ka tie varot īpašnieku uzturēt. Arodnieciskā brīvība esot fabriku rūpniecības izcēlēja. Caur darba dalīšanu un mašinām tiekot panākts, ka 1) mazie uzņēmēji un strādnieki tiekot izmantoti, 2) izplatoties bankrotu epidemija, vājākie uzņēmēji tiekot izkonkurēti. Rūpniecība esot asiņains kaujas lauks. Tekstilrūpniecībā, vērpšanā un aušanā lielrūpniecība jau esot uzvarējusi: mazie meisteri esot izputināti. Arī zemnieki, pārejot lielīpašnieku varā, paliekot par rokpeļņiem. Vidus laiki bijuši labāki laiki: amatnieks – meisters bijis pats savu darba rīku īpašnieks. Zemnieks gan nebijis zemes īpašnieks, bet tas nevarējis arī palikt bez maizes un darba, kā allaž strādnieks. Fabriku rūpniecība esot radījusi jaunu feodalismu, bet bez agrākā patriarchalisma (tēvišķas gādības par visiem). Maltusam un Rikardo neesot taisnība, ka vienīgi iedzīvotāju vairošanās vainojama par nabadzības izcelšanos – šai mācībai esot tikai daļa taisnības. Par pierādījumu noderot, ka vēl nekur neesot visā zeme kultura. Zemes kungiem tas bijis vienaldzīgi, tie meklējuši tikai savu labumu. Audzējuši to, kas labāki ticis samaksāts – aitas (vilnu) cilvēku vietā. Cilvēku vairošanās esot ierobežota caur cilvēku prātu (gribu). Agrāk, vidus laikos, amatnieka, kā zemnieka dēls precējušies tik tad, kad varējuši uzturēt ģimeni, dibināt jaunu saimniecību. Tāpat darot vēl tagad izglītotie. Agrāk tāpēc nebijis pārliecīga iedzīvotāju skaita, tagad gan (tur nu S. netaisnība, taisni vidus laikos allaž iedzīvotāju skaits bija stipri audzis un tika samazināts caur karu, mēri, badu). Strādnieks nekādi nevarot savu ģimeni piemērot darba daudzumam. Pastāvīgi nākot darbā jaunas mašinas, caur kurām daļa strādnieku paliekot lieki, tiekot izmesti no fabrikām. Katra jauna mašina nositot strādniekus, nositot darba algu. Tādējādi technikas progress izvēršoties par lāstu. Cenas gan krītot, bet tās krītot aritmētiskā progresijā, bet pieprasījums pēc strādniekiem ģeometriskā. Veikalnieki ražojot priekš tirgus. Tie nekad nezinot, cik varēšot pārdot. Tāpēc tad ceļoties tirdzniecības – preču pārākprodukcijas krizes. Agrākais amatnieks ražojis tik uz pastellējumiem. Fabriku kungi ražojot ne tāpēc, ka daudz pieprasījumu, bet tāpēc, ka darba spēks lēts, cerēdami taču ko pārdot. Kapitalists dzīvojot no darba virsražīguma, ņemot dalību pie darba ienākuma. Tomēr Sismondis necīnās pret kapitala procentiem un zemes renti kā tādu. bet tikai pret procentu un rentes pārmēru. Tas pat slavē zemes īpašumu un mazo zemnieku saimniecības. Lielās saimniecības dodot gan vairāk tīras peļņas. Bet kapitala procents un rente saritot vienās rokās. Tāpēc esot jāvēlas zemes sadalīšana, bet tikai līdz eksistences minimumam. S. nosoda angļu lordu latifundijas (lielīpašumus). Personīgs īpašums esot jāciena, bet, ievedot darba takses, jācenšoties panākt solidaritate (interešu kopība) starp lauku un pilsētu iedzīvotājiem. Tāpēc esot nepielaižami, ka strādnieki tiekot slimības un vecuma nespēka gadījumos, kā veca dze1zs, uz ielas izsviesti. Pie feodalās sistemas gan pastāvējusi dzimtsbūšana, bet par slimniekiem un nespējniekiem ticis gādāts. Tāpēc tad esot jāieved nabagu nodoklis (nodoklis par labu nabagiem), kas ņemams tik no fabrikantiem. Caur šādu nodokli tikšot vēl sasniegts tas labums, ka fabrikanti nepatērēšot tik ātri strādnieku darba spēju un veselību, lai tiem nebūtu jāgādā par pārāk lielu baru nespējnieku. Fabrikanti tad došot lielākas algas un sargāšoties no pārspekulēšanās…

S. mācībām bijis iespaids uz Frankfurtes parlamenta darbinieku lēmumiem 1848. g.: šis parlaments nosprieda, ka fabrikantiem jāgādā par savu strādnieku apdrošināšanu slimības un vecuma nespēka gadījumos.

Franču socialisti Babиfs[43], Sen Simons[44].

No franču socialistiem vispirms mināms Gracchus Babиfs (Babeuf) lielās franču revolucijas laikā. B. gribēja ar varu, izceļot dumpi, panākt savas sistemas cauri izvešanu un mira līdz ar saviem piekritējiem 1797. g. zem giljotinas. B. prasa patiesu vienlīdzību mantas izdalīšanas ziņā; vienlīdzībai tiesas priekšā neesot nozīmes. Nevienam neesot tiesība baudīt vairāk kā citiem, katram esot tiesība tikt laimīgam, bet arī pienākums strādāt darbu, kuram jābūt caur likumu regulētam. Centralās varas pienākums – piešķirt katram piemērīgu darbu un amatu; gādāt totiesu par 1) mebeletu istabu, 2) nacionalkostimu – labāku svētdienām, vienkāršu darba dienās, 3) pietiekošu maizes, gaļas, vīna utt. raciju, par siltumu ziemā, gaismu, par ārstu utt. Racija visiem vienāda. Visi iedalās pēc arodiem; ievēlēts priekšnieks vada darbus un izdala ražojumus. Pāri par arodu priekšniekiem stāv draudžu priekšnieki; visbeidzot nāk augstākā valde. Pēdējā izlīdzina ražojumus, izrēķina un piešķir raciju. No kopražas tā atvelk 1) desmito – kara spēkam un neražai, 2) daļu izmaiņai ar ārzemēm. Privata tirdzniecība aizliegta, naudas nevajaga. Māksla un zinātne samazināta līdz minimumam. Audzināšana priekš visiem vienlīdzīga, uz garīgām dāvanām nav jāliek svars (tā tad iznākums būtu – lopiņu valsts). No franču varas vīriem lielās revolucijas laikā Robespjers bija socialists, bet ļoti neskaidra galva: vienīgais, kas iz tā runām izredzams, ir prasība, ka visiem jādabū darbs un maize un ka mantošanas tiesība aprobežojama. Sen Žists bija komunists, Marats savā avīzē apkaroja augstās maizes cenas, dziļāku tautsaimniecisku ieskatu, tautsaimnieciskas programas arī tam nebij. Ievērojams teoretiķis ir grafs Sen Simons, 1760. g. dzimis, cēlies iz bagātas ģimenes, labi audzināts, iededzās priekš tautas brīvības idejas, ņēma dalību Amerikas brīvības karā, tad nodarbojās dažādiem lieliem planiem. Revolucijas laikā nozaudējis mantu, tas ieņēma zemāka ierēdņa vietu 1790. – 97. gados, pēc atdabūjis daļu mantības daudz ceļoja un studēja tautsaimniecību. Mantību patērējis, tas atkal nogrima nabadzībā. Galvenie darbi divi: 1) 1814. g. izdots darbs par Eiropas sabiedrības reorganizaciju, 2) jaunā kristīgā ticība, 1825. g. Sen Simons socialaristokrats: labākiem un spējīgākiem jāvalda, t.i. nevis muižniecībai, bet spējīgākiem zemkopjiem, rūpniekiem, tirdzniekiem. Nebūtu nelaime, ja Francijā nozustu 3000 personas iz karaļa galma, augstās muižniecības un garīdzniecības, ja tikai paliekot dzīvi 3000 zinātnieki un rūpnieki. Agrāk valdošo aristokratiju apkarojot vidus šķiras advokati, žurnalisti, bet šo pēdējo īstais nolūks esot tikai izdabūt aristokratiju no valsts vietām, lai paši tajās ciešāki nosēstos. Bet valdība pienākoties spējīgākiem, sevišķi rūpniekiem. Savā pēdējā darbā S. S. uzsver, ka kristīgās ticības pamata princips esot, lai cilvēki dzīvojot savā starpā kā brāļi. Izteiciens „mana valstība nav šīs pasaules valstība” bijusi kļūda; jādibinot jauna reliģija, kura lai turētu cieņā i garīgās, i materialās vajadzības. Sen Simona mācības izplatījās sevišķi caur diviem tā ievērojamiem skolniekiem-piekritējiem, Bazаru un Anfantиnu. Bazаrs izdeva divus sējumus biezu darbu par Sen Simona mācībām. Sen Simonu uzskata par savu skolotāju arī krievu revolucionars, dzimtbūšanas apkarotājs, Aleksandrs Hercens. Bazаrs, kā Anfantйns, uzstājās pret mantošanas tiesību: mantot drīkstot tikai visa tauta. Tad būšot sasniegta vispārēja harmonija un zelta laikmets. Katrai baudai pēc Anfantиna jābūt dibinātai uz padarīta darba: procentiem, zemes rentei, īrēm jāpazūdot. Sievietei esot jātiekot visās tiesībās pielīdzinātai vīrietim. Anfantйns mācīja arī „brīvo mīlestību” un caur to sanīdās ar Bazаra piekritējiem. Galvenā Sen Simona skolas nozīme, ka tā mācīja, ka darbam jāatsvabinās no īpašuma virsvaras, ka darbiniekam jātiek par ražošanas līdzekļu īpašnieku un jāsāk ražot savienībās – „asociācijās”.

Furjиrs (Fourier) [45]. Kabи (Cabet). [46]

Iespaidīgāks vēl kā Sen Simons bija Furjиs. Dzimis tas 1772. g., pārtikuša tirgoņa dēls Bezansonā; revolucijas laikā zaudējis mantu un pēc tam visu atlikušo mūžu kāvies ar trūkumu, miris 1837. g. Palicis par tirdzniecības komiju, tas sašuta par to zemisko mantkārību un krāpšanas kāri, kādu tas sev visapkārt novēroja. Furjиs izsakās, ka baznīca esot apspiedusi cilvēka dabiskos dzinekļus, apsolot tam svētlaimību citā saulē. Bet caur to esot izcēlies harmonijas (saskaņas) trūkums, izcēlies ļaunums pasaulē. Esot jāorganizē sabiedrība, kas dibinātos uz baudu šai saulē. Kaislību harmonija jāpadarot par darba pamatu. Katram jādodot iespēja, tikai tādu darbu strādāt, kāds tam darot prieku, kas pašu darbu padarot par baudu. Tad izcelšoties pie darba visaugstākā cītība un līdz ar to augstākais darba ražīgums. Pieslienoties Tomasa Mora utopijai, tas prasa, lai visa zeme tiktu sadalīta draudzēs vienas franču kvadrātjūdzes lielumā, katra draudze no 1800 personām, kuras lai dzīvotu lielos, labi būvētos namos „falansteros”. Vajadzīgais kapitals sadabūjams izlaižot akcijas. Zeme, nami, darba rīki – kopīpašums. Visi falanstera dalībnieki ražo it kā vienā lieluzņēmumā, sadaloties zemkopju un arodnieku sabiedrībās. Darba produkts tā sadalāms, ka 5/12 jādabū tiem, kas devuši kapitalu; 3/12 – talantu (mākslinieku, zinātnieku) tiesa, 4/12 – darba tiesa (tādējādi uz fiziskā darba tiesu iznāktu mazāk, nekā kapitalistiskā valstī). Tādējādi tad darba augļi netiktu vis vienlīdzīgi izdalīti. F. tomēr tai pārliecībā, ka falanstieši dzīvošot labāki, nekā karaļi savās pilīs. Darbs būšot visiem par prieku, tikšot pavadīts muziku un dziesmām. Bērni jāaudzē kopēji, sievietēm ar vīriešiem pilnīgi līdzīgas tiesības, jāvalda pilnīgi brīvai mīlestībai… Furjиs visu mūžu velti gaidīja uz labsirdīgu miljonaru, kas tam nonestu miljonu franku pirmā falanstera nodibināšanai un nomira nabadzīgā jumta istabiņā. Bet kāds tā skolnieks, Viktors Kontsiderаns izmēģināja Amerikā, Teksas valstī nodibināt falangu 1854. – 63. gados. Caur dalībnieku nesaticību falangs beidzot izira.

Kabи (Cabet) dzimis 1788., miris 1856. g. Studējis pedagoģiku, medicinu un tieslietas, bijis par ģimnazijas skolotāju, pēc par advokatu. 1831. g. to ievēlēja par tautas vietnieku, kur tas nosēdās uz galējās kreisās. 1842. g. izlaida grāmatu: „Ceļojums uz Ikariju”. Mēģina šai grāmatā tēlot komunistisku valsti. Ikarijā visi dzīvo pārticībā, zinātne un māksla sasniegusi augstu pakāpi. 1848. g. Kabē ar kādiem 400 piekritējiem aizbrauca uz Ameriku, lai tur Nauvoo tuvumā nodibinātu „ikariešu” koloniju. Bet arī tam neveicās. Izcēlās dumpis, K. pašu izdzina līdz ar 180 piekritējiem. Šie nu nodibināja jaunu koloniju, kura ari pēc Kabē nāves 1864. g. iznīka.

Prudons. [47] Lui Blanks. [48]

Prudons (Proudhon) palicis slavens 1846. g. caur savu izteikumu: „īpašums ir zādzība”. P. cerē mierīgā ceļā izvest cauri pāreju uz socialistiski-anarķistisku ražošanas iekārtu, vienīgi caur maiņu bankas dibināšanu. Šai maiņu bankai jāizdod ražotāju sabiedrībām bezprocentu aizdevums: papīra naudas zīmes jēlvielu un ražošanas līdzekļu iepirkšanai, kā arī darba algām. Ražojumus tad pārdod banka pret darba vērtību. Naudas vienība: darba stunda. Procentiem, zemes rentei jāizbeidzas. Par sevi ņemot, ideja nemaz nav tik muļķīga, kā to daudzi kritiķi apgalvo: valsts taču tik un tā, netikvien kara, bet pat miera laikos allaž izlaiž nesegtas bezprocentu valsts parāda zīmes – papīra naudu neražīgiem izdevumiem. Tādējādi tad papīra naudas izlaišana ražīgiem izdevumiem nemaz nav smādējama. Bet viss atkarājas no tam, kas un kā ar izlaisto naudu rīkojas. Pie labas rīkošanās varētu būt i labas sekmes. Bet pirms kā organizē strādnieku savienības produktu ražošanai, jāzin, kāds būs patērējums, t.i. jāzin, cik daudz no katras preces var ražot. Arī to var panākt, ja organizē labu statistiku. Viss atkarājas no personām un to spējām, kas nostātos līdzīgas organizacijas priekšgalā. Prudons ir anarķists tai ziņā, ka tas iedomājas, ka var iztikt pilnīgi bez kādiem valsts likumiem, līgumi vajadzīgi tikai starp atsevišķām ražotāju un patērētāju sabiedrībām. Valsts vietā jānākot mazu politisku grupu – draudžu federacijai.

Lui Blanks izdeva 1840. g. rakstu par darba organizaciju. Tas apkaro individualismu un „brīvo konkurenci”, caur kuriem tiekot nospiestas darba algas. Tāpēc esot pašai valstij jāņem rūpniecība savās rokās, lai visus varētu taisni atalgot, 1848. g. revolucijas laikā Blanks organizēja, darba trūkumam izceļoties, t.s. „nacionalās darbnicas”, kuras nodarbināja līdz 118 000 strādnieku, pa lielākai daļai gan diezgan neproduktivā darbā, pie 2 franku algas dienā, kāpēc arī pret tām cēlās daudzi pārmetumi un tās beidzot likvidēja.

Roberts Ovens. [49]

Ovens dzimis 1771. g., uzstrādājās jau jaunības gados par kādas lielas vērptuves – dziju fabrikas direktoru Mančestrē, pēc nopirka pats fabriku 1800. g. Ņu-Lanarkā – Skotijā. Tur tas atrada pilnīgi paklīdušus, lielā nabadzībā dzīvojošus ļaudis, kurus tas maz gados ļoti pacēla: ierīkoja skolas, gādāja par kooperativiem, virtuvēm, uzbūvēja katrai ģimenei mazu mājiņu („kotedžu”). Turējās pie principa, ka arī bezdarba laikā strādniekiem jāmaksā alga, lai tie nepanīktu. Ovena slava drīzi izplatījās pa visu Angliju: kad 1814. g. Angliju apmeklēja Eiropas sauszemes valdnieki, tie gribēja iepazīties i ar Ovenu.

Ovens sarakstījis vairāk darbus par to, kā cilvēku raksturu labot. Tautsaimnieciska nozīme tā priekšlikumam, dibināt banku, kuras pamats lai nebūtu metala nauda, bet darba nauda. Naudas vienība, tāpat kā pie Prudona – darba stunda. Tādējādi O. cerēja panākt to, ka lai preču cena nepārsniegtu darbinieka darba vērtību, lai no otras puses arī darba ražīguma pieaugšana nāktu tam pašam darbiniekam par labu.

Ovens izmēģinājies arī praksē ar lielu zemkopības koloniju dibināšanu Amerikā. Vispirms tas nopirka Nev-Harmony 30 000 akrus (33 000 pūra vietas) zemes un devās pats turpu, lai ierīkotu komunistisku koloniju. Bet šis darbs tam neveicās. Vai nu tāpēc, ka tas pats no zemkopības maz ko zināja, vai galvenā kārtā tāpēc, ka citi dalībnieki negribēja vairs padoties tā vadībai, bet iedomājās paši būt gudri, tas grūti izredzams. Katrā zinā tā kolonijās drīzi izcēlās šķelšanās un nesaticība, caur ko tās nīkuļoja. Roberta Ovena piemērs spilgti māca, ka nav iespējams zemkopības kolonijas citādi dibināt, kā vai nu uz tīri individualistiskiem pamatiem, vai arī paturot pilnu vadību, tā sakot diktaturu, rokās, līdz kamēr visi dibināšanas darbi cauri izvesti un iesākta ražošana pilnā, dalībnieku uzturēšanai vajadzīgā apmērā. Ovens miris 1858. g.

Fichte. [50]

Fichte pazīstams filozofs, profesors, 1810. g. Berlines universitates rektors. Uzaudzis nabadzīgos apstākļos (amatnieka dēls), un mantojis iz saviem jaunības iespaidiem dziļu līdzjūtību pret visu cilvēci, tas mēģina attēlot, kādai vajadzētu būt valstij, kas dibinās uz prāta un taisnības pamatiem. Galvenais tautsaimnieciskais darbs 1801. g. izdotais par „noslēgto tirdzniecības valsti”. Tas attēlo tādu valsti, kura no ārienes nekā neieved, bet visu ražo savās robežās. Valsts no katra prasa darbu un izdala – piešķir arodus tā, ka lai tiktu ražots akurat tas, kas patērētājiem vajadzīgs, ka lai neizceltos darba trūkums caur pārākražu. Valsts aprēķina, kādā daudzumā katrs priekšmets jāražo un noteic katra ražojuma cenu vai nu samēra ar to laika sprīdi, cik ilgi no tiem var dzīvot, vai arī samērā ar ieguldīto darbu. Visiem ražojumiem jānāk visupirms valsts magazinās, iz kurām tad to izda1a tālāk patērētājiem. Metala naudas nevajaga, pietiek par sevi nevērtīgas naudas zīmes produktu apmaiņai. Visupirms jāražo nepieciešamie pārtikas un apģērba priekšmeti, ja to diezgan saražots, ir atļauts ražot arī greznuma priekšmetus un rotas lietas.

Lasals. [51]

Lasals (dzimis 1825. g. no ļoti turīgiem žīdu vecākiem, kritis 1864. g. duelī) spīdoša parādība pie socialisma apvārkšņa, nepārspējams runātājs un aģitators, nodibināja 1863. g. „Vispārējo vācu strādnieku sabiedrību”. Studējis filozofiju un tieslietas, izdevis 2 sējumus biezu darbu, „iegūto tiesību sistemu”. Pazīstamākais tā tautsaimnieciskais darbs „Bastiats Šulce fon Deļičs, ekonomiskais Julians” 1864. g., kurā tas satrieca toreizējās no t.s. vācu „tautsaimniekiem” piekoptās vulgarās, līdz smieklībai izvirtušās optimistiskās tautsaimniecības mācības. Apbruņojies ar visu sava gadu simteņa zinātni, (kā Lasals pats sevi cildināja), tas pārmet saviem pretiniekiem rupju zinātnes nepazīšanu. Nevar tomēr teikt, ka L. būtu izteicis oriģinelas, patstāvīgas domas: vulgaro tautsaimnieku kritikā tas atbalstās galvenā kārtā uz Rikardo, socialistiskās mācībās uz Rodbertusu un Marksu. Praktiskās prasībās Lasals seko Lui Blanka priekšlikumiem. Lasals, atbalstoties uz Rikardo. uzsver, ka dēļ „dze1zs algas likuma” darbinieks nevar kapitalistiskā valstī mūžam cerēt, pacelt savu dzīves iekārtu virs eksistences minimuma. Tāpēc tad valstij jānāk strādniekiem palīgā. L. prasīja, lai prūšu valsts izdotu strādnieku sabiedrībām 100 miljonus dā1deru, lai tie varētu nodibināt paši savas fabrikas, pie kam tad uzņēmēju peļņa, virsprocents, piekristu pašiem strādniekiem. Vēl pazīstamāks Lasals nācis caur prasību pēc vispārējās balsu tiesības, ar kādu prasību tam tiešām izdevās pārliecināt konservativo valsts vīru Bismarku. Bismarks nebija nekāds tautas vai strādniecības draugs, bet tas cerēja, ka vispārēja balsu tiesība nākšot taisni konservativiem par labu, kādā cerībā tas arī sākumā nevīlās: plašas tumšās tautas masas balsoja sākumā konservativā garā un tikai pēc 10 gadiem sāka socialisti to starpā iegūt lielāku iespaidu. Šo iespaidu tad arī Bismarks nekavējās apkarot ar savu „socialistu likumu”, kurš vēl 1890. g. krita. Pēc tam socialisma mācības Vācijā ieguva arvienu vairāk piekritējus; priekš pasaules kara ap 35% no visiem balsotājiem, pēc kara 45 proc. Vīriešu balsotāji bija pat neapšaubāmā vairākumā, bet sievietes, dabūjušas balsu tiesību, to izlietoja vismīļāk konservativā vai klerikalā, sevišķi katoļu baznīcas garā. Socialistu valsts vīru nespējība, atraidošā izturēšanās pret zinātni un zinātniekiem sagādāja reakcijai lielu uzvaru 1924. g.: strādnieku partiju balsu skaits noslīdēja uz 35%.

Rodbertuss. [52]

Rodbertuss dziļš domātājs, zinātnieks – socialists. Dzimis 1805. g., Greifsvaldē, profesora dēls, turīgs, nopirka muižu 1836. g., Pomeranijā un nodarbojās līdz nāvei, 1857. g., ar zemkopību. Rakstījis ļoti daudz, ievērojami tā vēsturiskie pētījumi par senās Romas valsts agrarām būšanām un sevišķi tā raksti par zemkopības kreditu. Tas uzsver, ka zemkopības kredits plašākā mērā reformējams, esot jāieved „rentes” kredits: pie mantības dalīšanas zeme jānovērtē nevis pēc tirgus cenas, bet pēc tīras rentes, kādu tā var izdot. Rakstījis tas arī par „normalo darba dienu”. Tautsaimnieciskā ziņā lielākā nozīme tā 1851. g. drukātām „socialām vēstulēm, rakstītām F. Kirchmanam.” F. Kirchmans bija tā draugs, „valdības prezidents” – gubernators, kurš dēļ saviem radikaliem ieskatiem tautas labklājības veicināšanas lietās tika no amata atcelts. Vācu pilsoniskie ekonomisti tajos ieskatos, ka Lasals un Markss esot lielu daļu no savas teoretiskās gudrības smēluši iz Rodbertusa, bet R. nemaz neminot. Šie apgalvojumi grūti pierādāmi, nav pierādāms, ka Markss un Lasals Rodbertusa darbus pamatīgi studējuši. Bet nenoliedzami ir, ka „prioritate” (pirmā formulēšana) dažās socialistiskās teorijās gan pieder Rodbertusam, nevis Marksam. R. atbalstoties uz Smisu – Rikardo uzsver, ka visas ražotās mantas ir darba produkts un maksā tikai darbu. Tādējādi tad patērētais darba laiks ir labākā vērtības mēraukla. Ja tagad preču vērtība netiekot mērota pēc patērētā darba laika, tad tur esot vainīgs tas apstāklis, ka strādnieks nedabūjot patērēt visu to, ko tas ražojis, bet paliekot atlikums. Tālākais traucēklis esot privatīpašums, kapitala procents un zemes rente; zemes īpašnieki allaž paši nestrādājot, bet prasot samaksu par zemes lietošanu no tiem, kuri to strādājot. Rodbertuss uzstājas pret Rikardo rentes teoriju, uzsver, ka privatīpašumam attīstoties jāmaksā rente i par visu sliktākās zemes lietošanu. Pēc Rodbertusa tagadējā tautsaimniecībā attīstoties „krītošās algas kvotes (tiesas) likums”: strādnieku alga darba ražīgumam (caur mašinu izlietošanu arvienu plašākos apmēros) pieņemoties, nebūt nepieaugot, bet paliekot uz vietas; visu peļņu sagrābjot uzņēmēji un zemes īpašnieki. Tas esot netaisni un traucējot kulturas progresu. Vēsture mācot, ka arvienu mazāks iedzīvotāju procents sagrābjot savās rokās arvienu lielāku tautas ienākumu tiesu. Iznākums esot nabadzības pieņemšanās un tirdzniecības krizes. Pie augošas tautas bagātības ražotāji paši grimstot arvienu dziļākā nabadzībā. Tādējādi ražoto mantu pārpilnība radot trūkumu – nabadzību. Tāpēc tad jāpaceļ strādnieku tiesa, jāgādā vismaz par to, ka strādnieku daļa vairs nevarētu pamazināties. R. domā, ka pietiktu, ja varētu fiziskā darba atlīdzību organizēt tā, kā paši darbinieki dabūtu vismaz trešo tiesu no ražoto priekšmetu vērtības. Še nu ir starpība ar Marksu: Markss prasa radikalā kārtā visu ražoto preču vērtību īstajiem darba rūķiem. R. konservativs socialists, kas tādās domās, ka pilnīga sociala iekārta varēšot tikt cauri izvesta tik pēc 500 gadiem. Šimbrīžam jāapmierinoties ar reformām darba produkta vērtības dalīšanas ziņā. Valstij jānoteic normalais darba dienas garums katrā arodā (6, 8, vai 12 stundas, skatoties pēc darba smaguma), tāpat arī, cik īsti jāsaražo šajā „normalajā” darba dienā produktu.

Markss. [53]

Markss – iespaidīgākais no visiem jaunlaiku socialistiem: uz Marksa kamiešiem izaugusi, pēc Marksa nosaucas visa jaunāko laiku strādnieku kustība, modernais socialisms, pie kam tas interesantais tas, ka tiklab radikalie komunisti, kā t.s. „revizionisti”, „socialisti-mazinieki”, kas socialisma cauri izvešanu atbīda līdz tālākai nākotnei, vienādi nosaucas par „marksistiem”. Pašam Marksam jau nācās par dažiem saviem piekritējiem žēloties vārdiem: „es neesmu marksists”. Marksa galvenais darbs tā „Kapitals”, no kura pirmais sējums, kas satura „kapitala ražošanas procesu”, iznāca jau 1867. g. un tika maz gados iztulkots visās kulturas valodās; otrais un trešais sējums (kapitala apgrozības process un kopējais kapitalistiskās ražošanas process), iznāca pēc tā nāves, 1885. un 1894. gados. Markss dzimis 1818. g. no žīdu vecākiem Trirā. Tēvs advokats, lika Marksu kristīt. M. studējis tieslietas, vēsturi un filozofiju, palika 1842. g. par toreizējās radikali-liberalās „Reinas avīzes” redaktoru, kura jau pēc gada tika aizliegta. M. pārgāja uz Parizi dzīvot, kur tas jau 1844. g. izdeva socialistisku avīzi „Vorwдrts”; sarakstīja arī no tā reizē izdotā „vācu-franču gada grāmatā” Hegeļa filozofijas kritiku, 1845. g. tas izdod kopā ar Fridrichu Engelsu, kas no tā laika tam visu mūžu palika uzticams draugs un līdzstrādnieks, rakstu, „Svetā ģimene”, jeb „kritikas kritika”, vērstu pret filozofu Bruno Baueru, kurā jau atrodams komunistu idejas iztirzājums. Iz Parizes izraidīts, tas devās uz Briseli un tur izdod 1847. gadā darbu par brīvo tirdzniecību un par filozofijas misиri (nelaimi, kļūdīšanos), vērstu pret Prudonu. Briselē tas arī paliek par starptautiskās demokratu sabiedrības vācu nodaļas (sekcijas) vice-prezidentu un par slepenās komunistiskās „taisnajo sabiedrības” locekli. 1848. g. tas izdod kopā ar Fridrichu Engelsu slaveno „komunistu manifestu”, kurā tiek attīstīta materialistiskā vēstures teorija un izklāstītas socialistu-komunistu prasības. Pēc vācu revolucijas tas pavasarī 1848. g. no jauna ierodas Ķelnē un sāk izdot ar 1. jūniju „Jauno Reinas avīzi”. Maijā, 1849. g., avīzi aizliedz un to pašu izraida. M. nu vispirms dodas uz Parizi, pēc, arī no turienes izraidīts, uz Londonu, kur tas dažus gadus visai trūcīgi pārtiek no avīžu rakstiem, sevišķi no līdzstrādniecības dažās Amerikas avīzēs. Pēc M. tā draugs Fridrichs Engelss [54] , kurš pastarpām tapis par kādas tirdzniecības firmas līdzīpašnieku Anglijā, atsvabina no materialām rūpēm, dodot tam kārtīgu gada pabalstu. Markss nu savu mūžu veltī pa lielākai daļai zinātnei, izdod 1859. g. „tautsaimniecības kritiku”, kurā tas attīsta savu vērtības un naudas teoriju. 1864. g. Markss Londonā organizē arī starptautisku strādnieku sabiedrību (strādnieku „Internacionali”) un paliek par tās vadītāju līdz 1872. g. Arī Vācijā Markss mēģināja iespaidot uz radikalas-revolucionaras socialistiskas partijas dibināšanu tāpēc, ka tam Lasals un tā piekritēji izlikās pārāk mēreni. Zem Marksa vadības tā draugs un skolnieks Vilhelms Liebknechts nodibināja Vācijā „socialdemokratu strādnieku partiju”, kura vēlāk, 1875. g., savienojās ar Lasala piekritējiem par „Vācijas socialistisko strādnieku partiju”. Miris Markss Londonā, 1883. g., atstājot daudzumu manuskriptu, iz kuriem tā draugs, Engelss, sastādīja „Kapitala” II. un III. daļu. Bet daļa manuskriptu palikuši vēl līdz šim nedrukāti, to izdošana uzticēta Bernsteinam un Kautskam [55] ; pēdējais arī jau izdevis „Teorijas par virsvērtību”.

Marksa teoretisko uzskatu izejas punkts tā „vēsturiskā materialisma teorija”, teorija, pēc kuras visā vēsturē cauri izredzama rupju materialistisku dzinekļu valdība par garīgiem dzinekļiem, tendence organizēt vienas, augstākas šķiras, valdību par tautu. Ražošanas iekārta noteic politisko, socialo un garīgo dzīvības progresu, (dzīvības norisināšanos). „Katrreizējā sabiedrības ekonomiskā struktura (uzbūve) ir tas realais (patiesais) pamats, par kuru paceļas visa tiesiskās iekārtas virsuzbūve, iz tās izskaidrojas galu galā („pēdējā instancē”) katra vēsturiska posma reliģiozie, filozofiskie un citi uzskati.” Bet saimnieciskā dzīve nestāv uz vietas, tā pastāvīgi pārgrozās. „Katra saimnieciska iekārta attīsta iz sevis (sevī) ražotājus spēkus (produktive Krдfte, производительныя силы), kas ar veco produkcijas normu un veco šķiru valdību nāk nesaskaņā. Ražotāji spēki saceļas, sadumpojas pret ražošanas apstākļiem (Produktionsverhдltnisse, производственныя отношенiя), iznākums – krize, šķiru cīņa. Gala iznākums vai nu abu šķiru bojā iešana, vai agrākās sabiedriskās iekārtas salaušana un pārvešana (pārformēšanās) augstākā ražošanas iekārtā, caur agrāko valdošo šķiru bojā iešanu.” Marksa galvenais piemērs: Feodalās iekārtas krišana par labu pilsoniskai kapitalistiskai iekārtai, kura savukārt sevī attīsta tos spēkus, kas noved pie šīs kapitalistiskās iekārtas sadragāšanas un sabiedriskās (socialistiskās) ražošanas uzvaras.

Marksa vērtības teorija – darba vērtības uzsvēršana. Katras noderīgas mantas vērtību nosaka vienīgi tās ražošanai sabiedriski vajadzīgais darbs (gesellschaftlich notwendige Arbeit, общественно необходимый трудъ). Kas tad nu ir „sabiedriski vajadzīgais darbs?” Kas to noteic? Nu, tas ir darbs, kāds vajadzīgs pie vidējās zināšanas un piespiešanās (intensisates), („при средней степени умелости) zem normaliem apstākļiem. Precēm vienāda vērtība tad, ja tās ražotas vienādā darba laikā, pie vienāda darba. Prece A tiek mainīta ar preci В pēc darba laika A’ samērā ar darba laiku B’.

Vērtība ir – sarecējis darbs (geronnene Arbeit, Arbeitsgallerte, застывшее раб. время), sarecējis darba laiks.

Cilvēka darbs, pēc Marksa paskaidrojumiem, netikai galvenais vērtības faktors, kā to mācījis Rikardo, bet pati vērtības substance (esamība, sastāvs). Visi ražojumi uzskatāmi kā abstrakti cilvēka darba izveidojumi (выраженiе), kā zināma cilvēka spēka sakopojums, vai nu spēka patērējums. Zābaki, svārki esot tik un tik cilvēka darba, darba laika izveidojumi. Mācīts (profesionals, kvalificēts) darbs satura sevī pavairotu („роtenсētu”) vienkāršu darbu… (Lielinieki, kā zināms, sākumā kvalificētu darbu neatzina, pēc pamazītēm sāka atzīt). Vērtība tā tad galu galā, ražojumā (precē) kristalizējies cilvēka darbs.

Kapitalistiskā sabiedrībā valdot preču fetišisms (fetišs – nēģeru elka dievs, fetišisms – elka dievība). Visa saimnieciskā iekārta esot tā noskaņota, ka izliekoties, ka nevis cilvēki valda par ražojumiem (precēm), bet it kā prece valdītu par cilvēkiem. No precēm tiekot runāts gluži kā no dzīviem radījumiem: preču cenas aug, krīt, svārstās! Pilnīgi tā, it kā precēs atrastos kādi iekšēji spēki. Mežonis, izgatavojot fetišu, iedomājas tajā dvēseli – Dievu. Kulturas cilvēks, izgatavojis preces, iedomājas tajās iekšēju vērtības apziņu. Preču fetišisma priekšgalā, pēc Marksa, stāv nauda, kurā cilvēks ieliek mistisku nozīmi. Pasaules valdnieks – zelta teļš. Mistika tikšot atmesta tad, kad preču ražošana nākšot zem apzinīgas un planveidīgas sabiedrības kontroles. Bet līdz tam jāpaiet ilgam un mocošam vēsturiskam procesam.

Pie naturalās saimniecības katrs saimnieks zin, cik katrā ražojumā ieguldīts darba, darba laika.

Tāpat to zināšot socialistiskā saimniecībā, kur sabiedrība valda par ražošanas līdzekļiem.

Nezinot to preču saimniecībā, kapitalistiskā saimniecībā. Cilvēka darbs rada vērtību, bet nav pati vērtība, paliek par tādu tik ražojuma formā.

Bet kas tad nu ir cena?

Cena pēc Marksa I. sējuma ir vērtības izteikšana naudā. Bet ir priekšmeti, kuriem gan cena, piem. mežam, zemei, bet nav nekādas vērtības.

Vidējās cenas tiek regulētas pēc kapitala izdevumiem (Produktionskosten стоимость произв.). Markss tā tad pieņem Rikardo teoriju, ka darba izdevums galvenākā, bet ne vienīgā cenas sastāvdaļa (cenas faktors). Cena nav abstrakta vērtības jēdziena konkrētais izteikums. Markss neapgalvo, ka vidējā preču cena stāv proporcijā – samērā ar darba izdevumiem, vai arī tikai, ka pastāv tāda tendence (virziens).

Aristotels negribējis darbu atzīt par vērtības substanci tāpēc, ka tā valsts pamats – cilvēku nevienādība – verdzība.

Socialistiskā nākotnes sabiedrībā nevajadzēšot vidutājas mērauklas preču apmaiņai, bet tās tikšot mainītas vienkārši samērā ar patērēto darbu, darba laiku (stundām). Marksa draugs un teorijas paskaidrotājs Engelss izsakās, ka socialistiskā sabiedrībā tikšot izrēķināts, cik, piem., normalu darba stundu ieguldīts ražotā pūrā kviešu vai stopā piena, olektī auduma (zināma labuma), tvaika mašinā utt. Absolutā mēraukla – sabiedriski vajadzīgais darba laiks.

Socialistikai sabiedrībai, tā turpina Engelss, vajadzēšot uzstādīt vispārēju ražošanas planu, ņemot vērā katra ražojuma priekšmeta derīgumu un tad izrēķināt ražošanai vajadzīgo darba laiku.

Viss tas notikšot bez „vērtības” vidutājības. Vērtība esot jēdziena kategorija pie preču ražošanas kapitalistiskā valstī.

Bet kāpēc tiek pavisam ražots kapitalistiskā valstī? Lai iegūtu virsvērtību! Lai iegūtu peļņas tiesu, „profitu”, virstiesu, pāri par ražošanas izdevumiem. Virsvērtība ir – nesamaksāts darbs. Ja darbs samaksāts par 6 stundām, bet pārdevējs par ražojumu ņem 8, 10, vai pat 12 stundu cenu, tad starpība ir – nesamaksāts darbs, kuru kapitalists sev piesavinās, uz kura rēķina tas paliek bagāts.

Virsvērtību rada tikai darbs, ne kapitals. Ražošanai vajadzīgs: 1) cilvēka darbs, 2) darba rīki, mašinas un jēlvielas-kapitals. Pēdējā, kapitala daļa parādās produktā bez virsvērtības, virsvērtību dod vienīgi darbs. Kapitalista tieksme iziet pēc ilgas darba dienas, lai gūtu vairāk virsvērtības; strādnieks tiecas pēc īsākas darba dienas, lai tam būtu jāatdod mazāk virsvērtības…

Te var iebilst, ka īsāks darba laiks ražīgāks, nekā ilgs darba laiks, pastāv liela varbūtība, ka ievedot intensivu gabala strādāšanu, sevišķi t.s. Tailera (Tayler’a) sistemu, 8 stundās var ražot visaugstāko preču tiesu, kādu vien iespējams ražot, nebojājot strādnieku veselību un dzīvību.

Bet uzņēmēju aizstāvji gan visās zemēs aizstāv garāku darba dienu un ar to it kā Marksam dod rokā ieročus.

Pazīstams uzņēmēju aizstāvju iebildums pret Marksa virsvērtības teoriju tāds, ka: 1) darbs bez uzņēmēja neražīgs. Tikai uzņēmējs izdzen strādnieku tā, ka tā darbs top ražīgs; 2) tikai uzņēmējs raida ražoto preci tirgū. Bez tirgoņa-uzņēmēja, kas to nogādā tur, kur par to maksā visaugstāko cenu, ražotā prece maz ko ienestu.

Marksa tālākās tezes, kā: 1) kapitalists pūlas iegūt vislielāko peļņu, visīsākā laikā, 2) tas cenšas pavairot „variablā” = mainošā kapitala tiesu, kas ieiet produktā, lai gūtu vairāk virsvērtības, samazinot totiesu „konstantā” (stāvošā) kapitala daļu.

Atkal var iebilst, ka tirgū mašinu darbs dod visaugstāko renti, t.i., tāds darbs, kur darba alga vismazākā produktu cenas sastāva daļa.

3) No svara darba ražīguma pacelšana – ražošana ar mašinu palīdzību. Mašinām svarīga nozīme: tās dod: a) iespēju, likt pie darba, izlietot nekvalificētus-nemācītus strādniekus, b) iespēju, darba ražīgumu pavairot, to plašā mērā sadalot, c) izlietot pie darba lēto sieviešu un bērnu darba spēku. Caur to grimst darba alga, jo vīram nu vairs nav vienam jāuztura visa ģimene; sieva un bērni strādā līdz un pelna līdz.

Mašinas rada strādnieku rezerves armiju, t.i. lētus strādniekus, nosit algas. Kapitalistiskā saimniecībā pieprasījums pēc darba spēka pastāvīgi mainās, notiek strādnieku „atrakcija”, pievilkšana pie darba, augstas „konjunktūras”, „hosses”, laikmetos, kad pēc precēm liels pieprasījums un tiek maksātas augstas cenas; bet, otrkārt, tikpat bieži, ar „atrakciju” mainoties, nāk „repu1sija”-atstumšana, atgrūšana, „krīzes”, „beses” (Baisse), „depresijas” laikmets, kad preces nav kur likt, kad tās nevar pārdot. Šādos laikmetos tad tiek daļa strādnieku, strādnieku „rezerves armija” izsviesta uz ielas un tai jānomirst badā, ja tai nav vecu iekrājumu, kādi tikai nedaudziem ir. Krizes pēc Marksa, t.i., pēc Anglijas saimniecības vēstures faktiem, atkārtojas ik 10 gadus un kļūst arvienu briesmīgākas un bīstamākas, līdz beidzot jānāk ģeneralkrizei, kad sabrūk visa kapitalistiskā iekārta…

Pagaidām gan buržuazija – kapitalisti pārspējot krizes tādējādi, ka tie krizes laikos: 1) apstādinot fabrikas, mašinas, tādējādi samazinot ražošanu, 2) lūkojot iegūt jaunus tirgus, uzspiest manufakturas vēl neattīstītām tautām, 3) sagatavojot jaunas, vēl ļaunākas krizes.

Attiecībā uz cilvēku vairošanos problemu, tad Markss nepiekrīt Maltusam, bet izsakās, ka katrai saimnieciskai iekārtai esot sava īpatnēja iedzīvotāju problema. Kapitalistiskā saimniecībā iedzīvotāju skaita pieaugšana kapitalistiem pa prātam, tā tiem gādā strādnieku rezerves armiju.

Strādnieki, pēc Marksa, slīkst zem kapitalisma valdības arvienu lielākā nabadzībā un trūkumā. Nabadzība pieņemas ātrāki nekā iedzīvotāju skaits un bagātība. Buržuji esot piespiesti vienu daļu strādniecības par velti uzturēt, tā esot kļuvusi nespējīga saimniecisko attīstību meisterot, paturēt šīs attīstības virzienu savās rokās. Kapitalisma „iekšējais likums” novedot uz arvienu stiprāku kapitalu centralizaciju (sakopošanu). Lielie kapitalisti nositot, aprijot mazos un vidējos, visulielākie – lielos.

Kapitalistu skaits pastāvīgi mazinās, bet to bagātība pieaug. Visa tautas bagātība sarit arvienu mazākā kapitalistu skaita rokās. No otras puses pieņemas nabadzība un trūkums, kalpināšana un izvirtība. Bet līdz ar to arī niknums pret kapitalistu valdību. Attiecības starp strādniekiem un kapitalistiem pieņem arvienu asāku šķiru cīņas raksturu… Strādnieki gan nospiesti, bet tie nāk arvienu vairāk pie savas varas atziņas.

Strādnieku masas, lūk, tiek organizētas un sakarsētas „sasveicētas” caur pašu kapitalisma mechanismu – 1ielumā augošām fabrikām, palielinājušamies rūpniecības uzņēmumiem. Kapitala monopols nu kļūst par produkcijas (ražošanas) traucēkli – kapitalistiem krizes laikos jāaprobežo ražošana. Tā tad ražošanas līdzekļu centralizacija un darba asociacija (savienošana, sakopošana) nāk pretstatā ar kapitalistiskām formām. Pēdējās tiek salauztas, kapitalisti, citu eksproprietāji (mantu atņēmēji), tiek paši ekspropriēti. Strādniecība ņem pati ražošanu savās rokās, ieceļot nogāzto kapitalistu vietā vispirms „proletariata diktaturu”, kura nu organizē komunistiski-socialistisku ražošanas iekārtu, komunistu sabiedrību. Tiktālu Markss. Vārds kritikai.

Lai Marksu saprastu, jāņem vērā, kādā laikā tas sāka rakstīt. Tas bija tai laikā, kad visi no franču un angļu socialistiem – utopistiem uzsāktie praktiskie mēģinājumi, nodibināt komunistiskās kolonijas Amerikā, bija skaitāmi par neizdevušamies. Nebija arī grūti atrast un pierādīt Furjи, Kabи un c. pilnīgas komunistiskās valsts tēlojumos pārspīlējumus un pat neiespējamības. No otras puses – toreiz bija nākusi modē dažādu „likumu” atrašana zinātnē. Sevišķi pazīstams kā tādu „likumu” uzstādītājs iedzīvotāju statistikā pazīstamais statistiķis Ketlи. Tādējādi saprotamas Marksa tieksmes: Markss domāja atradis likumus, kas virza cilvēku saimniecisko dzīvi. Ja reiz bija tāds likums atrasts, tad bija viss vienalga, vai komunistiskie mēģinājumi izdevās, vai ne. Ko arī pilsoniskie rakstnieki neiebilda pret socialismu, marksisti tiem atcirta: tas, ko jūs sakāt, ir gaužām interesanti, tam arī ir zināma nozīme priekš tagadējā laika. Bet pasaule griežas netikvien ap sauli, tā seko arī nenovēršamiem, nepielūdzamiem saimnieciskiem likumiem un šiem sekojot tai loģiski – dabiski jānonāk pie socialisma, kādi arī nebūtu tagadējie šķēršļi. Ja jūs apgalvojat, ka tagadējā cilvēku psicholoģija nesakrīt ar socialisma – komunisma prasībām, tad jums jāzin, ka arī cilvēku psicholoģija padodas saimnieciskiem iespaidiem, kā arī tas, ka tā ar laiku mainās. Ir pazīstams, ar kādu pašapzinīgu lepnumu Engelss savā laikā, rakstot „Herrn Eugen Dьhrings Umwдlzung der Wissenschaft” un „Die Entwickelung des Sozialismus von der Utopie zur Wissenschaft” 1878. g. nosaucis visus agrākos socialistus par utopistiem un marksismu par zinātnisko socialismu tāpēc, ka Markss neielaidās uz kaut kādām socialās valsts konstrukcijām vai aprakstiem, bet uzsvēra vienīgi cilvēku saimnieciskās dzīves iekšējos likumus. Šai Engelsa uzstāšanai bija visai nopietnas sekas. Pareizi domājošam socialistam nu vairs nebija pavisam tālāk jādomā, jālauza galva. Priekš viņa domājis bija Markss, priekš viņa strādāja, gatavoja socialisma uzvaru, socialisma pretnieks – kapitalists. Pašām ļaužu masām tad, „kad tas laiks būs atnācis” socialismu ievest dzīvē, nav citas lomas, kā vecmātes loma, kas mātes miesās (šai gadījumā vecā kapitalisma miesā) nobriedušam bērniņam palīdz tikt pie dienas gaismas… Tādējādi saprotams, ka Marksa piekritēju pulkā izplatījās liela domu kūtrība – laiskums. Kad marksistus vaicāja, kā tie īsti gribot ierīkot savu nākotnes valsti, tad tie ar niknumu atcirta: tā nav jūsu daļa. Jums nav vajadzīgs mūsu galvas salauzīt! „Gan jau redzēsim, kas tad notiks, kad vecā sabiedrība būs sabrukusi.” „Nākotnes gleznošana ir nezinātniska utopija.” Liebknechts, kāds no Marksa ievērojamākiem skolniekiem, vācu reichstagā reiz uz jautājumu par nākotnes valsti nikni atbildēja: „tas ir jautājums, uz kuru tik ģeķis var atbildi dot.” Bet pats Engelss rakstā „Die Entwickelung des Sozialismus” atzīst, ka nākotnes sabiedrībai būšot jāuzstāda plans un aprēķins, kā un ko ražot… Jautājums te tikai par interpretaciju, kā šo Engelsa izteikumu saprast: vai tikai tad brīv domāt par socialistiskās valsts ražošanas aprēķinu planu un organizāciju, kad šī valsts jau nodibināta, ar citiem vārdiem, vai suns jābaro, „kad vilks jau 1opos”, vai jau agrāk. Lielais marksistu vairums aiz domu kūtrības to tā saprata, ka jāsāk domāt par peldēt mācīšanos tikai tad, kad ūdens nāk mutē… Daudzi uzsvēra taisni Marksa nepārspējamo gudrību, ka tas izgudrojis, mācījis tādu socialisma sistemu, pēc kuras viss pats no sevis attīstās līdz socialisma piepildīšanai, t.i., pēc kuras paši socialisma ienaidnieki – kapitalisti ar nenovēršamu fatalistisku dziņu strādā priekš socialisma. No šā domu kūtrības viedokļa tad arī saprotams tas niknums, ar kādu „Vorwдrts’a" divi kritiķi, viens pēc otra notiesāja šā raksta autora 1898. g. iznākušo grāmatu par „nākotnes valsti”', kauču gan pats galvenais, no vācu socialistiem atzītais Marksa interprets (paskaidrotājs) Kautskis, bija šai grāmatai rakstījis priekšvārdu, kurā tas izteicās, ka tamlīdzīgi aprēķini no liela svara: pats Kautskis 5 gadus vēlāk izlaida rakstu par to, kas socialistiem darāms „pirmā dienā pēc socialās revolucijas”. Tamlīdzīgi arī pazīstamākais vācu socialdemokratu aģitators, grāmatas „Sieviete un sociālisms” autors, Augusts Bebels izsakās, ka būšot par vēlu, ja vē1 pašas darbības brīdī sākšot prātot: nākotnes valsts planam vajagot būt iepriekš visos sīkumos gatavam. Un pazīstamais modernais ievērojamākais Marksa turpinātājs Rūdolfs Hilferdings, grāmatas „Das Finanzkapital” autors, ir gribējis dot „nākotnes valsts” aprēķinus – tēlojumus, nav vēl pie to izstrādāšanas pieticis. Bet darīts priekš praktiska socialisma noskaidrošanas iespējamības aprēķināšanas netika no socialdemokratu partijas puses gluži nekas… Totiesu Marksa kritika, kas gāja līdz pašu galveno Marksa mācības sagraušanas mēģinājumiem, radās nevis pilsonisku ekonomistu, bet pašu sociālistu – marksistu vidū. 1898. g. beigās izdeva Eduards Bernsteins, paša Engelsa luteklis, kuram Engelss mirstot, 1895. g., bij norakstījis testamentā 120 000 zelta markas, grāmatu „Die Voraussetzungen des Sozialismus”, kurā tas mēģināja ķerties pie pašiem Marksa teorijas pamatiem, apgalvoja, ka vidējo šķiru piederīgo skaits nebūt nepaliekot mazāks, bet gan pieņemoties; neesot taisnība, ka bagātības saritētu arvienu mazākā skaita bagātnieku rokās. Nabadzība un trūkums strādniecības starpā vis nepieņemoties, bet gan tās stāvoklis esot uzlabojies. Un no socialisma cauri izvešanas tuvā nākotnē jau tāpēc vien nevarot būt runas, ka Vācijā vien 1895. g. vēl pastāvējuši trīs miljoni atsevišķu uzņēmumu. Kā lai tos visus pārņemot valsts rokās? Tā tad Marksa teorija par fatalistisko, nenovēršamo attīstību uz socialisma pusi esot nepareiza… Pēc visa tā varēja sagaidīt, ka nu Bernsteins novirzīsies no socialdemokratu partijas. Bet tas nenotika. B. palika partijā un pūlējās joprojām socialisma gala mērķi sagraut no iekšienes, kritizējot visus agrākos partijas centienus un idealus. Bernsteinam sekoja vesela „revizionistu” skola, kura, tāpat paliekot partijā, centās tai nolauzt socialistisko dzenoli un pārvērst to par vienkārši pilsoniski socialpolitisku partiju, kuras mērķis vienīgi, uzlabot strādnieku likteni kapitalistiskās iekārtas robežās. Vācu „Revizionistu” starpā ieguva sevišķu nozīmi agrarais spārns, kurš Davida, Herca u.c. vadībā apgalvoja, ka Marksam attiecībā uz zemkopības attīstīšanos jau pavisam netaisnība, ka tur pieņemoties nevis lielsaimniecību, bet sīksaimniecību svars un nozīme. Tādējādi tad saprotams, ka tad, kad Vācijā pēc 9. novembra 1918. g. socialdemokrāti dabūja valdību savās rokās, to vairums, t.s. vairākuma socialisti, ne no kādas socializacijas negribēja zināt, bet aprobežojās ar 8 stundu darba laika cauri izvešanu un dažu citu socialpolitiķu prasību pieņemšanu. Agrarjautājumā vācu „vairākuma sociālisti” izdabūja cauri likumu, kas atļāva ar valsts pabalstu dibināt Vācijā 400 000 sīksaimniecības. Tikai nu, Vācijas slikto finansu apstākļu dēļ, šis likums palicis uz papīra. Pēc tam, kad 1923. g. rudenī Hilferdings, ticis par vācu finansu ministri, izrādīja pilnīgu nespējību, soc.-dem. iespaids Vācijā nokritis līdz nullei.

Krievijā, kur pēc lielinieciskās revolucijas oktobrī 1917. g. „lielinieki” – komunisti dabūjuši valsts varu savās rokās, tie rīkojušies ar tik pasakainu nemākulību un šausmīgu, visa pastāvošā izpostīšanas kāri, ka iznākums bijis vispārējs bads, kas lielinieku vadoņiem devis iemeslu pilnīgi atkāpties no saviem agrākiem planiem un idealiem, bet paturēt varu rokās, to saimnieciskā ziņā dalot ar ārzemju uzņēmējiem. Lielinieku pretinieki, socialisti mazinieki un socialisti revolucionari izsakās, ka Krievijā kā saimnieciski neattīstītā valstī itin dabiski vēl nevarējusi tikt cauri izvesta socialistiskā iekārta.

Vai nu „revizionisms” ir tautsaimniecības zinātnes gala vārds? Vai tas nav apstrīdēts, nav pavisam apstrīdams? Tā tas nu nav. Vispirms pret Bernsteina teoriju uzstājās Kārlis Kautskis: tas aizrādīja, ka ar to, ka ļaužu masu nabadzība vairs neesot tālāk augusi, bet mazinājusies, vēl neesot pierādīts, ka Marksam netaisnība. Viss atkarājoties no tam, vai bagātie zaudējuši daļu savas bagātības, jeb vai tie palikuši vēl bagātāki, t.i., vai tie sagrābuši savās rokās arvienu lielāku tiesu no visa tautas ienākuma. Bet Kautskis pats šo jautājumu statistiski nav iztirzājis. Bernsteins turējies pie nepareizas statistiskas metodes, pierādot, ka absolutais lielo ienākumu guvēju skaits pavairojies. Pēc pareizas statistiskas metodes šis jautājums visupirms īsumā apskatīts Atlantika [56] 1907. g. iznākušā brošūrā „Марксизмъ или теорiя высшей производительности”, tad plašāki manas grāmatas „Nākotnes valsts” [57] 3. izdevumā. Pie pareizas statistiskas metodes turoties, jājautā, cik lielu procentu no visiem tautas ienākumiem ieguva agrāk pašā spicē atrodošais iedzīvotāju procents, cik lielu daļu pēc. Prūsijā 1892. g. iedzīvotāju grupa ar pāri par 9 500 m. lielu ieņēmumu skaitīja 56 784 ienākuma nodokļa maksātājus ar kopieņēmumu no 1 547 milj. markām. Līdz 1906. g. Prūsijas iedzīvotāju skaits bija pavairojies par 23,28 proc. Augstākās grupas piederīgie tā tad nu skai¬tāmi uz apaļiem 70 000. Bet šo 70 000 kopieņēmums sniedzās uz 2 473 milj. markām, t i. tas bija pieņēmies par 60 proc. Visu zemāko grupu, 2 756 000 nodokļu maksātāju kopieņēmums iztaisīja 1892. g. 4 146 milj. marku. Iedzīvotāju skaitam par jau minētiem 23,24 proc. pieņemoties, šīs grupas bija 1906. g. skaitāmas uz 3 493 000 nodokļu maksātājiem; šo grupu kopieņēmums bija pieaudzis par 52 proc. Tā tad augstākās, spicē atrodošās šķiras ienākumi bija ātrāk pavairojušies, nekā zemāk stāvošo šķiru ienākumi. Bet jāatzīst, ka šī tendence nav tik strauja, ka tā īsā laikā varētu novest pie sabrukuma, pie revolucijas. Šādai tendencei turpinoties, vienumēr varētu paiet 100 gadi un vairāk, pirms kā tā pieņem visai draudošu virzienu.

Vēl svarīgāks ir jautājums par rūpniecības uzņēmumu koncentrēšanos, sakopošanos, saplūšanu arvienu mazākā uzņēmumu skaitā. Vācijas „Betriebs” = uzņēmumu statistika dod sekošo pārskatu. Rūpniecībā bija:

Iz šā pārskata redzams, ka 1 882 lieluzņēmumos tika nodarbināti 1882. g. 26,2 proc. no visiem strādniekiem, 1907. g. jau 45,5 proc. Bet ar to vēl nav lielrūpniecības pieaugšanas nozīme pareizi attēlota.

Dr. Sinzheimers (tagad profesors Mьnchenē) jau 1893. g. kādā grāmatā par fabrikas rūpniecības robežām aizrādīja, ka darbs lielrūpniecības ietaisēs dēļ plašas mašinu izlietošanas esot 4 reizes ražīgāks nekā sīkrūpniecības (amatniecības) ietaisēs un otri tik ražīgs nekā vidējos rūpniecības uzņēmumos.

Bet ja tā, tad mums jāizved sekošs rēķins:

Tā tad visas rūpniecības kopražas procents vidējos uzņēmumos, neskatoties uz šo vidējo uzņēmumu skaita vairāk kā dubultošanos, palicis uz vietas stāvam; mazrūpniecībās tas sašļucis no 28 uz 11,3 proc. un lieluzņēmumos pacēlies no 52,6 uz 69,6 proc. Ja pieņemtu, ka darbs lielrūpniecības ietaisēs tikai par 50 proc. ražīgāks nekā vidējās rūpniecības un 3 reizes ražīgāks nekā sīkuzņēmumos, tad tik un tā produktu kopražas procents lielrūpniecībās būtu pieņēmies no 46 proc. uz 63,2 proc.

Tā tad Marksa teze par rūpniecības koncentrēšanos uz lielrūpniecības pusi, arī statistiski nav apstrīdāma: tā dod pat daudz spilgtāku gleznu, nekā bagātību koncentrēšanās. Attiecībā uz bagātību koncentrēšanos varētu iebilst, ka zemās valutas zemēs, par visām lietām Krievijā un Vācijā, bet pa daļai arī Itālijā un Francijā pēdējos 3 pēckara gados bagātības vairs nav koncentrējušās, bet izirušas. Tas tā tiešām pie visu mobilo (kustamo) īpašumu turētājiem, dažādo vērtspapīru, hipoteku, akciju īpašniekiem. Še tiešām liels skaits agrāku turīgu un pat bagātu cilvēku tikuši pie ubagu spieķa. Bet fabriku lieluzņēmēji, lielakcionari un dažādie „kaŗa peļņas” guvēji i Antantes valstīs tikuši pie lielas mantas – tā tad iznāk, ka īpašumi vēl vairāk koncentrējušies, nekā priekškara laikā, t.i. varbūt vēl lielāks procents no visa īpašuma atrodas bagātnieku rokās, kamēr t.s. „vidējās šķiras” pa lielākai daļai piespiestas pie bankrota… Sevišķi Vācijā un Austrijā vidus šķiras vai pilnīgi iznīcinātas.

Vēl trešais jautājums: faktiskā attīstība zemkopībā. Tur nu nav noliedzami, ka pēdējos gadu desmitos attīstības virziens bijis labvēlīgs sīkzemniecības pieaugšanai: ir notikusi daļas netikai lielīpašumu, bet arī lielsaimniecību likvidēšana it visās zemēs. Nav tāpat noliedzams, ka pūra vieta [58] zemes pie sīkiem zemes gabaliem, sīksaimniecībām maksā dārgāk nekā pūra vieta zemes lielsaimniecībās. Bet vai šī parādība ir racionala parādība, vai tā liecina par to, ka zemkopja darbs sīksaimniecībā ražīgāks nekā lielsaimniecībā, ka tāpēc sīksaimnieks var maksāt vairāk par pūra vietu, kā lielzemnieks vai lieluzņēmējs? Tā nu nav. Visspilgtāki to rāda vācu zemkopības uzņēmumu statistika. Vācijā bija ik uz 100 hektariem zemkopībai noderīgas zemes 1907. g.:

Tā tad darbs mazās, 2 – 5 hektaru saimniecībās bija 5 reizes neražīgāks nekā lielsaimniecībās un augstās zemes cenas, kādas tiek maksātas par sīkiem zemes gabaliem, izskaidrojas vienkārši caur cilvēku tieksmi pēc patstāvības, tieksmi pēc „sava zemes stūrīša”, „sava kaktiņa”, kauču par to būtu stipri jāpārmaksā. Prof. Laura Šveices zemnieku grāmatvešanas statistika spilgti rāda, ka ieguldītais kapitals lielzemnieku saimniecībās atmaksājies ar 4 QUOTE

proc., sīksaimniecībās ar 2 QUOTE

proc., cilvēka – vīrieša darba diena pie lielzemniekiem ar 5 frankiem, pie sīkzemniekiem ar 3 frankiem.

Pierādījis Marks tik to, ka caur socialpolitiku neierobežotai sabiedrībai jānotiek pie katastrofas. nav tas pierādījis socialisma iespējamību. Socialisma cauri izvešanas ispējamība vai neiespējamība atkarājas vispirmā kārtā no praktiskiem pierādījumiem un eksperimentiem, sevišķi par to, vai un kādējādi darba ražīgums vēl paceļams. Interesanti un ne visai glaimojoši priekš marksistu domāšanas spējas tas, ka „proletariata diktatura”, ja tā kādreiz tiktu izvesta pēc kapitalistiskās iekārtas sabrukuma, jau nemaz nevar dot ļaužu masām to, ko tās vēlējušās, labāku dzīvi, jo uzvarētā kapitalistiskā iekārta jau nemaz nebūs iekārtota tā, ka tā bez kā tā tālāka varēs dot vērtīgu pārtikas vielu vairākražu. Lai to panāktu, tad iepriekš daudz vairāk jālauza galva, jāpēta, jāaprēķina. Ja zem kapitalisma valdības cilvēki tā būs pavairojušies, ka zemkopības ražošanas pacelšana jau nonākusi uz augstākās pakāpes, tad nekāda saimnieciska iekārta vairs nevar to likteni labot… Nav arī noliedzams, ka Marksa parauga zeme, pirmā un vecākā rūpniecības zeme, Anglija, no Marksa laikiem nav vis nākusi socialismam tuvāk, bet no tā novirzījusies: Anglija pati neražo ne ceturto tiesu no sev vajadzīgās pārtikas, viss atlikums jāieved.

Pāriet uz socialistisku iekārtu pēc Marksa šemas (shēmas) tā tad Anglija nemaz nevar: Anglijas iedzīvotājiem būtu jānomirst badā, tiklīdz kā izbeidzas plašā preču izmaiņa un – citu zemju piemaksas angļu kapitalistiem, vērtspapīru procentu un angļu tirgoņu un uzņēmēju peļņas veidā, kas pirms pasaules kara iztaisīja 3 – 4 miljardus šiliņu gadā. Visupirms tāpēc jāzin, vai, ja Anglija pāriet uz socialismu, tā var pašas robežās, vai vismaz ar dažu koloniju piepalīdzību i pie socialistiskas iekārtas ražot sev uzturu. Šis jautājums vēl nav iztirzāts. Pēc manas pārliecības ir iespējams organizēt pašas Anglijas zemkopību tā, ka Anglija var pati uzturēt savu tagadējo iedzīvotāju skaitu. Bet angļu valdošie socialisti paši to netic, tāpēc, ka tie paši nav lietpratēji zinātnieki un zinātniekus neciena. Aiz šī iemesla strādnieku valdība Anglijā cietusi tādu pat neveiksmi kā Vācijā.

Jaunākie virzieni tautsaimniecībā.

Jaunākā pilsoniskā tautsaimniecība pilnīgi atmetusi socialā jautājuma, socialisma iztirzāšanu, izturas pret tā izpētīšanu pavisam atraidoši, pat pēc pasaules kara piedzīvojumiem un pēckara revolucijām dažādās zemēs. Vācijā sevišķu nozīmi un svaru ieguva t.s. vēsturiskā skola ar Rošeru un pēc Šmolleru priekšgalā, kuras galvenā tieksme iziet uz saimniecības vēstures izpētīšanu. Ar sevišķu labpatiku vēsturiskās skolas priekšstāvji apstājas uz agrāko gadu simteņu saimnieciskiem un finansu jautājumiem un atstāj totiesu pie malas šo laiku jautājumus, ja tie pārsniedz sīkus tirdzniecības un muitas politikas jautājumu iztirzāšanu. Tiek pētīts tas, kas ir bijis, un kas ir – bet tā sakot, aizliegts pētīt to, kas būs, kas varētu būt… Nav tomēr noliedzams, ka vācu tautsaimniekiem, kas apvienoti t.s. socialpolitikas sabiedrībā (Verein fьr Sozialpolitik), nebūtu i ievērojamu nopelnu. To pētījumu spožuma punkts ir ap 1890. – 96. g. sarīkotā vācu amatniecības stāvokļa iztirzāšana samērā un sakarā ar lielrūpniecības konkurenci. Šie pētījumi rādīja amatniecības bojā iešanu vai pārveidošanos… Bet vēlāk caur jaunlaiku technisko revoluciju sasniegtā un iespējamā, vai sagaidāmā saimnieciskā pārveidošanās atstāta pie malas. Jaunākie pētījumi attiecas gandrīz tikai uz dažādu zemju konkurenci zem kapitalistiskās iekārtas, sevišķi arī uz dažādo lielo pasaules valstu: Anglijas, Amerikas (t.i. Amerikas Savienoto Valstu), agrākās Krievijas, Francijas imperialistisko politiku, pašu valsts varas un pašu pilsoņu peļņas veicināšanas, citu, vājāku valstu un tautu nospiešanas vai izmantošanas tieksmēm. Vācija-Austrija pasaules karā ļoti spilgti attīstīja imperialistiskās tieksmes, bet neizturēja sadursmi ar antantes valstu imperialismu… Visa gudrība, līdz kādai pēc kara ticis vācu „Ver. f. Soz. Pol.”, ir izpaudusies 1924. g. rudenī rezolucijā pret labības muitām. Vai jaundibinātā „tautu savienība” būs spējīga izvest „tiesu un taisnību” starptautiskā saimnieciskā dzīvē? To rādīs drīzā nākotne.

Anarķisms[59].

Zinātniskā anarķisma tēvs jau pieminētais Prudons, kas visu valsti grib saskaldīt atsevišķu mazu politisku grupu, atsevišķu arodnieku federacijās. Pie visa tā, pēc Prudona pārliecības varot nonākt bez kādas revolucijas, vienīgi ierīkojot maiņu banku, kura katram patērētājam spēs piedāvāt ražojumus bez kapitalista peļņas tiesas, tā tad uz vislētāko, jo pati tā arī procentus nemaksās.

Radikalākais anarķists – Kaspars Šmidts [60] , kurš zem pseidonima „Makss Stirners” 1845. g. laida klājā grāmatu „Der Einzige und sein Eigentum” („vienīgais un tā īpašums”). Stirners neatzīst nekādas autoritates, ne valsts, ne reliģijas, neatzīst pienākumus, tiesību ierobežojumus. Pēc Stirnera, katram tiesība uz vispilnīgāko izdzīvi, augstākais likums – katra personīgais labums. Nevienam nav brīv to viņa darbībā aprobežot. Tā kā nu cilvēks tomēr dzīvo citu cilvēku sabiedrībā, tad lai viens otru neaprītu, jādibina tomēr egoistu sabiedrība. Bet neviens nevar tikt piespiests šai sabiedrībai padoties – ja tās rīcība viņam nepatīk, tas var izstāties. Še tad ir starpība ar socialistiem, kuri atzīst sabiedrisku spaidu nepieciešamību. Stirners neatzīst pastāvošo privatīpašumu, bet grib katram atļaut tiesību, piesavināties no visa īpašuma tik lielu daļu, cik tas nu var savās rokās noturēt. T. i., Stirners nav priekš īpašuma vienlīdzīgas izdalīšanas, tas tādās domās, ka vienam cilvēkam vajagot daudz, otram maz. Dēļ īpašuma iegūšanas varot sastādīties sabiedrības. Pāreja uz jauno iekārtu varot tik notikt ar varas izlietošanu. Lauzt valsts varu, tiekot uzskatīts par noziegumu, bet kas to varot izdarīt, tas esot stiprāks par valsti. Īpašuma jautājums varot tikt izšķirts tikai caur visu cilvēku cīņu ar visiem… Ka tādējādi cilvēcei jāiet bojā, par to St. nedomā.

Ievērojams anarķists, mērenāks par Stirneru, ir Michails Bakuņins [61] . Muižnieku cilts, dzimis 1814. g., artilerijas oficieris, atstāja 1840. g. Krieviju un piedalījās 1848. g. revolucijā Saksijā, tika sagūstīts un izdots krievu valdībai, kura to nosūtīja uz Sibiriju. Izbēdzis no Sibirijas 1865. g., B. Vakara Eiropā daudz rakstījis un piedalījies revolucionaru kongresos. 1876. g. tas Bernē miris. B. noliedz reliģiju, likumus un katru autoritāti, arī Eiropas parlamentu dzīvi, vispārējo balsu tiesību. Atzīst tikai brīvas sabiedrības ar tiesību no tām katrā laikā izstāties. Ražošanas līdzekļiem jābūt kopīpašumā. Tad pasaulē valdīšot brīvība, miers, taisnība. B. noteikti protestē pret katru valsts varu, i pret komunismu un socialismu un visu cerē no brīvām sabiedrībām, no cilvēku brālības. Revolucija esot nelaime, bet bez tās neiztikšot. Līdzīgi kā Bakuņins, izsakās lielais ģeografs Elizи Reklijs un kņazs Krapotkins [62] , kas 1886. g. sarakstījis grāmatu: „Labklājība priekš visiem”, kurā tas uzsver jaunlaiku technisko progresu un cerē, ka cilvēki mācīsies to i bez spaidiem brīvās savienībās, sekmīgi izlietojot tikt pie vispārējās labklājības… Tikai nu cilvēki to vis nemācījās…

Tinens (v. Thьnen). [63]

Tinens ievērojams kā tautsaimniecības teoretiķis. Dzimis 1783. g., miris 1850. g. Galvenais darbs „Izolētā valsts”, pirmais izdevums iznācis 1826. g., otrs, stipri paplašinātais izdevums 1842. g. Tinens ļoti rūpīgi pierakstījis savus novērojumus lauksaimniecībā savā 320 hektaru lielā Tellovas muižā. Uz šo novērojumu pamata tas uzbūvējis savus aprēķinus „Izolētā valstī”. Izolētā valsts – abstrakcija, bet kurai svarīga teoretiska nozīme tautsaimniecībā. Šai teoretiskā konstrukcijā Tinens grib iztirzāt attālumu iespaidu tautsaimniecībā uz preču cenām un uz dažādu lauksaimniecības produktu ienesīgumu un ražošanas iespējamību. Tas pieņem teorijā, vienkāršības pēc, ka tā izolētā valsts atrodas tuksneša vidū, ka uz ārieni neko nevar izvest, bet ka vienīgā lauksaimniecības produktu atlikuma patērētāja ir valsts centrā (viducī) atrodošās pilsēta. Kādus lauksaimniecības produktus nu ražos pilsētas tuvumā, kādus attālāk? Tinens iedala visu izolēto valsti gredzenos. Gredzeni (joslas) sekoši:

P = pilsēta. S. D. = sakņkopība. M. J. = meža josla. I. Z. = intensiva zemkopība. T. L. = triju lauku sistema. E. Z. un L. = ekstensiva zemkopība un lopkopība.

Pirmā joslā (gredzenā) tiks audzēti sakņaugi un dārza augļi tāpēc, ka tie panes vismazāko transportu. Bet otrā joslā nenāks vis vēl intensiva zemkopība, bet mežkopība. Jo pilsētai vajadzīga malka un būvkoki un tie nepanes tāla transporta. Trešā joslā vēl nāk intensiva zemkopība un lopkopība, savienota ar augu maiņu. Ceturtā nāk triju lauku sistema. Piektā nāk beidzot ekstensiva zemkopība, tādu produktu ražošana, kuri panes vistālāko transportu.

Labības cenas noteic ražošanas izdevumi un transports no visu attālākā apgabala, kura labības atlikumi vēl vajadzīgi pilsētas patēriņu apmierināšanai. Zemes rente izceļas tā, ka pie pilsētas tuvāk gulošie apgabali, nelielo transporta izdevumu dēļ, bauda dabiskas priekšrocības, samērā ar attālākiem. No svara lauksaimniecības produktu pārstrādāšana vērtīgākos ražojumos (piem. kartupeļu izdedzināšana spirtā), kas aiztaupa transportu.

Kapitala procentu augstumu noteic pēdējā kapitala daļiņas ienesīgums, darba algu – beidzamā kādā uzņēmumā pieņemta strādnieka darba ražīgums.

Socialās utopijas.

Vārds „utopija” apzīmē grieķu valodā „nekur neatrodošos vietu”. Tas lietots visupirms no angļu valsts kanclera Toma Mora (Tomas Morus) [64] 1516. g. izdotā grāmatā, kurā tēlota ideala komunistiska valsts.

Utopijas salā dienvidus puslodē atrodas 54 pilsētas, katra vienas dienas gājumu attālu no otras. Katrā pilsētā dzīvo 6 000 ģimenes. Ģimenes dzīvi vada vecākais. Ik pa 30 ģimenes izvēlē katru gadu „sigrofantu” par vecāko. 10 sigrofanti atkal ievēlē vienu „traniboru”, pēdējie ieceļ valdnieku uz visu mūžu. Traniborus var izvēlēt no jauna pēc amatu gadu notecēšanas, sigrofantus tikai pārmaiņus. Daļa no iemītniekiem nodarbojas zemkopībā, grupās jeb lielģimenēs, pa 20 vīrieši un tikpat sievietes, kas stāv zem nama tēva un nama mātes vadības un uzraudzības. Klātpiedoti pēdējiem vēl divi vergi netīru un neveselīgu darbu pastrādāšanai. Viss īpašums – kopīpašums. Kopējās darīšanas vada „senats”, tajā ievēl katrā pilsētā pa trim locekļiem iz saviem gudrākiem pilsoņiem. Katra cilvēka pienākums nodarboties zemkopībā, bet iemācīties reizē kaut kādu amatu. Ar zemkopību ikkatram jānodarbojas divus gadus, pēc kāda laika tas atkal iet atpakaļ uz pilsētu. Darba laiks – 6 stundas dienā. Katram jāstrādā fizisks darbs, izņemot ierēdņus, zinātniekus un māksliniekus. Pēdējos apzīmē, izvēl priesteri iz apdāvinātāko bērnu skaita. Bet paši priesteri no draudzes vēlami! Valda pilnīga ticības brīvība.

Kopraža tiek nodota valsts magazinās, kuras piedala katrai ģimenei attiecīgo dzīves uzturai vajadzīgo daļu. Ražošanu, kā produktu izdalīšanu vada senats. Liekas greznības nav, nav arī liekēžu. Pilsētām jāizpalīdzas savā starpā. Tirdzniecība ar ārzemēm un ceļojumi uz ārzemēm samazināmi līdz zemākai pakāpei. Izceļošana, jaunu koloniju dibināšana tiek veicināta.

Ievērojama tālāk 1630. g. dominikaņu mūka Kampanella [65] sarakstītā „Saules valsts”. Politiskā organizacija še aristokratiskāka! Valsts vara atrodas liel-metafiziķa (pāvesta) rokās. Tas izvēl gudrus ierēdņus, kas gādā, ka valstī lai valdītu kārtība, mīlestība, spēks, vienots ar gudrību. Ļaudis dzīvo komunismā. Visiem jāstrādā. Kas negrib strādāt, var uz to tikt piespiests, pat miesas sodu palīgā ņemot. Laulības nav, bet augstākā valsts vara noteic, kādiem vīriešiem un sievietēm labāku un skaistāku pēcnācēju radīšanai jāsavienojas (še, acīm redzot, Kampanella iespaidots no Platona valsts idejas). Pazīstama vēl Harringtona „Oceana” un Denisa Vairassa 1677. g. izdotā „Sevarambu vēsture”.

Iz jaunākām utopijām pazīstamākā Bellamija „Skats atpakaļ”, kas savā laikā Amerikā sacēla sensaciju. Bellamija valstī visiem jākalpo no 20. – 45. g. darba armijā, tad tie dabū mūža pensiju un dabū vēlēšanas tiesību, kādas darbiniekiem nav. Labklājība, māksla, zinātnes stāv visai augstu. Aprēķinu un pierādījumu nav.

Platona valsts.

Slavenā grieķu filozofa valsts sekoša. Labā ģeografiskā apkārtnē dibinās pilsēta ar 5 000 pilsoņiem (-ģimenēm). Iemītnieki sadalās trīs šķirās: 1) valdošā šķira – kareivji, 2) brīvā pilsoņu šķira, bet kurai nav politiskas tiesības, 3) vergu šķira.

Kareivjiem jāgādā par valsts drošību uz ārieni un jāregulē i iekšējā dzīve. Kareivji visi vienlīdzīgi savā starpā (Platons te, acīmredzot, iespaidots no spartiešu ideala: Spartā pilntiesīgie pilsoņi bija „homoioi” – līdzīgi savā starpā). Privatīpašums tāpēc atceļams. Audzināšana priekš zēniem, kā meitenēm pilnīgi vienāda! Tai jābūt ļoti rūpīgai: izaudzējami pilnīgi nesavtīgi, nelokami godīgi cilvēki. Laulības nav. Bet valsts augstākiem ierēdņiem jāgādā, ka bērnu radīšanai vienojas skaistākie, gudrākie un spēcīgākie vīrieši ar tādām pat sievietēm. Valsts dod darbu, valsts gādā uzturu. Kareivju uzturēšanas dēļ vajadzīgi vergi, tā kā kareivjiem vajadzīgs brīvs laiks, lai tie varētu izpildīt savu valsts sargu un valdītāju pienākumus.

Vispārējā (teoretiskā) tautsaimniecība.

I.       Ievads.

Izejas punkts: Cilvēka vajadzības. Tautsaimnieki uzskata cilvēku kā saimniecisku individu (radījumu). Cilvēkam dažādas vajadzības (Bedьrfnisse, потребности): tas grib ēst, dzert, ģērbties, sasildīties, meklē pajumtu.

Vēlēšanās iegūt kādu mantu un nevēlēšanās pielikt pie tās iegūšanas pūles, vienmēr cīņā: iz šīs cīņas rodas ekonomiskais (saimnieciskais) princips: iegūt katru mantu ar vismazākam pūlēm, гažоt katru priekšmetu ar vismazākо darba patēriņu. Tā tad darba ražīguma pacelšаna svarīgākа tautsaimniecības pamata ideja un galvenais tautsaimniecības mērķis. Bet vai cilvēks arvienu ir gribējis pielikt darbu un pūles, lai kādu vēlamu priekšmetu iegūtu? Nē. Tacits stāsta par senģermaņiem, ka tie turējuši par kaunu pielikt darbu un sviedrus tur, kur varējuši ko iegūt ar asinīm, ar varu un karu, kur varējuši atņemt otram (otrai ciltij) darba panākumus. Tiešām: no pat vēstures sākuma kari un līdz ar to aplaupīšana, otra pūliņu, augļu atņemšana ar varu ir „pasaules mode”. Un nebūsim jau lepni uz iegūto kulturu: pasaules karš pārāk spilgti rādījis, ka arī kulturas cilvēkā snauž mežonis… Idealā tautsaimniecība, kad katrs drīkstēs baudīt tik patieso pūliņu augļus, vēl nākotnes cerība (aina)…

Bet katras zemes, valsts iekšienē, tā visi tautsaimnieki uzsver, valda mantu iegūšana ne ar varu, bet ar darbu, valda tā tad arī ekonomiskais princips.

Cilvēks, darbojoties, ražojot savas vajadzības, nāk sakaros, bet arī sadursmē ar citiem cilvēkiem: attīstās saimnieciskas sekas, saimnieciski sakari, saimnieciska atkarība. I mežonim maz apdzīvotā zemē, kur diezgan telpas, neizdevīgi vienam medīt vai zvejot: izdevīgāki medīt baros, ielencot medījamos zvērus, iet pa vairākiem stipram zvēram pretim, zvejot ar lielu tīklu, kopā ar citiem. Tā tad i mežoņu dzīvē vajadzīga kopdarbība: mežoņi nedzīvo, neklejo pa vienam, bet veseliem bariem. Kulturas cilvēkam uznāk zemes trūkums. Attiecības nu saasinās. Bet izceļas arī plašāki sakari – plaša kopdarbība. Mēs vēl tagad apbrīnojam lieliskos kulturas darbus sirmā senatnē, ar kuriem tika radīta iespēja dzīvot lielam cilvēku skaitam par sevi neražīgos zemes gabalos: mākslīgas apūdeņošanas darbus senā Eģiptē, Babilonijā, Sengrieķijā, kur senie minieši ap 1500. – 2000. g. pr. Kristus jau bija nolaiduši 250 kvadratverstis [66] lielo Kopais ezeru un ieguva uz auglīgā ezera dibena bagātas ražas.

Cilvēku kopdzīvē attīstās psicholoģiski tautsaimniecības pamati. Tautsaimnieki pieņem vienkāršības pēc, ka:

1) cilvēks ļaujas vadīties vienīgi no saimnieciskām (ekonomiskām) interesēm

(kauču gan dzīvē darbojas arī citādi dzinekļi),

2) tas zin, kā tam jārīkojas, kas vajadzīgs, lai tā darbs būtu ražīgs (patiesībā tas to vis nezin, bet iemācās ilgā grūtā mācības laikā, dzīves skolā: „muļķa zemnieks” iegūst savā dzīvē un darbā ļoti daudz dabas noslēpumu zināšanu),

3) vadoties no saimnieciskām interesēm un zinot, kā jāražo, nonāk pie ekonomiskā principa.

Saimnieciskā (ekonomiskā) interese vēl nav egoisms, bet var par tādu tapt. Saimnieciskā interese pēc Diceļa – tuvākais mērķis, egoisms – tālākais, gala mērķis. Saimnieciskā interese var būt nesavtīga: lai pareizi vadītu labdarības iestādes, jābūt ekonomiskam (saimnieciskam). No otras puses egoists var būt nesaimniecisks izšķērdētājs.

Ceļas jautājums, vai pavisam iespējama kāda vispārderīga tautsaimniecības mācība: vai šķiru intereses, šķiru cīņa nenoteic visu tautsaimniecības attīstību (kā to māca Markss).

Pieturēsimies pie tās mācības, kura (kā Tugans-Baranovskis [67] , Bernsteins [68] u.c.) arī tautsaimniecībā atzīst etiku, etiskus (tikumiskus) principus par izejas punktu! Tikai uz etiskiem pamatiem dibinoties, mēs paceļamies pār mūsu ielencošo maziskumu, pār sīkumiem, pār pretrunām, pār tuvredzīgo ikdienišķību uz vispārības, visas cilvēces nozīmes un idealu viedokļa, uz Kanta augstākās vērtības idejas augstumiem, tās idejas, ka visiem cilvēkiem vienāda vērtība. No šā viedokļa cilvēka persona, cilvēces attīstība, tās pacelšana uz augstāku kulturas pakāpi – augstākais mērķis, tā tad – arī saimniecības, tautsaimniecības uzdevums, izdibināt un aizrādīt uz tādu rīcību, kāda noved pie šā mērķa.

Pret etisko principu tautsaimniecībā bez agrākās klasiskās angļu skolas (Smisa, Rikardo utt.) uzstājās arī daudzi jaunākie ekonomisti un, proti, tiklab politiskas reakcijas, sastinguma, kā radikala liberalisma aizstāvji. Pie pirmajiem pieder Vācijā Pohle, Adolfs Vebers – pie pēdējiem Maksis Vebers [69] , Verners Sombarts [70] . Vācijā ap 1910. g. bija karstas debates par jautājumu, vai tautsaimniecībā vajadzīgi vērtības jēdzieni – etika vai ne. Etikas pretnieki uzsvēra, ka tautsaimniecībai jābūt patstāvīgai, („autonomai”) bezaizspriedumu zinātnei, ka tā tāpēc nedrīkst nekā no etikas aizņemties. Tās uzdevums esot vienīgi rādīt, kā saduras un saistās saimnieciskās intereses. Sombarts uzsver, ka marksismā neesot „ne viena grama etikas”. Tam pretim runā Marksa moraliskais sašutums, ar kādu tas runā par angļu zemnieku padzīšanu no to zemes, par angļu fabrikas strādniecības, sevišķi bērnu un sieviešu izmantošanu…

Smisianisms jau nu ir bez etikas, pat antietisks. Pēc Smisa vislabāk, ka visi cilvēki egoisti. Kā tādi, proti, tie rīkosies ekonomiski un visai valstij būs labums. Miljons egoistu sastādītu bagātu, ziedošu valsti. Nelaime tik tā, ka šie atsevišķie egoisti vis nedalās savās saimnieciskās zināšanās viens ar otru, kas būtu vajadzīgs, lai kopdarbs būtu visuražīgāks: nē, tie rūpīgi slēpj viens no otra arodnieciskus, techniskus, veikalnieciskus paņēmienus, caur ko tad liela daļa, kurai nav šie noslēpumi zināmi, strādā neražīgi un tādējādi tad visa tautsaiminecība stāv dziļi zem ražīguma-saimnieciskuma ideala.

Ja cilvēks kā tāds pats sevī mērķis, tad, protams, nevar uz to skatīties no uzņēmēja-kapitalista viedokļa, kas cilvēku vērtē gluži tāpat, kā zirgu, vērsi, darba rīku, vienīgi kā ieroci – darba rīku. Senromiešu rakstnieki, kuri rēķinās tikai ar vergu darbiniekiem, izšķir tikai „instrumentum vocale”, un „instrumentum non vocale” t. ir runājošu un nerunājošu darba rīku.

Darba alga no kapitalisma (arī smisianisma) viedokļa – ražošanas izdevumi. No etiskā viedokļa: – darba tautas ienākums.

Kādas atziņas metodes lietojamas tautsaimniecībā? Nu tā pati indukcija un dedukcija, kāda citās zinātnēs. Indukcija = novērojumi dzīvē, dabā = faktu analize. Dedukcija = loģiski (prāta) slēdzieni, izskaidrojami uz vispārējās teorijas pamata, kas vajadzīgi pie faktu sintezes.

Vācu „vēsturiskā skola” un vācu „Verein fьr Sozialpolitik” lietoja kā galveno metodi – indukciju, faktu analizi, citi zinātnieki, Adolfs Vagners, Dicels, Kārlis Mengers, Kārlis Bьchers teoretiķi, deduktivās skolas piekritēji. Uz vienkāršas dedukcijas uzbūvē Rikardo visu savu tautsaimniecības mācību.

Vai tautsaimniecībā valda noteikti, cieši pierādāmi likumi, kā dabas zinātnēs? To, diemžēl, nevar teikt. Markss gan pūlējies tādus likumus pierādīt. Bet tā teorija, vēsturiskais materialisms nav viscaur pierādāma, neapšaubāma. Starpība starp dabas zinātnēm un tautsaimniecību tāda, kā ķimijā, fizikā darbojas i mazā gabaliņā biljoniem atomu, un pietiek viens izmēģinājums, lai no tā atvasinātu dabas likumu. Tautsaimniecībā, ja daudz var atsaukties uz „lielo skaitļu likumu”, kas tiešām pierāda ļoti daudz saskaņas. Bet kur nav liels skaits gadījumu, ko iztirzāt, tur tieksmes pēc „rerum cognoscere causas” (lietu cēloņu izzināšanu) ir gaužām grūti realizējamas.

Tautsaimniecības jēdzieni.

Rodberts sadala tautsaimnieciskos jēdzienus: 1) loģiskos, 2) vēsturiskos. Loģiskie noder katrā laikā un pie katras saimnieciskas iekārtas. Vēsturiskie ir pārejoši (verdzība, kapitalistiskā saimniecība utt.).

Pamata kategorijas vai jēdzieni divi:

1)      Vērtība (ценность, der Wert).

2)      Izmaksa (стоимость, Kostpreis).

Pirms kā spriežam par vērtību, mums jāpadomā par priekšmetiem, kuriem vērtība.

Cilvēkam dažādas vajadzības. Tas aplūko, novēro ārējo pasauli, redz un tausta dažādus priekšmetus. Viena daļa novēroto priekšmetu tam izrādās par noderīgiem vajadzību apmierināšanai, citi ne. Noderīgos priekšmetus mēs saucam par mantu, („labumu"”) благо, das Gut. No dažādām noderīgām mantām mēs atšķiram:

1) lietišķas mantas, redzamas, rokām taustāmas, a) ēstgribas apmierināšanai: labība, maize, gaļa, piens, sāls, cukurs utt. b) mantas, kas pasargā no laika (temperaturas) iespaidiem (varas), no aukstuma, lietus, karstuma, proti, apģērbs un pajumts. Pirmatnējs mežonis vispirms iet kails, tad tas i tropās sāk taisīt visprims sev jostu iz „vīģes lapām” un citām lapām; maz pamazītēm segas iz dažādiem pinumiem, pēc tas lieto iz šķiesnas vērptus un austus segumus. Ziemeļu zemēs mežonis tērpjas, ietinās zvēru ādās. Mājokli pirmatnējais cilvēks vispirms ņem kokos un zem kokiem, tad alās, vēlāk tas taisa sev būdas iz koku zariem un lapām, visbeidzot ceļ sev mājas iz veseliem kokiem. Pārtikas sagatavošanai vajadzēja ugunskura un tā tad i malkas; ziemeļos ugunskurs bija vajadzīgs i ēdiena pagatavošanai, i kur sasildīties.

Kulturas cilvēka vajadzības pastāvīgi pieaug, tas sev pagatavo dažnedažādas lietas dzīvokļu ietaisei, „mebeles”: galdus, krēslus, gultas, skapjus, vēlāk i atzveltnes un muzikas instrumentus, visbeidzot i tepdeķus (grīdsegas), gleznas, tēlus, grāmatas – mašinas. Mežonis sev izgatavo elku tēlus, amuletus, burvju zižļus utt.;

2) personīgi pakalpojumi: šķiru valstī vispirms saime (sulaiņi, kalpotājas, vergi), bet katrā valstī vajadzīgi ierēdņi, skolotāji, ārsti, tiesneši utt.

3) saimnieciskas attiecības un tiesiskas attiecības, kas tiek vērtētas vienlīdzīgi ar citām mantām: piem., labs firmas vārds, patenti (kas parasti tiek izdoti uz 15 gadiem), grāmatu izdošanas, teatra izrādes tiesība, tiesība uz zināmu pensiju pēc nokalpotiem dienesta gadiem utt. Ārzemēs mēdz pārdot ārsta, advokata praksi tiklab kā maiznieka, miesnieka, kalēja un citu amatnieku praksi, t.i. tā saucamās „maizes vietas” (Brotstellen).

Tautsaimnieki tālāk šķiro cilvēkam vajadzīgās mantas:

a) Brīvās mantās, ko cilvēks nav radījis, ražojis, bet ko pati daba, ko „Dievs devis”.

b) Saimnieciskās mantās, ko cilvēka roka izgatavojusi.

Pie brīvām mantām mežonis skaita bez gaisa un ūdens arī mežu un zemi, līdz ar to medības, zvejas, apmešanās tiesību kurā katrā vietā. Cilvēku skaitam vairojoties, nodibinās privatīpašums uz zemi, mežu, paliek pāri kā brīvas mantas vienīgi gaiss un ūdens. Kulturai pieņemoties, izceļas pilsētas. Pilsētās i gaiss un ūdens vairs nav brīvas mantas: ūdeni nevar dabūt katrā vietā pilsētā, bet jātaisa ūdens vadi un vadi maksā cilvēka darbu. Tāpat pilsētu centros gaužām slikts gaiss, katrs cenšas dzīvot attālāk, tīrākā gaisā, bet tas maksā naudu: jābrauc vai jāiet no darba vietas, kas mēdz būt centrā, uz dzīves vietu, jāzaudē laiks un dzīves enerģija. Pitsburgas pilsētā Pensilvanijā (kurai pus milj. iedzīvotāju) pēc dažu pētnieku apgalvojumiem ogļu tvaiki un dūmi ikgadus bojājot mantas un veselību 10 miljonu dolaru vērtībā, Londonā par 4 milj. angļu mārciņu. Turīgo šķiru angļi mēdz trīs dienas nedēļā, no piektdienas līdz pirmdienai, izbraukt uz laukiem, lai baudītu tīru gaisu.

Akmeņiem, zemei, grantij, smiltīm parasti nav nekādas vērtības. Bet pilsētu un dzelzsceļu tuvumā tie paliek par vērtīgām saimnieciskām mantām. Citiem vārdiem: jo vairāk sabiezē cilvēku skaits, jo vairāk attīstās kultura, jo vairāk brīvas mantas paliek par saimnieciskām mantām, kuras nevar lietot bez īpašnieka ziņas, atļaujas un – samaksas. Tā izceļas zemes rente. Nevis par lauksaimniecībai derīgo zemi vien, bet uz visas zemes, kas vien cilvēkam kaut kādas vajadzības dēļ noderīga.

Vērtība.

Katras mantas nozīme cilvēku dzīvē ir tās vērtība, citiem vārdiem: vērtība tiek noteikta caur salīdzināšanu ar citām mantām, citiem noderīgiem priekšmetiem. Vērtība ir it kā noderīguma samērs, t.i., ja cilvēks atzīst netikvien, kā kāda manta tam noderīga, bet ja tas arī salīdzina tās noderīgumu ar citām derīgām mantām, tas to novērtē, piešķir tai vērtību. Citiem vārdiem: vajaga citu priekšmetu, vajaga salīdzināšanas ar priekšmetiem, kas noderīgi par mērauklu. Piem., cilvēks atrod, ka kādas zāles sēkliņas, graudiņi noderīgi barībai. Tas šo zāli sāk audzēt, un, varbūt, atzīstot, ka tā laba, nosauc to par labību. Ar laiku tas saprot, ka labības audzēšana to dara neatkarīgu no zvejas un medības. Labība kā vērtīgākā saimnieciskā manta arvienu vairāk paceļas tā acīs. Cilvēks mācās novērtēt, cik labības jāiekuļ, cik jāizsēj, lai visu gadu no tās dzīvotu. Tas izmācās i taupīt vecus krājumus, uzkrāt ko no bagātās ražas priekš sliktiem gadiem. Tas mācās arī atzīt, ka nevar pastāvīgi vienu un to pašu labību zināmā zemes gabalā audzēt, ka dažas labības sugas labāk padodās, ja tās gadsgadā vienu ar otru maina. Bet dažādas „labības” nav vienādā labumā, citas ir gardākas, citas mazāk gardas. Tādējādi cilvēks mācās salīdzināt labības vērtību, tas mācās vērtēt kviešus augstāk par rudziem, pēdējos atkal augstāk par miežiem un auzām.

Līdzīgā kārtā cilvēks sāka novērtēt labības vērtību samērā ar gaļu. Sākot, kamēr medījumu bija daudz, labības graudiņu maz, tas pēdējos vērtēja augstāk par gaļu. Bet kad medījamie zvēri bija izskausti un sākti audzēt mājlopi, cilvēks drīz atzina, ka ražot labību vieglāk, nekā to pašu daudzumu (svaru) gaļas, vai tauku. Kad sāka barot mājlopus, cilvēks noskārta, ka jāizbaro 5 – 6 svara daļas labības, lai iegūtu tikai vienu svara daļu gaļas. Ļaužu masām sabiezējot, izcēlās veģetarianisms (pārtikšana no stādu barības, galvenā kārtā labības), jo stādu bija vieglāk pietiekošā daudzumā ražot, nekā gaļu.

Cilvēks cēla ēkas. Sākot vieglas, pavisam viegliņas, pēc arvienu cietākas un labākas. Nu cēlās salīdzinājumi, cik vērtēs viena, vieglā tipa ēkas, cik labākas, no veseliem kokiem vai no akmeņiem celtās.

Vienu ēku, vienu tīrumu, pļavu utt. var nosaukt par lielu, otru par mazu. Bet lai pamatīgi tās salīdzinātu, vajaga zināt garumu, p1atumu, pie ēkām i augstumu. Kalns var but augsts vai zems, tā augstumu izdabū caur salīdzināšanu. Tā cēlās garuma, augstuma un platuma mērīšana pēdām, olektīm, soļiem, asīm, jūdzēm. Pēda = kājas pēda. Olekts = rokas garums līdz elkonim. Ass = cilvēka platums izplestām rokām, kas pa laikam līdzinās cilvēka garumam. Jūdze = agrāk mēdza būt zināms skaits soļu; pie romiešiem – 1000 soļi.

Vērtība nav kāda priekšmeta absoluta īpašība, tā tam piemīt vienīgi cilvēka acīs, ceļas caur salīdzināšanu un novērtēšanu. Zināms, i lops prot izšķirt dažādus, gardākus stādus no mazāk gardiem. No svara tāpēc pazīt motivus jeb cēloņus, dzinekļus, kāpēc cilvēks vienu mantu novērtē augstāk par otru.

No svara tā tad zinātniska terminoloģija attiecībā uz vērtības jēdzienu.

Jau Aristotels, bet sevišķi jaunlaiku tautsaimniecības tēvs Ādams Smiss, šķiro lietojamo vērtību (value in use) no maiņas vērtības (value in exchange). Lietošanas vērtība ir katra priekšmeta noderīgums paša ražotāja vai saimnieka saimniecībā.

Mainas vērtība = tirgus vērtība, ir tas citu noderīgu priekšmetu daudzums, cik par kādu mantu var dabūt, ja to izved tirgū, ja to izmaina ar citām mantām (precēm). Katras mantas noderīgums kā tāds viņam vēl nepiešķir vērtību: malka mežā, ogles zemes dziļumos, rūda ir par sevi bezvērtīgas mantas. Vērtību tās dabū, ja cilvēks tās nogādā tādā vietā, kur tās viņa mērķiem, viņa vajadzībām noderīgas. Cilvēku skaitam sabiezējot, nu gan i malka mežā, i ogles zemes dziļumos pārvēršas par iekārotām mantām, kuras dabū tirgus vērtību, skatoties pēc attāluma (dziļuma) un grūtumiem, tās iegūt.

Maiņas = tirgus vērtība pastāvīgi iespaido uz lietošanas vērtību. Katrs saimnieks savu labības krājumu vērtē ne tikai pēc tam, cik tam pašam atlec labums (bauda) to patērējot, apēdot, vai izbarojot, bet arī pēc tā, cik tas par šo krājumu var dabūt tirgū. Maiņas vērtība piemīt tikai tādiem priekšmetiem, kuri cilvēkam noderīgi, kuriem tā tad piemīt lietošanas vērtība, pēdējā nosaka pirmējo.

Tautsaimnieki tālāk šķiro starp:

Objektivo un subjektivo vērtību (Neumans un Behms-Baverks).

Objektivā vērtība = kādas mantas noderīgums kāda ārēja efekta (panākuma) sasniegšanai; piem., noderīgums priekš uzturas, izbarošanas utt.

Subjektivā vērtība tā, kuru kāda manta iegūst kāda zināma subjekta interešu sferā, ja šis subjekts atzīst savu patiku (omulību) atkarīgu no zināma mantas gabala.

Objektivā vērtība tā tad galu galā nekas cits, kā tā pati lietošanas vērtība. Tā top par maiņu vērtību, ja pret to vēlas iegūt citas vēlamas mantas.

Subjektivā vērtība = privatsaimnieciska vērtība, individualais kāda priekšmeta (piem., retas gleznas) novērtējums.

Abēju sakopojums ir tautsaimnieciskā vērtība.

Tālāk tiek runāts no izdevumu vērtības.

Parastā vērtība (gemeiner Wert) jurisprudencē ir kādas mantas (sevišķi nekustama īpašuma) parastā vidējā vērtība. Pēc šīs vidējās vērtības mēdz uzlikt nodokļus. Bet no tās atšķiras:

Tirgus vērtība (Verkehrswert), kura var būt augstāka vai zemāka par parasto vidējo vērtību. Tālāk no svara:

Ienesīguma vērtība (Ertragswert, доходность), kādas mājas, zemes gabala utt. gada ienesīgums. Minama visbeidzot:

Mīļotāju, cienītāju vērtība (Liebhaberwert, Affektionswert), kādas retas gleznas, statujas utt. vērtība pazinēju, cienītāju starpā.

Bet kas nu nosaka katras lietas (mantas) vērtību? Tas ir:

1) Lietderīgums (полезность, Nьtzlichkeit). Labības, gaļas, piena utt. barības spēkus, garšīgums, smarša; metalu, koku izstrādāšanas iespējamība utt.

2) Retums. Pārpilnībā iegūstamas mantas ir bezvērtīgas. Cilvēkam vajaga sajust kādas lietas trūkumu, lai tas viņai piešķirtu vērtību. Retums un subjektivā sajūta liek vērtēt augstu dārgakmeņus, spožos dārgmetalus, rotas lietas utt.

Maize, labība, gaļa aug vērtībā kādā ielenktā pilsētā, tuksnesī vai uz jūras, samērā ar krājuma samazināšanos – badam tuvojoties. Dārgakmeņiem uz kuģa jūrā, kuram pārtika pietrūkusi, maza vērtība. Tos maina pret rieceni maizes vai krūzīti ūdens (jūras ūdeni nevar dzert). Tāpat tas tuksnesī. Senromiešu rakstnieki stāsta par Kumas Sibilli, kura sadedzinājusi sešas pareģu grāmatas, par atlikušām trim prasījusi vairāk, nekā sākot par visām deviņām.

3) Vajadzība (pēc kādas mantas). Kur nav vajadzības, tur mantai nav vērtības. Ar vajadzības pieaugšanu, aug vērtība.

4) Upuri, kādi jānes zināmu vēlamu mantu iegūstot.

Mantas, kas ražojamas katrā vairumā, samērā ar pielikto (ieguldīto) darba spēku, svārstīsies vērtībā ap šo mantu ražošanai vajadzīgo darba spēku, vai nu ap ražošanas izdevumiem. (Produktionskosten; стоимость производства). Ja tirgū dos mazāk, apstāsies ražošana.

Attiecībā uz retuma priekšmetiem, sevišķi dārgmetaliem notikušas saimnieciskas pārmaiņas: arī tos tagad ražo samērā ar ražošanas izdevumiem: sudraba, zelta ražošanu kapitalistiskos lieluzņēmumos varētu pavairot, ja cenas celtos.

Ražošana tagad dažkārt turpinās arī tad, kad ražojumu cena nesedz ražošanas izdevumus, tāpēc, ka ir neizdevīgi apturēt kādu lieluzņēmumu. Ogļu raktuvēs allaž ražo i pie zemām ogļu cenām tāpēc, ka, ja neražos, tomēr būs lieli izdevumi pie ūdens izpumpēšanas un raktuvju uzturēšanas kārtībā vēlākai ražošanai.

Pie dažādām vērtības definicijām (jēdzienu paskaidrojumiem) jāpiemin, ka paskaidrojumi grozās ap vienu vai otru īpašību. Tirgт cildina vērtējamā priekšmeta derīgumu (Nьtzlichkeit, полезность), Inams Sterneggs noderīgumu, lietojamību (Brauchbarkeit, применяемость), Konrads saka, ka šiem abiem jēdzieniem nozīme tur, kur darba spēkam kā tādam maza vērtība, kā pie dažām neģeru ciltīm Afrikā.

Vērtības izcelšanās teorijas.

Klasiskās tautsaimniecības tēva, Ādama Smisa vērtības teorija skan tā: pirmatnējā cilvēku saimniecībā katra priekšmeta vērtību noteic darbs, kas patērēts to ražоjоt, kas tajā ieguldīts vai arī – tas darba daudzums, kas vajadzīgs, lai kādu vēlamu priekšmetu apmaiņā iegūtu. Saimniecībai attīstoties, nākot klāt i uzņēmēju peļņa, i zemes rente.

Uz Smisa teorijas būvēja tālāk Rikardo, kurš aizrādīja, ka tādējādi, ievērojot uzņēmēja peļņu un zemes renti, vērtību faktiski noteic ražošanas izdevumi, t.i. darbs, peļņa, rente. Bet priekšmetus tirgū mainot, tomēr maiņas vērtības samēru noteic tik un tā maiņas priekšmetos ieguldītais darbs. Rikardo gan šo ražošanas izdevumu teoriju aprobežo tā, kā tas izsakās, ka tā noder pie tādu priekšmetu ražošanas, kuru ražošanu iespējams pēc patikas pavairot. Retuma priekšmetu cenu nosaka to retums un vēlēšanās tos iegūt. Bet šādi retuma gadījumi tautsaimniecībā nespēlējot izšķirošo lomu – tie esot uzskatāmi vairāk kā izņēmums. Uz Rikardo kamiešiem stāv:

Kārlis Markss, kurš par retuma momentu maz runā, bet dod slaveno definiсiju, ka katra priekšmeta vērtību noteic vidējais sabiedriski vajadzīgais darbs (gesellschaftlich notvendige Arbeit, общественно необходимый трудъ) vai nu darba laiks, kāds pie vidējās izveicības un piespiešanās zem normaliem apstākļiem vajаdzīgs.

Tādējādi tad Markss pazīst tik darbu kā ražošanas faktoru, nerēķinās ar citiem faktoriem, zemes renti, uzņēmēju peļņu. No socialisma viedokļa tas saprotams: tur nav jāņem vērā ne uzņēmēju peļņa, ne zemes rente, jo tas piekrīt tik un tā visai sabiedrībai. Tāpat netiek ievērots dabas faktors: daba savas dāvanas visiem cilvēkiem sniedzot par velti. Konsekventi ņemot, tad nu gan vajadzētu būt nodibinātai socialistiskai pasaules republikai, kur visiem cilvēkiem pieietamas visu zemju mantas. Kamēr pastāv atsevišķas valstis, kamēr katra tauta lūko priekš sevis izcīnīt visizdevīgākos noteikumus zemes virsū, no dabas balvu bezvērtīguma kā tāda nevar būt runa. Ir bagātas un nabagas tautas; ir tautas, pie kurām uz katra cilvēka (kā Brazilijā) iznāk 30 hektaru derīgas zemes, citām (kā vāciem, itaļiem) jāpietiek ar pus hektaru. Arī zemes iekšienes bagātības (ogles, rūda utt.) ļoti nevienlīdzīgi izdalītas. Te tad nu ceļas problema, vai arī tās nabagās tautas caur darbīgumu un enerģiju, izlietojot jaunlaiku zinātni un techniku, var sasniegt augstāku labklājības pakāpi.

Кerejs (Carey) izsakās, ka Rikardo teorija, ka vērtību nosaka ražošanas izdevumi, esot nepareiza. No svara esot nevis ražošanas izdevumi pagājušā laika posmā, bet atkalražošanas (reprodukcijas) izdevumi. Mašinu lietоšanai izp1atoties, reprodukcijas izdevumiem jākrītоt. Šī teorija pie lielā mantu vairuma maz nozīmīga, jo labības, gaļas, kokvilnas, vispār lauksaimniecības ražojumu reprodukcijas izdevumi nepaliek gads gadā lētāki, bet tikai pēc kādiem lieliem atradumiem. Pasaules karā tie pat sacēlās nedzirdētā augstumā. Pie namu, tiltu, dzelzsceļu būves jau nu gan caur jaunatradumiem technikā un zinātnē parasti krīt reprodukcijas izdevumi.

Jāpiemin tālāk Bastiа (Bastiat) darba un kapitala interešu harmonijas (saskaņas) apustuļa teorija. Vērtību noteicot tas darbs, kas caur kādu ieguvumu, pērkamu mantu tiekot aiztaupīts. Ja, piem., ormanis atvedot uz pilsētu ūdeni, kurai pašai nav aku vai avotu, tad ūdens nav jāvērtē pēc ormaņa izdevumiem jeb darba, bet pēc tā darba, kuru ormanis pilsētniekam aiztaupījis, t.i. pēc darba, kāds pilsētniekam būtu jāpieliek, ja tie paši ietu vai brauktu pēc ūdens. Protams, ka arī šī teorija – vienkārša aplamība, jo tādējādi kurpnieka, i skrodera darbus būtu jāvērtē pēc tam, cik katram izietu laika, ja tas pats gribētu pašūt svārkus vai pagatavot zābakus un nevis tos iemainīt pret sava darba ražojumiem.

Tagadējie pilsoniskie ekonomisti saka, ka darba vērtības teorija neizskaidrojot retuma priekšmetu, dārgakmeņu, zelta, sudraba, arī retu, ievērojamu gleznu, statuju utt., vispār mākslas priekšmetu, vērtību un cenu. To varot tikai galējā noderīguma teorija. Kāda tad ir šī teorija?

Šī teorija literaturā pazīstama kā „теорiя предельной полезности”, „Grenznutzentheorie”, tai piekrīt galvenos vilcienos i daži socialisti – tautsaimnieki, kā Tugans-Baranovskis. Uzstādījuši to vispirms Jevons [71] un Gossens [72] (1854. g. grāmatā „Entwicklung der Gesetze des menschlichen Verkehrs”).

Minams tālāk Vа1rass. Bet sevišķi šī teorjia izbūvēta no t.s. „austriešu skolas” Kārļa Mengera, Wieserа, Behm-Bawerka, Francijā no Žida (Gida). Tā ir subjektivās vajadzības vai kādas mantas subjektivā trūkuma sajūtas teorija. Gossena teorija tāda: katras lietojamas mantas vērtību mēs cienīsim jo augstāk, jo mazāk mums viņas būs. Katra klāt pienākusi šīs mantas daļiņa mums dod mazāk baudas vai apmierināšanas. Tas ir: jo lielāks kādas par sevi derīgas un vēlamas mantas krājums, jo mazāka vērtība katrai šī krājuma atsevišķai daļai vai vienībai.

Kas tad nu noteiks kādas mantas vērtību? Austriešu skola (Behm-Bawerks [73] ) pieved sekošu piemēru: Cilvēkam trīs krūzes ūdens. Nozaudējis vienu, tas atteiksies aplaistīt savas puķes. Bet tas neatteiksies no dzeršanas un nomazgāšanās. Nozaudējis vēl otru krūzi, tas vairs nemazgāsies, bet tomēr dzers. Citāda izturēšanās jau nesakristu ar saimniecisko principu. Tādējādi tad katras mantas vērtību nosaka vismazākais tās daudzums, bez kura kāda cilvēka vajadzība (vai nu vajadzības sajūta) pavisam vairs nevar tapt apmierināta, bez kuras, tā sakot, cilvēkam jāiet galīgi bojā. Ja nu kādas mantas daudzums pieaug, tad nepieaug vis tās vērtība vienlīdzīgi ar katru klātpienākušu daļiņu, bet pavisam otrādi, ar katru klātpienākušo daļiņu visas mantas atsevišķo daļiņu vērtība krītas, un krītas daudzkārt pat kopvērtība.

Behms-Bawerks pieved vēl sekošu piemēru: Zemkopis vērtē ražotās labības krājumu visaugstāk tad, ja viss tā krājums pietiek, ko apmierināt tā paša un tā ģimenes izsalkumu, dod tiem, tā sakot, dzīves uzturas minimumu, bez kura tiem būtu jānobeidzas. Visas citas mantas zemkopim šādos, pie bada tuvos apstākļos, izliksies mazvērtīgas. Šim pašam zemkopim nu gadas bagāta raža. Tas var nevien pats ar visu ģimeni labi paēst, bet arī lopus labi pabarot un tam paliek vēl pāri krājums neizlietojamas labības. Nezinādams, ko ar lieko krājumu iesākt, tas ieinteresēsies par papagaiļiem, kas pie tā atlaižas iz tuvējā meža un sāks tos barot. Kā nu viņš novērtēs visu savu ražu? Tikai pēc tās labības vērtības, ar kuru tas baros papagaiļus, t.i., tas uzskatīs visu savu ražu tiklab kā par pilnīgi bezvērtīgu. Tas ir: neražas gadā tas varbūt vērtēs labību uz 10 latiem par pudu, bagātas ražas gadā uz 10 santimiem.

Praktiskā dzīvē, tautsaimniecības vēsturē jau tādi piemēri, kur bagātīgi saražotas mantas kļūst gaužām mazvērtīgas, ir diezgan bieži sastopami. Prūsijā ap 1820. – 24. gadiem maize dēļ bagātām ražām palika bezvērtīga, kādas 2000 muižas tika par smieklīgi zemu cenu uz torgiem pārdotas. Krievijā 1894. g. labību bija gaužām grūti pārdot. Kurzemē kviešu cena nokrita līdz 30 kapeikām pudā. Francijā 19. g. s. sākumā parasti rēķināja, ka zemkopim slikta raža ienesot daudz vairāk, nekā laba raža.

Bet praksē mēs redzam, ka cilvēks ar arvienu lielākām sekmēm apkaro pārpilnības vai iztrūkuma sekas. Visgrūtāk tas zemkopjiem, to daudz, tiem vajadzīgas maksāšanas. Bet saprātīgas valdīšanas no sen seniem laikiem turējušas labības krājumus un izlīdzinājušas neražas vai pārākražas sekas. Un lielrūpnieki pēdējos gadu desmitos mēdz noslēgt karteļus un sindikatus, lai regulētu ražošanu. Preču aizturēšana, pat iznīcināšana cenas pacelšanas labā jau sen praktizēta. Tā portugaļi, kā holandieši zināja to jau 16. un 17. gadu simtenī. Ja bija pārāk daudz atvests dārgās Indijas preces, tad vienkārši pārākumu izveda jūrā un nogremdēja.

Tā tad – galēja noderīguma teorija ir galvenā kārtā priekš mežoņiem, kas nekā nezin no iespējamības regulēt ražošanu. No svara tā vēl neaprobežotā individualisma valstī, kur netik valstij uz ciešāko noliegts kaut ko darīt saimnieciskās dzīves regulēšanai, bet kur arī privatuzņēmējiem stingri aizliegts kopoties un vienoties. Modernā tautsaimniecībā tai nedrīkstētu būt vietas – tā ir vienkārša vidus laiku šolastika – matu skaldīšana. Ja mēs gribam daudzmaz ko izskaidrot tautsaimniecībā, tad mums tomēr jāatgriežas pie klasiskās Smisa-Rikardo vērtības teorijas – darba vērtības teorijas. Gan tiesa, ka darba vērtības teorija nevar izskaidrot retuma priekšmetu vērtību. Bet šie retuma priekšmeti spēlē tautsaimniecībā ļoti mazu, pat niecīgu lomu. Šos laikus pat zelta un sudraba ražošana noteikti stāv zem darba ražīguma, ražošanas izdevumu iespaida, t.i., to ražošana un cena izskaidrojama ar Rikardo vērtības teoriju. I mākslas rūpniecībā, i dārgakmeņu, īstu pērļu un īstu rubinu ražošanā iespiežas modernais kapitalisms. Paliek pāri nedaudzie īstie mākslas darbi, lielu rakstnieku, dzejnieku, domātāju, zinātnieku darbi, kurus nevar ar vienkāršu darba vērtības teoriju mērot, kur arī Marksa teorija par „potencētu” (vairotu) vienkāršu darbu neapmierina. Jo kas lai nosaka, cik īsti potencēta darba kādā Rafaela vai Ticiana gleznā? Bet tie priekšmeti, pie kuriem darba teorija neapmierina praktiskā dzīvē, vairāk uzskatāmi kā izņēmums. Pie 95 proc., varbūt pat 99 proc. no ražojumu vērtības pietiek Rikardo darba teorija. Praksē, lūk, arī lielo zinātnieku un mākslinieku darbus pastāvošā saimnieciskā iekārta tikai retumis pienācīgi novērtējusi un atalgojusi. Lielais astronoms Keplers nomira badā, tas pats notika ar kādu slavenu, modernu gleznotāju, Segantini, kura gleznas vēl tad tika augsti vērtētas, kad tās bija pārgājušas otrās, trešās rokās, kad mākslinieks pats bija jau miris. Šillers kāvās ar trūkumu, rakstīja bēdīgā jumta istabiņā vēl tad, kad tas jau bija slavens un tika apglabāts nabagu kapsētā, tā ka pēc 25 gadiem, kad tā kaulus gribēja pārnest svētnicā, tā galvas kausu vairs neatrada…

Tā tad austriešu skolas teorija nav nekas cits, kā mēģinājums par katru cenu atdzīvināt šolastiku. Klasiskā teorija neizskaidro lielākais 1 – 5 proc. gadījumu; austriešu skola 95 – 99 proc. un pat atlikumu neglābj no pārāk zemas vērtēšanas ražotāju dzīves laikā. Viss jautājums tas, vai var iekārtot priekš dzīves noderīgu un nepieciešamu priekšmetu ražošanu pēc darba teorijas. To var. Retuma priekšmetu ražošanai tik un tā vajaga sevišķas aizsardzības, sevišķu, to saudzējošu un veicinošu likumu.

Tagadējie pilsoniskie ekonomisti vēl uzsver, ka ar darba teoriju nevarot izskaidrot zemes rentes celšanos pilsētās, sevišķi to centros. Tas pareizi. Bet te, lūk, saduras divi pasaules uzskati. Socialists jau neatzīst zemes renti kā tādu. Un pat daudzi modernie individualisti uzsver, ka zemes rente pilsētās ir „nepelnīts”, neattaisnojams ienākums un tāpēc likumdevības ceļā piešķirama vispārībai – valstij. Gandrīz visās zemēs izdoti likumi, kas nomuito „vērtības pieaugumu” pilsētās.

Gan daži tautsaimnieki uzsver, ka retuma moments i pie masu priekšmetu ražošanas spēlējot lomu. Vienam fabrikantam esot labāka prece kā otram, tas tāpēc varot dabūt augstāku cenu. Bet še iemesls vienkārši tas, ka fabrikants ar labāku preci pielicis vairāk darba spēka, fiziska un intelektuala. Pareizi jau ir, ka ar „potencēta” darba vērtības teoriju grūti no-vērtēt lielo atradēju, izdomātāju tiesu, kuri caur jaunu ražošanas metodi, jaunu mašinu un darba rīku atrašanu darbu padarījuši vairākkārt ražīgāku. Bet tagadējā tautsaimniecība tik un tā inteliģences tiesu pareizi nenovērtē. Tā liek ķimiķim, kas gadiem mācījies, allaž strādāt lētāk, nekā vienkāršam rokpelnim. Problema, kā panākt pareizu, vai vismaz kurmēr pareizu intelektualā (garīgā) darba atalgojumu, vēl jāatrisina tiklab priekš socialās, kā priekš individualās saimnieciskās iekārtas. Socialisti žēlojas, ka kapitalisti par velti izlietojot, izmantojot garīgo darbu. Kapitalistiskā pasaulē arī pircējs nekad nezinot, ko tas īsti pērkot. Smēra konkurence, „Schmutzkonkurenz”, spēlējot lielu lomu. Tiešām, sevišķi angļi priekš pasaules kara pastāvīgi žēlojās, ka vācieši tos no tirgiem izspiežot caur „dumping” sistemu, nokonkurējot ar 1ētu, bet sliktu preci. Bet kā panākt zem „brīvās konkurences”, „brīvās saimniecības” sistemas taisnu, godīgu sacensību, tā ir problema, ap kuru tagadējie pilsoniskie ekonomisti velti lauza galvu. Neviens no tiem negrib pieļaut, lai uz katras preces tiktu piespiestā kārtā uzdrukāts, cik tajā ieguldīts materialu, kāda labuma, cik darba spēka.

Marksam pārmet, ka tas pie retiem priekšmetiem neizskaidrojis cenas un vērtības starpību, palīdzējies sev tā, ka tas noteicis, ka tur, kur cena augstāka par vērtību, t.i., kur tā Marksa terminoloģijā pārsniedz patērētā „sabiedriski vajadzīgā darba” vērtību, esot augusi cena, ne vērtība. Bet „piedāvājumu un pieprasījumu” teorija jau problemu kā tādu arī neizšķir… Augstāka vērtības teorijas sinteze – nākotnes prasība.

Cena.

Kas ir cena? Cena ir tas apmaiņu objekts, tā maiņu prece, kas par kādu tirgū iegūstamu lietu tiek dota, maksāta.

Kāds tad nu ir vērtības un cenas samērs?

Pēc Ādama Smisa vērtība un cena ir pastāvīgi nesaskaņā. Tirgus cena mēdz būt gan augstāka, gan zemāka par katras mantas ražošanas vērtību. Tomēr cena pastāvīgi svārstās ap vērtību. Ja par kādu preci dod mazāk, nekā tās vērtība, tad apstāsies šīs preces ražošana līdz tam laikam, kamēr tirgus cena nāks atkal saskaņā ar ražošanas izdevumiem… No otras puses, ja par kādu preci maksās vairāk par tās ražošanas izdevumiem, tad šo preci sāks vairāk ražot un piedāvāt tirgū un, proti, līdz tam laikam, kamēr tās cena atkal nokritīs zem vērtības. Arī Markss izsakās: cena nav nekas cits, kā kādas preces vērtība naudā. Marksa pretinieki atrod nesamērojamu pretrunu tai momentā, ka Markss no vienas puses izteicies, ka „zemei kā tādai neesot nekādas vērtības”, jo tā neesot rokām padarīta, un no otras puses atzinis, ka zemei varot būt ļoti augsta cena. Protams, ka te runa par kapitalistisko pasauli, kur zemei kā tādai var būt ļoti augsta cena, bez kā tajā būtu ieguldīts darbs. Markss uzsver, ka zeme, ūdens kritumi, mašinas, mākslas darbi kapitalistiskā valstī mēdz būt monopolizēti.

Īpašums.

Par īpašumu (состоянiе, Vermцgen, Besitz) mēs nosaucam visu priekšmetu kopsumu, kura atrodas kādas atsevišķas personas neaprobežotā valdīšanā. Latvietis to nosauc arī par mantu, bet šķiro mantu kā atsevišķu priekšmetu apzīmējumu („laba manta”, „slikta manta”, „slikta prece”). Īpašums – manta var būt arī tiesība uz kādu darbību vai ieņēmumu, piem., izrentējamas zemes, iznomājama nama īres vērtība, tiesība, patenta tiesība, grāmatas izdošanas, teatra uzveduma tiesības utt. Īpašumam stāv pretim parādi, t.i. citu cilvēku prasības pret šo īpašumu (romiešu aes alienum – citu metals).

Tautas bagātība – manta, visu privato īpašumu, bagātību sakopojums; pie tās pieskaita arī vispārības mantas: ceļus, dzelzsceļus, šosejas, skolas, tiesas, dažādu valsts iestāžu namus, kanalus, ostas utt. Labs ģeografisks stāvoklis, sevišķa jūras robeža arī no milzu svara, tā nereti aiztaupa karus, dod iespēju vieglāk aizstāvēties.

Cilvēku vajadzību attīstīšanās.

Cilvēku vajadzības noderējušas par dzinekli tautsaimniecības attīstīšanai. Nevar teikt, ka daudzas cilvēkam piemērotas īpašības neatrastos i pie dzīvniekiem. Bebri būvē dambjus, ierīko dzīvokļus, zebiekstes krāj labību ziemas pārtikai (izaudzēt labību tās, zināms, neprot, šo darbu tās atstāj cilvēkiem). Pie bitēm un skudrām mēs sastopam plašu darba dalīšanu un pilnīgu valsts organizaciju. Bet bišu un skudru valstī mēs neredzam dažādības; kas pazīst vienu bišu valsti, tas pazīst tās visas… Ir pat jāšaubās, vai tur prāts spēlē lomu… Aptvert, pārlikt sava darba sekas dzīvnieks palaikam nespēj. Dzīvnieks padodas vienkārši saviem dzinekļiem, nedomā par sekām… Zvēru dīdītājs zvēru audzē ar pātagu un dzelzs stieņiem, līdz zvērs aiz paraduma, baidīdamies no sitieniem, tam akli paklausa.

Cilvēku vajadzības ar laiku pieaug, pavairojas. Vajadzību pieaugšanas vēsture – tautsaimniecības vēsture. Tomēr daudzu rakstnieku slavas dziesmas mūsu laiku progresam stipri pārspīlētas. Tā tautsaimnieks Konrads izsakās, ka senie grieķi Homera laikos pazinuši tikai visai vienkāršas dzīves vajadzības: tiem nebijis pārmaiņas ēdienos, ēdienu kartes. Maize, vīns un.gaļa bijis viss, ko tie baudījuši. Mūsu laikos cilvēkam esot pieejamas daudzas un dažnedažādas pārtikas un baudu vielas. Tie, zināms, pārspīlējumi: tautas masas šobrīd ir laimīgas, ja tām pietiekoši maizes un piena; gaļa, kur nu vēl vīns, tiek daudzkārt jau uzskatīts par kāruma priekšmetu. Arī Homera grieķi prata cept cepešus, cepa uz iesma veselas avis un pat vēršus, tie pazina vārītas un ceptas zivis, pazina olivu eļļu (kas nav sliktāka tauku viela kā sviests), pazina vīnogas, vīģes un citus gardus koku augļus. Iz bibeles mēs zinām, ka Jēkabs saviem dēliem uz Eģipti deva līdzi vīģes un mandeles… Galda baudu ziņā jau senie asirieši, babilonieši un eģiptieši bija lieli gardēži. Eģiptieši pazina alu iz miežiem. No Priekš-Azijas tautām mācījās gardas maltītes pagatavot grieķi, no pēdējiem – romieši. Pagrimt pagrima līdz ar kulturu pavāra māksla vidus laikos. Nelaime tik tā, ka tautu masām arvienu bijis diezgan trūcīgi jādzīvo. Zināms, progress pārtikas vielu ziņā nu nav noliedzams. Pirmās tautas Eiropā akmeņu laikmetā liekas pazinušas tik prosu (Hirse). Vēlāk pienāca klāt mieži, vēl vēlāk rudzi un auzas. Latviešu tautas dziesmas pazīst „miežu arājiņu”, ar ko ir teikts, ka agrākā maizes labība, tāpat kā Dienvid-Eiropā, Romā, Grieķijā un Priekš-Azijā bijusi – mieži. Par miežu maizi ir vēl runa Jaunā Derībā. Pamazītēm, vispirms tik uz labākās zemes, tikuši sēti kvieši, nākusi dienvidos cieņā kviešu maize. Kādas Eģiptes daļas, Siutas valdnieks ap 700 g. priekš Kristus kādā akmeņos iecirstā rakstā pašapzinīgi vēsta: visi ļaudis no tuvienes un tālienes grib tapt par maniem pavalstniekiem, jo tie zina, ka es saviem pavalstniekiem dodu kviešu maizi… Bet ziemeļa zemēs i jaunākos laikos jāpietiek ar rudzu maizi tāpēc, ka kvieši lāgā nepadodas. Jaunākos laikos kā masu pārtikas viela nākusi klāt kartupeļi. Bet barības vielas tajos četrreiz mazāk kā maizē, olbaltuma tiklab kā pavisam nav. Pēdējos gadu simteņos ieviesušās Eiropā baudu vielas: cukurs, kafeja, kakao (šokolade), dažādas virces, tēja (kuru Ķinā gan jau bauda tautas masas kopš 2000 gadiem). Arī daži vīni, šampanietis, dažādi liķieri – jaunlaiku izgudrojums. Bet tautas masas nevar īsto kafeju samaksāt, tai jāpiejauc dažādi surogati: cigoriņi, miežu kafeja utt. Pat cukurs masām ļoti nepilnīga daudzumā pieejams (izņemot Angliju, Ameriku un Australiju). Lielīgais prieks par šā laika gardajiem un dārgajiem mielastiem tāpēc stāv galvenā kārtā sakarā ar to apstākli, ka daudzi rakstnieki iedomājas bagāto šķiru dzīves sasmalcināšanu par vispārēju kulturas līmeņa pacelšanu. Savāds ir dažu pilsonisko ekonomistu prieks par to, cik tagad smalkas un dārgas damu tualetes, cik tur cilvēkiem neesot bijis jāstrādā un jāgādā. Šiem ekonomistiem grozās pasaules liktens ap bagāto šķiru damu tualetēm…

Jāatzīst, ka ar katru jaunatradumu cilvēku vajadzības un patērējumi pieaug. Bet izcēlies arī daudz lieka, agrāk nepazīstama darba. Šujmašinas izdomāšanai, kā liekas, pavisam nav bijusi tāda nozīme, ka caur to būtu darba patēriņš pie apģērbu izgatavošanas samazinājies: apģērbi, sevišķi sieviešu apģērbi, dabūjuši daudz vairāk šuves, krokas, apvīlējumus utt.. Šujmašina un „spicu” izgatavošanas mašina ienesusi mazturīgu sieviešu apģērbos iespēju sekot „modei”, kauču nemantīgo sieviešu apģērbi izgatavoti iz lētākas vielas, kā mantīgo. Apgaismošanas caur elektrības izlietošanu jau nu ļoti stiprā mērā uzlabojusies. Jāatzīst arī, ka dzelzsceļu, tvaikoņu satiksme noder tiklab bagātiem kā nabagiem – mazturīgiem. Jāatzīst tālāk, ka glāzes (stikla) logu ieviešanās, kāda notikusi sākot no vidus laikiem, nozīmē lielāko kulturas progresu pēc cietu ēku izdomāšanas. Jo nu bija iespējamas ērtas, omulīgas, siltas istabas ziemā… Kamēr logu vietu izpildīja slēģi, tikmēr bija velti ziemā istabu kurināt. Ne gluži par velti tāpēc daži autori izsakās, ka bruņinieku pils agros vidus laikos ziemā bijusi auksta suņu būda samērā ar šolaiku strādnieka dzīvokli. (Senromiešu bagātnieku namos gan jau atrodami i stikla logi, i stikla griesti, i „hipokausti”, akmeņa grīdas kurināmas caur caurulēm. Bet Romas kulturu jau ģermaņu kareivji bija izpostījuši). Bet pareizi salīdzināt jau var tikai abpusēji lietas apskatot: ja uzskaita vidus laiku bruņinieku pils neērtības, tad jāievēro arī vēl lielākās toreizējas strādnieku dzīvokļu neērtības. Viss jautājums tas, kāda starpība pastāv starp šolaiku bagātnieku un šolaiku masu dzīves mēru. Vai starpība palikusi mazāka? Par to vismaz jāšaubās. Saprotama lieta, ka tagadējā technika varētu darīt kulturu ļaužu masām daudz plašākā mērā sasniedzamu. Bet noticis tas vēl nav. Pasaules karš pat vēl sašaurinājis zemāko šķiru dzīves mēru. No dažām pusēm aizrādīts, ka cilvēku vajadzību paplašināšanās esot nomanāma arī pie ieroču un kara rīku pārlabošanas līdz tagadējiem ložmetējiem, milzu lielgabaliem un milzu bruņu platēm, biezajām apcietinājumu betona velvēm. Bet tā taču nav ražošana priekš dzīves izdailes, bet dzīves postīšanas.

Lielais ķimiķis Justus f. Liebigs izsakās: ja cilvēks varētu savu izsalkumu viegli, bez darba apmierināt, tad beigtos katra saimnieciska dzīve, šķiru starpība, starpība starp kungu un kalpu, bagātu un nabagu. Jautājums, ko tad cilvēks iesāktu. Daži pilsoniskie ekonomisti, kā Konrads, tajās domās, ka, ja šādam cilvēkam būtu jāgādā par apģērbu un dzīvokli, drīz vien atkal izceltos šķiru starpība, jo viens būtu izveicīgāks un cītīgāks par otru, viens ražotu labākus priekšmetus kā otrs. Tas nu gan nepareizi: apģērbam un dzīvoklim parasti rēķina mazāk par pusi no visiem ļaužu masu izdevumiem: ja cilvēkam atkrīt gādība par pārtiku, tas varētu sasniegt viegli augstu kulturas pakāpi. Jautājums nu gan vēi citādāki stādāms: vai cilvēks, ja tam techniskais un saimnieciskais progress dotu iespēju iztikt ar maz darba, būtu laimīgāks? Uz to, zināms, nevar dot noteiktas atbildes. Bet nenoliedzami, ka zinātne, māksla, dzīves ērtība lieliski paceltos.

Ādama Smisa skola bija tādās domās, ka cilvēku vajadzības ilgos laikmetos paliekot vienādas, negrozoties. Šīs domas nebija gluži bez pamata. Uzskati, itin kā mēs būtu sasnieguši diezin kādas mākoņu vai zvaigžņu tāles, visai pārspīlēti. Tautu masu pārtika no sirmās senatnes ļoti maz uzlabojusies. Uzlabojušies apģērbs, mājoklis, satiksme, sasildīšanās iespējamība ziemā, apgaismošana. Pēc ievērojamā tautsaimnieka Šmollera pētījumiem dažās Vācijas pilsētās vidus laikos (13. un 14. g. simtenī) patērēts uz ikkatra iemītnieka 250 mārciņas gaļas gadā, ne mazāk kā šobrīd ar lopiem bagātākās valstīs Australijā, Arģentinā. Ap 1913. g. gaļas patēriņš Vācijas pilsētās nesasniedza pusi no vidus laiku normas. Kartupeļu ievešana Eiropā veicinājusi gan uzturas ražošanu, bet reizē, iedzīvotāju skaitam pieņemoties, i nabadzību. Kādā Čechova [74] lugā „Дядя Ваня” spilgti tēlots, kā sašaurinājies pēdējos 50 gados krievu zemnieka dzīves mērs. Priekš 50 gadiem, tā lugas varonis izklāsta, katrās zemnieka mājās bijis pa 2 – 3 zirgu un vairāk govis. Iedzīvotāji bijuši pārtikuši, pat turīgi. Meža zvēru bijis tikdaudz, ka nebijis iespējams tos patērēt „видимо, невидимо”… 25 gadus vēlāk ganību un pļavu platība bijusi ievērojami samazinājusies, lopu skaits sarucis. Maizes audzēts vairāk, bet uz katra iedzīvotāja iznācis mazāk. Bet lugas notikumiem norisinoties, krievu zemnieks tā pārņemts no rūpēm pēc dienišķas maizes, ka tas kā mežonis apslāpē daiļuma sajūtu, cērt nost ābeles, izposta skaistus parkus, lai tikai būtu par kādām asīm lielāka platība, kur sēt labību…

Krievija, tas nav liedzams, piedzīvojusi Maltusa problemas bīstamību visukrasākā veidā. Attiecībā uz Vakar-Eiropu mūs mierina ar to, ka tur dzīves mērs visai pacēlies, ka tur pārtikas ražošana aizsteigusies tālu priekšā iedzīvotāju skaitlim. Šajos aprādījumos ir daļa patiesības. Tomēr nedrīkst arī lietas tā pārspīlēt, kā tas notiek ar ekonomistiem, kuriem pamatīgās, zinātniskās statistiskās metodes nav pazīstamas. Priekš Anglijas iedzīvotājiem var no 1867. g. līdz 1910. g. pierādīt dzīves mēra uzlabošanos par 14 proc. (kā to šo rindiņu rakstītājs kādā plašākā darbā sīki pierādījis), bet nekādi ne par 40 - 50 proc., kā nezinātnieki apgalvo. Tāpat Vācijas iedzīvotāju dzīves mērs ir gan uzlabojies, bet atkal ne par 50 – 100 proc., bet tikai par kādiem 20 – 30 proc. Vienumēr jāatzīst, ka kulturas zemēs ļaužu dzīves mērs pirms pasaules kara nav noslīdējis, bet vēl uzlabojies. Pasaules karā šis dzīves mērs atsviests par gadu desmitiem un arī pēc kara negrib un negrib pacelties uz priekškara līmeņa…

Katrā ziņā sakāms, ka cenšanās pēc greznības priekšmetu iegūšanas, zināma daiļuma sajūta piemīt jau pirmatnējam mežonim un noder tam par darba dzinekli. Neģeris strādā, ja tas grib iegūt raibus lakatus, glāžu pērles, reibinošus dzērienus. Angļiem dažās Afrikas kolonijās, sevišķi uz „Zelta Krasta”, izdevies pat neģerus bez kādiem spaidiem, tikai rādot tiem iekārotas preces, piedabūt pie ļoti plašiem kakao koku stādījumiem, tā ka šī samērā mazā kolonija jau ražo tepat trešo tiesu no vispasaules kakao ražas. Tā tad ir nepareizi, ka mežonis bez bargiem spaidiem, bez pātagas nekā neražo. Gan cilvēkam piemīt ļoti stiprā mērā laiskums, bet tomēr i pie neģera iespējams modināt kāri pēc kulturas vajadzībām un to pieradināt, kauču ne pie kārtīga darba, tad taču pie piespiešanās, kas iet stipri pāri par ikdienišķā izsalkuma apmierināšanu.

Privatās intereses kā saimnieciskās dziņas pamats.

Ādama Smisa skola noteica par pamata atziņu, ka saimnieciskā darbība ceļoties caur privato interesi. T.i., caur egoismu, katra cilvēka dziņu pēc dažādo vajadzību apmierināšanas. Smisa skola uzskatīja saimniecisko dziņu par vienādu pie visiem cilvēkiem. Tas, zināms, nepamatoti.

Cilvēku sabiedrībā, sevišķi bieži apdzīvotā zemē, cilvēka egoismam uzliek aprobežojumus 1) likums, 2) parašas, dzīves iekārta. Daži ekonomisti apgalvo, ka mežonis sev vajadzību, sevišķi pārtikas vajadzību, apmierināšanas ziņā neuzliekot nekādus ierobežojumus. Tas pie reizes nositot savu tuvāku, lai tiktu pie maizes gabaliņa. Tas nu nav gluži pareizi. Arī pie mežoņiem valda sava zināma etika. Nosist vai aplaupīt savas cilts („ordas”) piederīgu, savu „tuvāku”, viscaur un visos laikos i pie pašiem pirmatnējiem mežoņiem uzskatīts par noziegumu, kas ar nāvi sodāms. Kā lai citādi mežoņu ciltis būtu varējušas pastāvēt, ja to iekšienē būtu valdījusi savstarpēja noslepkavošanās? Bet gan ne pie vienas mežoņu cilts netiek uzskatīts par noziegumu aplaupīt un nosist svešas, sevišķi naidīgas cilts piederīgu. Pat pie senromiešiem vārds svešnieks, hospes, un ienaidnieks – hostis, sinonimi. Un vai mēs kulturas eiropieši esam daudz tālāk tikuši? Pasaules karš radījis šausmīgu izvirtību un savstarpēju ienaidu. Egoisms, cīņa dēļ saimnieciskām interesēm pārvalda kulturas pasauli. Altruisms (tuvāku mīlestība) uzskatāmi jau gandrīz kā izņēmumi. Ceļas jautājums, vai un kādējādi iespējams atrast saimnieciskus likumus, atrisināt saimnieciskās dzīves mīklu. Protams, ka to mēģinot (pētot) visupirms jāiedziļinās saimnieciskās dzīves vēsturē. To arī prasīja tiklab vācu „vēsturiskā skola” (Rošers, Šmollers u.c), kā arī Kārlis Markss, kurš savu „vēsturisko materialismu” mēģināja pierādīt iz vēsturiskiem notikumiem. „Austriešu skolā” atkal vienīgi caur tīriem prātojumiem cerēja tikt uz īstā ceļa. Bez šaubām, arī tīriem prātojumiem sava nozīme. To pierāda sevišķi Tьnena prātojumi par „izolēto valsti”. Bet ar prātojumiem vien nepietiek. Jālieto i induktivā, i deduktivā metode. Lielā pētnieka Darvina mācībā abas metodes laimīgi savienotas.

Ražošanas pamati.

Saimnieciskās darbības mērķis – ražot priekšmetus cilvēku vajadzību apmierināšanai. Visupirms jāražo priekšmeti iz dabas mātes klēpja, zemkopības, kalnu raktuvēm, mežiem. Bet tālāk no svara šos „pamatražošanā” (Urproduction, производящая промышленность) iegūtos priekšmetus pārstrādāt. Vajadzīga pārstrādātāja, pārlabotāja rūpniecība, kas pirmiem priekšmetiem, jēlvielām piedod augstāku vērtību (обрабатывающая промышленность). Labības graudi jāpārvērš miltos, vēlāk maizē. Tāpat jāpārstrādā lauksaimniecībā iegūtā vilna un lini dzijās un vēlāk audumos… Ražot jau ražo i pati daba. Meža gabals nocirsts, ataug simts gados par jaunu lielu mežu, kūdras purvs izmantots ataug pat 30 – 50 gados. Zvēri mežā izmedīti mī ataug, tāpat upē vai ezerā izzvejotas zivis. Tautsaimnieki šķiro ražojošo tautsaimniecību sekošās nozarēs:

1)      Zemkopība ar lopkopību, dārzkopību, zvejniecību, mežkopību, medību.

1a) Kalnu raktuves (ogles, sāls, dažādu metala rūdu iegūšanu).

2) Apstrādājošo rūpniecību (amatniecību un fabrikas).

3) Tirdzniecību un satiksmi (preču pārvietošanu).

Par to, vai tirdzniecība pieskaitāma pie ražīga darba, agrāk valdīja vislielākā nesaskaņa. Tirdzniecības ražīgumu noliedza fiziokrati, bet arī socialisti. Fiziokrati nu gan gāja pat tik tālu, apgalvojot ka i amatniecība un manufakturas neražīgas. Amatniecība neradot jaunas vērtības un varot tikai pastāvēt, ja iepriekš zemkopji ražojuši tikdaudz pārtikas, ka tie varot amatniekus līdzi uzturēt. Tas, zināms, nepareizi, jo amatnieks, kas izgatavo zemkopim arkla lemesi, izkapti, dzelzs ecēšas, ratu asis un riteņu stīpas, dara līdzi zemkopja darbu, tāpat ogļracis, kas izracis ogles, ar kurām ražot dzelzi, kas zemkopim vajadzīga. Un sāls jau arī zemkopim vajadzīga. Tālāk zemkopja darbs būs ražīgāks, kad arī tādus priekšmetus, kurus tas agrāk „slēgtā mājsaimniecībā” mēdza pats izgatavot, kā audumus, drānas, apavus, arī ratus un vienkāršas istabas lietas, pirks no amatnieka, kas ieguvis lielāku izveicību to pagatavošanā. Aizbraukt ar labības vezumu uz dzirnavām arī ir ērtāki un ražīgāki, nekā likt samalt graudus miltos pašu mājās no cītīgām „malējiņām”. Fiziokrati, noteicot zemkopību par vienīgo ražīgo arodu, zināms, iedomājās tādu pašpieticīgu zemnieku mājas sāimniecību, kurā izgatavoja i visus vajadzīgos darba rīkus, i apģērbu un kura deva tomēr vēl atlikumu zemes kungam, senjoram. Kungam piestāv šo tīratlikumu, tīro renti izlietot greznības priekšmetiem un spožai dzīvei…

Tirdzniecības ražīgumu pūlas pilsoniskie ekonomisti tā pierādīt, ka tie to saņem kopā ar satiksmi, t.i., sajauc ar dažādu priekšmetu pārvietošanos un prasa, vai gan kāds varot iedomāties, ka Indijas rīss un pipari, Džavas cukurs, Brazilijas kafeja un kaučuks paši no sevis, bez tirgoņa vidutājības atnākot uz Eiropu. Tirdzniecība nogādājot katru preci īstās rokās, tāpēc tā esot ražīga. Bet slēgtā mājsaimniecībā un arī vidus laiku pilsētu kundu saimniecibā iztika gandrīz bez tirgoņa vidutājības. Pie dažādo priekšmetu pārvietošanas spēlē galveno lomu dzelzsceļnieki, ormaņi, kuģinieki, laivinieki. Kā var tautsaimniecībā iztikt gandrīz bez profesionala tirgoņa, to mums māca kooperativi, kas, mantas izdalot, iztiek ar gaužām maz izdevumiem, daudzkārt ar tikai 3 – 5% no preču cenas, kurpretim tirgotāju caurmēra peļņu daudzi to aizstāvji (Ivande Kaija!) vērtē pāri par 20%. Ka dažādo ražoto priekšmetu izdalīšanai vajadzīgi cilvēki, par to, zināms neviens nestrīdas. Tirdzniecības aizstāvji pievieno kooperativus tirdzniecībai. Katrā ziņā jāatzīmē, ka pret tirdzniecību jau no sen seniem laikiem pie visiem moralistiem valdījušas aizdomas, ka tirgoņi nepietiekot ar „taisnu peļņu”, t.i. ar to, cik vajadzīgs to pašu dzīves uzturai, bet ņemot vairākkārt augstāku peļņu. Par „spekulaciju” sūdzas jau no senlaikiem… Sevišķi pārmet tirdzniecībai, ka tirdzniecības veikalu, „božu” skaits tālu pārsniedzot faktisko vajadzību. Daudzās pilsētās esot trīs reizes vairāk veikalu, nekā būtu vajadzīgs pie racionalas darba iedalīšanas. Tirdzniecības aizstāvji uz to atbild, ka arī lauksaimnieka un amatnieka darbs varot būt ļoti neražīgs, ja cilvēki pārāk pieturoties pie novecojušamies darba metodēm. Tas tiesa – bet starpība vienmēr, ka amatnieks, neražīgi strādājot, tomēr nopūlas visu dienu, tērē visu savu darba spēku, ko sīktirgonis maz apmeklētā bodītē nedara! Tā tad reformas še vajadzīgas!

Cilvēkam noderīgu priekšmetu skaits pastāvīgi pieaug, paceļas caur jaunatradumiem, jauninājumiem. Gumijas koki un to sula bija bezvērtīga manta, līdz kamēr cilvēks uzgāja, ka sarecējusi gumijas koka sula elastīga viela, kas daudziem priekšmetiem noderīga. Fosforitus, kalija sāļus agrāk neviens neievēroja, turēja tos pat par kaitīgiem, līdz uzgāja, ka tiem svarīgas mēslošanas īpašības. Kalija sāļus Vācijā agrāk nosauca akmeņa sāls raktuvēs par „Abraumsalze”, t.i., par tādiem sāļiem, kas jāgādā pie malas, ja grib tikt pie vērtīgās, vārāmās sāls. Tagad mēs zinām, ka kalija sāls daudz, daudz vērtīgāka par akmeņa sāli, tāpēc, ka pēdējā atrodama dabā neaprobežotā daudzumā, bet kalija sāls, šī vērtīgā stādu mēslošanas viela, tikai retās vietās. Dzelzs rūda bija mazvērtīga, līdz cilvēks no tās izmācījās izgatavot dzelzi. Bet fosforu saturošu dzelzs rūdu priekš 50 gadiem turēja par mazvērtīgu rūdu tāpēc, ka tā izdeva trauslu, fosfora saturošu dzelzi. Pēc Tomasa Džilkrista metodes ievešanas dzelzs āmuros taisni fosforu saturošā rūda pārvērtās par vērtīgāko rūdu, jo tā bez dzelzs vēl deva caur šo metodi atšķirto vērtīgo šādu barības vielu, „tomasa” sārņus.

Patērējumi.

Ražošanas pretpols ir patērēšana. Pati daba jau izposta, patērē daudzas cilvēkam noderīgas vielas. Katrs nams, katra būve no laika zoba pamazītēm tiek sagrauzta, noveco, sadilst. Koks ar laiku satrūd, satrupē, akmens sadēdē, sadilst. Darba rīki sadilst, darba lopi novecojas. Pilsoniskie ekonomisti aizrāda vēl uz to, ka ļoti daudz vērtības iet zudībā caur to, ka cilvēku attiecības pret tām mainās, ja mode mainās! Novecojušus musturus, drānas utt. neviens neņemot, pie tam socialisti taisni še atrod vietu asai pilsoniskās saimniecības iekārtas kritikai, aizrāda, ka pilsoniskā pasaule par daudz vērtības izšķiežot ar savu modes maniju. Izveicīgas nama mātes gan tik un tā prot iz „uzvalkiem”, kas iz modes nākušas, iztaisīt apģērbus pēc visjaunākās modes.

Īsta cilvēku sabiedrībā nozīmīga patērēšana, komsumcija ir – pārtikas vielu patērēšana, drēbju, apavu utt. novalkāšana, dzīvokļu, „mebeļu” nodeldēšana. Ziemā siltumam cilvēks patērē degvielas, kuras bez tam vajadzīgas cauru gadu ēdiena pagatavošanai. Dažukārt jātērē derīgas vielas, lai būtu iespējams uzturēt ražošanu: zemkopim jāizsēj vislabākie sēklas graudi, lai nodrošinātu labu ražu.

Ražoto vielu patērējums pa laikam nemēdz būt pilnīgs: daļa vērtības paliek atkritumos: mājlopi, tos barojot, izdod mēslus, kas noder lauku auglības uzturēšanai. Drēbju lupatas noderīgas kā jēlviela – papīram. Kauli noderīgi kaulu miltiem – lauku mēslošanai. Nederīgi korķi noder linoleuma pagatavošanai.

Daba kā ražošanas faktors (līdzeklis).

Dabiskie ražošanas faktori (līdzekļi) šķirami divās dalās: 1) tādi, uz kuriem cilvēks nevar iespaidot, kuri tam jāņem tādi, kādi viņi ir, kā klimats, kalnaina vai līdzena zeme, smilts vai māls, upes, ezeri, un 2) tādi, uz kuriem cilvēka rokas var darīt iespaidu, zemes auglība, melioracijas, mežu audzēšana, dabā doto akmeņu, koku izlietošana noderīgākiem mērķiem utt.

No dabas faktoriem vai visusvarīgākais – klimats. Ziemeļa aukstums tāpat kā tropu karstums cilvēkam nav patīkami, bet tropu karstums vismaz ir ražīgs, ja tas vienots ar pietiekošu lietus daudzumu, kamēr ziemeļos aukstums dara zemi neražīgu, neauglīgu; jau no 59. – 60. ziemeļu platuma grada sākot Eiropā labības audzēšana un līdz ar to kārtīga zemkopība paliek nedroša, pat neiespējama. Ne velti Archangeļskas guberņā, kura 12 reizes lielāka par Latviju, dzīvo tik septītā tiesa no Latvijas priekškara iedzīvotājiem. Tur, kur vasara īsa, ziema gara, kā tas mēdz būt i Vidus Krievijā, cilvēks nevar izlietot ražīgi visu savu darba spēku. Tas iespējams Vakara Eiropas zemēs, Rietuma Francijā un Anglijā, kur i ziemā neapstājas aršana. Vācijā zemkopības darbi ziemā jāpārtrauc rietumos uz 2 – 3, austrumu daļā uz 3 – 4, bet Krievijā uz 5 mēnešiem. Tuksneši, pārāk sausie zemes apvidi arī ieņem ļoti lielus apgabalus. Ļoti nedaudzi zina, ka no visas sauszemes mazāk kā puse noderīga zemkopībai – lielākā puse no sauszemes jau aiz klimatiskiem apstākļiem, pārliecīga aukstuma vai sausuma, neder lauksaimniecībai. Ziemeļos no zemkopībai noderīgās joslas gan vēl diezgan plaša josla noderīga ziemeļa mežkopībai un ekstensivai lopkopībai. Tāpat arī „pustuksneši”, t.i. apvidi, kur vismaz pāris mēnešus gadā izaug kauču nedaudz zāles un kur tādējādi arī iespējama gauži ekstensiva lopkopība. Starpība, lūk, tā, ka kamēr Eiropas kulturas zemēs uz ik 2 hekt. iespējams turēt pa liellopam, tamēr pustuksnešu – ekstensivo ganību apgabalos tas iespējams tikai uz ik 20 – 30 hektariem. Bez klimata zemes reljefs, līdzena vai kalnaina zemes daba no liela svara. Kalnaina zeme daudz mazāk noderīga zemkopībai, sevišķi ja kalni klintaini. Šveicē tik 16% aramas zemes, kaimiņu valstīs, Francijā un Vācijā 50%. Kalnotas zemes arī ne katrreiz bagātas kalnu raktuvēm, i mežu kalnu zemēs ne katrā vietā. Grieķijas, Priekš-Azijas, Italijas, Spanijas kalni tagad pliki, klintaini, kur pie labākās gribas grūti audzēt mežu.

Uz zemes auglību, kā jau aizrādīts, cilvēks iespaidot var. Tas var noderīgus purvus, drēgnas māla zemes nogrāvot un tādējādi pārvērst par visauglīgākām zemēm. Ar neražīgo smilts zemi turpretim cilvēkam gauži grūti ko izdarīt; zināms, var jau i uz smilts uzvest mālu un merģeli, bet tas maksā visai daudz pūļu un laiku un šāda labota smilts zeme tomēr nebūs auglībā pielīdzināma labai māla zemei. Tādas zemes, kā Ziemeļ-Amerikas, Kanadas, Arģentinas, Krievijas melnzeme vai Ķinas „lessa” zeme, tāpēc jāuzskata kā dabas balva, kura dod cilvēkam iespēju ar vismazāk darba spēka patēriņa sasniegt visaugstākās ražas. Bet lai šādas dabas balvas lietderīgi lietotu, vajaga cītības, strādības, inteliģences, kādu krievu zemnieks ļoti mazā mērā pieliek. Tropās, tur, kur zeme kailnaina, grūti tikt pie labklājības, tāpēc ka kalnainā zemē nav iespējams lietot arklu, bet jāķeras pie lāpstas un kapļa, caur ko darba ražīgums ļoti mazinās. Kalnainās zemēs cilvēki vismīļāk apmetas uz draudošu uguns vēmēju kalnu nolaidumiem, vai vismaz to tuvumā. Kāpēc? Tāpēc, ka vulkaniskā zeme ļoti bagāta stādu barības vielām un izdod augstas ražas. Tādējādi tad cilvēks, vulkana apkārtni ar kapli apstrādājot, tomēr iegūst labas ražas – tiek pie pārticības. Lūk, te tas noslēpums, kāpēc tas tā iemīļojis bīstamos uguns vēmēju kalnus, kas tik viegli var tā būdiņu un to pašu aprīt.

Kalnotas zemes dažreiz labāki apstrādāt nekā līdzenas vēl aiz citiem iemesliem: kalni dod lielāku drošību pret ienaidnieku uzbrukumiem. Kaukazu kalnos visas zemkopībai kautcik noderīgas vietas jau gadu tūkstošus ņemtas apstrādāšanā, kamēr auglīgie Kubana upes un Stavropoles klajumi noderēja tikai par ganību laupītājiem – staiguļiem (nomadiem). Arī Libanus kalni stipri apdzīvoti. Kalnotas zemes, ja tajās valda augsta kultura, kā Šveicē, pievelk savu dabas jaukumu dēļ daudz ceļinieku, kuri dod kalnu iedzīvotājiem peļņu, tiem apgādājot uzturu un nakts māju.

Auglīgas zemes, stingri teoretiski ņemot, uzzels ātrāk kā neauglīgas. Bet netrūkst vēsturē piemēru, kur taisni neauglīgas, kalnainas zemes sasniegušas augstu kulturas pakāpi, nākušas pie bagātības tad, ja to iedzīvotāji bijuši darbīgi un uzņēmīgi. Tādi piemēri – Senā Foiniķija [75] , senās Atenas, daži Šveices kantoni. Anglija pacēlusies vispirms caur to, ka tā jau 18. g. s. pacēla savu zemkopību uz technikas augstumiem, vēlāk izmantoja apakšzemes bagātības, ogles un dzelzs rūdu.

Cilvēka darba spēks.

Lai izlietotu dabas balvas, vajadzīgs cilvēka darbs. Koki mežā kā tādi nelietojami i tad, ja tiem augļi: augļi jāsavāc, jānoplūc, jānogādā līdz cilvēku nometnēm, lai tos varētu ēst. Koks jānocērt, jāsaskalda un jānogādā tāpat līdz cilvēku dzīves vietām, ja ar tā malku grib sildīties, vai to izlietot ēku būvei. Rūda, akmeņogles jāizrok, jānogādā patērē juma vietā.

Cilvēka darba spēks ir: a) fizisks, b) intelektuals (garīgs), c) tikumisks.

Tautsaimniecībā mums galvenā kārtā darīšana ar fizisko darba spēku, tad ar intelektualo. Bet arī tikumiskie spēki nav bez nozīmes, ja, piem., jāiztirzā, jāpārbauda darba devēju un darba ņēmēju attiecības. Fiziskas darba spējas ziņā nav bez nozīmes, ja zin, kā izdalās darba spējīgie vecumi dažādās zemēs un starp vīriešiem un sievietēm. Vīriešiem, kā fiziski spēcīgākiem it dabiski piekrīt smagākais darbs. Tomēr ir zemes, sevišķi slāvu zemes, kur sievietēm uzkrauj visus smagos saimnieciskos darbus. Amerikā turpretim sieviete ir „ledija”, kundze, kas neiet ne pie kāda darba, ja daudz pagatavo vīram ēdienu. Brazilijā sieviete pat to nedara, tur vīram, kas visu dienu strādājis, parasti vēl priekš sevis un sievas jāizvāra ēdiens. Vecuma šķiras dažās zemēs 1900. g. sadalījās sekošā kārtā.

Ik no 1000 cilvēkiem atradās:

Ja uzskata vecumus starp 20 un 60 gadiem par darba vecumu, tad redzams, ka Francijā vislabākā vecumu sadalīšana; Francijā vismazāk bērnu un par Francijas iemītniekiem tāpēc saka, ka tie varot visvairāk naudas ietaupīt. Francija jau arī, tiešām, pirms kara tika dēvēta par krājēju-aizdevēju, baņķieru zemi.

Katras zemes iedzīvotāju darba spējas labojas tad, kad uzlabojas plašo masu uzturs, tās paliek ļaunākas caur nepietiekošu uzturu, sevišķi vēl, ja pie trūcīga uztura jāstrādā miesas un gara spēkiem nepiemērots, smags darbs. Tuberkuloze (dilonis) ir nabadzības slimība un šīs slimības izplatīšanās Baltijā liecina par neapmierinošiem dzīves apstākļiem. Arī dzimuma slimības, kas sevišķi pasaules karā briesmīgi izplatījušās, apdraud veselu tautu darba spēju. Ja šīs slimības vēl, kā tas aiz vieglprātības parasts, tiek nepietiekoši ārstētas, tad tās apdraud arī nākošo ģeneraciju veselību un darba spēju. (Bibeles izteikums par tēvu grēkiem, kas tiek pie bērniem piemeklēti līdz trešam un ceturtam augumam.)

Fiziskā darba spēja attīstās jaunā paaudzē vislabāk tad, ja bērnus neliek pārāk agri pie darba. Bet nav arī noderīgi tos sēdināt pārāk agri un pārāk ilgi uz skolas sola. Rotaļām, spēlītēm, vingrināšanai jaunībā piešķirama milzīga tautsaimnieciska nozīme: tās izaudzē veselīgu paaudzi! Skolas laikam, vienotam ar daudz vingrošanos un spēlītēm brīvā gaisā, nevajadzētu beigties pirms 16. līdz 17. dzīves gadam. Pēc pasaules kara visās zemēs ievestais 8 stundu darba laiks sakrīt pilnīgi ar higienas prasībām: ja cilvēks grib paturēt ilgāk, līdz sirmam vecumam darba spējas, tas nevar caurmērā ilgāk strādāt. Pie gara un grūta darba strādnieku grūtā darba spēja izbeidzas jau ar 40. gadiem… Tiešām, Amerikā un pat Anglijā un Vācijā fabrikas ļoti, ļoti nelabprāt pieņēma strādniekus, kas vecāki par 40 gadiem, visdrīzāk atrada darbu, kas bija jaunāki par 30 gadiem… Apgalvojumi, ka ar 8 stundu darbu nekurp netiekot, ir maldīgi tad, ja tiek intensivi (ar piespiešanos) strādāts. Sevišķi tad, ja strādā uz akordu (uz gabaliem), arī 8 stundās var pastrādāt ļoti daudz, izlietojot cilvēku darba spēju vai līdz pilnīgam nogurumam. Pat lauksaimniecībā pilnīgi pietiek ar 8 stundu darbu, ja 8 stundas faktiska darba laika ņem par gada caurmēru, strādājot, piem., ziemā faktiski 6, vasarā 10 stundas. Mēs daudzkārt nedomājam, ka i vasarā lietus daudzkārt piespiež lauku darbus uz stundām un pat pus dienām pārtraukt.

No liela svara tālāk intelektualais darba spēks. Tas apņem: 1) atmiņu, 2) apķērību, 3) izveicību formas ziņā, 4) spēju koncentrēties un kombinēt (domāt, sakopot un pētīt).

Laba atmiņa – katras zināšanas un tamlīdz izglītības pamats.

Attiecībā uz atmiņu veselām tautām dažādas īpašības. Daži vācu autori tajās domās, ka attiecībā uz atmiņu romaņu un slāvu tautas pārākas par ģermaņiem, bet pēdējiem esot vairāk izturības un koncentracijas spējas, tā ka tie zinātnēs tomēr esot pārāki. Atmiņa laba lieta pie skolniekiem, bet dažkārt tā viļot. Vācu lielākiem gara milžiem, Kantam un Helmholcam esot bijusi slikta atmiņa.

Apķērības ziņā allaž sieviete pārāka par vīrieti, kas sabiedriskā dzīvē no svara.

Lai gūtu saimnieciskus panākumus, cilvēkam vēl vajadzīga uzcītība, izturība, goda sajūta (franču paruna: vislabākais veikals: būt godīgam, t.i., godīgam veikalniekam visi uzticas, no tā pērk), taupība, mīlestība uz darbu. Parasti ne apdāvinātiem vislielākie saimnieciskie panākumi, bet cītīgiem, izturīgiem, taupīgiem – allaž, bet arī mazāk godīgiem! Pasaules karā taupība un uzcītība guvušas sliktu algu: taupīgo sūros, grūtos sviedrus paņēmuši vieglprātīgie un izšķērdīgie. Taupība var arī izvērsties par karikaturu, par skopulību. Bazelē tika bagāto aprindās tas uzskatīts par izšķērdētāju, kas izdeva vairāk kā trešo daļu no saviem ienākumiem. Veselās zemēs caur daudz ģeneracijām tikusi audzēta „pilsoniskā” etika, godīgums, citās atkal palikusi par paradumu kukuļu ņemšana, pat izspiešana. Arī Latvijā daži autori ieteikuši latviešiem „mazāk sirdsšķīstības”, lai tie varētu labāki konkurēt ar žīdiem. Tas nu vērtējams par barbarisku laiku atmiņu. Pie vienkāršiem krievu tirgoņiem jau nu bija paradums noprasīt par katru preci trīskārtīgu cenu un kaulēties… Franču un angļu, arī vācu bodēs parastas cietas (noteiktas) cenas. Vācijā līdz pasaules karam pie izglītotām šķirām godīgums tika uzskatīts par vispārēju pienākumu, vācu ierēdnis nebija piekukuļojams. Pasaules karā šī īpašība pa daļai gājusi zudībā: arī Vācijā un Austrijā radās kukuļu ņēmēji ierēdņi…

No svara zināmas īpašības ieaudzēt bērniem. Amerikaņu vecāki parasti bērniem nedod „kabatas naudas”, bet cenšas attīstīt to uzņēmību: tēvs dēlam uzdāvina kādu ābeli, lai tas pelnās no pārdodamiem augļiem. Amerikaņu miljonari, parasti, lepni uz to, ka tie jau kā zēni sākuši tirgoties un spekulēt. Diezin cik cildinājama jau nu šāda īpašība gan nav.

No svara paraša, kādā vecumā bērniem jāsāk palikt patstāvīgiem, pašiem sev pelnīt uzturu. Pie zemākām šķirām tas parasti notiek jau agrā jaunībā, vismaz tūlīt pēc skolas gadiem. Pie izglītotām šķirām Krievijā vecāki palīdzēja dēliem līdz studiju beigām, bet Vācijā, Francijā daudzkārt vēl 10 gadus ilgāk, tā ka studēto konkurence bija visai liela.

Kapitals.

Kas ir kapitals? Kapitals tautsaimnieciskā nozīmē ir tā katra cilvēka īpašuma daļa, kura noder ražīgai darbībai, produktu, priekšmetu ražošanai. Tas ir: nevis viss īpašums, ne jau mebeles, rotas lietas, bet zeme un zemkopības ražošanai vajadzīgais inventars, fabrikas ar mašinām un jēlvielu krājumiem… Vācu juristi izšķir starp „werbendes" un „nicht werbendes Vermцgen” (ražojošs un neražojošs īpašums). Nodokļus ņēma tikai no pirmā. Tajā ieslēgts arī dabas faktors. Kapitals cēlies caur cilvēka darbu, cilvēku roku produkts, t.i. uzkrāts darbs. Savā ziņā kapitals atrodas pretstatā ar dabas faktoru, kas nav cilvēka rokām radīts, bet ražošanai tikpat nepieciešams. Pilsoniskā dzīvē jau nu par kapitalu uzskata i namus, i mebeles, i rotas lietas, jo visām šām lietām maiņu vērtība, tās var pārvērst naudā un par naudu pirkt ražošanas līdzekļus, zemi, fabrikas, darba rīkus, mašinas.

Pirmais kapitalists bija cilvēks, kas noasināja akmeni cīņai un medījuma iegūšanai. Attīstītāka mežoņa kapitals ir šķēps, stops un bultas; arī pirmatnējie mieti – kapļi zemes uzirdināšanai. Kapitāla un „zemes vērtības” faktora samērs svārstās. Ap 1890. – 1896. g. Vācijā varēja pirkt muižas, kurās ieguldītais kapitals bija lielāks par visu samaksāto cenu. Tas pats dažkārt bijis Francijā pirms pasaules kara, kur visas zemes vērtība kopā ar ēkām un inventaru 35 gados bija nokritusi no 91 uz 53 miljardiem franku. Arī pie jaunuzņēmumiem daudzkārt pašas zemes vērtība niecīga. Vācijā ap 1905. g. nodibināja kādas 784 hektaru lielas muižas Šmolzinas saimniecību meliorētā kūdras purvā. Uz ikviena hektara zemes tur sanāca:

melioracijas (grāvji, zemes uzplēšana, šaursliežu dzelzsceļš) 333 markas

būves un inventars 527 markas

inventars 243 markas

citi izdevumi 52 markas

zeme 230 markas

Kopā 1385 markas

Zeme tā tad maksāja tik sesto tiesu no visa ieguldītā kapitala. Sevišķa inteliģence, laba balss, laba veikalnieciska slava, (angļu „good will”) nav juridiskā nozīmē kapitals, bet tomēr ar to var iegūt kapitalu, labu firmas vārdu gan pie katra veikala pārdošanas ieskaita ar zināmu sumu pārdošanas cenā.

Grūtumi ir ar ēku definiciju. Vai ēkas ir kapitals vai ne? Parasti šo jautājumu tā izšķir, ka nams, ko kāds cilvēks (kāda ģimene) paši apdzīvo, nav kapitals. Bet pie fabrikas uzbūvēts direktora nams, ierēdņu un strādnieku nami gan ir kapitals, ja bez šiem namiem nebūtu iespējams ražošanai vajadzīgo cilvēku spēku sadabūt. T.i., bieži apdzīvotā apgabalā, kur darba spēku pārpilnība, gan fabrika var iztikt bez strādnieku dzīvokļiem, bet mazāk apdzīvotā ne. Tamlīdzi lauku muižās vai mājās pārvaldnieka un strādnieku dzīvokļi ir neapšaubāmi kapitals, jo strādniekus muižā bez pajumtes nemaz nevar dabūt. Grezna „kungu” pils turpretim nav kapitals, jo tā lauksaimniecības ražošanai nav vajadzīga. Kapitals ir it visi darba rīki, sākot no cirvja, lāpstas, izkapts un beidzot ar milzu kuļmašinu, motorarklu, tvaika mašinu no 50 000 zirgu spēkiem. Mikroskops un tālskats ir kapitals tad, ja tie noder pētīšanai, tie nav kapitals, ja tos tikai izlieto laika kavēklim. Šauteni, kuru izlieto medībai, parasti pieskaita kapitalam. Par valsts kapitalu tālāk skaita visus cilvēku nāves rīkus: lielgabalus, zaldatu šautenes, ložmetējus, tāpat bruņu kuģus, cietokšņus ar visiem ieroču un municijas krājumiem. Kapitals ir darba zirgs, bet kapitals nav vienīgi izbraukšanai turams zirgs, klēpja sunītis vai papagailis.

Kapitala definicijas:

Tirgт un Mc Kellečs (Culloch): Kapitals ir krājums priekš izlietošanas.

Ādams Smiss, tāpat Šдffle: kapitals – uzkrāts darbs.

Markss: kapitals – sarecējis, kristalizējies darbs, darba galerte.

Rošers: kapitals – ražojums, produkts, kas noder un tiek lietots tālākai ražošanai.

Adolfs Vagners: kapitals – līdzeklis iegūt uzturu.

Kniess: kapitals – katrā saimniecībā atrodošās mantas, kas noder cilvēku nākamo vajadzību ražošanai.

Hermans: kapitals – lietošanas pamats, kurai maiņas vērtība.

Kār1is Mengers: kapitals – naudas vērtības, kas nolemtas ienākumu iegūšanai.

Kapitalists – cilvēks, kas var dzīvot no īpašuma, bez paša rokas darba.

Kapitala izlietošana.

Katrs var izlietot kādā uzņēmumā pats savu kapitalu, bet tas var arī daļu no uzņēmumam vajadzīgā kapitala aizņemties, tas var aizņemties pat visu vajadzīgo kapitalu. Aizņemts tiek kapitals pret hipotekām, obligacijām, vienkāršām parādu zīmēm, vekseļiem.

Īpašums var būt kustams un nekustams. Nekustams īpašums: zeme, zemes melioracijas, ēkas. Mašinas – kustams īpašums, kauču iebūvētas, jo tās var bez ievērojamiem zaudējumiem izlauzt, pārvietot, kas ar ēkām nav izdarāms. Pasaules karā „evakuētas” visas Rīgas fabriku mašinas 20 000 vagonos uz Iekškrieviju!

Lauksaimniecībā, kā rūpniecībā runā no pamata, pirkšanas kapitala (Grundkapital) un no apgrozības kapitala (Betriebskapital).

Lauksaimniecībā pie pamata kapitala daudzkārt pieskaita arī klāt t.s. „dzelza inventaru”, t.i., kādu lopu, ratu, ark1u utt. minimumu, bez kura kļūtu gluži neiespējama zemes apstrādāšana.

Apgrozības-rīcības kapitals – tas kapitals, kas vajadzīgs uzņēmuma tekošai darbībai. Zemkopībā sēkla, mākslīgi mēsli, dedzināmais, darba algas, nodokļi, hipoteku (obligaciju) procenti, rente, ar vārdu sakot visi izdevumi, kas sedzami no viena gada ražas (ienākumiem). Tāpat darba ļaužu uzturs un lopbarība – rīcības kapitals. Fabrikās šķiro starp stāvošu (ieguldītu) kapitalu (stehendes Kapital) un apgrozības (umlaufendes) kapitalu, kas aptver darba algas, degvielas apkurināšanai un mašinu dzīšanai tekošie mašinu remonti, jēlvielas pie rīcības kapitala. Viss tas tādā daudzumā, ka rīcības kapitals sniedz vienreizējai ražojumu apgrozībai, kurā tas ieiet, tiek itin kā pārvērsts par ražojumu, produktu, ieiet produktā kā tā sastāvdaļa. Ja, piem., labība tiek izsēta, tad sēkla ieiet nākamā ražā kā ražas sastāvdaļa, kura jāatvelk, lai būtu iespējama tālāka ražošana un lai izzinātu cik īsti liela „tīrā raža”, cik liels ražas atlikums. Lopu barības daļas pa daļai noder lopu miesas (ķermeņa) uzturēšanai līdzsvarā, bet pa daļai pāriet gaļas, tauku pieaugumā, vai arī pienā. Zirgiem un darba vēršiem dotā barība pārvēršas enerģijā, darba spēkā. Ogle tiek pārvērsta siltumā un enerģijā. Maizniekam iepērkamā labība vai milti – apgrozības kapitals. Vilna vērptuves īpašniekam tāpat apgrozības kapitals; līdzīgi tas ar liniem, kaņepājiem, kokvilnu. Audēju (vēveru) apgrozības kapitals – iepērkamās dzijas.

Stāvošā kapitala īpatnība tā, ka tas ļoti lēnām nolietojas. Ēkas stāv 50, dažkārt 100 un ļoti stipri būvētas ēkas („pilis”) pat vairāk simts gadus. Anglijā gan parasti būvē fabrikas tā, ka tās jau 20 gados novecojušās un noplēšamas vienā reizē ar tajās iebūvētām mašinām. Tvaika mašinu un ar citu mašinu vidējo noderīguma laiku parasti rēķina uz 20 gadiem, Amerikā gan fabrikanti rēķina, ka mašinas jāmaina ik 10 gadus, lai rastos iespēja vienmēr palikt uz technikas augstumiem, izlietot vismodernākos paņēmienus, technikas pēdējo vārdu.

Kapitalistam-ražotājam jārēķinās ar mašinu un vispār darba rīku dilšanas daļas uzrēķināsanu, „uzsišanu” uz pārdodamiem priekšmetiem. Praksē kapitalists rēķina: 1) ar ieguldītā kapitala procentiem, 2) ar dilšanas (amortizacijas) tiesu, 3) ar reparaturu-remontu – pielāpīšanas, tekošas izlabožanas izdevumiem.

Lauksaimniecībā lopi un cits inventars ir stāvošs kapitals; zirgu, lopu uzpircēja rokā zirgi un citi lopi ir apgrozības kapitals.

Ievērojama stāvoša kapitala daļa ceļi, dzelzsceļi, kanali, ostas. Arī naudu ekonomisti mēdz pieskaitīt stāvošam kapitalam: nauda gan apgrozās, plūst no rokas rokā, bet tās kopējais daudzums normalos laikos negrozās.

Abas kapitala daļas stāv pastāvīgos sakaros viena ar otru. Bez apgrozības-rīcības kapitala nevar ražot stāvošu kapitalu un otrādi. Pēc pasaules kara mēs dabūjām vispirms piedzīvot, ka pietrūka ogļu, dzelzs, darba rīku, mašinu, caur ko to cenas milzīgi cēlās. Bet tagad atkal darba krize caur pārāk lielā mērā saražotiem priekšmetiem.

Kā izceļas kapitals? Caur taupību, saka Ādams Smiss. Caur izvarošanu un laupīšanu, atbild socialisti. Nu protams, ka saimniecības vēsturē nomanāmas abas parādības. Vispirms darbīgi, strādīgi ļaudis ietaupa daļu no sava darba produkta, bet reižu reizēm varmākas – laupītāji tiem to atņem. Un spekulanti atkal atņem ar viltu iegūtās mantas laupītājiem-kareivjiem. Tas noticis netikvien „barbariskā” senatnē, bet arī mūsu laikos – pasaules karā. Bet miera laikos tiesiskā valstī jau nu taupība svarīgākais kapitala izcelšanās veids, kauču gan i tur socialistu kritika iebilst, ka taupīt varot tik kapitalisti-uzņēmēji caur to, ka tie darbiniekiem neizmaksājot pilnu algu, bet atņemot „virsvērtību”. Lai nu kā, lai kam pieder īstais nopelns par kapitala izcelšanos, bet neapstrīdami taču ir, ka kapitals izceļas caur kādas daļas ražojumu nepatērēšanu, uzkrāšanu, ietaupīšanu. Kā tas parādās pilsoniskā saimnieciskā dzīvē? Nu, tādējādi, ka ietaupījumi tiek it kā pārvērsti naudā un izliekas, ka ietaupīta nauda. Šo ietaupīto naudu krājēji neatstāj mājā, kur tā gulētu bez procentiem, bet nes uz banku vai krājkasi, kur par to dod procentus. Bet kā banka var maksāt procentus? Tā ieguldīto naudu aizdod! Aizdod, piem., fabrikas vai nama būvei. Tādējādi 100 vai 1000 mazu taupītāju uzbūvē svešam uzņēmējam, kuru tie pavisam nepazīst, namu vai fabriku, vai dod iespēju palielināt kādu veikalu. 2) Naudas taupītājs pērk akcijas, sevišķi jaunizlaistās akcijas, kas nolemtas jauna uzņēmuma būvei vai veca paplašināšanai; 2b) vecas akcijas, kuras citi pārdod, lai ieguldītu naudu kur citur, 3) taupītājs pērk valsts vai komunu parādu zīmes, kuras nolemtas kādai dzelzsceļu, gāzes, elektrības vadu utt. būvei, vai arī skolām, tiesas namiem, muzejam… Kapitals pavairojas arī, vismaz uz papīra, caur kara aizņēmumiem. No šiem aizņēmumiem pirktās mantas nu gan tiek netikvien neražīgi patērētas, bet ar tiem vēl postīta citu mantu ražošana. Tādējādi kara izdevumi parasti neražīgi. Daži finansisti, kā Miguļins, runā gan arī no ražīgiem kara izdevumiem, proti, ja caur tiem tikuši kādai kulturas nespējīgai tautai, piem. turkiem – tatariem atņemti auglīgi, bet ļaužu tukši zemes gabali, kuri nu nākuši apstrādāšanā un tikuši pievesti kulturai.

Kā tad nu faktiski vairojas patiess, reals kapitals mūsu laikos? Nu caur to, ka tiek būvēti nami, ceļi, dzelzsceļi, jaunas fabrikas, ņemta jauna zeme apstrādāšanā vai uzlabota (meliorēta) vecā zeme. Daži pilsoniski ekonomisti, arī Markss, liek vislielāko svaru uz ražošanas līdzekļu (fabriku, mašinu) pavairošanu jaunlaiku saimniecībā. Bet tas nav īsti pareizi: pamatīga salīdzināšana māca, ka vai vēl lielāka nozīme jaunu dzīvojamu ēku un veikala (tirdzniecības) ēku būvei. Tirdzniecības veikali tad tiek pārpildīti saražotām mantām. Vāciju pirms kara labprāt salīdzināja ar pārpildītu veikala namu (Warenhaus).

Jāapskata vēl viens kapitala pieaugšanas veids: šausmīga zemes rentes pieaugšana pilsētās, sevišķi lielpilsētās. Pilsētām pieaugot, proti, zeme centros un gar galvenām veikalu ielām pastāvīgi sadārdzinās, t.i., par veikaliem un dzīvokļiem, birojiem maksā pastāvīgi augstākas īres. Še nu nav ieguldītas nekādas jaunas patiesas vērtības, bet ir pieaudzis „ūdens kapitals”. Sevišķi lielu lomu šī pieaugšana spēlēja Vācijā, kur tirdzniecība ar pilsētu „grunts gabaliem” pilnīgi brīva, mazāku Anglijā, kur zemi ēku celšanai pilsētās parasti iznomā uz 99 gadiem. Vācijā jau 1899. g. rēķināja pilsētu „tīro zemes vērtību” uz 9 miljardiem marku, bet 1914. g. jau tuvu pie 30 miljardiem. Pēc kara, vācu valutai sabrūkot, šī vērtība iznīka, bet pēc vācu markas stabilizēšanas 1923. g. novembrī tā izcēlās no jauna.

Lielu lomu spēlēja pie „ūdens kapitala” pavairošanās arī fabriku un citu uzņēmumu akciju kursa sacelšana.

Kapitals caur to izšķiras no citiem ražošanas faktoriem, ka to iespējams lielā mērā koncentrēt piem., kādā fabriku pilsētā, bet vispār lielpilsētā. Pilsoniskie ekonomisti pie tam labprāt vērtē papīra kapitalu, t.i. dažādu uzņēmumu akcijas, vispār vērtspapīrus, vienādi ar ēkām, fabrikām utt. Tādējādi, zināms, var viegli izrēķināt, ka vislielākie kapitali pasaulē koncentrēti biržu, banku un lieltirgoņu biroju kvartalos. Londonā, piem., „City’”ā – pilsētas centrā, Ņujorkā „Wallstree’”ā. Kapitala centru īpatnība, ka tie nevien lieli mantu ražotāju centri, bet vēl lielāki patērētāju centri. Anglija, piem., pirms kara izveda mantas par 4 – 5 miljardiem šiliņu mazāk nekā ieveda. Starpība tika samaksāta ar angļu kapitalistu vērtspapīru procentiem, tirgoņu un rederu peļņu utt. Šādai tautsaimniecības attīstībai arī savas bīstamas puses: tā pie reizes var lielā karā sagāzties kā karšu namiņš.

Ražošanas līdzekļos ieguldītam kapitalam piemīt tā svarīgā nozīme, ka tas lielā mērā aiztaupa cilvēka darba spēku, cilvēku vietā plašā mērā izlietojot mašinas.

Produkcijas – ražošanas faktori katrs par sevi nevar dot cilvēkam vajadzīgās mantas, bet tikai sakopoti. Cilvēka darbs kļūtu ļoti neražīgs, ja piepeši visas mašinas apstātos, tiktu, piem., karā iznīcinātas. Tā tas, piem., noticis pasaules karā ar franču rūpniecību, arī Latvijas rūpniecība apstājusies, „evakuēta”. Var arī notikt ražošanas panīkšana caur to, ka fabrikās pietrūkst „kvalificētu”, mācītu strādnieku. Tā tas tagadējā Padomju Krievijā. Vecie kvalificētie strādnieki izklīduši un tāpēc ražošana pagrimusi līdz nedaudz procentiem no priekškara augstuma.

Ražošanas faktoru attīstība rāda lielu progresu no agrākiem līdz tagadējiem laikiem: agrākā ekstensivā zemkopība arvienu vairāk izlieto kapitalu, paceļas, uzlabojas, paliek intensivāka, ražīgāka. Tāpat agrākā neražīgā amatniecība izvēršas par gaužām ražīgu lielrūpniecību. Kapitala izcelšanās jaunākos laikos spilgti runā par darba vērtības teorijas nozīmi. Kauču nav liedzams, ka pavairojies fiktivs „ūdens kapitals”, neattaisnojama zemes rente pilsētās un to tuvumā, kā arī raktuvēs.

Īpašums.

Kas ir īpašums? Īpašums juridiskā nozīmē ir kāda cilvēka tiesības par zināmu mantu, zināmiem priekšmetiem. Tiesības šo mantu izlietot labi vai slikti, tiesība pie reizes to pat iznīcināt. Pilsoniskā pasaulē īpašumu var iemantot un atkal atstāt mantiniekiem, atdāvināt, vai saņemt kā dāvanu. Īpašuma tiesības tomēr nevienā zemē nav bijušas absolutas (neaprobežotas), bet padotas ierobežojumiem un noteikumiem. Feodalā iekārta deva muižniekiem varu par dzimtļaudīm, bet pats muižnieks bija spiests klausīt zemes kungiem, karalim un iet tam, ja tas aicināja, līdzi karā. Civillikumu grāmatās parasti teikts, ka katras mantas īpašnieks ar to var darīt, ko grib, bet neaizkarot citu īpašnieku tiesības vai likumu. Īpašums var būt arī tiesība par garīgām mantām, autora tiesības, patenta (izdomātāja) tiesības, labs firmas vārds utt.

Īpašuma attaisnošana.

Arends saka: īpašuma sajēga esot cilvēka dabā. Cilvēkam vajagot valdīt par ārējiem priekšmetiem, lai tas varētu savu personības nozīmi sajust, pierādīt; bez valdības par ārējiem priekšmetiem neesot domājama patstāvība. Cilvēcei attīstoties, pamazītēm izceļoties īpašuma cienīšana: pagatavotie priekšmeti katra privatīpašums. Bet ne jau viss īpašums tā izceļas. Liela daļa īpašuma, sevišķi viss feodalais īpašums, ceļas caur aplaupīšanu un izvarošanu. Agrākā juristu skola, atbalstoties uz romiešu likumiem, gan teica: zemes īpašums cēlies caur okupaciju: „res nulius cedit primo occupanti”, t.i. „nevienam nepiederoša lieta piekrīt pirmajam ieguvējam”. Tā arī izsakās Hugo Grocijs, Loke, Bastiats. Ar šo teoriju var izskaidrot pakāpenisku zemes iegūšanu par privatīpašumu mierīgā ceļā, bet ne feodalo īpašumu, kurš taču taisni nodibinājās uz agrāko īpašnieku tiesību laušanas pamata. Tādējādi tad saprotama t.s. likumības teorija, kurai piekrita Hobbess, Monteskjи, Bentams, Adolfs Vagners u.c. Pēc šās teorijas īpašumu nodibina valsts aiz praktiskiem, parocības iemesliem. Tur nu iebilst, ka īpašums pastāvējis vēl pirms valsts pastāvēšanas. Īpašuma atziņa, zināms, jau pastāv pie mežoņu ordām – tikai ne privatīpašuma uz zemi, mežu utt. Tas ir, mežonis pazīst aprobežotas privatīpašuma tiesības. Tā tad no svara:

Vēsturiska īpašuma tiesības attīstīšana.

Privatīpašums attīstījies mūsu laikos Amerikā un Sibirijā jaunus novadus kolonizējot tiešām uz okupacijas (iegūšanas) tiesības pamatiem. Tikai pēc tam, tad kāds ieguvējs zināmu zemes gabalu bija sen jau lietojis, nāca valsts, izmērīja un piešķīra tam to arī juridiski. Šimbrīžam nu gan jau samērītas gandrīz visas vēl nepiešķirtas zemes, tā ka tagad var iegūt īpašumu i Amerikā un Sibirijas mūža mežā un stepēs tikai tad, kad valsts jau uz tā „uzlikusi zieģeli”, to likusi izmērīt un sadalīt; tad vēl to nodod zemes gribētājiem. Bet šāds īpašuma piešķiršanas veids, ilgas kulturas attīstības auglis.

Jautājums, kā stāvēja senatnē ar privatīpašumu. Romiešu vēsturnieks Tacits mums vēsta, ka pie senģermaņiem pastāvējis zemes kopīpašums. Vai pie tam teikums „arva per annos mutant”, t.i., „tīrumu tie ikgadus pārgroza”, pārmaina, zīmējās uz kaut kādu pastāvošu vecu vienkopus dzīvojošu sādženieku parašu, tīrumus savā starpā ikgadus izmainīt, jeb tikai uz to, ka senģermaņi ikgadus pusi zemes atstāja papuvē, nav gluži skaidri izzināms. Daži rakstnieki pat tādās domās, ka pie senģermaņiem i meža nolīšana un purvu izgrāvošana notikusi kopēji. Bet tas gan mazāk domājams – ja daudz, tad kādas sādžas iemītnieki kopēji sagūstītus kara gūstekņus – vergus varēja likt pie kopēja darba. Sādžas izcēlās tā, ka vairāki iebūvieši – līdumnieki apmetās kopā, lai būtu drošība pret laupītājiem un plēsīgiem zvēriem. Latvieši jau senlaikos tāpat kā ķelti, dzīvojuši atsevišķi, katrs par sevi; bet 2 – 3 tomēr būvējušies tuvumā, lai būtu briesmu brīdī palīdzība tuvumā. Dzimtlaikos atsevišķa īpašuma sajēga gāja pa labai daļai zudībā: kungs varēja pārāk viegli saimnieku izdzīt, kalpu pataisīt par saimnieku. Tādējādi saprotams, ka tad, kad Latvijā pirmās mājas nāca uz pārdošanu, iesākumā visi baidījās pirkt, „kas tad zemi var nopirkt”, būšot tik zemnieku izmuļķošana. Tāpat krievu zemnieks nav varējis lāgā saprast atsevišķu zemes īpašumu, privatīpašumu vēl līdz mūsu dienām. Vācijā, Francijā, Anglijā attīstība tāda, ka tīruma zeme agros vidus laikos attīstījās par privatīpašumu, pļavas, ganības, i meži turpretim līdz pat 20. g. s. palika kopīpašumā, kā „freie Allmende”.

Pie senromiešiem attīstījās stingrs privatīpašums. Pēc tautu staigāšanas, kad ģermaņu ciltis bija iekarojušas lielāko daļu Romas valsts, kareivji izdalīja zemi savā starpā uz „leņu tiesībām”, t.i., tie ieguva zemes lietošanu kā atlīdzību par kara dienesta izpildīšanu, piedalīšanos karā.

Maiņu saimniecība.

Tautsaimniecības attīstīšanās iesākās ar preču izmaiņu. Šāda apmaiņa iesākās ļoti pirmbūtnējā kārtā. Par tālu pārvadājamiem priekšmetiem izrādās sāls un dzelzs, arī kapars (varš), vēlāk vīns, dažādi audumi.

Ar kulturas pacelšanos atšķeļas arvienu vairāk rokas darba padarījumu – amatniecības darba no lauksaimniecības: miltu malšana, kas Latvijā vēl pirms 60 – 70 gadiem nodarbināja čaklās malējiņas, pāriet uz dzirnavām, dažādu darba rīku, sevišķi arī ratu pagatavošanu uzņemas amatnieki. Vispārīgi no lauksaimniecības atdalās, atskaldās vērpšana, aušana, šūšana. Vācijā – Austrijā katrā sādžā savi maiznieki un miesnieki. Alus brūvešana gan atkal koncentrējas, tā kā tur vajaga samērā dārgas ietaises. Agrāk daudzi autori bija tādās domās, ka pie preču apmaiņas tikai viena puse pelnot, otra zaudējot. Tas nu pārspīlēti: var jau notikt, ka tiek apmainīts vienai pusei par sliktu, bet pie racionalas apmaiņas pelna abas puses. Kurpnieks pelna, ja tas pats nešuj drēbes, bet iemaina tās pret savu roku darbu produktos no skrodera un audēja. Tāpat arī starp veselām zemēm var būt racionala preču apmaiņa. Pazīstams Ādama Smisa piemērs: Anglijā gan siltumnicās varot izaudzēt vīnogas, bet vīns iz šādām vīnogām būtu 30 reizes dārgāks nekā no Portugales ievestais. Pavisam jau neracionala būtu kafejas, tējas, dienvidaugļu audzēšana siltumnicās. Tā tad: preču izmaiņa starp dažādu klimatu zemēm ir racionala. Bet jaunākos laikos jau parastie apmaiņas produkti starp dažādām zemēm vairs nav dažādu klimatu ražojumi, bet tā paša klimata produkti. Apmaiņa notiek tāpēc, ka vecās kulturas zemes attīstījušās par rūpniecības valstīm, kurām itin izdevīgi apmainīt savus fabriku produktus pret agrarzemju lauksaimniecības produktiem. Vecajās zemēs zemes rente stāv samērā augstu, jaunajās tā tikko attīstās, tādējādi jaunās zemes var pārdot lēti agrarproduktus, jo sevišķi tad, kad nāk apstrādāšanā jauni, vēl dīkā stāvējuši zāles klajumi, kuriem var „nosmelt krējumu”, t.i. nemēslojot iegūt bagātas ražas, tādējādi lēti ražot. Šādai apmaiņai, kā arī vispār viena un tā paša klimata zemju agrarproduktu apmaiņai pret rūpniecības produktiem ir katrā ziņā pārejošs raksturs, apmaiņa notiek tik zināmā vēsturiskā posmā. Kobrīd agrarzemes nāk biežāki apdzīvotas, tās sevī attīsta rūpniecību un ar agrarproduktu izvedumiem iet uz beigām. Racionala izmaiņa turpretim, ja tiek mainīti meža produkti: koki, darva, pelni, zvērādas utt. iz tādiem apgabaliem, kur dēļ vēsas vasaras (ziemeļos un kalnos) nevar attīstīties labības audzēšana ar mērena klimata produktiem. Tāda pat racionala produktu apmaiņa notiek ar apgabaliem, kur aiz sausuma labi iespējama tik ekstensiva lopkopība, bet ne zemkopība (Dienvidus Afrika, Australija, Vidus Azija).

Senākie merkantilisti mācīja, ka katra zeme varot kļūt bagāta tikai uz otras zemes rēķina. Šī mācība saprotama tad, ja par bagātību skaita dārgmetalus un dārgakmeņus un tur tad jau gaiša lieta, ka, ja dārgmetalu zeme mainīs dārgmetalus, kuri nenodeldējās, nepatērējās, ar tādiem citas zemes produktiem, kas patērējas (pārtikas vielas, audumi, greznuma priekšmeti), tad pēc zināma laika vienā zemē būs lieli dārgmetalu krājumi, otrā – nekā! Bet var jau arī notikt tāda produktu apmaiņa, ka katra zeme pasargā savus dārgmetalu krājumus.

Brīvā konkurence.

Brīvās konkurences labumi tiek lieliski cildināti. Jau Ādams Smiss uzsver, ka, pilnai saimnieciskai brīvībai valdot, nekad nevarot notikt, ka viens no preces pārdevējiem tiktu apkrāpts. Tirgū esot arvienu vairāki, daudzkārt pat vesels bars pircēju, kas viens ar otru konkurējot. Tādējādi brīvā tirdzniecība, brīvā konkurence novedot pie vispārējas materialo interešu harmonijas, katra krāpšana esot pilnīgi izslēgta, katrs ražotājs spiests ievērot konkurenci un aprobežoties ar mērenu peļņu. Tā mācīja „klasiskā” angļu skola (Smiss, Rikardo, Mils), tā mācīja sevišķi angļu brīvtirdznieki – mančestrieši (Kobdens u.c.), tā mācīja franču un vācu brīvtirdznieki (Bastiа, Sejs u.c.). Tika uzstādīta prasība, ka valstij jāatturoties no katras iejaukšanās saimnieciskā dzīvē, ka lai tā būtu pilnīgi brīva un neaprobežota. Arī attiecībā uz strādnieku algu jautājumu šī skola mācīja, ka katrs uzņēmējs jau centīsies maksāt, cik vien tam esot jaudas, jo ja tas maksāšot mazāk, tad tūlīt citi uzņēmēji došot vairāk un to izkonkurēšot. Bet arī vairāk maksāt par zināmu noteiktu tiesu nevienam neesot iespējams, jo tad nevarēšot vairs preces ar peļņu pārdot. Tāds galvenā kārtā slavenās Rikardo algu fonda teorijas saturs. Tā tad vajadzīga pilnīga brīvtirdzniecība, brīva konkurence katras zemes iekšienē, tiklab kā satiksmē ar ārzemēm. Pastarpām Vācijā i pilsoniskie ekonomisti kopš 50 gadiem (Francijā tik vēl pa daļai tagad) atzinuši, ka šī pilnīgās brīvtirdzniecības mācība nepareiza; ka viss atkarājas no pircēja-pārdevēja spēka samērā. Rūpniecības valsts, kura atrodas uz augstas kulturas pakāpes, kurā daudz un dažādi „kvalificēti” (mācījušies) strādnieki, kurā daudz un labas mašinas, kurā lēts kapitals, varēs ražot rūpniecības produktus lētāk, nekā atpakaļ palikusi zeme ar ekstensivu zemokpību, bez vai ar nedaudz „kvalificētiem” strādniekiem, nepietiekošiem kapitaliem, dārgu kapitala procentu. Tādējādi tad vecākā rūpniecības valsts, Anglija, varēs katrreiz vislabāk konkurēt pasaules tirgū. Vācu ekonomisti un praktiķi izrēķināja ap 1880. g., ka Anglija arī par Vāciju vēl stipri pārāka: lētāks kapitala procents, lētākas mašinas, iespēja pirkt jēlvielas pēc vajadzības katrā laikā Liverpules vai Londonas tirgū, tad arī tā starpība, ka Anglijā fabrikām vajadzīgo zemi varēja lēti nomāt, Vācijā tā bija jāpērk par dārgu naudu. Līdz pasaules karam gan starpība starp Angliju un Vāciju bija stipri izlīdzinājusies, daudzās rūpniecības nozarēs, sevišķi dzelzs un mašinu rūpniecībā, Vācija bija izvērtusies par bīstamu Anglijas konkurentu.

Brīvā konkurence, loģiski ņemot, iespējama tik starp līdzīgiem sāncenšiem. Bet kāda var būt „brīva konkurence” starp amatnieku un fabrikantu, kas izgatavo tādas pat preces? Fabrikants lieto mašinas, iepērk lielumā lēti jēlvielas, amatniekam jāstrādā vienkāršiem darba rīkiem, jāpērk dārgi jēlvielas no starptirgoņiem. Tālāk strādnieks, kas kādā fabrikā strādā, nav fabrikanta, fabrikas kunga sāncensis. Ja strādnieks uzsaka savu vietu, fabrikants atradīs citu. Bet gan fabrikants izmanto strādnieku, pieņem to tad, kad tam ir pastellējumi, atlaiž, tā sakot izsviež uz ielas, ja tam tādu pietrūkst. Iz 19. g. s. saimniecības vēstures mēs zinām, ka strādnieku atlaišanas ļoti bieži praktizētas, ka tiešām zināmos laikmetos, kā Markss māca, izcēlusies rūpniecības „rezerves armija”, t.i, bezdarba strādnieku armija. Kolīdz nokrita cenas, fabrikanti samazināja, vai pat apstādināja darbus un atlaida daļu strādnieku. Augstu cenu laikos, tas tiesa, tie ražošanu pacēla, pieņēma visus atlaistos strādniekus. Bet šādi apstākļi priekš pēdējiem nozīmēja pastāvīgu dzīves nedrošību. Uzņēmēji ar laiku arī tai ziņā sāka izlietot savu pārspēku, ka tie iesāka vienoties dēļ darba algu nosišanas no vienas puses un gatavo produktu cenu uzsišanas no otras puses. No otras puses jāatzīst, ka pamazītēm i strādnieki sāka organizēties, izkaroja sev streiku brīvību un ar streiku palīdzību izkaroja tālāk sev „augstās konjunktūras” – augstu cenu laikos algu paaugstināšanu. To tiesu arī fabrikanti tiem arvienu vairāk atriebās caur „lokautiem”, t.i. veselu uzņēmumu, pat veselu rūpniecības nozaru darbinieku izsviešanu uz ielas, tiklīdz tas tiem izlikās nebīstami vai pat ienesīgi (lai vecus, saražotu preču krājumus par dārgām cenām likvidētu).

Jaunākie „brīvās konkurences” un brīvtirdzniecības cildinātāji, kā Brentano, uzsver, ka visiem strādniekiem vajagot vienoties, organizēties lielās sabiedrībās, kuras lai tad uzņēmējiem-fabrikantiem stāvētu pretim kā vienota stipruma masa un piespiestu tos vienoties dēļ algām uz zināmas „vidējas linijas”, kas uzņēmējiem vēl dotu pietiekošu „pilsonisku” procentu un strādniekiem garantētu pakāpenisku dzīves mēra pacelšanu. Uz šās Brentano idejas arī uzbūvēta visa t.s. vācu „vairākuma socialistu” saimniecības politika pec pasaules kara. Un tā kā tiem sākot bija visa valdība rokā, pēcāk (pēc vācu „nacionalsapulces” ievēlēšanas janvārī, 1919. g.) līdzvaldība, tad strādnieki šai virzienā ieguva arī dažus panākumus, ieguva sevišķi to tiesību, ka „rūpniecības rezerves armijai” nebija, kā agrāk, jāmirst badā, bet ka bezdarba strādniekiem maksāja zināmu, kauču arī ļoti mērenu, pabalstu… Bet protams, ka kapitalisti izrādījušies par stiprākiem, tie guva visos pēckara gados milzu peļņu un ar sekmēm to nogādāja uz ārzemēm. Strādnieku dzīves mērs palika zemāks nekā priekš kara. Un visbeidzot, 1924. g., strādnieki Vācijā zaudēja i 8 stundu darba dienu.

Bet vai vismaz publika, preču pircēji caur „brīvo konkurenci” tiek tiešām apgādāti ar lētiem produktiem? Arī tas nav sakāms. Sacensībā uzvar allaž mazāk apzinīgie ražotāji, t.i. tādi, kas ražo sliktu preci, izmanto strādniekus. Agrāk daži ekonomisti priecājās par tautsaimniecības krizēm: krizes laikos ejot bojā neveiklīši un sliņķi, izveicīgie un labie uzņēmēji pārciešot krizes. Bet arī tas pārspīlēti. Pārcieš ne katrreiz „labie”, t.i. tie, kuri ražo labu preci par mērenu cenu, bet allaž izveicīgie, viltīgie, kas māk savu preci publikai labāk „iesmērēt”. Un galu galā pašas brīvās konkurences aizstāvji un cildinātāji nodibināja karteļus, sindikatus un trestus cenu sacelšanai un konkurences izskaušanai.

Darba dalīšana un darba savienošana.

Kas ir darba dalīšana? Nu, saimnieciskas darbības, darba procesa (darba gaitas) sadalīšana atsevišķos padarījumos, atsevišķās sastāva daļās, kurās var darbs tikt veikts no atsevišķām personām. Tādējādi tiek panākts augstāks darba ražīgums, jo ja katra persona, katrs strādnieks tiek nodarbināti tikai ap kādu atsevišķu padarījumu, tie tajā iegūst lielu izveicību, to veic daudz ātrāk, nekā ja tiem būtu viss darbs, visi atsevišķie darba procesi jāpastrādā, jāveic laikā viens pēc otra. Darba dalīšana var būt, var attiekties i uz veselām tautsaimniecībām, tādējādi, ka viena zeme ražo galvenā kārtā zemkopības, otra rūpniecības produktus. Rūpniecības zemes piemēri ir Anglija un Beļģija. Ziemeļ-Amerikā, Austrumu, t.s. Jaun-Anglijas valstis ir – lauksaimniecības produktu ievedējas; viss t. s. Krievijas „rūpniecības rajons” Krievijā ieveda maizi. Bet galvenā kārtā mēs darba sadalīšanu saprotam tā, kā to Ādams Smiss mācījis, t.i. viena un tā paša priekšmeta ražošanas sadalīšanu atsevišķos padarījumos, atsevišķās apakšnodalīšanas. Tā, piem., kurpnieka darbu sadala tā, ka viens cilvēks nodarbojas vienīgi ar zoļu, otrs ar virsādas izgriešanu un sagriešanu, trešais sašuj virsādas, ceturtais piešuj zoles, piektais pietaisa papēžus utt. Darba dalīšana iesākās jau pie dzīvnieka organisma attīstīšanās. Pirmais dzīvnieks sastāv vai vienīgi iz kuņģa, pamazītēm attīstās aknas, nieres, plaušas.

Pirmatnējais cilvēks pagatavo visu, kas tam vajadzīgs, viens pats. Darba dalīšana notiek visupirms starp vīru un sievu, vīrs iet medīt un zvejot, pats savu medījumu izcepj un apēd. Sieva stāda saknes, sēj sēklas, apstrādā zemi, lasa mežā augļus, sēnes, riekstus, pārtiek ar bērniem vai vienīgi no stādu barības. Vīrs, ja daudz, apsargā tos no plēsīgiem zvēriem un citu cilšu laupītājiem. Cilvēku skaitam vairojoties, meži tiek izskausti, medība paliek neizdevīga: arī vīram nu jāķeras pie zemes apkopšanas. Zemkopība var uzturēt daudz lielāku cilvēku skaitu, nekā medība. Bet nu radās arvienu vairāk darba: apģērbam nepietika samedīto zvēru ādas, bija plašākā mērā jāķeras pie šķiesnu augu pārstrādāšanas par audumiem. Arī priekš pajumta nācās tērēt arvienu vairāk darba spēka. Ar laiku attīstās amatniecība, namus ceļ namdaris, ādas ģērē ādminis, miltus maļ dzirnavās, maizi cepj maiznieks. Jau senajā Grieķijā un Romā bija attīstījusies plaša amatniecība, arī mākslas amatniecība, glezniecība, tēlniecība (slavenais filozofs Sokrats bija tēlnieks). Senajos Pompejos vai visas namu iekšējās sienas pārklātas gleznojumiem. Ar Romas valsts iznīkšanu gāja bojā i māksla. Tā pamodās tikai 500 – 700 gadus vēlāk vidus laiku pilsētās; pilns mākslas „atdzimšanas”, „renesanses” laikmets iestājās vēl pēc 1000 gadiem visupirms Italijā, pēcāk Francijā, vispēdīgi Anglijā, Vācijā, Austrijā, Polijā, Krievijā. Amatniecība attīstījās vidus laikos visupirms augsto baznīckungu, bīskapu sēdekļu pavēnī; baznīckungiem vajadzēja greznu amata svārku, jāgrezno bija dievnami.

Jaunākos laikos darba „diferenciacija” gājusi tik tālu, ka pēc 1907. g. Vācijas arodu statistikas saskaitīja jau ap 11 000 dažādus arodus.

Ļoti tālu iet darba sadalīšana modernā rūpniecībā. Agrāk dažas fabrikas būvēja it visu, ko vien tām apstellēja. Darba ražīgums bija samērā zems: priekš katras mašinas vai darba rīka vajadzēja izgatavot sevišķu planu, strādnieki bija sevišķi jāiemāca. Modernā fabrikā mēdz pēc viena un tā paša modeļa izgatavot simtiem un tūkstošiem, pat desmit tūkstošiem priekšmetu. No jaunākiem lielrūpniecības teoretiķiem sevišķi Valters Ratenau’s uzsver principu, ka esot vajadzīgs: 1) visus izgatavojamos priekšmetus „tipizēt”, t.i. pēc viena un tā paša „tipa” vai modeļa izgatavot tūkstošiem priekšmetu, palīgā ņemot visplašāko darba dalīšanu un 2) darbus „racionalizēt”, izlietot visu ražīgākos, techniski izdevīgākos darba paņēmienus, modernāko mašinu techniku. No liela svara specializēšanās: pastāv jau fabrikas, kas vairs neizgatavo veselus pulksteņus, bet pulksteņu daļiņas, piem., federes (atsperes), čaulītes, atsevišķus mazos ratiņus utt. Dažas fabrikas izgatavo vienīgi nažus un dakšiņas, citas vienīgi karotes. Stikla fabrikas specializēšanās tāda, ka viena izgatavo tikai pudeles, otra tikai logu vai spoguļu glāzi, trešā stikla traukus, kuru starpā valda atkal vislielākā dažādība. Pašās fabrikās darba sadalīšana tik tālu specializējusies, ka dažās pulksteņu fabrikās, protams, caur dažādu tipu pulksteņu izgatavošanu radušies līdz 300 atsevišķu specialistu darbu! Pulksteņu fabrikas, kas ražo tikai viena vai nedaudzu, 2 – 3 tipu pulksteņus, protams, var lēti strādāt.

Lielās fabrikās pastāv sevišķas modeļu izgatavošanas zales, citās telpās darbojas vienīgi atslēdznieki, vēl citās kalēji, galdnieki, krāsotāji…

Galvenā lieta pie modernās lielrūpniecības, ka caur darba sadalīšanu iespējams izlietot plašā mērā „nemācītus” strādniekus, t.i. tādus, kuri var nedaudz nedēļās to iemācīties, ievingrināties pie kāda vienkārša darba paņēmiena, ka to darbs ražīgāks nekā amatnieka darbs, kas gadiem mācījies, bet mācījies padarīt vienu pēc otra visus atsevišķus tā arodā ietilpstošus darba paņēmienus. Tikai t.s. montieriem un citiem specialistiem jāmācās vairāk gadus. Kā piemēru par moderno darbu sadalīšanu daudz min Amerikas lopu kautuves: tur pie cūku kaušanas cūkas dzen rindā caur šauru koridoru. Koridora galā viens vīrs apmet cūkai ķēdi ap pakaļas kāju, otrs uzrauj to ar mašinas palīdzību kādas pēdas augšā ar galvu uz leju un piebīda to trešajam, kas cūku ar izveicīgu dūrienu kaklā nodur. Nodurtai cūkai iztek asinis kādā renē un tā nekavējot tiek bīdīta tālāk, līdz to iegrūž katlā ar karstu ūdeni, pēc lielā cilindrī, kur tai ar kādas skrāpējamas mašinas palīdzību noskrāpē sarus. Nu cūku bīda tālāk uz sadalīšanas telpām. Tur viens strādnieks cūkai uzšķērž vēderu, otrs izņem iekšas, trešais sacērt cūku gabalos utt.

Darba dalīšanas ļaunumi.

Pret darba dalīšanu celti dažādi iebildumi. Cilvēks, tā daudzi žēlojas, tiekot padarīts par mašinu, pat tikai par atsevišķu mašinas ratiņu, kura uzdevums, griezties mūžīgi vienā un tai pašā paņēmienā un virzienā. Cilvēkam, darba darītājam, nekad vairs nevarot rasties prieks un lepnums par pagatavotu veselu darba gabalu, jo tas mūžīgi redzot savā priekšā tikai kādu atsevišķu, mazu darba daļiņu.

Anglijā – visu agrākajā lielrūpniecības zemē sevišķi Reskins ļoti sīvi uzstājās pret modernām, darbus mechanizētājām fabrikām un prasīja atgriešanos pie roku darba. Reskins pūlējās sevišķi atdzīvināt mākslas rūpniecību, tā kā tas labi zināja, ka ar vienkāršiem lētiem fabriku rūpniecības priekšmetiem amatniekam vairs nekāda konkurence nebūs iespējama. Tur, t.i. pie mākslas amatniecības atdzīvināšanas Reskinam tiešām bijuši nopelni. Reskins u.c. uzsvēra, ka ja jau pieaugušam strādniekam vienmuļīgs fabrikas darbs visai nospiedošs, garu notrulinošs, tad tas jo vairāk apdomājams pie bērniem un pusaudžiem, kuriem caur vienmuļīgu darbu netikvien gars, bet arī atsevišķi miesas orgāni tiekot sakropļoti vai attīstībā traucēti. Pazīstama žēlošanās par jaunās paaudzes izvirtību modernās tautsaimniecībās. Ļaunums vēl tas, ka agrākais amatnieka māceklis, izmācījies par „zelli”, varēja atrast darbu, kur vien pēc tā amata produktiem bija pieprasījums. Citādi tas ar modernu daļas amatnieku, daļas strādnieku. Tāds tikai pie atsevišķiem padarījumiem pieradis strādnieks, ja tas piespiests veco darba vietu atstāt, nevar vis cerēt citā darba vietā atrast vajadzību pēc tā darba, pie kura tas pieradis. Tādējādi tad tam citā fabrikā jāiesāk allaž gluži no jauna kā „nemācītam” strādniekam vispirms mācīties kādu citu padarījumu pie mazas algas, lai tad pamazītēm, kad tas jaunā darbā iestrādājies, tiktu pie agrākās peļņas. Bet pārliecīga specializēšanās nākot allaž par ļaunu i fabrikantam, lielrūpniekam, kurš nu nebūt vairs visus atsevišķos darba padarījumus tā nepārredzot, nevarot tā kontrolēt, kā agrāk pie vienkāršāka darba. Tāpat visai specializējies tirgonis nepārredz tirgus kopību un var pie reizes ciest zaudējumus caur to, ka tas nav pie laika pamanījis citu preču iespiešanos tā tirgū. Cik svarīga tāpēc arī nav darba dalīšana, no vēl lielāka svara, nezaudēt pārskatu par visu tautsaimniecību.

Darba savienošana.

Darba savienošana ne mazāk svarīga par darba dalīšanu. Jaunlaiku raktuvē, jaunlaiku dzelzsāmurā vai tērauda darbnicā ne tikai viens, divi – bet arī desmit vai 20 cilvēki ir bezspēcīgi. Vajadzīgi simtiem, pat tūkstošiem strādnieku. Lai izsmeltu, izpumpētu ūdeni iz zemes dziļumiem, vajadzīgas mašinas ar tūkstošiem zirgu spēku. Ne mazāk svarīgas mašinas vajadzīgas ogļu vai rūdas izvilkšanai, strādnieku uzvilkšanai un nolaišanai utt. Ir zināms, ka jau pašā sirmā senatnē, cilvēku darba spēku sakopojot, izdarīti lieldarbi, kurus mums vēl tagad nākas tikai apbrīnot. Kā tādi lieldarbi minami piramidu būves, smago obelisku un granita pīlaru izciršana iz viena akmeņa gabala, novešana no raktuvēm līdz uzstādīšanas vietai un pati uzstādīšana. Var tikai pabrīnīties, kādējādi bija iespējams 10000 birkavas [76] smagus un vēl smagākus akmeņus ar pirmatnēju šļūteņu palīdzību pārvietot un pēc tam uzcelt… Ne mazāk apbrīnojamas lielās kanalu, ūdens aizdambējumu un pilsētu mūru būves iz milzīgiem akmeņa gabaliem, t.s. „ciklopu mūri”. Kad romiešu kara vadonis Titus iegāja Jeruzalemē, tas ar apbrīnošanu raudzījās uz milzīgajiem mūru akmeņiem un izsaucās: „patiesi, pats Dievs jūdus no šīs pilsētas padzinis, jo ko gan iespētu visas mūru laužamās mašinas pret tādiem akmeņiem?”

Jaunākos laikos spēlē lielu lomu fabriku savienošana. Kruppa fabrika Vācijā izgatavoja vispirms tik tēraudu, tad lielgabalus, pēc i sliedes, lokomotives, kara kuģus. Līdz ar to paplašinājās tās darba lauks: tā iegādājās dzelzs āmurus, ogļu raktuves, dzelzs rūdas raktuves, kuģu verftes (būvētavas). Līdzīgi tas bija ar Kernedža tērauda lietuvēm. Arī tas pamazītēm pievienoja sev ogļu un rūdas raktuves, veselu transporta floti un dzelzsceļus rūdas novešanai līdz ogļu raktuvēm. Kara laikā amerikaņi uzbūvēja vairākas „kuģu fabrikas”, t.i., būvētavas, kurās ar reizi varēja būvēt 50 – 100 lielus kuģus, pievienojot tām veselu rindu fabriku iekšzemē, kurās izgatavoja kuģu būvei vajadzīgo materialu – tvaika mašinas, milzu skrūves utt. Armura lopu kautuvē Čikagā nodarbina ar kautuves atkritumiem līmes fabriku, ziepju fabriku, saru un spalvu mazgātavu, kaulu miltu superfosfata fabriku, pudretes fabriku, ādu ģērētavu.

No svara fabriku lielums. Liela fabrika strādā lētāki kā maza. Anglijā kokvilnas vērptuves ierīko ne mazākas par 70 000 spolītēm. Tādām pietiek ar 1000 zirgu spēka tvaika mašinu un tās var pilnīgi racionali strādāt. Tāpat audumu fabrikas nevar racionali strādāt, ja tajās sakopotas mazāk par 500 – 600 mechanisku steļļu. No svara lielums kuģniecībā. Kuģis, kas otri tik garš, otri tik plats un otri tik dziļi peld, prasa 4 reizes stiprāku mašinu priekš tāda pat ātruma samērā ar mazāko kuģi, bet tas var uzņemt 2 x 2 x 2 = 8 reizes vairāk mantu. Tādējādi tad lielākais kuģis patērē samērā uz pusi mazāk ogļu. Pie cilvēku spēka vēl lielāka starpība: 1000 tonnu kuģim vajaga 20 – 25 cilvēku, 8000 tonnu kuģim iztiks ar 45 – 50. Tādējādi tad saprotams, ka lielie kuģi var daudz lētāk pārvadāt preces. Tikai tur, kur attālumi mazi un grūti sadabūt lielus frakts daudzumus, kā Baltijas jūrā un i cēļā no Baltijas līdz Anglijai vai Holandei, ir vēl vietā mazi kuģi, tāpat ir tur, kur seklas ostas. Līdzīgi kā pie tvaikoņiem, ir ar burukuģiem, kur nav no svara mašinu apkalpošana un vadīšana, bet tikai buru uzvilkšana un stūrēšana: mazs burukuģis no 200 – 300 tonnām nav vadāms ar mazāk par 10 kuģa ļaudīm, 6000 tonnu lielam burukuģim vajaga 40 kuģa ļaužu, t.i., nevis 20 – 30, bet tikai 4 reizes vairāk.

Amatnieks nevar izlietot tikdaudz mašinas kā lielrūpnieks tāpēc, ka tas nespēj visas mašinas reizē nodarbināt. Tas var likt griezties arvienu tikai vienai mašinai, citām jāstāv dīkā. Bet palaikam sīkajam amatniekam nav arī pavisam tikdaudz līdzekļu, ko iegādāt jel vienu mašinu. Tādēļ amatnieka darbs būs samērā maz ražīgs. Tālāk amatniekam trūkst pārskats par tirgus stāvokli. Tas nespēj iepirkt jēlvielas lielumā kā lielrūpnieks, tam jāpērk mazumā no starptirgoņiem.

Tomēr i lielrūpniecības pieaugšanai savas robežas. Uzbūvēt un vadīt tekstilfabriku ar 1 miljonu spolīšu būtu gauži neparocīgi. Lielākais spolīšu daudzums, kas sakopots vienā fabrikā, neiet pāri par ceturtdaļu miljonu spolīšu. Slavenā Krenholmas fabrikā pie Narvas sakopotas 400 000 spolītes. Tāpat atsevišķu dzelzs āmuru nav parocīgi būvēt lielāku par pus miljonu tonnu ražošanas gadā ar vairāk kā 5 – 6 dzelzscepļiem (domeņu krāsnīm, Hochцfen, домна). Tālāk pie visai lieliem uzņēmumiem zūd pašam vadītājam pārskats. Dažkārt novērots, ka lieluzņēmumi varējuši turēties tikai tik ilgi, kamēr to priekšgalā stāvējuši sevišķi spējīgi, enerģiski vadītāji.

Jāatzīmē tomēr, ka ne tikai Amerikā, bet i Eiropā šobrīd atrodas kombinēti (sakopoti) uzņēmumi, no 8 – 10 miljoniem tonnu ogļu un līdz 1 miljonam tonnu dzelzs ražošanas spējas vienas akciju sabiedrības rokās. Šie lieluzņēmumi tad gan sastāv no vairākām atstatus gulošām ogļu raktuvēm un dzelzs cepļiem.

Nauda.

Tautsaimniecībai attīstoties, cilvēkam vajadzīgo mantu izmaiņa palielinās. Bet izmainīt tirgū tieši vienu preci pret otru ne katrreiz iespējams. Zemkopis gribētu, piem., iemainīt govi pret apģērbu. Bet drēbnieks, kuram gatavs apģērbs, nevar govi nekur likt. Tā tad zemkopim jāmeklē cits pircējs. Tas atrod tādu, kas ar mieru tam par govi dot vairāk pārus zābaku. Bet tos zemkopim akurāt nevajaga. Tā tad rodas tukšums apmaiņas tirdzniecībā. Jāatrod izeja. Jāatrod apmaiņas līdzeklis, kuru var lietot i zemkopis, i drēbnieks, i kurpnieks. Izceļas tieksmes pēc apmaiņas vidutājiem – līdzekļiem. Mežonis, kas nes tirgū zivis un vēlas pret tām iemainīt dzelzi, tūlīt neatradīs pircēju, kas tam dos vēlamo preci apmaiņā. Jau iz tautsaimniecības vēstures mēs mācāmies, ka no seniem laikiem nākuši cieņā dažnedažādi preču apmaiņas, vidutājības priekšmeti. Homera laikos, priekš 3000 gadiem, par apmaiņas līdzekli visvairāk noderēja lopi. Arī latiņu nosaukums nauda – pecunia cēlies no pecus – lopi. Ragu lopi un avis bija no pat sirmās senatnes iecienīti apmaiņas līdzekļi: pie muhamedaņiem vēl šobrīd jaunas verdzenes vai sievas cenu noteic tā, ka tā par tik un tik vēršiem pirkta vai pērkama. Lopu nauda, protams, neērta. Lopus nevar visai tālu dzīt, tie to nepanes. Un ko lai dara zemkopis ar lopiem, kuram pašam to diezgan, bet kuram vajadzīgi darba rīki, apģērbs utt. Labība kā apmaiņas līdzeklis pavisam neparocīga, tā jānes, jātransportē uz cilvēka vai nastu nesēja lopiņa muguras. Lops transportējas vismaz pats uz savām kājām. Amerikas mežoņi tropās lietoja kakao pupiņas kā apmaiņas līdzekļi, kas jau vērtīgākas par labību. Bet tās viegli bojājas. Jāmeklē pēc vieglāk pārvietojamiem vērtīgiem apmaiņas līdzekļiem, kas viegli nebojājas. Tādus atrada zvēru ādās, sevišķi kažokādās, tad arī sālī, gliemežu vākos. Bet lielākais progress iestājās, kad par apmaiņas līdzekli sāka lietot metalus. Iesākot smagos, mazvērtīgos metalus: dzelzi, kaparu (varu), alvu, svinu, vai kapara maisījumu ar alvu vai cinku – bronzu, misiņu. Lielus misiņa gredzenus, kuri jāmauc ne pirkstā, bet rokā, vēl šobrīd labprāt lieto Afrikas mežoņi. Pie sengrieķiem Homera laikos noderēja varš par apmaiņas līdzekli. Spartas likumu devējs Likurgs nevis tāpēc dzelzi noteicis par maiņas līdzekli, ka tas būtu gribējis savas tēvu pilsētas pilsoņus pieradināt pie dzīves vienkāršības, bet tāpēc, ka tā laikos cita apmaiņas līdzekļa nebij. Vēlāk dzelzs nauda palika kā svēts, senā likumdevēja noteikums. Zelts un sudrabs Grieķijā parādījās daudz vēlāk caur tirdzniecību ar Priekš-Azijas tautām. Vispār, jau visas tautas turējušās pie tā metala lietošanas naudas vietā, kāds to zemē bija vieglāki atrodams: ķinieši un malaiji senatnē lietoja alvas naudu, kura dēļ sava mīkstuma bija neparocīga, viegli nolietojās. Cietāks un tāpēc parocīgāks metals bija varš (kapars), sevišķi jau minētā bronzā un misiņā. Senajā Romā līdz pirmā puniešu kara beigām varš bija parastā nauda, tikai pēc, caur puniešu kara kontribuciju, ieviesās sudrabs. Arī Krievijā un Skandināvijā vēl 18. g. s. preču apmaiņu pārvaldīja kapars: uz Pēterpili ikgadus nāca veselas baržas ar kapara monetām, kuras bija ienākušas no nodokļiem un atkal tika izsūtītas uz dažādām valsts malām. Romā bronza un misiņš tika izkalti monetās – augsvērtīgās monetas gan kala iz zelta un sudraba. Vispirms, pirms kā bija atrasta naudas kalšanas māksla, metalus lietoja naudas vietā pēc svara. Metali jau bija viegli dalāmi. Svaru nosaukumu, birkavas, poda mārciņas izcelšanās ir saistīta ar metalu lietošanu par apmaiņas līdzekli – naudu. Iz senlaiku vēstures mēs zinām, ka dažādi naudas apzīmējumi ir svara apzīmējumi. Grieķu, īstenībā babiloniešu, talents, kas bibelē latviešu tulkojumā nosaukts par „podu”, ir svars no 25,6 kilogramiem – 62 QUOTE

krievu mārciņām, tā tad vairāk kā trīs podi. Vēl tagad lielākā kapitalisma valstī, Anglijā, lietošanā vārds „mārciņa sterliņu”, kauču gan šī „mārciņa” vairs nesaietas ne ar zelta, ne ar sudraba mārciņu, jo sudrabs angļu mārciņas svarā būtu vērts četras mārciņas sterliņu. Arī vecais franču naudas nosaukums „livra” ir – mārciņa. Tikai nu franču mārciņa, kas vispirms bija vienādas vērtības ar angļu mārciņu, no 17. g. s. sākot ir faktiski vairs tik 1/25 daļa no angļu mārciņas. Vācijā vidus laikos bija lietošanā „mārciņa helleru”, vācu marka nozīmēja vispirms 1/2 mārciņu sudraba. Šimbrīžam vācu marka tikai 1/90 mārciņas sudraba. Nav nesvarīgi zināt, ka baņķieri jau labi sen nepaļāvās vis uz kāda naudas gabala (monetas) apzīmēto, uz tā uzkalto vērtību, bet to lika uz svariem. „Likt uz zelta svariem” vēl šobrīd nozīmē kādu lietu pamatīgi pārbaudīt. Vidus laikos un pat 18. g. s., lūk, naudas viltošana bija visai parasta. Ķinā vēl šobrīd tirgoņi pie lielākiem maksājumiem lieto ne izkaltu sudraba naudu, bet izsver sudraba stieņus. Senromiešu nauda sastāvēja iz izsvērtiem stieņiem, uz kuriem ar stempeli bija apzīmēts to svars un vērtība. Stokholmā kādā izstādē ticis rādīts vara stienis ar 1644. g. stempeli, pēc kura stieņa svars 48 mārciņas, vērtība – 10 dālderi. Lietošanā bijuši arī mazāki kapara stieņi, 2 dālderu un 1 dāldera vērtībā. Arī šobrīd lielbankas lielākus maksājumus labprāt izdara nevis izkaltā naudā, kuru grūti saskaitīt, bet metala, sevišķi zelta stieņos (angļu nosaukums „bullion” apzīmē metala, sevišķi zelta stieņus).

Kad izkaltas pirmās apaļās vai kantainās monetas? Tas nav īsti sīki zināms – Grieķijā sudraba monetas bijušas apgrozībā Solona laikos (ap 600 g. pr. Kr.). Persu valstī bija apgrozībā i zelta, i sudraba nauda. Kaltā nauda bija, protams, ļoti praktisks – parocīgs maksāšanas līdzeklis, bet drīz to sāka viltot, kāpēc bija tirgos visai jāuzmanās.

Naudas īpatnība un nozīme.

Naudai piemīt sekošas īpašības: Tā noder

1) Kā vispār atzīts maiņas līdzeklis.

2) Kā atzīta vērtības mēraukla.

3) Kā likumīgs maksāšanas līdzeklis.

Nauda tā viela, tā manta, kura noder visām citām mantām par mērauklu. Tādējādi tad naudai tikpat svarīga vai vēl svarīgāka nozīme, kā citiem mēriem un svariem. Naudā var tikt uzglabāti visi ietaupījumi un vēlāk pārvērsti kapitalā. Metalus, sevišķi dārgmetalus, labprāt krāja savas mantas kambaros zemes valdnieki, karaļi. Naudu var aizdot un aizņemties un ar aizdotu vai aizņemtu naudu radīt svarīgus apgrozījumus tautsaimniecībā. Naudas trešā, likumīgā maksāšanas līdzekļa nozīme jo svarīga: katrs ir piespiests saņemt katru maksājumu, piem., aizdevuma atmaksu savas valsts naudā. Bet valsts vara var bez dārgmetaliem, kuri par sevi, sevī satur zināmu vērtību, piešķirt naudas funkcijas vēl citām vielām, piem., apdrukātam papīram, uz kura atzīmēts, ka valsts galvo ar visiem saviem īpašumiem, ka apdrukātam papīram tāda un tāda vērtība.

Par sevi ņemot, naudai, ja grib, lai tā apmierinātu visas dibinātas prasības, jābūt: 1) iz tādas vielas, kas nebojājas un vispār atzīta kā iecienīts maiņas 1īdzek1is, 2) ka tā mazā apjomā vai svarā saturētu lielu vērtību, lai tā tādējādi būtu vieglāki pārvadājama. Tāpēc tad līdz ar tautsaimniecības attīstīšanos ar maiņas vērtību, apmaināmo preču pieaugšanu rodas vajadzība pāriet no mazāk vērtīgiem maiņas līdzekļiem, metaliem, uz arvienu augstvērtīgākiem: no dzelzs uz varu, misiņu, bronzu, no vara uz sudrabu, no sudraba uz zeltu. Sudrabs līdzīgā svarā apmēram simts reizes vērtīgāks par varu, trīsdesmit līdz 50 reizes vērtīgāks par alvu. Zelts atkal agrāk arvienu bijis deviņas līdz sešpadsmit reizes vērtīgāks par sudrabu, tagad 30 – 32 reizes dārgāks. Tālāk naudai jābūt viegli dalāmai bez vērtības zaudējuma, kas atkal visvieglāk panākams pie metala naudas, sevišķi tad, ja reizē lieto dažādus metalus: dārgmetalus kā lielākus naudas gabalus, varu, bronzu, misiņu kā sīku naudu. Beidzot naudai jābūt ērti uzglabājamai, tā nedrīkst caur „laika zobu” bojāties, sarūsēt. Dzelzs tāpēc mazderīga nauda, tā smaga un viegli sarūsē. Kapars jau labāks, bet arī ar laiku pārvelkas ar zaļu virskārtu „grinšpanu”. Vislabākie metali – sudrabs un zelts.

Kādz samērs, kādas attiecības bijušas naudai pret citām saimnieciskām mantām?

16. un 17. gadu simteņa merkantilisti apgalvoja, ka naudai piemītot „abo1uta” pirkšanas spēja. Tāpēc katrai zemei no svara tikt pie lieliem dārgmetalu krājumiem, kuri izkaļami naudā. Tiešām, agrākos laikos bija dārgmetaliem ļoti augstas vērtības, samērā ar visām citām tirgū pērkamām mantām. Sudraba rublis bija Krievijā 15. g. simtenī tā naudas vienība, par kuru varēja zemnieku ģimene veselu gadu dzīvot. Tāpēc valsts, kuras mantas kambaros atradās daži miljoni sudraba rubļi vai „dālderi” („eskudosi”), nerunājot no dukatiem, jau bija bagāta valsts; ar nedaudz miljoniem dālderu varēja sarīkot lielu kara spēku. Nāca 16. g. simtenis, atvērās Eiropai Peru’s un Meksikas sudraba krājumi. Uz Spaniju plūda ik gadus par 50 milj. latu sudraba un sekas bija cenu revolucija. Nāca daudz naudas apgrozībā, līdz ar to visu produktu, tā ēdamu vielu, kā drānu cenas milzīgi pacēlās – līdz 17. g. simteņa vidum un beigām tās cēlās trīs un četrkārtām. Šī parādība, cenu revolucija, nodarbināja valsts vīrus ne mazāk, kā toreiz tik iecienītie reliģiju strīdi, ticības kari. Cienība pret naudu, pret dārgmetaliem mazinājās. Angļu filozofs Davids Jums (Hume) uzskata naudu vienīgi kā vērtību mērauklu, kuras daudzums katrai zemei tikpat maz no svara, cik dažādu mēru un svaru bumbu pavairošana. Tas nu aplami: svaru bumbas neviens nekrāj, par tām neko nevar pirkt. Naudai pēc Juma vienīgi tā nozīme, ka tā noderot it kā par smēra eļļu tautsaimniecības ratu smērēšanai. Ādams Smiss uzskata naudu par preci, līdzīgu citām precēm. Bet starpība taču tā, ka katra prece tiek pirkta kaut kādas vajadzības apmierināšanai. Pēc naudas kā tādas nav vajadzības. Pati nauda nenoder nekādam lietderīgam mērķim. Metalus, iz kādiem tā sastāv, zināms, var izstrādāt rotas lietās. Bet par naudu, lūk, var iegādāties visus vērtības priekšmetus.

Agrāk krāja naudu labprāt katrs savās mājās. Pēdējos 2 gadu simteņos eiropieši šo paradumu atmeta; tie labāk nesa naudu uz bankām vai krājkasēm, kur tā nesa procentus, – pārvērtās kapitalā. Tikai Indijā un Ķinā ļaudis vēl palika pie sentēvu paraduma – noglabāt naudu zemē vai zeķēs… Pasaules karš pierādījis, ka nicinātie Azijas iemītnieki bijuši gudrāki. Pārgudrie eiropieši, kas naudu uzticēja bankām, pa lielum lielai daļai rūgti piekrāpušies. Krievijas, Vācijas, Austrijas valuta un līdz ar to bankām, valstīm utt. uzticētie naudas krājumi palikuši pilnīgi bezvērtīgi. Pat Francijas valuta noslīdējusi uz 1/3, Italijas uz 1/5.

Izkaltu naudu, monetas nedrīkst samainīt ar dārgmetalu, iz kura monetas kaltas. Valsts dažkārt caur savu zīmogu piešķir monetām augstāku vērtību (augstāku par tajos atrodošos metala vērtību). Sevišķi tas tā pie vara un sīkās sudraba naudas. Krievijā pirms kara izkala vara un sīku sudraba naudu, kurai bija apmēram tikai trešā tiesa no uzrādītās, uzkaltās vērtības. Vācijā tas bija tāpat ar niķeļa naudu. Bet pat t.s. „pilnvērtīgā” sudraba nauda, „dālderi” un 5 franku gabali bija caur sudraba cenas krišanu pasaules tirgū zaudējuši daļu vērtības: to metala (sudraba) vērtība iztaisīja apmēram tik 40 proc. no atzīmētās vērtības. Krievu sudraba rubļi gan vēl saturēja 60 proc. sudraba vērtības. Bet i tos labprāt viltoja izveicīgie ķinieši, t.i., tie ieveda kontrabandas ceļā Sibirijā pakaļtaisītus sudraba rubļus ar pilnu sudraba saturu. Vienīgi zelta nauda tagad visās valstīs tiek izkalta ar pilnu zelta vērtību.

Dārgmetalu un tā tad arī iz dārgmetaliem kaltas naudas krājums no vienas puses caur jaunatradumiem ikgadus pavairojas, bet no otras puses daļa iet ikgadus zudībā. Zināms procents nogrimst ar kuģiem ikgadus jūrā (ne velti latvietim dzimtlaikos piemita sēras pēc „tās naudiņas, kas guļ jūras dibenā”), tālāks procents tiek norakts zemē. Bet jo sevišķi monetas nolietojas, paliek vieglākas. Šo patērējumu daži autori rēķina uz 1/300 gadā! Zināms, ka daļa zelta naudas pazūd izstrādājamās rotas lietās, greznumos utt.

Kā nu stāv ar naudas daudzumu, kāds vajadzīgs katrā zemē? Tas atkarājas no tam, cik liela un cik ātra ir preču apgrozība. Lielā valstī pie sliktas satiksmes tā būs lēnāka nekā mazā valstī pie labas satiksmes. Tāpat ir starpība, vai kādā zemē attīstījušās bankas un žiro konti bankās, jeb vai visas maksāšanas izdarāmas skaidrā naudā. No liela svara tālāk naudas surogati, papīra nauda, caur kuru ietaupa milzīgas metala naudas sumas. Šimbrīžam pat visās Eiropas zemēs metala nauda izzudusi iz apgrozības, palikuši tik papīri. Vienīgi Amerika vēl uztura zelta apgrozību…

Naudas vērtības svārstīšanās.

Ja naudu uzkata kā preci, tad, protams, nauda padota visiem preču likumiem: tās cenu nosaka daudzums, kāds nāk tirgū. Būs daudz metala naudas – tās cena kritīs, būs maz – cena celsies. T.i., ja kādā zemē daudz naudas, tad preču cenas būs augstas, ja maz, zemas. Šī tā saucamā kvantitates teorija, kas nosaka, ka visas preces kaut kura zemē pērkamas par to naudas daudzumu, kāds tur atrodams. Bet stingri ņemot, šis likums netiek saprasts tā, ka ja kādā zemē, sacīsim, par 10 miljardiem franku preču dažādās preču krātuvēs un spīķeros, tad vajaga par 10 miljardiem skaidras naudas būt apgrozībā. Nē, kvantitates likumu saprot mazliet citādi: to saprot tā, ka preču apgrozības un ražošanas ātrums spēlē lomu. Nepietiek, ka zinām, ka preču par 10 miljardiem glabātuvēs, jāzin, par cik tiek ražots gadā un cik bieži preces apgrozās. Ja tiek ražots par 10 miljardiem gadā, bet ražošana un apgrozība notiek ik 3 mēnešus, tad, acīmredzot, pietiek ar 2 QUOTE

miljardiem naudas, lai izdarītu visus maksājumus. Ja samērā ar apgrozību naudas krājums dubultojas, tad arī preču cenām jādubultojas, ja naudas daudzums samazinās uz pusi, tad arī preču cenām jākrīt uz pusi. Tā izteicās Davids Jums (Hume) un Džons Stuarts Mils [77]

. Bet, protams, ka pirms cenu dubultošanās naudas īpašnieki izmēģinās visus līdzekļus, lai labāk daļu no metala naudas izņemtu iz apgrozības, piem., pārvēršot to rotas lietās un tad jau pēc teorijas preču cenām jākrīt. Daļu dārgmetalu var bez tam izvest uz ārzemēm, ja valsts vara šādus izvedumus neaizliedz (pirms pasaules kara tas nekur nenotika). Tikai tad, ja visā pasaulē dārgmetalu krājums pacēlies un preču ražošana palikusi uz vietas, būtu preču cenām jāceļas. Ja, turpretim, dārgmetalu krājums dubultojas, bet arī preču ražošana dubultojas, tad viss paliek pa vecam. Zināms, var arī maksāšanas metodes (parašas) pārgrozīties, ieviesties plašā mērā „žiro” maksāšana. Vienumēr ar dārgmetalu cenas krišanu 19. g. s. gājis diezgan gausi. Var pat novērot otrādu kustību: neskatoties uz lielisko dārgmetalu ražošanas pavairošanos 19. g. s. otrā pusē, preču cenas nav vis paaugstinājušās, kā tam vajadzēja būt pēc teorijas, bet tās līdz posmam, kas nobeidzās necik gadus pirms pasaules kara, vēl kritušas. Reizē ar dārgmetalu ražošanas pieaugšanu pārlabojas i maksāšanas metodes caur plašu žiro un vekseļu maksāšanas parašu.

Tikdaudz gan taisnība: ja pavairojas pārmērīgi nesegtas vai nepietiekoši segtas papīra naudas apgrozība, tad ceļas cenas dažkārt tiešā proporcijā ar izlaistās papīra naudas sumas palielināšanos, dažkārt pat vē1 ātrāk. Francijā priekš kara bija apgrozībā par pieci miljardiem franku banknotes, kas bija pa 100 proc. segtas. Līdz 1921. g. beigām banknošu krājums sakāpa uz 36 miljardiem pie tā paša zelta seguma. Sekas: banknošu kursa krišana uz 1/3. Vēl spilgtāks Vācijas un Krievijas piemērs. Vācijā bija pirms kara apgrozībā par 2 QUOTE

miljardiem marku banknotes un valsts bankā atradās par tik pat daudz zelta. Līdz 1921. g. decembrim zelta krājums sašļuka uz 1 miljardu, bet izlaisto banknošu daudzums pacēlās uz 95 miljardiem. Sekas bija kursa krišana līdz 2 procentiem. Preces gan cēlušās cenā tikai 23 kārtām un ne 50 kārt. Līdz novembrim 1923. g. Vācijā metala naudas krājums bija samazinājies līdz 460 milj. zelta marku, papīra naudas daudzums pavairojies līdz 318 triljoniem marku. Iznāca „fiksēt”, noteikt cietu papīra naudas cenu uz 1 biljonu marku par vienu zelta marku. Pret šo Vācijas piemēru nobāl agrākais spilgtākais papīra naudas sabrukuma piemērs: franču „asignāciju” sabrukums lielā revolucijas laikā. Šo asignaciju kurss līdz 1795. g. nokrita līdz 3 proc., kad tās apmainīja pret citu papīra naudu „mandatiem”, kuri savukārt nokrita 2 gados uz 1/2 %…

Krievu papīra nauda nokritusi 1922. g. sākumā tā, ka par 200 000 „Sovjeta” rubļiem dabū vienu zelta rubli un akurat līdzīgā samērā paaugstinājušās galveno pārtikas vielu cenas…

Vēlāk Krievijā ieveda cietu valutu, „červoncus” 10 zelta rubļu augstumā, pie kam červoncus fiksēja, noteica uz 10 miljoniem agrāko papīra rubļu. Bet turpinot izlaist papīra rubļus, pēdējie nokrita vēl 100 reizes zemāk, tā ka vajadzēja ķerties pie dažādiem fiktiviem paņēmieniem, lai papīra rubļu kursu stutētu: jaunizlaistos papīra rubļus noteica 10 000 vecu papīra rubļu vērtībā.

Polijā arī papīra marka 1923. g. beigās bija nokritusi uz vienu desmit miljono daļu, kad enerģiskais finansu ministrs Grabskis ieveda cietu valutu.

Austrijas valuta fiksēta 1922. g. uz 1/15000 no agrākās vērtības. Latvijas valuta 1922. g. fiksēta uz 1/200 daļu no agrākās zelta rubļa vērtības.

Kā tad nu var izrēķināt, kā pierādīt, par cik naudas vērtība kritusi un par cik preču cena cēlusies, vai arī otrādi, par cik nauda cēlusies un preču cena kritusi? Tur nu nepietiek salīdzinājums, par cik kritusi vai cēlusies viena un tā pati prece, piem., maize vai gaļa. Jāsalīdzina vesela rinda galveno pārtikas vielu, ņemot vērā netik cenas, bet arī patērējamo vielu daudzumu un labumu. Anglijā sevišķi žurnali „Economist” un „Journal of the Royal Statistical Society” laiku no laika izsludina preču cenu svārstīšanos, ņemot par mērauklu vidējo aritmetisko svārstīšanos procentos pie kādām 45 precēm. Tādējādi iznāca, ka no 1867. g. līdz 1910. g. vidējās preču cenas Anglijā kritušas par 30 – 40 procentiem. Šo rindiņu autors augšējos datus ņēmies pārbaudīt caur pievesto atsevišķo preču svara ievērošanu rēķinos. Iznākums bija, ka faktiskā preču cenas pazemināšanās no vienas puses un ļaužu masu dzīves mēra uzlabošanās Anglijā bija tik vērtējama uz 14 – 16 proc.

Naudas vērtības celšanās vai krišana var iziet ne no pašas naudas, bet no preču ražošanas un transporta apstākļu pārgrozījumiem. Ziemeļ-Amerikā pavairojās 80. gados līdz ar dzelzsceļu izbūvi pa Ziemeļ-Amerikas rietuma apgabalu prerijām lieliskā mērā kviešu ražošana un līdz ar to piedāvājums pasaules tirgū, caur ko cenas krita. Reizē ar ražošanas pavairošanos palētinājās lieliskā mērā transports. Ap 1870. g. vienas tonnas labības frakts no Čikagas līdz Anglijai maksāja apmēram 100 šiliņus. 15 – 20 gadu laikā transporta cena bija nokritusi uz 30 šiliņiem. Sekas bija tās, ka Eiropas tirgus pārpludināja Amerikas preriju lētā labība un Eiropā izcēlās agrarkrize. Zem pasaules kara un vācu apakšūdens laivu kara iespaidiem frakts cenas sakāpa līdz 300, pat 500 šiliņiem un noturējās pat vēl 1920. g. uz 100 šiliņiem par tonnu, lai beidzot 1921. g. vasarā nokristu uz 20 šiliņiem, kas vienumēr vēl otri tik augsta frakts, nekā priekškara laikā.

Naudas vērtībai jāgrozās, ja cilvēku vajadzības pieaug, t.i., ja cilvēki sāk vairāk preces patērēt un ja tiek lielāka daļa no pasaules iemītniekiem ierauta pasaules saimniecības virpulī.

Cenu svārstīšanās 19. gadu simtenī.

Cenu sacelšanai skaudīga nozīme priekš visiem, kuriem jādzīvo no cietiem ienākumiem, t.i. ierēdņiem, skolotājiem, tiesnešiem. To ienākums gan nominali, ārēji nav samazinājies, bet gan faktiski, pēc būtības. No cenu celšanās cieš namu īpašnieki un zemes izrentētāji, ciktālu tie neiespēj īres un zemes nomas saskrūvēt. Bet visuvairāk cieš tā saucamo „mobilo”, kustamo vērtību īpašnieki, t.i. hipoteku, obligaciju, „fandbrifu” (ķīlu zīmju), valsts un komunalo parādu zīmju turētāji. Tie visi gan dabū tos pašus procentus, bet ne tās pašas vērtības. Agrāko slaveno „rentes ņēmēju” stāvoklis caur naudas vērtības krišanu paliek ļauns. Tāpat pensiju dabūtāji, apdrošināšanas biedrību klienti, kuri iedomājušies sev uz vecuma dienām nodrošināt renti uz reizi redz, ka to rente nav vairs nekā vērts. Par cenu svārstīšanās ļaunumiem gan jau agrāk daudz runāts un rakstīts. Bet visi agrāko laiku 18. un 19. g. s. notikumi pilnīgi nobāl pret pasaules kara notikumiem un pēckara piedzīvojumiem. Eiropā no 1820. līdz 1875. gadam labības cenas pamazītēm cēlās līdz sasniedza apmēram dubultu augstumu. Šai posmā bija zemkopjiem, zemes īpašniekiem īsti „zelta laiki”. Darbinieku algas, proti, Vakara Eiropā vis necēlās samērā ar pārtikas produktu cenām (Baltijā gan). Zemes cenas un līdz ar to zemes rente sakāpa 6 – 10 kārt. Latviešu saimniekiem šie laiki nav nekādā labā atmiņā, jo tie bija rentnieki un rentes cenas pa šo laikmetu sakāpa 3 – 4 kārtām, pat 6 kārtām. Baltijā taču pastāvēja „brīvais rentes salīgums”, t.i. rentniekam, ja tas domāja, ka rente par augstu, jau bija tiesība no zemes aiziet!

Vakara Eiropā labības cenu celšanās laikmets 19. g. s. nav palicis pie zemākām šķirām labā atmiņā. Rūpniekiem-uzņēmējiem gan bija zelta laiki, tie nopelnīja daudz, jo strādnieku algas bija palikušas gandrīz uz vietas stāvam, caur ko to stāvoklis kļuva ļaunāks. Rūpniecības strādnieki toreiz vēl daudz nekurnēja, tie bija pa lielākai daļai stipri dievbijīgi un ticēja, ka citādi jau nemaz nevarot būt. Tajos laikos izauga daudz uzņēmēju miljonu bagātības. Pilsoniskie ekonomisti šos laikus slavēja, slavēja zemo algu līmeni, jo tas dodot iespēju radīt ātri lielus kapitalus. Un ātra kapitala pieaugšana, lūk, nākot visai zemei par labu, pieņemoties taču tautas bagātība (īstenībā bagātnieku bagātība). Ar socialisma mācību izplatīšanos tas viss grozījās. Strādnieki sāka palikt nepaklausīgi, sāka streikot, neklausījās vairs uz „liberalo” kapitala un strādniecības interešu harmonijas apustuļu vārdiem, ka nekāda algas paaugstināšana nav iespējama, ka paši kapitalisti taču šo lietu jau būtu ņēmuši savās rokās, ja vien tā būtu dzīvē izvedama. Bet kad strādnieku nemiers pieņēmās, tad izrādījās, ka darba algu paaugstināšana bija gluži labi iespējama.

Citādi laiki iestājās pēc 1875. g., kad Eiropu sāka pārplūdināt lētā Amerikas labība. Strādnieku stāvoklis caur lēto maizi sāka strauji uzlaboties. Bet nu vai visās Eiropas kontinenta valstīs vienā pēc otras sāka lielrūpnieki ar lielgruntniekiem vest sarunas dēļ apsardzības muitu ievešanas. Sarunas veicās labi un maz gados i Vācija, i Francija, i Italija, i Zviedrija ieveda labības, gaļas, sviesta muitas no vienas puses, rūpniecības ražojumu muitas no otras. Agrākais preču cenu līmenis tomēr netika pilnīgi sasniegts. Vācija ap 1893. g. pārgāja uz plašāku rūpniecības izvedumu veicināšanas politiku un pazemināja labības muitas. Zemkopjiem caur to iestājās visai grūti laiki – īsta agrarkrize. Francija centās krizi novērst caur labības muitu paaugstināšanu. Neskatoties uz visu to, Francijas zemes īpašumu vērtība nokrita no 1879. līdz 1913. g. no 91 uz 53 miljardiem franku. Vācijā gan pēc 1896. g. sāka zemkopība atkal pacelties caur plašu mākslīgu mēslu izlietošanu, kuri taisni Vācijā palika lēti, pateicoties kalija raktuvju atklāšanai un tomasa procesa ievešanai dzelzs rūpniecībā, kurš bija savienots ar lielisku lētu tomasa sārņu ražošanu…

1880. – 1890. g. agrarkrizes sekas Vidus un Vakara Eiropā bija tādas, ka cenām par zemi krītot, daudzi zemes gabalu (arī muižu) īpašnieki nonāca pie bankrota tāpēc, ka hipotekas un obligacijas kļuva par nepanesamu nastu, kuru procenti pārsniedza zemes gabalu ienākumus.

Pēc pasaules kara iestājies vai visās Eiropas zemēs otrāds virziens: kamēr agrāk pilsētas „ekspropriēja” laukus, iedzina bankrotā lauciniekus, tamēr pēc kara lietas bija otrādas. Naudas kursam krītot un procentu cenām ceļoties, hipotekas un obligacijas palika mazvērtīgas, zemēs kā Vācijā un Austrijā (arī Latvijā) tiklab kā bezvērtīgas. Lauki „ekspropriēja” pilsētas, t.i. laucinieki ekspropriēja pilsētu obligaciju un hipoteku turētājus… Naudai krītot tiklab kā naudai ceļoties – zied spekulacija, izbeidzas pareiza kalkulacijas iespējamība, izbeidzas solidā rūpniecība un tirdzniecība. Lielas mantas pārvietojas no vienas rokas otrā, pie kam parasti godīgākie un solidākie elementi iet bojā, nesolidie iedzīvojas lielā bagātībā.

Dārgmetali.

Dārgmetalu daudzums nekad nav bijis tik liels, ka ļaužu masām būtu daudz kas piederējis. Valstu valdībām, karaļiem, nedaudziem bagātniekiem jau nu bija savi mantas kambari. Karos parasti bagātības izputēja, tika izdotas priekš karaspēka sarīkošanas, kara vešanas. Uzvarētāji vadoņi un vienkāršie kareivji parasti pamatīgi izlaupīja, izpostīja iekaroto ienaidnieku zemi. Vienmēr kariem bija tādas sekas, ka uzvarētās zemes bagātības saplūda daudzu rokās.

Dārgmetalu krājumi pašā sirmā senatnē, ap 2000 gadus priekš Kristus, i karaļu mantas kambaros nav bijuši lieli – pirmatnējās to iegūšanas metodes vēl neļāva izcelties lielām bagātībām. Eģiptes Varau’a Tutmoza laikos (ap 1500. g. pr. Kr.) atzīmēti akmeņos iecirstos hiroglifu rakstos karaļa lieldarbi un iekaroto zemes gabalu mesli, kādi mums tagad izklausās niecīgi, pat smieklīgi, proti, atzīmēti posteņi no 3 – 5 kilogramiem, 10 000 – 16 000 latu vērtībā. Par karaļa Salamana mantām mums bibelē stāstīts: tā laikā bijis tikdaudz zelta, ka sudrabs neticis cienīts. No Oviras karaļa kalpi kopā ar Tirus karaļa Hirama kalpiem atveduši ikgadus 666 talentus gadā… Bet skaitlis „666” pie senām austrumu zemju tautām ir mistisks skaitlis, nozīmē tikdaudz, ka „ļoti daudz”. Ja karalim Salamanam būtu tiešām bijis daudz zelta, tad nav lāgā izprotams, kāpēc tā pēcnācēji bija tik nabagi, kā atkal bibelē lasāms. Kad asiriešu karalis Sanheribs iekaroja Palestinu, tad tas uzlika karalim Isķijam pienākumu, maksāt meslus: 30 talentus zelta un 300 talentus sudraba, t.i. apmēram par 2 QUOTE

milj. latiem zelta un 2 milj. latiem sudraba. Karalis bija spiests uzlikt saviem pavalstniekiem lielas nodevas sudrabā, ar ko tad teikts, ka tā paša mantas kambaros nemaz lielas mantas nebija.

Slaveni bagāts karalis senatnē bija Lidijas karalis Krezus [78] , kura mantas kambaros jau no tēvu tēviem bija sakrājies pie Tmolus kalniem ražotais zelts. Persu karalis Kirus iekaroja Lidiju un paņēma Kreza mantas. Viss karaļa Kira laupījums iz dažādām Priekš-Azijas zemēm tomēr nebijis lielāks par 50 000 talentiem (laikam sudrabā rēķinot), kas būtu ap 78 625 pudu sudraba (domātais Babilonijas talents sver 62 QUOTE

krievu mārciņas), apmēram 192 miljonu sudraba latu vērtībā. Aleksandrs Lielais, iekarojis Persiju, esot ieguvis 120 000 talentus – 462 miljonus sudraba latus. Pēc citām ziņām gan viss tā laupījums sanācis uz 350 000 talentiem. Varētu būt, ka tie 120 000 talenti palika pašam karalim, to citu dabūja tā kareivji un virsnieki. Vēsturnieks Herodots mums sīki apraksta, cik katra no persu valsts „satrapijām”, (provincēm) persu karalim ienesusi. Pavisam persu valsts ienākumi iztaisījuši 9 400 sudraba talentus (ap 14 milj. sudraba rubļus = 47 milj. latiem) un 300 talentus zelta (no Indijas satrapijas). Ja še domāts talenta svars zeltā, tad sanāktu ap 26 QUOTE

milj. latu – bet varētu arī būt, ka domāta zelta vērtība sudraba talentos, t.i. tikai 2 QUOTE

milj. latu. Par kādu no Eģiptes karaļiem iz Ptolomeju cilts tiek stāstīts, ka tā mantas kambaros bijuši sakrājušies 740 000 talenti (ap 4400 milj. lati), bet daži kritiski vēsturnieki šo skaitli apšauba. Nav arī saprotams, kur šīs bagātības būtu palikušas: romiešu laupījums pēc Eģiptes iegūšanas neliekas būt bijis visai liels. Gan tiek stāstīts, ka lielais romiešu kara vadonis Cezars, Pompeju uzvarējis, nodevis romiešu senata mantas kambaros 1 QUOTE

miljonu romiešu mārciņu (romiešu mārciņa sver 328 gramus), tā tad ap 1/2 miljonu kilogramu zelta, 1 750 milj. latu vērtībā. Bez tam vēl 2 milj. mārciņas sudraba 150 milj. latu vērtībā. Nesaprotami tak tad, kur šis zelts un sudrabs palicis. Jo pēc Cezara nāves Cezara māsas dēlam Oktavianam sabiedrībā ar Antoniju bija jāķeras pie proskripcijām, t.i. romiešu bagāto ļaužu – to pretinieku piekritēju nokaušanas un aplaupīšanas, lai sadabūtu karaspēka sarīkošanai vajadzīgo naudu. Skopais romiešu ķeizars Tiberijs pa visu savu 23 gadu ilgo valdīšanas laiku (no 14. – 37. g. pēc Kr.) bija sakrājis tik 3 000 miljonus sestercu – 750 miljonus drachmu jeb latu. Un Tiberijs valdīja Romas augstākās varas un bagātības laikos. Cezars gan esot 46. g. pr. Kr., karus nobeidzis, izdalījis katram no saviem kareivjiem 5 000 denarus (latus).

Pazīstamais statistiķis un ekonomists, prof. Leksiss rēķina, ka pirmo romiešu ķeizaru laikos Romas valstī atradies zelta par kādiem 3330 miljoniem zelta latu, kas laikam būs mazliet par augstu rēķināts, kauču gan jāatzīst, ka Romas valsts aptvēra gandrīz visu toreizējo kulturas pasauli.

Romieši raka zeltu Spanijā, pēc Stirijā un Ungarijā. Plinija (ķeizara Nerona) laikos Spanijas raktuves devušas 6800 kilo zelta gadā, ap 22 milj. latu vērtībā. Vēlāk, kad šīs raktuves izsīka, romieši vēl (2. g. s. pēc. Kr.) dabūjuši iz Stirijas un Verešpatakas (Ungarijā) ap 1 700 kilogramu gadā, 5 milj. latu vērtībā un pieņemot barbaru, sevišķi ģermaņu kareivjus, daļa no šī zelta aizplūda, tika no veciem kareivjiem paņemta līdz uz Gernaniju, kur tā nozuda, tika norakta zemē utt. Rietuma Romas valsts jau 3. g. s. pēc Kr. bija iztukšota no zelta. 1) Liela daļa dārgmetalu kara un mēra laikos bija zemē noglabāta un netika vēlāk vairs atrasta, 2) daļu zelta paņēma līdzi barbaru kareivji, 3) dārgmetali aizplūda pret zīdu un muselinu uz Indiju un Austruma Aziju (Ķinu), ar kurām zemēm, jau no pirmo ķeizaru laikiem, pastāvēja nepārtraukta kuģniecības un karavanu satiksme. Pirmo Romas ķeizaru laikos augstās Romas damas par dārgajiem austruma zemju audumiem izdevušas ap 12 milj. latu gadā. Šī nauda uz Romas valsti vairs neatgriezās. Kā zināms, tad Alaricha laikā, kas 410. g. prasīja no Romas pilsētas izpirkšanas naudu, 5 000 romiešu mārciņas zelta un 30 000 sudraba, romiešiem gaužām grūti nācās šo sumu sadabūt, tiem bija jāizkausē un jāatdod kāda zelta dieva „Virtus” statuja.

Franku valstī merovingu valdniekiem gan vēl bijis zelts, bet Kārļa Lielā laikā (ap 800. g. pēc. Kr.) zelts bijis izzudis un apgrozībā palicis vienīgi sudrabs. Vēl vēlāk Vakara Eiropā i sudrabs sāka izzust, kad vēl īstā laikā 10. un 11. g. s. atklāja Vācijā Harca un Ercu kalnos bagātas sudraba raktuves, kuras nu dažus gadu simteņus ne tikai Vāciju, bet visu Vakara Eiropu apgādāja ar sudrabu. Rīta romiešu valstī uzturējās ilgāk zelta nauda caur izdevīgu tirdzniecību ar tālajiem austrumiem un ar Afriku. Uz turieni saplūda ar laiku viss vēl Vakara Eiropā uzglabātais zelts, sevišķi kad ķeizara Justiniana laikā kādi mūki bija iz Persijas atnesuši savos ceļa spieķos zīda tauriņa oliņas un kad Grieķijā, Morejas pussalā izplatījās maulberu koku stādīšana, kuru lapām baroja zīda kāpuru. Grieķijā un Maz-Azijā rietuma piekrastē nu attīstījās greznu drānu izgatavošana. Drānas izvadāja, par dārgu cenu pārdeva uz malu malām. Zīda kulturai Rīta romiešu valsts ar Konstantinopoli var pateikties par to, ka tā pastāvējusi 1000 gadus ilgāk par Romu: ieplūdušie dārgmetali deva Konstantinopoles ķeizariem iespēju algot prāvu karaspēku iz pieņemtiem dūšīgiem barbaru kareivjiem (slāviem, ģermaņiem – „varjagiem”, illiriešiem u.c.) un atstāvēt Konstantinopoles neatkarību.

Arabi iekaroja 7. g. s. Eģipti, Siriju, Babiloniju un Persiju un ieguva lielus zelta krājumus. Kalifu valsts ar galvas pilsētu Bagdadi palika bagāta valsts, sevišķi arī caur tirdzniecību ar tālajiem austrumiem. Bet maz pamazītēm arī kalifu valstī pēc Rietuma Romas piemēra liekas zelts būs izsīcis un tā vairs nevarēja turēt lielākus karaspēkus, tā ka jau no 11. g. simteņa sākot turki – zeldžuki uzmetās par Priekš-Azijas kungiem – eiropiešu krusta karotājiem, 12. un 13. g. s. bija karošana gandrīz tikai ar turkiem. Arabu kalifi, lūk, turēja sākot ar 7., 8. un 9. g. simteni, lielu karaspēku iz arabu beduinu kareivjiem. Kara vīri būs aiznesuši pamazītēm uz dzimteni – Arabiju visu kalifu valsts zeltu un kad nāca mongoļu uzbrukums (Džingiskana [79] kara gājiens), tad Bagdade krita gandrīz bez pretestības 1258. g. mongoļu kara vadoņa Hulagu rokās: citkārt kareiviskie – varonīgie arabi bija izbijuši – izmiruši, palikuši gļēvi nekareiviski. Krusta karos, kuri pēc dažu marksistu domām bija īsti laupīšanas kari, uz Eiropu esot ikgadus plūdis iz austrumiem par 5 – 10 milj. latu zelts un sudrabs. Dievbijīgie krusta karotāji, svēto zemi ieņēmuši, nebūt neapsmādēja „neticīgo” zeltu un sudrabu – tie nekautrējās pat ceļā uz svēto zemi, kristīgajās grieķu zemēs, krietni pasirot un palaupīt. 1204. g. krusta karotāji ieņēma tāpat blakus nodarbošanā, ceļā Konstantinopoli un to pamatīgi izlaupījuši uzcēla tur „latiņu ķeizaristi”, kura grieķu iemītniekus šausmīgi izmantoja un kalpināja un tādējādi gatavoja turkiem vieglas uzvaras – vietējie iemītnieki labāk gribēja būt zem turku nekā zem kristīgo Vakara Eiropas bruņinieku zelta un izdzīves meklētāju varas. Kad Konstantinopole krita turku rokās, turki tur tomēr vēl ieguvuši 4 miljonu dukatu lielu laupījumu (ap 50 milj. latu), kas ir vairāk nekā slavenā Peru’s karaļu manta.

Vidus laikiem beidzoties, dārgmetalu krājums Eiropā bija ļoti samazinājies. Leksiss tomēr vēl vērtē zelta krājumu uz 2260 miljoniem zelta latiem. Cits pētnieks, Ševaljи, gan tādās domās, ka nebūšot bijuši ne 300 miljoni. Katrā ziņā lielāks zelta ieplūdums Eiropā sākās tikai pēc Amerikas uziešanas. Nav tomēr jādomā, ka indijaņiem Amerikā būtu bijuši visai milzīgi zelta krājumi, kurus bija viegli nolaupīt. Vakara Indijas salu indijaņiem gan bija paradums rotāties zelta auskariem, caur degunu vilktām zelta platītēm. Bet daudz zelta tur tomēr nesanāca. Haiti salā spanieši uzgāja indijaņu zelta raktuves un spieda indijaņus pie smaga darba raktuvēs, reizē tiem atļāva tikai visai trūcīgu uzturu. Indijaņi nu ātri izmira! Kad spanieši vēlāk uzgāja un iekaroja veco acteku valsti, Meksiku, tie arī vēl nedabūja zeltu – Meksika bija sudraba zeme. Tikai 1537. g., kad tie iekaroja Peru valsti, tie tur guva i zeltu. Tomēr senākie nostāsti par „inku” (peruaņu karaļu) mantu stipri pārspīlēti. Karalis Atahualpa spaniešiem piesolījis par brīvības atdošanu piepildīt savu cietuma kambari, kas bijis 17 pēdas [80] garš un plats, tik augsti ar zeltu un sudrabu, cik vien varēšot spaniešu vadonis Pizarro ar savu roku aizsniegt. Bet Pizarro izvilcis zobinu un, uz kājas pirkstu galiem piecēlies, vilcis ar zobena asminu strīpu gar sienām, cik tālu kambaris piepildams zeltu un sudrabu. Ja šāds kambaris, sacīsim 8 pēdu augstumā būtu piepildīts ar zelta monetām, tad tajā saietu ne mazāk kā kādi 100 000 pudi zelta ap 5000 miljonu latu vērtībā. Bet spaniešu vēsturnieki stāsta, ka viss Pizarro laupījums sastāvējis iz 50 000 mārciņām sudraba (3 milj. latu vērtībā) un l QUOTE

miljoniem dukatu (ap 20 milj. latu). Katrs spaniešu jātnieks dabūjis 16 000, katrs kājnieks 8000 dālderus. Slavenie Kusko pilsētas tempļa zelta krājumi ar visu „zelta sauli” nesaturējuši vairāk zelta, kā par kādiem 3 milj. latu. Lielie zelta krājumi, kādus spanieši guva Amerikā, ražoti tik vēlākos laikos, kad tie indijaņus spieda pie smaga kalnu raktuvju darba.

Tā kā Meksikā kā Peru valstī tika ievesta „mita”, t.i. kalnu raktuvju klausība: ikgadus spanieši iesauca klausībā 20 000 jaunus indijaņus uz 5 – 7 gadiem, no kuriem liela daļa vairs mājā neatgriezās, bet panīka caur pārmērīgu darbu un trūcīgu uzturu. Bet sudraba un zelta ražošana pacēlās tādā mērā, ka drīz vien spanieši vienā gadā ieguva tikdaudz dārgmetalu, cik bija iztaisījusi visa slavenā inkas manta. 66 gados, no 1534. – 1600. g. spaniešu Amerikā, Peru valstī un Jaunā Granadā izraka par 700 milj. latu zelta, apmēram par 10 miljoniem gadā, sekošā gadu simtenī, no 1601. – 1700. g. par 1530; 18. g. simtenī par 1730 milj. latu. Pavisam spaniešu Amerikā ražots zelta līdz Amerikas atbrīvošanai no spaniešu valdības 1808. g. par kādiem 4000 milj. latu. Bet bez tam vēl Dienvidu Amerikas portugaļu daļā Brazilijā līdz 1800. g. tika ražots par 3000 milj. latu zelta, zelts tika izvests uz Portugali un no turienes par precēm uz Angliju. Nav neinteresanti zināt, ka reformacijas laikā bija Ungarijai kā zelta zemei tikpat liela nozīme, kā Peru valstij. Ungarijā tolaik ražoja par 6 milj. latu zelta gadā un šī zelta ražošana nav samazinājusies līdz pat jaunākiem laikiem.

Pēc Dienvidu Amerikas atbrīvošanas iestājās Eiropā zelta bads – jo Dienvidu Amerikā kalnu raktuvju izstrādāšana apstājās, „mita” tika atcelta. Zelta valutas zemei, Anglijai būtu grūti nācies uzturēt zelta valutu, ja nebūtu atrasts zelts Uralos un Sibirijā. No 1801. – 1820. gadam Urali gan vēl deva tik par 40 milj. zelta, bet 1820. – 1850. gados jau par 1000 miljoniem. Visas citas zemes ražoja kopā saņemot par 1200 milj. latu zelta, t.i. necik vairāk, cik vieni paši Uralu kalni ar Sibiriju. Bet nu tika atrasti drīz vienā, drīz otrā zemē vareni zelta smilšu krājumi. 1848. g. Kalifornijā, 1852. Australijā, 1858. Angļu Kolumbijā pie Frezera upes. Kalifornijā ražoja jau 1848. g. par 50 milj. latu zelta, 1849. g. par 210 miljoniem, 1850. g. par 300 milj. Pēc tam zelta ražošana apstājās uz vietas, zelta smiltis tika milzīgā daudzumā izskalotas. 1862. g. Kalifornija deva vēl par 200 milj. zelta, 1883./85. gados par 150 miljoniem. Bet pēc zelta ražošana atkal pacēlās caur to, ka skaloja nevien zelta smiltis, bet sāka lauzt arī kvarca akmeņus, kuros atradās piejaukts, kauču nelielā daudzumā, zelts. Australija sāka zeltu rakt ap 1851. g. 1852. g. tur jau iz smiltīm izdabūja par 300 milj. latu zelta, 1853. g. par 320 milj. Australijā atgadījās, ka daži zeltrači palika uz reizi bagāti caur to, ka uzdūrās nejauši uz kāda liela „nuggeta” – zelta pikas. Vislielākā jebkad atrastā zelta pika atrasta 18. g. s. Brazilijā, tā svēra 2,268 mārciņas. Ap 1880. g. arī Australijā zelta smiltis bija tiklab kā izskalotas, izbeigtas.

Iesākās zelta izstrādāšana iz kvarca akmeņiem. Zelts ražots:

1877. g. slavenais ģeologs Eduards Sьss sarakstīja grāmatu „Die Zukunft des Goldes”, kurā tas mēģināja pierādīt, ka zelts drīz iznīkšot pasaulē tāpēc, ka tas galvenā kārtā atrodams tik upes smiltīs, iz kurām tas tiekot ļoti ātri izmazgāts, izskalots, tiklīdz kā cilvēks to uzejot. Sudrabs, turpretim, atrodoties galvenā kārtā kvarca akmeņos, rūdās, „āderēs”, kāpēc esot jādomā, ka tā ražošana varēšot daudz ilgāki pastāvēt. Zelts aptrūkšot un pasaulei būšot par monetu metalu jāizvēlas sudrabs. Vēlākie ģeoloģiskie pētījumi, bet jo sevišķi zelta atklāšana Transvalā šos Sьssa apgalvojumus apgāza. Transvalā atrada taisni ļoti bagātus zelta kvarca krājumus. Visu kvarca krājumu zelta bagātību jau pēc 1911. g. pētījumiem skaitīja uz 100 000 miljoniem zelta latu. Transvalā 1887. g. ražoja vēl tik par 6 milj. latiem zelta, 1890. g. jau par 60 milj., 1895. g. par 225 milj., 1898. g. – par 400 miljoniem. Bet tad izcēlās angļu-buru karš, caur kuru zelta rakšana uz 2 QUOTE

gadiem tiklab kā apstājās. Bet pēc kara ražošana atkal pacēlās uz 950 milj. zelta latiem gadā. Nav jādomā, ka Transvalā zelts viegli iegūstams. Izstrādājamais zelta kvarcs satura uz kubikmetra parasti tikai par 10 – 25 latiem zelta! To var izstrādāt tāpēc tikai bagātas kapitalistiskas sabiedrības, kas iespēj iegādāties milzīgas akmeņu dauzāmās mašinas. Zelta kvarcs visupirms jāiegūst, jāizceļ iz zemes iekšienes. Jārokas ar āmura un dinamita palīdzību līdz 8 000 pēdas dziļi zemē. Izdabūtais kvarcs jāsasmalcina zem milzīgām dauzāmām mašinām, zelts pēc tam iz iegūtiem kvarca putekļiem – smiltīm jāizvelk ar ciankalija palīdzību. Ciankalijs gaužām ģiftīga viela. Vienumēr interesanti, ka šobrīd Transvala dod pusi no vispasaules zelta ražas. Līdz 1920. g. Transvala devusi par 16 000 milj. latiem zelta. Arī Urali kopā ar Sibiriju devuši līdz lielinieciskai revolucijai t.i. līdz 1917. g. par 2 800 milj. r. = 7 500 milj. latiem zelta. Tagad tur zelta rakšana gandrīz pilnīgi apstājusies.

Zelta zemes ražoto zeltu pa lielum lielai daļai nav paturējušas, bet izvedušas uz Eiropu. Pasaules karā un pēc kara gan Amerikas Savienotās Valstis, kas visupirms bija lielāko daļu no ražotā zelta izvedušas, to atkal dabūjušas atpakaļ.

Zelta krājumi lielajās valsts bankās bija sekoši:

Apskatīsim vēl sudraba ražošanu un sudraba naudas likteni. Sudrabs minēts agrākos bibeles stāstos, Abrama laikos. Bibeles pods ir babiloniešu talents. Sudrabs dabā reti atrodams tik tīrs no piejaukumiem un piemaisījumiem, kā zelts. Palaikam tas atrodams akmeņos un sajaukumā ar citiem metaliem, sevišķi ar svinu, iz kura tas viegli izdabūjams, tāpēc ka svins kūst jau pie 335° C liela karstuma, sudrabs vēl pie 962° C. Arī iz citiem savienojumiem ar sēru un antimonu sudrabs viegli izkausējams. Lielākā sudraba zeme senatnē liekas būt bijusi Spanija, no kurienes jau foiniķieši dabūja sudrabu. Tur reiz esot mežam degot vesela izkusušā sudraba upīte no kalniem plūdusi lejā. Tomēr nav jādomā, ka senatnē būtu bijis diezin cikdaudz sudraba. Bagātās Babilonijas sudraba raktuves devušas Plinija laikos 120 000 mārciņas sudraba, 8 milj. latu vērtībā. Apmēram tikpat daudz sudraba ražots pēc Plinija Kartagenas iecirknī Spanijā. Romas valsts tur nodarbinājusi 40 000 vergus. Pazīstams, ka kartaģieši pēc pirmā puniešu kara iekaroja Spaniju tai nolūkā, lai iedzīvotos sudrabā un tā sadabūtu līdzekļus jaunam karam ar Romu. To pazaudējuši, kartaģieši tika piespiesti samaksāt romiešiem 12 000 talentus (72 milj. latus), iz kā redzams, ka to sudraba krājumi nebūt nebija visai lieli: cietsirdīgie romieši tos citādi droši būtu piespieduši maksāt vairāk. Senā Atika arī bija ar sudrabu bagāta zeme. Ateniešu kara vadonis Temistokls pierunāja ateniešus būvēt iz valstij piederošo Laurija raktuvju ienākumiem kara floti. Visulabākā laikā Laurija raktuves nav devušas vairāk kā par kādiem 4 milj. 1. gadā sudraba; bez tam ievērojamu daudzumu svina. Raktuvēs strādāja vergi. Bet Ksenofonta laikos, ap 400. g. pr. Kr., jau ticis maz ražots, kauču gan ražošana galīgi izbeigusies vēl romiešu ķeizara laikos. Laurija raktuves būs devušas par 250 – 500 milj. latu sudraba. Atlikušos sārņus (kādus 2 miljonus tonnu) sāka ap 1880. g. kāda franču sabiedrība ar šolaiku technikas paņēmieniem no jauna pārkausēt, pie kam tā 30 gados ieguva par kādiem 250 milj. latu sudraba. Arī Persijā bija prāvi sudraba krājumi. Romas valstī pirmo ķeizaru laikos, pēc Leksis’a aprēķina, esot bijis par kādiem 5 300 milj. latu sudraba un par 7 000 milj. zelta. Tas nu gan liekas būt stipri pārspīlēts: ķeizars Tiberijs tik ar lieliem grūtumiem savāca valsts mantas kambaros par 750 milj. latu dārgmetalu. 3. g. s. pēc Kr. reizē ar zeltu Rietumu Romas valstī izbeidzās i sudrabs. Valdība bija spiesta pāriet uz naturalo saimniecību, ierēdņu un karaspēka algošanu naturalijās. Tādējādi barbaru kareivji, kas atradās Romas dienestā, drīzi nomanīja, cik vāja Romas valsts, un paši paņēma valsts varu savās rokās… Vidus laikos Vācijā sāka izstrādāt jau pieminētās raktuves Harca un Ercu kalnos, kas līdz mūsu laikiem devušas par kādiem 5 300 milj. latu sudraba. Raktuves Harca kalnos izstrādā vēl tagad: tur iegūst tagad ikgadus kādas 20 000 tonnas vara un par kādiem 40 – 50 milj. latu sudraba, t.i. 5 – 10 reizes vairāk kā vidus laikos un apmēram tikpat daudz sudraba, cik spaniešu Amerika (Meksika un Peru valsts) spaniešiem deva caurmērā 17. un 18. g. simtenī. Ievērojami jau nu ir, ka caur spaniešu Amerikas „sudraba flotēm”, priekš toreizējo laiku samēra niecīgiem preču apgrozījumiem, saplūda pārāk daudz sudraba uz Eiropu, caur ko preču cenas pacēlās 3 – 4 kārtām. Pēc Leksisa aprēķina Peru valstī no 1545. – 1800. g. ražots par 1 200 miljoniem piastru – 6000 milj. latu sudraba; Meksikā vēl par pusi vairāk. No šā krājuma kāda daļa nogrimusi līdz ar sudraba flotēm, ap kurām allaž norisinājās karstas cīņas jūrā. Bet apmēram puse no uz Eiropu atvestā sudraba aizplūdusi uz tālajiem austrumiem, Indiju, Ķinu, Japanu par kokvilnas audumiem, zīdu, tēju, vircēm, porcelanu. Ap 1800. g. rēķināja visus Eiropas sudraba krājumus uz 6 QUOTE

miljardiem latu. Francijā vien bija par kādiem 1500 milj. franku izkaltas sudraba naudas, Vācijā par 300 milj. dālderu (ap 1100 milj. franku), Austrijā par tikpat daudz. Anglijā sudrabu necienīja, to tiesu turpu bija aizplūdis 17. un 18. g. s. ražotais Brazilijas zelts (3000 milj. latu). Spanijas Dienvidus Amerikas brīvības kari piespieda dažas valstis pāriet uz sudraba valutu, tāpēc ka zelta sāka pietrūkt. Arī sudraba ražošana Dienvidus Amerikā bija 19. g. s. pirmā pusē uz pusi samazinājusies. Bet tad tā atkal, ievedot jaunlaiku izmantošanas paņēmienus, izlietojot moderno techniku, strauji pacēlās.

No 1492. g. līdz 1800. g. ražots 117,1 miljons kilogramu – 6 QUOTE

miljoni pudu sudraba, iz kāda daudzuma varētu izkalt 17 300 miljonus sudraba latus. No 1801. – 1850. g. ražoti 32,7 miljoni kilogramu sudraba, no 1851. – 1875. g. 31 miljons kilogramu. Bet no 1876. – 1900. g. ražoja 93,5 miljonus kilogramu, no 1901. – 1914. g. – 110 miljonus kilogramu. Tā tad no 1801. – 1914. g. ražoti kopā 267,2 miljoni kilogramu, no kuriem varētu izkalt 41 440 miljonus sudraba latu. No 1915. g. sudraba ražošana dēļ nemieriem Meksikā stipri samazinājusies, tā ka kara laikā jau bija manāms stiprs sudraba trūkums.

Vērtības samērs starp zeltu un sudrabu.

Babilonijā vērtības samērs bija tāds, ka par vienu mārciņu zelta deva 13 mārciņas sudraba. Romas valstī šis samērs svārstījās starp 10 un 14. Franku valstī, neskatoties uz lielo zelta trūkumu, par mārciņu zelta nedeva vairāk kā 10 mārciņas sudraba. Ludviķa Svētā laikā (ap 1270. g.) šis samērs paplašinājās uz 12. Vācu ordeņa bruņinieku valstī (Prūsijā) zelta samērs pret sudrabu starp 9 – 12. Amerikas sudrabam Eiropā ieplūstot, samērs paplašinājās uz 13 QUOTE

, trīsdesmit gadu kara laikā uz 15. Šāds samērs paliek līdz 18. g. s. beigām, kad Napoleons I. to noteica pie metala naudas izkalumiem uz 15 QUOTE

. Šādā samērā kalta sudraba nauda no 1800. g. līdz 1870. gadam. Krievijā 1837. g. tika noteikts sudrabs par likumīgo maksāšanas līdzekli. Arī Vācijā un Francijā pastāvēja faktiski sudraba valuta. Vienīgi Anglijā turējās stingri pie zelta valutas, izkala sudrabu tikai 1 un 2 šiliņu monetās, kuru nebija daudz apgrozībā. Vācijas parastā nauda līdz 1870. g. bija dālders. Austrijas – guldens (2/3 dāldera vērtībā). Francijā kala 1, 2 un 5 franku sudraba gabalus.

Kad 1871. g. Vācija saņēma no Francijas kara kontribuciju, 5 miljardus franku zeltā, tad vācu valdība nosprieda sekot Anglijas piemēram 18. g. s. un ievest „tīro zelta valutu”. Vācijai tas bija iespējams tāpēc, ka kara izdevumi iztaisīja tikai 1450 milj. marku – knapi 1800 milj. franku; no atlikuma Vācija samaksāja pa daļai agrākus parādus, pa daļai sastādīja dažādus fondus. Vācijā bijis apgrozībā 400 miljoni dālderi sudraba naudas, kuri nu tika nospiesti sīkas naudas stāvoklī. Vācija nevien apstājās pirkt sudrabu naudas kaltuvēm, ko tā agrāk ikgadus darīja, bet vēl sāka pārdot sudrabu Londonas tirgū. 1872./75. gados tā pārdeva par 5 milj. angļu mārciņām sudraba. Sudraba cena sāka krist! 1873. g. arī t.s. „latiņu monetas unijas” valstis: Francija, Beļģija, Italija atmeta sudraba naudas kalšanu, ar ko tad arī tur sudraba nauda izvērtās par sīku naudu. Sudraba cena Londonas tirgū nokrita 1876. g. uz 1/18 no zelta cenas. Uz šā līmeņa tā noturējās dažus gadus. No 1885. g. iesākās papriekšu mērena, tad arvienu straujāka sudraba cenas krišana. 1886. g. sudrabs nokrita uz 1/22 no zelta cenas un uzturējās šādā stāvoklī 5 – 6 gadus. 1892. g. par 1 mārciņu zelta jau deva 26 mārciņas sudraba, 1894. g. 32 QUOTE

, 1896. g. atkal tik 30 tāpēc, ka toreizējais krievu finansu ministrs Vitte [81]

, reformējot Krievijas valutu, nosprieda islaist par 150 miljoniem sudraba rubļus papīra rubļu gabalu vietā, lai pieradinātu Krievijas iedzīvotājus atkal pie metala naudas. Bet 1897. g. sudraba cena pazeminājās uz 1/35 no zelta cenas. No šā zemā līmeņa sudrabs pamazītēm atkal sāka celties, tāpēc ka Rīta Azijas valstis, Ķina, Japana attīstīja savus izvedumus, ņemot par tiem sudrabu. 1901./05. gados vidējais zelta samērs pret sudrabu stāvēja tomēr atkal kā 1 pret 26 – 27; 1906./07. gados tas pacēlās uz 1 : 31, bet lai tad nokristu uz 1 : 39. 1912. un 1913. g. samērs atkal pacēlās uz 1 : 33 – 34, 1914. g. nokrita uz 1 : 40. Pasaules karā sudraba cenas sāka strauji celties aiz tā iemesla, ka lielākā sudraba valstī, Meksikā, kas viena pati deva 2/5 no vispasaules sudraba ražas, valdīja revolucija. No otras puses Ķinas un Indijas izvedumi un līdz ar to pieprasījums pēc sudraba sasniedza lielu augstumu. Sudraba cena pacēlās uz 1 : 20 – 25. Pasaules karam beidzoties, tā atkal nokrita uz 1 : 36 un pat 1 : 38, 1924. g. tā stāvēja uz 1 : 32 – 34.

Sudraba vērtības krišana izcēla Eiropā t.s. bimetalisma teoriju, t.i. teoriju, pēc kuras diviem metaliem jātiek noteiktā, cietā samērā izkaltiem par monetām bez kādas aprobežošanas. Reizē ar sudraba cenu krišanu bija Eiropā nokritušas labības cenas. Bimetalisti, Arends, grafs Kanics, Ruhlands u.c. nu izskaidroja, ka šī cenu nokrišana esot sakarā ar sudraba „nogāšanu no valutas troņa”, aprādīja arī diezgan sīki, ka labības cenas svārstoties tiešām ap sudraba un nevis ap zelta cenām. Lieliskā starptautiskā preču izmaiņa, proti, esot aizsteigusies priekšā zelta ražošanai, esot skaidra lieta, ka zelta samērā ar preču daudzumu par maz ražots. Tāpēc tad kā valutas metals jāņemot palīgā vēl sudrabs, lai preču cenas, sevišķi labības cenas, noturētos uz agrākā līmeņa… Esot taču arī netaisnība, ka no zemkopja, kurš necik gadus agrāk aizņēmies kādu parādu sudraba dālderos, tagad šo parādu prasot atpakaļ zelta markās. Sudraba dālders esot agrāk bijis 3 zelta marku vērts; tagad (t.i. ap 1900. g.) tikai 1,4. Bimetalisti bija galvenā kārtā agrarieši – zemkopji; Amerikā tiem piebiedrojās sudraba raktuvju īpašnieki. Bet tirdzniecības priekšstāvji, baņķieri un arī lielrūpnieki nostājās ļoti noteikti otrā, „tīrās zelta valutas” pusē. To rokās bija visa t.s. liberalā prese. Tas jau saprotams: pilsētniekiem, tirgoņiem, fabrikantiem bija peļņa no zema pārtikas cenu līmeņa. Sevišķi fabrikanti baidījās, ka caur bimetalismu varētu sacelties pārtikas cenas, kāpt i darba algas. Un to tie negribēja. Tie gan vienojās visās zemēs ar agrariešiem dēļ labības muitas ievešanas un uzturēšanas, bet šādu stāvokli tie turēja par mazāk bīstamu, tā ka ar visām labības muitām agrariešiem neizdevās labības cenas sacelt uz tādā līmeņa, uz kāda tās bija atradušās 1860. – 1875. gados. Tādējādi tad cīņa starp bimetalistiem un monometalistiem (viena monetu metala aizstāvjiem) nebija nekas cits, kā cīņa ap tautas maku: agrariešu-muižnieku cīņa pret baņķieriem – fabrikantiem.

No svara vēl starpība starp pilnvērtīgām monetām, „Courantmьnze”, t.i. – pēc pilnas likumīgas vērtības izkaltu zeltu un sudrabu, un nepilnvērtīgo sīko naudu. Tikai pirmējai starptautiskā tirgū pilna cena, taisni šī nauda tiek biržās „koteta”. Sīkā nauda, arī sudraba sīkā nauda, tiek tā izkalta, ka tai 1/3 – 1/4 no metala vērtības. Tādas sīkas naudas (Scheidenmьnze) pieņemšanu lielākos daudzumos nevar nevienam uzspiest. Vācijā pirms kara sīkās naudas daudzums pie maksāšanām aprobežojās ar 20 markām, Austrijā ar 50 kronām. Sīkas naudas izkalšana jaunākos laikos gandrīz visās valstīs tika aprobežota, lai netiktu zeme pārplūdināta ar mazvērtīgu naudu. Vācijā 1873. g. likums noteica, ka sīkas sudraba naudas (bez jau agrāk apgrozībā izlaistiem dālderiem) nedrīkst tikt vairāk izkalts, kā par 10 markām uz cilvēka: sīkās niķeļa un vara naudas ne vairāk par 2 QUOTE

markām uz iedzīvotāja. 1900. g. Vācija sīkas sudraba naudas daudzumu pacēla uz 15 markām no iedzīvotāja. Krievijā 1897. g. izlaida apgrozībā 150 milj. sudraba rubļus, t.i. apmēram 1 QUOTE

rubļus uz cilvēka. Bez tam sīkas naudas (20, 15 un 10 kapeikas) bija apgrozībā par kādiem 100 miljoniem rubļu.

Katra valsts nosaka izkaļamo monetu smagumu, vērtību, tāpat katras monetas dārgmetala saturu. Vispār zināms, ka tīrs zelts un tīrs sudrabs visai mīksti metali, kuri visai ātri nolietojas, norīvējas. Tāpēc šos metalus parasti izkaļ monetās tikai piemaisot tiem zināmu daļu vara (kapara). Caur to tie paliek ievērojami cietāki, monetas izturīgākas. Vācijā un Francijā pilnvērtīgas zelta monetas izkala tā, ka uz 1000 daļām zelta monetu metala nāca 100 daļas vara; Anglijā tikai 84 daļas. Sīku sudraba naudu latiņu monetas unijas zemēs izkala tā, ka uz 1000 daļām nāca 165 daļas vara, 835 sudraba. Priekš rotas lietām zeltam un sudrabam pieliek klāt vēl vairāk vara. Vācijā pazīstamās „zelta proves ir 585 un 333, t.i. 585 un 333 tūkstošdaļas tīra zelta”. Sudraba prove mēdz būt 800, t.i. 800/1000 tīra sudraba. Krievijā bija parastā zelta „prove” 56, t.i. 56/96 tīra zelta, sudraba „prove” 84 = 84/96 tīra sudraba.

Monetu kalšanas tiesību palaikam paturēja priekš sevis lielie un mazie valdnieki. Šo varu tie saimniecības pagrimšanas laikos, jau senatnē, Romas ķeizaristē prata tā izlietot, ka valdnieki piesavinājās sev tiesību izkalt ļoti mazvērtīgas monetas un, tās izkaļot, dot maksājumos par pilnu vērtību, t.i. citiem vārdiem, naudu viltot. Sekas bija pārmērīga cenu celšanās. Ar viltoto naudu arī tik un tā nevarēja vis piekrāpt svešos barbaru kareivjus, kas Romas karaspēkā kalpoja. Šie kareivji labi pazina un mācēja izšķirt īstās zelta monetas no viltotām. Arī vidus laikos valdnieki, tiklīdz kā tiem uznāca naudas trūkums, parasti ķērās pie monetu viltošanas. Sevišķi 30 gadu karā karaspēku samaksāja ar viltotu, mazvērtīgu sudraba naudu, kuru kareivji uzspieda iedzīvotājiem. Pēdējais vēsturiskais piemērs par sudraba naudas viltošanu lielumā bija slavenā prūšu karaļa Fridriķa Lielā paņēmiens 7 gadu karā. Protams, ka viltoto naudu pieņēma tik tajos apgabalos, kurus prūšu karaspēks bija apsēdis. Pēc kara Fridriķis Lielais savu paša izlaisto mazvērtīgo sudraba naudu pasteidzās atkal likt izkausēt un izkalt par pilnvērtīgu, tāpēc ka tā nu plūda nodevu veidā karaļa valsts kasēs – iedzīvotāji maksāja vienkārši nodokļus mazvērtīgajā, bet „likumīgā” naudā. Jaunākos laikos, no 18. g. s. beidzamā ceturkšņa sākot, visas valstis stingri turas pie likuma noteiktās pilnvērtīgās naudas izkalšanas. Ja uznāk naudas trūkums, tad ķeras pie papīra naudas preses. Valsts vara jaunākos laikos parasti atļauj arī privatcilvēkiem katru daudzumu likumīgā valutas metala likt valsts naudas kaltuvēs izkalt par pilnvērtīgām monetām, protams, pret kalumu izdevumu atlīdzināšanu. Pie zelta monetām tas iztaisa 1/500 – 1/1000 no monetas vērtības. Lielbankas gan labprāt ņem pretim monetu vietā metala stieņus, kurus rūpīgi izsver un novērtē.

Valuta.

Par valutu (Wдhrung) mēs nosaucam likumīgo maksāšanas līdzekli. Vārds valuta cēlies no latiņu valere = derēt, noderēt. Valutai jāatbalstās uz zināma dārgmetala svaru. Vācijā bija līdz 1873. g. likumīgā valuta – sudraba valuta, no mārciņas sudraba tika izkalti 30 dālderi. Krievijā no 1837. līdz 1897. g. bija tāpat likumīgā valuta – sudraba rublis, kas saturēja 4 zolotņikus 21 doļu = 17 QUOTE

gramus tīra sudraba. Sudraba valuta vēl tagad valda Indijā un Ķinā, bet ar to starpību, ka Indijas rupija tika 1893. g. fiksēta uz 1 QUOTE

šiliņa (agrāk tā bija 2 šiliņus vērts), to tiesu tika apstādināta tās tālāka izkalšana. 1897. g. Krievija pārgāja uz tīru zelta valutu. To pašu darīja Japana, Francija, Italija. Beļģijā gan priekš kara pastāvēja visur likumīgā dubultvaluta, t.i. abu valutas metalu naudas apgrozība tādā samērā, ka zelts bija 15 QUOTE

reizes vairāk vērts, nekā sudrabs. Bet sudraba naudas izkalšana tika 1873. g. apturēta. Tā tad nu pēc bija apgrozībā, tāpat kā Krievijā, 1) pilnvērtīgas zelta monetas, 2) pilnvērtīgas sudraba monetas veca kaluma, kuru vērtība, sudraba cenām krītot, palika arvienu šaubīgāka. Šādu valutu vāci nosauca par „hinkende Wдhrung” (klibojošu valutu), franči par „йtalon boiteux”. Ievērojamais franču finansists Adolfs Vagners savā laikā bažījās par to, kur likt vācu valsts bankas pagrabos uzglabātos 400 miljonus (marku) sudraba. Tagad, pēc pasaules kara, i sudrabs tiklab Vācijā un Austrijā, kā arī Francijā, Italijā, Beļģijā izzudis iz apgrozības – visur dabūjama tik papīra nauda.

Amerika pieņēma tīro zelta valutu 1900. g. kauču gan demokratu partija, no sudraba raktuvju īpašniekiem finansēta un no fermeriem-zemkopjiem pabalstīta, bija lieliski aģitējusi priekš bimetalisma ievešanas. Bimetalisma pretinieki iebilda, ka ja atļaušot brīvu sudraba izkalumu, visa zeme tikšot drīz pārplūdināta ar sudrabu. Jo sudraba ražošana, sudraba cenām ceļoties, lieliski pavairošoties. Ja jau pie zemām sudraba cenām varot gadā ražot 6 miljonus kilogramu (=14,4 milj. krievu mārciņu) sudraba, kā tad vēl ražošana necelšoties, kad cena tikšot dubultota. Uz to bimetalisti atbildēja, ka varot jau sudraba ražošanu „kontingentēt”, t.i. noteikt, cik sudraba atļaujams ikgadus izlaist apgrozībā, monetas un rūpniecības (sudraba karošu, rotas lietu utt.) vajadzībām. Bet puskulturas valstīs, par kādām jāskaita Meksika, Peru, Bolivija, šāda „kontingentēšana” nebūtu cauri izvedama. Protams, ka bimetalisma ievešanai būtu bijusi vajadzīga vispasaules konvencija – salīgums. Ja viena vien zeme, piem. Amerika, būtu pielaidusi brīvu sudraba izkalšanu, tad uz turieni saplūstu viss pasaules sudrabs – zelts būtu pazudis, aizplūdis uz citām zemēm.

Kredits.

Kas ir kredits? Kredits cēlies no vārda credere – ticēt, uzticēt. Tā tad kredits – uzticība uz kādu personu, paļāvība, ka tā savus apņēmumus pildīs – naudas lietās, ka tā pildīs apņēmumus, nolīgtā termiņā atmaksās aizdevumu ar nolīgtiem procentiem. Ka kādam kredits, tas nozīmē, ka citām personām uz tā personīgo goda prātu paļaušanās. Ir godīgi cilvēki, kuriem tomēr nav kredita tāpēc, ka tiem vai nu nav saimnieciska padoma, vai arī tie tādos apstākļos, ka tiem nevar uzticēt aizdevumu, vai arī pasaule tiem neuztic vienkārši tādēļ, ka tā tos nesaprot – tā tas mēdz būt ar visiem lieliem vīriem, ģenialiem atradējiem. Tāpat no otras puses spējīgs, veikls cilvēks tāpēc neatrod kredita, ka par tā labo gribu, turēt solījumus, jāšaubās. Tā tad personīgs kredits ir lielā mērā subjektivas pārliecības lieta. Pilsoniskā pasaulē mēdz tāpēc allaž izslēgt personalo kreditu kā tādu un paļauties labāk uz lietišķām drošībām, mantām. Ja persona, kura vēlas dabūt kreditu, ir labos mantas apstākļos, tad tā, kauču sakarā ar tās personīgo labo slavu, vieglāk dabūs kreditu. Sīktirgonim un dažkārt arī lieltirgonim gan dažkārt nākas dot kreditu personām, par kuru personīgo drošību tam nav absolutas pārliecības. Tas kreditē pie reizes, lai nepielaistu konkurentu. „Ja tu nedosi uz krītu, tad tu neesi veikalnieks”, dzird sakam. Tādējādi tirgoņi dod allaž i pusšaubīgām kundēm preces uz kreditu un uzrēķina varbūtējos zaudējumus uz visām kundēm pārdodamām precēm. Tas, zināms, gauži neērti priekš solidiem maksātājiem.

Pie lielākiem kreditējumiem – aizdevumiem parāda devēji parasti mēģina ļoti pamatīgi sevi nodrošināt: tie prasa i personīgu uzticamību, i materialu drošību. Neviena banka neizdos kādam tirgonim naudu uz vekseli, ja tā nebūs tai pārliecībā, ka tirgoņa mantas stāvoklis tāds, ka kredits pilnīgi nodrošināts. Zināms, ka vecām, pazīstamām firmām vieglāki dabūt vekseļa kreditu, nekā jaunām; daudzkārt kreditētāji paļaujas uz labu firmu vārdu, neprasot sīkus pierādījumus par katrreizējo mantas stāvokli. Banku statuti gan prasa sīkus pārbaudījumus.

Namu un zemes īpašniekiem kredits no vienas puses visuvieglāk pieejams, tā kā tiem ir drošība, kuru nevar slepeni nogādāt pie malas. Bet no otras puses, nami un zemes īpašumi tiek vissīkāki un pamatīgāki novērtēti – par labu īpašnieka vārdu vai labu slavu hipoteku bankas nekā nedod, bet parasti prasa nodrošināšanu nevien tikai ar ieķīlājamo mantas gabalu, bet vēl par to pāri ar visu mantu. T.i. tai gadījumā, ja kāds zemes īpašums vai nams tiek izūtrupēts un ūtrupē dabūtā cena nesedz parādu, tad parasti parāda devējam tiesība ķerties pie visas citas parādnieka mantas, tiesība iesūdzēt to vēl pēc gadiem, ja parāda ņēmējs, kas palicis parādā, caur kādu nejaušību, mantojumu utt. būtu atkal nācis pie mantas.

Kredita izsniedzējam pirms kredita izsniegšanas jāpazīst pamatīgi likums, jāzin, kādējādi tas varēs parādu, parāda ņēmēju nemaksāšanas gadījumā, piedzīt. Kredits iespējams tik tad, kad parāda devējs zin, vai ir tai pārliecībā, ka kredita ņēmējs parādu 1) atmaksāt grib, 2) ka tas atmaksāt spēj, 3) ka tas nemaksāšanas gadījumā var likuma ceļā tikt piespiests samaksāt parādu.

Pērkot tirgū pret skaidru naudu, izbeidzas visu preču – naudas apmaiņa vienā momentā – še nauda, še prece. Pie kredita operacijas paliek noslēgtais līgums vai veikals ilgāku laiku spēkā, līdz tas līdz galam izpildīts. Tādējādi kredita operacijas ilgst netik nedēļām, mēnešiem, bet daudzkārt (pie hipotekām) gadiem un gadu desmitiem.

Kredita operacijas iespējamas pēc pilsonisko tautsaimnieku uzskatiem tik tad, ja tautsaimniecība attīstīta, ja saražoti, sakrāti kapitali, kas var noderēt jaunu uzņēmumu uzsākšanai vai vecu paplašināšanai. Tas nu mazliet pārspīlēts. Uz namiem attīstās kredits vēl pirms kapitala uzkrāšanas, vienkārši tā, ka, namus mantinieku starpā dalot, tikai viens mantinieks var dabūt pašu namu, citiem jāapmierinās ar ilggadīgām hipotekām – obligacijām. Pats par sevi saprotams, ka vislabāk jau nu kredits attīstīsies bagātās, kulturā augsti stāvošās zemēs, kur iekrāta nauda, ar kuru var iegādāties, uzbūvēt, pagatavot ražošanas līdzekļus, fabrikas, mašinas, dzelzsceļus utt. Bet iesākt radīt kapitalu jau var ar gaužām maz kapitala, kurš tad vēlāk pats sev palīdzas: ar iegūto peļņu tiek celti tālāki, jauni uzņēmumi. Pilsoniskie tautsaimnieki uzsver, ka ātru kapitala sakrāšanu veicinot zemas darba algas… Tas nu nav apstrīdāms – tikai nu sekas ir tās, ka pie zemām algām plašajām masām jāuzņemas daudz ciešanas.

Kredita, kreditēšanas jautājumā no svara veselu tautu labā vai sliktā slava. Priekš-Azijā turks labs, grieķis slikts parāda atdevējs. Austrum-Azijā ķinietis-tirgonis tiek turēts par godīgu, japaņam slikta slava. Angļu, vācu, franču veikalniekiem vispār laba slava. Bet jaunajās zemēs stāv citādi. Amerikā parasti daudzkārt veikalnieki grib ļoti ātri bagāti palikt un maz ko bēdā par labu veikalniecisku slavu.

Kredits mainās sakarā ar saimniecisko „konjunkturu”. Tagadējos pēckara laikos i solidām firmām grūti dabūt kreditu. No tām prasa skaidru samaksu! Pat iepriekšēju samaksu, kas agrāk tikai notika pie nesolidām un šaubīgām firmām. Pat lielām valstīm bija grūti dabūt kreditu, tām bija jāmaksā gauži spaidīgi procenti 8 – 10 proc.

No svara priekš kredita dabūšanas labi likumi un laba, taisna tiesas spriešana. Tur, kur likumi neskaidri un nenoteikti, kur tādējādi kreditēta kapitala drošība nepilnīga, kredits nevar attīstīties. Tikpat maz tur, kur tiesneši šaubīgi un piekukuļojami. Tā Turcijā uz turku tiesām nevarēja paļauties un eiropieši arī nekad negāja taisnības meklēt pie turku tiesnešiem. Tie gāja pie saviem konsuliem – lielās valstis bija no turku valdības izdabūjušas t.s. konsularās tiesas, „kapitulacijas”. Pasaules karā turku valdība uz Vācijas ierosinājuma „kapitulacijas” atcēla un nodeva visas parādu prasības savām tiesām ar tīšu nolūku franču un angļu kredita devējiem nemaksāt. Tikai nu kara iznākumā pašai Turcijai bija galīgi „jākapitulē”. Stingra hipoteku kredita likumdošana atvieglo hipotekaro kreditu. Visstingrākie likumi attiecībā uz hipoteku drošību pastāv Vācijā. Vācijā šķiro starp „Grundschuld”, parādu uz kāda apbūvēta vai neapbūvēta zemes gabala kā tādu un starp īstām hipotekām. Pie „Grundschuld” parāda nesamaksāšanas gadījumā tiek izūtrupēts „gruntsgabals”, uz kura bijis parāds; īpašnieks iziet sveikā. Bet pie īstām hipotekām īpašnieks atbild ar visu savu mantu, ja „gruntsgabala” izūtrupēšana nesedz parādu. Totiesu nu gan parāda devējam jāuzmanās, vai nama, gruntsgabala īpašnieks nav vienkārši „salmu vīrs”, kuram pašam nekā nepieder, kura personīgs galvojums tā tad bezvērtīgs.

Kredita devējiem jābūt arī pārliecinātiem, ka likums tiks ieturēts, ka tas nevar tikt no administracijas patvarīgi lauzts. Tādējādi arī valsts politika no svara. Vislabāk attīstās kredits politiskā liberalisma valstīs, kur valsts vara neiejaucas kredita devēju un ņēmēju attiecībās un līgumos. Krievija pēdējos 10 gados pirms pasaules kara attīstījās par saimnieciska liberalisma valsti. Karā daudzi uzņēmēji izpostīti caur plašajām „evakuacijām”.

Kredita nozares.

Galvenās kredita nozares: 1) Valsts kredits, ieslēdzot tajā provinču apriņķu draudžu-komunu (pilsētu) kreditu, 2) Privatais kredits.

Tālāk jāšķiro starp 1) produkcijai – ražošanai un 2) patērējumiem, „konsumcijai” vajadzīgo kreditu.

Kredits patērēšanai no tautsaimnieciskā stāvokļa šaubīgs, nevēlams; kredits ražošanai vēlams, jo tas rada jaunas vērtības. Uz zemas tautsaimnieciskas pakāpes attīstīts tik kredits patērēšanai, aizņēmums pie neražas vai citas nelaimes. Tas, zināms, neērta lieta: parāds jāatdod nevis iz paplašinātas saimniecības ieņēmumiem, bet iz tiem pašiem trūcīgiem ieņēmumiem. Tādējādi tad saprotams, kāpēc baznīcas tēvi vidus laikos tik stingri aizliedza ņemt augļus, kā bezdievīgu paganu parašu. Parāda ņēmējam taču nebija bijis iespējams vairāk ražot, aizņēmums bija vienkārši patērēts trūkuma novēršanai. Tāpat jau vēl šobrīd studentu un virsnieku, „kavalieru”, arī draugu starpā būtu aizdomīgi ņemt par aizdevumu procentus.

Bet attīstījušās dažas kredita sistemas, kas arī uzskatāmas par šaubīgām. Tā, piem., kreditēšana bodēs, kundēm. Caur šo kreditu cieš līdz solidi maksātāji, tāpēc, ka i tiem par precēm jāpārmaksā, jācieš līdzi bodnieka risks, kāds tam ceļas caur nesamaksāšanu no nesolidu kundu puses. Bet božu kredits jau ciešā sakarā ar to apstākli, ka darba ņēmēji nedabū sava darba algu izmaksātu iepriekš, darba dienas rītā, bet vakarā. Daudzkārt arī vēl nedēļas beigās, vai pat vēl pēc 2 nedēļām. Tā tad nu iznāk tautsaimnieciski sarežģījumi: darba ņēmējs kā kredita ziņā vājākā puse – kreditē darba devēju – stiprāko pusi. Dažreiz nu gan šī stiprākā puse izdod „avansus”, bet dažreiz arī ne, un darba ņēmējiem jāgriežas pie preču, sevišķi pārtikas lietu apgādātājiem, bodniekiem dēļ kredita. Daudzi pilsoniskie ekonomisti ļoti nemierā ar božu kreditu, kas sadārdzinot preces. Bet kā palīdzēties, to tie arī nezin.

Kredits ir dots arī tad, ja kāds dzīvoklis iznomāts uz pēcmaksu, kas agrāk nereti notika, vai ja kāds zemes gabals izrentēts uz pēcmaksu.

Ja kāds savu naudu nes uz kādu banku vai krājkasi un tur to iegulda, tas kreditē šo banku vai krājkasi. Un bankas tad kreditē tālāk tirgoņus vai zemes, vai namu īpašniekus, tiem pret procentiem naudu aizdodot. Sevišķi garu, „ilggadīgu” kreditu maksātāja publika dod dzīvības apdrošināšanas biedrībām, kuras atmaksā izdarītās iemaksas tikai vēl pēc kredita devēja nāves, vai vismaz tik noteiktā, parasti lielā vecumā.

Zemas kulturas zemēs gan ļoti parasts, ka darba devējs kreditē darba ņēmēju. Proti, plantacijās, tā Amerikā, kā Afrikā indijaņu vai neģeru strādnieki sadabūjami tik, ja tiem dod samērā prāvu iepriekšēju izmaksu, „avansu” uz to darbu algas rēķina. Arī tabakas audzētāji Krimā un Kaukazā sadabūja strādniekus tā, ka tie aizdeva naudu nabadzīgiem sādžiniekiem un par aizdevumu lika tiem atkalpot tabakas plantacijās. Vakara Indijā plantažnieki pēc neģeru brīvlaišanas varēja tik tā sadabūt strādniekus, ka tie indiešu un ķiniešu strādniekiem izsniedza to dzimtenē avansu un samksāja ceļu uz Vakara Indiju, kur tad tos saturēja vismaz 3 – 5 gadus, kamēr avanss, turp- un atpakaļ ceļš bija nopelnīts. Vispār jau nu tautsaimniecībā pastāv tā neērtība, ka patērējums aizsteidzas ražošanai priekšā: zeme izdod tikai reiz gadā, rudenī, augļus. Tā tad zemkopim, ja tas sāk savu darbu ziemā vai pavasarī, vajaga iegādāties 6 – 9 mēnešiem uz priekšu uzturu. Sevišķi prāvs kredits vajadzīgs kolonistiem uz jaunas zemes, jauniem iebūviešiem, tā tad arī jaunsaimniekiem: kredits tiem vajadzīgs inventara un darba rīku iegādāšanai, tāpat ēku celšanai, arī pirmā gada uzturai.

Patērējuma kreditam kapitalistiskā pasaulē daudzas nevēlamas sekas. Sīkbodnieks, kas kreditē kundes, palaikam piespiests ņemt pats preces uz kredita pie lieltirgoņiem. Pēdējie atkal piespiesti aizņemties vismaz daļu no iepērkamām precēm vajadzīgās naudas bankās. Tādējādi visā tautsaimniecībā tiek ievests nedrošības elements. Kamēr visa saimnieciskā dzīve paliek normalās sliedēs, attiecības, jau nu lieta ar kreditu vēl iet. Bet tiklīdz kā iestājas darba trūkums, sīkbodnieki nedabū vairs tekošus maksājumus. Un nu tiem jākreditē tālāk un jāņem pašiem uz kredita. Produkti netiek vairs ražoti, bet vienīgi patērēti, jo ļaudīm taču jādzīvo! Tādējādi tad iestājas krizes, iestājas kredita sabrukums. Sabrūk mazie bodnieki, amatnieki. Šie nu rauj sev līdzi sabrukumā lieltirgoņus, kuriem jāmaksā bankām vekseļi, kaut gan tie no saviem kredita ņēmējiem nav nekā dabūjuši. Sabrūk, tā tad, lieltirgoņi un rauj līdzi sabrukumā i bankas. Pilsoniskie ekonomisti tāpēc slavē angļu sistemu, kur bodnieki nedod uz kreditu. Šāda sistema pasargājot no krizēm… Tas nu nepareizi: taisni pār Angliju gājušas pāri lielas tirdzniecības krizes – Anglija taisni klasiskā krizu zeme, uz kuras saimniecības vēstures Markss uzbūvējis savu krizu teoriju. Krizes, lūk, var izcelties arī tādējādi, ka, no vienas puses, sakrājušies lieli krājumi nepārdodamu preču. Nu apstājas tālāka preču ražošana, preču cenas krīt un tirgoņi, kas preču krājumus ieķīlājuši, nevar samaksāt ne vekseļu procentus, ne pašus vekseļus. Bet vekseļi tiek piedzīti un nu sabrūk, nobankrotē tirgoņi un rauj līdzi bankrotā vekseļu piedzinējus – bankas.

Realais un personalais kredits.

Personalais kredits tiek dots „uz vīra vārda”, uz mutisku apsolījumu, vai arī pret parāda zīmi. Pie realā kredita tiek prasīta drošība, prasītas ķīlas: preces, kustams vai nekustams īpašums. Tas nu notiek tā, ka: 1) aizņēmējs iedod aizdevējam rokā ķīlu (Faustpfand), piem., vērtspapīrus, rotas lietas, drānas utt. Šādu aizdevumu sauc par lombarda aizdevumu. 2) Aizņēmums pret vekseli, kas ir iemīļotākā īsa termiņa parāda zīme. 3) Aizdevums pret hipotekām vai obligacijām, t.i., aizdevums pret kāda nekustama īpašuma ieķīlāšanu. Ja ķīla netiek laikā izpirkta, tad kredita devējam tā tiesība, to atklāti, t.i., liekot uz torga, pārdot. Atlikums, kas paliek pāri pēc kredita devēja prasības segšanas (ieskaitot procentus un citus nepieciešamus izdevumus), paliek bijušam ieķīlātās mantas īpašniekam. Lombarda kreditu, parasti, dod tikai tādā augstumā, ka pastāv vislielākā drošība, ka ieķīlāto mantu pārdodot, paliks atlikums. Tāpēc tikai pie dārgmetaliem izsniedz kā aizdevumu līdz 90% no ieķīlātās lietas vērtības; uz labības, sēklām, jēlvielām 80 – 90%, bet uz drānām reti vairāk par 50 – 60%.

Citādi, kā ar kustamu mantu, lombarda kreditu, stāv lietas ar nekustamā īpašuma, hipoteku, obligaciju kreditu. Tur parāda devējs, ja aizņēmējs neietura procentu un parāda atmaksas termiņu, var tikai pie tiesas sūdzēt. Tiesa tad izspriež, vai ieķīlātais īpašums parāda ņēmējam atņemams un liekams uz torga. Ja parāda ņēmējs nesamaksājis tik kāda pusgada, vai pat vesela gada procentus, tad, parasti, tiesa tikai nospriež šo procentu sumu piedzīt caur kādas parādnieka īpašuma daļas pārdošanu: piem., caur ražas, vai, ja daudz, daļas inventara pārdošanu. Tikai tad, ja pats kapitala atmaksas termiņš notecējis un parādnieks nav atmaksājis parādu, tiesa nospriež visu tā īpašumu likt izūtrupēt. Pie pilsētu namiem gan otrās vai trešās hipoteku aizdevumus, parasti, tikai var dabūt pret spaidīgiem noteikumiem: t.i., pret apņēmumos, ka nams, vai pat zemes īpašums nāk tūlīt uz torga, līdz ko aizņēmējs nokavējis procentu samaksas termiņu.

Personalais kredits mēdz būt īsa termiņa kredits. Sīku, tiklab kā lielāku tirgoņu dzīvē šāds īsa termiņa kredits uz dažiem mēnešiem, dažkārt pat tik nedēļām, kas parasts. Personalā kredita pamats – tās personas pazīšana, kurai kreditē.

Hipoteku (obligaciju) kredits uz nekustamiem īpašumiem mēdz būt ilggadīgs kredits. Pirmās hipotekas, parasti, dod uz 10 – 20 gadiem vai pat pavisam neuzsakāmas, bet ar noteikumu, ka ikgadus pie procentu samaksas zināma suma jādeldē. To tad nosauc par amortizacijas (deldējuma) kreditu. Tāds bija agrāk ļoti parastais ķīlu grāmatu („Pfandbrif’u”) kredits. II. un III. hipotekas uz nekustamiem īpašumiem ne labprāt dod ilgāk kā uz 3 – 5 gadiem.

Kredita tautsaimnieciskā nozīme tā, ka pie īsa termiņa kredita katru sumu iespējams vieglāk pārvietot, nekā skanošā naudā. Vekselis, čeks, parāda zīme viegli salocamas un iebāžamas kabatā. Maksāšana caur vekseļiem ļoti parocīga, sevišķi preču apmaiņā ar ārzemēm. Kuģinieks, nolādējis preces kādā ārzemes ostā, saņem par tām vekseli uz to pilsētu, uz kuru tam jābrauc, kur tad tas par vekseļa sumu var pirkt jaunas preces. Tāpat preces var būt pārdotas pret vekseļiem svešā ostā, kur tad kuģinieks, preces nolādējis, var iepirkt jaunas preces, nelaižot nemaz apgrozībā skaidru naudu, bet iepērkot pret dabūtu vekseli no kāda lieltirgoņa. Skaidra nauda starptautiskā preču apmaiņā parasti tikai vajadzīga izvesto un ievesto preču vērtību „diferences”, starpības, izlīdzināšanai.

Kredits tiek slavēts sevišķi tādos gadījumos, kur mazi krājēji paši nespēj vai nevēlas savu naudu ražīgi izlietot. Tie tad savus iekrājumus nones krājkasēs vai pērk akcijas, valsts naudas papīrus utt.

Kredita ņemšanas labumi tādi, ka i cilvēks bez paša īpašuma caur ražīgu personalkreditu var iedzīvoties mantā, var caur jauniem uzņēmumiem veicināt tautsaimniecības attīstību. Veikalnieciskā dzīvē pazīstams, ka dažs labs izveicīgs „komijs”, mazliet ko iekrājis, iesāk ar kredita palīdzību pats savu veikalu. Un uzstrādājas, arī dažkārt tiek pie turības, pat lielākas mantas. Bet ļoti bieži arī izput, nobankrotē.

No svara, ka caur kreditu mazas sumas var „akumulēties” (saritēt kopā) par lielām sumām, ar kurām iespējams nodibināt lielus uzņēmumus. Daudzas fabrikas, dzelzsceļi nebūtu nemaz būvēti, ja būtu bijis jāgaida, kamēr kādi lielkapitalisti sadosies kopā un sāks būvēt. Kredita sistemai pastāvot, pietika, ka kāda uzņēmuma priekšgalā nostājās dažas personas ar labu pilsonisku slavu. Šās personas izdabūja vispirms „koncesijas” būvēt dzelzsceļu vai fabriku. Šāda koncesiju dabūšana, sevišķi pie dzelzsceļiem, parasti nebija viegli sasniedzama. Vajadzēja labas pazīšanās ar iespaidīgiem valsts vīriem, parlamentarisma zemēs arī ar valdošās partijas galveniem priekšstāvjiem… Izdabūjuši koncesijas nu uzņēmēji-„dibinātāji” varēja stāties pie akciju un obligaciju izlaišanas un tad tikai vēl, ar dabūtās naudas palīdzību, sākt būves. Krievijā, parasti, valsts pati apgādāja dzelzsceļu koncesionariem kreditu būvei, kāpēc tad arī šādas koncesijas nebija dabūjamas bez ļoti labiem sakariem („svjazi”) un kukuļiem.

Katrā ziņā, valsts varā stāv, veicināt caur likumdevību lieluzņēmumus, veicināt tādējādi miljonaru izaudzēšanas sistemu, kā tas, priekš pasaules kara, bija parasts, vai arī – piekopt sīku kreditu izsniegšanu, veicināt kooperativus.

Pilsoniskie ekonomisti aizrāda, ka iespēja nodot sīkas sumas ražīgiem tautsaimnieciskiem uzņēmumiem par sevi slavējama lieta, tā pamudinot uz taupību, uz gādību par priekšdienām – gādību par „garo dienu” (черный день). Tas viss bija pareizi līdz pasaules karam un revolucijai, kura aprija kredita devēju krājumus, bet stiprā mērā saudzēja kredita ņēmējus… Tiek tālāk uzsvērts, ka kredita ņēmējiem esot interese maksāt laikā kredita devējiem, jo tikai tādējādi pēdējie uzturēšot savu labvēlību pret kredita ņēmējiem. No otras puses, arī maksāt devējiem esot interese, ka lai kredita ņēmējiem klātos labi, jo tikai tādējādi pēdējie spēšot savus apņēmumos ieturēt.

Kāds kredita tautsaimnieciskais iespaids?

Makleods un Perrijs apgalvo, ka kredits par sevi radot kapitalu. Tādējādi tad arī papīra naudas izlaišana būtu kapitala radīšana (tā to tiešām apgalvoja Lo’s). Pilsoniskie ekonomisti izsakās, ka te tiekot sajaukts naudas surogats, „erzacis”, ar īstu naudu, nauda ar kapitalu. Turpretim Džons Stuarts Mills izsakās: kreditam nav ražojošas varas!

Kredita ņemšana bīstama tad, ja to izlieto patērējuma pavairošanai, bet arī tad, ja to izlieto vienīgi kādai neracionalai (piem., greznuma priekšmetu) ražošanai, kurai nav pietiekoši liels tirgus. Ja kāds iepircis namu vai zemes gabalu ar pārāk mazu iemaksu, tad tas caur kredita pārspīlējumu viegli var nobankrotēt. Bet sevišķi pie tirgoņiem var notikt, ka visa to eksistence sabrūk, ja pārdevumu cenas par produktiem, kurus tie ņēmuši uz kredita, gājušas uz leju. Totiesu tie, zināms, lieliski pelna, cenām ceļoties. Katrā ziņā kredits var būt uz abām pusēm griezīgs zobens.

Cenu svārstīšanās.

Kā izmērīt preču vērtību? Kā noteikt cenu? Vērtība un cena stāv ļoti tuvos sakaros.

Ādams Smiss nosaka cilvēka darbu par labāko vērtību mērauklu un līdz ar to arī kā labāko cenu mērauklu.

Pret darbu, kā preču vērtības un cenu mērauklu, mēdz iebilst, ka darbs, sevišķi smags fizisks darbs, esot rokpeļņa prieks, inteliģenta cilvēka nāve. Šādi iebildumi nu nevietā: smags fizisks darbs, piem., grāvju rakšana, rijas kulšana, tvaika mašinas krāsns kurināšana nedara nevienam cilvēkam prieku un inteliģenta darbs taču uzskatāms kā „kvalificēts” darbs, bez kura tik un tā nevar iztikt. Viss jautājums tik tas, kādējādi fizisko darbu pielīdzināt inteliģenta darbam… Jautājums tālāk, vai un ciktālu fizisko darbu iespējams mechanizēt: t.i., pārvērst mašinu darbā, pie kura tad cilvēkam piekrīt tikai mašinu uzrauga-vadītāja loma. Iespējams taču arī visgrūtāko mašinu darbu, lielas tvaika mašinas kurinātāja darbu mechanizēt: iespējams ierīkot automatisku ogļu iebīdīšanu krāsnī, caur ko iznāk pat labums: mašina šo ogļu iebīdīšanu pastrādā vienlīdzīgāki un tāpēc labāki, nekā to spēj izdarīt cilvēks… Tāpat grāvju rakšanu izdara ar motorarklu labāk un lētāk. Modernas kuļmašinas ar putekļu iesūcēju, salmu presi un elevatoru ļoti atvieglo citkārt tik smago kulšanas darbu.

Markss, kā zināms, formulējis (noteicis) darbu, kā cenu mērauklu, ar tādu ierobežojumu, ka svarā krīt ne kurš katrs darbs, bet vidējais „sabiedriski vajadzīgais”, darbs, kāds vajadzīgs pie vidējas prašanas un izveicības, zem normaliem apstākļiem. Pie tam tad Markss kvalificētu darbu, arī inteliģenta darbu, noteic kā potencētu (pavairotu) vienkāršu darbu. Bet vai jel maz ir iespējams pielikt pie fiziska vai intelektuala darba kādu mērauklu? Tas ir gan iespējams. Katrā zemkopības mācības grāmatā mēs atradīsim gatavas tabeles par to, cik caurmērā cilvēks var uzart (ievērojot, zināms, zemes smagumu un dziļumu, kā arī darba lopu stiprumu), tālāk, cik var nopļaut, nokult, izrakt kartupeļus vai runkuļus, rakt grāvjus, kulstīt linus utt. Tāpat katrā būvkalendarī ir ziņas par to, cik mūrnieks var iemūrēt ķieģeļus dienā, cik pienest katrā stāvā, ir arī ziņas par namdara, māldera, galdnieka, glāznieka, jumiķa darbu. Pie dažnedažādiem amatiem un padarījumiem fabrikās sastopam darba tarifus, salīgumus starp darba devējiem un ņēmējiem dēļ zināmu darbu pastrādāšanas zināmā noteiktā laikā, ar vārdu sakot, akurat atrodam Marksa „sabiedriski vajadzīgo darba laiku”.

Protama lieta, ka ir arī lieli grūtumi pareizi noteikt, cik kādā gatavā produktā mechaniska darba vai darba laika. Nepietiek ar to, ka zinām, cik, piem., ogļracim izgājis laika, zināmu daudzumu ogļu izcirst, izkapāt iz kāda apakšzemes slāņa. No svara būtu vēl zināt, kā novērtēt mašinas darbu, kāds vajadzīgs pie ogļu uzvilkšanas no šachtas līdz dienas gaismai, tad, cik darba prasa ūdens izpumpēšana (apakšzemes šachtas pastāvīgi plūst iekšā ūdens), tad, cik liela daļa no šachtas izbūvēšanas, izmūrēšanas, mašinu nolietošanās, mašinu reparaturām (izlāpīšanas, izlabošanas) krīt uz katru ražotu, līdz dzelzsceļa piestātnei nogādātu ogļu vienību. Modernā tautsaimniecībā zināms tik, cik izgājis naudas, ogles ražojot. Naudas izdevumus jau nu var arī, pēc zināmas šemas (shēmas), atkal pārvērst darba stundās… Tāpat katrā tekstilfabrikā gan zināms, cik vajadzīgs vērpēju, cik audēju pie zināma skaita spolīšu vai steļļu, bet atkal vesela rinda blakus darbu un izdevumu, piem., par mašinu dilšanu, reparaturām, smēriem, eļļām utt., novērtējami tik naudā. Tā tad, nu atkal atliek pieņemt tik zināmu darba stundas vērtību. Tas, ko Markss prasa, būtu visā pilnībā iespējams izrēķināt tik socialā valstī, kur par tipisko mašinu pagatavošanu un nodarbināšanu tiktu vestas, ierakstītas sīkas ziņas grāmatās. Pie modernā zemkopja darba dienām un stundām jāpierēķina klāt mašinu pagatavošanai un reparaturām, smēru, eļļas, ogļu, motoreļļas apgādāšanai utt. vajadzīgais darbs…

Kā vērtību un cenu mēraukla agrākos laikos ļoti bieži likta priekšā labība. Labībai tiešām liela nozīme. Jāatceras, ka, piem., Vidzemes kadastrī 1 dālders zemes vērtības pielīdzināts 2 pūriem [82] rudzu, darba diena vesta sakarā ar vidējo taksēto labības cenu un ražu. Pret labību, kā vērtību mērauklu, mēdz iebilst, ka labība dodot nevienādas ražas. Tas nu tā – bet var jau kā mērauklu pieņemt vidējo ražu 10 gados. Tā tad saprotams, ka daudzi lauksaimniecības grāmatu autori agrāk rēķināja ar „rudzu vērtību” (Roggenwert); izrēķināja, cik katrā darbā vai cik katrā amatnieka ražojumā rudzu vērtības… Arī pēdējā Vācijā valutas sabrukuma laikā daudzas bankas atgriezās pie rudzu vērtības kredita.

Vislabākās īpašības kapitalistiskā pasaulē kā vērtību mērauklai jau nu piemīt dārgmetaliem. Pret tiem iebilst, ka to pašu cena svārstās. Tas nav noliedzams. Absoluti drošas mērauklas pavisam nevar atrast. Jo arī darbs, darba stunda, sabiedriski vajadzīgais darbs svārstīsies, sakarā ar darba mechanizešanu, sakarā ar jaunatradumiem technikā, sakarā ar cilvēku parašām.

Cenu regulēšana pie „brīvas konkurences”.

Pilsoniskie ekonomisti slavē cenu regulēšanu zem „brīvās konkurences”, preču piedāvājumu un pieprasījumu iespaida. Pēc Ādama Smisa mācības, cenas gan nekad nesakrīt ar vērtību, bet tomēr tās pastāvīgi ap to svārstās. Bet protams, ka no svara vēl, ka abas puses, piedāvātājs un pieprasītājs, vienlīdzīgi stipras, ka preču ņēmējs neatrodas spaidīgos apstākļos, kur tam, tā sakot, jāmaksā katra cena, lai vilktu dzīvību. Pilsoniskie ekonomisti norāda ar sevišķu lepnumu uz to apstākli, ka zem brīvās konkurences iespaida esot daudz preces lieliski palētinājušās, tā sakot, kļuvušas par visai tautai pieejamām mantām, pie kādām agrāk varējuši pietikt tik bagātnieki. Par šādām mantām sevišķi min kolonialpreces: cukuru, tēju, kafeju, kakao (šokoladi), tabaku, zīda un kokvilnas audumus. Arī attiecībā uz labību ļaužu uzturs labojies, izplatījusies kviešu maizes patērēšana. Tiek apgalvots, ka Francijā 17. g. s. vēl 70 proc. iedzīvotāju pārtikuši no rudzu, tik 30 proc. no kviešu maizes. Ap 1850. g. lietas jau bijušas otrādas: rudzu maizi ēduši tik 30 proc. Un šobrīd no rudziem pārtiek tik vairs 15 proc., citi visi no kviešiem. Anglijā, agrākajā miežu un rudzu maizes zemē, tagad tik pazīst kviešu maizi. Tāpat tas Ziemeļ-Amerikā. No otras puses, aizrāda, ka arī dažādi surogati gaužām izplatīti.

Slavens, no Rikardo laikiem cildināts tautsaimniecības likums ir, ka katras preces cenu nosaka tās zemes ražošanas izdevumi, kura visdārgāk ražo, ja vien šīs zemes produkti vēl vajadzīgi vispasaules tirgus pieprasījumu apmierināšanai. Lētāk ražojošās zemes tad bauda it kā nepelnītu tīrieņēmumu, cenu diference tiem krīt par velti, kā lieka peļņa klēpī. Tas nu tiešām tā līdz zināmam laikam. Var pieņemt vai pat atzīt, ka līdz 1875. g. noteica labības cenas pasaules tirgū Vācija, kur ražošanas izdevumi bija samērā augsti. Bet nu tika izbūvēti dzelzsceļi uz Amerikas ziemeļrietuma daļas prerijām, kur vēl stāvēja dīkā desmitām miljonu desetinu vislabākās kviešu zemes. Šās prerijas ātri pildījās ar kolonistiem, kuri, ražojot kviešus, zemei „nosmēla krējumu”, sēja gadiem no vietas bez mēslošanas un ieguva bagātas ražas. Tur tad nu varēja lēti ražot. Līdzīgi tas bija Arģentinā. Arī transports uz Eiropu lieliski palētinājās. Tā tad notika, ka 80. gados nevis visdārgāk, bet vislētāk ražojošās zemes noteica tirgus cenu: cenas nospieda tas labības sastrēgums, kāds izcēlās pasaules tirgū caur lēti ražojošu zemju piedāvājumiem.

No svara agrāk priekš teoretiskas attālumu un līdz ar to preču transporta jautājuma iztirzāšanas bija Tinena (Thьnen) „izolēta valsts” aprādījumi; tagadējo laiku technika tālās zemes gaužām tuvinājusi.

Kā stāv ar „brīvo konkurenci” starp amatniecību un fabriku rūpniecību? Nu, protams, no tādas konkurences nevar būt runa, fabrikas rūpniecība visur ņem pārsvaru, nokonkurē amatniecību. Ļoti plaši un pamatīgi tas pierādīts vācu „Verein fьr Sozialpolitik” izdevumos, sējumos, kas iznāca ap 1890. – 1895. gadu.

Bet kā cenas regulējās pie brīvās konkurences aprobežošanas? Pilsoniskie ekonomisti saka tā: ja kādas mantas daudzums aprobežots, tad cenu nosaka faktiski pircējs, kas šo preci kāro iegūt: proti, pircējs dod par retu preci tik augstu cenu, kādu tas tura saimnieciski par attaisnojamu. Bet ja nu preču īpašnieki preces negrib atdot par tādu cenu, kādu pircēji tura par attaisnojamu? Nu, tad izceļas cīņa starp pircēju un pārdevēju: pārdevējs prasa tikdaudz, cik tas domā dabūt…

Dažkārt, ja preču krājumi nav visai aprobežoti, tie tiek likti uz torga, lai pircēji savā starpā viens otru pārsolītu… Anglijā lika parasti uz torgu dažas Aizjūras zemju preces: Australijas vilnu, Amerikas, Eģiptes un Indijas kokvilnu, piparus, tēju utt. Uz šādiem torgiem tad ieradās pircēji no tuvienes un tālienes.

Daudzkārt tirgoņi izsūta cenu katalogus, lai pircēji dabūtu ieskatu par cenām… Bet pircēji parasti pieprasa katalogus no vairāk firmām un lūko ko nokaulēt no kataloga cenām. Kuļmašinas, tvaika arklus utt. varēja daudzkārt dabūt 10 – 20 proc. zem katalogu cenām.

Jauni „musturi” (paraugi) parasti dārgi, iz modes nākušās preces lētas…

Tirgoņi izlieto dažādus paņēmienus, lai pievilktu pircējus. Ļoti pazīstams paņēmiens, dot dažas preces lēti, pat zem pašcenas, lai pievilktu „kundes”, kuri tad, reiz iegājuši bodē un pirkuši lēto preci, nevar atturēties pirkt arī dažas citas preces, uz kurām tad tirgotājs pelna. Tālāks svarīgs paņēmiens ir: tālumā iepirkt un tuvumā, apkārtnē pārdot. Tālumā iepirkt no svara tāpēc, lai konkurenti un publika neizzinātu tirgoņa pirmavotu un negrieztos tieši pie šī pirmavota. Protams, ka šim pirmavotam pašam, t.i., ražotājam-fabrikantam pavisam nav intereses, lai tā ražojumi paliktu lielai daļai publikas kā kāda slepena manta, bet tā interesēs, ja tas labu un lētu preci ražo, pēc iespējas daudz pārdod, tā tad, arī iepazīstināt publiku ar savu preci. Tādam mērķim sarīko preču izstādes, t.s. „meses”, šādam mērķim ražotājas firmas sūta apkārtceļojošus komijus ar musturiem (paraugiem). Caur preču izstādēm un dažiem rakstniekiem nāca plašāki pazīstamas un tika vairāk pirktas krievu mājrūpnieku preces, t.s. „кустарная промышленность” izgatavojumi. Šie mājrūpnieki strādāja allaž zem šausmīgiem darba apstākļiem: 20 kap. dienas peļņa skaitījās jau par labu peļņu: daudzkārt sievas nenopelnīja vairāk kā 5 – 7 un pat tikai 1 – 2 kap. dienā. Tā tad redzam, ka konkurence reti pilnīgi brīva, t.i., tā reti norisinās zem vienādiem darba utt. apstākļiem. Taisni nabadzīgās šķiras piespiestas iepirkt tuvumā, lai netērētu velti laiku, lētas preces meklējot. Turīgo šķiru piederīgi to var drīzāk darīt. No otras puses, nu gan pazīstams, ka nabadzīgos kvartalos dažas ikdienišķa patērējuma preces lētākas, bet arī sliktākas, kā turīgo šķiru kvartalos.

Kā izturas sīktirgoņi, ja biržas cenas krīt? Sīktirgoņi parasti gaida ar preču cenu pazemināšanu, līdz kamēr vecie, dārgi iepirktie krājumi pārdoti. Tikai retumis tos konkurence piespiež pāriet ātrāk uz lētākām cenām. Bet, no otras puses, biržas, vispār lieltirdzniecības cenām ceļoties, sīktirgoņi gan tūlīt paaugstina savas cenas. Tie tad attaisnojas ar to, ka tiem taču tas pats krājums preču turpmāk būšot par dārgāku naudu jāiepērkot, kādas tiem nebūšot, ja tie neuzsitīšot cenas. Arī spekulacijai bijis arvienu liels iespaids uz preču cenu sacelšanu. Tiklīdz – ka kāda prece paliek reta, attīstās „ķēžu” tirdzniecība, t.i., prece iet no rokas rokā, pie kam katrreiz tiek uzsistas cenas. Pasaules karā daudzi piemēri, kur neapzinīgi, bez moraliska iemesla, tika sadzītas preču cenas šausmīgā augstumā, bija jāpārmaksā publikai, bija jāpārmaksā arī valstu valdībām.

Zemes cenas.

Zemes daudzums, tās platība uz mūsu planetas aprobežoti. Bet jo sevišķi zemes „knapība”, trūkums nomanāmi no senlaikiem apdzīvotās Eiropas zemēs. Ārpus Eiropas jau nu vēl stāv dīkā plaši zemes gabali. Bet tie pa lielākai daļai guļ tropās, nav aiz pārliecīgā karstuma un tropu slimībām eiropietim labi pieejami. Tādējādi izskaidrojas, ka, kauču gan visa pasaule nav visur apdzīvota, tomēr ap cilvēku labākām dzīves vietām no senseniem laikiem vesti asiņaini kari; dažu zemju iedzīvotāji karos vai pilnīgi izskausti. Senā Babilonija zem nežēlīgās turku valdības iespaida pārvērtusies par tuksnesi. No senseniem laikiem, mēs mācāmies iz vēstures, ka sevišķi labprāt ganu, staiguļu ciltis uz saviem ātriem zirgiem uzbruka kulturas tautām un, uzvarējušas, nospiež ļaužu masas dzimtļaužu stāvoklī. Ar laiku attiecības mīkstinājās, bet liela starpība starp valdošām, augstākām un zemākām šķirām paliek. Valdošās šķiras, valdnieki izdod likumus, pie kam, zināms, tie vispirms ievēro savas intereses. Bet likumi jau vajadzīgi, lai noregulētu pavalstnieku attiecības, nodrošinātu nodokļu maksāšanu. Galvenais nodokļu avots no senlaikiem zeme. Tā tad arī jau sen aplikta nodokļiem: „desmito”. Bet, neskatoties uz nodokli, cilvēki centās pēc zemes, jo zeme bija labākais ražošanas faktors (līdzeklis). Iedzīvotāju skaitam pieaugot, zeme palika par retuma priekšmetu. Nu pie zemes cenas nāca svarā „galējā noderīguma teorija”, „Grenznutzentheorie”: zemes trūkums kļuva arvienu sāpīgāk sajūtams. Iznākums tas, ka pie „brīvās konkurences”, t.i., ja zemi var, pēc patikas, „brīvā tirgū” pirkt un pārdot, zemes cenas pastāvīgi aug. Visvairāk ceļas zemes cenas pilsētu tuvumā un pašās pilsētās. Pilsētu tuvumā tāpēc, ka tur iespējams audzēt svarīgus patērējumu produktus, kuri nepanes tālu transportu: dārza saknes, augļus. Pilsētas tuvums, bez tam, vispār no liela svara, jo tas nodrošina zemkopim tirgu, t.i. iespējamību visus ražojumus par labām cenām pārdot.

Visuvairāk ceļas, ļaužu skaitam vairojoties, zemes cenas pašās pilsētās. Zināms ka ne tāpēc, ka tur tiktu ražoti zemkopības produkti, bet tāpēc, ka zeme tur vajadzīga tirgotavām (bodēm), dzīvokļiem un darbnicām-fabrikām. Visdārgākā zeme – pilsētu centros, tāpēc, ka tur visulielākā un visulabākā „noiešana”.

Pilsētas parasti cēla tā, ka visupirms nomērīja, noteica tirgus laukumu. Ap tirgus laukumu tad grupējās pirmie nami. Arī baznīcas būvēja tirgus laukuma tuvumā. Un kur bija baznīca, tur arī cēlās krogs. Jo baznīcas apmeklētājiem vajadzēja vietas, kur atstāt zirgus un pajūgu, kur ieiet sasildīties un ko iebaudīt. Pilsētu centros arī izcēlās tirgotavas, kur ārpus tirgus dienām varēja ko nopirkt. Pilsētām pieaugot, centri nāca arvienu lielākā cieņā, jo ap centriem grupējās arī valdes nami, skolas utt. Tā tad izcēlās zemes rente uz zemes, uz kuras neražoja lauksaimniecības produktus. Pilsētām izplešoties lielumā, centru nozīme, kā veikalu un valžu sakopojuma vietas, auga tik ilgi, kamēr cēlās jauni centri. Šādi jauni centri cēlās sevišķi ap dzelzsceļu stacijām, ostu tuvumā. Tā tad pacēlās zemes rente arī jauno centru apkārtnē. Arī gar ielām, caur kurām tika izbūvēti „tramvaji” (ielu dzelzsceļi), cēlās zemes rente augstumā. Lielpilsētu tuvumā izcēlās arī liela spekulacija ar neapbūvētiem „grunts” gabaliem. Spekulanti pasteidzās visu zemi lielpilsētu apkārtnē uzpirkt, samērīt atsevišķos māju gruntsgabalos, izbūvēt pat jau bruģētas ielas ar ūdens, gazes, elektrības vadiem, ar kanalizaciju. Berlines apkārtnē, piem., samērīti un priekš apbūvēšanas padarīti noderīgi tik daudz gruntsgabalu, ka uz tiem varētu dzīvot 20 miljoni cilvēku tagadējo 4 miljonu vietā. Gruntsgabalu cenas sakāpa šausmīgā augstumā. Berlines apkārtnē nebija iespējams iegūt „grunti” mazas mājas uzbūvei lētāk par 15 000 – 20 000 markām (20 000 – 25 000 latiem), kas priekš kara bija liela nauda. Ļaužu masām nebija iespējams atrast citur telpas, kā 5 stāvu namos, jo zemāki nami nevarēja nest augsto zemes renti. Priekšpilsētās, atsevišķās 2 un 3 stāvu villās, dārzu vidū, dzīvot un elpot tīru gaisu, varēja sev atļauties tikai turīgi ļaudis. Cik liela bija zemes rentes pieaugšana Berlinē, par to tiek pievests sekošais piemērs: slavenā ģeografa Humboldta nams, kas bija būvēts 1746. g., tika pēc uzbūves pārdots par 4350 dālderiem. Bet 50 gadus vēlāk to pārdeva jau par 28 000 dālderiem, pēc tālākiem 7 gadiem, 1803. g. – 35 000 dālderiem. Darba algas un būves materiala cenas pastarpām nebija necik cēlušās – visa starpība – zemes cenas, zemes rentes sacelšanās. 1863. g. šo namu, bez kā tas būtu pārbūvēts, pārdeva par 92 000 dālderiem, 1875. g. noplēšanai par 140 000. Cits spilgts piemērs firstu Radzivillu pils Berlinē. 1791. g. pēc uzbūves, to pārdeva par 30 000 dālderiem, 4 gadus vēlāk – par 60 000 un 1875. g. noplēšanai par 2 miljoniem dālderu (pils vietā uzbūvēta vācu reichstaga [83] ēka).

Šāda parādība, zemes cenu sacelšanās pilsētās, zināms, nenozīmē īsta, ražīga kapitala pieaugšanu, bet vienīgi spekulantu peļņas „ūdens kapitala” sacelšanos.

Uz laukiem zemes cenas, zemes rentes pieaugšana jaunākos laikos gan bieži sakarā ar zemes melioracijām, pārlabojumiem, ēku un inventara pavairošanu un uzlabošanu. Kapitals vai nu darba spēks jāiegulda, tiklīdz kā grib nolīst mežu, pārvērst to par druvu, vai arī nederīgus purvus un atmatas izgrāvot, iztīrīt, pārvērst par labām pļavām un ganībām. Viss tas prasa smagu darbu, vai arī, kas tas pats, lielus izdevumus. Tādējādi tad cenas, kas maksātas par vienu un to pašu zemes gabalu dažādos laika sprīžos, nav bez kā tālāka salīdzināmas, sevišķi tad ne, ja pa starpām pie zemes gabala pievienota kāda rūpniecības ietaise, piem., alus vai degvīna brūzis, dzirnavas utt. Tomēr tāpēc jau nu nav jādomā, ka zemes cenas salīdzināšana divos dažādos laikmetos nemaz nebūtu iespējama: jāievēro tik pie salīdzināšanas pa starpām notikušās techniskās un saimnieciskās pārgrozības. Neapšaubāmi jau pierādāma zemes cenu sacelšanās 19. g. s. visur tur, kur zemes īpašnieks pats zemi nav apsaimniekojis, bet to visu laiku bijis izrentējis. Latviešu saimniekiem spilgtā atmiņā, ka rente par Vidzemes „dālderi” zemes pamazītēm, viena dāldera vietā = 1 QUOTE

krievu sudraba rubļa vietā sakāpa uz 5, 6 un beidzot pat 8 – 10 sudraba rubļiem. Turklāt vēl muižnieki pie vēlākām izrentēšanām labprāt zemi lika pārmērīt, lai izrēķinātu vairāk dālderus, t.i., tie zemnieku sūros, grūtos sviedrus, kādus tie bija lējuši pie melioracijām, ārpus rentes kontrakta, piesavināja sev! Faktiski tie tādējādi allaž bija renti pavairojuši 10-kārtīgi un vēl vairāk.

Arī Vācijā var pie daudz piemēriem pierādīt, ka zemes cenas kā tādas, neņemot vērā melioracijas pēdējos 100 – 120 gados, sakāpušas 5 – 6-kārt un pat 8 – 10-kārt. Vācijā gan pie zemes rentes pacelšanās spēlēja svarīgu lomu mākslīgi mēsli, kādus sāka lietot sevišķi beidzamos 50 – 60 gados, sākot ar 1860. g. Ar mākslīgu mēslu un augu maiņas palīdzību, izlietojot fosfora skābos mēslus, sevišķi lētos tomasa sārņus, pievienojot tiem kalija sāļus, bija iespējams lēti ražot slāpekļu krājējus (āboliņu, pupas, zirņus) un ar to palīdzību pacelt kartupeļu, runkuļu, cukura sviklu un labības ražas. Visuvairāk Vācijā pacēlušās caur mākslīgiem mēsliem ražas uz sliktas, sevišķi uz smilts zemes, tāpat uz purva zemes, kurām nāca sevišķi par labu lētie fosforskābie mēsli un lētā kalija sāls. Pēc Prūsijas zemes cenu statistikas iznāk, ka pēdējos 54 gados, no 1860. – 1914. g., labas zemes vērtība pacēlusies 2 – 3-kārtīgi, bet smilts zemes un purvāju vērtība 5 – 10-kārt īgi un vēl vairāk.

Uz zemes cenām iespaido dažādi apstākļi: no liela svara tiesiskie apstākļi un kredita iespējamība. Tur, kur stingra hipoteku kārtība, parasti dabū lielākas sumas uz zemes aizņemties, caur ko zemes cenas kāpj, jo pircējam nav visa pirkšanas suma jāsamaksā skaidrā naudā, tas daudzkārt iemaksā tikai 1/4 – 1/5 no pirkšanas sumas.

No svara tālāk zemes ražīgums un „tīrieņēmums”, t.i. tas ieņēmums, kāds paliek, samaksājot saimniecības izdevumus. Gandrīz visā Vakara Eiropā bija izvesti cauri zemes kadastri, t.i. zemes izmērīšana sakarā ar tīrieņēmuma novērtēšanu. Tas pats noticis Vidzemē; Kurzemē gan diezgan nepilnīgi. Tādējādi tad par zemes ienesīgumu katrs pirms pirkšanas var iz kadastra sarakstiem pārliecināties. Tikai nu kadastri allaž novecojušies, tā ka melioracijas un mākslīgo mēslu iespaids iz tiem nav izredzams.

Pie namiem vieglāki izzināt faktisko, tīro vērtību, tīrieņēmumu. Tādu iespējamību dod dzīvokļu un božu īres, īres jeb nomas vērtība. Ja nams, piem., ienes tīratlikuma 5000 latus un parastais procents ir 5 proc., tad nams vērts 100 000 latus. Vācijā pie pārdošanas pirms kara rēķināja namu cenu mazliet citādi. Tur visupirms no namu atlikuma atvilka I. hipotekas, tad II. hipotekas procentu un tad vēl no atlikuma tik lielu daļu kā īpašnieka „riska premiju”, ka tā iztaisīja 1 proc. no visas nama cenas. Piemērs: uz kāda nama 100 000 I. hipotekas а 4 proc., 20 000 II. hipotekas а 5 proc.

Tad par namu jāmaksā 4000 + 1000 hipoteku procents. Ja nu šādu namu grib par 150 000 pārdot, tad tam vēl jāienes tīrieņēmuma: 5 proc., t.i. 1500 no 30 000 atlikušā nama kapitala un 1 proc. no visa nama kapitala, t.i. 1500. Tā tad namam, kuru gribēja par 150 000 pārdot, vajadzēja dot tīratlikuma 4000 + 1000 + 1500 + 1500 = 8000.

Zemes īpašumu tāpat kā namu cenām jākrīt, ja hipoteku procents un vispār procents par „drošām” vērtībām pieaug. Tas pats nams, kas bijis vērtēts 150 000 tad, ja I. hipoteku dabū par 4 proc., nokrīt uz 125 000 tad, ja hipoteku proc. paaugstinās uz 5 proc. Protams, ka nama īpašnieks jau var mēģināt īres paaugstināt, lai uzturētu visu agrāko nama vērtību. Tagadējā Latvijā zemes īpašumi gandrīz uz pusi lētāki nekā priekš kara, aizdevumu procents par tikpat daudz dārgāks.

Otrādi, ja hipoteku proc. krītas, tad īpašumu vērtība ceļas. Zemes īpašumu daudzkārt tāpēc novērtē pārāk augsti, ka ļoti daudz cilvēku cenšas iegūt „savu kaktiņu”, „savu zemes stūrīti”. Vācijā par zemes īpašumu ap 1890. – 1900. g. maksāja allaž tādas cenas, ka īpašums deva tik 1 – 2 proc. tīrieņēmuma. Bet par „drošiem” vērtspapīriem dabūja 3 QUOTE

– 4 proc. Pasaules karā, zināms, visi „drošie” vērtspapīri palikuši bezvērtīgi, zemes īpašums palicis.

Sevišķi stipri pārmaksā par „brīviem” zemes gabaliem tur, kur zemes īpašums majorata kungu – lordu rokās, kā Anglijā. Anglijā šķiro starp „freehold” un „leasehold” īpašumu tiklab pilsētās, kā uz laukiem. Tikai pirmais ir pilnīgi brīvs īpašums un par to tad stipri pārmaksā. „Leasehold” ir rentes, nomas īpašums, ar aprobežotiem nomas gadiem, kāds pastāv i angļu pilsētās. Tur parasta parādība, ka ja kāds grib būvēt namu, tam jānomā zeme, parasti uz 99 gadiem. Pēc šī termiņa zeme ar visām ēkām krīt atpakaļ zemes īpašniekam. Protams, ka tādējādi namus būvē nestiprus, t.i. tā, ka tie pēc 99 gadiem tik un tā nost plēšami. Attiecībā uz zemes īpašumu Anglija visukonservativākā un nebrīvākā zeme, kur vēl pastāv 18. g. s. iekārta. Še tas iemesls, kāpēc angļu fermers labprāt izceļoja uz Ameriku, Kanadu, Australiju, kur katrs varēja iegūt pilnīgi brīvu īpašumu.

Zemes tīrieņēmums atkarājas 1) no zemes auglības, kāda novērtēta visu kulturas zemju kadastros, 2) no kapitala procentiem, sevišķi melioracijas kapitala proc., 3) darba algas, 4) no nodokļiem. Ir veselas zemes, kurās zemes nodokļi gaužām zemi, citas, kurās tie šausmīgi augsti. Krievija, Vācija, Anglija bija zemu zemes nodokļu zemes. Prūsijā, piem., zemes nodoklis iztaisīja tik ap 10 proc. no kadastra takses, kas bija novecojusies, faktiski nodoklis daudzkārt nesasniedza ne 3 – 5 proc. no tīrieņēmuma. Francijā zemes nodoklis jau augstāks, tur kopā ar komunaliem nodokļiem samērā ap 15 – 20, Italijā pat 25 proc. no faktiskā tīrieņēmuma ko maksāt. Šausmīgi augsts zemes nodoklis pastāvēja Austrijā: proti ap 60 proc. no kadastra „tīrieņēmuma” vērtības, kas gandrīz sakrita ar īsto vērtību, tā ka kadastrs bija revidēts ap 1882. – 85. gadam. Sekas bija tās, ka par tādu pat zemes platību kā Vācijā, zemes cenas Austrijā bija uz pusi zemākas.

Zemes kulturas „intensitate” un līdz ar to ražas pacelšana atkarājas no darba algu augstuma, melioracijas kapitala proc., no mākslīgu mēslu cenas vienā un ražojumu cenas otrā pusē. Pie „ekstensivas” kulturas un zemām labības cenām gan vēl atmaksājas mašinas, braucami un motorarkli, tvaika kuļmašinas, pļaujmašinas, bet neatmaksājas melioracijas un mākslīgi mēsli. Jau Baltijā pēc priekškara cenām atmaksājās gan vēl fosforskābie un kalija mēsli, bet ne vairs zalpeters un amoniaks – slāpekļa mēsli, kādus plašā mērā lietoja Vakara Eiropā. Sekas bija, ka Baltijā nevarēja labības un sakņu augu (kartupeļu, runkuļu) ražas sadzīt ne tuvu tik augstu, kā Vācijā, Anglijā, Beļģijā, Francijā. Sibirijā neatmaksājas i kaliji un fosforskābe, tur jāturas vienīgi pie pašas zemes auglības spējas, kāpēc tad tur grūti izsargāties no zemes noplicināšanas, tiklīdz kā pārdod labību. Cik liela nozīme lētiem mākslīgiem mēsliem, to visspilgtāki pierāda tas apstāklis, ka Prūsijā 1849. g. par vienu hektaru zemes kroņa muižās maksāja caurmērā 14 markas rentes, bet 1900. g. 36 markas. Kviešu un rudzu cenas bija gandrīz uz mata vienādas: 168 un 166 markas par tonnu kviešu, 123 un 135 markas par tonnu rudzu. Izskaidrojums še tāds, ka reizē ar mākslīgu mēslu izlietošanu tika ievesta augu maiņa, bet jo sevišķi kartupeļu un sviklu kultura ieņēma arvienu lielāku procentu tīruma, caur ko tad zeme tika labāki izstrādāta un paceltas i labības ražas dubultā augstumā. Sakņu augus ievedot kārtīgā augu maiņā pacēlās gan arī vajadzība pēc darbiniekiem un līdz ar to izdevumi par darba algām. Caur šo apstākli pa lielākai daļai izskaidrojas, ka kādā muižā Vācijā darba algas 100 gados uz ik 100 hektariem zemes pacēlās no 930 uz 4474 markām.

Zemkopības produktu cenas.

Zemes produktu cenas svārstās sakarā ar ražas augustumu. Tās svārstās visstiprāk pie ekstensivas zemes kulturas. Līdz ar zemes kulturas uzlabošanos ražas paliek nevien augstākas, bet arī vienlīdzīgākas – augstas kulturas apvidos gandrīz nepazīst neražas: stipri mēslota un labi izstrādāta, dziļi izarta zeme ne tuvu necieš tikdaudz no sausuma, kā novājināta, sekli arta zeme. Tomēr vispārībā šobrīd vēl vispasaules ražas tiek pārvaldītas un iespaidotas no ekstensivas kulturas zemēm, kāpēc notiek diezgan stipra ražu un cenu svārstīšanās. Dažkārt gan arī sadzen zemes cenas uz augšu vienkārši bailes no bada, kurām nav īsta pamata. Angļu statistiķis un ekonomists Kings 17. g. s. uzstādījis attiecībā uz labības cenu svārstīšanos sevišķu regulu (noteikumu), vēlāk tā vārdā nosaukto „Kinga regulu”. Pēc Kinga ceļas cenas jau, ja raža par 5 proc. zemāka par vidējo labības ražu. Bet neceļas vis tik par 5 proc., kā varētu domāt, ievērojot to, ka zemkopim pie zemākas ražas tomēr apmēram tie paši ražošanas izdevumi, bet par 10 proc. Bet ja raža par 10 proc. zemāka par vidējo, tad cenas ceļas jau par 30 proc.! Tā tad zemkopim izdevīgas zemas ražas, pat neraža! Tiešām, faktiskie novērojumi vēl 19. g. s. pirmā pusē pierādīja, ka franču zemnieki kārtīgi ieņēma no sliktās ražas vairāk, kā no labas vai bagātas ražas. Vācijā 1820. – 23. gados taisni caur bagātām ražām izcēlās bīstama agrarkrize. Labības nebija kur likt!

Par sevi saprotams, ka pie labības cenu svārstīšanās lielu lomu spēlē vecie krājumi un iespējamība pievest no citām zemēm. Tagadējie ekonomisti aizrāda, ka visā pasaulē reti kad valdot neraža. Tāpēc i lieli krājumi esot lieki. Tas nu taisnība, ka cenu svārstīšanās, samērā ar agrākiem laikiem samazinājusies. Tomēr i tagad, sevišķi caur pasaules karu, notikusi cenu pacelšana 2 un 3 kārtām. Labības magazinas tāpēc nebūt nav liekas! Bet agrākos laikos šī svārstīšanās bija daudz lielāka. Anglijā 13. g. s. labības cena svārstījusies 56 kārtām, 14. g. s. 40 kārtām, 15. g. s. 20 kārt., 16. g. s. 8 kārt., un 17., 18. un 19. g. s. 3 QUOTE

– 6 kārt. Kvarters kviešu – 4 pūri Anglijā maksāja 15. g. s.. caurmērā 6 QUOTE

šiliņus – 8 latus (pūrs tā tad 2,1 latu). 16. g. s. jau 12 šiliņus, no 1801. – 1850. g. caurmērā 64 šiliņus (pūrs 21 latu!); 1851./1900. g. tikai 44 šiliņus; tikai pasaules karā un pēc kara, 1917./20. g., cenas atkal sacēlās uz 64 šiliņiem.

Cenas samērs starp rudziem un kviešiem parasti tāds, ka kvieši par 25 – 35 proc dārgāki. Mieži parasti ar rudziem vienā cenā, auzas 2/3 – 3/4 tik dārgas kā rudzi.

Bankas.

Bankas ir kredita instituti, kuru uzdevums regulēt naudas apmaiņu. T.i., tās saņem naudu no ietaupītājiem un krājējiem un novada to tur, kur to pieprasa, kur ar naudu var „naudu taisīt”. Bankas allaž salīdzinātas ar kapitalistiskas tautsaimniecības sirdi, kurai, tāpat kā dzīvnieka organisma sirdij, jāsaņem un jāizdala atdzīvinošās asinis pa visu organismu.

Vārds banka cēlies no italiešu „banco” – galds, beņķis. Italijas pilsētās jau vidus laikos darbojās naudas maininieki – baņķieri, kuri uzstādīja parasti uz tirgus laukuma galdus ar dažādām naudām apmaiņai. Ja baņķiers nebija pildījis savus pienākumus, vai pie mainīšanas krāpis, tad tā maiņas galds vai beņķis tika caur tiesas spriedumu salauzts, baņķierim bija „banco rotto” – salauzts beņķis – bankrots.

Baņķieru un vekseļu būšana gan jau pazīstama senā Babelē, Grieķijā un Romā. Tāpat pazīstama bija naudas uzglabāšana un izlienēšana. Ja kāds no Romas ceļoja uz kādu lielpilsētu, provincēs, piem. Aleksandriju, tad tam nebija vajadzības visu savu naudu ņemt līdzi. Tas parasti to iemaksāja Romā pie droša, bagāta tirgoņa, kurš tam deva līdzi zīmi uz kādu veikala draugu Aleksandrijā, lai šis veikala draugs ceļniekam izmaksā tik un tik naudas. To tiesu tad veikala draugs Aleksandrijā varēja pieņemt naudu no ceļniekiem, kas ceļoja uz Romu un iedot tiem līdzi zīmes priekš veikala drauga Romā, pie kura glabājās no Aleksandrijas ceļnieka iemaksātā nauda. Romas valstī jau valdīja viscaur vienādi likumi, tā tad pienākošos naudu varēja it visur tiesas ceļā piedzīt. Līdz ar Romas valsts bojā iešanu izbeidzās visa senējā vekseļu un depozitu būšana. Tā izcēlās no jauna visupirms Italijā, neilgi priekš krusta kariem. Toreiz ceļošana no pilsētas uz pilsētu bija ļoti nedroša. Ceļā varēja visur uzkrist laupītāji. Tādējādi tad bija no liela svara, ka ceļojošam tirgonim nebija vairs jāņem līdzi skaidra nauda, bet vekseļa zīme uz vārdu. Ar tādu zīmi laupītājs nevarēja nekā iesākt – tas būtu ticis uz vietas cieti saņemts un pakārts.

Pirmie naudas maininieki – baņķieri bija žīdi. Bet tad tos izspieda paši italieši. Baņķieru veikals sevišķi attīstījās Lombardijā. „Lombardi” bija baņķieri, kas naudu izdeva pret drošību, pret ķīlu. Londonā vēl tagad galvenā iela tirdzniecības kvartalā (City’ā) nosaucas „Lombardstreet”. Italijā arī cēlies nosaukums „bancherii” – baņķieri. Pirmā lielā žiro banka bija „Casa di San Giorgio” Dženovas (Genuas) pilsētā.

Venecijā tika 17. g. s. sākumā ierīkota „valsts parādu grāmata”. Valdība, proti, ierīkoja grāmatu, kurā tika atzīmēti visi tie tirgoņi un citi ļaudis, kas bija valstij aizdevuši naudu līdz ar aizdotām naudas sumām. Ja nu vienam tirgonim bija jāizdara kādi maksājumi otram, tad vairs nevajadzēja skaidras naudas, bet pietika paziņojums valsts parādu grāmatas valdei, ka tik un tik liela suma norakstāma no pirmā tirgoņa aizdevuma sumas un pierakstāma uz otra tirgoņa konta (grāmatā ierakstītās sumas). Tādējādi Venecijas valsts dabūja savās rokās lielas, tai vajadzīgas naudas sumas. Bet arī tirgoņi varēja, vismaz savā starpā, maksāšanas turpināt. Nu dibinājās ātri viena pēc otras līdzīgas „žiro” bankas. Milanā jau 1593. g. bija nodibinājusies Banco di San Ambrogio; Amsterdamā 1609. g. Vissela banka, Hamburgā 1619. g., Nьrnbergā 1621. g., beidzot 1694. g. angļu banka, kura aizdeva valstij 1,2 miljonus mārciņu sterliņu un dabūja par to privileģiju, izlaist par tik pat daudz banknotes.

Žiro banku naudas ieguldītāji nosaucās par bankas pilsoņiem un varēja nu savā starpā iztikt bez skaidras naudas. Metala nauda vai stieņi glabājās uguns un zagļu drošās pagraba velvēs. Tie tā tad arī necieta caur 16. – 18. g. s. tik parastiem metala naudas viltojumiem („kipperu un vipperu”). Bankas pieņēma maksājumos metala naudu tik pēc svara un pārbaudīta dārgmetalu satura. Dažkārt banku pilsoņi aprēķinājās savā starpā arī tik idealā naudā. Tā Hamburgā bija parastā aprēķināšanās vienība „Mark Banko”, kura nekad nav tikusi izkalta.

Žiro veikali bankas pilsoņu un valsts parāda devēju starpā gan deva lielus atvieglinājumus, bet neizsmēla visu tautsaimniecisko darbību. Bija izdarāmi allaž maksājumi personām, kas nebij bankas pilsoņi. Sevišķi lieli sarežģījumi izcēlās tirdzniecībā ar ārzemēm. Publika – nepilsoņi sāka labprāt iecienītās bankās nodot vērtslietas vai dārgmetalus uzglabāšanā „depozitā”. Tā tad bankas pārņēma i krājkases funkcijas (darbību).

Tālākais attīstības solis bija, ka „deponētos” dārgmetalus vai naudu neatstāja vairs bankas pagrabos guļam, bet laida to pa lielākai daļai apgrozībā, aizdeva pret drošību, t.i. pret ķīlu. Sāka aizdot naudu i uz nekustamiem īpašumiem. Tā tad krājkasu veikals paplašinājās reizē par aizdevu veikalu. Reizē attīstījās arī naudas aizdevumi pret vekseli. Bet vekseļi arī nepalika guļam banku naudas skapjos, bet ar tiem attīstījās plaša tirgošanās, sevišķi ar ārzemēm. Tā bankas paplašinājās i ar „diskonta” veikalu. Par vekseļu izsniegšanu, „diskontēšanu” kā tādu ņēma zināmu proc., bez tam vēl pierēķināja klāt proc. par to laika sprīdi, uz kuru veksels bija izrakstīts. Uz pagrabos gulošā dārgmetalu krājuma pamata sāka izdot „banknotes”, kuras skaitīja par tikpat labu naudu, kā metala naudu un kuras bija pie lielākiem maksājumiem daudz ērtāki iebāzt kabatā nekā zeltu vai sudrabu. Iepirkumiem vajadzēja arī sīkākas naudas. Tā tad drukāja i lielas, i mazas banknotes. Iesākot turējās stingri pie principa, neizdot par vairāk banknotes, nekā bankas pagrabos atradās skaidras naudas. Vēlāk saprata, ka var arī izdot par vairāk, ja vien izlaidumi notikuši pret drošu firmu vekseļiem uz īsu termiņu.

Teorijā jau varēja notikt, ka visi banknošu īpašnieki nāca reizē uz banku un prasīja banknošu atmaiņu pret skaidru naudu, caur ko tad ar banku, kas izlaidusi par vairāk banknotes, nekā tai bija skaidras naudas, varēja notikt sabrukums.

Bet praksē drīz saprata, ka liela daļa no izdotām banknotēm iet tautā apgrozībā un nekādi nevar tūlīt tikt uzrādīta apmaiņai pret dārgmetaliem. Tādējādi tad pamazītēm saprata, ka var izdot otri tik un pat 3 – 4 reizes vairāk banknotes samērā ar skaidras naudas segumu, ja tikai šīs banknotes izdotas pret drošu personu vekseļiem uz īsu termiņu (1 – 2 līdz 3 mēnešu vekseļiem). Bet ar laiku, sevišķi visjaunākos laikos, Anglijā no 1840. g., Vācijā no 1876. g. sākot, mēģināja banknošu izdošanu atkal aprobežot caur žiro kontu paplašināšanu, visvēlākā laikā caur pasta čeku ierīkošanu. Labumi bija tie, ka banknošu viltojumi kļuva neiespējami.

Depozitu veikalu.

Jau vidus laikos daudzi pilsētu iemītnieki dārgumus un rotas lietas ne labprāt glabāja mājā, kur tos varēja nozagt vai nolaupīt, kur tie arī varēja sadegt vai bojāties. Dārgumus sāka nest pie zelta kalējiem, lai tie tos uzglabātu: zelta kalējiem bija parasti ierīkotas uguns un zagļu drošas velves savu pašu dārgumu uzglabāšanai. Zelta kalēji ņēma labprāt arī svešas mantas, bet prasīja par uzglabāšanu atlīdzību. Gluži tas pats notiek arī visjaunākos laikos: bankas labprāt iznomā „seifus” (safes) vērtspapīru un dārgumu uzglabāšanai. Šādi seifi bija i Krievijā ļoti iecienīti, līdz kamēr lielinieki tos ar varu uzlauza un izlaupīja. No daudz lielāka svara vēl kā seifi, ir naudas ieguldīšana bankās uz tekoša rēķina – „vaļēji”, jeb „atklāti” (offene) depoziti. Ja šādi depoziti sastāv iz vērtspapīriem, tad par viņu uzglabāšanu ir jāmaksā. Ja tie sastāv iz skaidras naudas, tad banka par tiem maksā nelielu procentu; priekš kara parasti l QUOTE

– 2 proc., t.i. tai gadījumā, ja depoziti ieguldīti uz tekoša rēķina un tos var katru dienu atprasīt „on call”. Ja skaidra nauda ieguldīta uz zināmu noteiktu termiņu, kauču uz 3 – 6 mēnešiem, par to jau maksāja augstāku procentu. Vērtspapīru depozitiem tas labums, ka tie noder par pamatu lombardam…

Slēgti depoziti (kuveros iezēģelēti) var arī tikt nodoti pret mazu atlīdzību uzglabāšanā – neērtība tik ir tā, ka slēgtus depozitus nav iespējams lombardēt, uz tiem dabūt naudu. Atklāti vērtspapīru depoziti vēl tai ziņā parocīgi, ka bankas, atkal pret mazu atlīdzību, uzņemas kuponu nogriešanu, iekasēšanu un iekasētās sumas ierakstīšanu uz depozitu devēja tekoša rēķina. Uz depozitu lieluma dibinājas banku spriedums katras personas vekseļu aizņēmuma gadījumā. Daudzkārt, proti, vērtspapīru īpašnieks negribēs tos pārdot, ja tam uz īsu termiņu vajadzīgs naudas. Ar pārdošanu, proti, ir savienots katrreiz diferences (starpības) zaudējums starp iepirkšanas un pārdošanas cenām. Tālāk jāmaksā katrreiz „kurtaža”, daudz valstīs arī vēl zīmognodoklis. Bet aizņemties uz vekseli naudu ir ērti un vienkārši. Daudzkārt zemes īpašnieki žēlojas, ka tie nevar gluži nekā dabūt uz vekseļa, kurpretim pilsētu tirgoņiem tas daudz vieglāk iespējams. Pilsoniskie ekonomisti uz to atbild, ka tas jau esot gluži dabīgi: tirgoņu mantas apstākļi bankām, pateicoties depozitu būšanai, esot pazīstami, laucinieku, arī muižnieku ne – zemes īpašnieks varot būt dziļi parādos un banka drīkstot aizdot tik pret pilnīgu drošību. Bet arī ar tiem aizdevumiem „drošiem” tirgoņiem ir tā tā. Par drošiem turēti tirgoņi caur neparedzētiem gadījumiem paliek nedroši. Tāpēc bankas savā starpā ved un apmainās ar „melnām grāmatām”, nedrošu tirgoņu un arī tikai ar vekseļu termiņu neieturētāju sarakstiem. Tādus sarakstus izdod arī Latvijas banka. Banku valdes, banku direktori var arī savu varu aiz draudzības vai personīgiem veikalnieciskiem aprēķiniem „nelietīgi, velti valkāt”, aizdot naudu personām, kas nebūt nepelna uzticības. Ir diezgan gadījumu, kur par absoluti drošām turētas lielbankas kādā jaukā dienā piepeši sabruka. To direktori bija vienkārši švindleriem izsnieguši ne ar ko nesegtus augstus vekseļu kreditus. Vācijā pazīstamākais gadījums, t.s. „Leipcigas bankas” bankrots 90. 19. g. s. gados – izrādījās, ka bankas valde bija par 100 milj. izsniegusi nesegtus aizdevumus…

No svara ir, ka banku valdes krāj sīkus statistiskus novērojumus par naudas pieprasījumu plūdiem un atplūdiem, t.i. par skaidras naudas vajadzību dažādos gada termiņos. Pēc šādiem plūdiem un atplūdiem bankām jāiegroza sava naudas apgrozības politika, tām jāzin, kad jātura gatavībā lielākas skaidras naudas sumas, jāzin, kad nauda ietecēs atpakaļ to kasēs. Dažās zemēs, kā Vācijā, izmaksāja valsts ierēdņiem algu 1/4 gadu iepriekš, bet arvienu kalendara kvartalu sākumā: t.i. 1. janvārī, 1. aprilī, 1. jūlijā, 1. oktobrī. Uz šiem termiņiem tad arvienu bankās bija naudas plūdi. Uz kvartalu beigām, turpretim, atplūdi – naudas patērēta, izņemta no bankām, saritējusi bodnieku, liferantu, nama saimnieku utt. kasēs. Protams, ka arī fabrikantu, tāpat zemkopju dzīvē ir savi naudas plūdi un atplūdi. Fabrikantam jārēķinās ar maksāšanas termiņiem par iepērkamām jēlvielām. Zemkopim naudas plūdi rudeņos, kad tas pārdod savu ražu. Bankām tad ir jālaiž nauda apgrozībā, jāaizdod tirgoņiem nauda pret vekseļiem, lai tie varētu no zemkopjiem pirkt labību, sēklas, šķiesnu jēlvielas utt. Tālāk bankām jārēķinās ar valsts papīru un dažādo citu procentu papīru kuponu termiņiem.

Galvenie naudas saimniecības regulatori ir katrā zemē – lielās emisijas bankas. Vajadzības brīžos tās izlaiž banknotes pret vekseļiem, atplūdu laikā atkal sarauš banknotes savās kasēs. Apdomīgi rīkojoties, nav jābaidās par banknošu sastrēgumu: kamēr par izdotām banknotēm sāks pieprasīt lielākā mērā skaidru naudu, tikmēr jau būs notecējuši vekseļu termiņi un skaidra nauda atgriezīsies banku kasēs.

Banku darbība, „žiro” un „depozitu” veikali aiztaupa milzum daudz skaidras naudas apgrozību; sevišķi tiek saudzēts no pāragras nolietošanās zelts un sudrabs. Pārsteidzoši, cik maz skaidras naudas bija priekš kara apgrozībā lielākā kapitalismā zemē, Anglijā. Tur „angļu bankas” banknošu apgrozījumi parasti svārstījās ap 40 miljoniem angļu mārciņu – 1000 milj. zelta latiem. Francijā – sīkzemnieku un sīkpilsoņu zemē turpretim „Banque de France” bija izlaidusi par 5 – 6 miljardiem franku banknotes. Vācija, kurai bija par 70 proc. vairāk iedzīvotāju kā Francijai un kura bija attīstīta rūpniecības valsts, pietika ar 2 QUOTE

miljardu marku banknošu izlaidumu.

Agrākos laikos pastāvēja ļoti daudz sīku baņķieru. Publikas piedzīvojumi ar šiem baņķieriem bija diezgan ļauni. Krizes laikos arvienu liela daļa no tiem nobankrotēja un paļāvīgie depozitu devēji zaudēja visus savus ieguldījumus. Šis iemesls izsauca lielbanku attīstīšanos. Tās parasti rīkojās solidi un izcieta krizes – gadījums ar „Leipcigas banku” tika vairāk uzskatīts kā izņēmuma gadījums. Tādējādi tad banku būšana arvienu vairāk centralizējās – sakopojās. Bet lielbankas izvēršas ari par draudošu varu. Tās savos depozitos sakopo lielu, pat lielāko daļu akciju. Un izkaulē sev tiesību ar depozitā atrodošamies akcijām akciju sabiedrību pilnās sapulcēs nobalsot! Tādējādi lielbankas ar svešu akciju palīdzību ieceļ akciju biedrību valdes locekļus un direktorus, sagrābj savās rokās visu saimniecisko dzīvi. Vācijā 1909. g. Hilferdings varēja sarakstīt grāmatu par „finansu kapitalu” – lielbanku varu. Pēc pasaules kara gan Vācijā lielrūpnieki, kā Stinness, sarausa mantas, darīja no sevis atkarīgas bankas.

Čeks.

Kas ir čeks? Nu, čeks ir naudas zīme, kurā teikts, lai kāda banka (kāds privatveikalnieks) izmaksā šīs naudas zīmes (čeka) īpašniekam vai nu tai personai, kurai īpašnieks uztic zīmi iekasēt, zināmu, čekā minētu naudas sumu. Čeks tā tad ir naudas zīme uz tūlīt samaksu, nevis uz termiņu, kā veksels. Ko dara banka vai privatpersona, no kuras prasa čeka samaksu? Bankas ierēdņi (privatpersona) visupirms paskatās savās grāmatās, vai tai personai vai bankai, kura čeku izdevusi, ir drošība, t.i. vai tai ir depozits pietiekošā augstumā. Ja ir, tad bankas ierēdņi novelk, noraksta čekā minēto sumu no čeku izdevēja konta un izmaksā šo sumu čeka īpašniekam (uzrādītājam). Vai katram čekam ir absoluta drošība? Protams, ka ne. Čeku saņemot, nevar zināt, vai par to dabūs samaksu. Protams, ka te atkal no svara čeku izrakstītāju drošība. Katrs labāk ņems čeku no kādas lielbankas vai valsts bankas, kurai visur depoziti, nekā no kādas privatpersonas… Čeku maksāšana ērtāka nekā maksāšana skaidrā naudā: dažādu papīra naudas zīmju vai veselas kaudzes monetu vietā pietiek ar vienu pašu papīra zīmīti… Neērtība var būt tad, ja čeks izrakstīts uz kādu banku, uz kuru čeka īpašniekam par tālu ko iet. Tādos gadījumos tas čeku nodod iekasēšanai „savai” bankai, t.i. tai bankai, vai bankas filialei, kurā tas tura savus depozitus. Tādējādi tad tiek izbēgta bankas klientu velta skraidīšana. Bankas tad norēķinās savā starpā.

Lombards.

Lombards mēdz būt dažāda veida. Visuparastākā forma – vērtspapīru vai dārgmetalu lombards. Bet ļoti liela nozīme arī preču lombardam. Priekš bankām ērtākā preču lombarda forma tā, ka spīķeru sabiedrības uzņem savos spīķeros preces ar mēru un svaru, parasti i ar sīku kvalitates (labuma) atzīmējumu un izsniedz preču īpašniekam par to apliecību. Šādu apliecību angļi nosauc par „varantu”. Varanta īpašnieks nu to var bez kā tālāka ieķīlāt bankā. Bankas ierēdņi tik konstatē varantā minēto priekšmetu biržas cenu un izdod īpašniekam līdz 80, pat 90 proc. no šīs biržas cenas. Ja preces ieķīlātājs preces pārdevis, tam jāatmaksā vai nu visa suma uz reizi, vai pa daļām. Preču pircējs, zināms, tās var par jaunu ieķīlāt. Drusku neērtāka ir lieta ar preču ieķīlāšanu tur, kur nepastāv spīķeru sabiedrības, kas izdod varantus. Tur bankām pašām jāpārliecinās, vai kādam kredita gribētājam ir tiešām tās preces spīķerī, kuras tas grib ieķīlāt. Parasti tāpēc bankas pavisam nedod kreditu sīkākiem tirgotājiem, bet izsniedz tikai lielas sumas lieltirgoņiem, par kuru drošību tās pārliecinātas, vai kuri samaksā preču novērtētājas komisijas un dod drošību, ka preces bez bankas ziņas netiks tālāk pārdotas.

Ievērojami, ka ne tikai par lombardētām precēm, bet arī par lombardētiem vērtspapīriem maksā parasti 1 proc. vairāk, nekā par vekseļiem. Tā izliekas bezprātība, jo pie vērtspapīru lombarda jau drošība absoluta, ķīla naudas devējam rokā. Bet tāda nesaskaņa tomēr pastāv! Izskaidrota tā tiek ar to, ka vērtspapīri bankai jāglabā – vekseli turpretim tā var dot tālāk maksāšanām un tādējādi pelnīt dubulti!

Vekseļi.

Kas ir veksels? Papīrs, kurā vekseļa izrakstītajs vai nu 1) kādai otrai personai (baņķierim, tirgonim, bankai) uzdod vekseļa turētājam (īpašniekam) izmaksāt noteiktu sumu zināmā vietā, zināmā laikā. Šādu vekseli vāci nosauc par „Tratte”, „gezogener Wechse1”, „trassierter Wechsel”. Bet vekseli var izrakstītājs izrakstīt arī 2) pats uz sava vārda, apņemoties zināmā vietā, zināmā termiņā vekse1ī minēto sumu samaksāt. Veksels caur to izšķiras no vienkāršas parāda zīmes, ka vienkārša parāda zīme jāiesūdz. Parāda zīmes izrakstītājs var celt iebildumus pret parāda samaksu: ja, piem., pirkts zirgs pret parāda zīmi un zirgs īsi pēc pirkšanas nosprādzis, tad parāda zīmes izrakstītājs var liegties maksāt, apvainojot pārdevēju, ka tas pārdevis slimu zirgu. Bet ja zirga pircējs izrakstījis vekseli, tad tam jāmaksā katros apstākļos. Tiesa pavisam neizmeklē zirga pirkšanas lietu kā tādu, bet tā konstatē vienīgi, vai paraksts zem vekseļa ir īsts. Ja vekseļa devējs atzīst savu parakstu, tad to, ja tas negrib vai nespēj maksāt, var tūlīt izķīlāt, pārdot tā īpašumu uz torga. Vekseļa izdevējam, zināms, paliek tiesība sūdzēt slimā zirga pārdevēju par krāpšanu, – bet visupirms tam jāsamaksā veksels. Tagadējā Latvijā diezgan daudz sekošu gadījumu: muižu īpašniekiem vai arendatoriem muižas atņemtas, – bet vekseļu parādi tiek piedzīti, kauču gan tiem pavisam vairs nav tās mantas, kas tiem piederējušas, uz kurām tie paļāvušies vekseļus izrakstot… Vienkāršu parāda zīmi tāds parādnieks var liegties maksāt, aizrādot uz to, ka tam īpašums atņemts, vekseļi ne! Tādējādi tad katram jāsaprot, cik tam jābūt uzmanīgam, kas viss tam jāpārdomā, pirms kā tas izraksta vekseli. Daudzi naivi, ar vekseļu būšanām neiepazinušies ļautiņi izputinājušies, nonākuši pie bankrota. Vekseļa izrakstītājs arī tiek saukts par „trassantu”, otra persona, kurai veksels jāmaksā, par „trassatu”, vekseļa īpašnieks, saņēmējs, ir „remittents”.

Kas vajadzīgs, lai kāda parāda zīme būtu atzīta par vekseli? Visupirms: 1) uzraksts: „vekse1s” (pēc vācu un agrākiem krievu likumiem, pēc angļu un franču ne); 2) atziņa, ka valuta (nauda) saņemta; 3) maksājamā suma; 4) datums un vieta, kur veksels jāmaksā, tāpat datums un vieta, kur tas izrakstīts. Maksāšana var būt: a) noteikta „pie uzrādīšanas” (a vista) = „Sichtwechse1”; b) zināmā datumā; c) zināmā tirgū (Leipcigā, Frankfurtē, Ņižņij-Novgorodā, Irbitā); d) nepieciešams remittenta (naudas saņēmēja) vārds, vai arī piezīme: „uz tā orderi” (paģērējumu), tad trassanta dzīves vieta un paraksts; e) stempeļa papīrs, vai uzlipināmas markas.

Remittentam, vekseļa īpašniekam, ir tiesība uz vekseļa otras puses uzrakstīt: priekš manis saņemams no tā un tā. Pēdējais atkal var uzrakstīt cita vārdu un tā vekseli dot tālāk. Tādu rīcību sauc par vekseļa „indosēšanu”. Šādi „indosēti” vekseļi ļoti iecienīti: jo katrs uzrakstītājs galvo ar visu savu īpašumu par vekseļa drošību! Sevišķi meklēti, iecienīti, zināms, vekseļi ar pazīstamu lielbanku vai lieltirgoņu parakstiem. Bankas dažkārt „indosē” tādu personu vekseļus, kuras plašākai publikai nav pazīstamas un sagādā tā šīm personām kreditu!

No svara, zināms, pie „trassētiem” vekseļiem trassata, t.i. tās personas, kurai uzdots vekseli samaksāt, atzinums, ka tā ar mieru vekseli zināmā termiņā maksāt. Tādu atzinumu nosauc par „akceptu” (no latiņu vārda „accipere” = pieņemt). Var jau gadīties, ka tā banka, vai privatpersona, kurai uzdots „trassēto” vekseli samaksāt, liedzas dot savu „akceptu”.

Tā tad nu, par vekseli, lai tas varētu iet tālāk apgrozībā, galvo 3 personas: 1) vekseļa izrakstītājs = trassants, 2) tas, uz kā vārda veksels izrakstīts = trassats, 3) vekseļa īpašnieks = remittents.

Kas notiek, ja trassats liedzas maksāt? Tad vekseļa īpašniekam jāapgādājas ar tiesiskām formalitatēm, t.i., tam caur kādu advokatu vai notaru jāliek uzrakstīt „vekseļa protests”. Nu īpašniekam tiesība ņemt „regresu” pie visiem tiem, kas vekseli parakstījuši vai tālāk devuši. T.i., vekseļa īpašnieks var izvēlēties to personu, no kuras tas grib piedzīt – tas var izvēlēties to personu, no kuras tam šķiet, ka tas varēs visātrāk dabūt vekseli samaksātu, kura negribēs lietu novest līdz mantas apķīlāšanai. Pie vekseļa piedzīšanas tiesa parasti rīkojas tā, ka tā neapķīlā visu iesūdzētā vekseļa parakstītāja mantu, bet tikai tikdaudz, cik tā skaita par vajadzīgu, lai vekseļa parāds tiktu segts. Zemkopim, kurš izrakstījis vekseli uz, teiksim, 1000 latiem, nepārdos tūlīt tā mājas, bet apķīlās klētī atrodošos labību, vai kādus lopus piedzenamās sumas vērtībā.

Tālāk jāievēro starpība starp kādā pilsētā uz vietas maksājamiem vekseļiem un tādiem vekseļiem, kas izrakstīti uz ārzemēm. Pēdējos sauc par „devizēm”.

Devizes.

Devizes tiek ļoti plašā mērā izlietotas ārējā tirdzniecībā. Ja, piem., kāda Rīgas firma pērk kokvilnu no Ņu-Orleanas, tad parasti tā nedabūs uz šo pilsētu vekseli. Bet tā dabūs vekseli uz Londonu. Bet Ņu-Orleanas kokvilnas pārdevējai firmai arī ar šādu vekseli nav līdzēts. Tai ir gan veikalnieciski sakari ar Ņujorku, bet ne ar Londonu. Bet Ņujorkas bankām atkal ir sakari ar Londonas bankām. Tā tad Ņujorkas bankas akceptē, pieņem uz Londonu izrakstītos vekseļus. Starp Londonu un Ņujorku tirdznieciskā satiksme tik dzīva, ka tur pie vekseļu iekasēšanas nenotiek ne mazākā nosebošanās. Bankām nu iznāk ļoti plaša un sarežģīta sarakstīšanās un izrēķināšanās savā starpā. Lai šo sarakstīšanos un izrēķināšanos atsevišķu banku starpā padarītu vienkāršāku, tad visos lielos tirdzniecības un baņķieru centros, kā Ņujorkā, Londonā, Berlinē, Parizē pastāv t.s. „Clearing bankas”, t.i., ietaises, kur visu banku priekšstāvji mēneša pēdējā un pirmā dienā saiet kopā dēļ izrēķināšanās. Ja nu, piem., pie šādas izrēķināšanās ņem dalību 100 bankas nami, tad vairs nav vajadzīgs, ka katrs bankas nams izrēķinās ar katru no 99 citiem namiem atsevišķi. Bet katrs bankas nams vienkārši izrēķina, cik tam jāmaksā pavisam kopā, visiem 99 citiem bankas namiem. Tāpat, cik tam pienākas saņemt no visām 99 citām bankām, kopā saņemot. Tādējādi tad nu tikai vajadzīgs pie galīgas izrēķināšanās diferenci starp pienākošos un maksājamo naudu vai nu izmaksāt – vai saņemt, ja maksājamā suma mazāka par saņemamo.

Galvenais banku veikals ir vekseļu diskonts. Diskonts, angliski „discount”, cēlies no italiešu „sconto” = atvilkšana, atskaitīšana, t.i., zināma % atskaitīšana no kādas maksājamas sumas. Bankas parasti mēdz ņemt par naudas aizdošanu uz vekseļiem ne tikai parasto procentu, kādu maksā par drošām vērtībām, bet zināmu peļņu un, proti, tiklab pie termiņa vekseļiem, kā pie tūlīt samaksājamiem „а vista”, vekseļiem…

Strīdus grozās ap jautājumu, kāds vekseļu diskonts, no tautsaimnieciskā viedokļa, vēlamāks, augsts vai zems. Pie zema diskonta katrs veikalnieks labprāt savus veikalus paplašina, pie augsta tas tos sašaurina. Caur diskonta politiku bankas mēģina iespaidot uz skaidras naudas pieprasījumiem. Ja kasēs daudz naudas, bankas pazemina diskontu, ja maz, tās to paaugstina. Angļu un vācu bankas pirms kara vispārim turējās pie augsta diskonta, franču banka pie zema diskonta politikas.

Emisijas banka (Эмиссioнные банки, Emissions oder

Zettelbanken).

Kas ir emisijas bankas? Nu, privileģētas bankas, kurām vienām tiesība zināmā valstī izlaist „banknotes”.

Kas ir „banknotes”? Вanknotes ir ar metalu vai citām drošībām nodrošinātas papīra naudas zīmes. Banknotes jāšķir no papīra naudas. Papīra nauda arī gan tiek apzīmēta par tādu naudas zīmi, kas ar visiem valsts īpašumiem nodrošināta. Bet ja nu valsts, izlaidusi visai daudz tās papīra naudas, vairs neatzīst savu pienākumu šo naudu atmainīt pret drošām vērtībām, metalu vai citām drošībām, ko tad? Valsti var gan apsūdzēt, bet nevar izķīlāt, kā kaut kādu privatcilvēku. Tā tad, ar papīra naudas drošību stāv diezgan šaubīgi. Saimniecības vēsturē pazīstama vesela rinda papīra naudas neatzīšanas gadījumu. Šāda neatzīšana tiek uzskatīta kā valsts bankrots. Sevišķi pēc pasaules kara sabrukušas visas, ne tikai karu vedēju valstu valutas, bet i neitralo valstu valutas. Bet teorijā – un tas gaužām interesanti, visas sabrukušās valutas bija dibinātas uz pareiza seguma noteikumu pamatiem; t.i., visas tagad lielākā vai mazākā mērā sabrukušās valutas nebija papīra nauda, bet bija banknotes. Teorijā, un priekš kara arī praksē, lietas norisinājās sekošā kārtā: emisijas bankas izlaida pret drošu firmu vekseļiem banknotes. Banknotes bija segtas ne tikai ar vekseļiem, bet lielākā vai mazākā mērā i ar skanošu metalu vai citādām drošībām. Kādas bija tās citādās drošības? Tās bija – valsts parādu zīmes, valsts vekseļi. Šāda sistema, ka banknotes atļauts izlaist pret valsts parādu zīmju segumu, pastāv šobrīd tik Amerikas Savienotās Valstīs. Un Amerikas valuta tomēr noturējusies ar zeltu vienādā augstumā. Amerikā bija kādas 7500 atsevišķas bankas, kurām tiesība izlaist banknotes. Bet šī tiesība ierobežota tā, ka banknotes tika drukātas vienīgi valsts naudas drukātavā un izsniegtas katrai no bankām samērā ar tās valsts parādu zīmju noguldījumiem valsts kasē. Amerikas banknošu sistemai tā neērtība, ka tā nebij „elastīga”, kā Eiropas kontinenta banku sistema, t.i., Amerikā banknošu daudzumu pēc likuma nebija iespējams pavairot. Caur šo elastības trūkumu Amerikā jau norisinājušās daudz bīstamas tirdzniecības krizes. Sabrukuši solidi veikali tikai tāpēc vien, ka tiem kritiskā brīdī nebija iespējams ne par kādu cenu sadabūt vajadzīgo skaidro naudu, ko samaksāt termiņā vekseļus. Tiesa, Amerikā bez banknotēm vēl tika izlaisti t.s. „certifikati”, t.i., vērtības zīmes, kas apzīmēja, ka certifikata īpašniekam valsts mantas kambaros glabājas zelta par certifikatā atzīmēto sumu. Bet arī „certifikati” neaizpildīja pietiekošā mērā robu, neglāba krizes laikos citādi drošas un solidas firmas no bankrota. 1913. g. notika reforma: emisijas tiesību paturēja tik 12 bankas, kurām par izlaistām banknotēm jātura 40% zelta rezervē.

„Kontinentalā” banknošu seguma sistema elastīga. Valsts vara, sakarā ar parlamentiem, noteic, par cik daudz emisijas bankas var izlaist banknotes. Metala segums netiek prasīts pilnā augstumā ar izlaisto banknošu vērtību. Vācu valsts banka pietika ar 1/3 zelta seguma. Krievijas valsts banka drīkstēja izlaist par 300, pēc par 550 milj. rubļu vairāk banknotes, nekā tās pagrabos atradās zelta seguma. Franču bankas banknošu izlaidumu parlaments, pēc vajadzības, varēja ātri grozīt: pirms kara bija atļauts izlaist banknotes par 5800 milj. franku. Holandē, Beļģijā vajadzēja 1/3 zelta seguma, Šveicē – 40 proc. Bet visām banknotēm vajadzēja būt segtām ar drošiem privatu firmu vekseļiem, vai ar vērtspapīru noguldījumiem. Tādējādi tad banknotes i pie 1/3 zelta seguma tika uzskatītas par pilnīgi drošām, jo privatās firmas jau nemaksāšanas gadījumā varēja piespiest maksāt, izķīlāt, izūtrupēt.

Angļu banka pirms kara rīkojās ļoti solidi – tās banknošu izlaidumi gandrīz nekad nesasniedza zelta noguldījumus.

Pasaules karā tika visas emisijas bankas piespiestas izlaist ar valsts vekseļiem segtas banknotes. Bet valsts vekseļu un tamlīdz banknošu sanāca milzīgs daudzums. Tā tad nu pēc kara valda vispārējs sabrukums! No svara īss pārskats par banku stāvokli novembra vidū un beigās, 1921. g.:

Tā tad nav brīnums, ka franču franka kurss noslīdēja novembrī, 1921. g. uz 33% no zelta vērtības, italiešu liras – uz 20%, vācu markas pat uz 2%. Pat angļu mārciņa tika vērtēta tik uz 80%. Pie Anglijas jāatzīmē, ka bez angļu bankas banknotēm atrodas apgrozībā vēl par 320 milj. mārciņām īstas papīra naudas, t.s. „currency notes”, kas segtas tikai ar 16% zelta un angļu bankas banknotēm. 1924. g. angļu banknošu kurss – 90% zelta vērtības, franču – 28%, italiešu – 20%, šveiciešu – 90%, norveģu – 55%, daņu – 65%.

Cik lielām jābūt banknotēm? Visas bankas turējās pie principa, pēc iespējas izbēgt mazu banknošu izlaišanu. Anglijas banka izlaida pirms kara banknotes ne mazākas par 1 mārciņu (=25,23 lati zeltā), vācu banka sākumā tikai 100 un 1000 marku gabalus (121 un 1212 zelta lati). Beļģijā zemākās banknotes bija 20 franku, Šveicē 50 franku, Francijā 50 franku (=18,75 zelta kap.). Kara laikā visas valstis sāka drukāt i mazākas banknotes.

Jautājums vēl: kādai jābūt emisijas banku organizacijai, vai emisijas bankām jābūt tīrām valsts bankām, jeb vai tām jāatrodas privatās rokās? Agrāk, pirms kara, uzskatīja kā galvenos privato emisijas banku labumus sekošos: privato banku īpašums karā nevarot tikt no ienaidnieka konfiscēts un privatas bankas neesot tādā mērā padotas valsts varas iespaidiem, to rīcība tāpēc būšot solidāka! Pasaules karš mūs mācīja, ka: 1) ienaidnieks neko neiztaisa par privato īpašumu, 2) valsts vara tik un tā piespiež i privatās bankas diskontēt tik daudz valsts vekseļus, cik valdības, saskaņā ar parlamentiem, noteic. Tā tad starpība starp tīrām valsts bankām un privatām emisijas bankām ir tīri formela. Valsts banku sistema drīzāk aiztaupa liekas formalitates un norēķināšanos ar „valsts vekseļiem” utt.

Maksāšanas bilance.

Par maksāšanas bilanci nosauc katras valsts starptautisko izrēķināšanos. Izrēķināšanās saistīta ar: 1) katras valsts ievedumiem-izvedumiem (=tirdzniecības bilanci), 2) procentu maksāšanām ārzemēm, vai procentu saņemšanu no ārzemēm (par valsts vērtspapīriem, tirdzniecības un rūpniecības uzņēmumiem, akcijām, obligacijām utt.), 3) fraktēm, tirdzniecības peļņas ar ārzemēm vai zaudējumiem, 4) ceļojuma izdevumiem ārzemēs vai peļņas no ārzemju ceļiniekiem, 5) darba algām ārzemēs, vai zaudējumiem utt. Ir valstis, kuru tirdzniecības bilance arvienu bijusi stipri aktiva, bet kuras zināmos laikmetos ir iekļuvušas parādos. Tā tas bija ar Ameriku no 1860. – 1890. g., ar Krieviju gandrīz līdz pat pasaules karam.

Arī pie tirdzniecības bilances uzstādīšanas un salīdzināšanas nepietiek ar sausiem statistiskiem skaitļiem: jāprot šie skaitļi lasīt. Viss atkarājas no tam, kā sastādās preču cenas izvedu-ievedu sarakstos. Ja kādā valstī pastāv vērtības muitas (ja tiek ņemta muita procentos no preču cenas vai vērtības), tad parasti preču cenas tiek uzdotas pārāk zemu, lai būtu mazāk muitas jāmaksā. Tā tas bija Latvijā pēc agrākā muitas tarifa, kas bija spēkā līdz 1921. g. jūlijam. Specifiskas muitas (kādas ievestas i Latvijā 1921. g. jūlijā) dod pareizākus skaitļus, jo ievedējam un izvedējam nav intereses, vērtības deklaraciju viltot. Bet totiesu valda vienaldzība vērtības sarakstos. Kļūdas var būt i attiecībā uz muitu statistiku. Krievijā līdz 1900. g. pie dažu preču ievedumu vērtības tika muita klāt pieskaitīta. Tas, protams, pavisam nepareizs paņēmiens. No milzu svara fraktes. Ja kādai valstij pasiva tirdzniecības bilance, bet ja tās kuģinieki pārvadā visas preces jūras tirdzniecībā ar ārzemēm, tad, protams, bilance stipri uzlabojas. Cik stipri iespaido ārzemju ceļojumi uz maksāšanas bilanci, tas redzams iz novērtējumiem, pēc kuriem amerikaņi jau ap 1900. g. izdeva ap 100 milj. dolaru (510 milj. zelta latu) Eiropas ceļojumos, krievi ap 150 milj. rubļus. Otrādi – bet uz Ameriku un Krieviju ārzemnieki ceļoja tikai peļņas nolūkā. Poļu, leišu, italiešu strādnieki ceļoja lieliem bariem uz Ameriku – bet liela daļa no tiem atkal pēc dažiem gadiem atgriezās dzimtenē, līdzi paņemot prāvu iepelnītu naudas kušķi. No svara arī mantojumu bilance: Amerikas „onkuļu” atstātās mantas dažkārt plūdušas uz Eiropu. Beigās vēl jāievēro bagāto amerikaņu līgavu pūra naudas, kas arī iztaisīja daudz miljonus: bagātās amerikanietes labprāt precēja Eiropas muižniekus, lai tiktu pie titula. Dažas zemes pārlabo stiprā mērā savu maksāšanas bilanci caur ārzemes ceļinieku izdevumiem: ap 1900. g. rēķināja Italijas iedzīvotāju ieņēmumus no „ārzemnieku industrijas” uz 400 milj. liru, šveiciešu ieņēmumus uz 200 milj. franku.

Biržas.

Kas ir biržas? Nu, biržas ir tādas vietas, nami, kur tirdzinieki sanāk kopā, lai nolīgtu preču vai vērtspapīru utt. cenas. Biržās nolīgtās cenas tiek tekošā kārtā no biržu makleriem uzzīmētas un tūlīt avīzēs, biržu ziņojumos publicētas, lai katrs, kam kāda manta, ko pārdot, vai kas ko gribētu pirkt, zinātu, kāda vēlamās vai pārdodamās mantas tirgus vērtība. Ja tāpēc jautā, vai biržu cenām kāda nozīme, vai pēc tām var pirkt, tad, protams, jāatbild, ka tas jau ir biržas uzdevums un nozīme – regulēt cenas. Zinot biržu cenas, nav jārīkojas vienīgi pēc dažu vietējo tirdzinieku „ofertēm” (piedāvājumiem), bet tās jāizlabo.

Biržas, kā vietas, kur sapulcējas tirgotāji, lai apspriestos savā starpā pastāvēja jau senā Romā. Pēc Romas bojā iešanas tās no jauna izcēlās Italijā 12. un 13. g. s. Briggē (Brьgge) kāds laukums, kur tirgoņi sapulcējās, tika nosaukts „de burze”. Vārds birža nozīmē pildītu naudas maku. Parizē birža izcēlās jau 14. g. s. beigās, Londonā 1556. g., Hamburgā 1558. g. 16. g. s. biržas technika maz izplatīta. Tomēr 16. g. s. Amsterdamā jau attīstās labības birža ar termiņa vekseļiem.

1724. g. Parizē tiek nodibināta oficiala vekseļu un vērtspapīru birža. Vācijā no 16. g. s. pastāv vekseļu birža.

Biržas veikali mēdz būt: 1) preču veikali. Preces var tikt pārdotas pret tūlītsamaksu vai uz termiņu. Pret termiņu vekseļiem celti iebildumi, ka tie pavedinot uz laimes spēli. Tur nu tiek atbildēts, ka arī solidām firmām taču jānodrošinās ar jēlvielām ilgākam laikam. Audumu un dziju fabrikām, vērpējiem un audējiem vajaga vilnas, kokvilnas, linu, kaņepāju, zīdu, džutas utt. Ir gaužām grūti, gandrīz neiespējami, dziju un gatavu audumu cenas kalkulēt un nolīgt audumu nodošanu („noliferēšanu”), kad nav zināmas jēlvielu cenas. Lieltirgonim, dzirnavniekam, kas tirgojas ar miltiem, jāzin iepriekš labības cenas. Pie labības termiņu tirdzniecības mēdz iestāties vislielākā cenu svārstīšanās 1 – 2 mēnešus pirms jaunas ražas. Katra ziņa par neizdevīgu laiku, pārliecīgu sausumu un karstumu, vai otrādi – vēsumu un slapjumu, dzen uz augšu labības cenas (tāpat kokvilnas, linu utt. cenas). Ziņas par labu, izdevīgu laiku, kas dod izredzes uz labu ražu, cenas nosit uz leju. Birženieki – labības tirgoņi un spekulanti, ņem palīgā arī t.s. „ražas izredzes statistiku”, kāda tagad gandrīz katrā no lielajām Eiropas kulturas valstīm, tāpat Savienotās Valstīs, Australijā, Kanadā tiek ievākta un publicēta. Šī statistika nu gan nedibinās uz katra atsevišķa zemes gabaliņa ražas izredzes novērojumu, bet uz dažu tūkstošu korespondentu ziņojumiem par ražas izredzēm to apgabalos. Šie korespondenti novērtē katrs ražas izredzes vai nu pēc numuriem, Amerikā procentos no pēdējā gada ražas. Šie numuri vai procentu novērtējumi tiek kopā saskaitīti un caur korespondentu kopskaitu izdalīti. Statistikā mēdz nodrukāt vidējos numurus vai procentus. Birženieki, zināms, uz oficialo statistiku vien nepaļaujas, tiem savi korespondenti, kuri mēģina oficialo statistiku pārbaudīt, izlabot. Protams, ka arī pēdējie kļūdas.

Katrā ziņā jāsaka, ka daudzo pilsonisko ekonomistu apgalvojumi, ka biržas ļoti labi regulējot labības cenas, ir pārāk optimistiski. Biržas spekulacija pavairo, nevis pamazina cenu svārstīšanos, jo spekulanti visvairāk pelna pie svārstošām cenām. Nevar but šaubu, ka valsts vara varētu daudz labāk gādāt par cenu izlīdzināšanos, kad tā turētu spīķeros daļu gada ražas. Tā darīja savā laikā Fridriķis Lielais. Bet 19. un 20. g. s. visi valsts vīri paļāvās uz to, ka tirgoņi un birža jau tautsaimniecību tik labi apgādājot ar visu vajadzīgo, ka nekā labāka vairs nevarot vēlēties. Un sekas bija, ka ne tikai Vācijas-Austrijas apgādāšana ar maizi kara laikā sabruka, ne tikai labības ievedējām valstīm pietrūka maize, bet arī izvedējām, pietrūka maizes – maizes zemei Krievijai…

Cenu regulēšanas ziņā caur biržu jau nu atzīstams, ka lielās biržas aprobežo pārliecīgo spekulaciju mazajās biržās – provincēs. Tām jāpadodas lielu biržu virzienam. Tomēr vispāri jau nu labības tirgū, sevišķi Krievijā, valdīja tendence nosist cenas rudeņos, kad zemniekiem bija jāpārdod labība un pacelt tās pavasaros. Vācijā gan pēdējos 10 – 15 gados pirms kara rudens cenas nebija ievērojami zemākas par pavasara cenām.

Par vērtspapīru un vekseļu biržu maz sevišķa ko teikt. „Kursa” svārstīšanās tur lielā mērā atkarājas no „konjunkturas” rūpniecībā un lauksaimniecībā.

Veikalnieciskās sabiedrības.

Kapitala savienošanai liela tautsaimnieciska nozīme. 1000 vai pat 10 000 mazi krājēji vai krājējiņi, katrs par sevi ņemot, nav spējīgi ķerties pie kaut kāda saimnieciska uzņēmuma. Bet ja tie savus kapitalīšus savieno, tie iegūst ievērojamu varu. Kādas formas nu pieņem kapitala vai kapitalistu savienošana?

1) Atklātā (vaļējā) jeb kolektivā sabiedrība – tirgoņu „kompanija”. Vairāki veikalnieki vienojas vest kopēji kādu lielāku veikalu, priekš kura nepietiek katra atsevišķa veikalnieka manta. Tas ir: vienojas, piem., Šulcis un Meiers, Šulcis un Co. (Šulcis un biedri), Šulcis, Meiers un Co. (un biedri). Katrs no dalībniekiem, arī tie firmas vārdā neminētie, bauda tiesību, zīmēt vekseļus un kvītes, izdarīt pastellējumus visas sabiedrības vārdā. Protams, ka kāds no dalībniekiem var arī savas tiesības neizlietot, atstāt īsto veikala vešanu citiem dalībniekiem… No svara, ka katrs dalībnieks galvo par veikala drošību ar visu savu mantu! Palaikam tiek prasīta visu dalībnieku ierakstīšanās tirdzniecības sarakstos. Šī „kompanijas” forma ir visvecākā veikalnieciskā kapitala savienojuma forma. To pazīst jau vidus laiku pilsētās. Daudzkārt šī forma izceļas tā, ka, tēvam mirstot, dēli un znoti negrib atstāto mantu dalīt, tāpēc ka caur to būtu ienesīgs veikals jālikvidē, bet labāk turpina to vest kopēji. Daudzkārt tad baņķieri rīkojas tā, ka viens brālis palika tēvu pilsētā, otrs apmetās kādā citā pilsētā. Viens brālis tad izdeva vekseļus uz otru, piesūtīja tam „kundes”. Anglijā vēl tagad ļoti parastas tādas „kompanijas”, pie kurām viens biedrs ved veikalu darīšanas pašā Anglijā, otrs apmetas kaut kur Indijā vai Amerikā, apsaimnieko, piem., kādu tējas, kafejas, tabakas, kaučuka plantaciju. Anglijā dzīvojošais biedrs, kuram piesūta visu ražu, tad gādā par to, ka tā tiek uz visizdevīgāko pārdota, tāpat uz izdevīgāko izdarīti iepirkumi, aizjūras plantacijas vai veikala vajadzībām, apgādā veikalam lētu kreditu utt.

Drusku citādas formas sabiedrība ir komanditistu sabiedrība uz akcijām, kāda paredzēta arī krievu un vācu likumos. Pie šādas sabiedrības formas tikai viena persona (retumis vairāk personas) ir īstais veikala vadītājs, citi dalībnieki, komanditisti, var ieskatīties veikala grāmatās, bet tiem nav tiesības veikala vadītāju („žerantu”) atcelt citādi, kā likvidējot visu sabiedrību. Atbildēt še atbild tikai veikala vadītājs, žerants, ar visu savu mantu, komanditisti tikai ar iemaksāto tiesu. Komanditistu savienība visbiežāk praktizēta gadījumos, kur gribēts realizēt, ievest dzīvē kādu jaunatradumu. Atradējs vai nu viens, vai kopā ar kādiem veikalniekiem, uzņemas darīšanu vedēja, žeranta, amatu, pieņemot klāt lielāku skaitu mazāku kapitalu ieguldītāju.

Akciju sabiedrība.

Akciju sabiedrība izšķiras caur to no komanditistu sabiedrības, ka tā dod atsevišķiem akcionariem lielākas tiesības. Direktori nav akcionaru kungi, bet gan pēdējie kārtīgās sapulcēs ievēl valdi, kura nu pieņem direktoru vai direktorus. Gada sapulce, vai arī sevišķu gadījumu dēļ sasauktā ārkārtējā sapulce var pie reizes atcelt valdi un direktorus. Nobalsots tiek, kā tas jau pie kapitalistiskas iekārtas saprotams, nevis pēc atnākušo biedru skaita, bet pēc akciju skaita, kādas katrs biedrs līdzi atnesis. Likumiskais mazākais akcionaru skaits ir 5, bet parasti akcionaru un akciju mēdz būt daudz vairāk. Akciju sabiedrību nodibināšana parasti notiek tā, ka saiet kopā vairāk „dibinātāji” un pieteic pie attiecīgās valsts iestādes sabiedrības nodibināšanu. Protams, ka šie dibinātāji tad arī izdala savā starpā akcijas. Pēc dažādu zemju likumiem, pie pašas dibināšanas nav jāiemaksā viss kapitals, bet tikai ceturtā tiesa! Šo likumu tad nu izlieto dibinātāji, lai ar samērā mazu kapitalu nodibinātu akciju sabiedrību. Nodibināšana tiek vēl atvieglota caur to, ka no dibinātājiem netiek prasīta iemaksa skaidrā naudā, bet dibinātāji, pēc savstarpēja salīguma, var dot pret akcijām namus, fabrikas, preces, mašinas. Pie tam tad allaž notiek dibinātāju dotās mantas daļas pārvērtēšana (pārāk augsta vērtēšana): papīrs jau pacietīgs un vēlākie akciju pircēji jau vairs neprasa pierādījumus par to, ka tās mantas, kuras dibinātāji devuši skaidras naudas vietā, tiesām bijušas tikdaudz vērts, par cik tās uzdotas. Tikai tad, ja akcionari-dibinātāji no pat sākuma piespiesti naudu aizņemties pret hipotekām vai obligacijām, tiem jāliek notaksēt arī tie īpašumi, kurus tie ierēķinājuši saņemtās akcijās. Bet arī ar notaksēšanu jau ir šā tā. Viss atkarājas no taksētājiem. Vāciem paruna: „Taxen sind Faxen” (takses ir muļķošanās). Galvenā lieta akcionariem-dibinātājiem, laist akcijas apgrozībā biržā, kas parasti vēl var notikt gadu pec dibināšanas, t.i., dibinātāji rēķina uz peļņu no akciju pārdošanas. Ja akciju biedrības direkcija izveicīga, tad jau nu var notikt, ka dibināšanas dienā pārvērtētie dibinātāju īpašumi pēc dabū realu vērtību.

Pie akciju biedrību dibināšanas parasti jāuzdod uzraudzības iestādei (Latvijā Finansu ministrijai): 1) cik liels akciju skaits un pamata kapitals, 2) kāds sabiedrības mērķis, 3) nosaukums, 4) priekšniecība, 5) ģeneralsapulces sasaukšanas kārtība, 6) citi noteikumi. Akcijas var būt uz īpašnieka vārda, vai arī bez vārda. Pēdējās ērtāki pārdot biržā.

Sabiedrības ar ierobežotu („limitētu”) garantiju.

Šādas sabiedrības sevišķi iemīļotas Anglijā, no 1892. g. Tās atļautas arī Vācijā. No akciju sabiedrībām tās izšķiras tikai tādējādi, ka garantija pret parāda devējiem aprobežota caur pamata kapitala augstumu. T.i., sabiedrības likvidēšanas vai nu bankrota gadījumā parāda devēji var turēties tikai pie sabiedrības pamata un rezerves kapitala, tiem nav tiesības paģērēt no biedriem-dalībniekiem piemaksas tai gadījumā, ja par likvidētām mantām ieņemtā nauda nesegtu visas parādu prasības. No akciju biedrību biedriem-akcionariem var, turpretim, prasīt piemaksu, samērā ar to akciju skaitu un vērtību! Praksē jau nu, protams, šādai akcionaru garantijai tikai tad nozīme, ja akcijas izrakstītas uz akciju turētāja vārda. Bet arī šai gadījumā akcionari, kuriem draud piemaksa, pie laika mēdz pārdot savas akcijas salmu vīriem, no kuriem nekā nevar ņemt. Vācijā šādas sabiedrības, ar aprobežotu garantiju, var dibināt ar tikai 2 dalībniekiem un 20 000 marku lielu kapitalu.

Vācijā vēl kalnraktuvju apgabalos ļoti parasts „Gewerkschaft’es” (arodnieku-kalnraču sabiedrības), kuras izdod dalības zīmes, „kuksus” (Kuxe). Locekļi nav atbildīgi trešai personai un galvo tikai ar dalības zīmēm.

Kooperativi.

Jaunākos laikos arvienu plašākā mērā visās zemēs attīstās kooperativi (Genossenschaften). Iestāšanās, izstāšanās nav tik vienkārša, kā pie akciju sabiedrībām, kur pietiek nopirkt akciju, lai taptu par biedri. Pie kooperativiem vajaga valdes piekrišanas. Arī izstāšanās un iemaksātās naudas izdabūšana apgrūtināta formalitatēm. Bet parasti noteikumi tādi, ka katra persona, kas izpilda zināmas prasības, var iestāties par biedri. Totiesu biedriem svarīga priekštiesība, samērā ar akcionariem: kooperativu biedriem katram tik viena balss! Bet, protams, ka i iemaksas-dalības naudas visiem vienādas.

Saimniecisko sabiedrību labumi.

Saimniecisku sabiedrību, kompaniju un akciju sabiedrību labumi ļoti lieli. Jau vidus laikos tika nodibinātas kuģinieku kompanijas: vienam pašam, kauču bagātam, uzņēmējam bija allaž risks kuģniecībā par lielu; jūras bija nedrošas, visur glūnēja jūras laupītāji, bāku nebij, sēkļi un klintis nebija diezgan labi pazīstamas. Bet peļņa caur laimīgiem braucieniem arī bija ļoti liela. Tādējādi nodibinājās Ziemeļ-Vācijā Hanzas „bunds” (savienība), vēlāk holandiešu, pēc i angļu Rīt-Indijas un Vakar-Indijas kompanijas. Pie Hanzas bunda piederēja i Rīga, Rēvele, Novgoroda, Pleskava. Angļu Rīt-Indijas kompanija iekaroja 18. g. s. beigās visu milzīgo Rīt-Indiju, zemi, kurai bija gandrīz 10 reiz tik daudz iedzīvotāju, kā pašai Anglijai. 1750. g. dibinājās i angļu Rīt-Azijas sabiedrība tirdzniecībai ar Ķinu. 1819. g. dibināja austrieši Priekš-Azijas sabiedrību.

Anglijā dibinājās īstas akciju sabiedrības bruģētu ceļu, šoseju (turnpike roads) būvei un izmantošanai, tāpat kanalu būvei. 19. g. s. nāca klāt daudzās dzelzsceļu sabiedrības. Visām šādām biedrībām tika no valdības (parlamentiem) dotas sevišķas privileģijas: ka nevienam lai nebūtu tiesība iejaukties to darbā un darīšanās. Dzelzsceļu biedrības dabūja privileģiju, ka neviens nedrīkst būvēt paralelus dzelzsceļus zināmā attālumā. Rīt- un Vakar-Indijas kompanijas dabūja monopola tiesību uz to zemes gabalu izmantošanu, kuru iegūšanai (vai tirdzniecībai) tās bija dibinātas. Akciju sabiedrības stāvēja sākumā gandrīz visas zem valsts kontroles: valstij bija tiesība tās kontrolēt, kas bija no sevišķa svara pie dzelzsceļu sabiedrībām, kur valsts parasti uzņēmās galvojumu ne tikai par obligaciju, bet pat par akciju kapitalu, t.i., galvoja, ka par ieguldīto kapitalu dabūs vismaz galvoto procentu. Anglijas valsts gan neuzņēmās dzelzsceļu galvojumus.

Zem brīvtirdzniecības, brīvās konkurences teorijas iespaida visās Eiropas valstīs (Amerikā jau no pat sākuma) valsts uzraudzība par akciju biedrībām tika mīkstināta, beidzot pavisam atcelta. Pat dzelzsceļu biedrības, kurām valsts piemaksāja procentus, tiklab kā nemaz netika kontrolētas. Tikai pamazām valstu valdības apķērās, ka tā bija aplama rīcība: valsts maksāja un maksāja un nezināja, par ko tā maksāja. Tādējādi tad iesākās atkal 19. g. simteņa 80. gados kontrole par dzelzsceļu sabiedrībām un pa daļai i dzelzsceļu izpirkšana priekš valsts. No dažām dzelzsceļu sabiedrībām Krievijas valsts i vēlāk neprasīja kontroles tiesību: Mandžurijas dzelzsceļu valde saimniekoja bez kontroles, kauču gan dzelzsceļš bija maksājis Krievijai 360 miljonus r. un prasīja ikgadīgus 20 miljonus piemaksas. Vācijā tika uz akciju sabiedrībām attiecošies likumi sakopoti 1900. g. tirdzniecības likumu grāmatā, Anglijā 1862. g., ar papildinājumiem 1867. un 1892. g. Francijā attiecīgie likumi izdoti 1867. un 1893. gados, Austrijā 1852., Ungārijā 1875. g.

Akciju sabiedrību nozīme tā, ka tās dara iespējamus par sevi riskantus (nedrošus) veikalnieciskus uzņēmumus, kuriem var tomēr, ja tie laimējas, būt liela, pat milzīga tautsaimnieciska nozīme (kā pie angļu Rīt-Indijas kompanijas). Pie riskantiem uzņēmumiem, proti, neviens negrib ar visu savu mantu piedalīties, pat ne ar lielāku mantas daļu. Bet ņemt vienu, divas vai vairākas akcijas, krājēji samērā viegli piedabūjami. Namu īpašnieki labprāt piedalīsies pie tramvaju sabiedrībām, kuras būvē tramvajus gar to namiem. Daži kapitalisti arī visu savu mantu iegulda akcijās, kas jau arī it ērti darāms, ja visa manta netiek ieguldīta viena uzņēmuma akcijās, kurš pie reizes var nobankrotēt, bet sadalīta uz dažādiem, vai pat veselu rindu uzņēmumiem. Dažkārt, pie augstas „konjunkturas” nu gan ceļas krizes, krizes laikos krītas visas akcijas. No svara, ka visu lielāko uzņēmumu akcijas apgrozās biržā un var katru dienu tikt pārvērstas skaidrā naudā.

Pilsoniskie ekonomisti slavē akciju sabiedrības kā individualistiskās, kapitalistiskās saimniecības iekārtas stutes, kas pierādot, ka arī zem kapitalistiskās iekārtas varot tikt izdarīti vispārderīgi lieliski techniski uzņēmumi. Tā, piem., Suecas kanala būve nebūtu bijusi domājama bez akciju sabiedrības, tāpat Panamas kanalu sāka būvēt akciju sabiedrība, kura nu gan nobankrotēja, bet kura bija būves iespējamību tik labi pierādījusi, ka nu Amerikas valsts varēja bez liela riska uzņemties būves pabeigšanu. Eiropā uzrāda uz Mon Seni, San Gotarda un Simplona tuneļu būvēm, kas bez akciju sabiedrību uzstāšanās nebūtu bijušas iespējamas. Pirms būves pat zinātnieki no tām bija ļoti brīdinājuši, apgalvojuši, ka cilvēki nemaz nespēšot izturēt karsto un slikto gaisu zemes iekšienē (protams, nevarētu arī, ja nebūtu ierīkota ventilacija). No Panamas kanala brīdināja tāpēc, ka tur biežas zemes trīces, pirmā zemes trīce to sagraušot. Bet milzīgie betona un granita dambji izturēja i zemes trīces. Kad kāda akciju sabiedrība vilka pirmo telegrafu „kabeli” no Eiropas uz Ameriku, pa jūras dibenu, tad dažas autoritates apgalvoja, ka elektriskā strāva mūžam neiešot cauri caur drātīm, kas nogremdētas jūras dibenā. Strāva izzudīšot, neskatoties uz visu „izolaciju”, ieslēgšanu kaučuka aptinumā. Akciju sabiedrības vēl tiek slavētas pie tādiem vispārderīgiem uzņēmumiem, kā teatriem, kurortiem, priekš kuriem grūti sadabūt atklātības pabalstus. Kā sevišķs labums tiek vēl minēts, ka par akciju biedrību direktoriem varot tikt ievēlētas spējīgas personas, bez pašu kapitala; kapitala devējs un īstais uzņēmējs, vadītājs, direktors še esot šķirtas personas.

Socialisti iebilst, ka akciju sabiedrības pierādot, ka modernā tautsaimniecība varot iztikt bez visiem kapitalistiem-uzņēmējiem. No valsts pārņemtās agrākās dzelzsceļu sabiedrības valsts rokās esot devušas vēl labākus panākumus…

Arī no pilsoniskās puses tiek pret akciju sabiedrībām celti dažādi iebildumi. Akciju vieglā pārdošanas iespējamība pamudinot ļaudis uz biržas spēli. Publika paliekot vieglprātīga, cerībā uz akciju celšanos tā nedomājot par akciju iekšējo vērtību, bet pērkot uz zilu gaisu akcijas, ja vien kāds „bankas jauneklis” tai iestāstot, ka tās un tās akcijas celšoties… Akciju sabiedrībām vēl pārmet, ka tās izkonkurējot mazos un vidējos uzņēmumus…

Akcijas sabiedrības strādā dažreiz gadiem bez dividendes. Privats uzņēmējs tādos apstākļos nobankrotē, bet akciju sabiedrības prasa pat vēl piemaksas no akcionariem, kādu tie arī parasti dod, lai nezaudētu visu. Dažas tādas bezdividendu sabiedrības ar laiku atkal uzstrādājas, dažas arī ne – zaudējumi priekš akcionariem tad jo lielāki. Akciju biedrībām vēl pārmet, ka to darba vešana pārāk dārga: tās prasot lielu ierēdņu štatu, algojot labi, pat spīdoši samaksātus direktorus. Arī valdes locekļi ņemot lielus atalgojumus – „tantiemus”. Tādējādi tad saprotams, ka pat konservativi vīri, valsts socialisti, kā Adolfs Vagners, ieteic valstij vai komunām pašām ņemt rokās tādus akciju uzņēmumus, kas organizējami arī kā valsts uzņēmumi: bez dzelzsceļiem un tramvajiem vēl gazes un ūdens vadus, elektrības apgādāšanu, kalnu raktuves: pēdējās jo sevišķi tāpēc, ka tur citādi attīstās privati monopoli publikas izmantošanai.

Kā ļoti daudzas akciju sabiedrības rīkojas nesolidi, pierāda tas, ka Anglijā no 1862. – 1917. g. dibinātas 163729 akciju sabiedrības ar 8116 milj. mārciņu lielu kapitalu, bet 1917. g. bija palikušas pāri tik 66456 sabiedrības ar 2730 milj. kapitalu.

Karteļi, sindikati, tresti.

Kas ir karteļi, kas sindikati, kas tresti?

Karteļi – uzņēmēju salīgumi cenu regulēšanas, konkurences novēršanas, tirgus pārvaldīšanas nolūkā. Sindikati mēģina ciešāk vienot uzņēmējus caur ražošanas regulēšanu, ierobežošanu.

Uzņēmēju tieksmes, izslēgt konkurenci, veca lieta: to mēģināja panākt jau vidus laiku cunftes. Bet jaunākos laikos bija visur uzvarējusi brīvās tirdzniecības, brīvās konkurences teorija. Konkurence gādājot par to, ka neviens uzņēmējs nevarot publiku izmantot… Un nu izcēlās pavisam otrādas tieksmes – un „liberalie”, kā konservativie pilsoniskie ekonomisti tam dzīvi piebalsoja, izskaidroja, ka citādi jau nemaz nevarot pastāvēt ražošana. Esot nepieciešami gādāt par to, ka ražošana varot pienācīgi pelnīt… Tā tad publikas, patērētāju interešu cildināšanas vietā stājas uz reizi ražotāju interešu cildināšana. Gan nu ne visos jautājumos: daži liberalie ekonomisti, kā Brentano, Vācijā, nosodīja agrariešus par to tieksmēm pēc labības muitām, bet neiebilda neko pret fabrikantu karteļiem, aizrādīja tik, ka arī strādnieki jau varot vienoties, dot pretsparu fabrikantiem. Karteļu aizstāvji mēdz aizrādīt, ka karteļi rūpniecībā neesot, lūk, apsardzības muitu bērni, bet cēlušies zem brīvtirdzniecības… Tas nu pilnīgi vienalga, kā te „tulko”. Brīvās konkurences ierobežošana uzņēmēju labā te tik un tā. Taisnība ir, ka pašā galvenā brīvtirdzniecības zemē, Anglijā pastāv tekstilrūpniecībā karteļi, kuriem izdevies panākt to, ka dažnedažādie audumi tiek pašā Anglijā pārdoti par kādiem 20 proc. dārgāki, nekā uz ārzemēm, kur fabrikanti „liferē” dažreiz pat bez peļņas, pat piemaksā, lai tikai nomāktu citu zemju konkurenci. Šī savstarpējā rūpniecības konkurence bija viens no galvenākiem nesaticības un ienaida iemesliem starp Angliju un Vāciju. Vācu tirgoņi, izzinājuši angļu fabrikantu cenu sacelšanu iekšzemes tirgū, svieda vācu preces Anglijas tirgū… Angļi gan mēģināja no tam izvairīties tādējādi, ka ieveda likumu, kurš noteica, ka visām no ārzemēm ievestām mantām angļu muitnicās jādabū tās zemes stempels, no kuras tās ievestas. Bet caur šo likumu dabūja daudzi patērētāji Amerikā un Azijā zināt, kā daudzas „īstas englišu” preces bija „made in Germany” (Vācijā pagatavotas) un nu griezās tieši pie vācu tirgoņiem.

Nevar arī būt šaubu, ka karteļi un sindikati vislabāk tur ziedēja un zēla, kur pastāvēja rūpniecības aizsargu muitas, t.i. Vācijā, Amerikā, Francijā, Krievijā.

Karteļiem pastāvot visupirms tiek regulēta tik preču cena: fabrikanti apņemas zem zināmas cenas preces nepārdot, nolīgst savā starpā par līguma laušanu maksāt lielu soda naudu. Tāpat kā uz pārdošanas cenām, karteļi mēģina iespaidot uz iepērkamām jēlvielu cenām, kas ne tik labi izdodas, tā kā tur pastāv starptautiska konkurence. Drīzi vien arī izrādās, ka ar cenas pacelšanu – regulēšanu vēl nav daudz sasniegts. Preces tiek saražotas lielumā un taisni saceltās cenas ir par iemeslu, ka liela daļa no tām paliek preču noliktavās guļam… Ko nu? Tiek dots padoms, pārākražu nobīdīt par palētinātu cenu uz ārzemēm. Bet tas ne katrreiz izpildāms. Ārzemju tirgū pārāk daudz konkurentu. Tā tad nu jādomā uz preču pārdošanu iekšzemē, kur tirgu vieglāki pārvaldīt. Fabrikanti nu līgst un strīdas un salīgst – ierobežot iekšzemēs pārdodamo preču daudzumu, t.i., tie noslēdz savā starpā sindikatu dēļ ražošanas ierobežošanas! Tādējādi, lūk, vieglāk iespējams reizē uzturēt augstas cenas, jo nebūs lieku preču krājumu… Pilsoniskie ekonomisti uzsver, ka šāda rīcība nekavējot technisko progresu, jo katram fabrikantam taču brīv savā fabrikā ievest visus iespējamos pārlabojumus. Progresivais, izveicīgais fabrikants tad pelnīšot vairāk, kā tā kūtrais, neizveicīgais biedrs… Nelaime tik tā, ka cenas tiek noteiktas tādas, ka arī tie kūtrie, atpakaļ palikušie fabrikanti vēl it labi var pastāvēt… Techniski uz labāko ierīkotas fabrikas, bet zem vislabākās vadības nemaz nedrīkst attīstīt savu pilnu ražošanas spēju. Tā tad techniskais progress, kas būtu savienots ar vispārēju ražošanas izdevumu pamazināšanu, caur sindikatiem taču tiek traucēts. Cik aplamas mēdz būt sindikatu cenas, par to pāris piemēru. Cementa rūpniecībā Vācijā pirms kara labi ierīkotās fabrikās, modernām ietaisēm, ražoja cementu par 150 markām vagonu. Bet karteļa cena bija noteikta uz 400 markām! Kalija rūpniecībā kalija sāli bija iespējams ražot par 75 markām vagonu. Sindikata cena bija – 150 markas. Proti, sabūvētas, izbūvētas bija tikdaudz kalija raktuves, ka tās varēja ražot kaliju trīs reizes lielākā daudzumā, nekā bija iespējams pārdot. Tā tad kapitalisms izposta, liek stāvēt dīkā labu tiesu no saražotā kapitala.

Rūpniecības attīstības gala vārds – tresti. Tur atsevišķi fabrikanti zaudē savu rīcības brīvību. Fabrikantu īpašumi tiek pārņemti no kopējas tresta valdes un novērtēti. Fabrikanti dabū fabriku vietā tresta akcijas, pie kam, zināms, notiek liela kaulēšanās. Tresta valde nu vienkārši slēdz cieti visas neizdevīgi ražojošas fabrikas un pavairo to tiesu ražošanu labi nostādītās fabrikās pie labiem satiksmes ceļiem. Daļa kapitala tā tad tiek iznīcināta, jo apstājušās fabrikas grūti izlietot citiem mērķiem. Bet to tiesu ir pavairojies „ūdens” kapitals: bijušiem īpašniekiem izdod bagātīgā mērā akcijas. Amerikā tērauda trestam nodibinoties dubultoja un trīskārtoja agrāko kapitalu – uz papīra, zināms. Vienmēr visupirms zem trestu valdības un vadības pati ražošana paliek racionalāka un lētāka. Visupirms tā tad tresti paceļ technisko progresu.

Bet ar laiku i tresti sastingst. Reiz iekarojušiem monopolu, tiem nav vairs vajadzība censties pēc tālāka techniska progresa. Tikai retumis, ja to priekšgalā atrodas sevišķi spējīgi, enerģiski direktori, arī vēlāk to vadībā tiek ievesti jauninājumi un pārlabojumi. Nav tomēr jādomā, ka tresti un līdz ar to monopolu cenas būtu visur iespējami. To galvenais darbības lauks tur, kur iespējams kāds dabisks monopols. Tresti pastāv Amerikā petrolejas un dzelzs rūpniecībā. Rokefellers, petrolejas tresta vadītājs, lūkoja katrreiz jaunuzietus petrolejas avotus tūlīt nopirkt. Ja īpašnieki nepārdeva, tas nosita petrolejas cenas jaunatrastā petrolejas avota tuvumā tā, ka avota izmantotājiem bija drīz jābankrotē. Līdzīgi tas bija ar no Kernedža dibināto, no Morgana izpirkto un paplašināto tērauda trestu. Šī tresta eksistence bija nodibināta uz to apstākli, ka trestam piederēja galvenās dzelzs rūdas raktuves un tās ieguva reizē lielākas ogļu raktuves ar labāko koksa ogli. No svara, ka arī sindikati mēdz nodibināt kopējus pārdošanas kantorus. Katrs pastellētājs, kas griežas pie kādas atsevišķas fabrikas, tiek noraidīts pie kopējā kantora, kas saņem visus pastellējumus un tad tos izdala 1) sakarā ar attāluma apstākļiem, 2) sakarā ar katras fabrikas kontingentu (nolīgto ražošanas daudzumu…).

Karteļi, sindikati un tresti allaž no valsts varas tikuši apkaroti, sevišķi Amerikā (Savienotās Valstīs). Bet valsts vara ar visiem likumiem un bardzību neko vairāk nepanāca, kā izveicīgu likuma apiešanu: trestu valdnieki pēc formas piekāpās, izskaidroja, ka padodas likumam un – pieņēma salmu vīrus, kuru vadībā nodeva atsevišķās fabrikas, bet kurus saistīja caur vekseļiem un parādu zīmēm… Tādējādi tad valsts ar trestu apkarošanu tik panāca preču „ražošanas izdevumu” paaugstināšanu, jo salmu vīriem bija, zināms, jāmaksā.

Saimnieciskās krizes.

Plašu nodaļu teoretiskā tautsaimniecībā ieņem apcerējumi par tautsaimnieciskām krizēm. Markss, kā zināms, sīkāki izpētījis Anglijas krizes, nonācis pie slēdziena par neizbēgamu, vispārēju kapitalistiskās iekārtas gala krizi. Plašāko un pamatīgāko grāmatu par Anglijas tirdznieciskām krizēm 19. g. s. sarakstījis Tugans-Baranovskis. Krizes jau nu atgadījās arī senāk. Vācu ekonomists Konrads šķiro krizes sekošā kārtā:

1) Biržas un spekulacijas krizes.

2) Vispārējās kredita krizes.

3) Tirdzniecības krizes.

4) Rūpniecības ražojumu pārdošanas krizes.

5) Agrarkrizes.

Daži jaunāki tautsaimnieki, kā Spiethoffs, šķiro starp krizi un ilgstošu „depresiju” („pazemināšanu”). No agrarkrizes 19. g. s. 90. gados nevarot būt runas, esot pastāvējusi ilgstoša „depresija”, t.i. zemu cenu periods (posms) samērā ar agrākiem laikiem. Par īstām krizēm Spiethoffs nosauc „akutas”, katastrofalas asas parādības, kur vesela rinda tirdzniecības un rūpniecības uzņēmumu sabrūk, nobankrotē. Sp. izskaidro krizes mechaniku sekošā kārtā: modernai saimniecībai attīstoties iesākās pieprasījums pēc kāda zināma produkta. Tiek būvētas jaunas fabrikas ša priekšmeta ražošanai. Fabriku būve par sevi izsauc pieprasījumus pēc būves priekšmetiem: dzelzi, ķieģeļiem, cementu, būvkokiem, krāsām, jumta materialiem, arī pēc mašinām. Pieprasījums pēc būves materialiem no savas puses izsauc jaunu ķieģeļnicu, cementa fabriku, dzelzs āmuru, papes fabriku, mašinu fabriku utt. būvi. Ar vārdu sakot, attīstās „uz visas linijas” „hosse” (hausse), t.i., stiprs pieprasījums, savienots ar augstām cenām. Šādā augstu cenu posmā liekas būt izdevīgi būvēt jaunas fabrikas; saimnieciskā dzīve rit arvienu straujāki! Maz pamazītēm iestājas atslābums: sāk ražot jaunās, tikko uzbūvētās fabrikas un uzstājas agrākām fabrikām par konkurentiem! Cenas sāk drupt, slīdēt. Nāk klāt arvienu jaunas fabrikas, tiek izsviesti milzums ražojumu tirgū, bet tos vairs neviens nepērk – katrs biddās no vēl lielāka cenu sabrukuma. Dažiem uzņēmējiem jāmaksā vekseļu parādi, bet par ražotiem priekšmetiem nevar nekā dabūt. Nu izceļas „akutā”, asā krize: daļa uzņēmumu sabrūk un rauj sev līdzi sabrukumā veselu rindu citu uzņēmumu. Krize pilnā attīstībā! Saražotās preces fabrikas, jēlvielas utt. nāk par lētām cenām uz torga. Ražošana neapstājas gan pilnīgi, bet tā stipri samazinājas, sakarā ar faktisko patērējumu. Tas ir: ražošanai jāsamazinās vēl zem patērējuma, jāsamazinās tikmēr, kamēr nav pārdotas visas „hosses” laikā saražotās, krizes laikā nepārdotās mantas. Tā izceļas vairāk gadus ilgstoša „depresija”, t.i. laika posms, kur patērētāji dabū lētas preces iz agrākiem un jaunražotiem krājumiem. Maz pamazītēm vecie krājumi izbeidzas; preču pārpilnības vietā atkal sāk preces pietrūkt. Lētās cenas, lūk, bija pievilkušas patērētājus, patērējami paplašinājās. Nu cenas sāk augt! Cenu augšanu ievēro uzņēmēji un sāk dibināt jaunas fabrikas. Caur šādu dibināšanu atkal rodas pieprasījumi pēc būves materiala… Ar vārdu sakot, drīz atkal „hosse” ir pilnos ziedos līdz tai jāizbeidzas ar jaunu krizi…

Pirmā, tautsaimniecības vēsturē atzīmētā krize bija tulpu krize Holandē, 1637. g. Holande tolaik bija jūras valdiniece, bagātākā valsts visā Eiropā. Holande bija atkarojusi no Portugales tās Rīt-Indijas kolonijas, kādu laiku tā valdīja i par Braziliju. Bagātie holandiešu tirgoņi pirka i mākslas priekšmetus. Rodas lielie gleznotāji Rembrands, Vandeiks, Rubenss. Turīgie iemītnieki sāka augsti cienīt i dažādas puķes, sevišķi dažas jaunizaudzētas tulpu pasugas. Par šādām jaunizaudzētām skaistām pasugām sāka maksāt arvienu augstākas cenas: par dažām puķēm maksāja 4000 gulžus. Un nu izcēlās pilnīga tulpu „manija” (dulnums): puķes pirka nevis kā greznuma priekšmetu, ko pie tādām cenām varēja darīt tikai nedaudzie miljonari, bet ar puķu podiem sāka spekulēt. Bija ļaudis, kas pārdeva namus un pat muižas par lētu cenu, lai varētu iegādāties kādu duci vai dažus dučus puķu podu, cerībā, ka to cenas vēl celsies. Iesākumā tādējādi daudzi spekulanti tiešām iedzīvojās naudā: tulpu manija taču ilga 3 gadus. Pēkšņi kādā dienā sāka cenas krist. Dārznieki, proti, pievilkti no augstām cenām, bija pasteigušies izaudzēt retās puķes lielā daudzumā. Un ļaudis ar reizi atjēdzās, ka puķēm, kuras pēc patikas var pavairot – izaudzēt, ir faktiski maza vērtība. Cenas nokrita vēl daudz straujāki, nekā tās bija sacēlušās. Ļoti daudzi agrāk turīgi cilvēki nonāca līdz bankrotam. Sekas bija vispārēja neuzticība i uz samērā solidiem veikalnieciskiem uzņēmumiem.

Otrs ļaužu psichozes (dulnuma) piemērs ir tautsaimniecības vēsturē jau atzīmētais Lo (Lava) švindels, kad Missisipi kompanijas akcijas, kurām nebija priekš tiem laikiem gandrīz nekāda reala pamata, nekādas realas vērtības, sadzina 20 kārtām līdz ļaudis apķērās, ka visām akcijām nav pavisam nekādas vērtības…

Liela tautsaimnieciska krize iestājās Anglijā 1816. g. Angļu tirgoņi bija sapirkuši, sakrājuši lielus kolonialpreču un manufakturas krājumus cerībā, ka pēc noslēgtā miera šos krājumus varēs Eiropā par labam cenām pārdot. Eiropas sauszeme bet caur karu bija palikusi tik nabaga, ka tā angļu preces gan labprāt būtu patērējusi, bet nespēja par tām spekulacijas cenas maksāt. Preces palika nepārdotas un kad tirgoņi vairs nevarēja ilgāki savus maksājumus uzbīdīt, cenas nokrita uz pusi… 6 nedēļās nobankrotēja bez daudzuma tirdzniecības namu 70 bankas! No šās pirmās lielās tirdzniecības krizes ieviesās caur socialistu kritiku arī pie daudziem pilsoniskiem ekonomistiem uzskats, ka visas krizes esot patērējuma, vai nu pirkšanas nespējas krizes: tauta labprāt patērētu saražotās preces, bet pastāvošā kapitalistiskā iekārta neprasa pēc ļaužu vēlējumiem, bet pēc biezāka naudas maka. Tā tad no vienas puses attīstoties darba trūkums, preču ražošanas apstāšanās, no otras puses nespēja tās pašas saražotās preces samaksāt un patērēt.

Sakarā ar šo konsumcijas nespēšanas, zemkonsumcijas teoriju (Unterkonsumtionstheorie) stāv agrarkrizes, kādas uznāca Eiropas sauszemei no 1818. – 1823. gadam. Šajos gados visur iestājās bagātas ražas. Sekas bija, ka Anglija gandrīz apstājās pirkt labību un Eiropas sauszemes zemkopji, kuri bija uz Angliju pārdevuši labību, nu nevarēja lielāko daļu no saviem labības atlikumiem nekur likt. Cenas sevišķi Vācijā nokrita līdz smieklīgi zemai pakāpei… Prūsija pārdeva 1/4 no visām pret „ķīlu grāmatām” (fandbrifām) ieķīlātām muižām par „fadbrifu” cenu, t.i. par pusi no taksētās vērtības. Prūsijas Lietavā no 1600 zemnieku mājām nāca 1000 uz torga. Še tad nu tāda parādība, ka tiklab Anglijā, kā pašā Vācijā pilsētu iemītniekiem, sevišķi strādniecībai, nebūt neklājas visai labi, tie būtu itin ērti visu no zemkopjiem saražoto labības atlikumu patērējuši, bet tiem nebija naudas, ar ko šo krājumu nopirkt.

Vēlāk, pēc 1824. g. zemkopības ražojumu un līdz ar to zemes cenas atkal stipri cēlās! Bet 1836 g. izcē1ās jauna agrarkrize tāpēc, ka zemes cenas bija sacēlušās 3 – 4 kārtīgā augstumā, zeme bija pārvērtēta! Reizē Anglijā un Amerikā izcēlās banku krize: bija par daudz izdots nesegtu banknošu. 1835. g. Amerikā pastāvēja 704 bankas ar 104 milj. dolaru kopēja banknošu izlaidumu, no kurām bija tikai trešā tiesa segtas. 1837. g. iestājās krize: 600 bankas nobankrotēja! Krize izplatījās arī līdz Anglijai, jo daudzām Angļu bankām bija dzīvi sakari ar Amerikas bankām.

1847. g. izcēlās liela krize caur vispārēju neražu Eiropā. Krize bija asa Anglijā, visasākā Irijā (tur sakarā ar vairākkārtīgu kartupeļu neražu iedzīvotāju skaits 10 gados samazinājās no 8 uz 4 miljoniem). Ļoti cieta arī Eiropas sauszeme, arī Baltija tika grūti piemeklēta.

Pēc 1848. g. revolucijas apspiešanas izcēlās, sakarā ar dzelzsceļu būvēm visā Eiropā, zelta smilšu izmantošana Kalifornijā, Australijā, Augļu kolonijā, ilgstoša „hosse”, lielisks saimniecisks uzplaukums. Bet 1857. g. pēkšņi lieliskā „hosse” beidzās tomēr ar strauju krizi!

Pēc 1857. g. atkal sekoja saimnieciska pacelšanās, kura tāpat 1866. g. nobeidzās ar banku krizi – sabruka kāda no vislielākām Anglijas bankām.

Ap šo laiku uzstādīja Dževonss (Jevons) savu krizu teoriju: Dževonss ved krizi sakarā ar saules plankumu periodiem, kas atkārtojas ik desmit gadus. Tikpat bieži atgadoties neražas, kurām sekojot krizes.

Bet turpmākā krize nenāca vis 1876. g., kā tam vajadzēja būt pēc Dževonsa teorijas, bet jau 1873. g. Tā tad saules plankumu teorija izira. 1873. g. krizes iemesls bija šāds: Vācija caur laimīgo 1870./71. g. karu ar Franciju bija ieguvusi lielu kara kontribuciju, 5000 milj. frankus zeltā – 4060 milj. marku. Šo zeltu vācu valdība izlietoja zelta valutas ievešanai un valsts parādu atmaksai, kā arī dažu fondu (sev. „invalidu fonda”) nodibināšanai. Tā kā karš Vācijai bija izmaksājis tik 1450 milj. marku, tad iznāca vēl nauda agrāku valsts parādu atmaksai. Caur to tad nu daudz svabada kapitala nāca Vācijas naudas tirgū. Ar svabado kapitalu nezināja neko citu ko iesākt, kā dibināt jaunus uzņēmumus: fabrikas, dzelzsceļus, namu būves pilsētās. Izcēlās straujš būves drudzis, savienots ar augstām strādnieku algām, izcēlās ļoti daudz švindeļu uzņēmumi. 3 gados Vācija dibināja 958 akciju sabiedrības ar 3600 milj. marku lielu kapitalu (pa labai daļai pārvērtējot uz augšu vecās fabrikas un ietaises). Austrijā šai pat laikā izcēlās 682 uzņēmumi ar 2500 milj. gulžu – 4250 milj. marku lielu kapitalu. Austrija sarīkoja 1873. g. Vinē pasaules izstādi. Bet 3. maijā 1873. g. piepeši izcēlās krize: radās neuzticība uz jaunizdotām akcijām, akcijas svieda tirgū un sabrukums bija gatavs. Krizei sekoja ilgstoša rūpniecības „depresija”; pilsētās (iepriekšējās augstās konjukturas laikā) saplūdušiem strādniekiem klājās gauži grūti. Francija, kurai bija bijis jāmaksā augstā kontribucija, palika toreiz no krizes pasargāta: bija jāuzbūvē caur karu izpostītās ēkas, jāieved dzīve atkal pareizās sliedēs. Tikai kad kara sekas likās pārvarētās, arī Francijā iestājās mazliet mazāks „uzņēmumu švindels” (Grьndungsschwindel) kā Vācijā 1873. g. Sekas bija Bontщ (Bontoux) bankas krize 1882. g. Pēc tās sekoja ilgāka depresija.

Ap 1898. – 1900. g. pa visu Eiropu iestājās „hosse”, kurai dažus gadus vēlāk sekoja krize un depresija. Īsi priekš pasaules kara, 1912. – 1913. g. un arī 1914. g. vispār Eiropai valdīja augsta konjunktura „hosse” – izvedumi iz vecām rūpniecības valstīm milzīgi pacēlās, Vācija izveda vairāk nekā ieveda, kas kopš 40 gadiem vairs nebija atgadījies.

Pa pasaules kara laiku rūpniecībai visur klājās labi, sakarā ar milzīgajiem pastellējumiem priekš kara vajadzībām. Arī pirmos divus gadus pēc pasaules kara vēl pastāvēja „hosse”, visi rūpniecības tiklab kā zemkopības ražojumi bija 3 – 4 reizes dārgāki nekā pirms kara. 1921. g. izcēlās krize: pārāk daudzos, peļņas cerībā saražotos rūpniecības produktus bija nekur likt. Cenas nokrīt uz priekškara līmeņa: – iestājās šausmīgs darba trūkums: Anglijā, Amerikā saskaitīja miljoniem bezdarba strādnieku. „Depresija” tur turpinās vēl tagad! Vācijā gan pa starpām, sakarā ar zemo kursu, iestājās „hosse”, bezdarba nebij, bet darba algas, tautas masu līmenis noslīdēja gauži zemu, zemāk kā agrāk visļaunākos depresijas laikos…

Ja saņemam kopā krizes cēloņus, tad nomanām, ka 1816. g. krize bija tīra tirdzniecības krize, 1818. – 24. g. un 1835./37. g. krizes, agrarkrizes un banku krizes, 1847. g. agrarkrize. Visu kopā saņemot, jāatzīst, ka šo krizu cēloņi izskaidrojami ar ļaužu masu pārāk zemu patērējumu līmeni. T.i., še vietā „Unterkonsumtionstheorie” (pārzemā patērējuma teorija). Bet nu iestājas posms, pie kura vairs šo paskaidrojumu nevar lāgā izlietot, kur tas vismaz nepietiekoši izteic faktus. Vēlākās krizes, tā uzsver no pilsoniskiem ekonomistiem sevišķi Spiethoffs, esot produkcijas (ražošanas) līdzekļu krizes: bijis saražots par daudz lokomotivu, vagonu, sliežu, dažnedažādu mašinu, velosipedu utt. Šos ražošanas līdzekļus nu nebijis iespējams pa cenai pārdot un tā cēlušās krizes. Tādējādi tad, tā izsakās Spiethoffs, apgalvojums, ka krizēm varētu līdzēt caur algas paaugstināšanu, esot nepareizs. Tas būtu iespējams tikai tad, ja lietas grozītos ap pārtikas vielu krizēm. Bet tagad bijušas par daudz saražotas lokomotives, mašinas, kas nederot pārtikai. Protama lieta, ka, pie brīvās saimniecības teorijas turoties, krizes nevar novērst, nelūkojoties uz visiem karteļiem un sindikatiem. Kapitalistiem, lūk, nemaz nav no svara ražot pārtikas vielas, bet tās lietas, no kurām tie cerē visvairāk nopelnīt. Tādējādi tad, krizes, kuras pec Tugana-Baranovska izceļas caur nesaskaņu starp ražošanu un patērēšanu, pilsoniskā pasaulē nav novēršamas. Karteļi un sindikati gan depresijas laikos ierobežo ražošanu, bet „hosses” laikos tie nespēj atturēt ļaudis no pārliecīgi daudz jaunu uzņēmumu dibināšanas, kuri vienkārši nepadodas, neklausa sindikatu mājieniem un draudiem cerībā, ka tie spēs piespiest sindikatus sev paklausīt…

Dažu labu reizi arī sindikati labprātīgi līgst ar jaunuzņēmumiem, lai nebūtu jāved zaudējumus nesošs saimniecisks karš. Spilgtākais piemērs: Vācijā kalija un cementa rūpniecība, kur sindikati ar savām augstām cenām vis neapspieda, bet veicināja ārpus karteļa stāvošu, moderni ierīkotu, tāpēc lēti ražojošu uzņēmumu dibināšanu, ar kuriem tad pēcgalā bija jālīgst.

Ienākums un tā sadalīšana.

Kāds ienākumu sadalījums, izdalījums visu vēlamākais? Par to var daudz strīdēties. Vispār arī pilsoniskie ekonomisti atzīst, ka pārāk liela īpašuma koncentrēšanās, saplūšana vienās rokās nevēlama parādība, ka nevēlama visai liela plaisma starp nabagiem un bagātiem. Liela bagātība, tas vispārim atzīts, apslāpē katru cenšanos. Kam miljonara dēlam censties un pūlēties? Juku un revolucijas laikos gan i bagātnieki noskārst, ka laba izglītība ir vienīgā iegūstamā manta, kuru nevar atņemt – viss cits zūd un šķīst. Taisnība, pēckara sabrukuma laikā gan i inteliģence tiek ļoti zemu vērtēta: labs amatnieks nopelnīja dažkārt vairāk kā profesors, ārsts vai tiesnesis, lai gan amatnieka mācības laiks ilgst, ja daudz, 2 – 3 gadus, inteliģences mācības laiks 10 – 15 un pat 20 gadus. Visdziļāk grimusi inteliģence cieņā lielinieciskā Krievijā: lielinieki gan lieli, ka tie likvidējot analfabetismu, bet reizē tie likvidējuši visu faktisko augstāko izglītību…

Augstākam labklājības līmenim milzīga liela tautsaimnieciska nozīme: tas paceļ ražošanu, ļauj arī ļaužu masām tikt pie izglītības.

Iz kādām atsevišķām daļām sastādās ienākums? No svara 1) zemes rente, tīrieņēmums no zemes kā tāds, 2) ieguldītā kapitala procents, 3) darba alga – darba ieņēmums, 4) uzņēmēja peļņa.

Pilsoniskie ekonomisti apgalvo, ka darba algas 19. g. s. ievērojami augušas, kamēr kapitala procents pastāvīgi pazeminājies. Tas tiešām tā līdz 1895. gadam. Tad, bet kapitala procents jau līdz pasaules karam mazliet cēlās. No svara bet vēl, ka zemes rente pēdējos 100 gados ļoti ievērojami pieaugusi. Šī celšanās aprijusi vismaz visu kapitala procentu krišanu vai pat to pārsvērusi. Jautājums priekš patērētājiem jau nav tas, cik procentus kāda muiža maksājusi priekš 100 gadiem par uzņemtām hipotekām, cik tagad. Jautājums ir, cik uz ikkatru ražoto pūru labības iznāca agrāk kapitala procents kopā ar zemes renti, cik tagad. Tālāk no svara, cik lieli bijuši darba izdevumi agrāk un tagad, cik liela tagad mašinu, mākslīgu mēslu, melioracijas tiesa. Taisnība nu ir, ka pa 19. g. s. 90. gadu agrarkrizes, labāk sakot agrarās depresijas laikā, zemes rente un kapitala procents gājis atpakaļ – caur ko arī izskaidrojas agrarproduktu cenu krišana. Šī cenu krišana palīdzēja darba ļaudīm, izturēt rūpniecības depresiju 90. gados 19. g. s.

No svara ir kapitala rentes augstums. Ar kapitala palīdzību paliek darbs ražīgs… Ja skroders ar šujmašinas palīdzību var svārkus pašūt puslaikā, tad visupirms izliekas, ka mašinai piekristu pus peļņa, t.i. mašinas vērtības procents kopā ar deldēšanas tiesu iztaisītu pasakainu sumu. Īstenībā mēs zinām, ka šujmašina nav ne tuvu tik dārga… Bet iznākums ar skrodera šuj mašinu ir tāds, ka tā skroderam neatnes vis 100 proc. peļņas. Caur mašinu krita: 1) darba cena, 2) tika pieprasīti daudz labāki nostrādāti apģērba gabali. Tāpat tas pie visām citām mašinām: peļņa no darba ražīgumu pacelšanas nenāk rokā mašinu izlietotajam, bet tā sadalās vairāk nozarēs.

No kapitala rentes, kāda iespējama caur kādas mašinas izlietošanu kā tādu, jāšķir kapitala procents. T.i., tas procents, kas maksājams par aizņemtu kapitalu vai arī par paša uzņēmēja ieguldītu kapitalu. Neviens neielaidīsies uz aizņēmumu, ja ceramā peļņa nepārsniegs ieguldāmā kapitala procentu. Tālāk katram uzņēmējam jārēķinās ar zināmu riska procentu. Jo cerēta peļņa var caur neparedzamiem gadījumiem izputēt…

Darba alga jāšķir no darba peļņas: darba peļņa ir tīrieņēmums, kāds paliek, ja atskaita zemes renti, kapitala procentu un ražošanas izdevumus. Jāņem vērā ir parastais darba atalgojums. T.i., ja kāds sīkzemnieks, kas apstrādā savu zemes gabalu, grib dabūt zināt, vai tas ko pelnījis, tad tam no ieņemtās naudas jāatskaita visi izdevumi, zemes rente un kapitala procents un arī jārēķina cik tas būtu nopelnījis, ja tas būtu pie cita strādājis. Tikai tad, ja tam, visus šos posteņus atrēķinot, paliek kas pāri, var būt runa no darba peļņas vai paša „darba rentes”. Ļoti bieži izrādīsies, ka sīkzemnieks vēl būs pielicis klāt, ja tas pamatīgi aprēķinās sava paša darba vērtību. Pie sveša uzņēmēja nodarbināts strādnieks vai amatnieks nepelna darba renti (to saņem uzņēmējs), bet vienīgi darba algu. Bet protams, ka labi ierīkotā fabrikā darba alga var būt augstāka, nekā maza meistera darba alga ar visu darba peļņu kopā ņemot.

Darba alga var tikt maksāta naudā vai graudā. Agrāk, pirms pasaules kara, visi darbinieki vēlējās saņemt savu algu vienīgi naudā. Bet pēc kara nauda palika bezvērtīga un cieņā nāca atalgojums graudā. Pēdējos gados gan atkal, produktu cenām krītot, darbinieki vēlas pāriet uz priekškara tīras naudas algas sistemu.

Ļoti parasts un iecienīts no uzņēmēju stāvokļa, gabalu darbs – akorda darbs. Vācijā gan strādnieki turās pretim akorda darbam. Tur valda paruna: Accordarbeit – Mordarbeit (akorda darbs ir razbainieka darbs). Bet nav ko šaubīties, ka akordu darbam pieder nākotne. Protams, tādējādi, ka tiek izrēķināts, izdibināts, cik cilvēks var normalā kārtā, nebojājot veselību, 8 stundās paveikt. T.i., uzdevums ir tas, izdibināt Marksa „sabiedriski vajadzīgā darba” pamatus. Zināms, ka pastāv daudzi padarījumi, kur nevar būt runas no akorda darba. Sevišķi tas tā mākslas amatniecībā, pie ierēdņa, mākslinieka, ārsta, advokata, rakstnieka. Akorda darbs tikai iespējams, kur lieta grozās ap vienkāršām fiziskām padarīšanām, nevis tur, kur vajadzīga sevišķi rūpība un uzmanība (Prдzisionsarbeit). Pastāv arī strādnieku „grupu akords”, t.i. kādas, parasti nelielas, labi iestrādājušās strādnieku grupas kopdarbība pie zināma priekšmeta, piem., kādas mašinas pagatavošanas. No svara arī premijas par labu darbu vai darba paātrināšanu.

Teoretiski ļoti ieteicama būtu strādnieku piedalīšanās pie tīrās peļņas (konstitucionalā fabrika). Tinens (v. Thьnen) Vācijā proponēja formulu priekš strādnieku darba premijas izrēķināšanas. Šī formula PA, kurā formulā kapitala un darba produkts nosaukts par P., strādnieka uzturai vajadzīgā tiesa par A. Pēc šās formulas līdz ar ražošanas pavairošanos jāpavairojas darba algai. Vācijā daži fabrikanti mēģinājuši izvest cauri strādnieku piedalīšanos pie peļņas. Pazīstams šai ziņā logu žaluziju fabrikants Freese Berlinē un Ceisa optisko stiklu fabrikas dibinātāja Abbes pasākumi Jenā. Abbe bija fizikas profesors Jenā un atstāja fabriku saviem strādniekiem.

Izceļas jautājums, ciktālu strādniekiem moraliska tiesība prasīt daļu no tīras peļņas. Pēc Marksa, tīrā peļņa ir vienkārši „virsvērtība” un pienākas visa strādniekiem. Bet arī Markss atzīst, ka ļoti augsti samaksāts fabrikas direktors varot būt ļoti ražīgs strādnieks. Šis direktors dabū daļu ,,tīras peļņas”, tā tad virsvērtības. Ka no milzum liela svara labi fabriku vadītāji, arī ja tādi būtu dārgi jāsamaksā, to atzinis arī Ļeņins [84] . Bet līdz praktiskām konsekvencēm Ļeņins nonācis nav: fabriku organizacija Padomju Krievijā nav nebūt priekšzīmīga. Pilsoniskie ekonomisti vispār ļoti enerģiski apstrīd strādnieku tiesību uz „tīro peļņu” (Marksa „virsvērtību”).

Tie aizrāda, ka pilnīgi vienādās rūpniecības darba nozarēs, zem pilnīgi vienādiem apstākļiem, pie pilnīgi vienāda strādnieku sastāva, vienā un tai pašā pilsētā starp divām fabrikām varot būt milzīga starpība tīras peļņas ziņā. Viens fabrikants tikko velkot dzīvību, otrs gūstot milzīgu peļņu. Noslepuma atrisinājums esot tāds, ka viens fabrikants esot maz inteliģents, nerūpīgs cilvēks, otrs ļoti inteliģents, labs veikalnieks, kas protot i labi iepirkt jēlvielas, i pievilkt kundes gataviem ražojumiem, i fabriku techniski labi vadīt. Tā tad esot skaidra lieta, ka „tīrā peļņa”, „virsvērtība” esot vienīgi fabrikanta, nevis strādnieku nopelns. Vai tas nu tā? Te saduras etiskais un antietiskais pasaules uzskati. Ja strādnieku vienīgi vērtē (kā senie romieši) kā runājošu darba ieroci, tad šādiem ieskatiem taisnība. Bet ja iziet no uzskata, ka ne jau cilvēks darba produkta dēļ, bet otrādi, darba produkts tiek ražots cilvēka dēļ, tad lietas mazliet citādas. Bez cilvēka, bez cilvēka darba un patērējumiem, lūk, visu inteliģentākais fabrikants ir bezspēcīgs. Peļņu fabrikants iegūst vienīgi cilvēku, nevis kaut kādu citu radījumu sabiedrībā, tam tā nekrīt no zila gaisa, bet ienāk citiem cilvēkiem piepalīdzot. Bez tam arī Markss runā no „sabiedriski vajadzīgā darba”. Tas ir, tas izslēdz sevišķi neinteliģentu fabrikantu, bet atzīst, ka sevišķi inteliģentajam nākas zināma virsatlīdzība. Bet cik liela daļa? Teoretiskai jautājuma atrisināšanai atkal varētu ņemt palīgā Tinena formulu. Šo jautājumu pareizi atrisināt ir nākotnes tautsaimniecības uzdevums.

Pilsoniskie ekonomisti vēl uzsver, ka uzņēmējs uz saviem kamiešiem nesot visu uzņēmuma risku. Tāpēc vien jau tam pienākoties visa virspeļņa. Te var atkal iebilst, ka jau valsts uzņēmumos, kur fabrika nestrādā tirgus dēļ, bet cilvēku vajadzību apmierināšanas pēc, risks ir izslēgts. Pilsoniskie ekonomisti gan arī nenoliedz, ka caur fabrikanta neizveicību vai nolaidību dažkārt nepelnītā kārtā nākoties ciest strādniekiem: tie dažkārt tiekot pat izsviesti uz ielas bez pašu vainas, bet dēļ fabrikanta nolaidības.

Darba alga un tās augstums.

Kas regulē darba algu? Nu, protams, ka darbinieku piedāvājums un uzņēmēju pieprasījums, atbild ekonomisti. Bet vai katrs darbinieks dabū pareizu, savam darbam piemērotu atlīdzību? Zem piedāvājumu-pieprasījumu formulas valdības, t.i. kapitalistiskā sabiedrībā, protams ne. Nepatīkami, pat neveselīgi darbi netiek nebūt labi samaksāti, ja kādā apgabalā vai pilsētā ir daudz svabada darba spēka, ja pastāv liels darbinieku darba piedāvājums. Akmeņkaļa, nažu un zobenu slīpētāju darbs visai neveselīgs. Šāda darba darītājiem jāieelpo akmeņu putekļi, kas izsauc ar laiku diloni. Retais nažu slīpētājs paliek vecāks par 40 gadiem. Bet samaksa nav nebūt piemērota veselības riskam. Tā ir parasti zemāka, nekā pie samērā veselīgā mūrnieka vai namdara darba. Tādu piemēru milzums. Ļoti neveselīgs darbs ķimiskās fabrikās. Bet atlīdzība zema! Problema nu tā, vai pilsoniski kapitalistiskā sabiedrībā iespējama taisna vai vismaz kurmēr taisna darba atlīdzība. Šīs problemas atrisināšanai no svara novērojumi, ka pie viena un tā paša darba padarījuma slikti samaksātu darbinieku darbs nav ražīgāks, lētāks, nekā labi samaksātu strādnieku darbs. Kāds angļu dzelzsceļu būvētājs-uzņēmējs Brassejs, kas visās pasaules malās būvējis dzelzsceļus, izdevis 1869. g. grāmatiņu „Work and wages” (darbs un algas), kurā tas iztēlo, ka augsti samaksātā angļu vai amerikaņu strādnieka darbs neiznācis gala iznākumā dārgāks nekā slikti samaksātā, bet to tiesu neinteliģentā, nolaidīgā, slinkā indusa vai neģera darbs. Augstām darba algām arī no kapitalistiska viedokļa tas labums, ka tās paceļ pieprasījumu pēc produktiem, tādējādi tās veicina rūpniecības un zemkopības attīstību. Vācijā, ap 1890. – 1900. gadiem, algas bija par 40 – 50% zemākas, nekā angļu un amerikaņu strādnieku algas. Krievu strādnieku algas atkal stāvēja uz pusi zemāki par vācu strādnieku algām. Bet tad iesākās Vācijā strauja darba algu pacelšanās: priekš pasaules kara starpība starp vācu un angļu strādnieku algām bija noslīdējusi uz 20 – 25%. Anglijā, Amerikā gan strādniekiem bija vairāk jāizdod par dzīvokli, nekā Vācijā, bet to tiesu uzturs bija lētāks, vispārējais „dzīves mērs” labāks.

Kā stāv ar algas paaugstināšanas iespējamību un iespaidu? Agrāk, zem Rikardo teorijas iespaida, apgalvoja, ka katra strādnieku algu paaugstināšana paātrināšot ļaužu skaita vairošanos un tādējādi radīšot strādnieku pārprodukciju, caur ko darba algām atkal būšot jākrītot. Bet statistiski novērojumi mācījuši, ka dārgi samaksātiem amerikaņu strādniekiem mazākas ģimenes, nekā slikti samaksātiem vācu un krievu strādniekiem. Kā zināms, socialists Lasals gribēja atmodināt Rikardo mācību par „dabisko algu”, kas svārstās ap strādnieka un tā ģimenes eksistences minimumu, ar „dze1zs algas likuma” mācību. Vēlāk šis „dzelzs algas likums”, tiklab no pilsoniskiem ekonomistiem, kā no socialistiem, atmests – darba algas pacelšanas iespējamība visiem acu priekšā.

Darba algas zemāko robežu noteic, pēc Vines skolas, beidzamā produkta daļiņa, kura vēl vajadzīga tirgus pieprasījumu apmierināšanai. Šis paskaidrojums pēc būtības pilnīgi sedzas ar pazīstamā ekonomista Tinena mācību.

Markss savā laikā uzstādījis tezi par rūpniecības rezerves armiju. Kas ir šī rezerves armija? Tie ir strādnieki, kas augstas konjunkturas, „hosses” laikā, tiek ņemti pie darba, lai tad, krizei iestājoties, tiktu izsviesti uz ielas… Vācu pilsoniskie ekonomisti apgalvo, ka tādas rezerves armijas nemaz neesot: fabrikanti esot augstsirdīgi, tie paturot strādniekus arī „depresijas” laikos, atlaižot, ja daudz, daļu nemācītu, nederīgu strādnieku. Tā tad nu, tās rezerves armijas nav, bet tomēr ir! „Kvalificētie” strādnieki tiekot zem katriem apstākļiem paturēti, kauču pie samazināta darba un pamazinātas peļņas. Uzņēmējam-fabrikantam, lūk, esot no liela svara izlietot katru rūpniecības produktu pieprasījumu pacelšanos. Tāpēc tad saprātīgs uzņēmējs arvienu paturot vecos iestrādājušos strādniekus… Pa daļai tas tā mēdz būt, sevišķi mašinu un instrumentu rūpniecībā, kur nepieciešami kvalificēti strādnieki. Bet citās rūpniecības nozarēs tas gluži tā nav. Sevišķi Anglijā (arī Amerikā), iz kuras apstākļiem Markss smēlis savus piemērus, uzņēmēji nebūt nebaidās izsviest, pie reizes, ne tikai simts tūkstošiem, bet, kā tagadējie pēckara notikumi māca, pat miljoniem strādnieku uz ielas. Šie tad sastāda bīstamu strādnieku rezerves armiju! Atrast bezdarbnieku problemas atrisināšanu angļiem, amerikaņiem vēl nav izdevies.

Apdrošināšana.

Kas ir apdrošināšana? Nu, kādas notikušas skādes vai nelaimes izdalīšana uz daudz kamiešiem. Bet nepieciešami, ka šo daudzo kamiešu starpā pastāv skādes izdalīšanas līgums. – Bez līguma nav apdrošināšanas!

Kāda tad ir skāde, kādas tās kategorijas? Jāšķiro, visupirms, lietišķā skāde un personalā skāde (darba nespējība, vecums, slimība, nāve).

Kas ir lietišķā skāde? Nu, ja kāda lieta sadeg, vai nogrimst ūdenī (upē, jūrā), tiek caur vētru vai krusu sabojāta, sapostīta, tiek nozagta vai nolaupīta, ja lopi caur sērgām iet bojā.

Apdrošināšanas pamats, ka vēlams izslēgt caur gadījumu, nejaušību, izcēlušos skādi, kura var katras atsevišķas privatpersonas saimniecisko stāvokli ne tikai apdraudēt, bet pat pilnīgi izpostīt. Priekš visas veselas tautsaimniecības, lūk, nav nejaušības (atskaitot neražas, sevišķas ārkārtīgas dabas parādības, karu), ir tikai zināms daudzums gadsgadā atkārtojošos skādes un nelaimes gadījumu. Šo gadījumu, kā ugunsgrēku, krusas skādes, kuģu avarijas, statistika māca, gan svārstās, bet svārstīšanās notiek zināmās cietās robežās, starpība reti pārsniedz 20 – 30, vislielākais 50 procentus.

No gadījuma skādes stingri jāatšķir tekošā skāde: katra manta, katrs priekšmets ar laiku nolietojas: drēbes tiek novalkātas, mebeles paliek sliktākas, mājas novecojas, mašinas sadilst. Visi šie gadījumi neietilpst apdrošināšanā! Katram pašam jāzin, cik ilgi apmēram izturēs kārta apģērba, pāris zābaku, kad apmēram būs jāatjauno kāda mašina. Tekošās skādes izlīdzināšanai vajadzīgs katrā saimniecībā dilšanas, nolietošanas, reparaturas fonds.

Apdrošināšana kapitalistiskā sabiedrībā vajadzīga visiem privatcilvēkiem. Valsts var iztikt bez apdrošināšanas, jo nodegt nodeg arvienu tikai zināms neliels procents ēku un valstij iznāk parocīgi ietaupīt biroja un taksacijas izdevumus… Bet privatcilvēkiem apdrošināšana dažkārt dzīvības un nāves jautājums. Neviens nama īpašnieks, neviens fabrikants nedabūs kredita, ja tā nams, fabrika nebūs pret uguni apdrošināts. Pērkot kādu kuģī ielādētu preci, pircējs bez „konosamenta” (apliecības par ielādēšanu) un „fakturas” (preces rēķina) prasīs vēl „polisi”, apdrošināšanas apliecību pret uguni un ūdeni = ugunsgrēka un avarijas iespējamību.

Skādes apdrošināšanas kategorijas (nodaļas, nozares) tā tad: l) uguns, 2) krusa, 3) lopu sērgas, 4) transporta likstas, 5) zagšana, ielaušanās. Francijā vēl ļoti parasta „šomašas” (chomage) apdrošināšana pret īres izpalikšanu, vērtspapīru krišanu, procentu nemaksāšanu.

Personalā apdrošināšana : 1) slimības gadījumi, 2) darba nespēks, vecums, 3) nelaimes gadījumi, 4) nāve. Plašās tautas masas parasti nespēj sev palīdzēties privatā apdrošināšanas ceļā (uz kuru tiem parasti norādīja Anglijā, Francijā, Amerikā), tur jāiestājas socialai likumdošanai, kāda izgājusi no Vācijas, pēc pieņemta i no Anglijas.

Personalā apdrošināšanas statistika stāv uz vēl labākiem statistiskiem pamatiem, nekā lietišķās. Nāves, slimības, nelaimes gadījumu skaits veselā tautsaimniecībā normalos apstākļos miera laikā ļoti maz svārstās. Viens cilvēks nekad nezin, cik ilgi tas dzīvo: priekš apdrošināšanas biedrības nezināšanas nav: tā zina, ka no 10 000 cilvēkiem ikgadus zināms procents nomirst un tai, pieņemot dzīvības apdrošināšanu, ikgadus jāatliek zināma suma nāves gadījumu izmaksām. Agrāk pat kara risku skaitīja par ne visai lielu, sakarā ar dažu moderno karu piedzīvojumiem (1864., 1866., 1870./71.). Bet pasaules karš radījis pavisam ārkārtīgus apstākļus. Pirms kara arī dažās zemēs, kā Vācijā, skaitīja par iespējamu apdrošināšanu pret bezdarbu (Arbeitslosigkeit). Bet pēckara apstākļi radījuši bezdarbu tik ārkārtējos apmēros, ka tikai valsts varēja palīdzēt, dodot bezdarbniekiem sevišķus pabalstus…

Ekonomiskā politika

1923.g.

Priekšvārds.

Še pasniegtā „Ekonomiskā politika”, tāpat kā jau 1 QUOTE

gadu atpakaļ autora izdotais „Ievads tautsaimniecībā” ar „teoretisko tautsaimniecību”, domāta kā konspekts (saīsināts pasniegums, izvilkums), noklausītā pilnā kursa atkārtošanai un sagatavošanai uz eksamenu. Protams, loti ieteicams katram studējošam izlasīt kādu plašāku no šīs grāmatas sākumā minētiem izdevumiem svešās valodās. Pasniegtās grāmatas autors cerē, ka šī grāmata noderēs arī plašākai publikai kā ievads, informējošu ziņu sakopojums ekonomiskā politikā, tādēļ ka tikai nedaudziem iespējams izsmeļošā kārtā nodarboties ar plašo literaturu, kāda atrodama par ekonomiskās politikas jautājumiem svešu tautu izdevumos. Par ekonomisko politiku painteresēties, padomāt, pārdomāt, demokratiskā valstī ir ikviena pienākums! Autors cerē, ka tam no savas puses būs izdevies ieinteresēt arī daļu no plašākās publikas tālāk nodarboties, pētīt šīs politikas „degošos” jautājumus un to racionalu atrisināšanu ekonomiskā principa garā un etiskā virzienā. Materialistiskais princips, vēsturiskais materialisms arvienu gaišāk izrādījušies par nepietiekošiem, atrisināt tagadnes un jo vairāk nākotnes saimniecības jautājumus…

Rīgā, 30.aprīlī 1923. g.

Autors.

Ievads.

Ekonomiskā politika ir tautsaimniecības zinātnes trešā dala: pirmā ietver sevī tautsaimniecības ievadu un vēsturi, otrā — teoriju. Teorijā tiek iztirzātas saimnieciskās parādības cilvēku sabiedrībā, tā dod savā ziņā šo parādību notikumu, gadījumu analizi, abstrakciju. Ekonomiskā politika dod savā ziņā saimniecisku parādību sintezi: tā raksturo, kādus līdzekļus lietojušas un lieto dažādu valstju valdības savu saimniecisko mērķu sasniegšanai.

Bet kas tad ir pati valsts, kā tā cēlusies? Tautsaimniecības vēsture mūs māca, ka valsts ir – spaidu organizacija. Cēlusies tā – galvenā kārtā – tā, ka atsevišķi dūšīgi, pārgalvīgi individi pirmatnējo cilvēku ordās sastādīja laupītāju-uzbrucēju organizacijas, kuras ar varu un spaidiem centās citiem cilvēkiem, citām ordām atņemt to sviedru, pūliņu augļus, tos aplaupīt, apkaut; pēcāk kalpināt, izvarot, nodarbināt savā labā. Tā cēlās pirmatnējā aristokratija (muižniecība) iz laupītājiem, pirmatnējie valdnieki (firsti, karaļi) iz laupītāju vadoņiem, virsniekiem. Šāda valdība sākumā ļoti nedroša, uzvarētie, kalpinātie nevar aizmirst agrāko brīvību, laiku no laika saceļas, aiztrenc, apkauj laupītājus. Bet nu atsvabinātiem pašiem jādibina organizacijas dēļ aizsardzības pret varbūtējiem jauniem uzbrukumiem: tie izvēl stiprākos, gudrākos un izveicīgākos par vadoņiem karā un par soģiem pašu starpā. Soģi-vadoņi dabū vispirms labprātīgas dāvanas, no medījuma vai zvejas zināmu virsdaļu. Šādu valsts izcelšanās veidu var nosaukt par demokratisko veidu, pretīm aristokratiskam, laupītāju valsts veidam. Soģi-vadoņi, lai uzturētu savu varu, labprāt apgalvo, ka tiem pārdabīgas īpašības, ka tiem sakari ar pārdabīgiem spēkiem. Tādejādi izceļas burvji-zīlnieki, no kuriem ar laiku cēlās priesteri. Zināms, ka bez soģiem-burvjiem izceļas vēl citi burvji-pūšļotāji = pirmatnējie ārsti, kuri gan apkarojas, gan, ar laiku, biedrojas savā starpā, lai varētu valdīt par tautu, turēt to no sevis atkarībā. Tādejādi mēs jau sirmākā senatnē sastopam divas šķiras: priesteru un kareivju; visupilnīgākā valdība pār ļaužu masām tiek sasniegta tur, kur šīs abas šķiras apvienojas, kur nodibinās priesteru-karaļu valdība, kā senā Bābelē un Eģiptē: priesterim-karalim ļaudis klausa nevis tik tāpēc vien, ka tam laicīgā vara rokās, bet arī tāpēc, ka tam sakari ar pārdabīgām varām, tāpēc, ka tas šo varu reprezentants zemes virsū, pret kurām sacelties nu vairs nav varonība, kā pret laupītājiem-karaļiem, bet briesmīgs neprāts, „grēks”, noziegums.

Valsts ideju un tiešamību mēs jau atrodam pie diezgan zemu stāvošiem dzīvniekiem: bitēm, skudrām. Tikai nu bites un skudras nespēj nekā jauna radīt. Arī zirgi, ragu lopi, bifeļi, brieži, bebri dzīvo, kur tos cilvēks nav nomācis, savā vaļā baros, zem stiprākā vadības. Vadoņi - „stiprākie” mainās: tiklīdz kā kāds jauns briedis pieaudzis un tura sevi par stiprāku, tas iet ar veco vadoni cīņā, un ja tas uzvar, viss bars klausa un seko jaunajam vadonim - uzvarētājam.

No jaunākiem vācu ekonomistiem, Loenings valsti apzīmē par kādas tautas tiesisku organizaciju uz zināmas teritorijas zem vienas valdnieka varas (Herrschergewalt). Ar to tad būtu raksturota valsts kā monarķija [85] vai tiranija – despotija, t. i., kā viena kunga instituts – radījums. Līdzīgi jau 17. g. s. sākumā angļu filozofs Hobbess [86] raksturoja valsti par „Leviatanu”. Leviatans = pazīstamais briesmīgais nezvērs no Bībeles (Ijaba grāmatas). Proti, Hobbess izskaidro, ka cilvēki vispār esot briesmīgi egoisti: skaudīgi, nenovīdīgi, naidīgi, nesaticīgi savā starpā. Ja šiem egoistiem atļautu pilnīgu vaļu, tad izceltos „bellum omnium contra omnes” = visu karš pret visiem: cilvēki savā starpā viens otru apkautu, aprītu. No šāda briesmīga likteņa tos pasargā viens stiprākais, kas reizē arī ir pats lielākais egoists. Šis lielākais egoists savā interesē piespiež tos daudzos mazos egoistus sev paklausīt. To panācis, valdnieks – egoists organizē mieru mazo egoistu starpā, izdod likumus, ka lai neviens mazais egoists nevarētu otram mazajam pāri darīt, bet ka tie visi varētu netraucēti piekopt katrs savu amatu un dot no saviem saimnieciskiem panākumiem, sava darba augļiem lielajam egoistam meslus – nodokļus.

Citādi, kā Hobess, absolutās monarķijas dievinātājs, raksturo valsti un valsts valdnieka īpatnības – angļu filozofs Loks (Locke), angļu un vispār eiropiešu liberalās, demokratiskās valsts idejas tēvs. Loks (kas dzīvoja 1632. – 1704. g.) iziet no pirmatnējas cilvēku vispārējās brīvības un vienlīdzības stāvokļa. Lai šo stāvokli uzturētu, cilvēki uz savstarpēja līguma pamata nodibina valsti, lai caur kādas kopējas varas nodibināšanu sev nodrošinātu brīvību, dzīvību un īpašumu. Valsts mērķis: vispārēja labklājība un vienāda taisnība. Loks šķir augstāko – likumdošanas varu no likumu izpildītājas – administratīvas (izpildu) un tiesas varas. Izpildu vara nekad nedrīkst stāvēt pāri par likumdošanas varu, tai jābūt padotai likumam un tiesai. Ja, piem., pats karalis pārkāpj likumus, viņš zaudē tiesību uz pavalstnieku paklausību un uzticību: tautai tad piekrīt tiesība „griesties pie debesīm”, t.i., nogāst karali, kas lauzis likumus… Filozofs Loks, sevišķi vācu tautsaimniecības grāmatās, pa daļai noklusēts, pa daļai pat nedibinātā kārtā nolamāts, un tas jau saprotams, jo vācu tautsaimnieki – monarķijas dievinātāji, kas nespēj atzīt, ka valdniekam kādreiz varētu but netaisnība. Iz šāda gara stāvokļa izskaidrojas aklā paklausība pret Viļumu II., kura devize (iemīļotais izteiciens) bija sakarā ar senlaiku un viduslaiku valdnieku uzskatiem, „suprema lex regis voluntas" – „augstākais likums – karaļa griba”. Uz šāda pamata principa, „augstakais likums – cara griba”, arī dibinās vecās cariskās Krievijas likumu grāmatas – Krievijā stāvēja administrativā, valdnieka vara augstāki par tiesu un likumu pat pēdējā, t.s. pseido (viltus) konstitucionalisma posmā, no 1906. – 1917. gadam.

Loka filozofija iespaidojusi slaveno franču rakstnieku Monteskjи [87] tā darbā „esprit des lois” (likumu dvēsele), tāpat filozofu Russo [88] un franču enciklopedistus, kā Dalambēru [89] , Diderу [90] u.c. Franču revolucijas mācības un teorijas par „brīvību, līdzību, brālību”, par tautu tiesību sacelties pret valdniekiem – tiraniem dibinās pirmsākumā uz Loku. Latvijas, kā demokratiskas valsts, ideja jādibina uz Loku. Valsts vara jau nu arī demokratiskā valstī – republikā gaužām liela, tā sniedzas, gluži tāpat kā monarķijā, kara laikā tik tālu, ka tā var piespiest atsevišķus pilsoņus upurēt ne tikai mantu, bet i dzīvību. Starpība starp monarķijas, sevišķi absolutas monarķijas, un demokratiskas republikas valsts teoriju parādās visspilgtāki tik miera laikos.

Pilsoniskie ekonomisti uzsver, ka kulturai attīstoties izceļoties nevienādība atsevišķu cilvēku mantas un sabiedriskā stāvokļa ziņā, tāpēc vajagot arvienu ciešākas organizacijas, kas lai sargātu šo nevienādību. Patiesībā, kulturai attīstoties taisni mīkstinās rupjā vara, „dūres vara” valstī, valsts uzņemas vājāko aizsardzības lomu, nodibina tiesas, uzņemas labklājības veicināšanas uzdevumus. Valsts vara nodibina tiesas, kuru uzdevums: 1) sargāt vājākos no stiprāko pārestībām, 2) nodibināt tiesu un taisnību i līdzīgo starpā. Cik tālu šis uzdevums tiek sasniegts, tā ir lieta par sevi, tas ir jautājums, kas stāv sakarā ar faktiskās valsts varas personām. Marksa [91] materialistiskās vēstures teorija iziet uz to, noteikt valsti par šķiru valdības organizaciju. Jāatzīst, ka Marksam daudz taisnības, tomēr ne gluži viscaur un arvienu: no šķiru interešu viedokļa var izskaidrot dzimtbūšanas ievešanu un vispār visas plašo ļaužu masu izmantošanas un nomākšanas tieksmes. Bet ne jau visā visumā var izskaidrot, kaut gan i tas tiek mēģināts, dzimtbūšanas atcelšanu no šaura valdošo šķiru interešu stāvokļa. Krievu muižniecības lieliskais vairākums sīvi pretojās dzimtbūšanas atcelšanai: to izveda valdība. Strādnieku apsardzības, darba laika regulēšanas likumi izdoti pret valdošo šķiru interesēm. Zināms, ka te Marksam pie rokas t.s. šķiru cīņas teorijas: valdošās šķiras aiz bailēm no zemākām šķirām tiekot šad un tad piespiestas piekāpties savās prasībās. Bet katrreiz arī šis izskaidrojums nepalīdz. Materialistiskās vēstures teorija nav atzīstama kā nenovēršams valdošs likums, bet kā pārvaldoša tendence.

Jautājums, kāds ir kulturas attīstības un līdz ar to ekonomiskās politikas mērķis un uzdevums, no augstākā, filozofiski-etiska viedokļa? Vai tas ir, veicināt svētlaimību, grieķu „eudaimonia”? Apmierinājums, laimes sajūta var pie reizes tikt sasniegta pie ļoti zema kulturas stāvokļa. To liecina, piem., dziesmiņa „priecīgs savās mājās, mierīgs dzīvoju, un par sāl’ un maizi Dievam pateicu”. No otras puses, neapmierinājums, nemiers ar dzīvi, dzīves sāpes var valdīt pie ļoti augsta, nodrošināta sabiedriska un materiala stāvokļa. Lai pieminam slaveno angļu dzejnieku, lordu Bairenu [92] .

Ekonomiskās politikas mērķis var tikai būt: taisnība – grieķu „dikaiozinē” pret visu cilvēci. Cilvēks, cilvēka attīstība uzskatams kā mērķis par sevi. Valsts uzdevums veicināt ekonomiskā principa uzvaru cilvēku ekonomijas, to labklājības pacelšanas labā, lai reizē ar šo (laicīgo) labklājību varētu pacelties garīgā kultura. Garīgā un laicīgā kultura nav pretstati; tie visaugstākā mērā atkarīgi viens no otra. Veicinot skolas, veicinot izglītību, mēs reizē veicinam materialu kulturu, darba ražīgumu, saimniecisko progresu! „Kas par niekiem, kam tās grāmatas der!” Tā dzirdam vecās dzīves uzskatu večus atsaucamies. Tā nav. Bez modernās technikas zināšanas nav domājama ne amatniecības, ne fabriku rūpniecības, ne arī satiksmes – tirdzniecības uzplaukšana. Bez modernās lauksaimniecības fizikas, ķimijas zināšanas paliks neauglīgi, neizdevīgi mūsu lauki, būs jābadojas pieaugošai cilvēcei. Nepieciešamas ne tikai dabas zinātnes, nepieciešamas i filozofiskās un tautsaimnieciskās pamata mācības. Ir gan laikmeti, kur zinātne un zinātnieki tiek nievāti un nicināti. Arī šobrīd valda stipra zinātnes un zinātnieku nicināšanas tendence. Bet ekonomiskam progresam tie nenoder!

Ceļas jautājums, kas tad no tautsaimniecības viedokļa jāpaceļ, vai vienīgi augstāko šķiru kultura vai vispārēja tautas labklājība? Jau sengrieķi, romieši lepojās ar savu augsto kulturu. Bet šī kultura apņēma tik skaita ziņā niecīgas augstākās šķiras un nogrima iznīcības jūrā, tiklīdz rupjās barbaru tautas Romas valsti iekaroja. Tamlīdzīgi poļu un franču valstī, kā arī viduslaiku Italijā sastopam pārsmalcinātu kulturu augstāko šķiru namos, kamēr tautas masas smaka nabadzībā, trūkumā, nezināšanā. Ideju, ka tikai nedaudziem augstāko šķiru piederīgiem iespējama kulturas dzīve, vēl 1875. g. izteica ļoti krasā formā slavenais vācu vēsturnieks f. Treičke [93] . Treičke izsaucas: „miljoniem jārok, jāar, jāpūlas līdz pagurumam, vaiga sviedros, lai nedaudzi simti varētu dzejot, filozofēt, pētīt, gleznot!” Žēl tik, ka tie nedaudzie, priekš kuriem tie miljoni pūlās un svīst, jau nemaz nedomā, nepēta, nefilozofē, nedzejo, bet galvenā kārtā uzdzīvo. Senromiešu bagātnieki labprāt lepojās ar to, ka tiem bija vergi, kas mācēja Homeru [94] no galvas, un arī tagadējie bagātnieki liek ne tikai ļaužu masām, bet arī māksliniekiem un inteliģentiem priekš sevis svīst par samērā nelielu algu. Pret Treički jau 1875. g. uzstājās slavenais tautsaimnieks Šmollers [95] , ar aizrādījumu, ka augstākā garīgā un mākslas kultura uzziedējusi ne tikdaudz pie karaļu galmiem vai bagātnieku pilīs, bet samērā šauros, gandrīz nabadzīgos apstākļos: senās Atenās Perikla [96] laikos, tad, kad valsts vīrs Perikls prata tautu sajūsmināt priekš slaveno mākslinieku Fidija, Iktina u.c. darbiem, kuriem tad tauta uzdeva izstrādāt, uzbūvēt mākslas darbus, kādi līdz šiem laikiem palikuši nepārspēti. Tāpat 18. g. simtenī Veimaras pilsētā, kad tur dzīvojuši un darbojušies slavenākie vācu dzejnieki, Šillers [97] un Ģete [98] , nebijušas nekādas bagātības.

Garīgai kulturai milzīga nozīme: jau lasīt mācētājam atklājās jauna pasaule. Ne velti Puškina [99] dramā sirmais Pimens pamāca jauno mūku Grišu: ko sērojies? Tu taču savu pratu esi apgaismojis, māki lasīt („ты грамотою разумъ свой просвитилъ”). Liels nopelns cilvēces vēsturē protestantismam caur to vien, ka tas prasīja no jauniešiem lasīt mācēšanu, lai tiem pašiem butu iespējams dievvārdu grāmatas, sevišķi Bībeli, lasīt. Līdz ar dievvārdu grāmatām nu vieglāk izplatījās i pasaulīgas zināšanas. Stenders [100] 18. g. s. izdeva savu „augstas gudrības grāmatu”, kura pie latviešiem tikusi ļoti cienīta. Tādejādi tad jāsaka, ka modernais demokratiskais ideals katrā ziņā tas, ka jālūko pacelt plašās masas, saskaņā ar filozofa Loka prasību, sasniegt vispārēju labklājību.

Pret plašo masu kulturelā līmeņa pacelšanu daži konservatīvi tautsaimnieki iebilst, ka līdz ar zināšanām augot dzīves disharmonijas (nesaskaņas): pusizglītotie esot nemierā ar dzīves apstākļiem, prasot nepildamas, neiespējamas lietas. Un ne tikai vien pusizglītoto, arī nabadzīgo izglītoto esot par daudz pasaulē, esot radies izglītots proletariats, kuram neesot darba un kurš tāpēc kūdot uz nemieru. Te nu var atbildēt, ka nemiers ar pastāvošo jau ir visa progresa cēlonis: viss jautājums tas, vai modernā zinātne dod iespējas piepildīt cilvēces ilgas un cerības, jeb vai patiesas progresa iespējas tiešām tik niecīgas, ka „sūbriem”, kuri rājas par atsevišķu cilvēku, kā plašo masu pārliecīgām prasībām, taisnība. Patiesībā taču zinātnei vēl jānoskaidro, kas iespējams, kas nav iespējams.

Var jau ar’ – un to darījis 18. g. s. slavenais franču filozofs un rakstnieks Russo, visu kulturas attīstību uzskatīt par ļaunumu, uzstādīt mežoņa cilvēku (homme sauvage) par idealu. Pēc Russo, visi labie tikumi esot atronami tikai pie mežoņiem, kulturas cilvēks esot nekrietns, nelietīgs, samaitāts. Tagadējie antropologu pētījumi bet pierādījuši, ka pie mežoņu ciltīm nebūt neatrodam augstāku tikumību, bet gan netīrību, nelietību, „nešķīstību” utt. vārda pilnā ziņā, tā ka jāatzīst, ka kulturas tautas stāv taču nesalīdzinot augstāk, kā vispār kultura ir tikai ilgas, pakāpeniskas attīstības auglis.

Cits jautājums ir, vai līdzšinējās „augstākās šķiras” stāv par zemakām, par „plašajām masām” inteliģences ziņā ievērojami augstāki? Tā tas nu nav! Lai tikai iedomājamies, ka muižniecības garīgais līmenis līdz 19. g. s. un pat vēl 19. g. s. pirmā pusē stāvēja visai zemu, – ka pie tiem tika uzdzīvots un plītēts un nevis piekopta māksla un zinātne. Vienkāršam zemniekam bija savs prāts daudz vairāk jāpiespiež, lai varētu pastāvēt dzīves cīņā, nekā augsti dzimušam muižniekam, kuram bija visi ceļi jau no šūpļa nolīdzināti. Ne velti jau Bomaršē 18. g. s. liek vienkāršam sulainim un bārzddzinim „Figaro” mutē vārdus, kuros tas nosoda toreizējās muižniecības tukšumu un iedomību. Baltijas vāci arī sevi labprāt uzskatīja par kādu augstāku rāsu, latviešus par „minderwertige Rasse” (mazvērtīgu rāsu), nemaz neiedomājot, ka vienkāršam lauciniekam vajaga daudz vairāk novērojumu un daudz vairāk apķērības, lai izpildītu savus lauksaimnieka uzdevumus, nekā caurmēra pilsētas amatniekam. Šolaiku „pašuzturas cīņas” prasības, zināms, aizķer visas šķiras: tagad i lauciniekam, i amatniekam, vispār pilsētniekam jāiegūst daudz vairāk lietderīgas zināšanas, lai pastāvētu dzīves cīņā. Nav nelaime, ka vienkāršs lauksaimnieks-saimnieks iegūst augstākas agronoma vai techniķa, vai tautsaimnieka zināšanas, jo labāk tas varēs savu privato saimniecību uzlabot un iegūt no šādas uzlabošanas i materialā ziņā vairāk, nekā kad tas sēd diezin kādos resoros.

Kādi ir valsts – valdību uzdevumi ekonomiskās politikas laukā? Tie parasti svārstījušies, sakarā ar uzskatiem pie valdošām šķirām. Vēsturiski mēs šķirojam:

1) Feoda1ās iekārtas un pilsētu saimniecības laikmetu, kad augstāko šķiru interesē uz laukiem izcēlās zemnieku nebrīvība, pilsētās bet gluži otrādi, plašo masu – amatnieku šķiras brīvība un tiesību paplašināšana. Amatnieki, kas noorganizējās „cunftēs”, piesavinājās sev tiesību, apgādāt laukus, arī muižniecību un garīdzniecību ar amatniecības ražojumiem, par samērā labām cenām.

2) Merkantilisma laikmets, sakarā ar valsts prasību paaugstināšanos. Valdnieki centās pēc greznākas dzīves un – lieliem kara spēkiem savas varas paplašināšanas nolūkā. Priekš tam valstij vajadzēja lielākus ieņēmumus, un lai pie tiem tiktu, valdnieki centās veicināt savās zemēs rūpniecības attīstību un ārēju tirdzniecību, bet ar tādu aprēķinu un nolūku, lai tiktu vairāk mantas izvestas, nekā ievestas, un starpība – „difference” ieplūstu valstī skaidrā naudā, par kuru tad varēja visu ko iegūt: i lielāku kara spēku. Merkantilisma laikmetā stipri pacēlās kultura un māksla augstāko šķiru, sevišķi valdnieku pilīs. Garīgā kultura palika iepakaļ – tikai 18. g. s. arī tā sāka Rietum-Eiropā un Vidus-Eiropā pie muižniecības pacelties.

3) Fiziokratu mācības laikmets: Fiziokrati nicināja naudu, aizrādīja uz zemkopības ražošanas pacelšanas lielo nozīmi. Tirdzniecībai tie gribēja ļaut pilnu vaļu, pieturoties pie devizes: „laisser faire, laisser aller” (ļaujiet darīt, ļaujiet notikt); amatniecības tiesības, cunftu tiesības tie gribēja atcelt.

4) Adama Smisa [101] brīvtirdzniecības un brīvās konkurences mācību laikmets. Smisa galvenā nozīme, varbūt, tā, ka tas ekonomiskā principa vārdā prasīja dzimtbūšanas atcelšanu: verga, kā dzimtcilvēka, darbs esot neražīgs: vienkārša cilvēka darbs jāatsvabinot no visiem ierobežojumiem un važām, tiklab no feodalās, kā no cunftu iekārtas nebrīvības.

Smiss cildina privato egoismu, vispārīgi cauri izvests, privatais egoisms radot vispārēju labklājību – bagātību.

5) Nacionalās tautsaimniecības laikmetu, sākot ar Fridrichu Listu [102] Vācijā, Kereju [103] , Amerikā. Vācijā šāda nacionalas tautsaimniecības vai nu neo-merkantilisma politika tika izvesta no Bismarka [104] , 80-tos gados 19. g. s. Ap to pašu laiku tā iesākās Francijā, Italijā, Austrijā, Krievijā, kur šīs skolas galvenais teoretiķis bija slavenais ķimiķis Mendeļejevs [105] .

6) Zocialpolitikas – privatā egoisma ierobežošanas laikmets. Neaprobežotā darba brīvība rūpniecības pirmajā attīstības laikmetā, pirmā lielajā techniskā progresa laikmetā nebija vis novedusi pie vispārējas labklājības, kā optimisti, Smiss u.c. bija cerējuši, bet pie šausmīgas plašo masu izmantošanas un izvirtības. Iesākās tāpēc saucieni pēc strādnieku apsardzības likumiem, pēc pārliecīga darba laika ierobežojuma, sevišķi pie sievietēm un bērniem. Visbeidzot cēlās un tika izvestas prasības pēc vecuma, nelaimes un slimības gadījienu apdrošināšanas; pēc pasaules kara i pēc apdrošināšanas pret bezdarbu, pabalstu bezdarbniekiem.

7) Zocialisma prasību laikmets, kas gan līdz šim uz papīra izvests tik Krievijā, bet arī tur faktiski nav izvests, vai nu tā izvests, ka tauta novesta ne pie vispārējas labklājības, bet pie vispārēja trūkuma, bada, nabadzības.

Kā nu tautas demokrātiskā valstī var iespaidot ekonomisko politiku, zocialo likumdevību? Tikai pie vēlēšanām, ievēlot tādus priekšstāvjus parlamentā, kas apsolās un ir spējīgi izpildīt tautas un zinātnes prasības. Diemžēl katrā demokrātiskā valstī nodibinās politiskas partijas, kuru vadoņi sastādās pa lielākai daļai no politiķiem-arodniekiem, kuriem daudz vairāk rūp savas („siles”) intereses, nekā tautas, vēlētāju intereses. Jo ilgāks vēlēšanu starplaiks, jo labāki un izdevīgāki tas politiķiem-arodniekiem. Parastie parlamentu vēlēšanu termiņi, 5, 4 un 3 gadi, jāuzskata par gariem, par tādiem, kas nesargā pret politisku korupciju, pat to veicina. Ja tautu politiķus-veikalniekus pēc notecējušā termiņa vairs neievēl, pēdējie pasmejas: tiem savs kukuls jau rokā! No svara tāpēc i ekonomiskās politikas ziņā, ka lai demokratiskā valstī vēlēšanu starptermiņi būtu īsi. Senās Atenās, tāpat kā senā Romā tauta savus valsts amatu vīrus, konsulus, archontus, vēlēja ik gadus, kas šīs valstis nebūt nekavēja iegūt lielu politisku varu… – Roma ieguva pat pasaules varu. Izvirtība – pagrimšana iestājās tad, kad vēlēšanas izvērtās par farsu, kad faktiski nodibinājās atsevišķu laimīgu kara vadoņu vienvaldība – mūža valdība = cezarisms. Mūsu laikos vispretīgākais politiķu-veikalnieku piemērs tika dots no Amerikas, kur ilgu laiku pēc katras partijas maiņas valdībā tika mainīts viss ierēdņu štats, sākot no ministra līdz naktsvaktniekam. Jāpiezīmē, ka vismaz pasta un telegrafa resoros jau Vanamakers, 1889. g. no Garfilda par pasta ministri iecelts, lauza arī iemīļoto principu, ka „uzvarētājarn piekrīt laupījums” un paturēja valsts dienestā visus spējīgos ierēdņus, Prezidents Garfilds par šāda moraliska principa ievešanu dabūja samaksāt ar savu dzīvību: kāds amatu medinieks – partijas aģitators to nošāva. Jāatzīst, ka i Amerikā pret šādu veikalnieku-politiķu politiku cēlās ar vienu lielāks nemiers, sevišķi pie inteliģences. Inteliģence ar savu aģitaciju izveda cauri etisko principu – tautu pašnoteikšanās principu priekšstāvja, bijušā profesora Vilsona [106] ievēlēšanu par prezidentu. Jāatzīst, ka Vilsons, sevišķi pasaules karā zināja pievilkt valsts amatos veselu rindu spējīgu arodnieku-zinātnieku. Vilsona nelaime bija, ka tas pēc kara nebija diezgan stingrs pret krasās atriebības politiķi Klemanso, kurš neticēja mūžīgā miera nodibināšanās idejai. Latvijā vienumēr par lielu progresu demokratiskās idejas izvešanā jāatzīst „grozamās listes” – tikai nu vēlēšanu termiņš, 3 gadi, vienumēr pārāk liels, lai tautu pasargātu no veikalniekiem-politiķiem.

Tauta, ja tās ievēlētie „tautas vietnieki” pilda solījumus, var iespaidot uz valsts ekonomisko politiku: 1) caur zocialo likumdošanu – strādnieku apsardzības un apdrošināšanas likumdošanu, tāpat 2) caur saimniecisko likumdošanu (muitu noteikšanu, rūpniecības un tirdzniecības politiku), 3) caur finansu politiku – nodokļu novelšanu no „vājajiem” uz „spēcīgiem” kamiešiem, vispārēju normu noteikšanu, līdzekļu atvēlēšanu šo normu izvešanai, piem., zemes izmērīšanai, melioracijām, inventara iegādāšanai. No svara valsts ekonomiskā politika tālāk, attiecībā uz ceļiem, dzelzsceļiem, elevatoriem, spēka stacijām, kredita iestādēm. 4) Ar garīgās kulturas pacelšanai, izglītībai – skolām, vispār mākslai un zinātnei atvēlamiem līdzekļiem.

Pilsoniskie ekonomisti parasti māca, ka valsts tikai tad drīkstot ar savu likumdevību iejaukties, kad pašu pilsoņu iniciative (uzņēmība) nesniedzot priekš visiem svarīgiem uzņēmumiem. Lielie saimnieciskie panākumi Anglijā, kā Amerikā, proti, esot tikai caur to izskaidrojami, ka tur katrs spiests nostāties pats uz savām kājām. Aizmirsts te tikai, ka Anglija un Amerika ir pasaules valstis, kur dabas faktors, samērā ar vēl nelielo cilvēku skaitu, bija tādā pārmērā atrodams, ka tas nodrošināja gandrīz katras privatas iniciatives panākumus. Pavisam citādi stāv lietas tur, kur cilvēku skaits jau sabiezējis, kur visas vērtīgās dabas balvas jau pārgājušas privatā īpašumā. Privatās iniciatives cildinātāji labprāt ignorē (neievēro) dabu un arī vēsturiskos faktorus. Krievijā, piem., 18. g. s. bija lielāka dzelzs rūpniecība, kā Anglijā, jo Krievijai bija meži, bija koka (malkas) ogles. Anglijas dzelzs rūpniecība viegli nomāca Krieviju (un Zviedriju), kad sāka lietot dzelzs cepļos koksu. Anglija savu zemkopību ar savu brīvtirdzniecības politiku izputinājusi.

Inteliģences trūkums vai pārpilnība tautsaimniecībā no liela svara. Arī pilsoniskie ekonomisti atvēl zem apstākļiem, tad, ja vucheri – augļotāji tautu tura savās ķetnās, valstij ierīkot lēta kredita iestādes. Sevišķi no svara valsts bankas un apdrošināšanas iestādes. Tiklab uguns apdrošināšanu, kā dzīvības apdrošināšanu vislētāki ierīko valsts iestādes. Privati uzņēmumi, sevišķi pie mazām zumām, ņem lielu pārmaksu, 100 proc. un pat vairāk.

Ceļu politikai liela nozīme kā pabalstam nabadzīgiem apgabaliem, kuri pašu līdzekļiem nespēj izbūvēt ceļus.

Agrarpolitikā no liela svara streijas gabalu (šņoru zemes) kopā salikšanai. To iespēj tikai valsts spaidu (likumdevības) ceļā. Cunftes atcelt varēja tik valsts vara. Ievērojama nozīme likumdošanai attiecībā uz dažādu dzīvei vajadzīgu priekšmetu viltošanas aizliegšanu. Agrāk labprāt miltus viltoja ar krītu vai ģipšiem, sviestu ar margarinu vai taukiem. Ļoti parasta bija vīna izgatavošana no priekšmetiem, kas nekad nebija vīna kalna redzējuši.

Liela nozīme dažādās Eiropas kontinenta zemēs bijusi rūpniecībai un reizē ar to zemkopības produktu muitām, kādas tika ievestas pēc 1880. gada. Vakar-Eiropā pacēlās darba alga daudzkārt augstāk par muitu diferenci, ar ko tad paaugstinājās ļaužu masu dzīves mērs. Bet pacēlās arī ļoti ievērojamā mērā „nepelnīta peļņa”, sevišķi zemes rente. Tā tad saprotams, ka ap apsardzības muitu un brīvtirdzniecības politiku norisinājās karstas cīņas.

Liberalie ekonomisti uzsver, ka valstij jāgādājot tikai par drošību, tā nekādi nedrīkstot iejaukties privatā uzņēmībā. Tam pretīm ir daži pilsoniskie ekonomisti – valsts zocialisti, kā Adolfs Vagners [107] , iebilst, ka esot gan lietas, kur privatie uzņēmēji nepildot savu pienākumu pret sabiedrību, bet to pārliecīgi izmantojot, t.i. visās tādās vietās, kur novērojams kads dabisks monopols. Tur tad esot valstij tiesība iejaukties un pārņemt uzņēmumus savā ziņā. Tā tas esot pie dzelzsceļiem, tā arī pie kalnu raktuvēm. Jāpiemetina, ka šobrīd caur karteļiem un zindikatiem tiek daudzkārt monopoli mākslīgi radīti: piem., dzelzs, cementa, petrolejas u. c. rūpniecībās.

Ekonomiskā politika sadalās sekošās nozarēs:

1.      Agrarpolitika (ieslēdzot koloniju politiku)

2.      Rūpniecības un amatniecības politika.

3.      Tirdzniecības, sevišķi muitu politika.

4.      Zocialā likumdošana, zocialā apdrošināšana.

5.      Satiksmes politika (Pasts, telegrafs, dzelzsceļi, ūdens- un gaisa satiksme).

Literatura: Pie Ādama Smisa ekon. pol. ietilpst vispārējā tautsaimniecībā. No krievu ekonomistiem Tugans Baranovskis ieņem lielu daļu ekon. polit. teoretiskā kursā. Visplašāk izstrādājuši ekonomisko politiku vācu autori. Tā jau Rau’s ap 1821. g.; Rošers, kas izdevis 1 sējumu par agrarpolitiku (Nationalцkonomie des Ackerbaues), 1 sējumu par tirdzniecību un rūpniecību (Nationalцkonomie des Handels und Gewerbefleisses). Ļoti ieteikta tiek Filipoviča Politische Oekonomie. Ievērojama Šцnberg‘a „Handbuch der Volkswirtschaftslehre“, 2 Band, 1896. Jaunākā Max Veber‘a Sozialцkonomik. Ievērojamākā agrarpolitikas mācības grāmata Buchenberger‘a, „Agrarreform und Agrarpolitik“, Brentano, Sering‘a Agrarpolitik.

___________

Agrarpolitika.

No visām ražošanas nozarēm visulielākā nozīme līdz šo baltu dienu zemkopībai. Zemkopība mūs apgādā ar pārtikas vielām un ar galvenām jēlvielām apģērbam – šķieznas vielām un ādām. Mežkopība – zemkopības nozare dod galveno kurinamo vielu un vielas pajumtam – būvkokus. Zvejniecība – arī zemkopības sāņu nozare, apgādā mūs ar zivju barību. Ievērojamākie jaunākie tautsaimnieki, kā Šmollers, atzīst, ka zemkopība arī modernā tautsaimniecībā dodot 50 – 60 proc. no visu patērējamo mantu vērtības. Tā tad zemkopība ir, vai tai būtu vismaz jābūt galvenai valsts stutei. Ja pēdējos gadu desmitos izcēlušās „rūpniecības valstis”, kā Anglija, Beļģija, Vācija, kurā no zemkopības pārtika tikai ceturtā, pat tikai astotā daļa no visiem iedzīvotājiem, tad šādas valstis bija spiestas ceturto daļu (Vācija) un pat lielāko pusi (Anglija, Beļģija) no saviem pārtikas vielu patērējumiem no ārzemēm ievest. Tas viss jau arī gāja gluži labi, rūpniecības zemes ar saviem rūpniecības produktu izdevumiem nevien viegli aizmaksāja ievedamās pārtikas lietas un jēlvielas, bet tās pat vēl krietni „ierāva”, palika bagātas. Kamēr pienāca pasaules karš! Nu visas valstis dabūja izbaudīt, ko nozīmē zemkopības zelšana vai nīkšana. Vācija, Austrija, Beļģija ar visu ievesto kartiņu zistemu varēja tikai ļoti trūcīgi un ne bez smagas veselības bojāšanas „izvilkt cauri” savus iedzīvotājus. – Krievijā, lielajā labības izvedējā valstī, sabruka pārtikas apgādība, tā zaudēja karu nevien caur lielinieku aģitaciju, bet arī tāpēc, ka nevarēja pietiekoši apgādāt kara spēku. Anglija, caur vācu zemūdens laivu karu, kādu brīdi nonāca pie bezdibeņa malas; neklājās labi arī Francijai un Italijai, kuras arī bija spiestas ievest kartiņu zistemu un samazināt plašo masu uzturu līdz eksistences minimumam. Pārtikas vielu cenas sacēlās 3- un 4-kārtīgā augstumā, samērā ar pirmskara cenām, zemkopības produktu izvedējas valstis, kas agrāk bija dziļi parādos, „apgrieza iesmu”, tās, kā Amerikas Savienotās Valstis, Kanada, Argentina, nomaksāja parādus un izvērtās par parādu devējām valstīm. Tagad (1922./23. g. ziemā) galveno zemkopības produktu cenas atkal nokritušas, bet tomēr tās, zeltā rēķinot, vēl arvienu 30 – 50 proc. augstākas, nekā pirms kara un šķieznu vielas: kokvilna, lini, pat trīskārt dārgākas, nekā pirms kara.

Fiziokrati savā laika, 18. g. s. vidu zemkopību noteica par vienīgo ražīgo arodu. Tas ir pārspīlējums, jo cilvēks bez apģērba un pajumta arī nevar iztikt, un ir taču gaiši, ka pat pie pirmatnējas technikas, vienkāršās amatnieku technikas, mācījies amatnieks cilvēkam nepieciešamās apģērba daļas, pat namus utt. izgatavo ar samērā mazāk darba patēriņa, nekā zemkopis blakus amatā. Sevišķi zemkopim nepieciešamo dzelzs lietu, dzelzs daiktu izgatavošana prasa lielu izveicību un vingrināšanos; to nevar piekopt zemkopis blakus nodarbošanā; tur vajaga ievingrinājušos kalējus, atslēdzniekus, skārda, grāpju un podu izgatavotājus! Sevišķi jaunlaiku mašinas, arī zemkopim nepieciešamās mašinas prasa „kvalificētus strādniekus” to izgatavošanai un pa labai daļai arī vadīšanai.

Modernā (jaunlaiku) tautsaimniecībā zemkopība tikai tad būs ražīga, ja tā ar rūpniecību ies roku rokā: izlietos visas iespējamās mašinas, mākslīgus meslus, ķersies pie zemes melioracijas (drenažas, mākslīgas apūdeņošanas) utt. Tā tad, īsto zemkopju skaits modernā valstī, protams, mazināsies, jo rūpniecība uzņemsies daļu no zemkopja darba!

Tikai tādejādi saprotams, ka attīstītākās Vakaru- un Vidus-Eiropas valstīs zemkopju samērs iedzīvotāju starpā pastāvīgi krītas, bet zemkopības produktu daudzums un labums ceļas! Vācijā, piem., pirms kara īsto zemkopju skaits bija nokritis uz ceturto daļu no visiem iemītniekiem, kuri tomēr trīs ceturtdaļas no iemītniekiem apgādāja ar pārtiku pie samērā augsta dzīves mēra. Vācijā desmit zemnieki apgādāja nevien sev pašiem pārtiku, bet arī vēl divdesmit pilsētniekiem! Vēl labāks samērs valdīja Amerikā, kur desmit zemkopju apgādāja 30 pilsētniekus un nezemkopjus ar pārtiku pie samērā vēl ievērojami augstāka dzīves mēra. Un ne tikai to: Amerika vēl izveda tikdaudz pārtikas produktus uz Eiropu, ka ar tiem varēja uzturēt vēl 10 eiropiešus uz 10 amerikaņu zemkopjiem. Pie tam amerikaņi apgādāja visu Eiropu ar kokvilnas šķieznu! Bet Krievijā 10 zemnieki spēja tikai pie loti trūcīgas pašu iztikas apgādāt 3 pilsētniekus un ārzemniekus ar pārtiku! Un zeme - melnzeme, Krievijā labāka, nekā Amerikā, pavisam jau nerunājot par Vācijas zemi. Baltijā – par to vēl vēlāk runāsim, zemkopība pirms kara nebija ne pusi tik ražīga, kā Vācijā, Danijā, Beļģijā, neskatoties uz visam latviešu zemkopja sūrām, grūtām pūlēm. Iemesls: technikas un zinātnes nepietiekoša pazīšana un izlietošana!

Lauksaimniecībai, kā arodam, piemīt daudzas priekšrocības, samērā ar rūpniecības un satiksmes – tirdzniecības arodiem. Lauksaimniecības darbi notiek brīvā gaisā, zemkopis daudz mazāk dabū ieelpot dažādus slimību dīgļus, nekā pilsētnieks, kuram allaž jāstrādā sasmakušā gaisā. Šādu apstākļu sekas visai nozīmīgas: 20 gadus vecam lauciniekam vidējs milža garums par 4 – 5 gadiem lielāks, nekā tikpat vecam pilsētniekarn. Sakarā ar labāka gaisa ieelpošanu, galvenā kārta, arī tas apstāklis, ka lauksaimniecība dod spēcīgākus, stiprākus rekrušus, nekā pilsētas. Vācijā, Saales apriņķī, 1890/95. gados bija no lauksaimniecības rekrušiem 75 proc. karaklausībai noderīgi, no pilsētniekiem tikai 55 proc. Polijā no ebreju rekrušiem pilsētniekiem 1920./21. gados izrādījušies par kājniekos, jātniekos un artileristos derīgiem tikai ceturtā tiesa. Ka veneriskās (dzimuma) slimības, šīs galvenās cilvēces pieaugošās izvirtības vainenieces, pilsētās vairāk izplatītas, nekā uz laukiem, pazīstama lieta. Jāatzīst nu gan, ka pasaules karš, kur tas gājis pāri, atstājis ļoti postošu iespaidu uz ļaužu masu veselību caur šausmīgo dzimuma slimību izplatīšanos. Šo slimību izplatīšanās apkarošana visiem, pat visstingrākiem spaidu līdzekļiem būtu svarīgs ekonomiskās politikas uzdevums, jo šās slimības mazina bīstamā kārtā cilvēku darba spēju un līdz ar to visas tautas labklājību.

Ekstensiva un intensiva zemkopība.

Kas ir ekstensiva, kas intensiva zemkopība? Ekstensiva zemkopība tā, kur cilvēks, tā sakot, padots dabai, kur tas, galvenā kārtā, tik to ievāc un izlieto, ko daba bez lielām pūlēm dod, citiem vārdiem, ekstensivi saimnieko zemkopis, kas cenšas dabas faktoru izlietot, „eksploatēt” pie vismazāk darba, vismazāk pūļu pielikšanas, ja tas zemi izsūc, aplaupa, nenieka tai nedodot atpakaļ no nolaupītā labuma.

Intensivā saimniecība, turpretīm, ir zemes saimniecība, kura dibināta uz dabas faktora apsvērtu, apzinīgu uzlabošanu, zemes melioraciju, dziļaršanu, nezāļu izskaušanu caur labu kulturu un ravēšanu, labas sēklas izaudzēšanu un izlietošanu, mākslīgu mēslu un mašinu izlietošanu, stingru zemes statikas ieturēšanu, t.i., caur ražām atņemto stādu barības vielu atdošanu kūts mēslos un mākslīgos mēslos.

Kas ienesīgāka, to nevar katrā gadījumā iepriekš pateikt. Vispāri tomēr pazīstams, ka vecās, bieži apdzīvotās kulturas zemēs sastopam intensivu saimniecību, vāji apdzīvotās, bet it īpaši attālāku no tirgiem atrodošos apgabalos ekstensivu. Sibirijā, kur mākslīgi mēsli dārgi un grūti sadabūjami, neatmaksāsies intensiva saimniecība.

Visuvecākā ekstensivas saimniecības forma – līdumu līšana un ganīšana. Vismazāk cilvēka darba spēka patēriņa prasa ganīšana, jo tur lops pats izlieto dabas faktoru; cilvēkam vairāk nekas nav jādara, kā lopu bari jāvada un jāapvaktē, lai tad, laiku no laika, izlietotu savā labā, nokautu vai nu pārdotu lopu pieauguma tiesu. Visekstensivākā lopkopības zistema tāpēc ragu lopu, bet arī zirgu, kamieļu, ēzeļu ganīšana un izaudzēšana. Tur pietiek viens cilvēks – gans uz vairāk simts, pat kāda tūkstoša lopu, ja vien tas var dzīvot zirgam mugurā, kā amerikaņu cow-boy’i (kū – boii = govju zēni). Slauktas tur tikai tiek/no katra gana viena – divas govis, pašu vajadzībām. Mazāk ekstensiva jau Australijas aitkopība, kur gan arī viens gans – jātnieks ar nedaudz suņu palīdzību nogana vairāk tūkstošus aitas, bet kur laiku no laika jāpieņem bars izveicīgu vilnas cirpēju. Ekstensiva lopkopība pamazītēm attālinās no labas zemes uz „absoluto ganību zemi”, t.i., tādu zemi, kur, kā Ziemeļ-Amerikas un Argentinas sausajās prerijās, Australijas iekšienē, nenolīst tik daudz lietus, kā būtu iespējama kārtīga zemkopība, labības izaudzēšana. Lopkopība noder kā galvenais ļaužu uzturas arods sausajās Dienvid-Sibirijas, Central-Azijas, Mongolijas stepēs, kur kārtīga zemkopība arī tikai iespējama gar upmalām, pie mākslīgas apūdeņošanas. Ebreju tautas ciltstēvi bija lopkopji-staiguļi, cēlušies Mezopotamijas sausajos līdzenumos. Agrāk arī Krievijas melnzemes stepēs lopkopība bija vai vienīgā zemes lietošanas, izmantošanas zistema. Maz pamazītēm ieviesās, iedzīvotāju skaitam pieaugot, ganību maiņu saimniecība (переложное хозяйство), kur ar labību apsēja pakāpeniski desmito, piekto, galu galā trešo daļu no visas zemkopībai noderīgās, auglīgās melnzemes.

Lopkopība, pļavu saimniecība gan arī var saieties ar ļoti intensivu zemkopību. Tā tas Holandē un Šlezvigā, pa daļai arī Danijā un Anglijā. Proti, šajās zemēs samērā daudz lietus; plaši zemes gabali noderīgi tikai pļavām, priekš tīrumiem tie par drēgniem. Bet pļavas tur lieliski izkoptas, drenētas, lai neiestātos pārliecīgs drēgnums, t.i., lai tās nepārvērstos purvos, un reizē dažkārt mākslīgi apūdeņotas. Nezāles vai cietās, negārdās zāles pagalam izskaustas, pļavas apsētas tikai ar vislabākām zāļu pasugām. Šādas pļavas tad uztura samērā daudz un labus lopus, kas izdod daudz piena: Holandē uztura un iegūst lielu piena iznākumu no govslopiem bez spēka barības, tikai pateicoties labajai, treknai pļavu zālei.

Līdumu līšana prasa jau samērā daudz cilvēka darba spēka. Šī zistema tāpēc tikai pieņemta tur, kur nav plašu dabisku zāles klajumu, bet kur gandrīz visa zeme sākuma bija pārklāta biezu mežu, kurš bija vismaz pa daļai jāizskauž, lai pavisam varētu cilvēks dzīvot. Tā tas bija visā Vidus- un Ziemeļ-Eiropā: Vācijā, Polijā, Baltijā, Ziemeļa- un Rietuma-Krievijā, Somijā. Cilvēku skaitam sabiezējot, bija jāpāriet no medības uz labības audzēšanu. Lai iegūtu labības audzēšanai zemi, vajadzēja mežu nocirst un sadedzināt. Tas bija grūts darbs! Zemi apstrādāt tādā līdumā varēja arī visupirms tikai ar lāpstu vai kapli. Bet ražas līdumā bija labas, jo zeme bija caur pelniem mēslota. Zemes ražīgums – augļu izdevums vēlākos gados ātri samazinājās, atskaitot tikai visulabākās zemes. Pēdējās tad pamazītēm izvērtās par pastāvīgiem tīrumiem (Baltijas kadastrī, pēc vācu nosaukuma, „Brustacker”). Lielākā daļa līdumu pēc nedaudz ražām palika nelietojami: izdeva pārāk mazas ražas, saauga ar nezālēm. Šādus neražīgus gabalus tad atstāj vienkārši atmatā 10, 20,pat 30 gadus, līdz tie apauguši stipriem krūmiem. Šos krūmus tad atkal nocērt, kas jau iet vieglāk, nekā pie pirmatnējās meža ciršanas un sadedzina. Zeme nu jau vieglāk izstrādājama, jo lielie celmi pastarpām izpuvuši. Bet šāds otrreiz cirsts līduma gabals vairs nav tik auglīgs, kā pirmatnējā meža gabals, tas gan izdod, pelnu mēslots, vienu gadu labu ražu, betjau otrā gadā raža krītas. pie šādas dedzināšanas vai līdumu kulturas, lūk, tiek sadedzināts līdzi humuss = trūdu zeme un līdz ar to slāpēklis, vērtīgākā stādu barības sastāvdaļa. Tādejādi tad līdumu kultura ir vienota.ar briesmīgu zemes noplicināšanu. Ļoti daudzās vietās, kur tagad rēgojas neauglīgas smiltis, kas tikai pieticīgām priedītēm atļauj ar laiku izaugt, bet kur i no līduma kulturas vairs nevar būt runa, senātnē bija pārklātas biezu un treknu humusa kārtu. Šī kārta pamazītēm, pēc vairākām atkārtotām līduma nolīšanām un dedzināšanām iznīka, izzuda, tika no vējiem aiznesta, palika pāri dzeltenā, vai pat baltā smilts. Līdz ar to arī mainījās agrākos līdumos augošās dabiskās veģetacijas sastāvs. Agrāko skaisto, diženo ozolu, ošu, kļavu, gobu vietā auga tikai pieticīgās priedes un bērziņi. Dravniecība kļuva neiespējama, bitēm pietrūka ziedu. Tā cilvēks pamazītēm izposta, sagāna, sabojā košo un cēlo pirmatnējo dabu. Vācijas smilšu šķīvis – Brandenburgas province, tikai viduslaikos par tādu izvērtās caur nežēlīgo cilvēka cirvi un dedzināšanas kulturu. Bet pat 30gadu karā vēl lieli gabali, gandrīz visa Berlines apkārtne, bijusi pārklāta diženu ozolu mežu. Tad kādam naudas kārīgam kurfirstam ienācis prātā, šo mežu nocirst un aizpludināt pa Haveles un Elbes upēm uz Hamburgu, kur to nopirka angļu un holandiešu kuģinieki savām kuģu būvēm. No tā laika Berlines apkārtnē sastopami tikai bēdīgi priežu meži, kuros šur tur kāds vecs ozols atgādina seno mežu cēlumu. Jādomā, ka arī Rīgas apkārtne varbūt vēl vācu atnākšanas laikā bija, pārklāta ozolu mežu, kurš tad tika pamazītēm izcirsts, iznīcināts kuģu būvēm. Neskatoties uz līdumu kulturas postošo dabu, šī kultura arī Baltijā vēl priekš 50 – 60 g. bija ļoti parasta. Ne jau velti Vidzemes kadastrī bez īstās, ilggadīgās tīruma zemes pazīstams nosaukums „Buschland” = krūmāji, krūmu zeme, kura uzskatīta kā noderīga ganībām, bet arī līdumu līšanai, pa retai lietošanai tīruma vietā. Šī krūmāju zeme ievērtēta parasti 3 reizes zemāku par īsto tīrumu, ar ko tad izteikts, ka tai pēc vienas, divām ražām 3 – 6 – 12 gadus jāatpūšas. T.i., šāda krūmāju zeme sevī aptvēra parasti sliktāko zemi: labākā bija izstrādāta pļavās un īstos, ilggadējos tīrumos. Baltija, sevišķi Vidzeme, bijusi vēsturiskos laikos jau vairākārt samērā bieži apdzīvota zeme, tā, piem., 16. g. s. vidū, pirms Ivana Briesmīgā [108] baru ielaušanās; tad no jauna 18. g. s. sākumā, pirms Pētera Lielā [109] kara spēka iebrukšanas un posta darbiem, par kuriem Pētera kara vadonis Šeremetjevs [110] lepni ziņoja: „Все разорялъ, нечего больше разорять” (Visu izpostīju, nav vairs kо postīt). Zeme tad tika no jauna ņemta kulturā, visupirms ar līduma līšanas metodes palīdzību.

Pēc līdumu līšanas un pārmaiņas ganību saimniecībās, nāk triju lauku zistema, vēl tagad visā lielā Krievijā valdošā lauku apstrādāšanas zistema. Latvijā šī zistema pamazītēm pārspēta pēdējos 30 – 50 gados caur augu maiņas zistemu, Vācijā jau priekš 100 – 150 gadiem, Anglijā vēl senāk. Triju lauku zistema nozīmē, ka visa aramā zeme, visi lauki sadalīti trīs līdzīgās daļās, no kurām viena daļa tiek apsēta ar ziemājiem (rudziem, kviešiem), otra ar vasarāju (auzām, miežiem, griķiem utt.), trešā paliek neapstrādāta un neapsēta atpūtā, „papuvē”. Šī papuve tad tādos apgabalos, kur vairāk lopu, vasaras beigās tiek nomēslota un aparta, pēc noecēta un apsēta ziemājiem. Līdz vasaras beigām tā, pārvelkoties ar pavāju zāli un nezālēm, noder lopiem par ganību. Vasarājas lauks mēslots netiek! Bagātajos Krievijas melnzemes apgabalos zemnieki bija un ir vēl pa daļai tagad par kūtriem papuvi mēslot: tie labāk izvedamos lopu mēslus sagāž kaut kur tuvāk pie sādžām grāvjos, vai kaudzēs – vaļņos, lai nebūtu pārāk lielas pūles ar izvadāšanu.

Triju lauku zistemai ir gaužām svarīga nozīme netikvien Krievijas, bet arī Vakar-Eiropas agrarā vēsturē. Vakara- un Vidus-Eiropā – Vācijā, Francijā triju lauku zistema valdījusi vairāk kā 1000 gadus, apmēram no Kārļa Lielā [111] laikiem līdz 1800. g. Francijā, Gallijā tā būs pastāvējusi jau romiešu laikos, kauču gan romiešiem pazīstamāka divu lauku zistema, pie kuras tikai puse no laukiem tiek apsēta. Divu lauku zistema, pēc dažu autoru domām, pastāvējusi pie senģermaņiem Tacita [112] laikā (ap 100 g. pēc Kristus): uz to aizrādot Tacita teikums „arva per annos mutantet superest ager” (druvas – sējumus tie ikgadus maina un tiem vēl paliek tīruma zeme pāri).

Triju lauku zistema vācu (arī krievu) sādžās bija savienota ar streiju gabalu būšanu un spaidu apstrādāšanas kārtību (Flurzwang). Proti, ceļu ietaupījuma pēc, lai nebūtu uz katra sādženieka zemi jātaisa īpašs ceļš, tika nolikts, ka vesels lauks jāapstrādā kopēji. Sacīsim, 300 pūra vietas [113] sādžas tīruma bija sadalītas, pie triju lauku zistemas, trīs daļās, katra pa simts pūra vietām. Ja nu īsto sādženieku – zemnieku bija 10, tad katram piekrita pa 10 pūra vietām katrā laukā. Bet lai katrs viens varētu virsū tikt uz sava lauka, tad vairākiem bija jābrauc pāri pār kaimiņa lajiku. Tas bija tikai izdarams, ja zeme tika pēc iepriekš noliktas kārtības lietota un apstrādāta, aparta, noecēta, apsēta, nopļauta. Lietas jo vairāk sarežģījās tad, kad šaī piemērā pievesto 10 sādženieku kopzeme, dažādas atsevišķu tīruma gabalu auglības pēc, bija sadalīti vēl vairāk daļās. Pieņemsim, ka no domātām 300 pūra vietām tīruma, 30 pūra vietas bija pirmā numura zemes, 60 otrā, 90 – trešā un 120 ceturtā numura. Tad katram no 10 sadženiekiem piekrita pa 1 pūra vietai I. numura zemes katrā laukā, pa 2 pūra vietām II., pa 3 pūra v. III. un pa 4 p.v. IV. Numura zemes. Bet daudzkārt lietas bija vēl sarežģītākas. Tās 30 p.v. I. numura zemes reti mēdza būt vienkopus, bet parasti vairāk, 3, 4, 5 daļās. Tādā gadījumā katram sādženiekam bija piešķirta, iemērota attiecīga daļa vai daļiņa. Tas pats bija pie II., III. un IV. numura zemes. Jo kā lai citādi, pēc zemnieku ieskatiem, būtu panākta vienlīdzīga taisnība. Tādejādi pie triju lauku zistemas allaž katra atsevišķa saimnieka 30 pūra vietas sadalījās dažkārt pāris desmit gabalos, tā kā vajadzēja jaunāko laiku, 19. g. s. agrarās likumdevības, lai šajās bezgala sarežģītās agrarās būšanās ievestu kārtību, lai atsevišķos sadalītos un „streijas” gabalus saliktu kopā, kā lai katram saimniekam būtu tik lieli zemes gabali, kā tos būtu iespējams ērti apstrādāt. Priekš tam tad vajadzēja katru gabalu par sevi netik pēc lieluma, bet arī pēc labuma novērtēt, kā lai katram saimniekam iznāktu galu galā tās pašas vecās kadastra vērtības vienības. Pazīstama triju lauku zistema jau senā Grieķija, kur auglīgos līdzenumos sēja divus gadus no vietas kviešus, tad 2 gadus miežus, pirms kā zemei ļāva atpūsties. Vislabākos gabalos sēja vienīgi kviešus, kuri jau senātnē bija iecienitākā maizes labība, kauču gan parasti zemākas šķiras ļaudis, kā to arī no Bībeles zinam, ēda miežu maizi. Eģiptē meē, apmēram 7. g. s. priekš Kristus, sastopam pāreju no miežu uz kviešu maizi: kāds valdnieks Zeta pilsētā licis iekalt akmenī hiroglifu uzrakstu, ka visi ļaudis, no tuvienes un tālienes, vēloties tapt par tā pavalstniekiem, jo tie zinot, ka šis saviem pavalstniekiem dodot kviešu maizi.

Pie triju lauku zistemas iztirzāšanas tomēr jāpiemetina, ka tā viscaur nav tikusi pilnīgi stingri izvesta cauri: ziemeļu apgabalos vai zemēs tika un tiek sēti vairāk vasarāji, nekā ziemāji, aiz tā iemesla, ka ziemāji tik labi nepadodas, viegli izsalst. Tā tas bija pirms kara Latvijā un Igaunijā. Arī Vācijā agrāk pārvaldīja vasarāja; maizei lietoja vairāk miežus un auzas, tāpat kā agrākā Skotijā. Tagad Vācija ziemāju, proti – rudzu zeme, kuri tur gandrīz nekad neizsalst un izdod labas ražas. Samērs tāds, ka pirms kara Vācijā tika apsēti 6 milj. hektari ar vasarāju, miežiem un auzām (2 /3 auzām) un 8 ziemājiem (to starpā 6 rudziem un tik 2 kviešiem). Arī Lietavā šimbrīžam audzē vairāk ziemājus, nekā vasarāju. Krievijas austruma (Pievolgas) apgabalos dēļ aukstam ziemām izdodas gan vēl ziemas rudzi, bet ne ziemas kvieši; slavenie Samaras kvieši – vislabākie kvieši pasaulē – vasaras kvieši. Sibirija vasarāju un – kviešu zeme: visā Sibirijā, kopā ar stepju guberņām, 1915. g. bija apsētas ar ziemas rudziem 686,000 desetiņas, ar ziemas kviešiem 54,000; ar vasaras rudziem 277,000 un vasaras kviešiem 4,900,000 desetiņas [114] !

Triju lauku zistema neatļauj plašas lopkopības, ja nav daudz pļavu un ganību; papuves lauks dod tikai sliktu ganību. Tāpēc ari agrākie zemkopji lika lielu svaru uz labu pļavu samēru (gutes Wiesenverhдltniss): zemnieku mājas kā muižas vērtēja daudz augstāk, ja tām bija vairāk pļavu. Triju lauku zistemai valdot ragu lopus parasti izmitina par ziemu ar salmiem. Tā ēdināti lopi līdz pavasarim ļoti novājē, dažreiz pat nobeidzas.

Pilnīgākā lauksaimniecības zistema, augu maiņu zistema, sāka izplatīties, no 18. g. s. sākot, vispirms Anglijā, tad, 18. g. s. otrā pusē un beigās i Vācijā. Šīs zistemas pamats – pastāvīga maiņa starp stiebru vai labības augiem un lapu augiem, sevišķi maiņa starp slāpēkļa krājējiem augiem un slāpēkļa tērētājiem. Labības augi, rudzi, kvieši, mieži, auzas, griķi ir – slāpēkļa tērētāji, tie patērē zemes humusā vai mēslos pasniegto slāpēkli un tādejādi zemi noplicina, ja to kārtīgi nemēslo.

Slāpēkļa krājēji ir āboliņš, lucerna, seradela, esparsete, bet arī pupas, zirņi, vīķi, lēcas, lupīnas. Šiem augiem staļļu mēslu, kuru galvenā bagātība slēpjas slāpēklī, nevajaga! Tie to ar dažu bakteriju palīdzību iegūst no gaisa, kurš, kā zināms, mekanisks maisījums no 79 daļām slāpēkļa un 21 daļas skābekļa. Uz šo stādu saknītēm uzmetas zināmas bakterijas: saknīšu sula tām noder pa daļai par barību; galveno barību šīs bakterijas iegūst no gaisa, piesūcas ar gaisa slāpēkli. Tas bet ilgst tikai tik ilgi, kamēr stādu saknītes maziņas un vājiņas; līdz ko tās piebriest, pieaug lielumā, lietas apgriežas otrādi: nu saknītes izmanto, izsūc bakteriju sakopojumus, kamolīšus, un iegūst slāpēkli spēcīgai lapu, stiebru un graudu barībai (barošanai). Šīs bakteriju – augu „simbiozes” (kopdzīves) atklājums pieder vācu zinātniekam Hellriegelam, ap 1888. g. Praksē lauksaimnieki zināja jau kopš 18. g. s., ka augšminētie lapu augi zemi neizsūc, nenoplicina, bet to dara bagātāku, tie zināja, ka sevišķi pēc āboliņa teicami izdodas labība. Vēlākos laikos tika izdibināts, ka šiem „slāpēkļa krājējiem” vai „leguminozām” tomēr vajaga zemē atrast pietiekošā daudzumā kaļķi, fosfora skābi un kaliju, lai tie varētu diženi augt un dot labu ražu. Tādejādi izplatījās zemes mēslošana ar mākslīgiem fosforaskābes un kalija mēsliem, kuru atlikums zemē noderēja i vēlāk ar staļļu (kūts) mēsliem mēslotiem labības augiem. Vācijā 18. g. s. otrā pusē sevišķi pulējās Šubarts, pēc profesijas ārsts, ar āboliņa ieteikšanu; tā pūliņi tika tik labi atzīti, ka vācu ķeizars to iecēla muižnieku kārta zem nosaukuma „von Kleefeld” (Kleefeld = āboliņa lauks). Slavens zemkopības reformators bija Vācijā Albrechts Thaers [115] . Anglijā 18. g. s. beigās bija pazīstams slavens zemkopības zinātnes rakstnieks Arturs Jungs [116] . Anglijā, Norfolkas grafiste izplatījās vēl tagad visuslavenākā augu maiņas zistema, t.s. Norfolkas zistema. Pēc šīs zistemas zeme jāsadala 4 laukos. Pirmā laukā nāk ziemāji, otrā – āboliņš, trešā – vasarāja, ceturtā – sakņu augi (kartupeļi vai runkuļi, kāļi, burkāni), vai arī otrādi: pirmā laukā sakņu augi, otrā vasarāja, treša āboliņš, ceturtā ziemāji. Kūts mēslus dabū vienīgi sakņu augu lauks, pēc kura tad tiklab ziemāji, kā vasarāji teicami izdodas. Grūtums ar šādu Norfolkas augu maiņu tas, ka ta ievedama tikai pie stipra cilvēku un zirgu darba spēka un uz labas zemes: 1) sakņu augi prasa rūpīgu, dziļu zemes izstradašanu, nezāļu ravēšanu, daudz spēka pie stādīšanas un nokopšanas; 2) āboliņš izdodas tik labā zemē katru ceturto gadu. Albrechts Thaers ieteica tāpēc sekošu augu maiņu: 1) sakņu augi, 2) vasarāja, 3) āboliņš, 4) ziemāji, 5) zirņi, pupas, vīķi, 6) ziemāji. Sakņu augi gan nepārtiek no gaisa slāpēkļa, bet tie izlieto kūts mēslu slāpēkli daudz labāki (pa 1/3, pat pa pusei), nekā labība, tāpēc tie nepieciešami racionalā augu maiņā.

Pie mums Latvijā tur, kur ievesta augu maiņa, parasti medz turēt āboliņu vismaz 2, pat 3 gadus un apstādīt ar sakņu augiem, ja daudz, desmito daļu, pat tikai divdesmito daļu, no visiem laukiem un dot kūts mēslus galvenā kārtā ziemājiem. Tas ir neracionali, jo otrā gada āboliņš izdod jau par 1 /3 mazāku ražu, nekā pirmā gadā, trešā gadā āboliņš nereti pa lielākai daļai izput un tā vietu ieņem dažādas nezāles – slāpēkļa tērētājas, caur ko tad visi āboliņa audzēšanas labumi iznīkst. Sevišķi ja āboliņam piejaukts timotiņš, kas ir slāpēkļa tērētājs, pēdējais jau otrā gadā, bet, droši, trešā gadā patērē visu no āboliņa saknītēm zemē uzkrāto, atstāto slāpēkli, tā kā sekošiem labības augiem no āboliņa audzēšanas neatlēc gandrīz nekāds labums. Āboliņa atstāšana uz otro un trešo gadu parasti notiek, 1) lai būtu iespējams taupīt dārgo āboliņa seklu, 2) lai būtu lopiem uz otrā un trešā gada āboliņa lauka labas ganības. Pie labākas augu maiņas zistemas, Norfolkas vai Albrechta Thaera zistemas, iztiek pavisam bez papuves, citiem vārdiem, iegūst priekš lauksaimniecības ražas klāt tepat 50 proc., divu trešdaļu aramzemes vietā visas trīs. Jo to niecīgo lopu barības daļu, ko dod papuve pie triju lauku zistemas, nevar tiklab kā nemaz skaitīt. Pret Norfolkas vai Thaera augu maiņu varētu iebilst, ka tas dod maz labības; pie triju lauku zistemas tiek 66 2 /3 proc. no visa lauka apsētas ar labību, pie Norfolkas zistemas tik 50 proc. Lieta tāda, ka no zinātniskā viedokļa nepietiek, ja apskata, cik tiek ražots pārtikas vai barības vielas labībā, bet cik visā ražā. Sakņu augi parasti uz tās pašas tīruma platības izdod pa 1 /3 , pat uz pusi vairāk pārtikas vielu, sevišķi ja tās mērojam pēc t.s. „kaloriju” skaita, nekā labība. Tāpat āboliņš un citi „leguminozi” izdod lielu daudzumu barības vielu un neprasa dārgos slāpēkļa mēslus. Galu galā labība auga maiņas saimniecībā uz 50 proc. no visas tīruma zemes parasti izdod vairāk graudus, nekā triju lauku saimniecībā uz 66 2 /3 proc. no visas tīruma zemes, jo, pirmkārt, sakņu augi un āboliņš atstāj sekošiem labības augiem zemi tīru no nezālēm (pie triju lauku zistemas, sevišķi vasarājas laukā, nezāļu pārpārim), otrkārt, tie atstāj zemē bagātīgā mērā slāpēkli (arī sakņu augi nepatērē visas dabūtos kūts mēslos atrodošās stādu barības vielas vieni paši, bet atstāj lielu daļu sekošiem augiem).

No augu maiņas zistemas atšķiras t.s. „brīvā saimniecība”, kādu piekopj dažos augstos lauksaimniecības kulturas apvidos. Šīs saimniecības pamata princips – audzēt tos stādus, kas dod visvairāk tīra atlikuma, ieturot pie tam „zemes statiku”, t.i., atdodot zemei mākslīgos, kā kūts mēslos atpakaļ visas atņemtās ražās atrodošās stādu barības vielas.

Saksijā, piem., pēdējos gadu desmitos izcēlās jauna „triju lauku zistema”, kura caur to izšķiras no agrākās, ka visas papuves tiek apstādītas cukura svikliem, kuri gan prasa lielas pūles pie apkopšanas un novākšanas, bet to tiesu izdod visulielāko tīratlikumu no pūra vietas. Bez cukura svikliem šādās modernās „triju lauku” saimniecībās arī ziemāji, kā vasarāji tiek rūpīgi apružināti un izravēti no nezālēm. Interesanti te vēl tas, ka Saksijas zemnieki pirms pasaules kara nemīlēja barot govslopus ar āboliņu, kuru tie arī nemaz vairs neaudzēja: tie apgalvoja, ka govis pie cukura sviklu palieku, t.s. „šniceļu”, kā arī sviklu galviņu un lapu barības, pievienojot tai klijas un dažādus eļļas raušus, izdodot vairāk piena, nekā pie āboliņa barības. Pasaules karā, zināms, aptrūka eļļas rauši, un Saksijas zemniekiem bija atkal jāsāk audzēt āboliņš.

Kādas mēdz būt ražas ekstensivās, kādas intensivās zemkopības kulturas zemēs, sevišķi kāda starpība iznāk ražā pie triju lauku zistemas un augu maiņas? Tipiskā triju lauku zistemas zeme – Eiropas Krievija.

Ražas bija šādas:

*) maiss = kukuruza

Ja stāda jautājumu, cik tālu pavisam iespējams pacelt ražas pie intensivas kulturas, tad jāatzīmē, ka agrāk un arī vēl tagad daudzi tura Ķinu un Japanu par intensivākās kulturas zemēm. Par Ķinas ražām mums nav pareizas statistikas, par Japanas gan. Apskatot Japanas ražas, iznāk, ka domas par tās augsto kulturu ir maldīgas: rīsa raža Japanā nepaceļas pāri par 2250 kilo uz hektara = 150 pudi no desetiņas, kviešu raža bet ir vēl par 2 /5 zemāka. Anglijā, Beļģijas, Vācijas, Danijas kviešu ražas ir augstākas! Tādejādi priekš gadiem 18 (ap 1906. g.) ar lielu troksni no Demčinska reklamētā „grēdu kultura”, kāda viscaur pastāvot Ķinā un Japanā, un kurai pateicoties tur sasniegtas „milzīgas” ražas, nav nekas vairāk, kā statistikas nepazinēja lielība. Protams, ka ir gaužām atzīstama lieta, ka ķīniešiem un japaņiem izdevies kopš 3000 gadiem panākt augstas ražas zemi nenoplicinot. To tie sasnieguši, izlietojot visupilnīgākā kārtā cilvēka paša izkārnījumus. Lopkopība tur vāji attīstīta, tāpēc trūkst kūts mēslu. Krievu zemnieks paspējis savu brīnumauglīgo melnzemi 50 – 100 gados izsūkt, izlaupīt, pastāvīgi no tās ņemot ražas un nekā neatdodot. Ķīnietis un japanis uzturējis zemes auglību līdzsvarā. Apstrādāt tie apstrādā zemi pa daļai bez zirgu vai vēršu palīdzības, lāpstu un kapli. Protams, ka darbs tādejādi neražīgs un arī plašo ļaužu masu dzīves mērs Japanā nebūt nav augsts, bet pat zemāks, kā pie krievu zemnieka: uz katra iedzīvotāja Japanā iznāk tik 1 /10 hektara apsētas zemes, Kinā 1 /7 , Krievijā jau 1 /2 hektara. Vācijā pie intensivākas kulturas 1 /4 hektara. Par kiniešu-japaņu zemes kulturu daži lietpratēji atzīmē, ka tur gan zemei nepietrūkstot slāpēkļa, bet tomēr fosforskābes, un eiropiešu mācitie agronomi guvuši lielus panākumus ar mākslīgiem fosforskābiem mēsliem.

Augstāko caurmēra ražu zemes Eiropā pirms kara bija Beļģija un Saksija, kur ar mākslīgu mēslu palīdzību bija sasniegtas augstākas ražas, nekā Kinā un Japanā. Atsevišķās cukura sviklu saimniecībās, uz labās zemes, kā 2200 hektaru lielā Benkendorfas muižā jau ap 1885. g. bija sasniegtas labības ražas ap 3600 kilogrami no hektara = 237 1 /2 pudi no desetiņas, 26 1 /2 pūri no pūra vietas. Lauchstedtas parauga saimniecībā, pie Halles, pat sasniegtas caurmēra ražas no 4000 kilogramiem no hektara, 10 gadu caurmēra = 29 1 /2 pūriem no pūra vietas kviešu. Tas tad nu arī ir vidējais maksimums. Atsevišķos gados dažās sēklu saimniecībās sasniegti pat 5000 kilogrami graudu no hektara = 111 pudi no pūra vietas. Amerikā faktiski pierādītā visaugstākā maпsa raža (kas ir vispārim ražīgākā labība) bijusi 8300 kilogrami no hektara = 550 pudi no desetiņas, 183 pudi no pūra vietas. Apgalvojumi par vēl augstākām ražām, ar kādām sevišķi lielās Demčinskis, ir – pasakas. Demčinskis apgalvo, ka tas sasniedzis Maskavas tuvumā 6400 kilogramu ziemas kviešu ražu no hektara, rudzu ražas svārstījušās no 5300 – 8800 kilogramiem no hektara. Tas viss sasniegts nevis uz veseliem laukiem, kā Benkendorfā un Lauchstedtā, bet uz nedaudz kvadratmetru lieliem gabaliem, pie kam tad ceļas jautājums, kā tur rēķināts, vai nav pierēķināti salmi klāt pie graudiem. Lielsaimniecības Demčinskis savus mēģinājumus nav izvedis, tur tie arī būtu par dārgiem! Tie dibināti uz sīko, mazo stādiņu pārstādīšanu. Līdzīgas lietas jau nu faktiski notiek Kinā un Japanā veselos laukos – tur tiek rīsa stādiņi parasti pārstādīti. Šāds darbs prasa milzīgas pūles un samazina darba ražīgumu. Pie tam panāktās faktiskās caurmēra ražas, kā jau minēts, nepārsniedz 135 – 150 pudus graudu no desetiņas.

Mazinošā ražīguma likums.

Mazinošā ražīguma likums (законъ убывающей производительности, Gesetz vom abnehmenden Bodenertrage) spēlējis lielu lomu tautsaimniecības prātojumos. Šis likums visupirms uzstādīts no fiziokrata Tirgт [117] 18. g. s., pēc to pārņēmis Rikardo, Seniors, Džons Stuarts Mills [118] ; visjaunākos laikos tā karsti piekritēji Brentaņo un Esslens Vācijā un Knuts Viksels [119] Zviedrijā. Šis likums skan Seniora formulējumā šā: Kulturu paceļot, zemi labāk izstrādājot, mēslojot, nezāles aprušinot (izravējot) ražas paaugstinās, bet ne samērā ar pielikto darbu, pielikto kapitalu. Pēdējais pūrs maksā pakāpeniski arvienu dārgāki, nekā priekšpēdējais. T.i., ja pie ekstensivās kulturas, ražojot 5 pūrus no pūra vietas labības, pūra ražošana izmaksātu 2 zelta rubļus, tad, kulturu uzlabojot, sestā pūra ražošana maksās vairāk, nekā pirmo piecu pūru, septītā pūra – vairāk par sesto pūru, astotā atkal vairāk par septīto utt. Visupraktiskākā kultura no ekonomiskā principa viedokļa tādejādi būtu visuekstensīvākā, visunepraktiskākā – visuintensīvākā. Sevišķi Knuts Viksels uzsver, ka arī neapstrādātā zeme taču izdodot kādu nebūt ražu, kuras iegūšana maksājot tikai novākšanas izdevumus. Kolīdz zeme tiekot apstrādāta, apsēta, mēslota, nākot klāt apstrādāšanas, sēšanas, mēslošanas izdevumi. Esslens, kas sarakstījis plašāko vēsturisko darbu par šo likumu, atzīst, ka laiku no laika, caur jaunatradumiem zinātnē un jauninājumiem technikā, var šis likums zināmā, bet tomēr aprobežotā mērā, tikt atbīdīts, attālināts, bet vēlāk tas nākot atkal pilnā spēkā. Tā augu maiņas zistemas ievešana šo likumu attālinājusi, jo tur liekot cilvēks dabas spēkiem priekš sevis strādāt, tāpat tas esot pie lauku drenažas un lauksaimniecības mašinu izlietošanas. Mākslīgu mēslu lietošana, pēc Esslena, nav visai izdevīga, tikpat maz mākslīga apūdeņošana.

Interesanti nu tas, ka moderno lauksaimniecības zinātnieku un arī praktiķu uzskati še stingri pretstatā. Sevišķi šo likumu apkaroja vācu lauksaimniecības profesors Waterstradts (pasaules karā kritis), bet ari prof. Dade, Koenens u.c. Sevišķi ievērojami Vīnes zemkopības prof. Daferta aizrādījumi. Daferts bija bijis gadus desmit lauksaimniecības instituta vadītājs-direktors San Paulo pilsētā Brazilijā. Tur tas pamatīgi novērojis parasto braziliešu zemes izlaupīšanas, mežu dedzināšanas kulturu, kuru brazīlieši paši turēja par visgudrāko un ienesīgāko zemes izmantošanas veidu, un tad salīdzinājis tas panākumus ar tam padotā institutā izdarītiem izmēģinājumiem ar rūpīgu zemes izstrādāšanu un mēslošanu. Tur nu tas atradis, ka ražot dažādus augus ar intensivas kulturas paņēmieniem bijis lētāki un ienesīgāki, nekā palikt pie sensenās dedzināšanas, zemes izlaupīšanas metodes.

Brentano par zemes mazinošā ražīguma likuma pierādījumu pieved sekošu piemēru iz slavenās angļu Lavsa-Džilberta paraugsaimniecības Rotemstedes:

Ko pierāda šis piemērs? Taču ko otrādu, nekā Brentano gribējis pierādīt. Iznāk, ka ražotais pūrs vai nu bušels visupirms vis nesadārdzinās, bet palētinās pie mākslīgu mēslu lietošanas! Visulētāk pūrs izmaksājis, liekot uz zemes pa 400 mārciņu uz ekra = 12 pudu amoniaka uz pūra vietas! Pie vēl augstāka mākslīgu mēslu patēriņa ražas gan vairs tiklab kā nav cēlušās. Acīm redzot, te iemesls tas, ka pie Lavsa muižā pieņemtā zemes izstrādāšanas veida zemes ražīguma maksimums (augstākais samērs) jau bija sasniegts.

Svarīgāks, kā Lavsa aizrādījumi, ir no Leipcigas grāmatvedības profesora Hovarda 1895. g. publicētie dati par ražām un ražošanas izdevumiem 140 Saksijas muižās 90-to gadu sākumā. Hovards pats, šos datus publicējot, izsaka pārliecību, ka tie pierādot, cik slikti klājoties vācu zemkopībai, ka augstākas ražas Vācijā panākamas tikai tad, ja cenas tiktu paaugstinātas: vācu zemkopis esot spiests ražot zem mazinošā zemes ražīguma iespaida. No savas puses, esmu šos Hovarda materialus pārstrādājis, sagrupējot tos 8 grupās, pa 16 saimniecībām katrā, iesākot ar zemākās un beidzot ar augstākās ražas grupu. Atzīmējot tikai 3 (vienu zemāko, vienu vidējo, vienu augstāko grupu), iznākums šāds:

Šajos izrēķinātos piemēros mēs redzam g1uži ko otrādu, nekā izteikts samazinošās ražīguma likumā: iznāk, ka pēdējais centners maksā nevis visdārgāk ražot, bet otrādi, vislētāk! Iznāk, ka jo augstākas ražas, jo lētāka katras atsevišķas (labības, kartupeļu) vienības ražošana!

Jaunlaiku lauksaimniecības zinātne atradusi, par sevi ņemot, iespēju stipri paaugstināt agrākos ražu maksimumus. Vēl Tinena [120] (Heinricha f. Thьnen) laikā par augstu ražu dēvēja desmito līdz divpadsmito graudu (= 1700 kilogramus kviešu no hektara), Lavsa izmēģinājumos Anglijā izdevās šo vidējo maksimumu pacelt par 50 proc. (līdz 2600 kilo no hektara) un Lauchstedtā 1896. – 1906. g. mēģinājumos līdz 4000 kilo kviešu no hektara. No visulielākās nozīmes zemes ražīguma pacelšanas lietā mākslīgo mēslu cena! Fabrikanti un tirgoņi šo cenu pratuši arvienu noturēt tādā augstumā, ka zemkopjiem lai nepaliktu liela peļņa. Taisnība, ir laikmeti, kur šī cena krita. Fosfora skābo mēslu cena no 1860. līdz 1890. g. pakāpeniski samazinājusies. Bet tas notika sakarā ar labības cenu krišanu: zemkopjiem Eiropā būtu bijusi jāpārtrauc šo mēslu sēšana, ja cenas būtu palikušas tās pašas. Slāpēkļa mēslu cena no 1890. g. līdz pasaules karam pacēlās par 30 proc., Vācijā no 150 līdz 200 markām par tonnu. Galvenie šādi mēsli, zalpeters, nāca no Čiles, un Čiles valdība un zalpetra slāņu īpašnieki sacentās savā starpā, šo cenu sadzīt uz augšu: Čiles valdība uzlika arvienu augstāku izvedu muitu, īpašnieki paaugstināja zemes renti. Tādejādi zalpetra izstrādāšanas izdevumiem un kuģu fraktīm uz Eiropu krītot, cenas cēlās tā, ka tikai vairs tajās zemēs bija vērts zalpetri lietot, kur pastāvēja augstas labības muitas, un līdz ar to augstas zemkopības produktu cenas. Pirms pasaules kara izgudrotā Habera-Boša metode deva iespēju mākslīgā gaisa amoniaka ražošanas izdevumus nosist uz trešo tiesu. Bet peļņa no tam atlēca vai vienīgi fabrikantiem. Šobrīd gan, tas jāatzīst, mākslīga gaisa amoniaka cena Vācijā apmēram par trešo tiesu zemāka, nekā pirms kara.

Zemes statika.

Kas ir zemes statika? Zemes statika ir mācība par zemes auglības līdzsvara uzturēšanu; mācība, ka zemei jāatdod visas no tās atņemtās svarīgākās stādu barības vielas. Slavenais ķimiķis fon Liebigs [121] veda Vidus jūras zemju pagrimšanu sakarā ar zemes noplicināšanu, sevišķi kalija pietrūkšanu caur ilggadēju laupītāju saimniecību, un uzsvēra, ka vienīgi Ķina un Japana racionalas, saprātīgas zemkopības zemes, jo vienīgi tur atdodot zemei i cilvēka mēslus.

Dabiskās, zemes virskārtā visvieglāk pietrūkstošās, stādu barības vielas trīs: kalijs, fosfors, slāpēklis. Kalijs tomēr māla zemēs parasti mēdz atrasties pietiekošā daudzumā; Liebigs, pēc jaunākiem uzskatiem, pārāk liels pesimists. Kalija mālā jo vairāk, jo dziļāk zemē rokam. Virskārtā tas caur sniegu un lietu allaž izskalots, jo tas viegli kūst ūdenī. Leguminozi, sevišķi āboliņš un lucerna, to izdabū savām saknītēm iz diezgan dziļas apakškārtas – šo stādu saknītes iet 2 un pat 3 metrus dziļi. Bez tam daudzi akmeņi, pat jau mūsu parastie lauku granita akmeņi, satura līdz 6 proc. kalija. Še tad izskaidrojums, kāpēc daudzi lauksaimnieki, kuriem vājāka zeme, ciena šos akmeņus, kā zemes auglības uzturētājus, – zināms, tikai tiktālu, cik tie nekavē apstrādāšanu, nelauž arklus. No svara nav vis zemes akmeņu pilnīga nokopšana no aramās zemes, bet to saskaldīšana ar uguns, ūdens vai sprāgstošu vielu palīdzību sīkās šķēpelēs, kuras vieglāki sadēd, kā lielie akmeņi un aramai zemei atstāj tai vajadzīgo kaļķi, kaliju un pat daudzmaz fosfora skābes. Vislielākais kalija saturs vulkaniskiem akmeņiem, bazaltiem, fonolitiem. Taisnība, akmeņos atrodošais kalijs grūti kūst. Tāpēc tad jaunākos laikos izplatījusies, sevišķi vieglās, kalija nabagās zemēs, no Vācijas izvesto kalija sāļu lietošana, kuri kūst ūdenī. Bet jādomā, ka Vācija pamazītēm sāks aprobežot kalija sāls izvedumus: Vācijā pašā visi kalija sāļu krājumi, pēc līdzšinējām ziņām, nepārsniedz 10,000 miljonus tonnu, tā kā pie līdzšinējās pēdējo gadu izmantošanas pieaugšanas, šis krājums var izbeigties nedaudz simtos gados. Jādomā, ka turpmāk Vācija kaliju tikai dos tādām zemēm, kuras tai varēs pašai trūkstošo fosfora skābi dot pretīm.

Daudz grūtāks un sarežģītāks vēl ir fosfora skābes jautājums. Fosfora skābes pat labās zemēs reti vairāk par 1 /10 proc., kamēr kalija labās zemēs, piem., Kurzemes līdzenumā, virskārtā ap 1 /2 proc., apakškārtā vēl vairāk. Granitos, bazaltos, kur kalija nereti 6 – 8 proc., fosfora skābes parasti mēdz būt 1 /2 – 3 /4 proc., reti 1 proc. Vieglās zemēs tā fosfora, ka kalija augšējā, iemēslotā kārtā reti 1 /10 proc., parasti fosfora 1 /20 proc., kalija 1 /10 proc., apakšējā kārtā gandrīz nekā. Daudz fosfora skābes, ap 20 proc., satura kauli (bez tam ap 4 proc. slāpēkļa). Tāpēc kaulu milti jau no senlaikiem bijuši iecienīta mēslu viela, tāpat kā koka pelni, kuri gan satura ļoti maz fosfora, bet apmēram 10 – 15 proc. viegli kūstoša kalija. Galvenais mākslīgo fosfora skābes mēslu pirmavots, fosforiti, fosfati, kaļķa akmeņi ar 15 – 30 proc. fosfora skābes saturu. Dabā šādu akmeņu diezgan maz! Vakar-Eiropas zemēs to pavisam maz! Tās uzturēja savu fosfora skābes patērējumu ar no Amerikas – Floridas, Karolinas valstīm un arī iz Ziemeļu Afrikas – Alžiras, Tunisas ievesto fosforitu palīdzību. Bet arī tur šie krājumi nav lieli. Tie izcēlušies lielu ezeru dibenā, kur gadu tūkstošiem dzīvojuši „jūra” un „krīta” laikmetā „zaurieši”, krokodilieši. Šie zaurieši atstājuši ezeros savus izkārnījumus – „koprolitus” kā arī savus kaulus, kuri tur pamazītēm sastādījuši veselu 1 /2 – 1 metru biezu slāni, kuru tagadējie cilvēki atrok un izmanto. Tomēr i Ziemeļ-Afrikā, i Karolinas-Floridas valstīs šie fosforitu slāņi katrā iztaisot tikai ap 150 – 200 milj. tonnu, tā kā tie pie līdzšinējās izmantošanas nepietiks i 100 gadiem. Lielāki fosfatu krājumi Amerikas tuksnešainās daļās, sevišķi Idaho (Eideho) valstī. Visus Ziemeļ-Amerikas fosfatu krājumus amerikaņu ģeologi īsi priekš pasaules kara aprēķināja uz 10,000 milj. tonnu. Bez tam, pēc dažu krievu ģeologu aprēķiniem, Krievijā, sevišķi Kostromas guberņā, atrodoties fosfatu slāņi, ap 5000 milj. tonnu lieli. Šie fosfati gan nesaturot caurmērā vairāk kā 15 – 20 proc. fosfora skābes, kamēr Amerikas un Ziemeļ-Afrikas fosfati satura sevī ap 30 – 40 proc. fosfora skābes. Augstvērtīgi fosfati atrodami arī uz dažām Klusā okeana salām, kuras pirms kara piederēja vāciem, tagad japaņiem, angļiem, australiešiem (uz Japas, Nauru, Nakauru salām).

Bez fosforitu akmeņiem fosforu satura vēl dažas dzelzs rūdas. Sevišķi fosfora bagāta Lotringā atrodošās „Minettes” rūda, kura tagad, pēc kara, pilnīgi pārgājusi franču īpašumā (pirms kara vāciem piederēja „Minettes” krājumi ap 2500, frančiem ap 3000 milj tonnu). Šo fosfora skābo dzelzs rūdu izkausējot dzelzs cepļos, dabū fosforu saturošu trauslu, tāpēc mazvērtīgu čugunu. Agrāk tāpēc šādu dzelzi izbēga. Bet no 1880. g. ieviesies t.s. „Tomasa” process, caur kuru, izkusušo dzelzi pārstrādājot ar kaļķi izoderētās krāsnīs, dzelzij atņem fosforu. Fosfors savienojas ar kaļķa „oderi”, kura pēc tika sadauzīta, samalta un kā „Toma sārņi” pārdota. Dzelzs rūda var dot tomēr samērā daudz mazāk fosfora, nekā dabiskie fosfati. Fosfora skābā dzelzs rūda vēl atrodama Zviedrijā un Krimas pussalā (pie Kerčas, ap 800 milj. tonnas). Katrā ziņā skaudīgākais racionalās zemkopības jautājums ir fosfora skābes jautājums. Bez fosfora nebūs iespējams uzturēt augstas ražas! Kādā mērā mēslošana iespaido pat no dabas labas māla zemes ražīgumu, par to spilgtākais piemērs, pierādījums atrodams Rotamstedes izmēģinājumos. Tur kāds par sevi auglīgs zemes gabals tika atstāts kopš 1835. g. bez mēsliem un novērots, kādas tas, pie samērā labas apstrādāšanas, deva ražas; reizē salīdzināts, kādas bija ražas uz blakus atrodošās tāda pat labuma zemes pie kārtīgas mēslošanas. Iznākums šāds:

Kviešu raža no hektara:

Tā tad nemēslotā, bet pietiekoši labi apstrādātā tīrumā raža bija nokritusi uz irešo tiesu no mēslotā tīruma ražas, nokritusi uz 5 1 /2 pūriem no pūra vietas labas zemes!

Jāatzīst, zināms, jau, ka izvedot cauri kārtīgu augu mainu, ražas nebūtu tik zemu nokritušas.

Ķinas un Japanas piemērs māca mūs, ka i bez mākslīgas fosfora skābes, mēslu un bez „mākslīgu” kalija sāļu izlietošanas iespējams ražas noturēt gadu tūkstošiem uz 1800 – 2000 kilogramiem no hektara, ja vien zemei atdod cilvēka paša mēslus. 3000 – 4000 kilogramu ražas no hektara, kā dažās Vidus-Vācijas saimniecībās, bet tā nevar sasniegt. Tur jādod fosfora skābe pārmērā! Kad pasaules karā Vācijā izbeidzās fosforitu pievešana, nokrita ražas Benkendorfā uz 1800 kilogramiem no hektara, t.i. uz pusi!

No svara ir tāda lauksaimniecība, kas izved maz stādu barības vielas. Tāda ir – sviesta ražošana un spirta dedzināšana. Saimniecībās, kuras piekopj minēto zistemu, zemes auglība parasti pamazītēm paceļas, sevišķi ja tās vēl lieto mākslīgus mēslus.

Visvairāk stādu barības vielas izved ar sakņu augiem, bet

arī ar sienu, pākšu augiem, labību. Ne velti amerikaņu ekonomists Kerejs ieteic aprobežot labības izvedumus un pārmet zemkopjiem, ka tie līdz ar labību pārdodot savu zemi – zemes auglību.

Vienumēr jāatzīst, ka no dabas auglīgās zemes var tikt diezgan ilgu laiku ar laupīšanas kulturas paņēmieniem izmantotas, pirms kā to auglība ievērojamā kārtā mazinās. Ņemsim Krieviju! Krievijā visas tīruma zemes pirms kara bija vismaz savi 180 miljoni hektari. Ja nu ikgadus izveda 12 1 /2 miljonus tonnu = 762 milj pudu labības, tad ar to atņēma Krievijai reizē 100 miljonus kilogramu fosfora skābes un apmēram 65 milj. kilo kalija (tāpat 250 milj. kilogramu slāpēkļa). Pašas Krievijas pilsētu iemītnieki patērēja ne mazāk labības. Vienumēr iznāk, ka Krievijas lauki zaudēja ikgadus tik mazliet vairāk par kilogramu fosfora skābes no hektara, 3 /4 kilo kalija un 23 /4 kilo slāpēkļa. Ja nu mēs Krievijas melnzemes stādu barības vielu saturu skaitam, zemu rēķinot uz 0,1 proc. fosfora skābes, 0,2 proc. kalija un tikpat slāpēkļa, tad jau 5 collu (12 1 /2 santimetru) dziļā aramā kārtā, kura varēja svērt ap 1500 tonnas = 1,500,000 kilogramus no hektara, atradās

1500 kilo fosfora,

3000 „ kalija,

3000 „ slāpēkļa.

Tā tad vajadzētu vairāk kā 1000 gadus, lai pie šāda izveduma gadā visu šo krājumu patērētu. Bet kas ir 1000 gadi cilvēces dzīvē?

Baltijā, kur zeme no dabas mazāk auglīga, zināms, daudz vairāk jāievēro zemes statika.

Citādi, zināms, kā ar izveduma labības stādu barības vielām lietas stāv tad, ja zemei nedod gluži nekā atpakaļ, kā tas līdz šim krievu melnzemē parasts. Pat samērā vidējās ražas, 60 pudi = 984 kilo no desetiņas, apaļi 900 kilo labības no hektara zemei atņem ap 7,5 kilo fosfora skābes, 5 kilo kaliju un 16 kilo slāpēkļa gadā graudos un ap 7,5 kilo fosfora skābes, 25 kilo kalija un 12 kilo slāpēkļa salmos, kopā 15 kilo fosfora, 30 kilo kalija un 28 kilo slāpēkļa gadā. Tādējādi, pieturoties pie zemes laupīšanas zistemas, iespējams augšā pieņemto kopkrājumu no 1500 kilo fosfora skābes samazināt līdz pusei jau 50 gados, tāpat kalija un slāpēkļa krājumus. Bet ja šo stādu barības vielu saturs zemē būs līdz pusei pazeminājies, tad ražas ievērojami kritīs. Lūk, atslēga, kāpēc krievu zemnieki sūrojās par savas melnzemes auglības mazināšanos, zemes „выпахиванiе”, lūk, noslēpums, kāpēc to nepārspējamā melnzeme neizdod vairāk par 40 – 45 pudiem no desetiņas. Protams, ka tie varētu sev viegli palīdzēties, kolīdz tie visus mēslus, i ateju mēslus, izvestu uz tīrumu un kolīdz tie ievestu augu maiņas zistemu un kauču 1 collu dziļāki artu.

Arī pie mums, Baltijā, zeme caur ateju mēslu nelietošanu zaudē ikgadus ievērojamu procentu no savas auglības, kuru iespējams atsvērt tikai caur mākslīgu mēslu sēšanu un pļavu noplicināšanu. Jo ja mēs ražojam 60 pudus no desetiņas graudu, un tikai salmus un pusi no graudiem atdodam zemei atpakaļ pakaišos un lopu barībā, tad mēs i augšā pieņemtās auglīgās zemes stādu barības vielas 200gados būsim samazinājuši līdz pusei.

No liela svara lauksaimniecībā ir dažādu, no dabas maz izdevīgu zemju labošana. Purvā, aiz pārliecīga drēgnuma, aug tikai skābas, lopu barībai maz derīgas zāles. Purvu nosusinot caur grāvjiem vai, vēl labāk, drenažu, un aparot, noecējot, norullējot, pēc apsējot ar labām zālēm, var iegūt bagātas zāles ražas, ja vien piedod klāt pietiekošā daudzumā fosfora skābi un kaliju. Agrākā parastā kūdras purvu kultura bija, pēc Rimpava-Kunravā priekšzīmes, tāda, ka izraka ik uz 20 metriem dziļus, l 1 /2 – 2 metrus dziļus un 2 – 3 metrus platus grāvjus, tad uzveda uz kūdras purvu 6 – 7 collus (15 – 18 santimetrus) biezu smilšu kārtu un apstrādāja, apara, mēsloja vienīgi šo smilšu kārtu. Tādejādi panāca samērā labas ražas, ap 2000 kilo no hektara = 130 pudus labības graudus no desetiņas. Bet šāda kultura bija, protams, ļoti dārga, prasīja daudz darba spēka. Tāpēc tā jaunākos laikos atmesta; vaļējo grāvju vietā, iz kuriem izplatās nezāles, tiek izvesta cauri drenaža, kas gan arī nav necik lētāka, bet atstāj savas 15 proc. vairāk zemes un neļauj augt nezālēm, dod arī iespēju lietot mekaniskus arklus. Zeme tad arī vairs netiek pārklāta ar smilts vai māla kārtu, bet izstrādāta ar zemes skrāpju mašinām (Bodenfrдser), ruļļa lāpstām, kuras sakapā smalki visas nezāles, sīkas koku saknes utt., un sagatavo labībai idealu aramu kārtu, kura nu tikai stipri jāmēslo mākslīgiem mēsliem, lai izdotu pienācīgas ražas. Kūdras purvos, lūk, atrodas pārmērā šobrīd vēl dārgākā stādu barības viela, slāpēklis, tā kā pietiek ar fosfora skābes un kalija mēslojumu: kūdra satura 1 – 2 proc. slāpēkļa – parastā labā aramā zeme tik 1 /10 proc., krievu melnzeme 2 /10 – 3 /10 proc. Latvijā ap 600,000 hektaru kūdras purvu, kuri meliorēti un apstrādāti vieni paši varētu uzturēt visus tagadējos Latvijas iedzīvotājus: Bet melioracijas darbs nav pa spēkam atsevišķam zemkopim – to var veikt tikai valsts, jo sevišķi tāpēc, ka ūdeņa novadīšanas dēļ no purviem, jāaizskar citu zemes turētāju zemes un tāpēc jāierobežo visu zemturu tiesības tā, ka tas netraucē zemes melioraciju… Šimbrīžam vēl trūkst attiecīga likuma!

No svara tālāk i labas māla, i mazauglīgas smilts zemes melioracija. Laba māla zeme var būt neienesīga tad, ja uz tās guļ pavasaros pārāk ilgi ūdens virsū. Tāpēc jārok grāvji, ko zemkopji arī mēdz darīt pašu spēkiem. Bet labāka par vaļējiem grāvjiem ir zemes drenaža. Pie tās ik uz 10 – 15 metriem izrok šauru grāvi, vismaz 1 metru dziļu, kurā ieliek drenažu rori un pēc atkal aizpilda. Tādejādi nezūd tīruma zeme caur grāvjiem un pa tīrumiem neizplatās grāvju nezāles. Tā kā apakšzeme ziemā nesasalst un pavasaros ir siltāka par virszemi, tad no drenēta tīruma sniega ūdens ātrāk notek, sasūcas zemē iekšā. Parasti pieņem, ka drenētus laukus pavasarī var par 2 nedēļām agrāk apstrādāt, kā ar vaļējiem grāvjiem nogrāvotus. Šim apstāklim liela nozīme pavasaros lauksaimnieka darba ekonomijā. Tāpēc tad drenaža Vakar-Eiropā plaši jo plaši izplatījusies. Tā gan nav lēta: hektars drenējuma maksāja ar visiem roriem, „caurulēm”, 200 – 250 zelta marku = 12,000 – 15,000 Latvijas rubļu. Tāpēc tad arī zemes drenažu parasti mēdza izvest tikai ar valdības pabalstu: valsts algoti kulturas inženieri sastādīja planus zemkopjiem, kas savu zemi gribēja likt drenēt, tad valsts parasti aizdeva grāvju rakšanai un „caurulēm” vajadzīgo naudu par lētiem procentiem, 3 – 4 proc. uz vismaz 30 gadiem, pat dāvināja zemkopjiem daļu no melioracijas izdevumiem.

Smilts zemei cita indeve: tā necieš tikdaudz no pārliecīga slapjuma, kā no sausuma. Vasarā ilgākam sausumam iestājoties, smilts zemē stādi viegli izkalst, iet bojā, tā kā to saknītes apakšzemē neatrod sev vajadzīgo valganumu, kā māla vai humusa zemē. Tāpēc no svara māla vai melnzemes uzvešana uz smilts. Uzvesta 5 santimetru (2 collu) bieza māla kārtiņa ievērojamā mērā uzlabo smilts zemes auglību, ja to vēlāk samaisa, sajauc aparot ar apakšējo smilts kārtu 6 – 7 collu dziļumā. Zeme paliek 1) auglīgāka, jo mālā atrodas daudz stādu barības vielas, sevišķi kalijs un kaļķis, bet daudzmaz arī fosfora skābes, kuru tīrā smiltī tiklab kā nemaz nav; 2) caur māla daļām tiek noslīpētas, aizķep asās smilts graudiņu malas, kantis, kas ievaino mazās, vārīgās stādu saknītes un traucē to sekmīgu augšanu; 3) māls aiztura ūdeni, caur to arī kūts mēslus no izskalošanas caur sniega un lietus ūdeni, kāda notiek tīrā smiltī. Smilts zeme pazīstama kā kūts un mākslīgu mēslu rijēja, pārliecīga patērētāja. Bet pietiekošas māla vai humusa kārtas uzvešana uz smilts zemi, protams, prasa daudz darba un izdevumus, kurus parasti atkal nespēj segt atsevišķs zemkopis, bet priekš kuriem tam tāpat vajadzētu valsts pabalsta, lēta kredita, kā pie purvu melioracijas un māla zemes drenažas. Lietojot jaunlaiku techinikas līdzekļus, bagara mašinas un lauku dzelzsceļus, pieminētā 2 collu mālu kārtas uzvešana, kā to daudzi piemēri pieradījuši, atmaksājas pat tad vēl, kad māls jāved no 15 kilometru attāluma. Ap smilts zemes melioracijas planu sastādīšanu un izvešanu, zināms, arī būtu darbs labam skaitam kulturas inženieru.

Vispēdējā laikā griesta vērība arī uz mākslīgu apūdeņošanu vai mākslīgu lietu. Proti, dabā jau nu tas parasti tā, ka šad un tad uznāk vasarā garāki sausuma periodi, kas traucē stādu attīstīšanos; daudzkārt sējumi pec ilgāka sausuma iznīkst pat uz labas, humusa vai māla zemes. Pat drēgnās, lietainās vasarās lietus vis katrreiz nelīst tad, kad tas stādiem visvajadzīgaks, bet dažkārt tad, kad tas jau nevajadzīgs, pat kaitīgs: pļaujas laikā! No svara, ka jaunie sējumi pavasarī tūlīt dabū lietu. Bet lietus izpaliek nedēļām! Caur to tad graudi nedīgst, vai ja arī sadīgst, nīkuļo, pat iznīkst! Tāpēc tad mākslīga apūdeņošana vai mākslīgs lietus viena no svarīgākām nākotnes zemkopības melioracijas prasībām. Protams, lai varētu mākslīgi apūdeņot, vajadzīgs ūdens. To var ierīkot dabisku upju vai ezeru tuvumā – var, zināms, arī radīt mākslīgus ezerus, t.i. dīķus. Ka mākslīgs lietus, neskatoties uz visiem izdevumiem, ienesīgs, tas pierādījās Brombergas izmēģināšanas stacijā lietainā 1913. g. vasarā. Atkal šādas ietaises, zināms, iespējams radīt tik ar valsts palīdzību. Zemes melioracijas sakopojums būtu vai nu 1) drenaža, vienota ar mākslīgu apūdeņošanu uz labas zemes, vai arī 2) smilts zemes labošana ar māla vai humusa uzvešanu, vienota ar mākslīgu apūdeņošanu. Daudzkārt medz būt māls apakšā pavieglai zemes virskārtai, tur tad dažkārt pietiek dziļaršana, vienota ar āboliņa un citu leguminozu dziļsakņu augu audzēšanu, lai paceltu ražas. Visas melioracijas kopā saņemot, var viegli iznākt 500 – 600, pat 750 – 1000 zelta franku (latu) lieli izdevumi uz hektara, kādi izdevumi, zināms, i veselām valstīm iespējami tikai pamazītēm, pakāpeniski. Šādi izdevumi bez šaubām attālinātu mazinošā ražīguma likumu vai to pat zināmā mērā atceltu i uz no dabas sliktas zemes. Pieņemsim, ka būtu Hovarda muižu ražošanas izdevumu piemērā vajadzīgi 1000 zelta franki uz vienu hektaru, lai paceltu zemes ražošanas iespējamību no zemākās, 1670 kviešu graudu pakāpes uz hektara, uz augstāko – 3365 kviešu graudu pakāpi, un ka par šādu izdevumu butu jāmaksā 50 zelta franki jeb 40 zelta markas procentes un dilšanas naudas gadā. Kopizdevumi tad no 33,65 . 9,08 = 305,6 zelta markām no hektara kviešu lauka paceltos uz 346,55 zelta markām; viena dubultcentnera ražošana izmaksātu 10,28 zelta markas 9,08 vietā. Bet tādejādi dubultcentners vienumēr izmaksātu vēl par 3,18 zelta markām lētāki, nekā tas maksāja uz pirmās, zemākā ražīguma pakāpes.

Lielsaimniecības un sīksaimniecības.

Strīdus par lielsaimniecībām un sīksaimniecībām tautsaimniecībā pastāv jau no Adama Smisa laikiem. Smiss uzstājās par sīksaimniecībām un dzimtbūšanas atcelšanu tāpēc, ka tas bija tādās domās, ka sīksaimnieki, tikuši par zemes kungiem, to daudz labāk apstrādāšot, kā lielsaimnieki-muižnieki, kuru ienākumi esot tik lieli, ka tiem esot vienalga, vai to zeme tiekot labi vai slikti apsaimniekota. Faktiski Smisa laikā pastāvēja laba, pat priekšzīmīga zemes apsaimniekošana tikai Anglijā, fermeru saimniecībās, nevis franču zemnieku sīksaimniecībās. Angļu fermeri bija rentnieki-lielzemnieki, parasti ar ne mazāk par 200 – 300 pūra vietu lielu aramas zemes un pļavu platību, kuru tie apstrādāja ar vairāku algotu kalpu un meitu palīdzību. Bet franču zemnieki jau bija nebrīvi ļaudis, angļu fermeri brīvi, tā tad Smisu par zemkopības apstākļu pilnīgu pārprašanu gluži vainot nevar.

Jaunākos laikos Vācijā sevišķi prof. Serings un Seringa skola aizstāv sīksaimniecības, un prasa ne nu lielsaimniecību pilnīgu likvidēšanu, bet tikai neracioneli saimniekojošu lielsaimniecību uzpirkšanu no valsts puses un sadalīšanu sīksaimniecībās. No Seringa izstrādāts, pēc 1918. g. vācu revolucijas, Vācijā arī 1919. g. ievestais likums par 400,000 sīksaimniecību dibināšanu uz muižu zemes un meliorētās purvu un citas nederīgas zemes. Šis likums gan palicis uz papira: vācu valstij nav bijis tikdaudz naudas, lai to izvestu dzīvē, sevišķi arī tāpēc, ka muižas netika to īpašniekiem atņemtas, bet tās būtu bijušas par pilnu tirgus cenu jāpērk. Valstij bija tiesība, pie muižu pārdošanas trešām personām, tās paturēt par nolīgto pirkšanas cenu. Tomēr i šī tiesība tika maz izlietota, kauču gan muižu cena nokrita 1921. un 1922. gados uz pusi un pat uz trešu tiesu no pirmskara cenas, zeltā rēķinot. Ar kolonistu-jaunsaimnieku apmetināšanu Vācijā sevišķi arī tāpēc neveicās, ka tur uzskatīja par nepieciešamu kolonistiem nodot rokās gatavas ēkas un pilnu gatavu dzīvu un nedzīvu inventaru.

No vācu zocialistu teoretiķiem sevišķi aizstāv sīksaimniecības Davids. Tas izsakās, ka starp ražošanu rūpniecībā un zemkopībā pastāvot pamatīga starpība: zemkopībā notiekot organiska, rūpniecībā mekaniska ražošana, zemkopim palīdzot pati daba, lietus, saules stari, bakterijas. Tāpēc tur lieluzņēmumiem neesot nekādas priekšrocības. Jo sevišķi lopkopībā sīksaimnieks esot pārāks par lielsaimnieku: tas lopus labāki apkopjot un tāpēc gūstot labākus panākumus. Lopkopību varot i sīksaimnieks pēc patikas pacelt, neskatoties uz zemes lielumu, jo tas jau varot trūkstošās barības vielas piepirkt. Šāda piepirkšana tiešam tiek lielā mērā izdarīta Danijā. Bet ne jau visā pasaulē sīkzemnieki tā var saimniekot: šads saimniekošanas veids iespējams tik atsevišķās zemēs tik ilgi, kamēr tas var no labības izvedējām zemēm sev trūkstošās barības vielas piepirkt. Bet šīs izvedējas zemes, kā Amerika, Kanada, Australija ar laiku pašas pāriet uz arvienu plašāku lopkopību. Protams, ka var jau bieži apdzīvotas zemes veicināt lopkopību caur augstāku gaļas un sviesta muitām un zemām barības vielu muitām, vai pat brīvu barības vielu ievešanu. To darīja priekš kara Vācija.

Uz jautājumu par liel- un sīksaimniecībām, var skatīties no divējāda viedokļa: no zemkopības darba ražīguma viedokļa un no zocialā, zocialpolitiskā viedokļa. No pēdējā skatoties nav šaubu, ka ir no svara, ka kādā valstī cik iespējams daudz patstāvīgu saimniekotāju. Zemju ļaužu vairumam nu reiz piemīt tendence pēc „sava kaktiņa, sava zemes stūrīša”. No otras puses, var lietu uzlūkot no ekonomiskā principa viedokļa, šaubīties par sīksaimniecību praktiskumu. Tur nu valda karsts strīdus. Seringa skola un Davids apgalvo, ka sīksaimniecības praktiskas, vācu zemkopības zinātnieki to sīvi apstrīd. Tie aizrāda, visupirms, uz vācu 1907. g. saimniecību statistiku (Betriebsstatistik). Pēc šīs statistikas, Vācijā pastāvīgi darbojas ik uz 100 hektaru zemkopība izlietotas zemes (tīruma + pļavu zemes):

Tā tad, ja arī pavisam neievēro gluži sīkas saimniecības, līdz 5 hektaru (13 1 /2 pūra vietu) platībai, iznāk, ka darbs lielsaimniecībās bija 2 1 /2 reizes ražīgāks, nekā 5 – 20 hektaru (13 1 /2 – 54 pūra vietu) lielās saimniecībās. Varētu, zināms, celt iebildumu, un tāds tika tiešam celts, ka lielsaimniecībās zemākas ražas kā sīksaimniecībās, ka tur mazāk zemes apstādīts ar sakņaugiem, ka tur samērā mazāk lopu. Kas attiecas uz divi pirmajiem jautājumiem, tad Vācijā pasaules karā izvestā statistika pierādīja, ka lietas gluži otrādas, proti, ka ražas lielsaimniecībās caurmērā par 10 – 15 proc. augstākas, nekā zemnieku saimniecībās, un ka arī kartupeļu tur audzēja samērā ne mazāk kā 5 – 20 hektaru saimniecībās. Lopu skaits, tas tiesa, lielsaimniecībās, pēc 1907. g. statistikas, ik uz 100 hektariem rēķinot, ievērojami mazāks. Bet tas pa labai daļai caur to, ka deputatu lopi (govis, cūkas, aitas) statistikā bija ieskaitīti par sīksaimniecību lopiem (katra deputatista zeme tika rēķināta par vienu sīksaimniecību)! Bez tam, lopu skaitu kā tādu vēl nevar salīdzināt; jāzin, cik, piem., izdod piena lielsaimnieka govs, cik sīksaimnieka gotiņa. Ka daži atsevišķi sīksaimnieki savas saimniecības uz piepirktas barības pamata labi, pat priekšzīmigi nostādījuši, nav liedzams. Jautājums, vai tie nav izņēmumi? Jāvaicā, kā stāv ar caurmēru! Caurmērā lielsaimniecībām tā nozīme, ka tās uzturēja pilsētas, pilsētu iemītniekus. Kara laikā Vācijā lielsaimniecības nodeva valstij vairāk produktu ik no hektara zemes:

Rudzu . . . . . 27%

Auzu . . . . . 54%

Miežu . . . . . 100%

Kartupeļu . . 50%

Sviesta . . . . 100%

Piena . . . . . 300%

Lielsaimniecības, zināms, pašas uzturēja uz hektara mazāk cilvēku, nekā sīksaimniecības. Tāpēc ka darbs tajās bija ražīgāks, tām pietika ar mazāk darbiniekiem. Bet iedzīvotāju kopskaits, laucinieku un pilsētnieku, kuru uzturēja lielsaimniecības, bija lielāks, sakarā ar jau minētām, par 10 – 15 proc. augstākām ražām. Tādejādi atlika lielākam skaitam nezemnieku iespēja darboties ap kulturas mantu ražošanu. Še tad ir kļūmīgais pretstats pilsoniskā valstī: vai nu augstāka tautsaimniecības kopraža un mazāks skaits patstāvīgu saimnieku, vai lielāks skaits un zemāka kopraža, zemāka vispārējā kultura! Zocialistiskā valstī lietas varētu būt citādas, ja tajā valdītu platonisms, ja par rīkotājiem būtu spējīgākie, izglītotākie, moraliski visaugstāk stāvošie. Teoretiski var izrēķināt un aprādīt (esmu to lūkojis darīt savā „Nākotnes valstī”), ka darbs lielsaimniecībās, kas nostādītas pēc zinātnes un technikas pēdējā vārda, apmēram četras reizes ražīgāks, nekā šolaiku caurmēra lauksaimniecībā. Zem nezinātāju un ārprātīgi iedomīgu, ar lieluma maniju apsēstu nespējnieku vadības, kā Padomju Krievijā, zocialistiskā organizacija izvēršas par bada un posta organizaciju.

Sīksaimniecību aizstāvji, kā Davids, gribēdami pierādīt sīksaimniecību saimniecisko pārākumu, cīnās ar veselu rindu sofismu. Svarīgākais to pierādījums statistiskais: vācu 1882., 1895. un 1907. g. statistika pierādot nevis lielsaimniecību, bet sīksaimniecību pieaugšanu. Tiešam, šī statistika rāda sekošu ainu:

Šī statistika tā tad pierāda, pretīm Marksa doktrinai, nevis lielsaimniecību, bet sīko saimniecību pieaugšanu i skaita, i kopplatības ziņā. Attiecībā uz viszemāko sīksaimnieku kategoriju, no 0,1 – 2 hektariem, nu gan pats Davids atzīst, ka tur šī pieaugšana izskaidrojoties ar ģimenes dārziņu pieaugšanu pilsētu tuvumā (deputatistu – „sīksaimnieku” pieaugšanu tas nemin). Visusvarīgākā jau nu ir augstākās sīksaimnieku grupas, ,5 – 20 hektaru (13 1 /2 – 54 pūra vietu) pieaugšana no 926 uz 1066 tūkstošiem, tā tad par 140 tūkstošiem, ar ko bijusi savienota šīs kategorijas zemes kopplatības pieaugšana no 9,158 uz 10,422 milj. hektaru, t. i. Par 1 1 /4 miljoniem hektaru. Lielzemnieku, 20 – 100 hektaru (54 – 270 pūra vietu), saimniecību skaits, turpretīm, samazinājies par 20 tūkstošiem, to zemes kopplatība par kādiem 600,000 hektariem. Vēl vairāk cietušas lielsaimniecības, to platība samazinājusies par 10 proc, apaļiem 3 /4 milj. hektaru, skaits gan tikai par 6 proc.

Vai šī statistika tiešām pierāda sīksaimniecību technisko pārākumu? Nē! Vācijā no 1886. g. sākusies tā sauktā „iekšējā kolonizacija”: valsts uzpirka muižas, sevišķi Pozenē un Vakara Prūsijā, un tās sadalīja sīkās saimniecībās. Tas notika, lai vājinātu poļu muižniecību un stiprinātu vācu zemniecību šajās provincēs. Valsts vien nodibināja vairāk par 30,000 vidējo (5 – 20 hektaru) saimniecību! Valsts uzbūvēja gatavas sētas ar dzīvojamām ēkām, kūtīm un šķūņiem, kas izmaksāja ap 10 – 15,000 marku (12 – 18,000 zelta franku jeb „latu”) no sētas! Sīksaimniecības tika bez tam vēl nodibinātas citās provincēs no t.s. „muižu slakteriem”. Proti, Vācijā valdīja 90-tos gados lauksaimniecības krīze. Daudzas muižas bija agrākos, augstu labības cenu, gados pie pirkšanas un mantības dalīšanas pārvērtētas, apkrautas augstām hipotekām. Kad nu labības cenas 90-tos gados nokrita uz pusi, tad lielākā daļa šo pārvērtēto muižu īpašnieki nobankrotēja: to muižas tika vai nu izūtrupētas, vai, glābjoties no ūtrupes, par zemām cenām pārdotas! Līdz ar īstām lielsaimniecībām cieta lielā mērā i lielo zemnieku saimniecības. Šo laikmetu izlietoja „muižu slakteri”! Uz laukiem, tiklab kā pilsētās, atradās laba tiesa mazu krājēju, tā sakot, mazu kapitalistu, kuriem piemita tieksme pēc sava zemes stūrīša! Šie zemes gribētāji nespēja pa lielum lielai daļai nopirkt lielās zemnieku mājas un muižas, bet gan iepirkt sīkākus zemes gabalus. Muižu „slakteri” pietika ar samērā mazu iemaksu un atstāja savu iedomāto peļņas tiesu otro un trešo hipoteku veidā uz pārdotiem zemes gabaliem (pirmās hipotekas dabūja no agrarbankām, kas uz valdības mājiena veicināja samērā augstu jauno sīkzemnieku zemes novērtēšanu, un tamlīdz augstu pirmo hipoteku iesniegšanu). Lauksaimniecībai nāca labāki gadi – zemes cenas cēlās un pircēji-jaunsaimnieki spēja noturēties!

Tādejādi tad vācu statistika par „dabisko virzienu lauksaimniecībā” vēl neko nepierāda!

Taisnība, ka zemkopībā nav nodibinājušās akciju sabiedrības, kā rūpniecībā. Bet tas jau viegli saprotams: kapitals taču arvienu plūst turp, kur sagaidāma lielāka peļņa. Un rūpniecībā bija sagaidama lielāka peļņa! Bez tam nav jāaizmirst, ka zeme ir monopols! Zeme zemkopībā ir ražošanas līdzeklis, nevis blakus lieta, kā rūpniecībā. Rūpniecībā lietas tādas, ka tur, kur nodibināta viena fabrika, var dibināties otra un pirmo nokonkurēt – zemes cena, uz kuras fabrika būvēta, nespēlē lomu! Citādi zemkopībā! Kolīdz zemkopībai atnāk augstu cenu laikmets, kolīdz spekulativi zemkopji gribēs zemi pirkt un labi saimniekot, zemes cenas aug. No cerētās lielās peļņas, racionalu saimniecību uzsākot, vairs nevar būt runas, to sagrābuši agrākie īpašnieki, kurus varbūt pavisam nav interesējusi lauksaimniecība kā tāda, bet tikai zemes cenas pieaugums. Ne par velti saka Tiels, ka zemkopībā konkurencei divu zemkopju kaimiņu starpā neesot nozīmes! Viens zemkopis varot diezin cik racionali un lietderīgi saimniekot, tas otru, slinku un vienaldzīgu saimnieku mūžam neizkonkurēšot (kā labs rūpnieks izkonkurē sliktu fabrikantu). Jo zemkopis lielu daļu ražas patērē pats, un ja tas nav dziļi parādos, tas nevar izputēt pie visu sliktākās saimniecības! Tā tad ekonomiskā politikā var būt tikai divi viedokļi: zocialpolitiskais un darba ražīguma. Attiecībā uz darba ražīgumu, bieži citēti Šveices profesora Laura aprādījumi sīksaimniecību labā. Bet ko māca šie aprādījumi? Pēc Laura iznāk, ka Šveicē lielzemnieku saimniecībās ieguldītais kapitals atmaksājas ar 4,5 proc., sīkzemnieku saimniecībās ar 2,3 proc. Darba diena, turpretīm, lielzemnieku saimniecībās atmaksājas ar 4,56 frankiem dienā, sīkzemnieku saimniecībās ar 2,14.

Davids pieved veselu rindu pierādījumu, pareizāki sakot, sofismu, par sīksaimniecību tīri saimniecisko pārākumu. Sīksaimniecībās ēkas, sevišķi kūtis, iznākot lētāki, darba rīki un darba lopi tiekot pilnīgāki izlietoti, nekā lielsaimniecībās, esot vieglāk izvedama augu maiņas zistema, tiekot labāki apkopti lopi,roku darbs esot labāks utt. Faktiski visas šīs lietas taisni otrādas, ja vien lielsaimniecībās valda kurmēr saprātīga rīcība un ne pēdējā nolaidība. Sīksaimniecībā nevar mūžam izlietot racionali pļaujmašinas, jo pļaujamā pārāk maz, nevar izlietot pilna mera dažādas zistemas arklus un ecēšas, jo zemes maz, un darba lopus jau jo nē: ir diezgan tādu sīksaimniecību, kuras pārāk mazas priekš 2 zirgiem, bet kurās nevar zemi kārtīgi apstrādāt ar vienu zirgu. Lopu apkopšanas un roku darba ražīguma ziņā arī lielsaimniecībās iespējami labi panākumi, kolīdz tiek labi uzraudzīts. Kuļmašinu un motorarklu īrēšana, protams, arī sīksaimniekam iespējama. Bet tā tam, samērā ar darba daudzumu, arvienu iznāks dārgāka, nekā lielsaimniekam.

Zināma lieta, ka arī sīksaimniecības, ja tās reiz nodibinātas, var pastāvēt un pat uzzelt, ja par tām no valsts puses tiek labi gādāts, ja tiek piekopta zociala agrarpolitika: t.i., gādāts par sviesta, mašinu, sugas lopu un citu kooperativu nodibināšanu, izsniedzot lētus kreditus vai pat bezatmaksas pabalstus. Sevišķi jaundibināmām saimniecībām, jaunsaimniecībām, vajadzīgs lēts kredits, pa daļai bezmaksas pabalsts (būvmaterialu ziņā) ēku celšanai un inventara iegādāšanai.

Attāluma loma lauksaimniecībā.

Attālumi lauksaimniecībā spēlē ievērojamu lomu, tiklīdz kā zemkopis vairs nedzīvo pēc slēgtas mājsaimniecības šemas (shēmas), bet ierauts maiņas saimniecības virpulī, tiklīdz tam lielāki māksājumi iepērkamām mantām, rentei, hipoteku procentu samaksai, nodokļiem. Citiem vārdiem: attālums no tirgus vietas no milzu svara, tiklīdz kā zemkopim paprāva savu ražojumu daļa jāved tirgū, tiklīdz kā tam, no otras puses, jāpērk mašinas, mākslīgi mēsli, manufaktura utt. Pazīstama jau tautsaimniecības ievadā iztirzātā „Izolētā valsts”: ekonomista-lauksaimnieka Tinena (von Thьnen) teoretiskā konstrukcija par attālumu iespaidu (no tirgus vietas) uz visu lauksaimniecības ražošanas zistemu un iekārtu. Pilsētas, patērētāja centra apkārtnē, pēc Tinena, attīstīsies dārzkopība un sakņkopība, jo šos produktus visgrūtāk pārvadāt, tie viegli bojājas un ir smagi. Otrā joslā nāk nevis zemkopība, bet mežkopība, tāpēc ka mežu, būvkokus, bet jo sevišķi malku pa zemes ceļu nav iespējams tālu vest – un Tinens rēķinās, vienkāršības pēc, tikai ar zemes ceļiem, ne ūdensceļiem (dzelzsceļi Tinena laikā tikko vēl izcēlās). Aiz mežu joslas nāk intensivās zemkopības josla, aiz tās triju lauku pārmaiņas kulturas un lopkopības josla. Nav neinteresanti vācu zemkopības zinātnieka Settegast’a aprēķini par to, kādos attālumos dažādu produktu cenas dubultojas, ja tos pārvadā vai nu 1) pa vienkāršu zemes ceļu, 2) pa šoseju, 3) pa dzelzsceļu. Vērtība dubultojas:

Še tad skaidri redzams, cik liela nozīme ir satiksmes pārlabošanai, ceļu būvei. No labiem ceļiem var atkarāties zemkopības un zemes zelšana vai nezelšana. To zināja jau visas spējīgās un spēcīgās valdības no pat sirmās senātnes: persu, grieķu, senromiešu, franču, angļu. Sīkāki šo jautājumu nāksies apskatīt satiksmes politikā.

Klimats un zemes kvalitate.

Klimats un zemes kvalitāte spēlē ievērojamu, pie reizes skaudīgu lomu. Ziemeļa zemēs, Eiropā sākot no 59., Rietuma Sibirijā no 58., Austruma Sibirijā no 54. ziemeļa platuma grāda pārāk bieži uznāk vasaras salnas, kāpēc labības audzēšana izrādās par visai nedrošu, jāķeras pie lopkopības un mežu izmantošanas. Līdz ar to saraujas iespējamība, uzturēt lielāku iedzīvotāju daļu. Tāpat sausā, netikai tuksnešainā, bet arī sauso stepju klimatā aiz sausuma neizdodas labība un var uzturēties tikai samērā neliels cilvēku skaits no gaužam ekstensivas lopkopības. Bet arī labības kulturai noderīgi apgabali nav vienādas vērtības klimata, kā zemes kvalitates, ziņā. Pie mums un visā Ziemeļa, kā arī Vidus Eiropā neizdodas labas kviešu pasugas. Vīns, vīnogas izdodas tik tur, kur ziema maiga, kur tā nav vēsāka par 0°, un kur vasarai vismaz 20° pēc Celzija. Bet ne visur vīns vienāda labuma, i vīna zemēs! Visaugstākā kvalitate vīnam nav vis dienvidos, bet pie ziemeļa robežas, pie Reinas, Mozeles, Vācijā, Tokajas Ungarijā, pie Garones, Enes (Aisne), Marnes Francijā (šampanietis), Burgundijā. Labi vīni dienvidos aug pie Cheres, Spanijā, Porto, Portugalijā, Marsalas, Sicilijā. Tāpat tabaka izdodas augstā labumā tik atsevišķos apgabalos: „Vuelta abajo” līdzenumā uz Kubas salas, pie Ksantis sādžas Maķedonijā, pie Adalijas Maz-Azijā u.c. Labākās vīģes aug pie Smirnas, labākās dateles Eģiptē. Kafeja aug viscaur tropās un zubtropās, kur neuznāk salnas. Bet augsta labuma ir tik Arabijas, Džavas, Džamekas (Jamaika) salas kafeja, kauču arī Vidus-Amerikas (Kosta-Rikas, Gvatemalas) kafeja nav smādējama. Brazilijas, lielākās kafejas zemes, kafija loti viduvēja, pat zema labuma.

Augsta labuma tēja izdodas tik Ķinā un uz Ceilonas salas. Indijas, Himalaija priekškalnu tēja ļoti viduvēja. Ziemeļa Amerikā izaudzēt tēju pavisam neizdevās!

Vai mums Latvijā klimata ziņā pilna neizdevība, neiespējamība ražot vērtīgus augus? Tā gluži nav. Latvijā – Kurzemē izdodas ļoti gārdi ķirši, labas plūmes (Kurzemes „reine claudes”), gārdi bumbieri; Vidzemē reta ābolu pasuga – klārāboli. Latvijas augļi varētu gan ar laiku i sekmīgi konkurēt pasaules tirgū: liekas, ka pie augļiem tas pats novērojams, kas pie vīna: jo tuvāki pie ziemeļu robežas, jo vairāk aroma. Dienvidos augļi, kā vīnogas, gan izaug ļoti saldi, bet aroma tiem maz! Arī lini varētu pie mums tikt izaudzēti visaugstākā labuma, kolīdz būtu ievestas labākas izstrādāšanas metodes: mūsu vēsā, drēgnā vasara taisni liniem noderīga. Krievijas melnzemē aug tikai īsi, sēklām, bet ne šķieznai noderīgi lini. Beļģijā, Irijā, Francijā augsti cienī mūsu linsēklas un izaudzē no tām linus, kuri par 50 un pat 100 proc. dārgāki par mūsu liniem. Šī starpība izskaidrojas vienīgi caur rūpīgu izstrādāšanu.

No svara tālāk dažāda zemes kvalitate = dažāda auglība. Zemes ienesīguma novērtēšana pēc dažādām auglības kategorijām ir zemes kadastra uzdevums. Kadastri visupirms izvesti valsts finansu interesē, proti, lai varētu pareizi apsvērt, cik lielus nodokļus iespējams uzlikt katram zemes īpašniekam. Kadastrim vēl tā svarīgā īpašība, ka uz zemes novērtējuma pamata iespējams iegūt lētu un drošu, ilggadēju kreditu. Aiz šiem abiem iemesliem, kopš 18. g. s., iesākta visās Vakara Eiropas kulturas zemēs zemes novērtēšana, zemes kadastri. Pirmais pamatīgais kadastris izvests ziemeļa Italijā „Ceusimento Milanesē” no 1718. līdz 1760. g. Francijā tika iesākts kadastris Napoleona I. [122] laikā, 1808. g., kuru vēl pabeidza ap 1840. g. un kurš izmaksāja ap 160 milj. franku, t.i. ap 3 frankus no hektara izmērītas un novērtētas zemes. Prūsijā no 1860. – 64. g. tika izvests kadastrs, pamatojoties uz agrākiem mērījumiem. Šis Prūsijas kadastris izmaksāja 40 miljonus marku un aptvēra sevī 16,7 milj. hektaru aramas zemes. Prūsijā, tāpat kā Austrijā tika zeme iedalīta 8 šķirās, un, proti, tiklab tīruma zeme, kā pļavas, ganības, dārzi, meži. Tālāk tika izpētīts katras šķiras ražīgums katrā apriņķī par sevi un tad tikai, pamatojoties uz 1837. – 1860. g. produktu cenām, atvelkot darba algu un darba rīku, zirgu utt. patēriņu, noteikts katra hektara tīrieņēmums. Tādejādi izdibināja, ka no visas Prūsijas tīruma zemes var piešķirt

Pie pirmām 4 šķirām rēķināja dažāda labuma māla zemi, pie V. smiltainu mālu, pie VI. mālainu smilti, pie VII. un VIII. tīru smilts vai purva zemi. Starpība starp I. un VIII. šķiras zemes vērtību, svārstījās 20 – 40 kārtīgi. Uz līdzīgiem pamatiem izvests kadastrs Austrijā 19. g. s. pirmā pusē. Par Vidzemes kadastri, kurš izšķir tikai 4 zemes šķiras, ar gaužām mazu vērtības starpību starp I. un IV. numura zemi, būs vēlāk runa.

Zemes sadalīšana.

Kā izcēlās, kā iesākās zemes sadalīšana, izdalīšana zemkopju starpā? Par senāko laiku zemes sadalīšanu visuvecākās senātnes kulturas valstīs, Eģiptē un Babilonijā, mums pamatīga pārskata nav. Varbūt, ka papildu pētījumi eģiptiešu hiroglifos un asiriešu-babiloniešu ķīļu rakstos ienesīs šajā jautājumā vairāk skaidrības. Zinām mēs tikai to, ka senā Eģiptē, pēc katra gada Nilas atplūdiem, tikusi zeme pārmērīta, lai nenotiktu nevienam netaisnība, zinam, ka Eģiptē valdība, karalis dabūja no teiksmaiņā Jāzepa laikiem piekto daļu no lauku ražas, zinam, ka arī tempļiem un līdz ar to priesteriem bijuši lieli īpašumi. Ka pie sengrieķiem zeme tikusi pamatīgi izmērīta un izdalīta, „izlozēta”, ja kur apmetas jaunsaimnieki, to mēs zinam. Vārds „ģeometrija” cēlies no grieķu valodas un nozīmē zemes mērīšanu. No seniem spartiešiem mēs zinam, ka to zemes gabali bijuši ap 15 hektaru (= 40 1 /2 pūra vietas) lieli un tikuši apstrādāti no vergiem, kamēr īstie spartiešu pilsoņi, „līdzīgie” = „homoioi”, vienīgi vingrinājušies kara mākslā. Spartas valstī bez 9000 īsto spartiešu pilsoņu-iekarotāju zemes gabaliem bijuši vēl 30,000 mazāki, agrākiem zemes iemītniekiem, „perioikiem”, atstāti zemes gabali, kuriem bijis uzlikts pienākums, maksāt valstij nodokļus. Par senromiešu zemes gabalu lielumu agrākos ķēniņu laikos mēs tik zinam, ka pirmais karalis, Romuls [123] , esot katram pilsonim devis tik pa 2 jugeriem = 1 /2 hektaru. Vēsturnieks Momzens [124] šo ziņu saprot tā, ka tur domāta vienīgi dārza zeme, kas bijusi privatīpašumā, tīruma zeme bijusi lielāka un atradusies kopīpašumā. Sьssmilchs aizrāda uz seno romiešu rakstnieku Pliniju [125] , ka trešā gadu simtenī priekš Kristus romiešu zemniekiem piederējuši tikai pa septiņi jugeri = 1 3 /4 hektari = 5 pūra vietas un pūlas izrēķināt – pierādīt, ka pie stādu barības, galvenā kārtā pārtiekot no labības, no šāda zemes daudzuma bijis iespējams vienai ģimenei dzīvot. Zemi apstrādājuši senromieši ar vēršiem. Sьssmilchs tādā pārliecībā, ka senromieši ieguvuši pirmos republikas laikos desmito graudu; visi romiešu agraro lietu rakstnieki apgalvojot, ka agrākos laikos tikusi zeme labāk izstrādāta un mēslota, nekā vēlāk, kad romieši bija izvērtušies par pasaules uzvarētājiem un lika vergiem zemi strādāt, kas šo darbu izdarīja gausi un slikti. Tiešam, var jau izrēķināt, ka ja no 5 pūra vietām pusi atstāja par lopu ganību, aparot un apsējot arvienu tikai pusi no zemes (pie romiešu agrarrakstniekiem mēs atrodam minētu divu lauku zistemu), tad varēja gan uz tās vienas, ganību puses, uzturēt divas galvas vidēja lieluma (vidējas sugas) raga lopus, piem., vērsi un govi. No 2 1 /2 pūra vietām zemes iegūstot 25 pūrus = 75 pudus dažādas labības, pat 20 pūrus = 60 pudus, jau iznāca, ko iztikt 5 cilvēku ģimenei, sevišķi ja, kā to Plinijs raksta, romieši senatnē baudījuši pat ne maizi, bet tikai biezputru un (miltu) ķiļķenus. Romieši bez kviešiem, „prosas” un miežiem audzējuši plašā mērā zirņus, pupas, lēcas, tā tad „leguminozas”, ar to sev apgādājot olbaltuma bagātu labību un lopiem labus salmus sausajam laikam. Romas apkārtnē var lopus visu ziemu turēt ganībās, ziema 8 – 10 grādus silta un tajā līst daudz lietus, zāle aug vareni. Barības trūkums tur uznāk tikai vasarā, jūlija un augusta mēnešos, kuros samērā maz lietus. Tā kā pie divu lauku zistemas ganībām atstātā daļa tika no lopiem pašiem mēslota (romiešu rakstnieki labi pazīst mēslu vērtību), tad nav nebūt neiespējami, ka tīruma zemi labi izstrādājot un to nenoplicinot, varētu iegūt desmit, vai vismaz astoņus pūrus no pūra vietas, ievērojot vēl, ka visā Romas apkārtnē pārsvarā ļoti laba, vulkaniska mālu vai „tuffa” = priekšvēstures vulkana pelnu zeme. Vēlākos, ķeizaru laikos, tā Romas apkārtnē, kā par sevi ņemot augligajā Zicilijas [126] salā ieguva tikai 5 – 6 pūrus labības no pūra vietas = 700 – 840 kilogramus no hektara. Bet tad jau arī bija zeme caur laupīšanas, noplicināšanas kulturu izsūkta: ražotā labība tika pa lielākai daļai izvesta, pārdota uz pilsētām un zeme nedabūja nekā atpakaļ. Grachu laikos gan tiek minēti 30 jugeri = 7 1 /2 hektari = 20 1 /4 pūra vietas, kā jaunapmetināmo saimnieku zeme. Šāds zemes gabals, zināms, maigajā Vidus Italijas klimatā atļauj daudz labāki apgrozīties, nekā agrākie 7 jugeri; pie 30 jugeru normas jau iespējama daudz lielākā mērā gaļas un piena barība. Varētu domāt, ka arī agrākos laikos romiešu pilsoņu zeme bijusi lielāka par 7 jugeriem: pirmam puniešu karam sākoties, ap 265. g. priekš Kristus, saskaitīti 292,234 romiešu pilsoņi. Ja še domāti tik ģimeņu tēvi, tad iznāk uz 22,700 kvadratkilometru lielo toreizējās Romas valsts teritoriju uz katra ģimenes pa 30 jugeriem. Bet tāda platība iznāk tikai, ja visa zeme, i kalnu ganības, i meži, i purvi būtu vienlīdzīgi sadalīta, kas nav domājams. Auglības ziņā pastāvēja ļoti liela starpība starp auglīgo, bet tikai kādus 2000 kvadratkilometrus lielo līdzenumu „ager Romanus”, Romas tīrumu, un plikajiem, klintainiem, akmeņainiem kalniem, kādi bija pārsvarā tālāk no Romas.

Brīvie romiešu pilsoņi – zemnieki bija 18 gadus ilgā cīņā pārvarējuši lielāko senātnes kara ģeniju, Hanibalu [127] , kauču arī to skaits otra puniešu kara beigās bija sarucis uz 204,000.visupirms nu romiešu pilsoņu skaits stipri pieauga: 164. g. pr. Kristus to jau bija 337,452. Bet tad ilgie kari svešatnē atturēja no Romas gadiem labu daļu zemkopju: to saimniecības panīka, tie iestiga parādos, to zeme tika izūtrupēta un nopirkta no bagātiem veikalniekiem. Pārnākušiem kareivjiem nu nekas cits neatlika, kā apmesties pilsētās un dzīvot no rokas mutē. Jau ap 133. g. priekš Kristus Tiberijs Grachs [128] varēja izsaukties, ka zvēriem esot alas un putniem ligzdas, bet tiem, kas par pasaules kungiem tiekot nosaukti, neesot kur savu galvu nolikt. Tiberijs, un pēc tā nogalināšanas no sašutušiem zemes augļotājiem-patriciešiem, Kajs Grachs, izdabūja cauri likumu, ka neviens bagātnieks nedrīkst no agrākā valsts īpašuma valdīt par vairāk kā 500 jugeriem (125 hektariem), un ka visa cita valsts zeme jāsadala sīkzemniecības, pa 30 jugeru (7 1 /2 hektaru) lielumā. Tādejādi Grachi 136. g. pr. Kr. uz 317,000sarukušo pilsoņu skaita pacēla atkal par pāridesmit tūkstošiem. Bet vēlāk optimisti (bagātnieki), tikuši atkal pie varas, rīkojās arvienu nesaudzīgāki; tie izvaroja brīvos mazzemniekus, uzpirka to zemes un nometināja uz laukiem pirktus vergus brīvo pilsoņu vietā. Jau romiešu rakstnieks Katons [129] , kas dzīvoja Grachu laikā, dod padomu zemes īpašniekiem, ka praktiskākais veids, apsaimniekot zemi, esot rīkoties ar pirktiem vergiem, kuriem neesot jāatļauj precēties, jo tādejādi iznākot viszemākie izdevumi priekš darbinieku uzturēšanas. Vergus varēja daudzos uzvaras karos gluži par nieku pirkt, algu tiem, zināms, nemaksāja, bet tos spieda, ķēdēs saslēgtus (lai nevarētu izbēgt), pie smaga darba, naktī ieslēdza pagrabos. Uz 10 – 16 vergiem parasti bija viens uzraugs, arī no vergiem, tam bija piedota – padota saimniece. Vecus, darba nespējīgus vergus Katons ieteic pārdot, – bet daudzkārt bargi kungi tādus vergus, nevarējuši pārdot, vienkārši sita krustā vai lika tiem izdzītiem ceļa malā nomirt badā. Romieši, kā uzvarētāji, bija nežēlīga tauta! Iekarotās pilsētas iedzīvotājus tie vai nu pārdeva par vergiem, vai sita krustā. Tā tie rīkojās ar iekaroto grieķu pilsētu iemītniekiem, pat ar Zirakuzas iedzīvotājiem, nemaz neievērojot, neiedomājot, ka Zirakuza agrāk ar lieliem labības sūtījumiem neražas gados Romu bija glābusi no bada nāves. Jeruzalemes, Kartagas liktens pazīstams: romieši tur neatstāja akmeni uz akmeņa, iedzīvotāji tika nokauti, spēcīgākie pārdoti par vergiem. Romas vergu kungu bardzība izsauca vergu dumpjus. Pazīstamākais Spartaka dumpis ap 70. g. pr. Kr. un Enija dumpis Zicilijā, 130. g. pr. Kr. Dumpji tika apslāpēti. Krasus lika 12,000 sagūstītus vergus krustā sist. Pompejus atlikušos 5000 Spartaka kara spēka bēgļus. Nu romieši vēl nežēlīgāki rīkojās ar vergiem un to spēkus galīgi salauza: dumpji vairs nenotika.

Tā Roma bija iznīcinājusi visupirms pati savu lielo militarās varas pamatu: brīvos pilsoņus-kareivjus. Jau ap 70. g. pēc Kr. dabas pētnieks Plinijs žēlojās: latifundia perdidere Italiam, t.i. lielgruntniecība izpostījusi Italiju, jo brīvie pilsoņi, brīvzemnieki un līdz ar to Romas kareiviskais stiprums bija no laukiem nozuduši; pēdējie brīvie pilsoņi vilka trūcīgi savu dzīvību no valsts pabalstiem pilsētās, līdz kamēr 3. g. s. pēc Kr. i šos valsts pabalstus neatcēla. Romas valstī jau Cicerona [130] laikā bija tik ap 2000 turīgu pilsoņu. Puse no Afrikas provinces Nerona [131] laikā piederējusi tik 6 kungiem, kad Nerons tos lika nogalināt, lai sagrābtu to īpašumus. Kara dienestā nācās pieņemt par algu savervētus barbaru kareivjus. Bet ar laiku pietrūka Romai naudas – zelta un sudraba, ko maksāt svešiem kareivjiem. Un kad Roma nespēja maksāt, tad svešie nāca un grāva tās varenību drupatās. Arī saimnieciskā ziņā mantkārīgiem Romas bagātniekiem sāka klāties sliktāk, kolīdz Roma, sākot no otrā gadu simteņa beigām, pēc Kr., vairs neveda uzvarošus uzbrukšanas karus, bet atgaiņāšanās karus. Pietrūka, proti, tirgus vergu!

Zemes kungi nu bija piespiesti pāriet uz kolonata zistemu: atļaut vergiem precēties, lai tādejādi izceltos vergu ģimenes, kas tiem arī turpmāk lai apstrādātu zemi. Bet šo precēto vergu likteni nu jau vienumēr vajadzēja mazliet mīkstināt, tiem atļaut iegūt kustamu īpašumu. Kristīgā ticība, kas 4.g. s. uzvarēja romas valsti, no vienas puses, mīkstināja vergu likteni, kauču gan tā, no otras puses, mācīja vergiem, paklausīt saviem kungiem. Romas valsti pāreja uz kolonata zistemu glābt nevarēja: vergus neņēma kara dienestā. Pamazītēm no koloniem izcēlās, zem kristīgās ticības iespaida Italijā un Spānijā, rentnieki un pusgraudnieki. Brīvzemnieki bija atlikušies tikai šur tur kalnos, kur skaudīgajiem romiešu bagātniekiem bija izlicies neienesīgi ierīkot vergu saimniecības. Šos tad arī pamazītēm nospieda rentnieku un graudnieku kārtā!

Diezgan labas un pilnīgas mums ziņas par ģermaņu un ķeltu, kā arī slāvu tautu agraro iekārtu pēc tautu staigāšanas laikmeta, pateicoties sevišķi vācu ekonomistam-pētniekam Meicenam.

Ķelti, tāpat kā latvieši, apmetušies viensētās, savrūp kurš no kura. Latviešu mājas parasti tā dibinātas, ka arvienu pa 2, pa 3 saimnieki apmetas tuvu blakām viens otram, lai būtu iespējama savstarpēja palīdzība. Vāci – ģermāņi, kā slāvi, apmetušies sādžās: krievi gredzena (riņķ-) veidīgās, ģermaņi četrstūrainās. Ģermaņi, kā iekarotāji, organizējās pa simts vīru lielos kareivju baros (Hundertschaften). Bet apmesties simts ģimenēm vienā sādžā bija neērti. Tie apmetās tāpēc tikai parasti pa 10 – 12 ģimenēm vienā sādžā. Tur, kur ģermaņi bija iekarojuši slāvu un ķeltu zemes, tie sākumā tos apkāva vai padzina, pēc saudzēja un tiem atstāja pat daļu no to agrākās zemes, bet sliktākos gabalus, ar noteikumu, ka tiem jāmaksā mesli un jādod klaušas. Šādus atstātus agrākos iemītniekus tad nosauca „Hintersassen”, „Kotsassen”, „Lassiten”, tādiem, kas mēslos dzīvo (aiz žēlastības), atstāti aiz iekarotāju gabaliem dzīvot. Maz pamazītēm uzvarētie sajaucās ar uzvarētājiem un pieņēma pēdējo valodu un tikai nevienādais zemes lielums, zemāks zemes labums un mazākas tiesības uz zemi vēlākos gadu simteņos atgādināja pirmo, caur iekarošanu izcēlušos agraro iekārtu.

Vācu sādžas nosaukums „Dorf” cēlies no „turf”, guba, kopa, t.i. nometņu kopība. Raksturīgi ģermaņu, kā slāvu sādžās: 1) triju lauku zistema; 2) lauku sadalīšana pēc zemes labuma, un, proti, tā, ka katram zemniekam tika piešķirts līdzīgs gabals tā labas, ka sliktas zemes. Caur šo apstākli tad cēlās spaidu iekārta pie zemes apstrādāšanas (Flurzwang), izcēlās „streijas gabali”.

Sākumā, kamēr zemes bija daudz, cilvēki apmetās kur tiem vislabāk patika – mežs, avots, lauks (pēc Tacita: ut fons, ut nemus placuit), vēlāk bija jāapmetas, kā nu kur iznāca. Ģermaņi-vāci ļoti senos laikos jau pie zemes apstrādāšanas esot lietojuši lielo, divzirgu arklu, kas velēnu apgāž. Slāvi līdz jaunākiem laikiem (tāpat arī latvieši) pazinuši tik vieglo vienzirgu, spīļu arklu. Vāciem vajadzējis tāpēc dzīt garas vagas, t.i., tiem vajadzējis garu, kauču šauru zemes gabalu.

Zemes gabalu lielums vācu sādžās vācu zemniekiem sākot bija 30 – 50 hektari (81 – 135 pūra vietas); „lassiti”, „Hintersassi” dabūja pusi vai trešo daļu. Senākos laikos tīrumi tikuši ik pa 5 – 10 gadiem pārdalīti, pilnīgā privatīpašumā bijušas tik sētas un dārzi. Apstrādāt apstrādāja tīrumu katrs zemnieks par sevi! Bet pļavas un gambas, tāpat meži vēl līdz 19. g. s. palikuši visu sādženieku kopīpašums, katram bija tiesība zināmu skaitu lopu laist uz ganībām un priekš tiem pļaut sienu, tāpat arī tiesība, iecirst zināmu malkas tiesu un i būvkokus, ja bija jāceļ kāda jauna ēka. Šo brīvo kopīpašumu nosauca „freie Allmende”, un dažos apgabalos, sevišķi Šveicē, tas vēl uzglabājies līdz šo baltu dienu.

Dārzi, ēkas, lopi, nedzīvs inventars un citas mantas bija privatīpašumā.

Ģermaņu kareivji, iekarojuši kādu zemes gabalu, neizdalīja visu zemi savā starpā, bet tikai to mērķiem noderīgāko, sevišķi jau pastāvošos labākos tīrumus, labākas pļavas un mežus. Daudz mazāk vērtīgās zemes, sevišķi liela daļa no sādžām attālāko mežu, palika no zemniekiem-kareivjiem „neokupēti”, t.i. neieņemti. Šās neieņemtās, brīvās zemes sauca „die freie Mark”. Šo brīvo zemi piesavinājās karaļi un citi zemes valdnieki un izdāvināja to pa daļai saviem bruņiniekiem un dienderiem, pa daļai to arī pamazītēm kolonizēja ar zemniekiem. Tā izcēlās muižniecības un zemes valdnieku īpašumi: no sākuma mazvērtīgi, pēc, iedzīvotāju skaitam pieaugot, tie pieņēmās vērtībā, tika izdoti kolonistiem, bet ne jau vairs par brīvu, bet pret mesliem un nodokļiem. Muižniecība neapmierinājās ar „freie” Mark vien, bet pamazītēm apspieda, līdz nodabūja dzimtcilvēku kārta agrāk tik lepnos brīvos zemniekus. Izcēlās zemnieku dumpji, Anglijā 1380. g. Wat Teilera (Taylor’a) dumpis. Dumpinieku iemīļotā dziesmiņa bija: Adams kad raka un Ieva kad auda, kur tad radās muižnieks? Bet dumpis tika apspiests un angļu lordi piesavinājās i zemnieku brīvo „Allmend’i”.

Dzimtbūšanas izcelšanās un krišana Austrumu Eiropā.

Kamēr dienvidus-Eiropā zemju ļaudis viduslaikos nāca brīvi, tamēr Ziemeļu-, Vidus- un Austrumu-Eiropā taisni uz viduslaiku beigām izcēlās zemnieku nebrīvība, taisni tur, kur senlaikos un agros viduslaikos viscaur zemnieki bija bijuši brīvi ļaudis. Zemnieku nebrīvība Austrumu-Eiropā izcēlās pamazītēm, tā attīstījās uz iekarošanas pamata. Polijā, Krievijā skaita ziņā niecīgas kareiviskas ciltis bija uzvarējušas skaita ziņā daudz pārākas, bet nekareiviskas, mierīgas zemnieku ciltis un uzlikušas tām visupirms meslus, pēc apmetušās to vidū, lai tos zem „apsardzības” segas pamazītēm arvienu vairāk izsūktu un nospiestu. Sevišķi tur, kur uzvarētāji bija svešas tautas piederīgi, tie pūlējās uzvarētos uz bargāko apspiest un izvarot. Tā tas bija Polijā, tā Krievijā. Poļu muižniecība, pēc dažu pētnieku domām, tataru, pēc citu – ģermaņu cilts. Krievu muižniecība, kā vēsturiski pilnīgi neapšaubami zināms, cēlusies no varjagiem, zviedru-ģermanu cilts. Domas, ka varjagi varētu būt bijuši latvieši = „varīgie”, maz dibinātas, vēsturiski zināms, ka tie no Zviedrijas pa „lielo grieķu ūdens ceļu”, pa Ņevu, Volchovu un tās pietekām pārcēlušies uz Dņepru un Melno jūru. Vai arī pa Daugavu līdz Vitebskai, tad 80 verstes pa zemes ceļu līdz Dņeprai. Ka krievu-slāvu zemnieki paši būtu aicinājuši brāļus Rjuriku, Sineu un Truvoru vārdiem: mūsu zeme liela un bagāta, bet kārtības tajā nav, tāpēc nākat un valdat pār mums, zināms, vēlāk „smukuma pēc” izdomāta pasaka. Iespējams, zināms, ir, ka viena, otra slāvu cilts, spaidīta no mežonīgajām turku-tataru staiguļu ciltīm, aicināja varjagu kareivjus pret algu talkā. Varjagi arī palīdzēja, bet vēlāk, nomanījuši, cik gļēvi, nekareiviski bija slāvi, uzmetās tiem par kungiem. Uz Bicanci-Konstantinopoli, tie pa „lielo grieķu ūdens ceļu” brauca tirgoties, bet arī iestāties labi atalgotā grieķu Konstantinopoles ķeizaru dienestā, kurp bez labas algas vilināja laupīšanas kāre un laupīšanas iespējamība. Slāvu ciltīm uzmetās varjagu virsaiši-laupītaji ar savām družinām – pavadoņiem, par kņaziem. No varjagu kņaziem cēlusies augstā, krievu muižniecība; no pavadoņiem – družiniekiem – zemā, no apakšvadoņiem-padomniekiem – bajāri. Tataru laikos šai varjagu muižniecībai pievienojās lielā mērā ienācēji – kaušļi, kara vīri no tatariem, tā kā vēlākā krievu muižniecība stiprs varjagu-tataru sajaukums. Cara Borisa Godunova, tāpat kā bajāru Romanovu, vēlāko caru, cilts cēlusies no tatariem. Mazākā mērā iespiedās krievu muižniecība izgājēji no Lietavas: kņazi Golicini un Kurakini – Gedimina pēcnācēji.

Viduslaikos sākot slāvu zemnieku liktens vēl nebija ļauns: zemnieki maksāja nodevas, bet palika brīvi ļaudis. Pamazītēm kņazi un muižnieki piesavinājās visu zemnieku zemi un atvēlēja zemniekiem tikai, itkā no žēlastības, uz tās dzīvot. Zemi šķiroja „baltā zemē” un „melnā zemē”. Melnā zeme piederēja zemniekiem, baltā zeme kņaziem. Zemniekiem bija tik pienākums maksāt nodokļus kņazam.

Baltā zeme tika apstrādāta 1) no „holopiem” = vergiem – kara gūstēkņiem, 2) lielā mērā rentēta no zemniekiem. Maz pamazītēm iesākās uz „melnās zemes” dzīvojošo brīvzemnieku apspiešana: tiem uzlika gādāt par kņazu karavīru, družiņņiku uzturu un, beidzot, to zemi atdāvināja šo družiņņiku personigā, privatā īpašumā. Tā mēs zinām, ka jau 16. g. s. Ivana Briesmīgā laikā visa „melnā zeme” Maskavas valsts centrā bija izdāvināta muižniekiem un tikai nomalēs, Pievolgas apgabalā un no tatariem apdraudetās daļās bija brīvā „melnā”, t.i. kroņa zeme. Tādejādi „melnās zemes” agrāko īsto brīvzemnieku liktens pamazītēm sāka līdzināties īstās kņazu zemes, baltās zemes apstrādātāju liktenim: vienas, kā otras zemes zemnieki – darba rūķi bija spiesti maksāt ne tikai nodokļus, bet arī renti, un, ja kungs prasīja, dot klaušus. Rentes – obroka zistema pastāvēja vai nu naudas nomā vai naturaliju nodevās. Muižnieki paši parasti nesaimniekoja, tie bija kara vīri, kuriem nebija laika, nodarboties ar zemkopību. Daudz zemes sagrāba ar laiku savās rokās klosteri: dievbijīgi kņazi, jaunos gados labi iztrakojušies, uz mūža beigām labprāt iestājās klosteros par mūkiem, lai „glābtu savu dvēseli”. Un tad arī, protams, klosterim bija kas jādāvina – jādod zeme. Dievbijīgie mūki, kas paši labprāt nestrādāja, ieveda tādu klaušu zistemu, ka no zemniekiem par zemes lietošanu neprasīja zināmu dienas skaitu atkalpošanu, bet zināma lieluma zemes gabala apstrādāšanu, nokopšanu un ražas izkulšanu. Uz baltās zemes, kad kara gūstekņu pietrūka, izplatījās t.s. „poloviņņiku” – pusgraudnieku zistema. Tomēr viduslaikos vispārim pusgraudnieki nedeva kņaziem vis vēl 1 /2 , bet parasti tik 1 /5 no lauku ražas.

Zemniekus sāka rentes ziņā visupirms spaidīt mazie muižnieki – karavīri, kuri labprāt arī gribēja lepni uzdzīvot… Bet zemnieki bija personīgi i Ivana Briesmīgā laikā vēl arvienu brīvi ļaudis: tiem bija tiesība, Jurģu dienā, 21. novembrī (nevis 23. aprilī, kas tikai vēlāk tika noteikta par Jurģu dienu) agrāko kungu atstāt un pāriet, pārcelties uz cita kunga zemi. Šo apstākli izlietoja lielie bajāri un kņazi, kuriem piederēja plaši īpašumi, bet kuriem trūka ļaužu, zemes apstrādātāju. Tie aicināja pie sevis zemniekus, apsolot tiem zemi par lētāku renti. Zemnieki allaž neražas gados un inventaru iegādājot, bija iestiguši parādos pie sava rentes kunga: tiem bija brīv tikai tad atstāt kunga zemi, ja tie varēja samaksāt parādu. Bet šo parāda zumu tiem labprāt aizdeva lielie muižnieki – bajāri, un tādejādi dabūja tos pāri pie sevis. Sīkie muižnieki – kareivji nu jo vairāk izsūca palikušos zemniekus, tā kā tie lielā mērā sāka i bez atļaujas un parādu samaksas bēgt no mazo muižnieku zemes un tad jau nevis vairs uz lielo muižnieku zemi, bet tālāk uz Uraliem, Pievolgas apgabalu, uz Ukraini, uz Donu, kur gan aiz tataru laupītājiem bija gaužām nedroša dzīve, bet kur bija ļoti laba zeme, un kur zemnieks bija pilnīgi brīvs cilvēks – „brīvs kazaks”. No šādiem uzņēmīgiem, dūšīgiem izbēgušiem zemniekiem cēlušies kazaki, kas nebaidījās izkauties i ar tatariem, i ar poļiem un pie reizes i ar Maskavas muižnieku kara spēku. Saprotams, ka mazajiem muižniekiem zemnieku bēgšana bija kā dadzis acīs; zemnieku aizbēgšana uz nomalēm, kazacības izcelšanās, zināms, nepatika i lielajiem bajāriem un kņaziem. Arī Ivans Briesmīgais sāka kazakus vājāt un sūtīja pret tiem nereti kara spēku. No vienas tādas Briesmīgā cara kara spēka nodaļas bēdza kazaks Jermaks ar savu pulku uz Uraliem, kur tas iestājās tirgotāju Stroganovu dienestā un, iekarojis Vakara-Sibiriju, nosūtīja pie cara sūtniecību ar bagātām dāvanām, dārgām zvēru ādām. Par to tad cars Jermaku apžēloja. Bet citus kazakus tas tāpat vajāja.

Beidzot cars Boriss Godunovs [132] ar ukazu 21. novembrī 1597. g. aizliedza brīvu pāreju no muižnieka uz muižnieku, aizliedza Jurģa dienu! Daži krievu vēsturnieki, sevišķi Karamzins (arī no tatariem cēlies), ļoti aizstāv šo Borisa Godunova soli: citādi jau, lūk, nemaz neesot bijis iespējams uzturēt kara spēku – zemniekus vajadzējis atdot pilnīgā muižnieku varā, lai tiem būtu laiks un līdzekļi kalpot valstij, iet karā. Līdzīgā kārtā un ar līdzīgu izrunu jau taī pašā laikā arī poļu muižnieki bija nospieduši zemniekus dzimtscilvēku kārtā, kuriem nebija brīv atstāt muižnieku zemi, uz kuras tie dzīvoja. Tomēr Lietavas daļā vismaz zemnieku klaušas bija noteikti regulētas: zemniekam bija jāstrādā 2 dienas nedēļā kunga zeme, 4 dienas tam atlika pašam priekš sevis, svētdienas bija brīvas. Attaisnošanās ar muižniecības lielo nozīmi, kā tēvijas sargu, neiztura kritikas: labākās, paša cara Borisa kara spēka daļas sastādījās nevis no muižniekiem, bet no savervētiem svešiem kareivjiem – zviedriem, lietaviešiem, vāciem zem Vakara Eiropas virsniekiem. Arī kazaki = izbēgušie zemnieki, bij sen pierādījuši, ka tie nekāvās sliktāk par augstdzimtīgiem muižniekiem… Bet tas viss neko nelīdzēja: cars nostājās mazo muižnieku pusē un ar savu ukazu ieveda faktisku dzimtbūšanu: cilvēks, kas piesiets, piekalts pie zināma kunga zemes, taču padots sava kunga varai – iegribai. Vienumer Boriss Godunovs saistīja pie zemes tikai ģimenes tēvus, kuriem piederēja kāds „тягло” = zemnieka zemes gabals. Ģimenes locekļi, dēli un meitas, vēl netika saistīti pie zemes, tie varēja aiziet. Tomēr nemiers – rūgums tauta jau nu bija milzīgs: Bet tauta nespēja pretoties, tai jau nebija ieroču, zemnieki bija vienīgi darbinieki, ne kara vīri. No ša zemnieku sašutuma saprotams, kāpēc Melu Dimitrijam tik viegli nācās nogāst caru Godunovu: Puškina drāma „Boriss Godunovs” „ļaunais mūks” dod jaunajam Grišam padomu, kas jādara, lai iegūtu tautas piekrišanu: „да, посули имъ старый Юрьевъ дeнь” („apsoli tiem veco Jurģa dienu”). Krievijas juku laikos „смутное время” galu galā tomēr ņēma virsroku muižnieki, sevišķi pēc tam, kad kazaku kara spēks, Ļapunova vadībā, bija izrādījies par diezgan sliktu, nedisciplinētu, un pats to vadonis par šaubīgu, nespējīgu cilvēku. Lielajā zemes domē, „земскiй соборъ” kāda bija sasaukta 1613. g., jauna cara ievēlēšanai, ņēma dalību tik muižniecība, garīdzniecība un pilsētas = tirgoņi. Michaila Romanova [133] , 15 gadus veca, garā pavāja zēna iecelšana par caru izskaidrojas tā, ka muižnieki cerēja valdīt par tādu vāju valdnieku. Un valdīja ar’! Taisni Romanovu cilts valdības laikā muižnieki ieguva tādas tiesības par zemniekiem, par kādām mums nav zināms nevienā citā zemē: krievu zemnieku liktens palika šausmīgs. 1649. g. krievu likumu grāmatā noteikts, ka arī zemnieku ģimenes locekļi saistīti pie zemes. Kazaks Steņka Razins 1670. g. sacēlās, lai atriebtos muižniekiem, bet tā lielais piekritēju bars bija slikti apbruņots un slikti disciplinēts: cara kara spēks to satrieca, pašam Steņkam nocirta galvu Maskavā. Līdzīgs liktens pēc lieliem panākumiem sākuma, bija 100 gadus vēlāk Pugačevam, kas sacēla Orenburgas kazacību un Pievoļgas zemniecību pret muižniekiem, ieņēma i Kazaņu, bet tad tika sakauts, – saņemts gūstā un Maskavā sacirsts četros gabalos. No krievu cariem sevišķi Pēteris Lielais nesaudzīgi izmantoja zemniekus, paasināja to izvarošanu. Galvenā Pētera „reforma” – galvas naudas ievešana agrāko zemes nodokļu vietā. Agrāk maksāja kronim nodokļus tikai tie zemnieki, kuri valdīja par kādu noteikta lieluma, ģimenes uzturai un darbam pietiekošu zemes gabalu. Pēteris ieveda nodokli uz ikkuras zemnieku vīriešu „dvēseles”. Lai izzinātu, cik valstij to „dvēseļu”, Krievijā no 1717. g. ik 10 gadus tika sarīkotas t.s. „revizijas”, nodokļu maksātāju šķiru skaitīšanai. Nodokļu iekasēšana bija uzticēta muižniekiem, kuru varu par zemniekiem Pēteris tad arī pastiprināja ar 1713. g. 24. apriļa ukazu: zemniekus par nepaklausību bija atļauts sodīt nagaikām. Muižnieks pats bija tiesnesis savā lietā.

Katriņa I. [134] pazemināja galvas naudu, bet citādi maz ko varēja izdarīt – valdīt valdīja Meņšikovs!

Katriņa II. [135] sākot gribēja zemnieku likteni atvieglināt, bet pēc, paklausot saviem daudzajiem mīluļiem, to pakāpeniski pasliktināja. Zemniekam bija jāklausa bez pretrunas. Bez kunga atļaujas zemniekam nebija brīv precēties. Nodevas, renti, klaušas noteica vienīgi kungs! Ja zemnieks iedrošinājās par kungu žēloties pie tiesas, tad par šādu žēlošanos vien, lietu neizmeklējot, tas dabūja 50 rīkšu cirtienus. Zemniekus varēja pārdot ar’ un bez zemes, tāpat kā citur īstos vergus. Visas strīdus lietas zemnieku starpā izšķir kungs. Kungam bija brīv, pēc sava ieskata, sodīt zemnieku ar miesas sodu, tikai ne nosist! Faktiski arī nosišanas notika, bez kā kāds tiesnesis ausis augšā celtu. Zemniekam nebija i paša kustama īpašuma!

Katriņas II. valdības pirmajā „liberalajā” posmā 1765. g. ķeizariskā ekonomiskā biedrībā izsolīja godalgu par jautājumu: „Vai zemniekiem atļaut vienīgi kustamu, vai arī ne pašas zemes īpašumu?”

Šo godalgu izpelnījās Radiščevs: plašā raksta beigās tas proponēja pakāpenisku dzimtbūšanas atcelšanu. Zemniekiem tūlīt dodama tiesība, pret noteiktu cenu (kroņa taksi) izpirkties. Bet kad Radiščevs vēlāk iedrošinājās kādā rakstā nopelt dzimtbūšanu, ķeizariene, kas pa tam savus ieskatus bija mainījusi, to lika uz nāvi notiesāt! Pēc gan to „apžēloja”, lika to tikai izsūtīt uz Rīta-Sibiriju! Muižniekiem atļāva, pēc sava ieskata, izsūtīt zemniekus uz Sibiriju, nodot zaldatos, ar vārdu sakot, nodeva zemniekus pilnīgi muižnieku varā un vaļā! Puškina stāstā „Kapteiņa meitiņa” kāds muižnieks draud savam dēla audzinātajam, kas cēlies no dzimtscilvēkiem, ka tas to sūtīšot „cūkas ganīt”. Gan pēc Pugačeva dumpja apspiešanas kāds humans birokrats, Novgorodas gubernators fon Siverss atgādināja ķeizarienei, ka zemnieki vēl neesot baudījuši tas žēlastību. Vajadzētot zemniekiem atļaut laulību pēc pašu sirds velēšanās un ieskata. Tāpat nevajadzētot muižniekiem atstāt tiesību, izsūtīt zemniekus uz Sibiriju! Siversa vārdi bija vējā runāti, tāpat kā Bibikova, kauču tas piemetināja, ka Pugačeva briesmas varētu atkārtoties; ne jau Pugačevs esot briesmīgs, bet bīstams vispārējais zemnieku nemiers. Tiešam, paši lojalākie krievu vēsturnieki atzīst, ka i Maskavā prasta tauta, „чернь” stipri kurnējusi pret valdību. Bet Katriņa II. paļāvās uz kara spēku un kara spēks, kauču cēlies no zemniekiem, tiešam visur klausīja, apspieda zemnieku dumpjus. Par šiem zemnieku dumpjiem izsaucas Puškins: „Dievs, nedodi pieredzēt krievu dumpi”, tas ir bezprātīgs. Bet ne mazāk bezprātīga un nežēlīga bija šo dumpju apspiešana! Katriņa II., reiz dabūjusi tieksmes pēc zemnieku apspiešanas, nekautrējās arī pārvērst līdz tam brīvos Ukraines zemniekus par dzimtscilvēkiem, lai varētu tos izdāvināt saviem mīluļiem!

Ne mazāk bargs bija Katriņas II. dēls, ķeizars Pāvils [136] (valdīja no 1797. – 1801. g.): muižnieku varai pār zemniekiem bija būt neaizskaramai. Vienā ziņā tas tomēr lielkrievu zemnieku likteni mīkstināja: noteica, ka svētdienām jābūtot brīvām un ka arī nedēļas dienās kungs no zemnieka varot prasīt tik trīs dienas klaušas nedēļā. Trīs dienas jāatstājot zemniekam pašam, lai tas varētu sev ražot uzturu. Bet agrākajās Lietavas-Polijas daļās, kuras bija pievienotas Krievijai, šis likums zemnieku likteni pasliktoja, jo tur agrāk, pēc „Lietavas statuta” zemniekiem bija jādod klaušas tik 2 dienas nedēļā.

Aleksandram I. [137] bija mēģinājis tā audzinātājs, šveicietis Laharps, iepotēt humanākus uzskatus par zemniekiem. Uz troņa nācis tas, tāpat kā tā māte, prātoja par dzimtbūšanas atcelšanu. Vēlāk viss palika pa vecam! Vienīgais zemnieku likteni mīkstinošais likums, ko tas izdeva, bija likums par brīviem arājiem, t.i. atļauja izpirkties līdz ar zemi. Faktiski viss palika pa vecam! Baltijā gan tika dzimtbūšana atcelta, bet ar to zemnieku liktens nepadarīts labāks.

Nikolajs I. [138] (1825. – 1855. g.) nācis uz troņa pēc liberalo gvardu virsnieku, dekabristu dumpja apspiešanas, bija atkal bargs valdnieks, kas izskaidroja, ka dekabristi esot uz ilgu laiku aizkrustojuši iespēju, domāt par zemnieku brīvību. Pamazītēm gan Nikolaja I. laikos izplatījās humanāki ieskati. Paša Nikolaja dēla, vēlākā cara Aleksandra II. [139] audzinātājs Žukovskis pūlējās iepotēt savam audzeknim pretības garu pret zemnieku verdzību. Gogoļa [140] „Mirušās dvēseles” ir asa zatira par zemnieku nebrīvības sekām. Savos mūža beidzamos gados gan pats Gogoļs kļuvis dzimtbūšanas aizstāvis: pats Dievs esot muižniekiem uzticējis amatu, valdīt un mācīt zemniekus. Tāpēc Gogoļs arī dabūja no slavenā krievu kritiķa Beļinska [141] dzirdēt smagus pārmetumus: tas esot izvērties par obskurantu, par tataru paražu cildinātāju.

Sevišķi ievērojams, karsts zemnieku brīvlaišanas aizstāvis bija Aleksandrs Hercens [142] , kas no 1847. g. ārzemēs daudz rakstīja, 1855. g. nodibināja Londonā krievu tipografiju, kurā izdeva sākot žurnalu „Polarzvaigzne”, pēc „Zvanu” („Колоколъ”). Hercena raksti uz Aleksandru II. darījuši dziļu iespaidu. Stiprs iespaids bijis arī slavenā novelista Turgeņeva [143] mazajiem stāstiņiem „Medinieka stāsti” („Записки охотника”), kuros tas, pats muižnieku dzimuma būdams, spilgti tēlo zemnieku bēdīgo, beztiesīgo stāvokli.

Pieminami vēl kā zemnieku sūrā likteņa tēlotāji dzejnieki Ševčenko un Ņekrasovs un kritiķis Beļinskis.

Bargā Nikolaja I. valdības laikā vairojās pazīmes par pieaugošo nemieru un rūgumu zemnieku starpā. No 1836. – 1854. gadam nogalināti 144 muižnieki un 29 muižu pārvaldnieki, par nežēlīgu izturēšanos pret zemniekiem. Vairot vairojās pat zemnieku atklātās sacelšanās pret valdību un muižniekiem, zemnieku dumpji. Tādu zemnieku „dumpju” par visu Krieviju saskaitīja:

Ķeizars Aleksandrs II., nācis 1855. g. uz troņa un iepazinies ar ziņojumiem par dumpjiem un Hercena rakstiem, izteicās, ka labāki esot, dzimtbūšanu no augšas atcelt, nekā nogaidīt, kamēr tā kādā lielā vispārējā dumpī pati no sevis, no apakšas, atceļoties. Aprunājies ar dažiem saviem padoma devējiem, tas izlaida 1857. g. reskriptu (rakstu) Lietavas ģeneralgubernatoram Nazimovam. Šaī reskriptā izteikti uzskati, ka zemnieku nebrīvība atceļama. Zemniekiem jāatstājot tikdaudz zemes, cik vajadzīgs to uzturai un pienākumu izpildīšanai pret valsti (t.i., nodokļu samaksai). Īpašnieks paliek zemes kungs! Zemnieks tam maksā renti vai dod klaušus! Faktiski tādejādi nekas daudz nebūtu grozījies: būtu atcelta tik muižnieku patvarība, neaizskarot to saimniecisko varu un ienākumus. Arī agrāk jau t.s. „rūpniecības rajonā”, 10 guberņās pret ziemeļiem un rietumiem no Maskavas, valdīja „obroka” zistema: zemnieku atlaišana uz darbiem pilsētās pret zinamās rentes, t.s. „obroka” samaksu. Melnzemes guberņas pa 2 /3 valdīja tīrā klaušu zistema.

Nazimovam uzticētās Lietavas guberņās muižniecība bija poļu tautības un katoļu ticības. Tā ar prieku bija gatava, atlaist zemniekus brīvībā, ar noteikumu, ka lai visa zeme paliek neaprobežotā muižnieku varā. Tādā kārtā bija atcelta dzimtbūšana 1807. g. Polijā un 1817. – 19-tos gados Baltijā, kur ar to muižnieku vara pār zemi un ienākumi no zemes tikai pieauga.

Reskripts tika piesūtīts i visiem citiem gubernatoriem, lai tie slepeni apspriestos ar muižniecību. Lielkrievu, sevišķi melnzemes guberņu muižniecība uzstājās sīvi pret zemnieku brīvlaišanu. Tā gribēja izdot lielu avizi zemnieku verdzības aizstāvēšanai, bet nevarēja sadabūt redaktora ar augstāku izglītību. Tik ļoti toreiz izglītotā krievu sabiedrībā bija ņēmuši virsroku uzskati, ka dzimtbūšana katrā ziņā atceļama.

Valdība tad arī neļāvās no lielkrievu muižnieku opozicijas iebiedēties, bet izsludināja reskriptus atklātībā 1858. g. janvarī. Reizē tika iecelta „galvenā zemnieku lietu komiteja” no augstiem valstsvīriem – birokratiem un 48 provinču (guberņu) zemnieku lietu komitejas ar 1377 locekļiem. Šie locekļi bija pa daļai no valdības iecelti, pa daļai arī no muižniecības ievēlēti. Izrādījās, ka zemnieku brīvības piekritēji muižnieku delegatos bija stipri mazākumā! Bet tie bija enerģiskākie, idealākie un izglītotākie.

To starpā izcilu vietu ieņēma Tveras muižnieku „maršals” Unkovskis. U. pirmais uzstādīja prasību, lai zemnieki iegūtu netikvien personīgu brīvību, bet lai arī tiem pienācīgā zeme tiktu caur finansu operaciju, pret kroņa taksi, atsavināta un nodota par pilnīgi brīvu īpašumu.

U. prasība – milzīgs progress, samērā ar reskriptu Nazimovam! Valdība svārstījās! Bet kad Miļjutins nāca par iekšlietu ministri, tas piekrita U.

1859. g. februarī tika ieceltas divas „redakcijas komisijas”.

To uzdevums bija 1) guberņu komiteju piemiņas rakstus apvienot vispārējos vilcienos, 2) izstrādāt atsevišķus noteikumus, ievērojot guberņu īpatnējās dažādības. Komiteju priekšgalā tika nostādīts ģeneraladjutants Rostovcevs, Aleksandra II. jaunības draugs, silts zemnieku brīvības aizstāvis. Redakcijas komitejās ietilpa tik valsts ierēdņi un no valsts pieaicināti eksperti.

29. junijā 1859. g. šīm komitejām vēl tika pievienota trešā, finansu komisija.

1859. g. julijā guberņu komitejas savas apspriedes bija pabeigušas. Iekšlietu ministris par tām referēja caram sekoši:

1)   Vairākums – sevišķi melnzemes guberņās bija nostājies uz „sūbru” viedokļa. Dzimtbūšana piepaturama vecos apmēros, pret nemierīgiem zemniekiem lietojams bendes valgs un nagaikas.

2)   Daļa muižnieku, sevišķi agrakās Lietavas guberņās, bija ar mieru zemniekus atlaist, tiem dāvājot brīvību bez zemes, t.s. „putna brīvību”.

3)   Liberalā muižniecība, kurai bija vairākums tikai Tveras un Charkovas guberņās. Kaut cik ievērojamā mazākumā „liberalie“ bija Ņižņijas, Simbirskas, Samaras, Tulas, Vladimiras, Jaroslavas, Kalugas, Vjatkas guberņās. Vjatkā nebija muižnieku, bet tikai kroņa zemnieki.

Ministris Lanskojs pierunāja Aleksandru II. neievērot reakcionaro muižnieku lēmumus un pielaist tos redakcijas komisijās tikai kā ekspertus, bez balsu tiesības!

Redakcijas komisijas nu varēja sekmīgi darboties, kauču gan reakcionarie muižnieki visādi intriģēja un to darbību traucēja. Liels zaudējums priekš zemnieku lietas bija, kad 1860. g. februarī nomira ģeneraladjutants Rostovcevs, sagrausts no savu kārtas biedru pārmetumiem, ka tas izpostot muižniecību. Par redakciju komiteju priekšsēdētāju tika iecelts reakcionars, grafs Paņins, kurš gan vairs nespēja zemnieku brīvlaišanas lietu apstādināt, bet tomēr to ievērojamā kārta pasliktoja.

10. oktobrī 1860. g. redakcijas komisijas savu darbību pabeidza un brīvlaišanas projekts nu nāca „galvenā komitejā” cauriskatīšanā, kuras priekšsēdētājs bija „liberalais“ lielkņazs Konstantins, tā vietnieks – reakcionars, kņazs Gagarins. Gagarinam izdevās samazināt zemniekiem piešķiramo zemes daļu un izdabūt cauri paragrafu, pēc kura zemnieki, kas bija ar mieru, saņemt 1 /4 no tiem piešķiramās zemes par brīvu, zaudēja tiesību vēlāk ko vairāk prasīt. Ap 600,000 zemnieku dvēseļu iekrita uz šo paragrafu, saņēma t.s. „Gagarina“ vai „ubagu tiesu”.

28. janvārī 1861. g. likuma projekts nāca Valsts Padomē (Государственный Совeтъ) 2. martā 1861. ,g. senatā, 3. martā tas tika izsludināts.

Brīvlaišanas likumā atzīmējamas divas galvenās idejas:

1)    zemnieks iegūst likumīgu tiesību uz zemes lietošanu (poļzovaņije) pret noteiktu, normētu rentes samaksu vai normētiem klaušiem;

2)    zemnieks var zemi izpirkt, ja muižnieks izpirkšanai piekrīt. Muižniekam tiesība prasīt, lai zemnieks izpērk zemi.

Muižnieki, protams, nebūtu zemniekiem labprātīgi zemes pārdevuši, ja tie nebūtu tikuši uz to daudzos gadījumos sevišķi pie mantības regulēšanas piespiesti caur 1859. g. notikušo veco hipoteku banku, valsts krāj- un aizdevu kasu likvidaciju, kurai nesekoja jaunu agrarbanku dibināšana.

Ļoti ļauns priekš zemniekiem bija paragrafs par zemniekiem atdodamās zemes minimumu un maksimumu. Guberņas un redakcijas komitejas bija izstrādājušas normas, ziņojušas par to, kāda lieluma jābūt katrā guberņā un pat apriņķī zemnieka zemei, (uz vīrieša dvēseles rēķinot), lai tas varētu pats dzīvot un pildīt pienākumus pret valsti un muižnieku. Galvenā komitejā nu tika nolemts, ka muižniekam tiesība šādu normu kā zemes maksimumu piešķirt zemniekam. Bet tas var to nepiešķirt, bet prasīt, lai zemnieks dabu mazāk zemes, pamazināt „maksimalo” normu līdz 1 /3 . Šo 1 /3 tad nosauca par minimumu. Muižnieks var paturēt vismaz 1 /3 no visas savas agrākās zemes, ja vien zemniekiem dotā zeme nenoslīd zem minimuma. Stepēs muižnieki varēja paturēt pusi no zemes.

No milzīga ļaunuma priekš zemniekiem noteikums, ka nederīgo zemi, mežus un ganības patura muižnieks. Tādejādi saprotams, ka krievu zemnieki žēlojas, ka tiem neesot iespējams ne vistu izdzīt ganos, kur nu vēl govi. Ganīt tie varēja vienīgi uz papuves lauka.

Zemniekiem piešķiramais zemes maksimums tika noteikts:

Par šo maksimumu tiek aprēķināta gadā sekoša rente naudā:

Minimumu, 1 /3 no normas, piešķirot, netika vis attiecīgā mērā samazināta nomas nauda, bet gan minimuma zeme pārvērtēta. Proti, par 1 desetiņu triju vieta bija jāmaksā nevis 1 /3 bet puse no maksimuma nomas – par otro desetiņu (tur, kur bija daudz zemes) – 1 /4 par sekošām desetiņām proporcionali. T.i., tur, kur maksimalā norma bija nolikta uz 4 desetiņām, par 2 desetiņulielu minimumu bija jāmaksā nevis 1 /2 , bet 3 /4 no maksimalās rentes.

Krievu ekonomisti žēlojās, ka krievu muižnieki izgudrojuši savā labā austriešu skolas teoriju par „galējo noderīgumu” (teorija predjeļnoij poļeznostji), pirms kā to austrieši paši pazinuši.

Naudas rentes vietā bija atļauts dot klaušas sekošā samērā: Par maksimalo normu jādod 40 vīriešu un 30 sieviešu klaušu dienas. No šīm klaušu dienām 3 /5 jādod vasaras, tikai 2 /5 ziemas pusgadā. Vasarā jāstrādā 12 stundas, ziemā 9 stundas. Vīrieša strādnieka diena tiek aprēķināta uz 15 kapeikām.

Agrākās poļu guberņās (Ķijevā, Podolijā, Volinijā) un Lietavas guberņās (Minskā, Vitebskā, Grodņā, Kauņā) zemnieki paturēja visu agrāk lietoto zemi tad, ja muižniekam palika vismaz 1 /3 no agrākās zemes platības.

Vispār šajās guberņās zemniekiem pēcāk klājās labāk, tāpēc ka krievu valdība pēc 1863. g. poļu dumpja gribēja poļu muižniekus pārmācīt par to dumpīgām tieksmēm.

Savas sētas zemes zemnieki dabūja tūlīt, citu zemi vēl pec salīguma ar muižnieku. Muižnieks varēja vienpusīgi prasīt, lai zemnieks izpērk zemi, bet tādā gadījumā tam bija jāatlaiž 20 – 25 proc. no likumīgās izpirkšanas naudas, proti, par maksimumu muižnieks saņēma vērtspapīrus 80 proc. augstumā, par minimumu 75 proc. Zemniekiem jāmaksā 5 proc. un 1 proc. deldēšanai, tā kā 49 gados lai visa zeme būtu izmaksāta.

Līdz 1877. g.bija notikuši 61,784 salīgumi par zemes izpirkšanu, to starpā 40,186 līgumi uz vienpusīgu muižnieku pieprasījumu, tā tad ar 20 – 25 proc. cenas pazeminājumu. Cik zemes un cik zemnieku kļuva atbrīvoti? Krievu statistika dod sekošu pārskatu:

Cik zemes palika muižniekiem? Pēc krievu statistikas, muižnieki, atdevuši 33,7 milj. desetiņas zemes, vēl paturējuši 57 milj. desetiņas. Tiesa, no šās zemes bija lielākā puse meža un nederīga zeme. Bet zemniekiem zemes bija par maz piešķirts, tie uz tas vairs nevarēja pēc tēvu tēvu paražas saimniekot.

Labāki, kā privatiem zemniekiem, klājās kroņa zemniekiem. Šiem valdība atstāja visu no tiem agrāk, klaušu un dzimts laikos apstrādāto zemi bez kādiem atgriezumiem. To liktens tad arī bija daudz labāks, vidējā sētas platība 16 des., pret 9 deset. uz bijušās muižnieku zemes. Par kroņa zemniekiem bija ķeizara Nikolaja I. laikā toreizējais „domeņu” valsts zemes ministris, grafs Kiseļevs, labi gādājis: i apgabaliem, kur iesākās zemes trūkums, tas daļu zemnieku pārcēla uz citiem, attālākiem apgabaliem, arī uz Sibiriju, kur biia vēl zemes pārpilnība. Vislabāki tika apgādāti vācu kolonisti ar zemi: 181,736 „dvēseles” dabūja 1,8 milj. deset. derīgas un 333,000 des. nederīgas zemes, par 775,740 r. gada maksas. Menoniti Sareptā pie Volgas un Jekaterinoslavas gub. dabūja I. šķiras melnzemi par 15 kap. No deset. gada maksas.

Zemnieku cerības, ka tie dabūšot visu no tiem apstrādāto zemi, un muižniekiem palikšot tikai to pilis, tā tad palika nepildītas. Zemnieki bija iedomājušies, ka tētiņš cars maksāšot muižniekiem, tāpat kā saviem ģeneraļiem, mūža penziju. Muižnieki mācēja ļoti labi norobežot zemnieku zemi no muižas zemes, – zemnieki dabūja sliktāko zemi, muižnieki paturēja labāko. Visi tie zemnieki, kuri nebija dabūjuši maksimumu, nesaprata vairs, kā rīkoties uz savas zemes. Iesākās zemes rentēšana un rentes pakāpeniska saskrūvēšana. Daļa zemnieku – mazturīgākie izrentēja savu zemi turīgākiem un paši gāja muižās par kalpiem vai aizgāja uz pilsētām. Sādžās izcēlās „kulaki” un „mirojedi” (pagasta ēdāji, rijēji), turīgie zemnieki, kuri izmantoja mazturīgos un pienomāja arī muižu zemi klāt.

Interesanti, ka drīz pēc brīvlaišanas parādījās liberalā profesora, statistiķa Janžula [144] kritika, ka liberalā centra un ziemeļa-rietuma daļu muižniecība nemaz neesot tik liberala bijusi, bet ka tā ar zemnieku brīvlaišanu esot krietni iedzīvojusies. Proti, „brīvo” zemnieku maksāšanas uz tiem piešķirtās zemes stipri pārsniedzot agrāko dzimtslaiku „obroku” zumas. Tās esot augstākas Novgorodas guberņā par 180 – 210 proc., Maskavas guberņā par 205 proc., „liberalajā” Tveras guberņā par 252 proc., Vladimirā pat par 276 proc., Smoļenskas, Kostromas, Pleskavas gub. par 213 – 240 proc. Šī Janžula kritika gan liekas mazliet pārspīlēta, jo palikusē muižnieka zeme saturēja daudz lielāku procentu ganību, mežu un nederīgas zemes. Visādā ziņā jāatzīmē, ka 13 guberņās pret ziemeļiem no Maskavas pirmos 5 gados pēc brīvlaišanas apsētās zemes platība samazinājusies par 15 proc., raža pat par 28 proc., lopi par 18 proc., bet cilvēku skaits pavairojies par 6 proc.

Zemnieki nespēja ar savām maksāšanām tikt galā! Nodokļu parādi, „недоимки”, pieauga gadu no gada, neskatoties uz visu policijas bardzību, ar kādu tos piedzina. Valdība bija piespiesta 1881. g. caur 28. janv. ukazu zemnieku maksāšanas caurmērā par 27 proc. samazināt, 39 guberņās pavisam samazināja agrāko privato zemnieku maksāšanas par 10,9 mllj. rubļiem, t.i. uz 43 miljoniem r. Arī kroņa zemnieku maksāšanas nācās 1887. g. samazināt no 52 uz 49 milj. rubļiem.

No svara bija, ka pēc tam, kā jau tik un tā vairāk kā 2 /3 no visas privato zemnieku zemes caur salīgumiem starp zemniekiem un muižniekiem, bija pārgājusi zemnieku īpašumā, 1883. g. 1. janvarī tika izsludināta obligatoriska (piespiesta) atlikušās nepārdotās zemnieku zemes izpirkšana pēc 1861. g. takses, kura, kā jau minēts, 1881. g. bija par ceturto tiesu samazināta. Zemnieku izpirkšanas naudas „vijkupnuije platježi” nolīdzināšana, pēc šī likuma, būtu ilgusi līdz 1910. – 1932. g., ievērojot to, ka izpirkšana un proc. deldēšana ilga 49 gadus. Bet 1910. g. revolucija šīm izpirkšanas maksāšanām padarīja galu: grafs Vitte, par ministru prezidentu nācis, izsludināja, ka jau 1906. g. zemniekiem vairs jāmaksā tik puse, no 1907. g. atlaižamas visas maksāšanas, kuras toreiz (t.i., līdz 1906. g.) iztaisīja 92 milj. rubļus.

Par zemnieku zemes nepietiekošo lielumu rakstīja jau 1897. g. krievu statistiķis Maress, ka tikai 9% no visiem zemniekiem (90-to gadu sākumā Maress visu krievu zemnieku piederīgo skaitu rēķināja uz 64 miljoniem), varot no savas „dvēseļu” zemes pilnīgi pārtikt, tā kā tie ražojot pārāk par 26 1 /2 pudiem no cilvēka. Šie zemnieki no savas pašu zemes ražas varot i paši pārtikt, i savus lopus izbarot. Otra kategorija, 20,4 proc. no visiem zemniekiem, ražojot tik 19 – 26 l /2 pudus cilvēka; tie varot gan paši iztikt, bet lopus tikai pa daļai izbarot. Trešā kategorija, 70,2 proc. no visiem zemniekiem, neražojot ne tik daudz, cik būtu vajadzīgs pašu iztikai. Tādejādi tad šim zemnieku lieliskam vairākumam atliekot tikai, lai segtu iztrūkumu, iet pie muižniekiem vai pie „kulakiem”, vai arī uz pilsētām strādāt – vai arī rentēt klāt zemi. Krievu ekonomists Kariševs jau ap 1892. g. rēķināja, ka krievu zemnieki nomājot klāt no muižniekiem 50 milj. desetiņas zemes par 300 milj. rubļu. Tas ir pārspīlēti; pēc „centra komitejas” ap 1900. g. savāktiem materialiem, no zemniekiem bija pierentētas tik 20 milj. des. par apmēram 100 milj. r. Bet no svara jau, ka bez tam muižnieki labu daļu no savas zemes bija pārdevuši tirgoņiem un zemniekiem. Proti, pēc zemnieku brīvlaišanas iesākās stipra muižnieku „bēgšana no zemes”. Daudzi muižnieki, nesaprazdami, kā bez zemnieku klaušu darbiem saimniekot, pārdeva gandrīz par katru cenu savu zemi – tikai jau nu ne zemniekiem, kuriem šīs zemes visvairāk vajadzēja, bet citiem: turīgiem muižniekiem un tirgoņiem, kas tiem varēja visu skaidrā naudā izmaksāt. Zemi pārdot bieži nācās arī mantības dalīšanas dēļ caur to, ka kronis, kā jau agrāk minēts, uz zemi vairs neaizdeva naudas. Līdz 1858. g. kroņa krāj- un aizdevu kases bija aizdevušas uz 7 milj. dvēselēm 425 milj. sudraba rubļus. Kronim kreditu pārtraucot, uz zemes vairs nevarēja dabūt lētāk aizņemties naudu, kā pret 9 – 10 proc. Kā liela labdarība tika uzskatīta, kad Bessarabijā [145] 1869. g. sāka darboties privata akcijubanka, kura proc. nosita uz 7 proc. baltijas muižniecība gan jau no 1800. g. sākot, ar kroņa pabalstu, bija nodibinājusi t.s. kreditietaises, kuras aizdeva ne skaidru naudu, bet 5 proc. „fandbrifas” („ķīlu grāmatas”), kuras varēja biržā pārdot… Krievu muižniekiem arī valdība ieteica, nodibināt tādas privatas kreditbankas. Bet naudas, kā Baltijas muižniekiem, neaizdeva, un statutus arī neizstrādāja un nelika muižniekiem priekšā. Tādejādi tad krievu muižnieki sāka stipri putēt.

Sakarā ar muižnieku, kā zemnieku neapmierinamo stāvokli, sākās krievu inteliģentā sabiedrībā, jau pāris gadus pēc brīvlaišanas, stiprs nemiers, rūgums, sevišķi arī tāpēc, ka visas cerības uz liberalā virziena tālāku izbūvi, konstitucijas ievešanu Krievijā, tika piekrāptas. Šis nemiers iznira „nihilistu” kustībā. Notika atentati uz pašu ķeizaru Aleksandru II. Pirmie nihilisti, kā Turgeņeva romanā „Tēvi un dēli” aprakstītais Bazarovs, bija vēl tīri teoretiķi, kuri par savu uzdevumu vienīgi uzskatīja visus pastāvošos politiskos un reliģijas ieskatus, kā vecas grabažas, pie malas nobīdīt. Par to, kas lai pēc noārdīšanas notiktu, nihilisti visupirms nedomāja. Tikai vēlāk tie, kā Čerņiševskis, pārgāja uz prasību, ka zemniekiem dodama visa zeme. Gan jau tad zemnieks pats zināšot, kā rīkoties. Šī ticība uz krievu zemnieka īpatnēju, sevišķu gudrību, atsevišķu taisnības sajēgu, bija jau stiprā mērā cildināta no agrākiem slavofiļiem un no Aleksandra Hercena. Turgeņevs „Dūmos”, noskumis, žēlojas par šādu krievu inteliģences aklo ticību uz zemnieka pārāko gudrību. Tā „Rudins” saka, ka krievu inteliģents dziļi klanoties zemnieka priekšā ar sēro nopūtu: „Izdziedē mani, tētiņ, zemnieciņ, esmu gaužam slims.” Bet zemnieks vēl dziļāki paklanoties inteliģenta priekšā un atsakot: pamāci mani jel, tētiņ, kundziņ, kā lai es to iesāku, es jau ietu bojā aiz nezināšanas… Sakars še tāds, ka krievu slāvofiļi, tikpat kā krievu progresisti-zocialisti, iedomājas, ka krievu zemnieka pārākā taisnības sajūta un augstākā gudrība parādoties viņu dvēseles zemes institutā, vienlīdzīgās zemnieku tiesībās uz zemi. Krievijai, tā agrākie krievu zocialisti mācīja, neesot jāiztaisa cauri Vakara-Eiropas kapitalisma posms, tā varot tieši pāriet uz zocialismu. Krievu liberalie ekonomisti-pētnieki, kā Čičerins, aizrādīja, ka krievu zemnieku dvēseļu zeme esot vienkāršs Maskavas kņazu fiskalās rīcības produkts: Maskavas kņazi devuši zemniekiem līdzīgas tiesības uz zemi, lai varētu no tiem piedzīt lielākas nodevas. Vēsturiski pētījumi, tiklab par senākās Krievijas apstākļiem, kā Sibirijā, rādot, ka krievu zemnieks esot tads pats individualists-egoists, kāds Vakara-Eiropas zemnieks, kā arī tam piemītot „okupacijas” tendence, tieksme „okupēt”, sagrābt tikdaudz zemes, cik vien iespējams, nevis to taisni ar citiem dalīt.

Liberalā kritika nav neko līdzējusi: Leņins [146] vēl ar 26. oktobra 1917. g. dekretu krievu zemnieku rīcībā atdevis visu zemi, paļaujoties uz to goda un taisnības sajūtu. Un mantojuši no šādas paļāvības tik ierāvēji un „kulakas”. Drīzi vien lieliniekiem bija sādžās jāorganizē „nabadzīgo komitejas”, kuras lai bagātos zemniekus „aplaupītu” nabagiem par labu! Arī tās nav līdzējušas!

Cara laikos pēc nihilistu atentatiem, kuri nobeidzās ar Aleksandra II. nonāvēšanu, iesākās tendence, palīdzēt zemniekiem ar dārgu, nevis lētu kreditu zemes iepirkšanai un pakāpenisku zemes cenu saskrūvēšanu. Tika 1883. g. nodibināta zemnieku zemes banka, kura aizdeva zemniekiem naudu uz iepērkamās zemes līdz 500 rbļ. uz ģimenes pret 5 1 /2 proc. interešu un 1 proc. bankas uzturai. 1885. g. tika dibināta muižnieku banka: aizņēmējiem – muižniekiem bija jāmaksā tik 4 1 /2 proc. interešu un 1 /2 proc. bankas uzturēšanai. Tā tad zemniekam par 30 proc. vairāk.

Zemnieku bankai sākot nebija tiesības pašai pirkt zemi; tā tikai drīkstēja būt par vidūtāju starp zemniekiem un muižniekiem. Caur to tad zemnieki palika stiprā atkarībā no muižniekiem, kuri prasīja par zemi gandrīz otrtik, cik banka gribēja dot. Atlikums tad bija jāiemaksā skaidrā naudā un – tā kā zemniekam parasti tikdaudz skaidras naudas nebija, jādod muižniekam II. hipoteka (par iztrūkstošo zumu). Zemes cenas sadzina 16 gados, no 1883. g. līdz 1900. g., no 39 uz 110 r. par desetiņu.

1905. g. banka dabūja tiesību, pati pirkt zemi un pārdot to tālāk, izdalīt zemniekiem. Bet bija jau par vēlu. Radās spekulacija: muižnieki zemi bankai gan pārdeva, bet par saskrūvētām cenām, par 150, par 200 un pat 300 r. desetiņu. Un zemnieki pirka un pirka, nedomājot par rītdienu. Bet reakcionaros muižniekus, zemes cenu saskrūvētājus, it kā attaisnoja pasaules tirgus stāvoklis. No 1908. g. labības cenas sāka celties! Bet zemes cenas jo vairāk! 1913. g. agrarbankas cenas Podolijā sasniedza 380 r. par desetiņu. Tikpat daudz maksāja zeme Jekaterinoslavas guberņā. Pat vidējās cenas par visu Krieviju pārsniedza 150 r. no des. Caur zemnieku agrarbanku pārdots zemes:

Bankas īpašumā 1914. g. Atradās vēl 2,600,000 desetiņas.

Par zemes kreditu par visu Krieviju 1914. g. Atrodamas sekošas ziņas:

Starp dažādām agrākās Krievijas daļām šis parāds sadalījās sekoši:

1905. g. Krievijā, pēc pirmās „Domes” padzīšanas, nāca pie varas Stoļipins [147] , kas atklāti, ciniski pasludināja savas tieksmes, stipros stutēt un vājos galīgi sagraut. Jācienot, jāstutējot „mirojedi” un kulakas, – vājie zemnieki lai pārdodot tiem savu zemi un paliekot par strādniekiem algādžiem! Par visām lietām jāstutējot, jāpabalstot 130,000 muižnieki, jo to muižas esot kulturas centri. Stoļipins satrieca, sakarā ar šo savu tendenci veco tiesisko iekārtu; pacēla ģimenes galvu par zemes neaprobežotu īpašnieku! Agrāk zeme piederēja sādžai un līdzi arī ģimenes locekļiem. Pēc Stoļipina likuma nu varēja vājais zemnieks, nespējnieks, dzērājs pārdot savu zemi stiprākam! No svara arī vēl viensētu saimniecības (chutori), kādas caur Stoļipinu tika dibinātas. Tā nolūks bija sadalīt, saskaldīt zemniekus, lai varētu vieglāki par tiem valdīt!

Stoļipins krita caur paša slepenpoliciju.

Tagad Krievijā valda lieliniecisms, kas visu zemi atdevis zemnieku rokās. Iznākums, ka pilsētu iedzīvotāji mirst badu un labības eksports uz ārzemēm izbeidzies [148] . pat uz laukiem plašos apgabalos bads. Jāatzīmē, ka Krievijas zemnieku dzīves mērs arvienu bijis gauži zems, ka labības eksports bija iespējams tikai tāpēc, ka nodokļu un rentes maksa piespieda krievu zemnieku apmierināties ar eksistences minimumu. Interesanta un dīvaina parādība nu tā, ka tagad, kur nodokļi un rentes vairs nespiež krievu zemnieku, tas šo laimi nav vis izlietojis, lai paaugstinātu savu dzīves mēru, bet lai mazāk strādātu, mazāk ražotu. Pa daļai jau nu, zināms, vainīga pie ražošanas sabrukuma darba lopu skaita samazināšanās pasaules karā, bet tai nav izšķiroša nozīme. Galvenais – dzīves nedrošība un ieviesusies kara psichoze – nevīžība strādāt! Un cik šausmīga šī psichoze! Krievu ekonomisti arvienu uzsvēruši, ka krievu zemniekam esot tik maz zemes, ka tas nemaz nespējot pie zemesdarba visu savu darba spēku izlietot. Tam esot jāatstāj dīkā 30 – 50 proc. no sava darba spēka. Tāpēc tad esot veselīga parādība, ja kādā apgabalā ieviesusies mājrūpniecība, cik zema arī nebūtu peļņa no šīs mājrūpniecības…

Krievu ekonomisti visi prasīja krievu zemnieka zemes normas palielināšanu, lai zemniekam būtu no kā dzīvot. Pie tam tie strīdējās ap jautājumu, vai zemniekam dot darba normu „trudovaja norma”, jeb vai tam būtu jāpietiek ar uzturas normu – „potrebitjeļnaja norma”. Cik lielas šīs normas? Par to nebija vienprātības. Čuprovs prasīja, lai melnzemes guberņās zemnieks dabūtu tās 3 – 3 1 /2 desetiņas uz „dvēseles”, cik skaitīja 1861. g. maksimalās normās. Līdzīgi ari ekonomists Sčerbina prasa 9 desetiņas = 9,83 hektarus uz ģimenes vai sētas. Daži citi ekonomisti prasīja „pilnu darba normu”, kas iztaisot 15 desetiņas, citi pat 25 – 30 desetiņas aizrādot uz to, ka ar tikdaudz zemes itin labi tiekot galā vācu kolonists Krievijā. Jāievēro, ka krievu ekonomisti visi uzskata krievu ekstensivo zemes kulturu un ar to savienotās smieklīgi zemās ražas par nenovēršamu ļaunumu. Tā arī tik saprotams, kāpēc pie 9 desetiņu normas turoties zemniekam iznāk tik eksistences minimums. No 9 desetiņām paliks tīrumam 6 desetiņas, no kurām 4 ar labību apsētas dod tikai apmēram 37 pudu graudu atlikumu no desetiņas, t.i. kopā 4.37 = 148 pudus. No šiem 148 pudiem vismaz 40 patērē zirdziņš, un tā tad no graudu atlikuma iznāk tikai trūcīga uztura un neatliek pat ko pārdot pilsētām! Ķinietis uz vienas desetiņas ražo, to ar kapli apstrādājot 135 pudus un dzīvo ne sliktāk, bet pat mazliet labāk, kā krievu zemnieks no 9 desetiņām.

Bet vai tad jau iedzīvotāju skaits Krievijā nav pārāk stipri pieaudzis, lai pavisam vairs būtu iespējama 9 desetiņu norma uz ģimenes? Tas nu gluži gan vēl tā nav!

9 centralās melnzemes guberņās pavisam 42 milj. deset. zemes un 1913. g. 26 milj. iedzīvotāji. Pa kara laiku un pēckara gados šis skaits drīzāk vēl būs samazinājies! Ja nu rēķina 6 dvēseles uz ģimenes, tad vajadzīgas 39 milj. desetiņas zemes. Paliek pāri tik 3 milj. deset. miežiem. Tas zināms par maz. Bet līdzēties tomēr varētu tā, ka izlieto būvmaterialam ziemeļa mežus – kurināmam – Doņeca ogles un salmus. Ziemeļa mežu lielums Vologdas, Archangeļskas, Permas, Oloņecas guberņās tāds, ka sanāk uz katra Krievijas iedzīvotāja pa vienam hektaram (Latvijā mežu tikai knapi 3 /4 hektara uz cilvēka).

Ļaunāk stāv Maz-Krievijā un Dienvid-Rietuma guberņās. Zemes 23 milj. deset., iedzīvotāju 19. Iznāk tik 1 desetiņa uz cilvēka, atstājot 4 milj. desetiņas pāri. Jāievēro nu gan, ka tur ražas, pateicoties izplatītai cukura sviklu kultūrai, sakāpušas jau uz 55 – 60 pudiem no desetiņas. Tā tad 6 desetiņas tur tikpat daudz izdod, kā centrā 9. Vasaras tur drēgnākas – nolīst vairāk lietus, tāpēc ražas i pie ekstenzivas kulturas augstākas nekā centrā.

Vidus-Volgas un Pievolgas apgabalos zemes pietiek. Ņižņijas – Kazaņas – Simbirskas guberņās iedzīvotāju 7 miljoni, zemes 14 1 /2 milj. desetiņas.

Aizvolgas 3 guberņās, Samarā, Orenburgā, Ufā iedz. 9 milj., zemes – 42 milj. desetiņas. Šimbrīžam tur vismaz 1 /4 – 1 /3 no agrākiem iedzīvotājiem nomiruši badā uz – labākās kviešu zemes visā pasaulē! Tiesa, vasarās tur uznāk bieži sausums. Orenburgā nenolīst ne pus tik daudz lietus, cik Ķijevā. Kulturu uzlabojot, zemi mākslīgi apūdeņojot, zināms tur viegli līdzēties. Līdzēties varētu ar, ja turētos pie tēvu tēvu likuma, turēt 3 gada ražas klētī un uz lauka! Bet šis likums aizmirsts – jo jaunlaiku ekonomisti mācīja, ka brīvā tirdzniecība gan par neražas izlīdzināšanu gādāšot! Un tagad nomiruši badā 30 – 40 proc., izklīduši tikpat daudz un palikuši vēl dzīvi uz vietas ap 20 proc. no agrāk tik bagātiem vācu kolonistiem!

Dienvid-Krievijā un kazaku zemēs pie Donas ne mazāk ērti dzīvot. Zemes 32 milj. desetiņas (bez Besarabijas), iedz. 12 1 /2 miljoni! Tagad i šis skaits samazinājies caur karu un badu! Ziemeļu Kaukazā Kubaņas un Stavropoles guberņās 15 milj. desetiņas, 4 milj. iedzīvotāju. Šie apgabali priekš kara deva 2 /3 – 3 /4 no visas Krievijas labības ievedumiem. Tur ražoja ap 50 – 60 pudus labības uz iedzīvotāja, no kāda daudzuma puse, kādi 500 miljoni pudi tika izvesti. Tagad, pateicoties lielinieku soda ekspedicijām, i tur bads!

Rūpniecības centrā, 9 guberņās ap Maskavu 14 1 /4 milj. iedz., 31 milj. deset. zemes. Tā tad var dot i pa 2 desetiņas no dvēseles.

Redzams, ka Krievijā zemes pietiek, pat ja ierēķina visus pilsētu iedzīvotājus zemes gribētājos. Ja tos atskaita, t.i. ja atvelk 20 proc., tad protams i Ukrainē var dot ievērojami lielākas normas.

Agrarjautājums tā tad i pie ekstensivās kulturas Krievijā būtu viegli atrisināms. Kur nu vēl pie pārejas uz intensivu kulturu. Tagadējais bads un sabrukums ir šausmīgas lielinieku valdības nemākulības – laupīšanas zistemas sekas.

Zemnieku nebrīvības izcelšanās un atcelšana Vakara Eiropā.

I. Vācija.

Vācu kareivji, zemes iekarotāji bija lepni, brīvi ļaudis. Bet maz pamazītim tie palika nekareiviski, izvērtās no sirdīgiem uzbrucējiem, citu tautu aplaupītājiem par mierīgiem un miera mīļotājiem zemniekiem, kas vairs labprāt negāja karā. Šāda pārvēršanās bija notikuse 3 – 4 gadu simteņos pēc tautu staigāšanas, apmēram Kārļa Lielā laikā. Laiki bija mierīgi – nebija vajadzības karot! Bet nu atkal iesākās biežu karu laikmets. No austrumiem mācās virsū mežonīgās turku – tataru tautas, avari, madjari. No dienvidiem arabi! Ziemeļos, jūrmalas apgabalus izsiroja un izlaupīja ziemeļu vikingi! Un paši vācu firsti labprāt sāka karus ar mierīgiem, nekareiviskiem slāviem, kas bija apmetušies Vācijas serdē. Tādējādi karaļi un mazākie valdnieki no vācu brīvajiem zemniekiem prasīja kara klausības izpildīšanu. Bet apbruņoties dzelza bruņās un iet tālu prom no dzimtenes karot, ņemot vēl līdzi pārtiku, bija neērta lieta! Tādējādi tad vācu brīvie zemnieki sameta naudu kopā, ko izrīkot un sūtīt karā algotus kaušļus, pazudušus dēlus. Tas tiem ar laiku izdevās par postu! Kari nebeidzās, bija jāmaksā un atkal jāmaksā kareivju uzturai! Zemniekiem bija pilnīgi jāierakstas kāda kareivja apsardzībā, kura uzturai tad nu vajadzēja dot kārtīgas nodevas. Izcēlās kareivju bruņnieku – jātnieku šķira – jo tālos karus vest bija iespējams tik jātniekiem, kuri varēja ātrāk aizkļūt, kur bija vajadzīgs. Iedzīvotāju – zemnieku skaits Vācijā vidus laikos līdz 13. – 14. gadu simtenim ātri pieauga – Vācija izvērtās par ziedošu un bagātu kulturas zemi, sevišķi pēc tam, kad, kopš 10. – 11. gadu simteņa Harca un Ercu kalnos sāka rakt sudrabu. Izcēlās bagātas pilsētas. „Melnā nāve” ap 1350. g. gan stipri samazināja iedzīvotāju skaitu, bet reformacijas laikos vācu kultura atkal stāvēja augstu. Pilsētu namiem bija stikla logi, labas krāsnis, pilsētu bagātnieku – patriciešu nami un pilsētu domi bija mākslas garšu būvēti. Bet zemnieks tika arvienu vairāk apspiests. Karaļu vara mazinājās – muižniecības, agrāko kaušļu, karaļa kara kalpu un dienderu vara pieauga. Karalis šos algoja ar zemi! Un muižnieki piesavinājās bez tiem dāvātās „karaļa zemes” arī valdību par zemnieku zemi uz kara klausības izpildīšanas pamata. Kauču gan šī izpildīšana ar laiku bija diezgan nepietiekoša un pavirša – bruņnieku kara spēki bija ļoti mazi! Muižnieki piesavinājās tiesas varu par zemniekiem. Muižnieks varēja zemnieku no zemes padzīt. Precēšanai vajadzēja muižnieka atļaujas.

Visļaunāks tapa zemnieku stāvoklis pēc stāvoša kara spēka izcelšanās. Muižniekam nu vairs nebija karā jāiet, tam bija vaļas savu zemi kopt un par zemniekiem valdīt! Kāds ārprāts! Zemnieku klaušas un nodevas tiesiski dibinājās uz muižnieka kara klausības pildīšanu zemnieka vietā! Šī kara klausība bija izbeigusies – juridiski nu zemniekam vajadzēja būt brīvam, jo tas jau nu maksāja i karalim nodokļus stāvošā kara spēka uzturai! Bet nekā – muižnieks tik nu vēl prasīja dubultas gaitas un rentes! Zemes valdnieki gan šad tad mēģināja zemnieku likteni mīkstināt – ne jau nu aiz kristīgas ticības mācībām, aiz cilvēku mīlestības, bet lai tiem būtu ko ņemt lielāki nodokļi. Bet muižnieki uzstājās i pret pašiem zemes kungiem un uzvarēja! Zemnieku masās nu ar laiku pieauga nemiers pret muižniekiem. Gala iznākums bija Vācijā lielais zemnieku dumpis, 1525. g. Lutera [149] laikā, kurš ar savervētu alpu – tiroliešu – šveiciešu „landsknechtu” kara spēka palīdzību tika nomākts. Un nu zemnieku liktens kļuva jo ļaunāks! Muižnieka vara kļuva gandrīz pilnīgi neaprobežota! Muižnieku varas aprobežošana caur karaļu varu iesākās 18. g. s. faktiski, bet līdz franču revolucijai viss palika pa vecam, īstā zemnieku atbrīvošana Vācijā iesākās vēl, kad Prūsija caur Napoleonu pie Jenas bija satriekta. Austro-Ungarijā faktiskie klauši pastāvēja pat vēl līdz 1848. g.

Francija.

Francijā zemnieku apstākļi vidus laiku sākumā bija ļaunāki nekā Vācijā, jo Gallija – Francija bija no mežoniskām ģermaņu kareivju ciltīm iekarota zeme, kuras pa lielākai daļai uzmetās par zemes kungiem – muižniekiem atstājot agrākiem romiešu laika zemes īpašniekiem tikai mazāko daļu zemes. Tikai austruma un ziemeļa apgabalos apmetās arī pašu ģermaņu cilšu brīvie kareivji par zemniekiem. Šie tad pa labai daļai uzturēja savu brīvību arī cauri visiem vidus laikiem. Tāpat laba tiesa agrāko romiešu zemes īpašnieku gan noslīdēja zemnieku kārtā, bet palika savas zemes brīvi īpašnieki – brīvzemnieki. Tādejādi mēs Francijā novērojam to interesanto parādību, ka tur i vēlākos „vidus” laikos iesauktās lielajās zemes jeb kārtu saeimās, „ģeneralštatos”, „assambleйs generales”, 1576. un 1614. g. atrodam starp „trešās šķiras” priekšstāvjiem bez pilsētniekiem – pilsoņiem arī lielu daļu zemniecības priekšstāvju, kuri vēl bija personīgi brīvi, bet kurus jau muižniecība sāka stipri spaidīt. Vācijā, Austrijā, Polijā, Krievijā tādas lietas, kā i zemnieku priekšstāvji varētu ņemt dalību lielajās zemes vai kārtu saeimās, bija pavisam nedomājamas un neiespējamas. Francijā šajās pieminētās 1576. g. un 1614. g. saeimās trešās šķiras zemnieku priekšstāvji noteikti prasīja pilnīgu, uz muižnieku zemes pastāvošās nebrīvības atcelšanu. Bet muižniekiem bija pie galma tāda vara un tāds iespaids, ka tiem izdevās, katrreiz karalim iestāstīt, ka zemnieku atbrīvošanai būšot priekš paša karaļa bīstamas sekas: zemnieki esot nepaklausīgi un kūtri. Muižnieki arī panāca to, ka „ģeneralstati” veselus 175 gadus, no 1614. g. sākot līdz lielajai franču revolucijai netika sasaukti, lai nebūtu jāklausās zemnieku priekšstāvju žēlabās. Muižniecība bija labāk ar mieru upurēt savu patstāvību pret karali, ļaut nodibināties pilnīgi abzolutai karaļa varai Lui XIV. [150] laikā, nekā ļaut zemniekiem līdzrunāt – karalis varēja izvērsties par varmāku, ja tas tikai atdeva zemniekus muižnieku varā un rīcībā! Tā tad muižnieku vara no vienas puses pieauga, no otras puses arī zemnieku nemiers. Zemniekus gan nevarēja bez zemes pārdot, tie bija zemes rentnieki vai pusgraudnieki, kuriem piederēja kustamais īpašums (lopi, nedzīvais inventars), bet kuri bez muižnieka ziņas nedrīkstēja zemi atstāt. Zemniekiem bija bez rentes – šampara maksas, kas allaž iztaisīja pusi no visas ražas, vēl jādod valstij nodokļi, galvenā kārtā galvas nauda – taille un baznīcai desmitais. Angļu lauksaimniecības rakstnieki, kā Valpols un Arturs Jungs apraksta, ka franču zemnieku apstākļi pirms lielās revolucijas bijuši gaužam ļauni. Zemnieki dzīvojuši šausmīgā nabadzībā. 1779. g. gan karaļa un valsts zemēm tika atcelta dzimtbūšana un noteikts, ka aizbēguši dzimtļaudis paliek brīvībā. Bet liela nozīme šim lēmumam nebija, muižnieki apspieda zemniekus tāpat kā agrāk.

1789. g. beidzot aiz spaidīgiem finansu apstākļiem bija karalis Lui XVI. [151] piespiests sasaukt lielo Tautas Padomi, kura nu zemes jautājumu pretīm karaļa gribai izšķīra visai radikalā virzienā caur to, ka trešās šķiras vietnieki bija vairākumā un tiem pievienojās i daudzi pirmās šķiras (garīdzniecības un muižniecības) vietnieki. 4. augustā 1789, g. „nemirstīgajā naktī” Tautas Padome atcēla visas feodalās tiesības. Par zemes renti, kuru agrāk muižnieks varēja pēc patikas saskrūvēt, tika noteikts, ka tā jāpārvērtē un jāaprobežo, tālāk, ka tā pārvēršama naudas izmaksā, kuras vietā muižnieks saņem 31 /2 -īgas ķīlu zīmes. Bet vēstures rats nebija caur šādiem aprobežojumiem muižnieku labā vairs apturams: zemnieki vienkārsi pavisam liedzās maksāt renti, padzina un nereti i nosita muižniekus un nodedzināja to pilis. 3 gadus vēlāk, (29. augustā 1792., 17. julijā 1793.) franču parlaments galīgi atcēla visas maksāšanas un piesprieda zemniekiem to lietoto – rentēto zemi par velti, bez atlīdzības.

Interesanti nu tas, ka lielākā puse no visas Francijas zemes tomēr nepārgāja zemnieku īpašumā: muižas zeme gan tika konfisceta, atņemta valstij par labu, bet tad likta uz torga, nevis piedalīta, piegriesta zemniekiem. Netika arī nodibinātas jaunsaimniecības. Varbūt puse no lauku iemītniekiem palika kalpi un vaļenieki, kā bijuši: bez pašu zemes. Ūtrupēs muižas nopirka bagāti palikuši spekulanti – ierāvēji par smiekla cenu, pret t.s. asignatiem, t.i. pret valsts papīra naudu, kurai bija gaužam zema vērtība. Šīs muižas arī velak līdz šo baltu dienu Francijā palikušas jauno īpašnieku un to pēcnācēju privatīpašumā! Nelielu daļu no revolucijas laika konfiscētām valsts muižām, kuru valsts vēl nebija paspējuse izpārdot, dabūja atpakaļ pēc Napoleona krišanas uz Franciju atgriezušies muižnieki. Tiem muižniekiem, kuri muižas atpakaļ nedabūja, piesprieda 1822. g. franču no turīgām šķirām ievēlētais parlaments, kopzumā 1000 miljonus franku lielu atlīdzību, apmēram ceturto tiesu no muižu pirmskara vērtības. Šimbrīžam Francijas agrarie apstākļi tādi, kā Francijā ap 4 miljoni zemes īpašnieku. Bet no tiem knapi puse tādu zemnieku, kas no savas zemes var dzīvot – otra puse līdz 1 hektara lieluma „parceļu” īpašnieki, kuriem jāiet galvenā kārtā pie lielākiem zemes īpašniekiem darbā, lai varētu vilkt dzīvību.

Saimniecību skaits un sadalījums Francijā 1892. g. Bija sekošais:

Redzams, ka Francijā lielīpašumā vēl 4300 muižas, kas lielākas par 300 hektariem, ieņem gandrīz ceturto tiesu no visas Francijas zemes! Tālākās 9 proc. no visas zemes ieņem tās 29000 muižu saimniecības, kas lielākas par 100 un mazākas par 300 hektariem. Zemnieku māju vai nu mazāku muižu skaits (no 40 – 100 hektariem) sniedzas uz 105300, tas aptver kopa ap 5,9 milj. hektarus jeb apmēram 14 proc. no visas zemes. Tādejādi jāsaka, ka uzskati, kas nosaka Franciju par sīksaimniecību zemi, ir maldīgi. Vēl spilgtāku ainu dod īpašumu un rentes māju statistika. 1892. g. atradās 4,190,195 īpašnieku saimniekošanā 18,3 miljoni hektari lauksaimnieciski izlietotas zemes, 12,6 miljoni hektari zemes bija no 1.078.184 rentniekiem nomāti, 3,7 miljoni hektari no 349.338 pusgraudniekiem un citādiem graudniekiem nomāti. Patstāvīgu zemkopju – zemes īpašnieku bija 1892. g. 2.199.220, īpašnieku, kas reizē strādāja kā algādži – 1.188.025. Visu Francijas privato zemes īpašumu vērtība bija 1892. g. aprēķināta uz 91 miljardu zelta frankiem; līdz 1913. g. Francijas zemes īpašumu vērtību pēc kādas agrarbankas direktora Caziot’a aprēķiniem samazinajusēs uz 53 miljardiem. Iemesls: franču lauku iemītnieku izmiršana un sabēgšana pilsētās.

Prūsija.

Karalis Fridriķis Viļums I. [152] „atbrīvoja” .1719. g. domeņu – kroņa zemniekus, bet zem atbrīvošanas tas saprata tik zemnieku rentes gabalu mantošanas tiesību un rentes maksas regulēšanu, nevis klaušu atcelšanu vai tiesību aiziet, pārcelties uz citu vietu. Muižnieku zemnieku klauši un rentes maksas palika ka agrāk, neregulētas.

Fridriķis Lielais [153] 1777. g. noteica, ka dzimtbūšana bez ierunām atceļama, zemniekiem uz zemi mantošanas tiesības. Bet klauši un rentes maksas palika un faktiski arī dzimtbūšana, jo landrati – apriņķa priekšnieki bija muižnieki, kas prata zemniekus savaldīt, ja tie iedrošinājās prasīt karaļa pavēļu burtisku izpildīšanu. Tomēr Fridriķa Lielā laikā jau nu zemnieku liktenis uzlabojās, klauši tika regulēti – nokārtoti, zemnieku zeme pasargāta no pievienošanas muižnieku zemei.

Faktiska zemnieku atbrīvošana ar zemi notika vēl 1810. g. caur ministriem Steinu – Hardenbergu pēc tam, kad Napoleons bija pie Jenas sagrāvis Fridriķa Lielā valsti. Bet kad Napoleons bija kritis, nāca muižniecība atkal pie lielākas varas un 1816. g. karaļa „dekretā” (ukazā) tika paskaidrots, kā zemnieku brīvība „jāsaprot”: lielākie zemnieki, t.s. „spanfдhige Bauern”, t.i. tādi, kuriem bija pajūgs, dabūja 2 /3 no savas agrākās zemes par brīvu piešķirtu. Atgriesta tika muižnieku labā 1 /3 . Vidējiem un mazākiem zemniekiem bija muižām jāatdod pus zemes un sīko zemes gabalu īpašnieki pavisam nedabūja tiesības uz zemi: to zemi atļāva pievienot muižām ar tādu nolūku, lai muižniekiem būtu kalpi… Muižniekiem arī tika atļauts, izpirkt i palikušo īsto zemnieku zemi (ko Fridrichs Lielais bija stingri noliedzis). Tādējādi iznākums bija tāds, ka pēc prūšu statistikas 1816. gadā 351.607 lielākie zemnieki dabūja 34,9 miljonus morgenu = 8.916.000 hektarus zemes (vidējais zemnieku mājas lielums tā tad 25,3 hektari = 69 pūra vietas); līdz 1865. g. šīs īstās zemnieku zemes platība bija samazinājusēs par 600.000 hektariem, t.i. par 7 proc. Mazie zemnieki dabūja līdz 1834. g., kad to skaits iztaisīja 459.345, pavisam tik knapi 3,9 milj. morgenus = 1 milj. hektaru. Līdz 1865. g. mazo zemnieku skaits bija pieaudzis uz 701.258, to zemes platība uz 5,2 milj. morgenu = 1,3 milj. hektaru. Uz katru „mazo zemnieku” iznāca tik 7 1 /2 pūra vietas zemes.

Jaunākos laikos, no 1882. – 1907. g. zemnieku zemes platība diezgan ievērojami paplašinājusēs, pa daļai nu gan caur valsts agraro politiku, jaunsaimniecību dibināšanu no poļiem apdzīvotās provincēs.

Anglija.

Anglija pazīstama kā Eiropas parlamentarisma un līdz ar to kārtīgas finansu saimniecības māte. Vidus laikos Anglija arī bija zemnieku brīvības māte. Dzimtbūšana agros vidus laikos Anglijā gan pastāvēja, bet tā nebija tik barga un smaga, kā uz Eiropas sauszemes. Bija īsti vergi, cēlušies no kara gūstekņiem, kurus varēja pirkt un pārdot, bet to bija maz. Zemnieku vairums 13. g. s. bija saistīts pie zemes, bet zemniekus nevarēja pirkt un pārdot bez zemes. Muižniekiem bija jādod klauši, bet zemniekam pašam piederēja kustams īpašums, inventars un kas tas galvenais, zemnieks nestāvēja, kā uz Eiropas sauszemes, zem muižnieku tiesas, zem kungu varas, bet zem savas paša tiesu organizācijas. Tādejādi tad muižnieku patvarības un nelikumības bija stipri aprobežotas, daudzos gadījumos pat izslēgtas!

Pilsētu iedzīvotāji bija pilnīgi svabadi. Ja kāds dzimtscilvēks aizbēga no sava muižnieka un palika pilsētā par amatnieku, muižniekam nebija tiesība to vest atpakaļ pie sevis. Tādejādi saprotams, ka pilsētām uzplaukstot i zemnieku liktenis mīkstinājās, klaušu vietā pamazītēm ieviešas naudas rente. Rente gan nebija regulēta, tomēr neliekas būt bijuse ne tuvu tik smaga, kā uz Eiropas sauszemes. Liela nozīme

zemnieku likteņa uzlabošanas ziņā Anglijā bija 1350. g. plosošai mēra epidemijai: „melnai nāvei”. Laucinieki bēdza uz pilsētām un muižnieki bija spiesti, ja tie tos gribēja paturēt, samazināt rentes maksu. Uz Eiropas sauszemes turpretīm iedzīvotāju skaita samazināšanās veicināja zemnieku pārliecīgu apspiešanu. Anglijā cēlās i strādnieku algas. Strādnieki sastādīja sabiedrības „congregations & alliances”, lai varētu pacelt algas un novērst pārmērīgu izsūkšanu no kungu puses. Karalis Edvards III. 1449. g. izdeva kungu labā likumu, ka strādnieki nedrīkst prasīt augstākas algas, nekā bija parasts maksāt pirms „melnās nāves”. Muižnieki nu atsaucoties uz karali, lūkoja apspiest tā zemniekus, kā strādniekus. Atbilde bija zemnieku dumpis Wat Tyler’a vadībā 1381. g. Dumpis gan tika nodevīgā kārtā likvidēts (uz sarunām pret karaļa goda vārdu atnākušais Wat Tyler’s tika negaidot nodurts), bet rentes maksāšanas bija tomēr jāpamazina, darba algas turpretim jāpaaugstina.

Vēlāk, 15. g. simtenī zemnieku liktens pasliktojās. Par iemeslu bija aitkopības ieviešanās Anglijā un līdz ar to vilnas rūpniecības attīstīšanās. Angļu karaļi to veicināja, lai varētu pavairot savus ienākumus. To iegaumēja lielie zemes īpašnieki – lordi, kuri drīz noskārta, ka aitu turēšana ienesīgāka par cilvēku pieturēšanu uz zemes; tīrumi pārvērsti aitu ganībās, deva lielāku renti, nekā kad tie bija apstrādāti un ar labību apsēti. Un nu iesākās pie lordiem tieksme, notecējušus zemnieku rentes kontraktus vairs neatjaunot, bet labāk padzīt zemniekus no zemes un pārvērst to tīrumus par aitu ganībām. Tādejādi saprotamas angļu kanclera Toma Mora [154] (Morus’a) žēlabas, ka Anglijā aitas pārvērtušās par plēsīgiem zvēriem, kas rijot nost cilvēkus. Jau ap 1449. g. veselas sādžas bija palikušas ļaužu tukšas, jo aitu audzēšanai pietika ar ļoti nelielu skaitu suņu un ganu. Tā tad nu Anglijā novērojama interesantā parādība, ka muižnieki vis vairs necenšas zemniekus saistīt pie zemes, lai tiem būtu nodrošināti ieņēmumi, bet gan gluži otrādi, tos padzīt no zemes, atņemot tiem pat pretlikumīgā kārtā agrāko kopīpašumu, sādžu īpašumu, proti pļavas un ganības, jo tās jau sevišķi noderēja aitām. Tiem zemniekiem, kuri lūdzās, lai tos nepadzen no zemes, tika rentes saskrūvētas tādā augstumā, ka tās, ik uz pūra vietas rēķinot, deva vismaz tādu pat ienākumu, kā aitkopība, dažkārt pat vairāk. Tādejādi tad dažu rakstnieku prieks par to, ka Anglijā 15. un 16. g. s. dzimtbūšana izbeigusies pate no sevis, tāpēc, ka tā bijuse neienesīga, ir gaužam nevietā. Anglijā 16. g. s. novērojama vēl kāda tālāka interesanta, priekš zemniekiem bēdīga, bet priekš īpašniekiem ienesīga parādība: fermeru – lielzemnieku zistemas izcelšanās. Izcēlās proti zemnieki-uzņēmēji – krievu „kulakas”, kas nonomāja mazo zemnieku zemes gabalus un tos apstrādāja ar pieņemtu, ļoti stipri izdzītu un izmantotu kalpu palīdzību. Tādejādi proti šie „kulakas” – lielzemnieki varēja maksāt kungiem – lordiem augstākas rentes nekā mazie zemnieciņi. Angļu agraro būšanu rakstnieki 17. un 18. g. simtenī uzsver, ka fermeru zistemai jāpateicoties par ievērojamo agraro progresu, kāds Anglijā šajos gadu simteņos novērojams. Fermeri – lielzemnieki, kuri caurmērā rentēja 200 – 300 pūra vietas zemes sīkzemnieku 20 – 30 pūra vietu vietā, zemi labāk izstrādājuši un ieveduši augu maiņu zistemu. 10 zemnieku ģimeņu vietā uz šāda lieluma zemes pietika ar saimnieka – fermera ģimeni un 4 – 5 kalpu ģimenēm. Tā tad iedzīvotāju skaits uz laukiem uz pusi samazinājās, bet zemes ienesība pavairojās, vairojās pilsētu iedzīvotāju skaits, varēja vairāk cilvēku nodarboties rūpniecībā. Fermeru liktens arī bija diezgan nedrošs: tikai vienai daļai bija ilggadīgi rentes kontrakti, lielāko daļu lords varēja katrā laikā padzīt. Un arī ilggadīgo fermeru liktens nebija nodrošināts: lords varēja pacelt rentes maksu pēc kontrakta gadu notecēšanas. Vidus laikiem beidzoties, vēl Anglijā bija prāvs skaits pilnīgi brīvu zemnieku. Bet šiem lordi atņēma ganības, pļavas un mežus, tā kā tie nespēja noturēties uz savas zemes. Tie to allaž pārdeva lordiem, paši pārgāja dzīvot uz pilsētām vai pat pārcēlās uz Ameriku. „Jaun-Anglijas” – vēlāko Amerikas Savienoto valstju kolonizacija izcēlusēs pa daļai caur šādiem no savas zemes padzītiem zemniekiem, pa daļai arī caur sektantiem…

Anglijas agrarie apstākļi pilnīgi sastinguši uz 18. g. s. iekārtas pamatiem. Zeme pieder lordiem – zemnieki-rentnieki, kas pilnīgi nenodrošināti pret rentes sacelšanu pēc kontrakta gadu notecēšanas. Ap 1890. g. caur Amerikas konkurenci cenas labības tirgū nokrita uz pusi. Daudzi fermeri bankrotēja. Lepnie lordi bija piespiesti rentes maksas ievērojamā kārtā pazemināt. Bet pēdējā laikā rentes naudas atkal ceļas! Katrā ziņā Anglijas fermeru liktens tikpat nenodrošināts, kā Dienvid-Eiropas zemnieku, kuri (kā Spanijā, Portugalē, Italijā) gan jau no vidus laikiem brīvi, bet kuriem pašiem nepieder zeme: tie gandrīz visi lielu kungu, daudzkārt bargu kungu rentnieki…

Īrijā kopš 1906. g. sīko rentnieku (lielfermeru zistema tur maz ieviesusēs) liktens likumdevības ceļā ļoti stiprā mērā uzlabots: zemniekiem dota zeme uz nomaksu ilgākos gados, pie tam stipri samazinot gadskārtīgās izmaksas zumas (samērā ar agrāko renti). To īru zemnieki panākuši caur pastāvīgiem neatlaidīgiem nemieriem un atentatiem. Tagad, kā zināms, Īrija tiklab kā pilnīgi patstāvīga republika.

Īstā Anglijā saimniecību sadalījums pēc 1895. g. statistikas sekošais:

*) ekrs (acre) ir 40,5 arus liels, tā tad apmēram 1 1 /10 Vidzemes pūra vieta.

Šī statistika rāda, cik mazu lomu Anglijā spēlē sīksaimniecības. Galvenā loma tur īstām fermeru (saimnieku – uzņēmēju) saimniecībām no 50 – 300 akriem, (55 – 330 pūra vietām) kuru pavisam 147.800, un kuras aptver 18,76 milj. ekru = 58 proc. no visas Anglijas zemes. Ja saimniecības, kas lielākas par 300 ekriem (330 pūra vietām) skaita par muižām, tad muižu bija Anglijā 18.800, ar 8,9 milj. ekriem zemes = 271 /2 % no visas zemes. Saimnieku – fermeru lielum lielais vairums rentnieki ar nenodrošinātām rentes tiesībām; parastais rentes laiks – 12 un vairāk gadi.

Zviedrija.

Zviedru zemnieks no laika gala nav pazinis ne dzimtbūšanas, ne klaušu. Kā brīvs vīrs, brīvs kareivis tas kopš vairāk kā 1000 – 1500 gadiem palicis sēdot uz savas zemes. Muižniecība izcēlusies ap 1300. g. no karaļa Magna kareivjiem. Un jau ap 1430. g. kāds vācu tautības valdnieks, Pomeru Eriks mēģināja, pēc Vācijas parauga, apspiest zemniekus. Bet notika zemnieku sacelšanās Engelbrekta vadībā un lepnajam karalim bija jāatstāj tronis un zeme! Zemnieki sev izkaroja toreiz stāvokli i zviedru Tautas saeimā „riksdagā”, kā „cеturtā” šķira (pirmā šķira bija muižnieki, otrā – garīdznieki, trešā – pilsoņi).

Otrreiz, 17. g. simtenī nespējīgās karalienes Kristinas [155] laikā (ap 1632. – 1654. g.) muižnieki saņēma savās rokās kroņa zemi. Bet 17. g. s. beigās uzvarēja zemnieki.

Vidus laikos īpašumi Zviedrijā sadalījās 3 šķirās:

1) Skattehemman – brīvzemnieki, pilnīgi brīvi zemes īpašnieki.

2) Kronohemman – kroņa zemes rentnieki.

3) Frдlsehemman – muižnieku (– privato) zemju rentnieki (līdz 1527. g. arī katoļu baznīcas zemes rentnieki).

Protams, ka kroņa rentnieku liktens bija labāks, nekā privato zemnieku liktens. Muižnieki izkaulējās sev no „riksdagiem” trīs reizes, 1562. g., 1569. g. un 1617. g. privileģijas, kas tos atsvabināja no valsts nodokļiem, kādi bija jānes vienīgi 3 citām šķirām. To panākuši muižnieki gāja soli tālāk un lūkoja saskrūvēt zemnieku rentes un iegūt sev kroņa zemi. Līdz 17. g. s. vispār muižniecībai Zviedrijā bija maza nozīme, tai piederēja maz zemes. Bet 30. gadu karā tika kroņa zemes no nelietīgās muižniekiem draudzīgās pavaldonības karalienes Kristinas mazgadības laikā sevišķi caur kancleri Oksenstjernu (kuram pieder slavenais izteikums: „Tu nezini, dēliņ, ar cik maz gudrības pasauli valdi”) ieķīlātas muižniekiem. Drusku vēlāk ieķīlāja tiem i brīvo zemnieku nodokļu maksas. Muižnieki, iesmeķējušies varā, palika arvienu mantkārīgāki. Tie i karalienes Kristīnas pilngadības laikā mācēja sev no valdības izkaulēt daudzumu kroņa muižu. 1566. g. muižniekiem bija piederējušas 22 proc. no visas Zviedrijas zemes, 1650 g. bet 60%! Muižnieki karalienes Kristīnas laikā sagrāba savās rokās i 6 /7 no visas Vidzemes un Igaunijas zemēm agrākās 1 /6 vietā. Bet pēc 30 g. kara pamazītēm cēlās arvienu lielāks sašutums pret muižniekiem. „Riksdagos” no tiem pieprasīja muižu „redukciju” – pretlikumīgi iegūto muižu atdošanu. Jau 1655. g. tiešām nosprieda t.s. mazo redukciju, 25 gadus vēlāk, 1680. g. „lielo” redukciju. Daži optimistiski rakstnieki stāsta, ka „lielā” redukcija Zviedrijā uz visiem laikiem lauzuse muižnieku varu. Ka tas tā nebij, to liecina tas apstāklis, ka 1700. g. bija visā Zviedrijā:

21000 brīvzemnieku,

22000 kroņa zemnieki,

24000 muižnieku zemnieku,

tā tad vairāk nekā 134 gadus atpakaļ! Liels progress caur lielo redukciju tā Zviedrijā, kā Vidzemē un Igaunijā bija panākts caur to, ka zemnieku nastas muižām par labu tika ar likumu noteiktas, zemes izmērītas un „vaku” grāmatās [156] ierakstītas. Kroņa saimnieki varēja iegūt savas mājas par dzimtu. Bet kroņa saimniekus maksāšanas visai nespieda, caur ko tad izskaidrojams, ka vēl līdz 1890. g. bija iepirktas tik 19400 kroņa mājas. Privatie zemnieki vēl 1809. g. dabūja tiesību iepirkt savas mājas par dzimtu.

Danija.

Danijā ap 1770. g. bija 65,000 nebrīvi un tikai 10,000 brīvi zemnieki. Klaušas un nodokļi bija jādod arī „brīvajiem” zemniekiem. Dzimtbūšana kā tāda bija 1702. g. atcelta, bet 1733. g. no jauna ievesta priekš kara klausības vecumā nākošiem jauniešiem. Muižnieki dabūja privileģiju, nepaklausīgos jaunekļus uz 6 gadiem nodot rekrušos. Naudas rentes nebija lielas, bet bez naudas rentes zemniekiem vēl bija jādod 3 dienas klauši nedēļā pa vasaras laiku un muižniekiem bija tiesība aizturēt visus 14 – 40 gadus vecos vīriešus. Tālāk zemniekiem bija jādod desmitais. Gādība par kroņa zemniekiem iesākās 1784. g., kad grafs Reventlovs pārveda 1300 zemniekus no sādžām uz pašu zemes: kronistiem uzbūvēja mājas! Klaušas pārvērta nepaaugstinamā naudas nodoklī. Dzimtbūšana tika no 1780. g. sākot pakāpeniski atcelta. Līdz 1800. g. bija visiem zemniekiem būt brīviem. 1788. g. atsvabināja labības tirdzniecību no aizliegumiem. 1786. g. dibināja kreditkasi ar 3 /4 milj. dālderu kapitala, ar kuras palīdzību iepirka ļoti nedaudzi, proti – 850 zemnieki mājas.

1790. g. izdeva galveno zemnieku stāvokļa nodrošināšanas likumu: noteica, ka zemnieku mājas izdodamas uz renti uz 50 gadiem. Kādas daļas naudas vietā bija atļauti klauši, tomēr tik aprobežotā mērā, ka lai zemnieku saimniecība neciestu. Desmito tika 1796. g. atļauts pārvērst graudu nodoklī. Bet muižnieki pie tā neturējās. 1793. g. tika atvieglotas ceļu nastas. Sekas bija, ka Danijā ražas cēlās no 1770. līdz 1820. g. no 6 uz 10 milj. mucām (1 muca = l 1 /2 pūra). 1848. g. vēl trešā tiesa no zemnieku mājām bija rentes mājas (13 proc. deva klaušas, 10 proc. i desmito). 1851. g. beidzot tika noteikts, ka agrākā rente kapitalizējama un zeme izpērkama. Šis likums nodibināja galīgi daņu zemnieku labklājību un daņu zemkopības spožu uzplaukšanu.

Latvija.

Par Latvijas senātnes zemes iekārtu maz ko runāt, tā mums pārāk maz pazīstama. Droši tomēr, ka latvieši galvenā kārtā bijuši brīvi ļaudis, brīvi savas zemes kungi. Bijuši virsaiši, bet tiem nepiederējušas kungu tiesības uz zemi, bet, cik noprotams, lielākas tiesības uz kara laupījumu. No tautas dziesmām, pēc prof. Šmidta apcerējuma, jāslēdz par šķirām senāko latviešu starpā: bajāriem jeb labajiem, labiešiem, vienkāršiem saimniekiem un kalpiem. Nosaukums kalps cēlies no krievu „холопъ” un apzīmējis nebrīvu strādnieku, vergu, kara gūstekni; minēti kalpi no leišiem un krieviem. Kalps dažās tautas dziesmās identificēts ar vergu. Tā tad visvieglāk saprotams, ka kalps nav „tēva dēls”, kalpone nav „mātes meita”, jo tie atvesti no svešatnes, bez tēva, bez mātes un tiem arī, kamēr tie bija vergu kārtā, nebija atļautas likumīgas laulības. Vārds bajārs arī, pēc prof. Šmidta domām, cēlies no krievu valodas; tālāk, vaicājot, kur tad krievi ņēma šo vārdu? prof. Šmidts atbild, ka tie ņēmuši to no tatariem-mongoļiem. Vācu agrākos ordeņa laika dokumentos pazīst vārdu „leimanis” = lehnsmann, kā cienījamākā zemnieka nosaukumu, ar lielākām tiesībām. Katrā ziņā „bajāri” nav muižnieki, bet tikai cienījamāko latviešu saimnieku šķira. Dzimtlaikos, zem bargiem spaidiem, maz pa mazām agrākās šķiras sakusušas, – bijuši pat tādi laiki (16. g. simtenī) kad bandeniekiem, t.i. kalpiem un vaļeniekiem klājies labāki, kā saimniekiem: saimnieki bija atbildīgi par paaugstināto nodevu un klaušu pareizu izpildīšanu, kuras sevišķi poļu valdības laikos palika gandrīz nepanesamas, neaprobežotas, kāpēc daudzi saimnieki labāk atteicās no zemes un palika par kalpiem – vaļeniekiem, kuriem tos laikus jau bijis pašiem zirgs, un kuri varējuši sēt par atalgojumu i linus, i miežus – šie vaļenieki-bandenieki allaž dedzinājuši slepeni mežā un apsējuši līdumu, par kuru tad tie nekā nemaksāja.

Vācu bruņenieku ordenis, garīgie bruņenieki ar varu un viltu iekaroja Baltiju 13. g. simtenī. Bruņniecības jūgs tomēr, liekas, pirmā laikā, vismaz uz ordeņa un uz baznīcas zemes, nebijis pārāk smags: zemniekiem būs bijis, tāpat kā prūšu ordeņa zemē, jādod mesli un jānes klauši, sevišķi ceļu un piļu būvju un remontu klauši. Nodokļi – rente būs bijusi noteikta, skatoties pēc zemnieka zemes lieluma un labuma. Visuvairāk zemniekus apspieda tāpat, kā jau visur citur, privatie muižnieki. Proti, ordenis, zemi iekarojis, izdāvināja daļu zemes laicīgiem bruņeniekiem, protams, augsto ordeņa kungu labiem draugiem un radeniekiem, kauču pret noteikumu, ka šādiem zemes dabūtājiem jābūt ordeņa vasaļiem, t.i. jāiet ordenim palīgā karā. Pilnīga dzimtbūšana mums iz veciem dokumentiem apliecināta pirmo reizi 1495. un 1505. g., kad daži muižnieki pārdevuši dažus savus ļaudis bez zemes. Vispārim uz ordeņa un baznīcas zemes liekas pastāvējuši tik „pierakstīšana pie zemes”, t.i., zemniekam nebija brīv savas mājas atstāt un tādejādi izvairīties no rentes un klaušiem. Daži filologi, tautas dziesmu pētnieki, tajās domās, ka ordeņa laikā latviešiem vēl pārāk grūti neklājies, jo iz tiem laikiem uz mums atnākušas vai nu izcēlušās lielākā daļa tautas dziesmu. Grūtākais liktens bijis latviešu zemniekiem poļu valdības laikos (1561. – 1629. g.) un krievu valdības laikos (pēc 1710. g.), kad muižniekiem bija dota neaprobežota vara pār zemniekiem… Ordeņa valsts sabruka 1561. g. tāpēc, ka ordenis nevarēja uzstādīt krievu cara Ivana Briesmīgā bariem pietiekoši lielu kara spēku, kā to 1500. g. bija darījis „lielais” ordeņa mestrs Valters Plettenbergs [157] , kurš, taupīgs saimnieks būdams, bija sakrājis ordeņa kasē tik prāvas naudas zumas, ka no tām varēja pieņemt algotus vācu landsknechtus un lielgabalniekus. Vidzeme toreiz tika briesmīgi izpostīta, to visupirms paņēma poļi, pēc iekaroja lielais zviedru karalis Gustafs Adolfs [158] . Daļa no Vidzemes, vēlāk t.s. „Inflanti”, proti, Rēzeknes, Ludzes, Daugavpils un Drissas apriņķi, palika Polijai; šo apgabalu iedzīvotāji, kas Valtera Plettenberga laikā bija pieņēmuši protestantismu, tika atkal ar varu piegriesti pie katoļu ticības, jo viņos laikos viscaur derēja likums: „cujus regio, ejus religio”. Ticēt Dievam un klausīt kungam – bija ļaužu pienākums, proti, ticēt tam Dievam, kam laicīgais kungs pavēlēja ticēt. Tādejādi tad Inflanti = Latgale dalījās i Polijas, i vēlākās Krievijas liktenī – tā kā latviešu iedzīvotāju skaits tur caur karu un mēri bija lieliski samazinājies, tad sevišķi vecticībniekus („staroverus”), viss vesels, agrāk tīri latvisks, Drissas apriņķis galīgi pārkrievojās, kāpēc to arī pie 13. augusta 1920. g. noslēgtā miera ar Padomju Krieviju atstāja Krievijai. Latgalē pastāv krievu zemes iekārta, t.s. šņoru zeme – dvēseles zeme. Dzimtbūšanu Latgalē atcēla vēl 1861. g. Zemnieku zemes gabali ļoti mazi, caurmērā tik 25 pūra vietu (8 1 /3 desetiņas) lielumā, zemnieki – vienzirdzinieki. To tiesu tur visi lauku iedzīvotāji – zemes īpašnieki, kādu tur šimbrīžam ap 60,000.

Vidzeme dalījās Zviedrijas liktenī un tika, no 1701. g. sākot, no krievu kara spēka iekarota un briesmīgi izpostīta.

Kurzemi, visas Livonijas ordeņa valsts labāko un auglīgāko daļu, paņēma sev par „laicīgu” hercogisti pēdējais ordeņa mestris, Gothards Ketlers [159] zem poļu virsvaldības, kura nu gan nebija tiklab ka nemaz sajūtama: kara spēka pabalsts, ko Kurzeme sniedza Polijas karalim, bija gluži niecīgs. Kurzemē paturēja visu agrāko ordeņa, kā arī daļu baznīcas zemes – hercogs, muižniekiem bija palikusi tomēr lielākā puse no visas zemes, tā kā arī tie bija pratuši, protestantismu pieņemot, sagrābt savās rokās daļu no baznīcas zemes.

Vidzemē, tāpat kā Zviedrijā, sagrāba pēc Gustafa Adolfa nāves, savās rokās muižnieki vai visas agrākās ordeņa, vēlākās kroņa zemes. Nu nāca i pār Vidzemi 1687. g. zviedru ,,riksdagā” nospriestā „lielā” muižu „redukcija”… Proti, zviedru valdība atstāja muižniekiem tikai tās muižas, no kurām varēja neapšaubāmi pierādīt, ka tās jau ordeņa laikā, pirms 1561. g., piederējušas šo muižnieku cilšu priekštečiem. Nu izrādījās, ka no visām Vidzemes muižām, kuru koplielums iztaisīja 6236 arklus zemes vērtības, tikai 1024 arkli bija neapšaubāmi pierādams muižnieku īpašums. Šīs 1024 arklu muižas, t.i. 1 /3 no visām muižām, tad arī tika muižniekiem atstātas, visas citas atņemtas kronim par labu. Muižnieki nikni protestēja.

Reizē ar muižu redukciju tika izvests cauri zemes kadastrs un visas zemes pārmērīšana. Kadastrs gan dibinājās pa lielum lielai daļai uz agrākiem muižu un zemnieku māju lieluma un dažādas zemes (arumu, pļavu, ganību) platības sarakstiem. Tomēr zviedru mērnieki – inženieri zemi ļoti rūpīgi pārmērījuši. Kadastrs, vienots ar zemes pārmērīšanu, bija milzīgs solis uz priekšu zemnieku likteņa nodrošināšanas ziņā pēc visām agrākām nekārtībām, sevišķi poļu valdības laika patvarīgās, varmācīgās muižnieku rīcības. Muižu redukcija tika savā ziņā mīkstināta caur to, ka muižniekiem, kas bija sagrābuši pretlikumīgi kroņa muižas, tika atstāta zeme platībā līdz 1500 dālderiem uz nomu, un, proti, tā, ka tiem 1500 dālderu vietā bija jāmaksā tik 1000 dālderi gadā. Bet šī piekāpšanās tikai kurināja muižniekos uguni: muižnieki tiecās pēc visas zemes un kad to nedabūja, tad to delegats Stokholmā, Reinholds Patkuls [160] pārgāja cara Pētera Lielā pusē, t.i., izdarīja tēvijas nodevību. Muižnieki cerēja, ka nepieaugušais karalis Kārlis XII. [161] nespēšot spēcīgai triju valstju koalicijai (Danijas, Polijas, Krievijas) pret Zviedriju pretoties… Sākumā Patkuls bija savās cerībās vīlies: Kārlis XII. ātri sakāva i daņus, iz krievus, i poļus. Bet karš ieilga un beidzot Kārlis XII. zaudēja karu un dzīvību: Vidzeme nāca zem krievu valdības un ar to priekš latviešu zemnieka iesākās visubēdīgākie laiki – varmāku laiki, kuros likums bija muižnieku iegriba, zemniekiem bija jāpilda neaprobežoti klauši un neaprobežotas nodevas un ja zemnieks iedrošinājās kungu sūdzēt, tad tas par šādu pārdrošību vien, lietu neizmeklējot, dabūja 50 rīkšu cirtienus. Beidzot pēc franču revolucijas i 1801. g. uz troni nākušais Aleksandrs I. sāka mazliet rūpēties par zemnieku likteni. Tika izdots likums, ka jāatkārto zviedru laiku kadastrs un ka līdz ar to jāpārrevidē, jānosaka no jauna zemnieku klaušas un nodevas, t.i., jāizbeidz reiz pēc Vidzemes pievienošanas pie Krievijas, ieviesusies muižnieku patvarība, uzliekot zemniekiem tikai noteiktas maksāšanas, kādas tie spēja pildīt. Zviedru kadastris bija sekošais: Zeme tika sadalīta 4 šķirās. Par zemes vienību pieņēma t.s. mucu vietu, kura līdzinājās 56,000 kvadratpēdām = 1,4 pūra vietām = 5140 kvadratmetriem, t.i. drusku vairāk par pus hektaru. 1 mucu vietu vērtēja dālderos:

I. šķiras 1 dālderi,

II. „ 5 /6 „

III. „ 2 /3 „

IV. „ 1 /2 „

Dālders nozīmēja ikgadus rentes maksu, kādu zemniekam nācās dot. Atsevišķās zemes šķiras tika klasificētas tā:

I. laba melnzeme, ar māla vai pliena apakšzemi („apakšgrunti”) zem aramās kārtas;

II. pelēkā vai brūnā zeme, ar cietu „apakšzemi”;

III. pelēkā, ar smilti jaukta, ar puslīdz labu apakšzemi;

IV. smilts un māla lauki.

Šāda taksacija bija spēkā pie īstās tīruma zemes; krūmāji, „Buschland”, tika vērtēti trīs reizes zemāku.

Arklis = Haken = āķis zemes vērtības bija zviedru laikā 60 dālderus liels; 1804. g. arklis tika rēķināts uz 80 dālderiem, proti tā, ka 20 dālderi tika pieskaitīti klāt par pļavām un ganībām, kuras zviedru laikā netika aprēķinātas. Tā tad pēc 1804. g. kadastra zemnieku maksāšanas, samērā ar zviedru laiku maksāšanām, bija par 1 /3 paaugstinātas. 1 dālders pēc 1804. g. taksacijas bija vērts 202 zelta kapeikas = 5 29 /75 latus. Dālderi varēja atlīdzināt, t.i. dāldera vietā varēja maksāt arī ar 2 pūriem rudzu vai miežu. Vienumēr 1804. g. reforma nodrošināja zemnieku tiesības uz zemi.

Faktiskā brīvlaišana 1817./19. g. pasliktoja zemnieku stāvokli, deva zemniekiem tik tā saucamo „putna brīvību”, atbrīvoja tos no kunga, bet arī no zemes, tā ka tiem, ja tie pa visam gribēja eksistēt, vajadzēja tik un tā kungu lūgties, lai tiem iznomātu zemi un tie bija spiesti maksāt tādu renti un dot tādus klaušus, kādus vien kungs vēlējās, kādas muiža noteica. Bez tam pirmajos 13 brīvības gados bija atļauts tikai iekšpus dzimtenes apriņķa pāriet no viena kunga uz otru un šādai pāriešanas brīvībai bija maza nozīme, jo kungi jau turējās kopā, un vai tam pārdrošniekam, kas bija sadusmojis agrāko kungu. Vēlākos 12 gados bija atļauts jau pāriet i uz citiem apriņķiem un tikai 25 gadus vēlāk atstāt i guberņu. Faktiski tādejādi 40-tos gados sākās aiziešana uz „silto zemi”, uz Jeisku.

Iepirkt zemi Vidzemes zemniekiem atvēlēja 1849. g., pēc tam, kad par Vakara-Eiropu bija gājusi pāri jauna revolucija un tālredzīgākie muižnieki, kā Felkerzams, uzstājoties priekš zemes pārdošanas, ar to gribēja novērst varbūtēju revoluciju. Bet – zemniekam gan bija tiesība pirkt zemi, bet muižnieks paturēja tiesību, zemi pārdot vai nepārdot, un ja ar’ pārdot, tad pārdot uz slavenā „brīvā salīguma” pamata: patiesībā diktēt, priekšā rakstīt, zemes cenu.

1863. g. dabūja i Kurzemes zemnieki tiesību pirkt zemi, bet tāpat uz „brīvā līguma” pamata, t.i., par tādu cenu, kādu muižnieks noteica.

1849. g. tika Vidzemē izsludināts „kvotes” likums: muižas dabūja tiesību, pievienot 1 /6 no zemnieku zemes, kā „kvoti” muižas zemei „priekš muižas kalpu uzturas”. Kvotes zemes Vidzemē izrādījās ap 287,000 desetiņas. Agrāk, no 1819. – 1849. g., muižas pat varēja pēc patikas iznīcināt zemnieku mājas, pievienojot to zemi muižu zemei, bet atstājot visas nastas un nodokļus, kā arī ceļa klaušus vienīgi palikušai zemnieku zemei. Tagad, t.i. pēc 1849. g., zemnieku zemi vēl samazināja par 1 /6 , bet nodevas un ceļa klauši gan kvotes zemei bija jānes līdzi ar īsto zemnieku, jeb „vaku” māju zemi. Muižas zeme bija „Schatzfreies Hofsland”, no nodokļiem brīva kungu zeme.

Zemnieku zemes reforma Baltijā atļāva tik ļoti lēnu, pakāpenisku zemes iegūšanu no vienas laucinieku daļas jeb šķiras puses, no saimniekiem. Cik lēni lietas ar zemes pārdošanu virzījās uz priekšu, to liecina tas, ka vēl 1914. g. ap 6000 zemnieku mājas Vidzemes latviešu daļā bija nepārdotas.

Kāda bija zemnieku apgādāšana ar zemi agrāk, krievu valdības laikā, cik tā uzlabojusies caur Latvijā 1920. g. nospriesto agrarreformu?

Kurzemē, pēc 1909. g. Krievu statistikas, bija

Zemnieku zeme, pēc Tobiena apgalvojumiem, līdz 1910. g. Bijusi pa 99 proc. uz „brīvā salīguma” pamata pārdota. Māju skaits visā Kurzemē 28,281. Vidēja mājas platība – 35 hektari = 100 pūra vietas.

Zemes „fondā” 1915. g. ieskaitīti 2580 kroņa zemes gabali, ar 25,700 hektariem zemes, kas jau pirms kara deva kronim 33,377 zelta rubļus rentes. To starpā laba tiesa krogu, dzirnavu utt. Tā tad priekš agrarreformas tur nekas nepalika pāri – visa agrarreforma varēja attiekties uz agrāko nomas gabalu pārvēršanu dzimts īpašumā. Bez tam 1915. g. aprilī bija iznomātas tālākās 7568 desetiņas = 8350 hektari kroņa zemes 3240 atsevišķos gabalos par 44,256 zelta rubļiem. Arī tur no faktiska zemes fonda nevar būt daudz runas. Tāpat tas ar 233 nelauksaimnieciskiem kroņa zemes gabaliem 1624 desetiņu lielumā, kuri bija par 61,304 zelta rubļiem izrentēti. Citādi lieta ar 191 kroņa muižu, kuru kopplatība iztaisīja 55,260 hektari (52,400 hektari derīgas zemes), un kuras deva 272,000 zelta rubļus rentes. Tās tikušas visas bez izņēmuma sadalītas jaunsaimniecībās.

Tālāk nāk 499 privatmuižas. Privatmuižās bija

Zemes fondā varētu ietilpt aramā zeme, pļavas un ganības, tā tad 261,7 + 180,2 + 92,2 = 534,1 tūkstots hektaru. Atiet nost visupirms agrākiem īpašniekiem atstājamā tiesa 499,50 = 24,950 hektari. Paliek 509,125 hektari. Tā tad Kurzemē ietilptu zemes fondā visulielais ap 509,125 + 52,400 + 561,525 hektari privatmuižu un kroņa muižu zemkopībā lietojamās zemes. Te nu vēl var iebilst, ka mēs vēl nezinam, statistiski nebija noskaidrots, cik no šās zemes privatie muižnieki jau i agrāk bija iznomājuši sīkos gabalos, sevišķi krogu un dzirnavu zemes…

Mācītāju muižām gan ar’ vēl 29,500 hektari derīgas zemes. Atkal nebija statistikā uzdots, cik no šīs zemes jau iznomāts sīkrentniekiem. Jādomā, ka vismaz 2 /3 . Neieskaitītas 2,655,300 hektaru (2,430,000 desetiņu) kopzumā liekas būt vēl 6 Kurzemes bruņniecības muižas ar 5840 hektaru lauksaimniecībai derīgas zemes un 4720 hektariem meža (visa Kurzemes platība bez 24,000 hektaru lieliem lielākiem ūdeņiem – 2,703,330 hektari).

Pavisam kopā sanāktu Kurzemē no visas 642,000 hektaru muižas zemes tikai ap 577,000 hektaru zemkopībai derīgas zemes ko dalīt jaunsaimniecībām, t.i., ja nerēķina no muižām jau agrāk sīksaimniekiem iznomāto zemi un ja pieņem, ka no mācītāju zemes tik 2 /3 bijusi iznomāta sīksaimniekiem.

Kā stāv Vidzemē?

Vidzemes latviešu daļā pavisam:

No muižas zemes tā tad pavisam tik 402 tūkstoši zemkopībai derīgas zemes pret 642,000 hektariem Kurzemē. Vidzemē kvotes un zemnieku zemes pavisam 1,023,000 hektari, Kurzemē tik 996,500 hektari, no kuriem nu gan 940,000 hektari zemkopībai derīgas zemes (470,000 hektari arumu, 269,000 pļavu, 201,000 ganību), kamēr Vidzemē tik 866,600 hektari derīgas kvotes un zemnieku zemes (390,100 hektari tīruma, 248,700 pļavu un 227,800 ganību). Kvotes māju Vidzemē 3345 ar 465,682 pūra v. zemes (130 p. v. caurmērā); zemnieku zemes māju 17,058 ar 2,287,025 p. v. (134 p. v. caurmērā); pārdotu muižas zemes māju bija 1918. g. 3906 ar 206,682 p. v. zemes.

Cik nu no visas atlikušās muižas zemes Vidzemē var ietilpt dalamā zemes fondā? Tik knapi 3 /4 : Proti, lietas tādas, ka Vidzemē pie privatmuižām piederēja pavisam 5470 nepārdotas zemes vienības, to starpā 413 galvenās muižas, ar 420,800 pūra vietām = 156,000 hektariem zemkopībai derīgas zemes un 800 pusmuižas ar 28,000 pūra vietām = 104,000 hektariem visas zemes. Uz tām citām 4257 nepārdotām vienībām iznāca 222,000 pūra vietas (82,500 hektari) zemkopībai derīgas zemes un 390,000 pūra vietas visas zemes (182,150 hektari). Šīs 4257 vienības, protams, sastāvēja iz krogiem, dzirnavām, galvenā kārtā bet iz zemnieku mājām uz muižas zemes. Šīs 4257 vienības tā tad gan ietilpst zemes fondā, bet ne tajā, iz kura iespējams zemi piešķirt jaunsaimniecībām! Priekš pēdējām paliek tik 1) privatmuižu centru un pusmuižu zeme, kopā 260,000 hektari, ja pieņem, ka visa pusmuižu zeme – derīga zeme; 2) 61 mācītāju m. centrs – kopā 17,000 pūra vietas = 6300 hektari derīgas zemes; 3) 34 kroņa muižu zeme = 20,500 p. v. = 7500 hektari, no kuriem bet vēl laikam 1 /3 atiet 128 zemnieku saimniecībām uz kroņa muižu zemes; 4) bruņniecības muižas ar 16,00 p. v. = 6000 hektariem zemkopībai derīgas muižas zemes, no kurām atkal ap 1000 hektaru aties tām 33 zemnieku mājām uz kroņa zemes.

Dalamā zemes fondā tā tad Vidzemē (bez Rīgas patrimonialmuižām) varēja ietilpt ap 260,000 (privatmuižu centri) + 6300 + 5000 + 5000 (mācītāju, kroņa un bruņniecības muižu centri) = 276,300 hektari. No tiem iet nost līdzšinējiem 413 privato muižu īpašniekiem 4,1350 = 20,650 hektari, paliek ko piedalīt jaunsaimniecībām 255,650 hektari!

Tā tad atliktu pa Vidzemi un Kurzemi ko dalīt visulielākais 577,000 hektari Kurzemē + 255,650 Vidzemē, kopā 832,650 hektari.

Faktiski līdz 1921. g. nodotas zemes fondam izdalamās zemes 787,947 hektari, no kuriem līdz 1921. g. oktobrim piešķirti 385,136 hektari 22,966 mazsaimniecībām. Ierīkoto mazsaimniecību skaits un to lielums līdz 1. oktobrim 1921. g. sekošais:

Tālāki 95,733 hektari bija līdz 1921. g. rudenim piešķirti 4500 atsevišķos gabalos skolām, pagastiem un agrākiem īpašniekiem. Palika vēl fondā 307,700 hektari. Uz šiem 307,700 hektariem varētu dibināt vēl kādas 18,000 jaunsaimniecības. Pēc „Valdības Vēstneša” Pielikuma pie 1923. g. Nr. 50, 1922. bija piedalama zeme Vidzemē 5986, Kurzemē 6259, kopā 12,245 jaunsaimniecībām…

Pieprasīti bija līdz 1. oktobrim 1921. g., pēc Zemes Ierīcības Vēstneša Nr. 28 (1. februara 1922. g.), Vidzemē 26,850, Kurzemē 32,898 jaunzemnieku zemes gabali, Latgalē 15,130. Bez tam vēl Vidzemē 2610, Kurzemē 5727 un Latgalē 9579 sīkzemnieki bija pieprasījuši pēc zemes gabalu piegriešanas. Tālāk Vidzemē bija 2563, Kurzemē 1154 un Latgalē 855 amatnieki pieprasījuši sīkus zemes gabalus. Pastāvošās zemnieku rentes mājas pieprasījušas Vidzemē 6041, Kurzemē 3357, Latgalē 2447.

Acīm redzot, no visiem pieprasītājiem Vidzemē un Kurzemē varēs apmierināt vislielais 60 proc., t.i. neieskaitot vēlāk, pēc 1. oktobra 1921. g. ienākušus lūgumus, kādus sevišķi varēja iesniegt no Krievijas atgriezušies bēgļi un optanti.

Kas uz Latgali attiecas, tad 1920. g. Rēzeknes, Ludzes un Daugavpils apriņķos dzīvoja 1) 3611 sādžās 49,495 sīki saimnieki, kuriem piederēja kopā tik 324,851 desetiņa zemes, no kuras taisni puse bija aramā zeme. Tā tad uz katru sādžas saimniecību iznāca tik 6,56 desetiņas jeb 7,2 hektari, knapi 20 pūra vietas visas zemes, 10 p. v. aramas zemes.

Bez tam vēl 2) Latgalē bija 9756 viensētas ar 14,855 atsevišķām saimniecībām, ar 152,240 desetiņu visas un 62,154 des. aramas zemes. Še tad jau uz katru saimnieku nāca 10,25 desetiņas jeb 11,17 hektari visas zemes, 4,15 hektari jeb 11 l /4 pūra vietas tīruma. Še tad par visām 324,851 + 152,240 = 477,091 desetiņām = 521,265 hektariem zemnieku zemes jāsaprot, acīm redzot, tikai 1861. g. pēc zemnieku brīvlaišanas pēdējiem piešķirtā zeme, t.s. „надeльная земля”, neieslēdzot pastarpām, pēdējos 60 gados no zemniekiem piepirkto un pienomāto zemi. 1920. g. statistikā gan visa Latgales zemnieku zeme uzdota uz 557,539 hektariem.

Mazas saimniecības Latgalē, tālāk, „folvarku” saimniecības, kas dibinātas uz muižas zemes, t.i., pusmuižas.

Nesadalītu folvarku bija 1920. g. 1327 ar 54,311 desetiņām kopplatības un 20,702 des. aramas zemes. Tā tad šie nesadalītie folvarki, ar 41 desetiņu kopplatības, bija knapi tik lieli, cik Vidzemes un Kurzemes caurmēra zemnieku mājas. Bez tam bija 590 folvarki, ar 63,664 des. zemes, sadalīti 2717 atsevišķās saimniecībās, kuru caurmēra platība 23,4 desetiņnas = 70 pūra vietas.

Tā tad par īsto zemnieku zemi un folvarkiem sanāk kopā tik 477,091 + 117,976 = 595,067 desetiņas = 650,100 hektari zemes, to starpā 223,023 + 20,702 + 25,000 (?) = 268,725 desetiņas jeb 293,600 hektari aramas zemes.

Latgales trīs apriņķos, bez vēlāk no Pleskavas guberņas piešķirtās daļas, pēc 1920. g. statistikas, bija 746,271 hektari muižas zemes un 73,748 valsts zemes (bez tam vēl 4227 hektari baznīcas zemes un 6573 pārējās zemes, kopā 1,388,360 hektari zemes. No 746,271 hektariem privatmuižu zemes ieņēma meži 194,030 hektarus, nederīgas zemes (galvenā kārtā purvu) bija 160,448 un lauksaimniecībai derīgas zemes 391,793 hektari. Тā kā uz valsts zemes arī vēl bija 21,745 hektari lauksaimnieciski izmantotas zemes (bez tam 38,237 hektari mežu un 13,765 nederīgas zemes), tad zemes fondā Latgalē varēja ietilpt 413,538 hektari derīgas zemes, no kuriem nu gan jau atiet folverku zeme, ar kādiem 129,000 hektariem. Paliek 413,538 – 129,000 = 284,538 hektari, ko dalīt. Bet arī no šiem 284,538 hektariem jau bus laba daļa bijusi zemniekiem izrentēta vai pat pārdota. Galīgi noskaidrot visus faktus varēs tā Latgalē, kā Kurzemē un Vidzemē jaunā muižu vai nu „fonda” zemes izmērīšana. Galvenā zemes reformas daļā Latgalē būs bez šaubām papildu zemes piegriezumi pastāvošām sīkākām saimniecībām. Lai to 49,495 sādženieku sētu zemes paplašinātu no 7,2 uz 10 hektariem vien, jau vajadzētu piegriest 140,000 hektarus. Latgalē bet pieprasījuši zemes i 15,130 jaunsaimniecību gribētāju (to starpā 11,571 ar pašu zirgiem), no kuriem, tāpat kā Vidzemē un Kurzemē, vismaz 40 proc. paliks neapmierināti.

Kas attiecas uz aramās zemes samazināšanos pa kara laiku, tad Latvijā bija:

Latgales krievu statistikas dati par aramās zemes kopplatību pirms kara, acīm redzot, nepareizi, jo sējumi vien, pēc tās pašas statistikas, ieņēma 267,876 desetiņas. Ta tad visas aramās zemes, pie Latgalē vēl stipri izplatītās 3 lauku zistemas, ieskaitot āboliņu, būs gan bijis ap 400,000 desetiņu. Katrā ziņā jau šī statistika rāda aramās zemes samazināšanos par 443,400 desetinām jeb par 29,3 proc.

Ražas un apsētās zemes platība pirms kara, 1909./13. gados, Latvijā bija sekoša:

Tā tad galveno labības sējumu kopplatība ap 806,000 desetiņu, kopraža 49,77 milj. pudu. Klāt nāk gan vēl 21,316 des. zirņu un 2312 des. pupu lauku, 1121 des. griķu un 2207 des. citu sējumu. Visu sējumu kopplatība 1909./13. gados bija 969,218 desetiņas jeb 1,059,150 hektari.

Sējumu platība tūkstošos hektāros bija 1922. g. sekošā:

No salīdzinājuma ar priekškara sējumu platību, gaiši redzam, cik gausi Latvijā uzlabojās zemes kultura: rudzu sējumi par veseliem 114,400 hektariem jeb gandrīz 32,7 proc., bija mazāki par priekškara sējumiem. Kviešu sējumu starpība gan tik vairs iztaisīja 11 proc., miežu 22 proc., auzu 11 proc. Kartupeļu bija mazāk stādīts par 15 proc. Linu sējumi visuvairāk samazinājušies, proti – par 46 proc.! Tas ir sevišķi nožēlojami, jo taisni lini varētu dot visulielāko ienākumu, tā kā linu cenas, Krievijas eksporta samazināšanās dēļ 1919./20. gados bija 5 – 10-kārt augstākas, nekā pirms kara un arī vēl 1922. g. 2 1 /2 reizes augstākas. Varbūt jau, ka linu monopols daudzus atbaidījis no linu sēšanas, tomēr neskatoties uz valsts peļņu, zemkopjiem maksājamā linu cena tik un tā 1922./23. g. 1 1 /2 – 1 3 /4 reizes augstāka, nekā pirms kara.

Vēl spilgtāku ainu, nekā samazinājusies sējumu platība, dod par lauksaimniecības kulturas gauso atdzīvošanos ražu statistika. Ražas pa visu Latviju iztaisīja miljonos pudu:

Šādu samazinājušos ražu sekas tās, ka Latvija piespiesta ievest labību: 1921. g. 26,750 tonnus (1,6 milj. pudus), 1922. g. ap 2,2 milj. pudi, kādam ievedumam nu gan stāv pretim 1 milj. pudu liels izvedums. Tomēr tā kā ievestā labība sastāv pa 60 proc. no kviešiem, kviešu miltiem un rīsa (2000 tonniem), Latvijai jāpiemaksā uz labības un miltu ieveduma i 1922. g. Vismaz 250 milj. r. (5 milj. zelta lati).

Samērā ar Vidus- un Vakara-Eiropas kulturas zemēm, Latvijā tiklab aramās zemes platība, kā ražas ir priekš kara bija jāskaita par visai zemām. Danijā, kuras platība pirms kara bija tikai 38,450 kvadratkilometri, Latvijas 65,701 vietā, tika ražoti ap 1,8 miljoni tonni labības, t.i. vairāk, nekā otrtik. Danijas klimats vasarā nav labāks par Latvijas klimatu, vasaras mazliet vēsākas, lietus gan mazliet vairāk. Tāpat arī, ja salīdzina ražas Austruma un Rietuma Prūsijas provincēs, kuru kopplatība mazliet mazāka par Latvijas platību, un kur vasarā klimats uzrāda maz starpības ar Latvijas klimatu, iznāk ražu ziņā gaužam ievērojama starpība: Labības ražas tur sasniedz 180 miljonus pudu, kartupeļu ražas 283 milj. pudus. Tā tad labības ražas vairāk kā 3 1 /2 reizes augstākas, kartupeļu ražas 7 reizes augstākas. Tādejādi saprotams, ka vācu okupacijas vara rēķinājās ar to, ka visā Baltijā, paceļot kulturu pēc Rīta- un Vakara-Prūsijas parauga, būtu iespējams izvest no Baltijas 2 milj. tonnu labības un 1 /2 – 1 milj. tonnu gaļas.

Zemkopības kulturas neapmierinošais stāvoklis Latvijā redzams arī no starpības lopu skaita ziņā, samērā ar Daniju. Liellopu bija Latvijā 1913. g. 935,000, Danijā pāri par 2,4 miljoni; zirgu Latvijā 320,000, Danijā 567,000, cūku – Latvijā 568,000, Danijā 2,490,000. 1920. g. liellopu skaits Latvijā bija samazinājies līdz 746,000, zirgu skaits līdz 250,000. 1921. g. jau bija atkal 800,000 liellopi, 282,500 zirgi, 482,000 cūkas. Aitu skaits 1921. g. bija pat par 113,000 lielāks, nekā 1913. g., kad tas sasniedza vienu miljonu.

Tā tad redzams, ka Latvijā priekš zemkopības pacelšanas vēl atliek ļoti daudz ko darīt. Iespējams ko darīt galvenā kārtā valstij caur lētiem kreditiem. Uz privato iniciativi šimbrīžam velti gaidīt, jo privatcilvēki, tā iekš-, kā ārzemēs, labprāt vēl netic, ka mūsu zemes apstākļi tiktālu nokārtojušies, ka var mums droši izsniegt kreditus. Visiem vēl pārāk spilgtā atmiņā hipoteku un visu citu parādu „devalvacija”, kāda notika caur 18. marta 1918. g. likumu, kurš noteica, ka vienu cara rubli (kas bija zelta rublis) parādu var atmaksāt ar 2 /3 Latvijas rubļiem, kas jau toreiz (martā, 1918. g.) bija tik 2 zelta kapeikas vērts, tagad tik 1 /2 zelta kapeiku. Pēc šāda kursa tiešām atmaksātas visas Vidzemes, kā Kurzemes muižnieku kreditbiedrību ķīlu zīmes („fandbrifas”), kas agrāk Baltijā tika uzskatītas par visdrošāko naudas papīru, tā kā šīs kreditbiedrības izsniedza kreditu pēc ļoti zema novērtējuma, kas nesedza ne 1 /3 no faktiskās pārdošanas cenas. Parasti zemkopības īpašumu, tiklab kā pilsētu namu, pirmās hipotekas uzskata par ļoti labām un drošām, ja tās nepārsniedz 2 /3 no īpašuma tirgus vērtības. Uz šāda pamata principa, kredita izsniegšanas 60 – 66 proc. augstumā, no taksētās tirgus vērtības bija organizētas tā krievu, kā vācu kreditbankas… Uz šāda vērtējuma pamata liekas arī strādājam jaunatvērtā Latvijas zemes kreditbanka, kura nu gan zemi pagaidām novērtē diezgan zemu, tā aizdod ne augstākas zumas, kā agrākās muižnieku kreditbiedrības. Sakarā ar šo vērtējumu, tad arī svārstās zemes cenas, kuras tomēr jau patapušas sakāpt 2- un 3-kārtīgi pēc bankas atvēršanas…

Par melioracijas, drenažas kreditiem utt. vēl trūkst attiecīgu noteikumu!

Galvenais grūtums Latvijā būs ar jaunsaimniecību ēku būvi. Jaunsaimniecībām atļauts piešķirt 3 desetiņas un pat līdz 5 desetiņas laba meža, caur ko valsts izmantojamā mežu platība ievērojamā mērā samazināsies: jaunsaimniecību uzbūvei, ja tās rēķina uz 50,000 (ar Latgali), izies puse no visa Latvijas būvkoku meža (būvkoku meža, kas vecāks par 80 gadiem, drusku pāri par 300,000 hektariem; jaunsaimniecībām jāpiešķir 50,000 * 3 = 150,000 hektari, t.i., puse. Ja nepiešķir mežu, tad, vidējai jaunsaimniecībai no 15 hektariem tiesība prasīt 6000 kubikpēdas [162] apaļu koku bez zariem, kuru tirgus vērtība iztaisa 200,000 rubļus, uz amatnieku gruntsgabala piešķiramas 2000 kubikpēdas. Tādejādi ar’ jau nāksies piešķirt 50,000 jaunsaimniekiem + 10,000 izpostītiem + 15,000 amatniekiem kokus 60,000 X 200,000 + 15,000 X 66,666 = 12,000 miljonu + 1000 miljonu, kopā 13 miljardu Latvijas rubļu jeb 260 miljonu zelta franku vērtībā. Mežu departaments rēķina pat ar 584 milj. kubikpēdām, kas būtu vēl par 50 proc. vairāk. Bez tam jaunsaimniecībām vajadzīgs eku uzbūvei plašs kredits. Ja rēķina tikai 75,000 rubļus = 1500 latus, tad jau sanāks 60,000 – 75,000 = 4 1 /2 miljardi rubļu = 90 miljoni latu, kopā ar amatniekiem ap 100 miljoniem. Ievērojamas zumas vajadzēs tiklab jaun-, kā vecsaimniecībām priekš zemes melioracijas.

Valsts iejaukšanās būs tālāk nepieciešama mākslīgu mēslu apgādāšanai. Spekulacija mākslīgu mēslu cenas turējusi 1921. un 1922. gados priekš fosfora skābes mēsliem ap 100 proc. augstāki par Anglijas cenām. Kamēr Anglijā toma sārņi maksāja 2 1 /2 mārciņas no tonna = 47 rubļi no puda, tos Latvijas zemkopji nedabūja zem 100 r. pudā. Tādejādi daudzi atturejās no mākslīgu mēslu pirkšanas. Caur to kultura cieš!

Mākslīgu mēslu patērējums Latvijā niecīgs: 1921. g. 8123 tonnas zuperfosfata + tomasmiltu, 1922. g. 9725 tonnas. Pēc Danijas vai pirmskara Vācijas parauga bija jāpatērē vismaz 200,000 tonnas! Kainita un kalija sāļu patēriņš vēl niecīgāks – 1921. g. 1245 tonnas, 1922. g. 2416 tonnas. No zalpetra patēriņa (36 un 25 toni) nav ko runāt. Šis niecīgais mākslīgu mēslu patēriņš izskaidro Latvijas samērā ar Daniju un Vāciju uz pusi zemākās ražas.

Arī lauksaimniecības mašinu cenas Latvijā vēl ap 30 proc. augstākas, nekā pirms kara.

No svara būtu cukura fabrikas ierīkošana Latvijā. Cukura cenas visulētākos momentos – 1921./22. gados – Amerikas tirgū nav bijušas zem 60 dolariem par tonnu, martā - aprilī 1923. g. tās sakāpa uz 120. Tas ir apmēram 3 reizes augstāki, nekā pirms kara. 1922. g. Latvijā ievests par 500 milj. r. cukura.

Mežu saimniecība.

Mežu saimniecību līdz šim uzskatīja par ekstensivāko zemes izlietošanas veidu. Tiešām, pie līdz šim pie mums parastās saimniecības mežs prasīja samēra maz darba spēka. Baltijas muižu un zemnieku mežos parasta mežu saimniecība – „plenterēšana”, t.i., lielāko, baļķu koku izciršana un atlikušā meža atstāšana savā vaļā, kamēr tas noderīgs malkai vai baļķiem. Tādejādi gan vismazāk izdevumu pie mežu kopšanas, bet arī visumazākais koku masas pieaugums. Bet inteliģenti mežu īpašnieki jau priekš dažiem gadu simteņiem bija novērojuši, ka, no praktiskuma, ienesīguma stāvokļa uz lietu raugoties, praktiskāki, nocirst zinamu meža gabalu kailu un tad to apsēt, vai pat apstādīt jauniem kociņiem. Šie inteliģentie mežkopji tad arī sāka iedalīt visu savu mežu „šļāgās” vai „cirtumos” un cirst ikgadus tik vienu noteiktu gabalu, „šļagu”, „cirtumu”. Ja kam bija 1000 pūra vietas skuju koku meža, un tas atzina, ka visulabāki tiek samaksāti 100 gadus veci baļķi, tad tas iedalīja savu mežu 100 cirtumos pa 10 pūra vietām un cirta ikgadus tik 10 pūra vietas. Nocirsto gabalu tad tūlīt notīrīja no žagariem un sēja, vai vēl labāk, stādīja jaunu mežu. Kur celmu izlaušana atmaksājās, pilsētu tuvumā, tur izlauza i celmus. Malkas ražošanai pietika pie lapu koku (bērzu, alkšņu utt.) meža 40 – 50 gadus rotacija – lapu koku mežs saauga vieglāk pats no sevis, no atvasēm. Tā izrādījās, ka kārtīgi sēts un tik pēc zināmiem gadiem cirsts vai stādīts mežs izdeva uz hektara vidējas meža zemes ap 3 1 /2 kubikmetrus gadā koksnes pieauguma, kamēr pie vecās, „plenterēšanas” zistemas iznāca allaž ne vairāk par 1 – 1 1 /2 kubikmetriem pieauguma gadā. Bet ar laiku atzina, ka arī jauna meža stādīšanas zistema, stādīšana rindās uz 1 metru attāluma un vēlāka pakāpeniska vienas rindas izciršana ik pa 15 – 20 gadiem, bija vēl pārlabojama. Proti, sāka jau 10 – 15, pat 20 gadus pirms baļķu meža nolemtās cirsmes stādīt lieliem kokiem pa apakšu nākamā meža kokus (kociņus). Protams, ka nu jau var būt runa par intensīvu meža kulturu. Jo lai šāda stādīšana būtu sekmīga, vajadzēja visupirms iztīrīt mežu no lieliem kokiem pa apakšu saaugušiem bezvērtīgiem krūmājiem. Bet lieliem kokiem pa apakšu stādītie mazie kociņi jaunībā labāk saauga: tie necieta no bargiem, aukstiem vējiem, zeme to tuvumā neizkalta, saule tos nededzināja. Neērtība, zināms, bija tā, ka lielo mežu nocērtot, pat nie visu apdomīgākās rīcības, daļa no mazajiem kociņiem tika aplauzīti. Visā visumā tomēr bija liela peļņa – iznāca liela meža rotacijas saīsināšana: lielo mežu nocērtot, zemi apklāja mazs, spēcīgu kociņu mežs, kas nu ātri saauga lielumā… Izbojāto kociņu vietā tika stādīti ātraudži lapu koki. Tā rīkojoties, zināms, vajaga daudz mācītu mežkopju un mežsargu. Pie parastās vecās kailcirsmes – sēšanas zistemas viens mācīts mežkopis pietiks uz 5000 un pat 10,000 desetiņām [163] – pie intensivas zemkoku stādīšanas zistemas vajadzēs viena macīta mežkopja jau uz 750 – 1000 desetiņām. Inteliģentie mežkopji arī drīz nāca pie novērojuma, ka arī mežā, tāpat kā laukā, jāturas pie augu maiņas zistemas. Pēc priedēm un ozoliem nekādi nedrīkst no jauna audzēt priedes un ozolus vai bērzus, kas zemi ļoti izkaltē, bet jāaudzē egles un bukas (Buche), kas zemi uztura valganu un ir reizē humusa krājēji. Zem priedēm mežs rets – saule spīd cauri un izkaltē humusu. Tas gan ļoti veselīgi krūšu slimniekiem, bet ļoti nenoderīgi zemes auglības uzturēšanai. Nocirsta priežu meža gabalā tas pats palikušais humuss ātri izkalst putekļu veidā – vēji to paceļ un aiznes, paliek pāri kaila smilts! Taisni vecos priežu mežos tāpēc gluži nepieciešami stādīt pa apakšu eglītes vai gobas, alkšņus, tikai ne bērzus, ozolus, priedes. Bet zināms, ka daudzi priežu meži jau tiktālu izbojāti, ka tur nekādas egles, ne arī labāki lapu koki vairs pa apakšu negrib augt. Intensiva kultura nu prasītu humusa vai vismaz kūdras uzvešanu, pirms kā stādīt jaunus kociņus. Tas, zināms, prasa daudz pūles un izmaksā dārgi! Bet citādas izejas nav, ja negrib pēc priežu izciršanas radīt tuksnesi – radīt smilšu kāpas, ar kurām vēl nesalīdzinot grūtāk ko iesākt, nekā ar sliktu, zem priedēm atrodošos mežu zemi. Latvijā laime tā, ka gandrīz viscaur priežu mežu starpā atrodami kūdras purvi un purviņi, no kuriem var ņemt kūdru – humusu jaunu kociņu bedrēm.

Bet kas lai mežu intensivi kopj? Acīm redzot, tas reti notiks pie sīkāka zemes īpašnieka. Pat lielākam meža īpašniekam uznāks allaž šaubas, vai audzēt un kopt mežu, vai labāk to izlaupīt! Proti, kodīgais jautājums še mežu lēnā ataugšana, vai, otrādi runājot, ilgā kapitala rotacija. Zemkopībā ieguldītais rīcības kapitals apgrozās vienā gadā, – lopkopības kapitals maz gados. Pat zemes melioracijās ieguldītais kapitals tūlīt otrā, trešā gadā sāk nest augļus! Ne tā tas mežkopībā! Ja turās pie parastās 100 gadu rotacijas, tad iznāk, ka mežkopis stāda jaunu mežu, lai tā dēla dēla dēlam pēc 100 gadiem būtu ieņēmumi… Bet tādejādi katrs apdomāsies jaunu mežu stādīt, vismaz tur stādīt, kur jau nav izvesta cauri caur daudz gadiem kārtīga meža cirsme, kārtīga rotacija. Tas nemēdz būt privatos, bet gandrīz vienīgi kroņa mežos! Ja daudz, tad vēl dažu majoratu mežos. Attiecībā uz mežkopību, paši visuindividualistiskie ekonomisti atzīst, ka racionala mežkopība atrodama reti privatos mežos. Tādejādi tad Latvijā izdotais likums, kas atvēlēja piešķirt jaunsaimniekiem mežu, runā pretīm visai zinātnei! Nav mazāko šaubu, ka jaunsaimnieki mežu vērtīgāko daļu nocirtīs maz gados, – jo no privatas saimniecības viedokļa būtu neprātīgi mežu saudzēt, ja ar iegūto kapitalu var kādu ienesīgāku veikalu iesākt. Lai tik iedomājamies, ko nozīmē mežā ieguldīt kapitalu. Kapitals pie 5 proc. dubultojas 14,6 gados. 29,2 gados tas palicis 4 reizes, 58,4 gados 16 reizes, 87,6 gados 64 reizes, 102,2 gados – pie mums parastā rotacijas laikā – 128 reizes lielāks! Ja nu pūra vieta zemes maksājusi pat tik 1000 rubļus, apsēšana tikpat daudz, un ja pieņem, ka kopšanas un apvaktēšanas izdevumi tiek segti no starpcirsmēm, pārāk biezi saaugušo koku izciršanas, tad šī pūra vieta meža pēc 102 gadiem izmaksās 256,000 rubļus = 5120 zelta latus. Bet tikdaudz i 100-gadējs baļķu mežs nekad nemaksās, šimbrīžam jau būs rets tāds mežs, par kuru dos 1000 latus par pūra vietu. Un ja nu pūra vietas tukšas zemes maksājusi 2000 vai 3000 rubļus, tad gala rēķins, zināms, vēl daudz sliktāks. Parasti jau arī rēķina, ka mežs, meža pieaugums atmaksājas tik ar 2 1 /2–3 proc. Privatcilvēki ar tādu peļņu nemēdz būt mierā. Priekš valsts lieta citāda. Valsts nedzīvo vienu cilvēka mūžu vien, tā ir, no praktiska viedokļa runājot, nemirstīga. Tai tāpēc gan pienākums, gādāt par to, ka i vēlākām paaudzēm lai vēl būtu mežs, ko celt ēkas un malka, ar ko sildīties. Un arī valstij mežs, kārtīga mežkopība dod drošus, neizsīkstošus ieņēmumus. Valstij neder vienkāršais procentu rēķins. Jo kādu meža gabalu kailu nocirst un ar lielu peļņu sviest tirgū, var gan atsevišķs privatcilvēks, bet to nevar vesela, kauču i mazāka valsts: koku cena ar to tiktu pārliecīgi nosista, tirgus pārpildīts!

Neskatoties uz visu technisko progresu rūpniecībā, mežs dod vienumēr vēl lētāko būvmaterialu. Durvīm, logiem, grīdai, mebelēm tas pilnīgi neatsverams. Arī griestiem un jumta spārēm koki parasti iznāk lētāki, nekā dzelzs. Tāpēc no svara, ka visi lielākie meži paliek, vai tiek pārvesti valsts rokā! Koksnes pieaugums i Kurzemes kroņa mežos pie parastās kailcirsmes tika rēķināts uz 161 kubikpēdām no desetiņas = 4,23 kubikmetriem no hektara gadā, no kādas kopzumas nu gan apmēram 1 /7 nokaltuša un bojāta meža. Paliek 3,6 laba meža no hektara. Bet jāatzīst, ka Kurzemē mežs pa lielai daļai atrodas uz labas zemes, kuru būtu labāk pārvērst pļavās un tīrumos. Tomēr, ja izvestu cauri intensivu mežkopību, koku pieaugums i uz vidējas meža zemes nebūtu zemāks. Latvijas mežu stāvoklis sekošais (pēc mežu departamenta ziņām):

1)      kroņa meži;

a)      skuju meži hektaros:

b)      lapu koku meži hektāros:

2)      Privato, valsts rīcībā pārņemto mežu un kroņa mežu kopzuma hektāros:

a)      Skuju meži

b)      Lapu meži:

Še pievestie skaitļi nesaietas pilnīgi ar agrākiem datiem par privato mežu platību. Tā Kurzemē privatmuižu mežu kopplatība uzdota uz 467,564 hektariem, kas kopā ar 292,148 hektariem valsts mežu iztaisītu 759,712 hektarus. Še pievestie dati dod 763,580 hektarus. Starpība tā tad tomēr nav liela: kopzumā par visu Latviju 1,496,780 hektari pret 1,526,942 hektariem. Bet kļūmīgs lielais procents „neatjaunojamo”, t.i. nocirsto un no jauna neapstādīto meža gabalu. Tādu, pēc mežu departamenta ziņām, pa visu Latviju 214,721 hektari! Tā tad paliek pāri faktiska meža tikai 1,312,221 hektars! Un arī no šī atlikuma ies nost vismaz 150 – 200,000 hektari taisni vērtīgākā, 80 – 120 gadus vecā meža jaunsaimniekiem un izpostītām saimniecībām. Paliks pāri 1,1, varbūt pat tik 1 miljons hektaru valsts mežu. Tur tad gribot, negribot būs jāpāriet uz, piem., Ziemeļa-Vācijas mežos parasto 80 gadus rotaciju, cik ļoti arī tagad mūsu mežkopji šādai pārejai nepretotos: nebūs vienkārši citādi vairs ko cirst! Tas viss pie likuma izdošanas, kas piešķīra jaunsaimniecībām mežu, nav apdomāts! Bet pie tādiem apstākļiem, kādi tie nu reiz atrisinājušies, no ekonomiskās politikas viedokļa atliek tik ieteikt, lai tiktu glābts, kas glābjams, t.i., lai palikušie meži, kuri vairs iztaisīs tik knapi 16 proc. no Latvijas teritorijas, tiktu pēc jaunlaiku zinātnes paņēmieniem apsaimniekoti. Samazinot mežu rotacijas plānu uz 80 vai vismaz 90 gadiem un faktiski izaudzēt 90 – 95 vai 100 – 105 gadus vecus kokus jau var, ja stāda vecajiem mežiem pa apakšu jaunus kociņus un vecos cērt vēl pēc 10 – 15 gadiem. Jaunie kociņi jau patērē pirmos 10 – 15 gados samērā maz stādu barības vielu, tos būtu iespējams arī mēslot mākslas mēsliem, lai ātrāk un labāk aug. Bez tam nākamai Latvijas mežniecībai paliek iespēja lielākā mērā stādīt Amerikas ātraudžus skuju kokus: Duglasa egli un Veimutsa priedi, kas Ziemeļa-Vācijā un Vidus-Vācijas kalnājos, kur klimats nav izdevīgāks par Latvijas klimatu, ar labām sekmēm izmēģināts. Veimutsa priede jau 30 – 40 gadus dod uz vidējas rneža zemes prāvus baļķēnus, 50 – 60 gados labus baļķus. Koksne gan tai ļoti mīksta. Bet Duglasa eglei ļoti laba, cieta koksne un tā aug arī nedaudz gausāki. Nelaime gan tā, ka šīs sugas neaug tīrā smiltī, kā mūsu priede. Jautājums arī, vai neder stādīt Sibirijas „lariksu”. Sibirijas ciedris, kuram labs koks un kas reizē dod riekstus, pie mums neizdodoties.

Kas uz apgalvojumu attiecas, ka nederot mežu rotaciju samazināt uz 80 gadiem, tad jāaizrāda, ka Saksijas kalnu mežos, kur klimats nav izdevīgāks par Baltijas klimatu, mežu rotacija samazināta uz 50 – 60 gadiem, pie kam izaug ne tikai malka un kalnu raktuvju koki, bet arī vidēji baļķi, kas izdod šaurus, bet tāpēc diezgan labus dēļus. Bet meža koksnes pieaugums Saksijā pacelts uz 5 1 /2 – 6 kubikmetriem no hektara gadā! Vācijas, caurmēra lielā slikti apsaimniekotā privatmežu procenta dēļ, vidējo meža pieaugumu skaitīja tik uz 3 1 /2 kubikmetriem no hektara gadā. Ne lielāks mežu pieaugums bija agrākā Austrijā un Francijā! Baltijā privatmežos, droši vien, netika sasniegti 3 kubikmetri no hektara gadā.

Kā izdalās meži dažādās zemēs? Par to sekošā statistika:

No pievestās tabeles mēs redzam, ka Latviju vairs nevar pieskaitīt pie mežu bagātām zemēm: Krievijā iznāk uz katra iedzīvotāja gandrīz divreiz tikdaudz meža, Zviedrijā un Norvēģijā 4 reizes vairāk, Somijā pat 10 reizes. Bieži apdzīvotās Vakara-Eiropas zemēs uz iedzīvotāja jau iznāk tik pus tik daudz, pat tik trešā un ceturtā daļa meža, bet tur arī lieto apkurināšanai akmeņa ogles. Bet kas tas galvenais: mežu

platība, samērā ar visu zemes platību, Latvijā jau 1921. g. Bija mazāka, nekā Vācijā un Austrijā, atskaitot neatjaunojamos mežus un jaunsaimniekiem piešķirtos gabalus, kas, bez šaubām, tiks izcirsti, paliks pat zemāks mežu procents, nekā

Francijā, Beļģijā, Spanijā! Te tad ceļas jautājums, vai „neatjaunojamie” meži nebūtu tomēr atjaunojami, kā arī, vai nebūtu daļa no „nederīgās zemes” apstādama ar mežu, t.i. vismaz visi smiltāji. – Kūdras purvus pēc melioracijas labāk pārvērst drupās un pļavās. Bez tam purvu kūdru jau tik un tā var lietot kurināšanai: oglekļa pieaugums purvā nebūs mazāks par šādu pat pieaugumu mežā.

Mežu nozīme tautsaimniecība jāstāda arī taī ziņā augstu, ka meži sargā zemi no pārliecīgas ātras izžūšanas. Sevišķi kalnājos un avotu apsardzībai meži gluži nepieciešami. Dienvidus Eiropā, mežus nesaudzīgi kalnos nocērtot un kazas ganot, kalni palikuši pilnīgi nederīgi, kaili – lietus aiznesis, noskalojis tā jau vājo humusa kārtu ielejās, un agrāko skaisto mežu vietā rēgojas tik kailas klintis! Dalmacijā, Melnkalnē, Grieķijā, Italijā, Spanijā, Dienvidus Francijā tagad kalni pliki klintaini, tikai šur tur iedobumos redzama maza zālīte un kadi krūmāji. Pēdējā laikā nu arī tur sākti klintainie kalni apstādīt. Bet tas ir grūts darbs! Jāizcērt vai, vēl labāk, jaizspridzina klintīs bedres, kurās var stādīt jaunus kociņus, jāgādā arī mazliet par humusa piejaukumu pie klints akmeņa daļām. Kalnāju mežu iznīcināšanai tādas sekas, ka sniega un lietus ūdens var pilnīgi netraucēts un neapturēts no koku saknēm un velenas gāsties lejā un tā viegli pārplūdināt ielejas, aiznesot sev līdzi pēdējās humusa atliekas un akmeņus. Agrāk domāja, ka meži pavairojot nokrišņus (sniegu, lietu). Šādas domas gan tagad atzītas par maldīgām: nokrišņi atkarājas no katras zemes ģeografiskā stāvokļa, kalniem, valdošiem vējiem, jūras straumēm. Tomēr jāievēro, ka mežs, kā jau minēts, ar savām lapām, skujām un velēnu attura lietu un sniegu no ātras notecēšanas un tādejādi „baro” avotus, ezerus un upes. Vasarā mežā vēsāks, ziemā siltāks, nekā uz lauka! Katrs būs sajutis, cik daudz patīkamāki braukt vai iet pa meža ceļu: mežs aiztura vēju un vētru!

No ekonomiskās politikas viedokļa tāpēc jāprasa, lai, cik iespējams, daudz meži nāktu valsts rokās un lai tiek izdots likums, ka valstij tiesība, visu nederīgo zemi lēti atsavināt un apstādīt ar mežu. Šimbrīžam Latvijā tāda likuma vēl nav. Lai meži neciestu no uguns, t.i., lai neizplatītos ugunsgrēks, mežā jāgādā par to, ka skuju koku meži, kas viegli deg, tiktu vismaz uz ik pāri simts metriem ierindoti, atdalīti ar lapu koku rindām. Priežu mežos var šādam mērķim lietot bērzus, kas aug ātrāk, nekā priedes.

Daudz valstu valdības spiež arī privato mežu īpašniekus likuma ceļā ierīkot kārtīgu meža saimniecību, kārtīgu rotaciju. Lieli panākumi šādiem likumiem nav! Kas grib, var tos apiet! Laba saimniecība panākama vienīgi valsts, vai labi organizētos komunalos mežos.

Ūdeņi. Zveja.

Arī attiecībā uz ūdeņiem ekonomiskai politikai liela nozīme. Mazie ūdeņi, dīķi, mazie ezeri, mazās upes vai nu to krasti pa laikam atrodas privatīpašumā. Lielās, kuģojamās upes skaitās visur par valsts īpašumu, tāpat lielāki ezeri un kuģojami kanali. Bet zvejas tiesība i lielās_upēs parasti mēdz piederēt katra krasta gabala īpašniekam. Ūdens spēki valstij nepieciešami, tiklīdz ka valsts grib izdarīt kādas svarīgas vispārderīgas melioracijas, izmantot ūdens kritumu spēku. Šaī ziņā par lielu traucēkli var būt stingras dzirnavu tiesības… Vasarā var būt no svara apūdeņot sausā laikā pļavu, kura dod barību simtiem lopu. Bet dzirnavnieks to neatļauj, viņam tiesība uz ūdeni! Lopiem jāmirst badā, lai dzirnavnieks varētu samalt dažus pūrus labības, kurus tas tāpat būtu varējis samalt rudenī un pavasarī pie liela ūdens, kad pļavai slapjuma jau tā bija par daudz. Austrijas Alpos milzums ūdens kritumu. Bet ne valsts, ne privatie uzņēmāji tos nevar izlietot, jo kritumi un krāces pieder krastmalas īpašniekiem. Pēc lietpratēju juristu sprieduma, vajadzīgi vismaz 5 – 10 gadi līgumiem un prāvām, pirms kā iespējams stāties pie pirmās spēka stacijas būves. Daugava un tās krāces pieder valstij, bet krasti privatiem. Tādejādi, ja grib būvēt spēka stacijas, rasies lieli grūtumi un sarežģījumi ar krastmalu vec- un jaunsaimniekiem, kuri kliegs, ka tos izposta. Protams, ka par applūdinātiem laukiem jāmaksā atlīdzība. Bet nav pieļaujams, ka krastmalas īpašnieks ar gadiem ilgu prāvu dēļ viņa skādes atlīdzināšanas varētu traucēt spēka stacijas būvi. Tāpat nav pielaižams, ka purvmalas īpašnieki var aizkavēt purvu melioracijas darbus, neatļaut pa viņu zemi vilkt cauri ūdens pievadīšanas vai novadīšanas kanalu. Likumdevībai jābūt tādai, ka valsts vai komunas var bez traucēšanas iesākt vispārderīgus melioracijas darbus.

Zvejas tiesības likumiem jābūt tādiem, ka tie veicina zivju pieaugumu, t.i., jāpastāv stingriem ierobežojumiem, attiecībā uz t.s. „nārstu” laiku. Bet tālāk valstij jārīkojas arī pozitivi: jāierīko zivju audzētavas, kur izaudzē dažādu zivju sugu mazuļus, kurus tad pēc var ielaist upēs, ezeros, dīķos. Zvejniekiem piemīt tā indeve, ka tie tīklu izvelkot parasti izņem tik vērtīgās zivju sugas pārdošanai, bet mazvērtīgās iemet atpakaļ ūdenī. Bet tā savairojas taisni mazvērtīgās zivis uz vērtīgo zivju rēķina. Nav ko šaubīties, ka valsts varētu, ierīkojot lielāku skaitu zivju audzētavu, vairākkārt pavairot zivju bagātību iekšzemes ūdeņos. Jūrā jau nu ar visiem likumiem maz ko panāks. No svara tomēr izsolīt premijas uz roņu un jūras putnu izskaušanu, kas apēd zivis. Tālāk no svara, pabalstīt jūras zvejniecību ar zvejas kuģu – tvaikoņu būvi. Mazajās zvejnieku laivās saķer maz zivju. Tās arī ļoti apdraudētas stiprā vējā, nerunājot jau par vētru. Zvejniecības kuģi – tvaikoņi daudzmaz labākos apstākļos. Tie mēdz būt ierīkoti ar saldētavām, savā ziņā ledus pagrabiem, kuros zivis var ilgi uzglabāt. Vācijai pieder kādi 370 zvejas tvaikoņi 200 – 500 tonnu tilpumā, kuru vadītāji neapmierinās ar piekrastes zveju, bet brauc uz Holandi, Norveģiju un pat Mūrmanas piekrasti. Tie iegūst gadā līdz 90,000 tonnu (5,4 milj. pudu) zivju. Vēl daudz svarīgāka Anglijas zvejniecība. Angļu zvejnieki ieguva pirms kara 1,200,000 tonnu (74,4 milj. pudu) zivju 14 milj. mārciņu (350 milj. zelta latu) vērtībā. Bet angļiem bija arī ap 7400 zvejas tvaikoņu un tvaikonīšu, 336,000 tonnu tilpumā, ar 66,801 zvejniekiem! Arī Norveģijas zivju ieguvums iztaisīja ap 3 /4 milj. tonnu gadā, Holandes 1 /4 miljonu. Baltijas jūra samērā zivju nabaga jūra, – bagāta ir Kaspijas jūra.

Valsts uzdevums še: pabalstīt zvejnieku kooperativus ar lēta kredita izsniegšanu uz moderniem zvejas tvaikoņiem, vai, vēl labāk, motoru kuģiem, kuru korpusus jūrmalas zvejnieki paši var uzbūvēt…

Kalnu raktuves.

Latvijā nav kalnu raktuvju, tiklab kā nav apakšzemes bagātību. Kalnu raktuvju politikai tāpēc priekš mums galvenā kārtā tik platoniska nozīme. Tomēr apcerējumi tāpēc jau nav gluži lieki. Ja arī šobrīd mēs par apakšzemes bagātībām nekā nezinam, tad gluži neiespējami nav, ka kaut kas varētu tikt atrasts, piem., ogles un sāls. Pie Ventas krastiem, uz leišu robežām, atrasti brūno ogļu slāņi. Ogles gan mazvērtīgas, bet nav jau izslēgts, ka dziļāki zemē varētu būt vērtīgas ogles. Jāizdara dziļurbšana! Vācijā pirms 20 gadiem vērtēja visus apakšzemes ogļu krājumus uz 100 miljardiem tonnu. Nodibinājās kāda dziļurbēju akciju sabiedrība un uzurba (līdz 1500 metrus dziļi urbjot) tik daudz vērtīgu ogļu slāņu, ka ap 1914. g. Vācijas ogļu krājumus jau rēķināja 4-kārt augstāk. Tagad Vācija gan zaudējusi Augšas-Sileziju un Saaras apgabalu. Bet pastāv cerības, ka atrasies ogles apgabalos, kur vēl maz pētīts! Brūno ogļu gultnes tiešām jau atrastas stipri vairāk un brūno ogļu izmantošana Vācijas serdē, Saksijā pacēlusies par 50 – 60 proc.

Senlaikos un arī jaunlaikos līdz 19. gadu simtenim apakšzemē meklēja vairāk tik dārgmetalus, ja daudz, tad vēl varu, svinu, cinku, alvu. Tikai jaunākos laikos noskārta, ka oglēm un dzelzs rudai lielāka nozīme, kā zeltam, sudrabam un krāsainiem metaliem. No svara kalnu raktuvju tiesību attīstīšanās. Kam lai pieder apakšzemes bagātības? Senlaiku un viduslaiku ieskati bija, ka tikai zemes valdniekam, karalim. Tāpēc šo kalnu raktuvju tiesību sauca arī par regaliju = karalisku. Tiklab senā Foiniķijā [164] , kā Grieķijā, Romā un viduslaiku Eiropā apakšzeme piederēja valdniekam – karalim. Bet lai ļaudīm būtu interese, meklēt pēc apakšzemes bagātībām, tad parasti izdeva likumus, kas katram atradējam nodrošināja izmantošanu, ja vien tas pie attiecīgās valsts iestādes pieteicās un bija ar mieru, maksāt zināmas nodevas. Kad spanieši uzgāja Ameriku, to valdnieki labprāt dāvināja saviem mīluļiem muižniekiem kalnu raktuvju izmantošanas tiesības, apgādāja tos pat vēl ar klaušu strādniekiem, ja vien tie apņēmās nodot karalim piekto daļu no ražotā zelta un sudraba.

Uzskati par to, kam piekrīt apakšzemes bagātības, ar laiku grozījušies. Vācijā un Austrijā jau pirms 100 gadiem atļāva ikkatram, meklēt apakšzemes bagātības, i uz citu cilvēku piederumiem un atstāja valstij tikai sāls regalu.

Sakarā ar uzskatu maiņu, Anglijā un Amerikā apakšzemes bagātības piešķīra virszemes īpašniekam. Tāpat Krievijā. Bet Austrijā un Prusijā katram deva tiesību pieteikties uz apakšzemes bagātību meklēšanu uz svešas zemes. Valsts par to ņēma niecīgu nodokli – 5 kronas gadā! Faktiskam zemes īpašniekam nu vairs nebija tiesības, meklēt uz savas zemes pēc apakšzemes bagātībām, kamēr vien svešais meklētājs samaksāja ikgadus valsts nodokli. Tā tad iznāca pilnīgs ārprāts: apakšzemes bagātību meklēšanas tiesība kuram katram bija piešķirta tāpēc, lai kūtri un nevīžīgi zemes īpašnieki netraucētu savas zemes saimniecisko uzplaukšanu, un nu iznāca gluži otrādi, ka bagāti kalnu raktuvju īpašnieki sapirka tās zemes izmeklēšanas tiesības (Schurfrechte) taisni tāpēc, lai netiktu meklēts, lai to raktuvju tuvumā neizceltos tiem nevēlama konkurence. Pēc pasaules kara gan i Austrijā atcēla šo līdz pilnīgam neprātam izvirtušo apakšzemes bagātību meklēšanas tiesību un nodeva to valstij, kura varēja vai nu pati likt uzmeklēt, uzurbt apakšzemes mantas un tās izmantot, vai arī iznomāt izmantošanu.

Rietuma Eiropas zemēs lielā daļa iedzīvotāju pārtiek no apakšzemes bagātību izmantošanas vai no rūpniecībām, kuras dabū savas jēlvielas no apakšzemes. Galu galā jau ne tikai dzelzs, bet arī visa mašinu rūpniecība pamatojas uz apakšzemes bagātību izmantošanas attīstības. Sevišķi pasaules kara laikā un pēc kara spilgti parādījās milzīgā ogļu un dzelzs rudas nozīme pasaules saimniecībā: ogles un dzelzs cenas pacēlās 3 – 4-kārtīgi, un arī pēc kara palika gadus divus ļoti augstas: tikai no 1920. g. rudens iesākās cenu krišana. Bet arī 1923. g. pirmos 4 mēnešos ogļu un dzelzs cenas vēl par 50 proc. augstākas, nekā pirms kara.

Cik milzīga nozīme kalnu raktuvēm, to liecina tas, ka Vācijā 1913. g. nodarbojās 755,000 darbinieku ogļu un dzelzs rudas rūpniecībā – atrakšanā, un ražoja mantas par 2418 milj. zelta markām (3000 milj. zelta frankiem jeb latiem). Sāls un citu metalu rudu raktuvēs darbojās tālāki 80,000 strādnieki, ražojot par 300 milj. zelta marku mantas. Brūno ogļu pārstrādāšanā briketas un koksa rūpniecībā atrada tālāki 52,000 strādnieki darbu un peļņu. Bet dzelzs un mašinu rūpniecībā Vācijā strādāja pāri par 2,1 miljona darbinieku, akmeņu laustuvēs, cementa fabrikās un ķieģelnicās 433,000! Kopā ar piederīgiem šie 3 1 /2 miljoni darbinieku iztaisīja ne mazāk par 10 milj. iedzīvotāju. Kur nu vēl dzelzsceļu darbinieki – ap 3 /4 miljona!

Ne mazāka nozīme kalnu raktuvēm, dzelzs un mašinu rūpniecībai Anglijā. Tur pirms kara ražoja 286 miljonus tonnu akmeņogļu, Vācijā tik 190. Vēl lielāka nozīme raktuvēm Amerikas Savienotās Valstīs, kur ražoja 450 milj tonnu ogļu.

Kalnu raktuvju strādnieki dabiski stiprās dzīvības briesmās. Tāpēc valstij jāgādā par likumiem, kas lai nodrošinātu, pēc iespējas, to dzīvību. Vācijā ievests „divu šachtu” likums, kas noteic, ka katrai raktuvei jāierīko divas izejas (šachtas) uz augšieni, lai, ja viena izeja no kāda nelaimes gadījuma sabruktu, apakšzemes darbinieki varētu glābties pa otru. Bet katras šachtas izbūve maksā ap 2 miljonus zelta marku. Tāpēc kalnu raktuvēs jāiegulda ļoti prāvi kapitali. Pat urbšana, meklēšana pēc apakšzemes mantām jau prasa ievērojamus ieguldījumus, urbšana līdz 1500 metru dziļumam izmaksā ap 100,000 zelta marku.

Rūpniecības politika.

Zem rūpniecības jāsaprot kā pamata rūpniecība, ar kuru iegūst jēlvielas (добывающая промышленность, Urproduction), tā arī vielas apstrādājošā rūpniecība (обрабатывающая промышленность, stoffveredelnde Gewerbe).

Rūpniecība – amatniecība jau pazīstama pie Afrikas mežoņiem. Veselas ciltis nodarbojās ar podniecību, citas ar ieroču, šķēpu, vairogu, bultu un stopu izgatavošanu, ar kalēja darbiem, ar ieroču pamatvielas, dzelzs ražošanu primitivos dzelzs cepļos vai, labāki sakot, ceplīšos. Rūpnieku ciltis tad savus ražojumus apmaina ar zemkopju un zvejnieku ciltīm pret pārtikas vielām.

Plašāka amatniecība nodibinās pie kulturas tautām. Jau senā Eģiptē, ap 2000 g. priekš Kristus, mēs atrodam ļoti daudz un dažādas rūpniecības – amatniecības nozares. Pie tam i brīvus, i nebrīvus strādniekus – amatniekus. Audēji (vēveri) bija parasti nebrīvi vergi, bārzddziņi, ieroču kalēji, akmeņkaļi, tēlnieki (bilžu cirtēji), pat vienkārši mūrnieki, turpretim, stāvēja lielākā cieņā un bija brīvi ļaudis!

Memfis pilsētā gan 13. dinastijas laikā (ap 1800 g. pr. Kr.) tiek pieminēti namdari, galdnieki, kuģu būvētāji, rēdnieki, tēlnieki, ķieģelnieki, stiklu darītāji, kurpnieki, ādmiņi, kā nebrīvi (audis. Senā Grieķijā un Romā mēs sastopam tiklab brīvus, kā nebrīvus amatniekus. Brīvie amatnieki jau viņos rupjos laikos bieži izvērtās par nebrīviem, tiklīdz, proti, kā tie karā krita gūstā, vai kad to dzimtenes pilsēta vai uzturēšanās vieta tika no ienaidnieka uzņemta – iekarota.

Vissenākie amatnieki bija kalēji, tad dažādu metalu kausētāji un lējēji. Tikpat seni bija podnieki, nedaudz jaunāki namdari un mūrnieki.

Homera laikos Grieķijā minēti dažādi amatnieki: visvairāk cieņā bija ieroču kalēji. Pats uguns dievs Hefaistons ir reizē izveicīgs kalējs. Daudz minēti pie Homera muziķi, dziedātāji, dejotāji.

Grieķijas ziedu laikos skatījās diezgan nicīgi uz amatniekiem, arī ja tie bija brīvi pilsoņi. Tos labprāt saukāja par „banaužiem”, tādiem cilvēkiem, kam māksla, zinātne un kaut kādi augstāki ideali gluži sveši. Cienīti tika pilsoņi – uzņēmēji, kas varēja nodarbināt vergus dažādos amatos. Lielais orators (runātājs) Demostens [165] reizē bija labs veikalnieks – fabrikants: tam piederēja zobinu darbnīca ar 32 vergiem, bez tam vēl nažu darbnīca ar 20 vergiem. Lielajam „demagogam” Kleonam Peloponezijas kara laikā piederēja darbnīca ar kādiem 1000 vergiem. Runātājs Lisiass un tā brālis Polemachs nodarbināja 120 vergus pie vairogu izgatavošanas. Senromā tāpat bija i brīvi, i nebrīvi amatnieki, sevišķi ieroču izgatavotāji: romieši savos pastāvīgos karos patērēja daudz šķēpu, vairogu, zobinu. Dažās Grieķijas pilsētās, sevišķi Atenās, ne mazāk Korintē piekopa plašu amatniecības izgatavojamu eksportu, un to amatnieki tika šādā ceļā pie turības. Izveda, sevišķi uz Melnās jūras piekrasti ieročus, dažādus podus, rotas lietas, apģērbus, kur pret tiem no vietējiem „skutiem” iemainīja kviešus, zvērādas, vaskus un medu.

Senajā Ģermanijā, kad romieši nāca ar ģermaņiem sakaros un – sadursmē, pastāvēja tikai mājrūpniecība. Kā atsevišķi amatnieki pastāvēja tikai ieroču kalēji, kuri tad arī tika ļoti cienīti. Bet vēlāk, viduslaikos līdz ar agrāk brīviem, cienītiem kareivjiem – zemniekiem i kalēji noslīdēja sabiedriskā cieņā! Amatnieki bija klaušenieki – dzimtscilvēki, kas gan ar to apstākli būs sakarā, ka rupjie ģermaņu kareivji, iekarojot Romas valsti, sagūstīja amatniekus un nu ar tiem apgājās, kā ar nicinamiem vergiem. Ģermanijā gan viduslaiku sākumā bija maz amatnieku. Tur par derīgu amatniecības zināšanu izplatīšanu sāka gādāt mūki (t.i., ciktālu bija ieviesusies kristīgā ticība). Sevišķi 6. gadu simteņa vidū nodibinātais benediktiniešu ordenis ar savu devizi „ora et labora” = strādā un lūdz Dievu, darīja daudz priekš lietderīgu rokdarbu – amatu izplatīšanās.

Kārļa Lielā „kapitulacijās” (noteikumos) tiek minēti 15 dažādi amatnieki: zvejnieki, kalēji, vairogu taisītāji, mūrnieki, sedlenieki, kurpnieki, melderi, dreijātāji, maiznieki, aldari, zelta kalēji, ziepju vārītāji, namdari, putnu mednieki, tīklu darītāji. Nav pieminēti podnieki, kauču gan podi tika daudz lietoti. Amatniekus – dzimtscilvēkus turēja lielie kungi; tiem nebija pastāvīgi jāstrādā kungu dienestā, bet bija jānodod gadā klaušu darba vietā zināms skaits zobenu, šķēpu, galdu, vairogu utt. Uztura jānopelna bija amatniekiem ar darbiem priekš citiem cilvēkiem!

Pilsētas sāka celt Vācijā vēl no 10. g. s., lai būtu patvērums pret razbainieku – uzbrucēju tautām avariem, madjariem u.c. Tur nu, lai pievilktu iedzīvotājus, amatniekiem dāvāja brīvību un noteica pilsētas par tirgus vietām, kur vismaz reizi nedēļā apkārtējie laucinieki varēja savest savus produktus pārdošanai – apmaiņai pret amatniecības un tālās tirdzniecības produktiem: sāli, dzelzi, vīnu utt.

Vācu tauta 10. – 13. g. simtenī stipri vairojās un kolonizēja visupirms no romiešu laikiem atmatās palikušos laukus, tad mežus, un drīzi arī pārgāja uzbrukumā pret slāvu ciltīm, kas 10. g. s. apdzīvoja visu Austruma-Vāciju līdz pat Elbai un Sālei, visu tagadējo Pomeraniju, Meklenburgu, Brandenburgu, Saksiju un pat lielāko daļu Tīringas. Pamazām slāvi tika izspiesti, slāvu apgabali iekaroti – 12.–13. g. s. vāci kolonizēja jau Vakara- un Rīta-Prusiju, Sileziju, Ziemeļa-Bohemiju. Līdz ar to attīstījās un uzplauka Vācijā pilsētas, sevišķi vēl kad Saksijā Ercu kalnos un Harcā bija uzietas sudraba raktuves. Vācija attīstījās par lielāko sudraba valsti Eiropā, kur ražoja ikgadus par 2 – 5 milj. rubļu sudraba, un kur reizē ar kalnraču amatiem arī visi citi amati stāvēja uzplaukstošās pilsētās pilnos ziedos. Vācu tautas un līdz ar to vācu pilsētu ziedu laiki ilga līdz 15. g. s., kad savienotais poļu-leišu kara spēks vācu kolonizatoriskām – iekarotāju tieksmēm darīja galu Tanenbergas kaujā, 1411. g.

Vācu pilsētu ziedu laikus vēsturnieki – pētnieki raksturo tā, ka 13. un 14. g. s. darbinieki – amatnieki bijuši ļoti meklēti un labi samaksāti: ap vienu darbinieku pūlējušies arvienu, viens otru pārsolīdami, pa divi meistari, lai to pierunātu, ka tas pie viņiem nāktu darbā! Protama lieta, ka tādos apstākļos arī bija viegli uzstrādāties par meistaru. Bet drīz atsevišķi amatnieki, arodnieki sāka savā starpā noslēgties, organizēt savienības, sabiedrības, cunftes (krievu „цехи”). Visupirms, šo savienību mērķis bija tik zocialā apgādība, savstarpēja palīdzība nelaimes, slimības, vecuma nespēka gadījumos; zināmos gadījumos – svētkos arī kopēja iedzeršana. Bet pēc cunftes ierobežoja pieņemšanu, izveda stingri cauri amatnieku nošķirošanu mācekļos, zeļļos un meistaros. Par mācekļiem parasti pieņēma 12 – 16 gadus vecus zēnus, kuriem bija pie kāda meistara jāmācās 4 – 6 gadi, tad visas cunftes priekšā jāpierāda sava prašana ar zinama „zeļļa stiķa” (Gesellenstьck) izgatavošanu. Par zeļļiem izvestajiem tika uzlikts pienākums, dažus gadus apkārt ceļot kā „vanderzeļļiem” un gandrīz bez atlīdzības pie svešiem meistariem strādāt un klāt mācīties svešās malās izlietotus amatniecības darba paņēmienus. Tad tikai tie varēja pie kāda meistara apmesties kā pastāvīgi zeļļi ar zināmu atlīdzību. Par meistariem agrāk sauca tikai arodnieku apvienību priekšniekus, vēlāk katru par patstāvīgu atzītu amatnieku, kuram nu bija tiesība, pieņemt zeļļus par palīgiem un mācekļus. Kamēr pastāvēja pilsētu ziedu laiks, katrs pilsētā iebēdzis dzimtscilvēks tika tur labprāt uzņemts, nāca spēkā nerakstīts likums „Stadtluft macht frei“ („pilsētas gaiss dara brīvu”). Muižnieki gan izkaulēja sev tiesību, ka tie gada laikā varēja atprasīt dzimtscilvēku atpakaļ, bet i tas reti tika ievērots. Bet ar laiku, iedzīvotāju skaitam sabiezējot, pilsētas pašas vairs labprāt neuzņēma jaunus ienācējus. Cunftes pamazītēm sastinga! Par meistariem uzņēma vairs tikai veco meistaru dēlus vai znotus. Iecelšana par meistaru kļuva arvienu sarežģītāka: vajadzēja pagatavot un dot visai cunftei apspriest meistara darbu (Meisterstьck), lai tiktu atzīts par meistaru. Ar šiem meistara darbiem iznāca daudzkārt jau tīrā ērmošanās: izgatavoja milzu zābakus, kādu nevienam nevajadzēja, milzu desas, kas bija jānes vairāk vīriem utt. Meistari nu palika skaudīgi viens uz otru: tie lielu daļu sava laika patērēja izlūka darbībā: vai tikai kāds necunftīgs amatnieks nestrādā par lētāku cenu amatnieka darbu. Ja tādu kādā pilsētā vai pat uz laukiem notvēra, to bez žēlastības izraidīja. Bet muižnieki un sevišķi zemnieki šādus necunftīgus labprāt pieturēja un apslēpa, jo to darbs bija lētāks! Cunftīgie amatnieki amatniecības izvirtības laikā zināja tik skrūvēt cenas; to darbs bija dārgs un daudzkārt paviršs, nestiprs: Savu amatu tie uzskatīja kā nodrošinātu dzīves – maizes vietu. Katra aroda cunftīgie meistari arī stingri lūkojās uz to, ka to darbu nestrādā cits, kauču arī cunftīgs meistars. Tādejādi tad pilsētu, pilsētnieku amatnieku ekonomiskā politika beidzot izpaudās tik aizliegumos un ierobežojumos. Visa gudrība bija tā, gādāt par maizes vietām dēliem, znotiem, krustdēliem! „Ну какъ не помочь родному человеку” („kā tad nu nepalīdzēt rada cilvēkam”).

Ne citādi, kā amatnieki, rīkojās pilsētas padomes „rātes”, attiecībā uz tirdzniekiem. Tika par to gādāts, uz to skatīts, ka sveši tirgotāji, kas bija ar dažādām mantām atbraukuši, šīs mantas pārdeva tik vietējiem tirgoņiem, nevis tieši patērētājiem. Par visām lietām, sveši tirgotāji nedrīkstēja tirgoties savā starpā. „Gast darf nicht mit Gast handeln”. Vietējiem tirgoņiem piederēja tiesība 1) iepirkt no svešiem tirgoņiem, 2) pārdot tālāk pašas pilsētas, tiklab kā apkārtnes iemītniekiem.

Protams, ka sveši tirgoņi labprāt lūkoja kā nekā citur satikties savā starpā, lai tiem nebūtu jādod vienas vai otras zināmas pilsētas tirgoņiem nevajadzīgs mesls, nevajadzīga starpnieka peļņa! To iegaumēja beidzot i dažas pilsētas. Noskārstot, ka to tuvredzīgā, pašu ļaužu pabalstīšanas politika noveda pie pilsētu apiešanas, dažas pilsētas sāka vienu, divi reizes gadā sarīkot t.s. „meses” = gada tirgus, kuros varēja tieši tirgoties „viesis ar viesi”. Pilsētām tad palika tas labums, ka tās no viesiem pa meses laiku labi nopelnīja. Slavenas meses vietas bija Leipciga, Frankfurte pie Mainas un pie Oderes.

Vācu pilsētas viduslaikos pacēlās sevišķi vēl līdz ar krusta kariem tāpēc, ka līdz ar tiem no jauna iesākās iznīkusē tirdzniecība ar tuvējiem un tālājiem austrumiem, no kuriem atveda dārgus izrotājumus, greznus audumus un arī zeltu un sudrabu. Šīs mantas, sevišķi zelts un sudrabs, parasti nebija godīgas tirdzniecības ceļā iegūtas, bet vienkārši salaupītas, atņemtas netikai „neticīgiem” turkiem un arabiem, bet ļoti bieži i kristīgiem grieķiem. Tikai tālo austrumu preces, Indiias pipari un virces un Indijas kokvilnas audumi, sevišķi muselins bija jāpērk par skaidru naudu. Ar šo preču tirdzniecību visupirms labi nopelnīja Italijas ostas pilsētu tirgoņi un kuģenieki pie pārvadāšanas līdz Italijai, bet tad arī vācu tirgoņi, kas tirgojās ar Italiju. Dārgās austrumu preces tika vestas pār Alpiem uz Vāciju, kur augstākās šķiras tās stiprā mērā patērēja: Vācija bija no savu kalnu raktuvju bagātībām, no sava sudraba palikusi vai par turīgāko valsti Eiropā! Arī Hanzas pilsētas ļoti pieņēmās turībā no tirdzniecības ar austrumiem, ar Krieviju, no kuras nāca dārgās kažoku ādas, vaskis un medus. Visaugstāko pakāpi sasniedza turība Vācijas pilsētās 14. un 15. g. simtenī, kad daudzās pilsētās tika ievesti aizliedzoši likumi pret pārmērīgo vienkāršo ļaužu, amatnieku greznību (luksusu): arī pilsoņu sievas iedrošinājās iegādāties sev svētdienas uzvalkus no samta un zīda un rotas lietas, kas pēc pilsētu rātskungu augstākās gudrības piestāvēja tik bruņinieku un patriciešu – rātskungu dāmām… Tiešām, šaī laikā arī pašās Italijas, kā Vācijas pilsētās izcēlās mākslas rūpniecība, kuru izstrādājumu atliekas vēl tagad glabājas mākslas muzejos.

Līdz ar turību, pilsētās pieņēmās amatnieku politiskais iespaids: tie mēģina iekļūt pilsētu „rātēs“ (padomēs), spriest līdzi ar patriciešiem… Patricieši sīvi pretojās un tā izcēlās dažkārt pat asiņainas cīņas. Cunftes vācu pilsētās, kur ļaudis bija uzturējušies kareiviskāki, nekā Italijā, organizējās kareiviskos pulciņos, bataljonos, kuri uzņēmās pilsētu apsardzību, un pie reizes uzsāka karus netik pret vienkāršiem laupītājiem bruņeniekiem, bet arī ar grafiem un hercogiem… Protams, ka šādām pilsētām bija liela slava un liels iespaids. Pazīstams sakams vārds: „Die Nьrnberger hдngen keinen, sie hдtten ihm denn“ (nirnberģieši nekar neviena, iekams tas viņiem rokā), kas attiecas uz to, ka nirnberģieši, sagūstījuši laupītājus bruņeniekus, tos bez kādām liekām ceremonijām mēdza uzkārt. Cunftēs organizējās viduslaiku beigās vācu pilsētās it visi arodnieki un tāpat inteliģenti: reizē ar kurpniekiem, skroderiem, mūrniekiem arī kaprači, skolotāji, muzikanti, ārsti, notari, aptieķnieki utt. Vispār tomēr domas par amatnieku lielo turību viduslaiku pilsētās ir pārspīlētas: turīgi, pat bagāti bija tikai atsevišķi laimes lutekļi. Ka tas tā, to vislabāk redzam no 1292. g. Parizes amatnieku saraksta, no kura redzams, ka tikai vienam amatniekam bija ienākums augstāks par 10,000 frankiem gadā. 6 ieņēma no 5 – 10,000, kas arī vēl toreiz bija liels ieņēmums. Tālākiem 121 bija 1 – 5 tūkstoši franku gadā, 375 no 250 – 1000 franku un 84 pat zem šī toreizējā eksistences minimuma, proti – tik 50 – 250 franki. Līdzīgas lietas mums zināmas par Bazeli: tur 1429. g. tikai 34 amatniekiem bija ieņēmums, kas pārsniedza 1000 gulžus; 131 ieņēma 300 – 1000, 416 pat tik 50 – 300 un 483, acīm redzot zem turienes eksistences minimuma, zem 50 gulžiem.

16. g. s. vācu pilsētās iestājās sastingums. Vācija bija ļaužu pārpildīta zeme, ar augstu kulturu: pilsētās mūra nami stikla logiem un labām podu krāsnīm. Bet turība gāja atpakaļ, galvenā kārtā tāpēc, ka tirdzniecības ceļi pārvietojās. Jau turki 1453. g. pēc Konstantinopoles ieņemšanas bija ļoti apspieduši tālo tirdzniecību ar austrumiem, ņēma tādas muitas par Indijas precēm, ka kļuva gandrīz pilnīgi neiespējami ar tām tirgoties. 15. g. s. beigās (1498. g.) portugaļi atrod jūras ceļu uz Indiju (ap Afriku), bet tas vācu pilsētām vēl vairāk kaitēja. Jo nu nāca Indijas mantas, visupirms, pa jūras ceļu uz Lisaboni un no turienes tālāk uz Niderlandēm, sevišķi uz Antverpenu. Niderlandieši nu palika bagāti, jo tie kļuva par šo preču tālāk sūtītājiem, starpniekiem. Livonijas ordeņa valsts sabrukums 1561. g. izputināja arī slaveno Hanzas pilsētu turību; jo zemes ceļš uz Krieviju nu krita zviedru un poļu rokās! Un kad izcēlās briesmīgie, garie ticības kari, sevišķi 30 gadu karš (no 1618. – 1648. g.), tad Vācijas un Bohemijas turība galīgi sabruka, 2 /3 – 3 /4 no iedzīvotājiem tika izkautas vai nomira badā! Beidzamo triecienu Vācijai deva merkantilisma zistemas izcelšanās Francijā un Anglijā 17. g. s. otrā pusē: līdz ar to šajās zemēs izcēlās rūpniecība, sevišķi mākslas rūpniecība un amatniecība, kas sāka pārvaldīt Eiropas tirgus. Bet Vidus-Eiropas zemēs amatniecības un tirdzniecības politika, līdz ar valsts saskaldīšanos, kādās 300 atsevišķās „teritorialās” valstībās, ievirzījās arvienu aplamākā virzienā. Nodibinājās neskaitāmas muitnicas! No Vormsas līdz Reinas iztekai ar laivām vedamās mantas tika 17 vietās muitotas! Kauču gan katrā vietā muita nebija augsta, tomēr pa tikdaudz vietām kavēties, ļaut revidēt, maksāt un atkal maksāt, bezgala traucēja un pat nāvēja tirdzniecību. No Drezdenes līdz Hamburgai pa Elbes upi preces vadājot, bija pat 30 vietās jāmaksā muita, no Leipcigas līdz Breslavai 12 vietās! Tā tad saprotams, ka Vācijas jūrmalas provincēm un pilsētām bija ērtāki tirgoties ar Aizjūras zemēm, ar Franciju un Portugali, nekā ar savas paša tēvzemes iekšzemes pilsētām.

No svara politikā un saimnieciskā dzīvē bija tas, ka pilsētās cunftes pēc 30 g. kara bija dabūjušas virsroku pār „rātēm”, amatnieki virsroku par patriciešiem! Bet pilsētu turības uzplaukšanu tas vis vairs neveicināja! Muižnieki atrāvās no pilsētām. Amatnieki, piekopjot savtīgu, īsredzīgu politiku, nezēla! Tie izvirta! Ļoti izplatījās paraža, pašus amatnieku līdzbiedrus par kautkādu niecīgu priekšrakstu pārkāpumu izskaidrot par necienīgiem, savu amatu turpināt, t.s. „Schelten” („nosmādēšanas”) paraža. Nerunājot jau par necunftīgo amatnieku „Bӧnhas’u” vajāšanu. Mācekļu mācības gadi tika pagarināti: māceklim bija visupirms pie meistarienes jāpilda rokas puiša loma, jābūt pirmos gados par „laufburši”, jāpilda dienestmeitas loma, pirms kā to sāka mācīt amatā! Veseli arodi tika izslēgti no uzņemšanas galvenās cunftēs, cunftu savienībās, un līdz ar to atstumti no pilsētas valdības ar to, ka tos izsludināja par „negodīgiem”. Visupirms atzina par negodīgiem amatiem – bendes un šinderus (kritušo lopu dīrātājus). Bet drīzi arī linu vērpēji un audēji tika noteikti par „negodīgiem”. Varbūt tāpēc, ka šis amats izplatījās uz laukiem, – sevišķi Silezijā (arī Vidzemē, pēc Merkeļa rakstiem un vecu ļaužu nostāstiem, bijuši slaveni – izveicīgi Raunas vērpēji un audēji). „Negodīgi” bija bārzddziņi, muzikanti, nakts vaktnieki, muitenieki! Izvirtība šaī ziņā sasniedza augstāko pakāpi: ja kāds „godīgs” amatnieks, pašam nezinot, bija pie viena galda ar kādu „negodīgu” (šinderu utt.) kopā ēdis vai alu dzēris, to varēja izsludināt par negodīgu! Gluži kā pie Indijas „kastu” būšanas! Bet saprotama šāda neprātība kā savā ziņā principu lieta, „ekonomiska” politika: ar to samazinājās „godīgo” amatnieku skaits, tā tad mazinājās konkurence! „Meistera stiķi” palika arvienu grūtāki, dārgāki – aplamāki. Vācijā no frizieriem vēl 19. g. s. kā „meistara stiķi” prasīja „Allou” parūkas izgatavošanu, kaut gan šādu parūku vairs neviens nevalkāja: to varēja pārdot tik teatriem…

Izcēlās darbu sadalīšana, bet tā gāja pilnīgi neracionalu ceļu: sadalīti tika nevis atsevišķi darba paņēmieni, bet gan pavairoti, padarīti sarežģītāki: kurpnieku amats sadalījās 7 nozarēs: damu zābaku izgatavotāji nedrīkstēja izgatavot kungu zābakus; kurpes atkal šuva tik atsevišķi arodnieki. Korduana ādu drīkstēja pagatavot tik atsevišķi meistari! Jo vairāk cunftes savā starpa skaldījās, jo vairāk tām atlika laiks savstarpējām prāvām un strīdiem, arī „Bӧnhas’u” vajāšanai. Lai uzceltu krāsni, vajadzēja aicināt vienu pēc otra 6 atsevišķus amatniekus: mūrniekam bija jāliek pamats, podniekam podi, klempneram (skārdniekam) jāizgatavo dzelzs vai misiņa āķi, namdarim jāpiestiprina apakšā un augšā koka līstes. Ja kāds dārzā gribēja uzbūvēt lieveni („laubi”), tad tā bija jāpataisa namdarim, bet galdus un beņķīšus drīkstēja izgatavot tikai galdnieks. Vēl 19. g. s. vidū atgadījās, ka reiz kāds bagātnieks Frankfurtē gribēja aicināt mākslas gleznotāju, lai izgleznotu tā dzīvokļa griestus freskām un – istabas mālderu cunfte tūlīt cēla ierunas, atsaucās uz savām „rektēm”. Kad Frankfurtes pilsēta gribēja pasūtīt mākslas mebeles no Berlines, galdnieku cunfte cēla ierunas un dabūja arī tiesību, pilsētai apgādāt vēlamās mebeles. Bet nu izrādījās, ka Frankfurtē nebija neviena paša galdnieka, kas ko saprastu no mākslas mebelēm… Iznākums tas, ka galdnieku cunfte pasūtīja mebeles no Berlines, ņemot sev treknu „proviziju”.

Visubīstamākais cunftu paņēmiens bija tas, ka tās noteica, kā katra lieta jāizgatavo. Ar to bija progresam aizslēgtas durvis. Pirmā amatniecības laikmetā cunftes savu uzdevumu saprata tā, ka tām jāgādā par to, ka lai netiktu izgatavota slikta, nestipra prece. Bet vēlāk lietas izvērtās gluži otrādi: tika noliegti jaunatradumi, tika noliegts ar to techniskais progress. Mašinu lietošana tika uz stingrāko apkarota un noliegta, lai amatniekiem nepietrūktu darbs un maize. Bet tādejādi panāca tikai nabadzības izplatīšanos. 18. un 19. g. s. pirmā pusē cunftīgie meistari allaž bija spiesti, slaucīt ielas vai iet pie zemniekiem kult.

Vācijā 17. un 18. g. s. aizliedza cunftīgiem meistariem turēt vairāk par 1 zelli un par 1 mācekli. Bet faktiski lielākā daļa meistaru strādāja bez zeļļiem un pat bez mācekļiem…

Labāki nekā Vācijā stāvēja ar rūpniecības attīstīšanos Francijā, kur Kolbērs [166] bija gādājis par stingru fabriku – manufakturu inspekciju, kas raudzījās uz to, lai visi manufakturas ražojumi būtu noteikta, augsta labuma. Mākslas akademija, savukārt, gādāja par mākslas garšas izplatīšanos pie augstākam šķirām, kas bija spējīgas mākslas amatniecības priekšmetus likt izgatavot. Iekšējās muitas Francijā bija atceltas, ar to bija labiem ražojumiem atvērts plašs tirgus. Manufakturu un fabriku koncesijas bija no valsts jāizbrīvē! Tādejādi cunftu iespaids Francijā caur valsts varu jau bija stipri ierobežots, kad Tirgo 1776. g. izdabūja cauri karaļa dekretu, kas tās atcēla. Tomēr parlamenti neapstiprināja šo dekretu un galīgi atcēla cunftes vēl franču nacionalā padome lielās revolucijas laikā 1789. un 1791. gados. Katram cilvēkam atļāva nodarboties ar kuru katru amatu, kolīdz tas samaksāja valsts nodokli. Cunftēm gan valsts maksāja par notikušiem zaudējumiem 22 milj. franku atlīdzības, to starpā vienai pašai frizieru cunftei 16 milj., tādēļ, ka izbeidzās parūkas. Napoleona I. laikā gan priekš dažiem amatniekiem atcēla brīvu nodarbošanās tiesību un ieveda koncesiju zistemu: maizniekiem un miesniekiem vajadzēja katrreiz dabūt sevišķu atļauju – koncesiju, ko varēja liegt, tiklīdz kā zināmā šādžā vai pilsētiņā jau darbojās pietiekošs skaits maiznieku un miesnieku. Bet par maizes labumu ar visu to netika gādāts! Priekš drukātavām Napoleons I. arī ieveda koncesiju zistemu – aiz politiskiem iemesliem, lai varētu apspiest liberalu grāmatu un laikrakstu iznākšanu!

Vācu pilsētās, kur nepastāvēja maiznieku un miesnieku koncesijas zistema, pilsētu valdes, lai sagādātu visiem šo arodu meistariem darbu un maizi, 18. g. s. bija piespiestas ķerties pie „rindu zistemas” = „Reihenbacken und Reihenschlachten”, t.i. katram maizniekam atļāva tikai pēc rindas, 1 – 2 reizes nedēļa cept, tāpat katram miesniekam tik 1 – 2 reizes nedēļā lopus kaut un gaļu pārdot. Protama lieta, ka tādejādi ar šādu meistaru iztikšanu stāvēja tik un tā diezgan bēdīgi…

Francijā revolucijas laikā valdība noteica maizes cenas. 1863. g. šo obligatorisko cenu zistemu, zem liberalisma mācības iespaida, atcēla! Maize nu pakāpeniski sadārdzinājās, tās cena pacēlās ātrāk par labības un miltu cenu! Starpībā starp maizes un miltu cenu agrāk reti pārsniedza 25 proc.; attiecībā uz rupju rudzu maizi pat valdīja likums, ka maize nedrīkstēja maksāt dārgāk par miltiem (no 100 mārc. miltu iznāk 133 – 135 marc. maizes; tādejādi tad pieņēma, ka maiznieka darbs un kurinamais atlīdzināts ar 33 – 35 mārc. maizes). Ap 1900. g. tā vācu, kā franču pilsētās starpība starp miltu un maizes cenu sasniedza 50 un pat 100 proc. Tādejādi slavenai „brīvai konkurencei” nebūt nav tādi panākumi preču palētināšanas ziņā, kā to tās piekritēji apgalvo.

Anglijā cunftes 18. g. s. bija zaudējušas savu agrāko iespaidu, un Adams Smiss izteica tikai vispārējo publikas pārliecību, ka tās nekur lieti nederot, ražojot dārgu un sliktu preci. Anglija jau arī bija vecākā lielrūpniecības zeme Eiropā. Ja Anglijā būtu valdījuši vācu, cunftēm labvēlīgie likumi, tā nekad nebūtu varējusi attīstīties par pirmo lielrūpniecības zemi Eiropā, nekad ar savām precēm iegūt Eiropas un Indijas tirgus. To būtu pašā sākumā cunftīgie meistari nožņauguši! Angļu zistema – amatnieku cunftu nobīdīšana pie malas – veda pie ātras mašinu lietošanas attīstības sevišķi tekstil- (audumu) rūpniecībā. 1768. g. ierīkoja Arkreits [167] (Arkvright) Notinghemā pirmā ar zirgu spēku (zirga ģēpeli) dzenamo darbnīcu; otro 1772. g. Kromptonā, kurā jau tika izlietots ūdens spēks – dzirnu rats. 1780. g. Anglijā jau bija 20 fabrikas, kurās izlietoja mekanisku spēku, 1790. g. – 150. 1776. g. Kromptons [168] izgudroja agrāko 8 spolīšu, t s. Jenny vērpjamās mašinas vietā – 150 spolīšu mašinu, „Mūle-Jenny“, kas bija dzenama ar ūdens spēku. 1767. g. jau Džems Wats bija izgudrojis pirmo tvaika mašinu: mekaniskā spēka izlietošana ar to atsvabinājās no dzirnavām un ūdens kritumiem. 1787. g. izdomāja Kertreits [169] (Cartwright) mekaniskas stelles, 1790. g. nodibināja pirmo tvaika austuvi. Ar to arī aušana palika stipri ražīgāka, tā pārgāja uz fabrikām. Liela attīstība bija arī adamām mašinām. Keramiska rūpniecība, stikla, porcelana, fajansa izgatavošana tāpat pieņēma fabriku raksturu. Tai sekoja fabriku rūpniecība.

No milzu iespaida visas tautsaimniecības attīstības gaitā bija dzelzs rūpniecības pārveidošanās, un līdz ar to ātra dzelzsceļu izbūve. Anglija izvērtās par jūras valdnieci, tirdzniecības starpnieci. Pieprasījumi pēc tās lētiem produktiem augtin auga… Indijas rokas steļļu audēju kauli jau 19. g. s. 40-tos gados balinājās uz visiem Indijas ceļiem. Dzelzs stelles – Eiropas mašinu stelles bija nositušas Indijas rokas stelles, rokas audējus. Bet pašā Anglijā strādniecībai neatausa vis zelta laikmets, kā agrākie techniskās attīstības cildinātāji – optimisti bija pareģojuši. Darba algas vis nepacēlās, bet krita – ģimenes tēvs nevarēja nopelnīt ģimenei uzturu, bija jāņem sieva un bērni palīgā! Rūpnieku, fabrikantu bagātības gan augtin auga… Tekstilrūpniecības strādnieki arī pašā Anglijā bija visusliktāk samaksātie strādnieki. Uzvara par Indijas rokas audējiem arī tiem daudz maksāja!

Labākas dienas bija kalnraktuvju, dzelzs un mašinu rūpniecībā. Šajās rūpniecībās varēja tik lietot spēcīgus, „kvalificētus” strādniekus. Tādiem vajadzēja būt labi paēdušiem. Pieprasījums pēc tiem auga un atalgojums turējās ievērojamā augstumā: tie pie reizes ar streiku palīdzību piespieda darba devējus piekāpties un maksāt tiem augstākas algas. Līdz ar dzelzsceļiem un dzelzs rūpniecību attīstījās būvju materialu un būvju rūpniecība. Dzelzsceļu staciju tuvumā izcēlās daudz jaunas būves, fabrikas, kā arī dzīvojamās ēkas. Fabrikām bija no svara, ja tās ar pilnsliežu stigu tika „pieslēgtas” pie dzelzsceļu tīkla, ja nevajadzēja no stacijām vadāt jēlvielas un gatavus fabrikatus ar zirgiem, kā tas bija parasts Krievijā. Būves deva dzelzsceļiem vedumus un būvmaterialu uzņēmumiem: cementa fabrikām, ķieģelnicām, dzelzs lietuvēm peļņu… Dzelzsceļiem vajadzēja dzelzi, ogles. Bija jāpavairo dzelzs āmuru, ogļu raktuvju skaits, jāpieņem darbinieki… Še tad modernai techniskai attīstībai bija svētīgs iespaids i uz strādnieku algām un strādnieku labklājības veicināšanu. Fabrikanti-uzņēmēji, zināms, pelnīja visuvairāk. Tie savus „ietaupījumus”, savu virspeļņu, ieguldīja jaunos uzņēmumos.

Reizē ar dzelzsceļiem attīstījās citi satiksmes līdzekļi: šosejas, ūdensceļi. Bet visuvairāk jūrniecība, preču pārvadāšana no tālām pasaules malām. Vecie buru kuģi bija lēni un nedroši satiksmes līdzekļi. Nāca lietošanā tvaikoņi. Tvaikoņu ieviešanās uz reizi samazināja jūras ceļojumu starp Eiropu un Ameriku no 6 uz 2 nedēļām.

Arī amatniecībai modernā attīstība galu galā nāca par labu; tā varēja koncentrēties, specializēties, vienas un tās pašas pilsētas amatniekiem ar vieglo dzelzsceļu un tvaikoņu satiksmi atvērās plašāks tirgus…

Šolaiku rūpniecības – manufakturas formas.

Tādas ir 3: 1)amati, amatniecība, vārda agrākā nozīmē; 2) fabriku rūpniecība; 3) mājrūpniecība = sīkamatniecība, kas izstrādā priekšmetus ne uz pastellējumiem, bet tieši tirgum.

Šobrīd gan grūti norobežot, kur beidzas manufaktūra = rokas darbs, kur sākas fabrika. Darba dalīšana var pastāvēt jau pie roku darba pie kāda tās labumus raksturo jau Adams Smiss. Fabrikās tā, zinams, iet vistālāk! Ir gan arī fabrikas, kurās mašinas izpilda tik tādu papildu lomu, kur galvenais darbs tiek pastrādāts cilvēku rokām, piem., mākslīgu puķu fabrikas.

Daži tautsaimnieki mēģina tā šķirot, ka tie apgalvo, ka amatnieki un mājrūpnieki strādājot uz pastellējumiem, bet fabrikanti sagatavojot krājumus, ko izsviest tirgū. Šāds šķirojums tomēr neiztura kritikas: arī amatnieki, sevišķi agrāk, sagatavoja krājumus, lai tos pēc pārdotu gada tirgos, sevišķi novedot uz t.s. „mesēm”, uz kurām sabrauca no malu malām „viesi”. No otras puses, arī fabrikanti, sevišķi Anglijā neražo vis mantas krājumam, bet strādā tāpat uz pastellējumiem, kā to dara pa lielākai daļai amatnieki. Bet taisnība ir, ka tirgoņi-vidūtāji allaž spēlē ievērojamu lomu, tiklab pie amatniecības produktu, kā arī pie fabrikas ražojumu atpirkšanas krājumu sagatavošanai: tirgoņi pastellē preces tiklab pie amatniekiem, kā arī fabrikās. Pie tam tad tie, no vienas puses, nes risku, uzņemas uz sevis zināmu nedrošību, izdod naudu preces uzpērkot, nezinādami, vai tie tās varēs drīzumā realizēt, t.i. tirgū pārdot. Bet, no otras puses, pārdošanas risku uzņemoties, tie allaž pārliecīgā mērā nosit ražotājiem cenu, atstāj tiem allaž tikai ļoti mazu peļņu, izmanto dažreiz sevišķi mazos ražotājus – mājrūpniekus šausmīgā kārtā. Tādejādi saprotamas slavas dziesmas, kādas daži ievērojami tautsaimnieki, kā Verners Sombarts [170] dzied „karaliskajiem” (liel-) tirgoņiem, kuri vieni valdot visu pasaules saimniecību, nogādājot preces no ražošanas punktiem uz patērētāju centriem, pie kam tie laižot darbā savu augsto inteliģenci…

Dažreiz, sevišķi Vācijā, vienas šķiras fabrikanti ir izmantotāji, preču uzpircēji, otras šķiras izmantojamie, ļaudis, kas dzīvo no rokas mutē un spiesti katru nelielo saražoto krājumu tūlīt pārdot. Tekstilrūpniecībā parasti katunu drukātāji izpilda kapitalistu – uzpircēju lomu. Mašinu fabrikas pa lielum lielai daļai strādā tikai uz pastellējumiem. Lauksaimniecības mašinu fabrikas gan it visur sagatavo krājumus, piem., gandrīz katrai lielākai fabrikai dučiem, pat simtiem kuļmašinas dažnedažāda lieluma krājumā, „uz lēģera”. Tāpat pļaujmašinas, centrifugas, dažnedažādu zistemu arkli un ecēšas tiek turētas „krājumā”. Lauksaimniecības mašinu fabrikas iet pat tik tālu, ka tās dažkārt i finansē lauksaimniekus: pārdod tiem mašinas, sevišķi kuļmašinas uz nomaksu vairāk gados – protams, pret paaugstinātu cenu. Pie lauksaimniecības mašinām parasts dot lielus procentus vidūtājiem aģentiem, kas prot lauksaimniekus pierunāt uz mašinu pirkšanu. Tādejādi tad, protams, mašinu nominalās cenas allaž ļoti ievērojamā kārtā pārsniedz pašcenu: dažkārt fabrikanti rēķina tā, ka mašinas pašcena iztaisa tikai pusi, pat tik trešdaļu no kataloga cenas: trešdaļu vai ceturtdaļu dabū aģenti-pārdevēji un trešdaļa vai ceturtdaļa tiek rēķināta uz varbūtēju zaudējumu un – peļņas konta. Pie rūpniecības mašinu pastellēšanas gan parasti fabrikanti mēdz sevi tiktālu nodrošināt, ka tie prasa 1 /3 iemaksu pie preces, t.i. mašinas pastellējuma, lai jau visu risku noveltu uz pastellētāja un lai būtu iespējams, strādāt gandrīz bez rīcības = apgrozības kapitala. Bet i šādām rūpniecības mašinu fabrikām gadās, ka tām ilgāku laiku nav pastellējumu un tad tās nereti dibina pašas jaunas fabrikas, jaunus uzņēmumus, lai tikai būtu kam „pārdot“ mašinas. Vācijā šādejādi uzbūvētās jaunās fabrikas tiek dibinātas kā akciju uzņēmumi, kuru parastais nosaukums ir „Tochtergesellschaften“ vai „Schachtelgesellschaften“, t.i. „meitas uzņēmums”, vai „iekapselētais uzņēmums”. Ja jaundibinātām fabrikām iet labi, tad zināms, vecās fabrikas = mātes-dibinātājas labi nopelna, pārdod par augstām cenām akcijas publikai.

Amatnieki agrāk dzīvoja gandrīz vienīgi pilsētās; ja publikai bija vajadzība pēc to pakalpojumiem, tad tai bija šie amatnieki jāuzmeklē. Bet jaunākos laikos, sevišķi Vācijā agrāk tik pašapzinīgie amatnieki labprāt ceļo apkārt pie to darba pieprasītājiem, ir mierā pastrādāt vēlamos darbus patērētāja mājās. Sevišķi tas parasts pie skroderiem, ka tie ceļo apkārt, apmetas zināmās mājās uz dažām nedēļām un „apšuj” visu māju. Tāpat sedlenieki un miesnieki ceļo apkārt. Namdari, mūrnieki, jumiķi, protams, tikai pilsētās var dzīvot paši savos dzīvokļos, uz laukiem tiem katrreiz jādzīvo tur, kur iznāk darbs. Tas pats sakāms par skārdniekiem, atslēdzniekiem, galdniekiem, malderiem.

Pilsētās amatniecības attīstība pirms kara gāja tādu ceļu, ka amatnieki nespēja paši uz savu roku noturēties kā uzņēmēji, bet nāca atkarībā no fabrikām, izvērtās par fabriku darba „komisionariem“, pārdevējiem-ieteicējiem un par „lāpītājiem”. Kurpnieki nevarēja konkurēt ar apavu fabrikām, bet strādāja tikai pie vecu zābaku „pazolēšanas” un ielāpu uzlikšanas. Skārdnieki (klempneri) pārdeva skārda traukus un salāpīja, izlaboja izbojātus vecus traukus. Tāpat dzīvoja sedlenieki un rēdnieki: tie nepagatavoja vis vairs jaunu preci, bet tikai vecu preci izlaboja – salāpīja. Arī atslēdznieku darbs pārveidojies: gatavās atslēgas tiek izgatavotas fabrikās, atslēdznieku amats – atslēgas pielikt, ieskrūvēt iebūvēt un izlabot, izlāpīt bojājumus, pagatavot zudušu atslēgu vietā jaunas. Mēbeles, īpaši greznas mākslas mebeles, tiek izgatavotas fabrikās, kur reizē darbojas, ja ne mākslinieki, tad mākslas amatnieki. Patstāvīgu galdnieku-amatnieku darbs gandrīz tikai – vecas vai sabojātas mebeles izlabot, „uzpulierēt“. Citiem vārdiem: amatnieku agrākā patstāvība, uz kuru tie bija lepni cunftes laikos, gājusi zudībā… Pie mums un i lielajā Krievijā jau nu gan pēc pasaules kara atkal lielā mērā nācis cieņā patstāvīgs amatnieks: fabrikas bija apstājušās, un publikai bija gribot negribot dēļ visunepieciešamākām vajadzībām jāgriežas pie amatniekiem.

Trešā modernās manufakturas zistema ir – mājrūpniecība. Sevišķi Krievijā tā plaši pazīstama kā „kustarnaja promijšļennostj”. Mājrūpnieku liktenis nav apskaužams! Mājrūpniekiem daudzkārt nebija tikdaudz līdzekļu, ko nopirkt jēlvielas: ādas, šķiedras vielas, metalus. Tās tad deva starpnieki – tirgotāji, kuri pastellēja dažādus ražojumus, pie kam tie darba algas parasti nosita līdz eksistences minimumam; dažkārt pat vēl dziļi zem minimuma. Kā tas iespējams? Nu, gluži vienkārši: zemniekiem-„kustariem” dzīvoklis un siltums ziemā bija, pārtika, vismaz maize un kartupeļi bija uz pašu zemes izaudzēta. Krievu ekonomisti aizrāda, ka „kustariem” jau nemaz nebijis vajadzīgs, nopelnīt no sava amata darba visu uzturu, tiem vajadzējis tik „papildu peļņas”, lai varētu dzīvot. Tādejādi tad saprotams, ka tirgoņi-uzņēmēji šo „kustaru” darba peļņu turēja pa lielai daļai uz 20 kap. dienā, tad, kad vasarā lauku strādnieks, sevišķi pļaujamā laikā, nopelnīja 1 rubli un vairāk. Ir pat gadījumi, kur sievietes krievu mājrūpniecībā nopelnījušas tik 7 kapeikas, jā, pat tik 1 kapeiku dienā. Krievu ekonomisti tad arī grieza sabiedrības vērību uz šo šausmīgi izmantoto kustaru stāvokli. Tiem arī bija zināmi panākumi: dažas zemstes sarīkoja kustaru izstrādājumu izstādes, lai publika varētu iepazīties ar to izgatavojumiem un tos tieši pirkt, bez starpnieku vidūtājības. Tālāk zemstes kreditēja kustariem jēlvielas, dažkārt tiem arī izsniedza kreditu uz nepārdotiem gataviem izstrādājumiem. Tomēr pie visa tā krievu mājrūpnieki netika un netika „uz zaļa zara”, – fabriku, mašinu lietotāja rūpniecība viegli nokonkurēja rokas darba darītājus. Krievu ekonomisti žēlojās, ka fabriku rūpniecība esot „nositusi” trīs miljonus mājrūpniekus.

Vācijā un dažās citās Vakara-Eiropas zemēs pastāv dažkārt zināma, diezgan racionala darba dalīšana starp mājrūpniecību un fabriku rūpniecību. Fabrika izgatavo tās daļas, kuras viegli padodas apstrādāšanai ar mašinām. Mājrūpniecībai paliek tie papildu darbi, kur tik un tā vajadzīgs daudz rokas darba. Tā tas ir pie apaviem, pie spēļu lietiņām, pie adītām precēm, arī pie „konfekcijas” (gatavu apģērbu, veļas utt.) izgatavošanas. Starpniecību uzņemas vai nu tirgoņi vai paši fabrikanti: tas ir, tie nodod pusapstrādātu, vai pa 3 /4 apstrādātu preci mājrūpniekiern, kuri tad par ļoti zemu atlīdzību preci pataisa gatavu. Litichā fabrika lej šauteņu vai pistoļu stobrus, pagatavo visus piederumus: skrūves, gailīšus, rezgaļus un mājrūpnieki stobrus noslīpē, rezgaļus nopulierē un salaiž, saskrūvē kopā. Tāpat tas Šefildā pie pazīstamām „englišu” nažu, dakšiņu un citām tērauda precēm, Solingā un Remšeidā pie zobinu, štiku (durkļu) izgatavošanas: mašinas pagatavo, izvalcē zobenus un durkļus, mājrūpnieki tos noslīpē un „iepasē“ pie zobenu roktura vai šautenes stobra.

1897. g. Vācijā mēģināja mirstošo amatniecību stutēt, ierīkojot amatniecības kameras. Cunftes un cunftu tiesības gan neatjaunoja, bet lūkoja pacelt cieņu pret amatniekiem tādejādi, ka amatnieku meistaru savienībām atļāva sarīkot zeļļu un meistaru pārbaudījumus un izdot apliecības par sekmīgi izturētu pārbaudījumu. Tiešām, publika labāk pirka pie meistariem, kam bija šādas apliecības. Tika noteikts, ka katrs meistars var pieņemt mācekli („buršu“), bet nedrīkst to turēt par mācekli vairāk kā 3 – 4 gadus. Pēc tam māceklim jāiztura pārbaudījums svešu meistaru priekšā, lai to ieceltu par zelli. Tālāk katram zellim pēc 3 gadiem atļauts pieteikties pie meistara pārbaudījuma sevišķas komisijas priekšā. Amatnieku priekšstāvji vēl prasīja, lai ieved „Befдhigungsnachweis“, t.i., lai no katra amatnieka prasītu obligatorisku zeļļa un meistara pārbaudījumu. Ar to tad tiklab kā būtu atjaunotas cunftu tiesības. Šādas prasības vācu parlaments atraidīja.

Lielrūpniecības sekas.

Lielrūpniecība gatavo produktus ne atsevišķas individualas vajadzības pēc, ne pēc katra atsevišķa pastellētāja gaumes un garšas, bet masās, priekš masu patēriņa, pēc nedaudz „tīpiem”, starp kuriem pircējam atliek izvēlēties. Masu pagatavojumu ražošana iznāca lētāka, nekā rokas darbu produktu pagatavošana, cenas no tā krita un masas no savas puses bija pateicīgas par produktu cenu palētināšanos, tās pavairoja savu patēriņu. Vismaz tas tā bija Vakara-Eiropā un Amerikā, – Krievijā nē!

Daudzkārt, sevišķi agrāk, pirms gadiem 50, tika pret fabriku ražojumiem celti iebildumi, ka tie esot daudz sliktāki un nestiprāki par amatnieku rokas darbu. Bet, tuvāki lietas pārbaudot, visur izrādījās, ka tur, kur fabriku ražojumi bija tiešām sliktāki par amatnieku darbu, iemeslis nebija vis tas (kā to daudzi domāja), ka mašinas, kā tādas būtu vainīgas, bet gan sliktāks materials, materials, kādu labprāt neņēma, nelietoja amatnieki. Bet fabrikanti – tirgotāji ražošanas pavairošanas labad, piemērojoties publikas vairuma pirkšanas spējām, ņēma labprāt sliktu materialu, lai tikai varētu lēti ražot. Tādejādi saprotami ievērojamā vācu technikas profesora Relo pārmetumi vācu rūpniecībai 1876. g., ka tās pamata princips esot „billig und schlecht“ (lēti un slikti). Bet taisni ar šo principu vācu fabrikanti pamazītēm iekaroja, atkaroja no angļiem pasaules tirgu. Lētas, kauču maz izturīgas preces vienumēr modināja zināmas tieksmes pēc greznības: agrāk, piem., vienkārši ļaudis kājas apāva autos, – pēc pirka zeķes.

Bet fabrikas allaž saražoja vairāk preču, nekā varēja uzņemt tirgus: ražotāji ar saviem ražojumiem aizsteidzās priekšā patērētāju naudas spējām… Tā palika daļa preču laiku no laika nepārdotas, – cēlās periodiskās krizes tautsaimniecībā…

Visulielāko interesi pie tautsaimniekiem modināja fabriku rūpniecības cīņa ar amatnieku rokas darbu. Vācijā ap 1890. g. sarīkoja tautsaimniecības specialistu un filantropu sabiedrība „Verein fьr Sozialpolitik“ plašas anketes par amatniecības apstākļiem un konkurences iespējamībām. Pie anketēm strādāja līdzi sevišķi daudzi jaunāki ekonomisti – studenti, no kuriem vairāki, studijas pabeiguši, vēlāk uzstrādājās par ievērojamiem zinātniekiem. Specialie pētījumi iznāca vairāk sējumu biezā izdevumā un ievērojamais tautsaimniecības zinātnieks, profesors Bьchers Leipcigā sarakstīja un nolasīja kopsavilkumu, kurš skanēja tā: Rokas vērpēji galīgi izbeigušies. Tie nekur nebija spējīgi konkurēt ar mašinu darbu, kas bija apmēram simtkārt ražīgāks, nekā rokas vērpēja, ratiņa vērpēja darbs. Rokas audēji atradās nāves cīņā, tie pastāvēja vēl šur tur, pateicoties tam apstāklim, ka mašinas audēja darbs nebija vis 100-kārt pārāks par rokas audēja darbu, bet tikai 3 – 4 reizes ražīgāks. Tomēr šo rokas audēju liktens bija nožēlojams: tas bija savienots ar ilgu darba laiku, sliktu atalgojumu, sliktu uzturu, dažkārt pat šausmīgiem dzīves apstākļiem… Vācijā 1907. g. rūpniecības uzņēmumu statistika rādīja, ka pa starpām bija izbeigušies, tā sakot, mašinu – dzelzs steļļu nosisti rokas audēji, ar savām koka stellēm.

Daudzi arodi jau pēc 1890. g. anketas atradās pilnīgā pārveidošanā. Mucenieku darbs bija sarucis no tā, ka daudzās fabrikās mucas izgatavoja no dzelzs (sevišķi bencina mucas). Vannas, spaņņi, toveri, kannas tika izgatavoti fabrikās no skārda vai emaljetas dzelzs. Petroleju, naftu iepumpē un pārvadā pār jūrām sevišķos t.s. „tanku“ kuģos, pa dzelzsceļiem, „cisternu“ vagonos. Lielbrūži uztura paši savas mucenieku darbnicas. Arī ūdens vadu izplatīšanās pilsētās dara iespaidu uz amatniecību: paliek lieki daļa spaņņu, vannu, toveru. Birstu pagatavotāji cieš no fabriku dzelzs birstu konkurences, kalēju un rēdnieku darbu samazina labāki ceļi, šosejas, pārlabots ielu bruģis: salūza mazāk ratu.

Lielrūpniecība iespiedās i maiznieku amatā: lielākās pilsētās nodibinājās maizes fabrikas ar mašinu mīcītavām un automātiskiem maizes gabalu sadalītājiem, automatiskiem krāsnīs iebīdītājiem. Maiznieka darbs palika vieglāks un tīrīgāks. Arī kurināmā lielās fabriku krāsnis patērēja 3 – 4 reizes mazāk. Agrākiem maizniekiem nu pa lielai daļai atlika tikai pārdevēju, „salnas beķeru” loma. Slakteri-miesnieki, turpretim, noturējās. Lieta jau ar’ tā, ka to galvenais darbs – dzīvu lopu iepirkšana un gaļas pārdošana. Noturējās, zināms, bārzddziņi – frizieri. Noturējās skursteņskrāpji. Tāpat tapsētāji, dekorētāji, mākslas amatnieki. Bet visā visumā, pie lieliskā dažādo amatniecības nozaru vairākuma, uzvarēja mašina, fabrika, lielkapitals! Agrāk, ap 1880. – 1890. g.elektribas laikmeta sākumā gan daudzi ekonomisti iedomājās, ka elektriba ar savu vieglo dalāmību došot sīkamatniekiem iespēju, iegādāties mazus, vieglus un lētus motorus. Šādas domas drīzi izrādījās par maldīgām. Nelaime tā, ka ir sīkiem amatniekiem vajadzēja, lai darbs būtu ražīgs, daudzu dažādu mazu mašinu, kuru iegādāšanās prasīja līdzekļus, kas gāja pāri par to spējām un kuras varēja tomēr tik samērā īsus brīžus izlietot. No tā tad viņu lietošana kļuva neražīga, neracionala.

Anglijā priekš 60 – 70 gadiem iesākās idejiska cīņa pret fabriku darbu. Sevišķi ievērojamais rakstnieks-estetiķis Reskins [171] aizrādīja, ka mašinas nokaujot garu, iznīcinot cilvēku individualitati. Mašinu darbinieks redzot savā priekšā arvienu tikai mazu, kāda pagatavojama priekšmeta izgriezumiņu, nekad visu veselu padarītu darbu. Tam tā tad nekad nevarot uznākt priecīga, pašapzinīga sajūta par nobeigtu uzdevumu, pastrādātu darbu… Jāatgriežoties tāpēc pie rokas darba! Reskins ieteica turīgiem ļaudīm, lai tie apstellējot – pērkot mākslas amatnieka darbu! Tiešam, Reskinam ar savu dedzīgo aģitaciju bija zināmi panākumi, sevišķi izglītoto aprindās: Anglijā izplatījās interese priekš mākslas amatniecības. Nāca pat atkal cieņa pašaustas drānas, rokas audumi, „home spun” – fabriku audumu vietā. Tikai nu tās aprindas, kas varēja pastellēt un samaksāt rokas darbu, sevišķi mākslas amatnieku darbu, nebija visai plašas. Par tautas masām jau nebija ko runāt! Tās bija laimīgas, ja varēja samaksāt lēto un slikto fabriku darbu. Bez tam, galu galā, fabriku darbs tik un tā iespiedās i mākslas amatniecībā… Arī ar tām pašaustām drānām iznāca tā, ka tās faktiski pagatavoja vācu fabrikas un tirgoņi pārdeva par pašaustām, lai no nezinātājas publikas varētu izplēst lielāku samaksu!

Kas attiecās uz patstāvīgo amatnieku skaitu, tad Vācijā tas 25 gados, no 1882. līdz 1907. g., pakāpeniski samazinājās no 1,900,000 līdz 1,200,000, kauču gan Vācijas iedzīvotāju skaits šaī laikā pieauga no 45,7 uz 62 miljoniem…

Fabrikas darba labumi tie, ka pie lielākās daļas padarījuma darbs tīrīgāks un vieglāks: samazinās fiziska spēka pielikšana, bet to tiesu pavairojas vajadzība pēc uzmanības, gara piespiešanas, t.i., vairojas inteliģentā spēka patēriņš, sevišķi kad tiek samazināts darba laiks un fabrikantam nu jādoma un jāgādā par to, ka darba ražīgums visai nekristu… Kā cēlies darba ražīgums no lielrūpniecības ievešanas, to var pēc Sincheimera metodes aprēķināt tā, ka 1882. g. pie toreizējā samēra sīkrūpniecībā, vidējā un lielrūpniecībā tika ražotas no 5,9 miljoniem strādnieku 11,7 miljoni darba vienības, t.i., caurmērā darbs bija otrtik ražīgs, kā tīrs sīkrūpnieka darbs, bet 1907. g. 10,85 miljoni darbinieku ražoja 28,38 miljonus darba vienību. Tā tad uz viena darbinieka iznāca 2,6 darba vienības. Citiem vārdiem: caurmēra darba ražīgums bija paaugstinājies 25 gados par 30 proc., kas jau nu nav visai daudz!

Visupilnīgāki uzvarējis fabrikas darbs Ziemeļa-Amerikā. Daži angļu statistiķi aizrāda, ka Anglijā ap 1908. g. 6 miljoni fabriku strādnieku ražojuši preces par 1700 miljoniem mārciņu sterliņu; bet Amerikā 1909. g. 6,6 miljoni strādnieki saražojuši preces par 4000 miljoniem mārciņu. Tādejādi tad, naudā rēķinot, amerikaņu strādnieka darbs bijis vairāk kā 2-kārt ražīgāks, nekā angļu strādnieku darbs.

Modernās rūpniecības ļaunās puses dabūja visupirms izbaudīt vecākā rūpniecības valsts Eiropā: Anglija. Saražotos produktus nevarēja visus pārdot – izcēlās krizes, nobankrotēja fabrikas, nobankrotēja bankas, sekoja ilgstoši „depresiju” periodi, kad laba tiesa agrāko rūpniecības strādnieku bija tā sakot izsviesti uz ielas. Izcēlās slavenā Marksa „rūpniecības rezerves armija”. Labi samaksātas rūpniecības nozares bija ogļu, dzelzs un mašinu rūpniecības, slikti samaksātās – tekstilrūpniecība un drānu „konfekcija” (pagatavošana masās uz akorda). Izcēlās briesmīga darba spēka izmantošana. Vīrs – ģimenes tēvs nenopelnīja tikdaudz, cik bija vajadzīgs ģimenes uzturai, vajadzēja ņemt palīgā i sievas, i bērnus. Bērnu un sieviešu darbs tika, protams, sliktāki samaksāts, kā pieauguša vīrieša darbs. Bet fabrikās, sevišķi tekstilfabrikās, pie daudziem padarījumiem sieviete vai bērns varēja tikpat labi izpildīt darbu (piem., sasiet pārtrūkstošos pavedienus), kā vīrietis. Tāpēc tad fabrikanti pie visiem tādiem padarījumiem, kur nevajadzēja liela fiziska spēka, labāk pieņēma bērnus un sievietes, jo to darbs bija lētāks. Bet paši ģimenes tēvi tā daudzkārt palika bez darba: Lētais sievas un bērna darbs nosita samērā dārgo tēva = vīra darbu! Izcēlās šausmīgas ģimenes katastrofas… Bērni un sievietes tika briesmīgi izmantoti: bērnus pieņēma darbā jau no 5 – 6 gadu vecuma un nodarbināja dienu un nakti, pa 12 stundas ilgi un pat vēl ilgāk. Pie tam valdīja pilnīga nedrošība. Slimības, nelaimes, vecuma nespēka gadījumos darbiniekam nebija kur griesties pēc pabalsta. Radās karsti strādnieku šķiras aizstāvji – ekonomisti, kuri aizrādīja, ka agrāk, cunftīgo amatnieku laikos, strādniekiem klājies labāk. Cunftes gādājušas par savstarpēju palīdzību nespēka, slimības, vecuma gadījumos, dažkārt i darba trūkuma gadījumos. Tādejādi tad pārmeta „klasiķiem” tautsaimniekiem, kā Smisam, ka tie esot bijuši melus pravieši ar savām optimistiskām mācībām par mašinu rūpniecības labumiem… Pilsoniskie tautsaimnieki – optimisti mēdza atbildēt, ka katram taču pašam jāzinot, jāgādājot par sevi, jātaupot, jākrājot slimības, nelaimes, vecuma nespēka gadījumiem! Bet ja nu alga nesniedza? Un daudzkārt jau ar’ ar taupīšanu lāgā negāja: kamēr strādnieki bija jauni, tie labāk patērēja atlikumu dažādam izpriecām. Nopietni tautsaimnieki atzina, ka tikai mazākā daļa cilvēku tik apzinīga, taupīga, ka tā pie laika gādā par krājumiem „nebaltai dienai”. Un taisni šie apzinīgie, taupīgie krājēji pasaules karā un pēc kara allaž piedzīvoja rūgtu vilšanos. No kursa krišanas to krājumi un krājumiņi palika bezvērtīgi! Sastādīt pretsparu, pretspēku pret darba izmantošanu visupirms izmēģināja strādnieki paši, organizējoties savienībās. Pēc iesākās atsevišķās valstīs gādība par strādnieku likteni no valsts puses…

Strādnieku savienība.

Vispirmās strādnieku savienības nodibinājās Anglijā. Tas jau saprotams: Anglija ir vecākā parlamentarisma, politiskā liberalisma zeme. Zeļļu sabiedrības pret meistaru tieksmēm pēc darba algas nosišanas pazīstamas gan tiklab Vācijā, kā Anglijā jau vēlākos viduslaikos. Lielāku nozīmi tās ieguva sākot ar 17. un 18. gadu simteni. Protams, ka strādnieku savienības it visās zemēs valdošām aprindām bija itin kā dadzis acīs. Kur vien varēja, tās noteica par dumpīgām un visādi vajāja un apspieda. Bet ar to nereti tika taisni itkā izsaukti varas darbi. Notika meistaru – darba devēju piekaušana, notika dedzināšanas un dažkārt pat slepkavības. Humanakajā 19. g. s. Vakara-Eiropā pamazītēm atcēla strādnieku sabiedrību aizliegumus. Politiķi – liberaļi izteica cerību, ka atļautās strādnieku sabiedrības, kurās katrs varētu iestāties, noturēšoties likumības robežās…

Strādnieku likteni zem Adama Smisa mācības iespaida varēja uzlabot tikai paši strādnieki. Katrs fabrikants bija gan stiprāks par katru atsevišķu strādnieku, bet tas nebija stiprāks par visiem strādniekiem kopā. Ja tie visi apvienojās un prasīja algas paaugstinājumu, tad ar to fabrikantam bija jārēķinās, jo pretējā gadījumā tie varēja apstādināt visu fabriku, noliekot darbu. Protams, ka fabrikants jau varēja atlaist pie reizes arī visus strādniekus un sameklēt citus. Bet tas tikai retos gadījumos bija pašam fabrikantam parocīgi. Vecie strādnieki pazina labāk fabrikas ietaises un bija labāk ievingrinājušies dažādos atsevišķos darba paņēmienos, kā kautkādi jaunatnācēji. Pieņemot daudzus jaunus strādniekus, darba ražīgums krita! Un no darba atlaistie strādnieki, protams, kūdīja jaunpieņemtos, uzstādīt augstākas prasības.

Anglijā visupirms 19. g. simtenī vienojās, nogrupējās mašinu būvētavu strādnieki. Tie bija taisni vislabāk samaksātie strādnieki! Mašinu būve prasīja lielas veiklības, izmaņas, ilgas vingrināšanās. Mašinu būvētāji – strādnieki bija „kvalificēti” strādnieki, kuri bija lepni uz savu darba prašanu. Tā tad sāka apzināties savu spēku, organizēties nevis visuvairāk nospiestie, visusliktāk samaksātie, bet taisni visulabāk samaksātie strādnieki! Tas viegli saprotams: kuru katru vienkāršu, „nemācītu” strādnieku, nespecialistu varēja, ja tas algas dēļ dumpi cēla, viegli atlaist, apmainīt! Nemācītu strādnieku nebija trūkums! Bet kvalificētie strādnieki bija vara. Jo izmācīt jaunus „kvalificētus” strādniekus būtu atņēmis gadus. Un pastarpām mašinu būvētāja fabrika ražotu maz un slikti pagatavotu preci, maz pelnītu, un sabojātu savu labo slavu mašinu pircēju aprindās.

Strādnieku sabiedrības Anglijā pazīstamas zem nosaukuma „trade unions”. Apvienojās visupirms jau pieminētie mašinu būvētāji, nodibinot kādas 100 zaru biedrības. Biedrības izvēlēja priekšniecību un to pirmais solis bija, lūkot nodibināt savstarpēju zocialu palīdzību slimības, nelaimes, nespēka gadījumos. Tas ir, tās lūkoja vienkārši turpināt, atjaunot agrāko cunftu politiku. Bet drīz vien pie šās gādības pievienojās klāt vēl gādība bezdarba gadījumos. Agrākos laikos bezdarbs bija reta lieta, – amatniekam parasti bija mājiņa, dārziņš, dažas pūra vietas zemes, kāda gotiņa, tā kā tas, pastellējumiem aptrūkstot, nebija tūlīt „bez maizes”. „Brīvās konkurences” laikos lietas bija citādas: strādniekam nepiederēja nekā, tas dzīvoja, tā sakot, no rokas mutē. Un modernās fabriku rūpniecības saimnieciskā pazīme jau ir biežas krizes. Tālāka svarīga apgādības nozare bija strādnieku – biedru pabalstīšana streiku gadījumos. Tā tad savienības prasīja no saviem locekļiem kārtējas iemaksas, nedēļas, mēnešu naudas samaksas, lai pec vajadzības iz uzkrātām naudām varētu sniegt palīdzību.

Organizēta tika arī darba apgāda! Vienā apgabalā varēja trūkt darba, otrā apgabalā varbūt taisni trūka darbinieku! Tā tad vajadzēja dibināt darba birojus, ierīkot statistiku. Biroji krāja ziņas par algām un dzīves apstākļiem, dzīves dārdzību dažādos apvidos. Jo sevišķi darba biroji pirms katra streika izcelšanās lūkoja sīki, jo sīki izzināt vietējos apstākļus un rūpniecības „konjunkturu” (pastellējumu daudzumu un preču cenas) un proti – netikai pašā Anglijā, bet arī ārzemēs. Angļu strādnieku priekšstāvji, piem., sūtīja delegatus uz Vestfali, lai tie tur iepazītos ar vietējiem dzelzs un mašinu rūpniecības ražošanas apstākļiem. Tādejādi tad angļu „trade union’u” priekšstāvjiem bija iespējamība, brīdināt strādniekus no nepārdomātiem soļiem, sevišķi no streikošanas neizdevīgas „konjunkturas” laikā. Turpretīm tie ar visu sparu un enerģiju aizrādīja uz izdevīgiem gadījumiem, uz augstu konjunkturu vai konkurences iespējamību ar ārzemēm. Centralā valde tikai tad deva savu piekrišanu kādai atsevišķai grupai sarīkot streiku, ja tā tādu streiku turēja par labus panākumus apsološu. Tikai tādos gadījumos arī streikotāji dabūja streika laikā pabalstu no kopējās kases. Neizdevīgos gadījumos strādniekus lūkoja atrunāt no streika, ja tas nelīdzēja, brīdināja, ka neizsniegs pabalstu. Protama lieta, ka centralā valde mēdza būt miermīlīga un lūkoja streikus pēc iespējas aizkavēt, salīgt, „iekoromēt” ar uzņēmējiem. Tā tad arī katru streiku iesākot turpināja sarunas ar uzņēmējiem jauna algas tarifa izstrādāšanas interesē.

Tālāk „trade union’i” gādāja plašā mērā par savu biedru tālāk izglītošanās iespēju – ierīkoja skolas, gādāja par priekšlasījumiem, par lasītavām, bibliotekām un sevišķi par arodniecisku izglītību…

Tomēr „trade union’i” bija tik strādnieku aristokratijas apvienības! To strādnieku, kuri ar savu „kvalifikaciju” un apmaiņas neiespējamību sastādīja faktisku pretsvaru pret fabrikantiem. Visā Anglijā ap 1880. g. no 10 miljoniem rūpniecības strādniekiem bija tikai kādi 2 miljoni apvienoti trade union’os. Vienkārši, nekvalificēti strādnieki bija izslēgti. Izslēgtas arī sievietes!

Ap 1880. g. iesākās sieviešu strādnieču kustība, kuru pabalstīja angļu aristokratijas damas. Pamazītēm arī veco strādnieku uniju priekšstāvji redzēja, ka sieviešu – strādnieču algas pacelšana bija i to interesēs, jo tādejādi samazinājās „smēra konkurence”. Ap 1888./89. gadu sāka organizēties nemācītie, nekvalificētie strādnieki, visupirms Londonas doku strādnieki, kuģu lādētāji, nastu nesēji. Izcēlās jaunas strādnieku sabiedrības, apvienības no nemācītiem strādniekiem. Tās lika mazāku svaru uz zocialo politiku, uz savstarpēju pabalstu, kā vecās. Totiesu tās par savu galveno mērķi uzskatīja cīņu pret uzņēmējiem, streikus utt.

Strādnieku unijām bijis, bez šaubām, ļoti svētīgs iespaids uz strādnieku apstākļu uzlabošanu. Tās ainas par fabriku strādnieku likteni, kādas mums rāda 19. g. s. trīsdesmito un četrdesmito gadu angļu parlamenta komisiju ziņojumi, 40 gadus vēlāk nebija ne iedomājamas. Satiksme starp strādniekiem un fabrikantiem kļuvusi labāka. Kauču pēc ilgām cīņām! Iesākot fabrikanti ne par ko negribēja pieļaut, ka arī strādniekiem būtu kas ko teikt, līdzrunāt. Tie gribēja būt pilnīgi kungi savās darbnicās, „savās mājās”.

No liela svara bija t.s. „slīdošā skala” – darba algas līgums. Šī „slīdošā skala” noteica, ka līdz ar izgatavojamās preces pārdošanas cenas krišanu vai celšanos jāgrozās darba algām. Zināms, ka šādi aprēķini bija iespējami tikai pie vienkāršiem masu produktiem, dažādu numuru dzijām, vienkāršiem dažāda smaguma audumiem, t.i. priekš tādām precēm, par kurām tika pastāvīgi biržās atzīmētas cenas. 19. g. s. 90-tos gados „trade unijas” jau skaitīja 3 milj. locekļu.

Pārmests tika „trade unijām”, ka tās ar nodomu samazinot padaramā darba daudzumu, neļaujot izmantot strādnieku pilnu darba spēju, pieturoties pie t.s. „ca’ canny” zistemas, darbu sabotējot! Strādnieku apvienības šos apgalvojumus apstrīd un apgalvo, ka tās aizkavējot tikai strādnieku pārliecīgu, veselībai un dzīves spējai kaitīgu izmantošanu. Sabotažas gadījumi esot izņēmuma gadījumi.

1901. g. angļu augšnams, kā jau augstmaņu un bagātnieku priekšstāvniecība notiesāja kādu strādnieku uniju, samaksāt kādam uzņēmējam no strādnieku streika cēlušos zaudējumu, 550,000 šiliņus. Šādi spriedumi būtu, ja tie būtu tikuši izpildīti, ar reizi nosituši visas strādnieku unijas. Totiesu tie būtu strādniekos izaudzējuši agrāko laiku pusmežonīgo praksi: slepkavības un dedzināšanas, izsaukuši varbūt i atklātus dumpjus. Bet panākt šāda tiesas sprieduma izpildīšanu augsti dzimušiem lordiem neizdevās. Tie velti bija iedomājušies lepnos, pašapzinīgos angļu 20. g. s. strādniekus nospiest vergu kārtā!

Likumdevība strādnieku labā.

Likumdevība par labu strādniekiem iesākās līdz ar jaunās fabriku zistemas ļaunumu atklāšanu – pierādīšanu. Roberts Pīls [172] (Peel) jau 1802. g. izveda cauri „Moral & Healthy” akti (morales un veselības likumu), kas aprobežoja bērnu darbu uz 12 stundām, aizliedzot bērnu nakts darbu tekstilrūpniecībā. Bet praktisku panākumu šim likumam nebija: tas vienkārši netika izpildīts, nebija iestādes, kura par tā izpildīšanu rūpētos. Tāpēc Pīls 1815. g. panāca parlamenta anketas komisijas iecelšanu, kurai bija rūpniecības strādnieku apstākļi jāizpēta, jānoskaidro. Iznākums bija tas, ka komisija atklāja šausmīgus bērnu izmantošanas apstākļus, pilnīgu jaunās paaudzes ižviršanu aiz pārliecīgi ilga darba, sevišķi arī nakts darba. Nu i augsti dzimušiem ļaudīm palika bail, ka no šādiem agri garīgi un miesīgi sakropļotiem bērniem neiznāks vairs ne pietiekoši spēcīgi pieauguši strādnieki, ne tēvijas sargi – rekruti. Tāpēc parlaments izdeva 1819. g. likumu, ar kurn tika noliegts kokvilnas fabrikās nodarbināt bērnus zem 9 gadiem. 9 – 16 gadus vecus bērnus un pusaudžus varēja likt pie darba, bet ne ilgāki par 12 stundām un tikai dienā! Pēc 1820. g. šo pašu likumu attiecināja arī uz citām rūpniecības nozarēm, 1831. g. to ieveda vilnas rūpniecībā. 1833. g. ieceltā jaunā parlamenta komisija noskaidroja, ka likums ļoti nepilnīgi izpildīts. Nu visupirms paasināja nosacījumus: bērniem no 8 – 13 gadiem tika atļauts strādāt tikai 8 stundas, bet pusaudžiem no 13 – 18 gadiem gan 12 stundas, tikai dienā. Fabrikas parasti strādāja līdz tam cauras 24 stundas, lai labāki izmantotu mašinas un ražotu vairāk produktus. Lai būtu instance, kas pastāvīgi gādātu par likuma izpildīšanu, šajā 1833. g. tika iecelta fabriku inspekcija. Kamēr šādas inspekcijas nebija, fabrikanti faktiski darīja, ko gribēja.

1844. g. tika izdots likums, kas atļāva nodarbināt bērnus jau 8 gadu vecumā, bet ierobežoja 8 – 13 gadu veco bērnu darba laiku uz 6 1 /2 stundām. Sievietēm un jauniešiem no 13 – 18 gadiem tai pašā laikā darba dienas ilgumu noteica uz 10 1 /2 stundām. Šim likumam bija ļoti svētīgas sekas. Tas nevien lieliski samazināja strādnieču un pusaudžu izmantošanu, bet piespieda fabrikantus arī visās tajās fabrikās, kurās reizē strādāja vīrieši, sievietes un pusaudži, samazināt i pieaugušo vīriešu darba laiku uz tām pašām 10 1 /2 stundām: ļaut mašinām darboties priekš vīriešiem vien, kuru daudzās fabrikās bija tikai i trešā tiesa no visiem darbiniekiem, izrādījās par neracionalu.

1842. g. sastādītā „karaliskā komisija” atklāja, ka agrāk izdotie likumi, neskatoties uz jau 1833. g. iecelto fabriku inspekciju, atkal nebija izpildīti. Kalnraktuvēs tika zemes dziļumos nodarbināti bērni, jaunāki par 8 gadiem. Pie tam reti mazāk par 11, daudzkārt pat 12 – 14 stundas. Tos nodarbināja vienkārši tikpat ilgi, cik strādāja viņu tēvi. Tēviem bija jāņem bērni līdzi darbā, jo tēvu alga nepietika ģimenes uzturai. Nu gan 1842. g. izdeva likumu, kas aizliedza raktuvēs nodarbināt sievietes un bērnus zem 10 gadiem. Bet vēl 1861. g. bērnu darba izpētīšanas komisija atklāja, ka no fabrikām izdzītie bērni tika nodarbināti un šausmīgi izmantoti mājrūpniecībā. 1845. un 1860. g. likums ierobežoja vēl tālāk darbu dažās fabrikās, sevišķi krāsotavās, 1864. g. podniecībās, 1867. g. dzelzs āmuros, mašinu u.c. fabrikās. 1878. g. iznāca „Factory & Workshop” akte, kura apvienoja līdz tam izdotos likumus. Fabriku inspektori nu vēl dabūja tiesību, ja tie fabrikās atklāja strādnieku veselību un drošību apdraudošus apstākļus, saukt tiesas palīgā.

1901. g. aizliedza bērnus zem 12 gadiem likt pie darba. Arī 12 – 16 g. veciem pusaudžiem, ja tos gribēja nodarbināt fabrikās, vajadzēja pienest ārsta apliecību par labu veselību. Sievietēm un pusaudžiem nedrīkstēja uzlikt par 55 – 60 stundām nedēļā ilgāku darba laiku. Bez tam nebija brīv ņemt sievietes darbā pirmās 4 nedēļās pēc radībām. Bet vēl 1892. g. tika uzskatīts par progresu, ka tirgotavās aizliedza nodarbināt jaunus ļaudis ilgāk par 24 stundām nedēļā. Anglijas tekstilrūpniecībā jau ap 1890. g. tiklab sievietes un pusaudži, kā ari vīrieši strādāja faktiski tikai 55 stundas nedēļā. Vēl vairāk bija ierobežots darba laiks kalnraktuvēs. Faktiskais darba laiks jau bija samazinājies uz 7 – 8 stundām, kad ar 1908. g. likumu tika noteikts, ka kalnraktuvju darba laiks jāierobežo uz 8 stundām, ieskaitot to laiku, kas vajadzīgs iebraukšanai šachtā un notikšanai līdz darba vietai un izbraukšanai no tās. Tādā kārtā faktiskais darba laiks ogļu raktuvēs jau pirms pasaules kara bija samazināts uz 6 1 /2 – 6 3 /4 stundām.

1910. g. tika Anglijā ieceltas „darba kameras”, kurām bija tiesība izpētīt darba apstākļus mājrūpniecībā un, kur vajadzīgs, paaugstināt algu. Šīs kameras tiešām 1913. g. paaugstināja mājrūpnieku darba algas par 50 – 150%.

1908. un 1912. g. Anglijā tika ievesta ļoti plašos apmēros strādnieku apdrošināšana vecuma un slimības gadījumos: katrai pāri par 70 gadu vecai personai tika nodrošināta 5 šiliņu (1 /4 zelta latu) nedēļas penzija, kuru pēc pasaules kara dubultoja. Šo penziju saņēma 1920. g. Anglijā 353.794 vīrieši un 648.548 sievietes, kopā 1.002.342 personas. Izmaksāts tika 25,l miljoni angļu mārciņu.

Pēc pasaules kara Anglijā, kā visās citās zemēs, visās rūpniecības nozarēs ievesta 8 st. darba diena un pastiprināta sieviešu un pusaudžu apsardzība.

Francijā iesākās rūpniecības strādnieku apsardzība 1813. g. ar to, ka noliedza nodarbināt bērnus zem 10 gadiem kalnraktuvēs apakš zemes. 1841. g. tika atjaunots likums, ka darbnicās, kurās nodarbojas pāri par 20 strādniekiem, drīkst tikt pielaisti bērni 8 – 12 gadu vecumā, bet to darbs nedrīkst būt ilgāks par 8 stundām dienā. 12 – 16 gadus vecie (pusaudži) drīkst strādāt 12 st. Atrada gan par vēlamu, lai bērni zem 12 gadiem ietu skolā. Bet skolu bija pārāk maz! Un viss likums palika uz papira, jo franču sabiedrība bija it kā nozvērināta uz „laissez faire, laissez passer” principa, ka valsts pavisam nedrīkst iejaukties saimnieciskās darīšanās, ka katra „brīvā līguma” iespējas ierobežošana ir visulielākais saimnieciskais noziegums. Tādejādi tad strādnieku izmantošanai Francijā nebija robežu un Francija var tikai tam apstāklim pateikties par savas tautas pilnīgu nesabojāšanu, ka tā galvenā kārtā agrara zeme, kur lielākai daļai zemju ļaužu pašiem savs īpašums vai vismaz sava rentes vieta. Tikai pēc 1848. g. revolucijas ieveda likumu, kas maksimalo darba laiku dienā ierobežoja uz 12 stundām. Bet arī tad pielaida daudzus izņēmumus. Un tā kā nebija fabriku inspekcijas, tad i paši mērenākie uzņēmēju varas ierobežojumi palika uz papira.

Fabriku inspekcija tika Francijā nodibināta jau 1874. gadā, „trešās” republikas laikā. Bet tikai vēl 1892./93. un 1897./98. gadu likumos ievesti daži svarīgāki strādnieku apsardzības papildinājumi. Bērniem zem 13 gadiem nav brīv strādāt fabrikās, tiem jāiet skolā (tautas skolas bija pa starpām dibinātas), bet priekš 12 – 13 gadus veciem bērniem tika tomēr pielaisti izņēmuma gadījumi. Personas no 13 – 16 gadiem atļauts nodarbināt 10 stundas, bet no 16 – 18 gadiem un sievietes 11 stundas. Tā tad Francijā vēl 50 gadus pēc 10 1 /2 st. darba dienas ievešanas Anglijā tika likumā fiksēta (noteikta) 11 stundu sieviešu darba diena!! Vīriešu darba diena fabrikās palika uz 12 stundām. 1904. g. gan tika sieviešu darba diena ierobežota uz 10 stundām. Bet veikalos un arī lauksaimniecībā darba diena palika pilnīgi neierobežota. 1905. g. ierobežoja darbu kalnraktuvēs uz 9 stundām dienā, 1910. g. uz 8 stundām. Sieviešu nakts darbu aizliedza 1911. g. 1892./93. g. paplašināja fabriku inspekciju, nodibināja bez 76 vīriešu fabriku inspektoru vietām arī 16 sieviešu inspektrišu vietas.

Pāreja uz 8 st. darba dienu, 48 st. nedēļas darbu, notika pēc pasaules kara.

Šausmīgi darba apstākļi, „brīvais līgums” valdīja Beļģijā. Tikai 1884. g. vēl likums aizliedza nodarbināt fabrikās zēnus zem 12, meitenes zem 14 gadiem. 1895./97. gados aizliedza sieviešu un bērnu nakts darbu. 1909. g. ieveda 9 stundu darba dienu, pēc pasaules kara 8 stundu.

Pirms kara Austrijā ilgu laiku netika nekas darīts strādnieku labā. 1884. g. tika noliegts nodarbināt bērnus zem 12 gadiem; 12. – 14. g. veciem atļāva strādāt 8 stundas. Pieaugušiem bija atļauts strādāt 11 stundas un pielaistas virsstundas. Kalnu raktuvēs strādāja faktiski 10 stundas.

Italijā 1886. g. likums aizliedza nodarbināt bērnus zem 9 gadiem; apakšzemē varēja strādāt bērni no 10 gadiem. Piespiestas skolas mācības nebija. Nakts darbs bija pieļauts bērniem, kas vecāki par 12 gadiem.

Liels sašutums izcēlās izglītotā sabiedrībā, kad caur kādu streiku nāca zināms, ka uzņēmēji nodarbina 9 gadus vecus zēnus Etna kalna sēra raktuvēs! Fabriku inspekcijas ilgu laiku nebija! 1894. g. nāca zināms, ka zēni 12 gadus vecumā tika nodarbināti pāri par 13 stundas un pie tam naktī! To galīgi aizliedza jau 1902. un 1907. g. likumi, kuros bija noteikts, ka zēnus zem 15 gadiem un jaunas sievietes nedrīkst nodarbināt veselībai kaitīgos arodos (piem., Zicilijas sēra raktuvēs). Bērniem no 12 – 15 gadiem jāstrādā 11 stundas, bet vienai dienai nedēļā jābūt brīvai. Sieviešu darba laiks 12 stundas, ieskaitot 1 1 /2 – 2 stundu pārtraukumu. Fabriku inspekciju nodibināja 1906. g. Pasaules karš arī Italijas strādniekiem deva 8 st. darba dienu.

Prūsijā 1839. g. tika izdota karaļa „ordre”, kas noliedza nodarbināt raktuvēs bērnus zem 9 gadiem; bērniem no 9 – 16 g. atļāva strādāt dienā 10 st. 1853. g. aizliedza bērniem zem 13 g. strādāt fabrikas, lai tie varētu iet skolā. Prūsijā tiešām jau toreiz bija nodibinātas daudzas tautas skolas.

Plašas reformas Vācijā iesakās ar 1881. g. Tika apsolīts, ka strādnieki tiks apdrošināti pret nelaimes un slimības gadījumiem, kā arī pret vecuma nespēku. Tika ievesta piespiesta skolas mācība līdz 14. gadam. Pusaudžiem no 14 – 16 gadiem tika atļauts strādāt 10 stundas, tikai ne naktī. Sievietēm pāri par 16 gadiem bija nolikta 11 stundu darba diena dienā, tikai sestdienās sievietes atlaižamas 1 /2 6, pēc ilgākais 10 st. darba. 40 dienas gadā, t.s. „sezonā” tomēr atjauts darbu pagarināt līdz 13 stundām. Aizliegta tika t.s. „truka” zistema (algas izmaksāšana precēs par uzņēmēja noliktu cenu). Algas ieturēšana kādas strādnieka vainas dēļ atļauta tikai mazā mērā.

Darba diena Vācijā pirms kara fabrikās ilga parasti 10 – 11 stundas; maiznicās 12 – 15, pat 18 st. Ķelneriem bija jābūt darbā 12 stundas, šafneriem un fūrmaņiem 15 st. Ļoti gara darba diena pastāvēja bārzddziņiem, tirgoņu komijiem un mācekļiem, šuvējām un „pucmakerienēm”. Tas galvena kārtā tāpēc, ka visas šādas sīkrūpniecības ietaises nebija padotas fabriku inspekcijai. Mājrūpniecībā, sevišķi pie „konfekcijas“ darbiem, novērojama t.s. „sezonā“ šausmīga darbinieču izmantošana.

1911. g. gan vācu „bundesrats“ (valdību padome) atļāva tādās ietaisēs, kur bija apdraudēta strādnieku veselība, ievest saīsinātu darba laiku un darba starpbrīžus. Bet tas, zināms, maz līdzēja! Darba devēji labprātīgi ne uz ko neielaidās!

1918. g. novembrī revolucionarā zocialistiskā valdība izdeva t.s. „Verordnungen mit Gesetzeskraft“, t.i. rīkojumus ar likumisku spēku, ar kuriem tika faktiskais darba 1aiks, t.i. neieslēdzot brokastis, pusdienas, palaunadžus, normēts uz 8 stundām, 48 st. nedēļā. Regulēts tika arī darbs ietaisēs, kur aiz techniskiem iemesliem neiespējams darbu pārtraukt (kā dzelzs cepļos) tādejādi, ka visilgākais nepārtrauktais darba laiks drīkst ilgt 16 st, bet tad 3 nedēļu laikā jādod pa 24 st. atpūta. Arī maiznicās un konditorejās darbs aprobežots uz 8 st.

Virsstundas aprobežotas, – tās pielaistas tik izņēmuma gadījumos, piem., bodēs 3 svētdienas pirms Ziemas svētkiem („vara“, „sudraba“ un „zelta“ svētdienās). Brokasta, pusdienas un palaunadža pārtraukumiem jāilgst kopā 2 stundas. Svētdienas miers nedrīkst būt īsāks par 24 st., bet 2 svētdienas no vietas pa 36 st., lielajos svētkos vismaz 48 st. Stingri aizliegta „truka“ zistema.

„Bundesrats“ var rakstīt priekšā rūpniecības ietaisēm algas grāmatas, kurām jāsatur: 1) Darba sākšanas stunda, 2) dienas vai akorda alga, 3) darbiniekiem nodotie darba rīki un jēlvielas, 4) darba nodošanas stunda, 5) algas augstums, 6) algas maksāšanas termiņi. Nepilngadīgiem jāiegādājas atļaujas = darba grāmatiņas. Darbu nobeidzot darbinieki var prasīt apliecību.

Amerikas Savienotās Valstīs līdz pasaules kara beigām trūka vispārējās darba dienas ilguma ierobežošanas. Fabriku inspekcija gan tika 1879. g. ievesta, bet nepietiekošā apmērā. Valsts uzņēmumos 1868. g. ieveda 8 stundu darba laiku. Bet valsts uzņēmumu bija maz. Tikai 1891. g. vēl aizliedza nodarbināt bērnus zem 8 gadiem apakš zemes. Darba diena ierobežota nebija, bet līdz 1890. g. fabrikās parasti faktiski strādāja 10 stundas. Pēc fabrikanti ielaidās uz darba laika saīsinājumu līdz 9 stundām. Amerika, no vienas puses, ir vislielākā darba ražīguma un strādnieku izmantošanas zeme, kurā visplašākā mērā tiek piekopts akorda darbs un ievesta t.s. Teiler’a (Taylor) zistema, iemācīti strādniekiem visražīgākie darba paņēmieni. Anglijā caurmērā mūrnieks par dienu samūrēja 350 ķieģeļus, Amerikā parasti 200 ķieģeļus stundā un pie Teilera zistemas pat 350. Tādejādi tad saprotams, samērā ar Angliju (nerunājot jau par Vāciju, Franciju) 2 – 2,3 reizes lielākais darba ražīgums Amerikā. Vecākus strādniekus fabrikās labprāt vairs darbā neņem! Rakstnieks Arams pastāsta, ka tas varējis darbu dabūt tik tad, kad tas bijis savus sirmos matus nokrāsojis melnus. No otras puses, jāatzīst, ka Amerikā ļoti augstas darba algas, kādēļ darbinieku sievām un bērniem reti rodas vajadzība iet darbā fabrikās. Fabrikās strādājošās sievietes ir vai nu strādnieku pieaugušās, neprecētās meitas, arī atraitnes, vai ieceļotājas…

Visuprogresivākā strādnieku apsardzības zeme pirms pasaules kara bija Australija. Viktorijas valstī jau 1874. g. tika ievesta 8 stundu darba diena un aizliegts ņemt darbā par 13 gadiem jaunākus bērnus.

Jaun-Zelandē ministru prezidents Ričards Seddons [173] , kas pats bija no strādniekiem cēlies, noteica nedēļas darba laiku sievietēm un pusaudžiem (14 – 16 g. veciem) uz 45 stundām nedēļā. Virsstundas drīkstēja būt vislielais 28 dienas gada laikā. Bodīs gan bija atļauts 52 st. darba laiks nedēļā. Kantori (biroji) jāslēdz plkst. 5 pēc pusdienas, sestdienās plkst. 1. Australijas strādnieki bija lepni uz saviem četriem astoņiem: 8 stundu darbs, 8 st. atpūta, 8 miegs un 8 šiliņi (10 zelta lati) algas. Daži pilsoniskie ekonomisti sūrojās, ka šādas augstas algas Australijā kavējot kapitala pieaugšanu: ostu, pilsētu, namu, dzelzsceļu būvēm vajadzīgais kapitals netiekot ražots pašā Australijā, bet esot jāievedot, jāaizņemoties no Anglijas… Te tikai aizmirsts, ka augstās algas arī lieliski pacēlušas strādnieku patēriņu, sevišķi pieprasījumu pēc rūpniecības produktiem, no kā fabrikām rodas lieli pastellējumi. Un kas uz kapitala ražošanas trūkumu attiecas, tad tāds tiek, bez šaubām, sakrāts i Australijā – tikai nu daudzi Australijas bagātnieki labprāt pārceļas ar saviem kapitaliem uz Eiropu – Angliju. Australijas ievedumi tomēr priekš kara turējās līdzsvarā ar izvedumiem, to bija – kopā ar Jaun-Zelandi pie 101 milj. angļu mārciņu.

Strādnieku apdrošināšana.

1883. g. Vācijā ieveda un 1885. g. paplašināja apdrošināšanu slimības gadījumos. Katrā komunā tika nodibinātas slimo kases (Ortskrankenkassen), kuru priekšstāvji tika ievēlēti pa daļai no darba devējiem, pa daļai no darba ņēmējiem, bet darba ņēmējiem bija pārsvars. Bez tam ārpus komunalām kasēm katrā lielākā uzņēmumā ar pāri par 150 darba ņēmējiem (uz laukiem jau pie 50 darba ņēmējiem) tika nodibinātas savas slimo kases. Katram darba ņēmējam jāpiedalās pie vienas kases. Kasu uzdevums: 1) apgādāt katram loceklim bezmaksas ārsta palīdzību un ārstniecības līdzekļus, visuilgākais līdz 26 nedēļu slimības laikā, izņēmuma gadījumos līdz vienam gadam, 2) maksāt tanī pat laikā kā „slimnieka naudu” 50 proc. no algas. Nedēļniecēm bez tam tika maksāts vienreizējs pabalsts 50 markas (60 zelta lati) un „nedēļu nauda” 10 nedēļu laikā. Slimniekam mirstot tika piederīgiem izmaksāta kā apbedīšanas nauda 20 dienu alga, ko varēja paaugstināt līdz 40 dienu algai. Kases varēja maksāt arī ģimeņu pabalstu ģimeņu locekļu slimības un nāves gadījumos.

Bet kā tika segti izdevumi? Tika noteikts, ka slimo kasu izdevumi jāsedz pa 1 /3 no darba devējiem, pa 2 /3 no pašiem darba ņēmējiem, kuriem šaī nolūkā tika atvilkta daļa algas, kāds atvilkums tik izņēmuma gadījumos drīkstēja pārsniegt 7 1 /2 proc. Ārsti pa daļai tika pieņemti kā pastāvīgi „kasu ārsti”, pa daļai arī tie izdeva slimo apliecības un ārstēja slimos uz „brīva līguma” (ar kasēm) pamata.

Vācijā 1912. un 1913. g. caurmērā piederēja pie slimo kasēm 13,4 miljoni personas, no kurām kopā iznāca 5,6 milj. slimības gadījumu ar 115 milj. slimības dienu. T.i., uz katru apdrošinātu personu iznāca knapi 9 slimības dienas gadā; uz

katru saslimušu nāca 20 1 /2 slimības dienas. Katra persona saslima caurmērā reizi 28 mēnešu laikā. Izdevumi no apdrošinamo naudām iztaisīja caurmērā 404 miljonus marku, t.i., uz katru apdrošinātu personu 31 marku (38,5 zelta latus). No

izdevumiem nāca uz ārstu atalgojumu 93, uz ārstniecības līdzekļiem 60 miljoni marku, slimo naudas uz 161 1 /2 , atlīdzība par slimnicu lietošanu uz 59, nedeļnieču pabalsts uz 7 1 /2 un apbedīšanas naudas uz 8 milj. Bez tam vēl par kalnraktuvju

989,000 apdrošinātām personām sanāca 50 milj. marku lieli izdevumi. Darba devēji maksāja 1913. g. slimo kasēm 160 milj. marku, darba ņēmēji 326 milj. …

Vācijā apdrošināšana pret nelaimes gadījumiem iesākās ar 1838. g., kad dzelzsceļu sabiedrībām Prūsijā tika uzlikta atbildība par nelaimes gadījumiem uz dzelzsceļiem, un tās tika piespiestas maksāt cietušiem atlīdzību. Fabrikās un kalnraktuvēs vienotā vācu valstī ieveda 1871. g. uzņēmēju atbildību par nelaimes gadījumiem, no kuras tos atsvabināja pierādījums, ka cietušais aiz paša nolaidības vainīgs pie nelaimes, piem., kad tas atstājis ilgāku laiku tvaika mašinu bez uzraudzības un caur pārliecīgu tvaika attīstīšanos katls sprādzis. Likums tomēr bija nepilnīgs, izcēlās pārāk biežas prāvas un strādnieki žēlojās, ka tiem neesot līdzekļu izkarot prāvas. Tāpēc tad 1884. g. ieveda apdrošināšanu pret nelaimes gadījumiem. Apdrošināti tika netikai rūpniecības, bet arī satiksmes uzņēmumu un lauksaimniecības strādnieki un ierēdņi. No nelaimes gadījumiem cietušos apgādāja pirmās 13 nedēļās slimo kases, pēc tam tika tiem piespriesta par to laiku, kamēr tie vai nu pilnīgi vai pa daļai darba nespējīgi, zināma tekoša piemaksa, rente. Maksājamā rente nevar pārsniegt 2 /3 no agrākās darba algas; ja darba spēja tikai pa daļai zaudēta, cietušais saņem samērīgu mazāku tiesu, piem., 25 vai 50 proc. no agrākās algas. Nāves gadījumā tiek piederīgiem izmaksāta piecpadsmitā daļa no mirušā gada algas; ja mirušais atstāj atraitni, tā dabū piekto daļu no mirušā algas kā tekošu renti. Tikpat daudz saņem katrs bērns līdz pabeigtam 15. dzīves gadam. Tomēr visas pakaļpalikušās ģimenes koprente nedrīkst pārsniegt 3 /5 no mirušā ģimenes tēva algas.

Apdrošināšanas organizacija pret nelaimes gadījumiem Vācijā tāda, ka tika noorganizētas 68 arodnieciskas rūpniecības darbinieku biedrības un 48 lauksaimniecības darbinieku biedrības. Izdevumi jāsedz uzņēmējiem vieniem, samērā ar darbiniekiem izmaksāto algu! Apdrošināti bija 1913. g. 10,6 miljoni rūpniecības darbinieki, kuri kopā saņēma 11,516 milj. marku algas. Uzņēmēji maksāja 150,2 milj. marku premijas; visi izdevumi sniedzās uz 167 miljoniem (kasēm bija no agrākiem maksājumiem uzkrāts 337 milj. marku liels kapitals). Tā tad uzņēmēju piemaksa pie nelaimes gadījumu atlīdzības iztaisīja tikai kādus 1 1 /3 proc. no izmaksātās darba algas. Lauksaimniecībā Vācijā bez tam bija 17,4 milj. personas apdrošinātas, priekš kurām kopā izgāja 43,2 milj. marku nelaimes gadījumu atlīdzībai.

Visusvarīgākā nozīme ir apdrošināšanai pret vecuma un darba nespēku („invaliditati”). Vecuma nespēka robežu Vācijā nolika 1889. g. uz 70 gadiem. Pēdējā laikā šī robeža pazemināta līdz 65 gadiem, kas, bez šaubām, pareizāki. Līdzekļi pēc vācu 1889. g. likuma bija sadabūjami tā, ka strādnieki paši maksāja vienu daļu no apdrošināšanas premijas, otru daļu maksāja uzņēmēji un valsts deva ikgadus klāt 50, pēc 53 milj. marku. Premijas netika noteiktas samērā ar algu, bet pēc „algu šķirām”, pie kam tad zemāko algu pelnītāji maksāja mazāk, nekā tiem būtu nācies maksāt pie procentualas maksāšanas kārtības. Zemākā darbinieku šķira maksāja 18 fenigus (22 1 /2 santimus nedēļā), II. šķira 26, III. 34, IV. 42 un V. 50 fenigus. Saņemamā vecuma rente šajās šķirās tika 1899. g. nolikta uz 110, 140, 170, 200, 230 markām gadā. 1914. gadā Vācijā saņēma 1,115,000 vecuma nespējnieki kopā 190 milj. marku rentes. Premijas maksāja darba devēji 145 miljonus, darba ņēmēji tikpat daudz, valsts deva 58 un 70,8 ienāca no agrāk uzkrātā kapitala (2105 milj. marku) procentēm. Tā tad vecuma nespēka apdrošināšana maksāja uzņēmējiem knapi 1 proc. no maksātām algām.

Pavisam Vācijā 1913. g. darba devēji piemaksāja pie apdrošināšanas pret slimību, nelaimes gadījumiem un vecuma nespēku apaļus 500 miljonus marku jeb apmēram 3 proc. no darba algas. Darba ņēmēji no savas puses maksāja 471 miljonu, valsts 58. Visi izdevumi kopā iztaisīja 855 miljoni marku jeb apmēram 5 proc. no darba algas. Tā tad nevar nekādi teikt, ka vācu strādnieku apdrošināšana būtu visai apgrūtinājusi vācu rūpniecības konkurences iespēju pasaules tirgū, kā to vācu uzņēmēju organi labprāt izkliedza. Par visām lietām angļu „nabagu pabalstu” zistema, kas 1913. gadā valstij vien izmaksāja 18 miljonus mārciņu (450 milj. zelta latu jeb 10 zelta latus no galvas) nebija labāka, bet sliktāka, pabalstus saņemošos apkaunojoša zistema. Apdrošināšana pret strādnieku slimību un vecuma nespēku Anglijā ieveda vēl 1911. un 1913. gados. Jāatzīst, ka Anglija tad arī ar reizi centās pārtrumpot Vāciju: strādnieku vecuma penzijas tika noliktas gandrīz otrtik augstas! Un turklāt visu uz valsts rēķina, bez darbinieku pašu piemaksas. Apdrošināšanai pret slimības gadījumiem darbiniekiem pašiem jāmaksā 5 pensi (50 santimi) nedēļā, tikpat daudz uzņēmējam, arī valsts maksā klāt! 1918./19. g. maksāja darba devēji un ņēmēji priekš 15 1 /2 miljoniem personām 22 miljonus mārciņu, valsts piemaksāja 8 1/2 . Slimnieki dabū 15 šiliņus nedēļā vīrietis, 12 sievietes, bez tam par velti ārsta palīdzību un ārstniecības līdzekļus.

Visugrūtākais apdrošināšanas veids ir bezdarbnieku apdrošināšana, jo še trūkst katra racionalas apdrošināšanas iespējamības pazīme: slimības, vecuma nespēka un nelaimes gadījumi ir katrā valstī, kurā pastāv statistika, viegli izrēķināmi, ir procentualie dati, kas sastāda gads gadā gandrīz vienu un to pašu procentu. Bet bezdarbs var pie reizes pavisam i nebūt, pie reizes pieņemt visai draudošu samēru. Anglijā skaitās kādi 12 miljoni darbinieku apdrošināti pret darba trūkumu. 1920./21. g. bija momenti, kad vesela ceturtdaļa no tiem bija bez darba. I tagad, 1923. g. sākumā, vēl Anglijā ir 1 1 /2 milj. cilvēku, ap 12 proc., bez darba. Kā tur lai noorganizē kārtīgu apdrošināšanu? Iznāk, ka viss bezdarbnieku apdrošināšanas smagums krīt uz valsts kamiešiem! Protama lieta, ka tāpēc no valstiska viedokļa labāki gādāt par noderīgiem valsts darbiem, nekā uzturēt veselu bezdarbnieku armiju. Labāki pie gadījuma pat mazāk svarīgi un mazāk vajadzīgi – luksusa darbi, nekā bezdarbnieku pabalsti, kādi jau nu gan pēc kara ievesti visās Eiropas zemēs, sekojot Vācijas paraugam.

Tirdzniecības politika.

Kas ir tirgošanās? Tirgošanās ir preču pirkšana, to tālāk pārdošanas nolūkā, ko izdara personas, kas no tirgošanās dzīvo. Par tirgošanos gan jau nosauc parastā valodā, ja kāds zemkopis savas preces pārdodot un citas iepērkot ar tirgotāju vai citu pircēju labi kaulējies, „diņģējies”. Tomēr īstā tirgošanās ir tirgotāju šķiras īpatnība. Tirgotāji vienā vietā vai apgabalā preces uzpērk un citā tās pārdod. Tirgošanās tā tad arvienu savienota ar preču pārvietošanu.

Pie pirmatnējiem cilvēkiem nav tirgotāju šķiras. Preces maina, cik tālu tās pavisam izmaina tieši ražotājs ar patērētāju. Izceļas tirgus vietas, bet vēl ne sevišķa tirgotāju šķira. Tā izceļas tikai, kad attīstās cilvēku tieksmes pēc retām, skaistām lietām, labiem, skaistiem ieročiem un bruņām, kuras tikai retās vietās pagatavo. Šo lietu, šo cilvēku iekāroto, „tālo”, dārgo mantu piegādāšanu patērētājiem ar laiku uzņemas sevišķa tirgotāju šķira. Tirgotāji reizē mēdz būt i kuģotāji, i preču pārvadātāji uz ratiem, laivās un nastu nesēju lopiņu turētāji. Ar laiku tirgotāju šķira pavairojas: pie tālās tirdzniecības nāk klāt bez dārgām mantām, metaliem, rotas lietām, ieročiem vēl vīns un sāls, medus, vasks, zvēru ādas (kažokādas).

Ehrenbergs izšķir tirgošanos no spekulacijas. Vienkārša tirgošanās nozīmējot tikai preču patērējuma ģeogrāfisku izlīdzināšanos, preču nogādāšanu no ražošanas centriem uz patērētāju vietām un pārdošanu patērētājiem. Bet spekulacija nozīmējot izlīdzināšanās laikā, nākamā laika preču patēriņa paredzēšanu. Var jau tā šķirot, – bet jāievēro tomēr, ka arī ģeografiska preču patēriņa izlīdzināšana savienota ar spekulaciju un risku, jo ne jau katrreiz var zināt, vai, piem., no tālām zemēm atgādātās dārgās virces, kafeju, tēju utt. varēs taī zemē, uz kuru šīs mantas nogādātas, tiešām patērēt. Tāpēc tad Verners Sombarts tik lieliski cildina „karaliskos tirgoņus”, kas ar lielām gara spējām, ievērojamu intelektu apdāvināti, arvienu pareizi novērtējot un paredzot, kādas preces katrā laikā iepērkamas un uz kurieni tās nogādājamas. Protams, ka pie šiem „karaliskiem” tirgoņiem spēlē galveno lomu to kapitalu pārākums, ar kuru tie nosit konkurenci. Jo to izzināt, cik katrā vietā zināmā laikā preces vajadzīgas, nevar ne ar kādu intelektu, bet ar pareizi nostādītu statistiku. Un ja statistika pareizi nostādīta, tad nevajaga nekāda karaliska tirgoņa, lai zināmu zemi vai pilsētu apgādātu ar zināmām mantām, bet to var izdarīt i konzuma biedrības, i pat birokrati-ierēdņi. Tirgonim pie pilnīgi brīvas konkurences statistikas zināšanas nepieciešamas, kauču tam jāievēro i līdzcenši, sāncenši, kuri nestāv nekādā statistikā. Šis apstāklis tad tirdzniecībai piešķir zināmu nedrošību. Statistika tikai rāda faktus un līdz ar to maksimalo preču apgādības iespējamību zem zināmiem, nepārgrozītiem apstākļiem. Par cik faktiski kāda firma varēs tirgoties, cik tā varēs pelnīt, atkarājas nevien no tās kapitala, bet arī no kredita iespējamības un – no konkurences.

Tirdzniecībai vajaga satiksmes. Tā, kā jau minēts, dibinās uz preču pārvietošanās. Tā tad no svara preču karavanu lopiņi ar saviem dzinējiem, no svara ormaņi, laivenieki, kuģenieki, dzelzsceļi, kuģos ielādētāji un izlādētāji (staueri).

Tirdzniecību šķiro tālāk lieltirdzniecībā un sīktirdzniecībā. Lieltirdznieks parasti nepārdod pats preces to patērētājiem, tas tikai iepērk, vai, labāki sakot, liek iepirkt (caur saviem aģentiem, komisionariem, komijiem) preces no ražotājiem, nogādā (liek nogādāt) tās līdz patērējuma vietai, un tur tās pārdod atkalpārdevējiem. Tā tad preču izmaiņa taisni pie attīstītas tautsaimniecības paliek arvienu komplicētāka, sarežģītāka, tai vajaga vairāk vidūtāju, no kuriem katrs ņem savu peļņas tiesu. Jāatzīst nu gan, ka lieltirdznieku peļņa pie attīstītas tautsaimniecības nemēdz būt liela: lieltirgonis allaž pietiek ar 2 – 3 proc. tīrpeļņas.

Jaunākos laikos lielpilsētās nodibinājās arvienu vairāk tirdzniecības nami (Warenhдuser), kur lieltirgotāja sapirkto preci tā paša lieltirgotāja (pareizāki, tā ierēdņi, komiji, kalpotāji) – tieši pārdod publikai. Šie tirdzniecības nami stipri konkurē ar sīktirgoņiem.

Tirdzniecība tālāk jāšķiro iekšējā un ārējā tirdzniecība. Iekšējā tirdzniecība agrāk mēdza būt tik tuvā tirdzniecībā, ārējā – tālā tirdzniecība. Pēc pārdoto preču cenu kopzumas agrāk iekšējai tirdzniecībai bija daudz lielāka nozīme, nekā ārējai, ievērojot jau to apstākli vien, ka i pilsētnieki lielāko daļu no saviem ienākumiem izdeva par tuvumā ražotiem zemkopības produktiem. Tagad dažās zemēs, kā Anglijā, Holandē, Beļģijā ārējai tirdzniecībai lielāka nozīme: šīs zemes ieved ap 2 /3 no savām pārtikas vielu vajadzībām un vēl lielāku procentu no savām zemēm. Ievestās preces tās pērk nevis tik vien ar savām izvedu precēm, dzelzi, mašinām, oglēm, audumiem, bet pa labai daļai ar vērtspapiru procentēm, tirdznieku un rūpnieku peļņu ārzemēs.

No svara tāpēc laba statistika par preču ievedumiem un izvedumiem. Tikai šāda statistika var rādīt, vai kāda zeme paliek bagātāka vai nabagāka.

Ievērojamu lomu dažkārt spēlē tranzits caur dažādam zemēm un starptirdzniecība. Tā Vācija, piem., priekš kara labi nopelnija no preču tranzita uz Krieviju un Austriju, kā arī no starptirdzniecības ar šīm zemēm. Beļģija un Holande atkal pelnīja no tranzita un starptirdzniecības ar Vāciju. Latvija un Igaunija ir labvēlīgos apstākļos kā tranzita zemes uz Krieviju.

Tirdzniecību nosauc par aktivu tirdzniecību tad, kad kādas zemes tirgotāji paši tirgojas ar tālām zemēm, iespiežas vēl šo tālo zemju iekšēja tirdzniecībā, ar to labi nopelnīdami.

Pasiva tirdzniecība pastāv tajā zemē, kurā iespiežas sveši tirgoņi, bet kuras pašas tirgoņiem trūkst vai nu uzņēmības, vai kapitala, lai tieši tirgotos ar ārzemēm.

Sīktirgotājus, preču pārdevējus šķiro stāvošos, uz vietas, bodīs, tirdzniecības namos tirgojošos, no apkārtceļojošiem, kas iet no nama uz namu (Latvijā agrāk pa daļai piebaldzēni un „paunu žīdi”). Tirgotājiem-iepircējiem un to komisionariem, protams, arvienu jāceļo apkārt, lai varētu stāties tiešos sakaros ar ražotajiem. Ražotāji jau nu gan ar’ ved preci tieši tirgū, bet ceļā to allaž atpērk uzpircēji, „uzkupči“.

Fabrikas un tirdzniecības nami arī allaž sūta apkārt komijus-ceļotājus, kas tiklab sīktirgoņiem, kā publikai piedāvā preci. Zemēs, kur pasta pakiņu izsūtīšana lēta, ka Vācijā, nodibinājās veseli veikalu nami uz šādas 10 mārciņu pakiņu izsūtīšanas pa pastu iespējamības pamata.

Tirgus vietas jau no senseniem laikiem nodibinājās tur, kur bija par sabraukušo viesu drošību gādāts. Senatnē pie tempļiem, vēlāk pie baznīcām. Ļaudis, noklausījušies dievvārdus baznīcas svētkos, pēc tirgojās un diņģējās, galu galā i iedzēra un pie reizes izplūcās! Lai nebūtu jābaidās no grēka, tad viduslaikos baznīca pārdeva grēku atlaišanas zīmes. Nu varēja droši tirgoties, jo grēks par otra apkrāpšanu jau bija iepriekš atlaists, samaksāts!

Viduslaiku pilsētās bez pastāvīgiem nedēļas tirgiem vēl tika noliktas gada tirgus dienas, uz kurām sabrauca publika no tālienes. Slavenas, pazīstamas ir Frankfurtes un Leipcigas „meses“. Gada tirgi, „jarmakas“ beidzot ieviesās gandrīz katrā draudzē uz laukiem.

Pilsētās jaunākos laikos labprāt nodibina ar stiklu klātas plašas tirgus telpas (Markthallen), piem., Rīgā Aleksandra tirgus Lielā pumpja tirgus vietā.

Lielu lomu jaunlaiku tirdzniecībā spēlē kredits. Agrāk gan tirgojās gandrīz tikai par skaidru naudu. Katrs tirgotājs iegādājās tikai tikdaudz preces, cik tas varēja pats samaksāt. Peļņa bija mazāka, bet totiesu tas arī nevarēja tik viegli nobankrotēt, ja vien tam negadījās ārkārtīga nelaime: piem., ja ceļā neatņēma mantas laupītāji, vai ja negāja bojā kuģis, kas veda tā preces. Jaunākos laikos tirgoņos arvienu vairāk ņēma virsroku paradums, tirgoties nevien ar pašu līdzekļiem, bet arī ar svešu naudu, ņemt palīgā kreditu. Tādejādi peļņa pie izdevīgas konjunkturas bija lielāka. Bet pie neizdevīgas konjunkturas, sevišķi preču cenām strauji krītot, tie varēja viegli nobankrotēt, i bez kādas ārējas nelaimes, pret kurām jau jaunākos laikos nākusi lietošanā apdrošināšana.

Kredits var būt:

1) Kredits tirgoņu pašu starpā. Lielie tirgotāji kreditē mazajiem, bankas kreditē lielajiem. Krizes gadījumos sabrūk, nobankrotē visupirms mazie tirdznieki; tie nespēj samaksāt lielajiem parādus. Caur to tad pēc nobankrotē i lielie, kolīdz tiem jāmaksā bankās vekseļi un sabrūk i bankas, kolīdz tās nespēj piedzīt vekseļus un spiestas apturēt maksāšanas saviem kreditoriem. Mazo tirgoņu sabrukums ceļas galvenā kārtā no tā, ka tie izdevuši pārak daudz preces uz kredita un nevar piedzīt parādu, kas sevišķi atgadas rūpniecības križu un streiku laikos.

Kāda starpība pastāv starp iepirkšanas un pārdošanas cenām? To noteic samērs starp tirgoņa un pircēja - pārdevēja stiprumu un tirgoņu savstarpējā konkurence. Kur tikai nedaudz pircēju - pārdevēju firmu, tās labprāt savā starpā sarunājas un nosit iepirkšanas cenas, paaugstina turpretīm pārdošanas cenas. Tādejādi tad starpība starp pirkšanas un pārdošanas cenām dažreiz iztaisa gan tikai nedaudz procentu (sevišķi lieltirdzniecībā), bet sīktirdzniecībā reti zem 20 – 30 proc., tikai izņēmuma gadījumos preces pārdod ar 10 proc. pelņas. Kooperativi, turpretīm, pietiek ar 6 proc. peļņas, dažreiz pat tik ar 3 – 4 proc. Bet kooperativiem pārmet, ka to vadītāji parasti neprotot tik lēti iepirkt, kā privatu veikalu vadītāji, un kooperativi tāpēc publikai to pašu preci reti pārdodot lētāki, nekā privatie tirgoņi.

Lieltirgoņi allaž apvienojas „Ring’os” (gredzenos), „corner’os”, „švдncē’s”, vai lai nu paceltu iepirkto preču cenas, vai nosistu iepērkamo preču cenas un tādejādi nesamērīgi pelnītu. Francijā 18. g. s. bija pazīstami „Pact de famine” (salīgumi bada izcelšanas labad), proti salīgumi naudotu un augstu personu starpā, kas neražas gados uzpirka visu labību un tad sacēla cenas tā, ka izcēlās bads (famine). To visu darīja peļņas, ieraušanas nolūkā i karaliski prinči!

Jaunākos laikos gan tiek slavēti tie tirgoņi, kas pietiek ar mazu peļņas procentu. Tiek pat apgalvots, ka dažkārt esot praktiskāki, pietikt ar mazāku peļņu, lai būtu lielāka „noiešana”. Ir nodibinājušās i tirdznieku savienības, kuras no saviem biedriem prasa „pilsonisko” godīgumu, prasa, lai neielaistos veikalos, kur tiem var pārmest pārliecīgu peļņas, ieraušanas kāri. Hamburgā, piem., kāda tirgoņu savienība nosaucas „der ehrbare Kaufmann” (godīgais tirgonis).

Tirdzniecības attīstīšanās.

Sirmā senatnē visupirms attīstījās tuvā tirdzniecība: pilsētu apgādāšana ar apkārtnes produktiem. Pilsētas izgatavoja rokdarbus, i rotas lietas ar laiku arvienu greznākas, kuru slava izplatījās tālu jo tālu, no kā tad radās pieprasījums pēc tām. Jau Sen-Eģiptē izgatavoti bronzas priekšmeti, stikla pērlītes, krāsainas stikla plāksnes un stikla biķeri, dažādas tekstil- (audumu) preces. Tālu no jūrām dzīvojošas tautas kāroja pēc sāls, ja to apgabalos nebija sāls ezeru. Drīzi vien dzelzs un bronza, no kā izgatavoja ieročus un dažādus daiktus, izvērtās par visai svarīgiem tirdzniecības priekšmetiem. Radās sauszemes – karavanu tirgoņi, radās i jūras tirgoņi. Bībelē judu tautas ciltstēva Jēkaba laikos minēti izmaelitiešu, kamieļu, karavanu tirgoņi, kuri labprāt uzpirka i vergus. Kā drošsirdīgi jūras braucēji - tirgoņi pazīstami foiniķieši [174] . Sengrieķi atvasina savu alfabetu un senāko kulturu no foiniķiešu ieceļotājiem. Foiniķieši tirgojās ar visu ko, i ar dzīvu preci (vergiem). Tie nekautrējās arī zagt un laupīt, ja vien varēja. Ne velti pie sengrieķiem Merkurs ir reizē tirgoņu un zagļu dievs! Karš, tirdzniecība, laupīšana uz jūras un cietzemes gāja roku rokā! Un ne tikai sirmā senatnē! Pasaules kara piedzīvojumi rādījuši, ka tagadējās kulturas tautas kulturā un civilizacijā nav necik tālāk aiztikušas par senatnes tautām. Cilvēkus gan nepārdod par vergiem, bet uzvarētām zemēm labprāt uzliek tik smagus noteikumus, ka to iemītniekiem ilgi jāvergo!

Grieķi mācījās tirdzniecību un jūras laupīšanu no foiniķiešiem un kartaģiešiem, nodibināja daudz kolonijas, kas palika ar „mātes pilsētām” (metropolēm) tirdznieciskos un politiski-draudzīgos sakaros. Tā tirdzniecība lieliski paplašinājās! Atenu ziedu laikos pašas Atenas ražoja manufakturu, kuru izveda uz tagadējo Dienvidus-Krieviju, saņemot vietā vaskus, medu, zvērādas, labību. Atenas ievedušas ap 30,000 tonnu kviešu gadā, lielāko pusi no sava patērējuma! Tirdzniecībā ar tāliem rietumiem grieķi nebija tālu tikuši. Foiniķiešu pasakas par briesmām, kādas apdraudot jūras braucējus viņpus „Herkula stabiem” (Gibraltaras), tos atbiedēja! Vispār senā jūras braukšana bija galvenā kārtā krasta braukšana, „no raga uz ragu”. Priekš-Azija, Ziemeļu-Afrika, Grieķija, i Italija tomēr jau ļoti agri atrodas tirdznieciskos sakaros. Grieķi jau 7. un 8. g. s. priekš Kristus nodibināja kolonijas Zicilijā un Dienvidus-Italijā. Ļoti plaša jūras tirdzniecība attīstījās Romas ķeizaristes laikos. Visapkārt Vidus jūrai visas zemes piederēja pie Romas imperijas, kur viscaur valdīja vienādi likumi, pilnīga saimniecības drošība. Roma pirmā un otrā g. s. pēc Kr. ieveda no Eģiptes ap 300,000 tonnu kviešu. Romas apkārtnes zemkopība bija izpostīta – Romas apkārtne pārvērtusies par augļu un – zvēru dārzu, kur dzīvoja romiešu bagātnieki ar saviem vergiem. Roma atradās tirdznieciskos sakaros ar tālo Indiju un Ķinu, no kuras tā dabūja zīda un muselina audumus, kurus Romas augstmaņu damas ļoti cienīja. Satiksme ar Indiju caur Perzijas jūras līci [175] un Eifrata upi pastāvēja jau no Aleksandra Lielā [176] laikiem. Kur atronama teiksmainā Ofira, uz kurieni braukuši karaļa Zalamana [177] kalpi, kopā ar Zidonas karaļa Hirama kalpiem, līdz šim nav izdibināts. Dr. Peters kādā grāmatā ap 1890. g. apgalvoja, ka tā nevarot nekas cits būt, kā tagadējā Sofala, kur tiešām atrodamas lieliskas, ļoti senu pilsētu drupas, par kurām nevēsta „nevienas dziedes stāsts”, kur arī nav atrasti ieraksti, uzraksti. Tāpat ļoti veca kultura pastāvējusi senatnē pie Rietumu Afrikas piekrastes, vēlākā Bornu valstī. Bet arī tur nav sastopami uzraksti! Tādejādi mēs tikai varam lūkot minēt – atminēt par turienes kulturu. Turpretīm par seno Asiriju - Babiloniju kopš 3000 – 3500 g. priekš Kristus mums ir pilnīgi drošas ziņas „ķīļu” rakstos. Tikpat vecas ziņas ir par seno Eģipti. Vidus jūras zemju rietumu daļas tirdzniecība līdz ar Romas valsts bojā iešanu izbeidzās, – palika pāri jūras laupīšana. Austrumos gan tirdzniecība uzturējās pāri simts gadus ilgāk, līdz Eģipti un Ziriju - Babiloniju iekaroja arabi, vēlāk turki. Ar krusta kariem tirdzniecība atjaunojās! Italiešu jūrmalas pilsētu, sevišķi Venecijas un Dženovas kuģinieki cēla krusta karotājus pāri uz Svēto zemi un atpakaļ, pie kam tie labi nopelnīja. Jo krusta karotāji netikai uzvarētiem turkiem un arabiem atņēma laicīgās mantas, bet nekautrējās aplaupīt un izvarot arī kristīgos grieķus. No Venecijas gāja tirgoņu karavanes ar dārgajām austrumu mantām (zīda un kokvilnas audumiem, pipariem un vircēm) pāri Alpiem uz Dienvidus-Vāciju, kur Augsburga un Nirnberga palika par bagātākām pilsētām Vācijā. Reizē ar tirdzniecību pār Alpiem un pāri Vidus jūrai, pa daļai jau agrāk attīstījās tirdzniecība no Vācijas un Skandinavijas pilsētām pār Baltijas jūru uz Novgorodu dēļ Krievijas zvēru ādām. Vācu pilsētas sastādīja t.s. Hanzas savienību. 14. un 15. g. simtenī vācu ordenis, kolonizejis Prusiju, uzsāka ļoti ienesīgu labības tirdzniecību ar Niderlandiem, kuri toreiz bija pirmā, bieži apdzīvotā rūpniecības valsts Eiropā, kur izgatavoja dārgu vadmalu un dārgus „tūkus”. Polija, ieguvusi pēc 1469. g. Vakaru Prūsiju, šo tirdzniecību ar lielām sekmēm turpināja: no Pievislas poļu apgabaliem izveda 100 – 200,000 tonnu labības uz Niderlandiem, no kā poļu muižnieki palika bagāti un varēja pirkt ne tikai Ungarijas vīnus, bet arī Italijas un Niderlandu mākslas darbus. Pēc Indijas jūras ceļa atrašanas ap Afriku 1498. g., uzplauka Portugales un līdz ar to arī Niderlandu tirdzniecība, uz kurieni visupirms veda dārgās virces no Lisabones magaziņām. Pēc Portugales pievienošanas Spanijai 1580. g. Holande, aiz Spanijas karaļa Filipa II. [178] ticības fanatisma atdalījās no Spanijas, holandieši paši pa portugaļu pēdām brauca uz Indiju un atņēma portugaļiem izdevīgo Indijas piparu tirdzniecību. Holande palika 17. g. s. vidū par bagātāko valsti Eiropā, par juras karalieni. Spanija, Ameriku atrodot un iekarojot Meksikas un Peru valstis, pēc 1534. g. bija nākusi pie lielām bagātībām un plašiem zemes gabaliem; spanieši varēja ik 3 gadus, pēc ikgadus, sūtīt „sudraba flotes” uz Eiropu. Tikai Spanija šo sudrabu nepaturēja, bet izšķieda pa daļai karos, pa daļai tā to atdeva Ziemeļu valstīm par manufakturu. 18. g. s. attīstījās kafejas, cukura un kakao ražošana Vakaru-Indijas kolonijās, ar ko tad šo koloniju tirdzniecība ātri pārspēja Rītu-Indijas un Aiz-Indijas salu tirdzniecību. Uz Vakaru-Indiju veda izturīgos neģeru vergus no Afrikas, kuri Vakaru-Indijas plantacijās tika spiesti pie grūta darba un tomēr neizmira, kā indijaņi, bet vēl vairojās. Pirms franču revolucijas, 1787. g., no vienas pašas franču Haiti salas daļas, kas nebija lielāka par Kurzemi, bet kur strādāja 400,000 neģeru vergi, izveda par 175 milj. (zelta) frankiem kafiju, cukuru, kakao, kokvilnu utt., vairāk kā no visām plašajām spaniešu Dienvidus-Amerikas kolonijām kopā ņemot. No 1613. g. sākot angļi kolonizēja Ziemeļu-Amerikas piekrasti, kuru spanieši bija atzinuši par bezvērtīgu, tāpēc, ka tur nebija zelta un sudraba un totiesu bija jācīnās ar kareiviskiem indijaņiem. Šī kolonizēšana ar laiku attīstīja ļoti plašu tirdzniecību; no agrāk bezvērtīgās Ziemeļu-Amerikas izauga lielās un bagātās Savienotās Valstis. Amerikas atdalīšanās no Anglijas 1783. g., neizbeidza tirdzniecību, bet to vēl vairāk attīstīja, sevišķi tādēļ, ka Ziemeļu-Amerikas dienvidus valstīs sāka audzēt kokvilnu, kuru pirka angļu fabrikanti, lai to izstrādātu ar jaunizgudroto mašinu spolīšu un mašinu steļļu palīdzību par lētiem audumiem un izvadātu šos audumus pa visu pasauli. Tā Anglijas rūpniecība guva uzvaru pēc uzvaras, – līdz ar to attīstījās ļoti plašos mēros Anglijas tirdzniecība… Anglija jau 18. g. s. valdīja pār jūrām, varēja izcelties pašapzinīgā lepnā angļu tautas himna „Rule Britannia”. Priekš kara Anglijas ievedumi iztaisīja 19 miljardus zelta latu, izvedumi 13 miljardus! Deficits – 6 miljardi. Vācijas ievedumi sasniedza 12 miljardus, izvedumi gandrīz tikpat daudz. Vairāk kā uz pusi zemāka bija Francijas tirdzniecība…

Tirdzniecības veicināšana.

Tirdzniecības veicināšana var notikt: 1) nodibinot un pareizi noorganizējot un izbūvējot konzulatus svešās zemēs; 2) ar tirdzniecības kamerām, 3) tirdzniecības muzejiem, 4) labu ārējās tirdzniecības kontroli un statistiku.

Lielajām valstīm ir simtiem konzulatu. Tos nodibina vai visās lielākās pilsētās. Vienai pašai Vācijai pirms kara bija 682 konzulatu; to priekšgalā stāvēja 147 konzuļi -arodnieki un 535 konzuļi - tirdznieki. Konzuļu uzdevums – dot savai valdībai ziņas par tirdzniecības apstākļiem savos iecirkņos un apsargāt, uzstāties par savas valsts pavalstniekiem (pilsoņiem). Bet, protama lieta, ka „goda konzuļiem”, kuru ir vairums, stāv tuvāk pie sirds savs paša veikalnieciskais labums, nekā tās valsts intereses, kura tiem jāaizstāv. Tie tā tad allaž dod tādus ziņojumus, kas labi saskan ar to pašu interesēm. Cita lieta ir ar konzuļiem - arodniekiem. Tie ir parasti tās valsts ierēdņi, kuras intereses tiem jāaizstāv, un parasti nemaz paši nedrīkst nodarboties ar tirdzniecību, lai varētu savām valdībām pasniegt pareizus, „objektivus” informejumus un ziņojumus. Protams, ka tiem labi jāprot tās zemes valoda, kurā tie uzturās un jāpārvalda tāpat tās zemes rūpniecības un tirdzniecības apstākli, jālasa aroda žurnali, jāinformējas arī personīgās sarunās ar vietējiem tirdzniekiem. Nevar teikt, ka pat visi lielo valstu konzuļi - arodnieki tiešām stāvēja sava uzdevuma augstumos. Sevišķi par vācu un krievu konzuļu arodnieciskām zināšanām pastāvēja lielas šaubas. Labāki arodnieki bija angļu un sevišķi amerikaņu konzuļi, kuru uzdevums bija pamatīgi informēties par katras izvedējas valsts preču ražošanas apstākļiem un izvedumiem, lai varētu dot pareizus atzinumus par to preču faktisko vērtību, ko izved uz Ameriku. Amerikā, lūk, pastāvēja vērtības procenta muitas un tirgoņu izvedēju pašu interesē bija „deklarēt” zemu izvedu vērtību, lai būtu jāmaksā mazāk muitas. Liela daļa konzuļu ziņojumu paliek, diemžēl, arķivos, tiek glabāti kā „noslēpums” un iet zinātnei zudībā. Pieietami gan tie parasti pašu zemes interesentiem, tirgotājiem - izvedējiem un fabrikantiem. Daudzi drukāti ziņojumi gan gaužām mazvērtīgi!

Tirdzniecības kameras. Tās darbojas tikai iekšzemē, un tās izvēlēja tirgoņi. Tās izvēlot, noteicoša loma bija lieltirgoņiem, lieluzņēmējiem. Maztirgoņi tika maz ievēroti! Lieltirgoņiem - biedriem kameras deva informacijas par tirgus stāvokli un apliecības ceļojumiem (kādas vajadzēja sevišķi pirmā laikā pēc pasaules kara), tāpat informacijas par citu firmu drošību. Vācijā valdīja un valda kādi 50 lieli kungi, banku direktori. Tirdzniecība, likumdevība tos pabalsta. Bankas tura savās rokās lielāko daļu rūpniecības uzņēmumu ar noteikumu, ka tām tiesība nobalsot nevis tikai ar savām, bet arī ar svešām akcijām, kas nodotas to glabāšanā! Anglijā, Francijā, Amerikā lieltirgoņu nozīme nav mazāka kā Vācijā. Mazāks iespaids lieluzņēmējiem bija cariskā Krievija, jo tur valdīja augstā birokratija…

Tirdzniecības muzeji – izstādes. Pirmā tāda izstāde notika Vinē 1874. g., pēc Bremē, Hamburgā u.c. Tās ļoti vērtīgas: rāda dažādu zemju izvedu preču paraugus („musturus“). Tās būtu ļoti vēlamas i pie mums kā preču zinātnes (Warenkunde) papildinājums. Tikai tādejādi var rasties pilna sajēga par katras zemes produktiem un kulturu. Daudzas valstis organizē arī saimnieciskas padomes, kurām jādod atzinumi, piem., par to, vai dažas preces pavisam pieļaujamas izvešanai un ievešanai vai ne. Diemžēl šīs padomes parasti tiek sastādītas nevis no neatkarīgiem zinātniekiem, bet no interesentiem, un dod valdībām padomus, kas gan ļoti noderīgi tiem pašiem – interesentiem, bet mazāk noderīgi valstij; protams, ka arī varbūtējie konkurenti tiek labprāt maldināti.

Iekšējās tirdzniecības politika.

Dažās valstīs tika ievesti noteikumi, ka tirgoties drīkst tikai tas, kam tirdznieciska priekšizglītība. Tā Austrijā 1907. g. tika noteikts, ka pat sīkbodīšu vadītajiem jāiegūst vidēja arodnieciska izglītība. Tas saprotams tā, lai tirdznieki, i sīkbodnieki būtu spējīgi vest grāmatas, no kurām tad valsts ierēdņiem būtu iespējams izrēķināt, izzināt to peļņu, ienākumu nodokļa uzlikšanai un kontrolēšanai. Protams, ka ierēdņiem, kas lai varētu kontrolēt tirdznieku grāmatas, arī ja tās sastādītas pēc priekšā rakstītas šemas (shēmas), jābūt vispusīgi, ne tikai juridiski, bet arī tautsaimnieciski izglītotiem, jāprot labi kontrolēt grāmatas. Un nav nemaz ko liegt, ka valstij, kas grib izvest pamatīgu ienākumu nodokļa kontroli, visupirms jāizdabū cauri likums, ka visos uzņēmumos jāved grāmatas, un valsts nodokļu un kontroles ierēdņiem būtu tiesība skatīt cauri šīs grāmatas.

Tirdzniecības ietaišu skaitliskā aprobežošana, uzņēmumu koncesijas politika arvienu spēlējusi lielu lomu. Daudzi zinātnieki to aizstāv attiecībā uz maiznicām, miesnieku (gaļas), alkohola pārdotavām. Aizstāv koncesiju zistemu šobrīd pat ekonomisti individualisti, kaut gan šī zistema runā pretīm Adama Smisa slavenai konkurences zistemai. Pasaules kara laikā visās valstīs pastiprinājās koncesiju zistema, tā kā dažkārt jau žēlojās par korupciju.

Agrākos laikos bieži ar likumu noteiktas preču cenas, izstrādātas veselas cenu tabeles, saraksti. Vecākā šāda cenu tabele izdota romiešu ķeizara Diokleciana [179] laikā, ap 300 g. pēc Kr. Viduslaikos cunftu tiesības bija pa daļai pastiprinātas, pa daļai ierobežotas ar cenu noteikumiem. Pilsētu valdes jeb „rātes“ lūkoja apkarot cunftenieku prasības, noteikt mērenas cenas. Bet cunftenieki tad allaž atriebās ar to, ka izgatavoja sliktu preci. Revolucijas laikā zem „direktorijas“ visi cenu ierobežojumi atcelti (teroristu laikā, no 1792. – 1794. g., tie bija pastāvējuši). Spekulanti nu varēja svinēt orģijas! Tāpēc Napoleona laikā atkal ieveda svarīgāko pārtikas priekšmetu noteiktas cenas. Atceltas tās tika 1862. g. Napoleona trešā [180] valdības laikā, ekonomiskā liberalisma ziedu laikā. Tad pat arī Prusijā „brīvības” interesēs atcēla cenu noteikumus! Nopietni kritiķi gan tūlīt teica, ka nu esot dota vilkiem brīvība, apēst avis… Priekš dažiem arodniekiem, kā eksprešiem, ormaņiem u.c. mazāk spēcīgiem, paturēja cenu („taksu“) noteikumus.

Tirdzniecības cenu tabeļu apkarotāji izsakās, ka cenu priekšraksti negarantējot preču labumu. Maiznieks, kam būšot priekšā rakstīta takse, cepšot sliktu maizi, pirkšot sliktus miltus; miesnieks, kam jādod gaļa par taksi, likšot klāt daudz kaulu utt. Protams, ka šāda nebūšana iespējama: takses pēc kvalitates iespējamas, vislabāk lielos veikalos, kauču gan jāsaka, ka vienkāršu maiznieka maizi var kontrolēt!

Kara laikā visās valstīs tika noteiktas augstākās cenas! Reizē ar to arī ievesta raciju zistema!

Vācijā tika 1896. g. ievests „likums pret nelietīgu sacensību” („Gesetz wider den unlautern Wettbewerb“), ar kuru tika stingri noliegts, pārdot preces zem viltota nosaukuma, piem. mākslīgu vīnu pārdot par tīru vīnu, margarinu par sviestu, jaukt sviestu ar margarinu. Bet aizliegts bija arī, kaitēt konkurentam ar melnesību, aizliegts izstāstīt citiem veikala noslēpumus (piem., no kurienes kāds veikalnieks dabū preces, uz kurieni tās pārdod). Tāpat tika aizliegts, pieņemt un izlietot kādas pazīstamas izslavētas firmas vārdu kundu zvejošanas nolūkā utt.

Iesākās arī cīņa pret apkārt ceļojošiem tirgotājiem (Hansierer), kuriem pārmeta, ka tie krāpjot publiku ar lētu un sliktu preci. Krāpējus grūti notvert, jo tie pēc preces pārdošanas – iesmērēšanas tūlīt esot prom! Pret ceļojošiem tirgotājiem ieteica ceļojošas ūtrupes (Wanderausstellungen), kurās tika pārdota prece ar dažādam vainām, bez kuras tika iepriekšu pateiktas, piem. vainoti trauki utt. „Labākā“, t.i. turīgākā publika tādu preci neciena, mazturīgākā to, viņas lētuma dēļ, labprāt pērk. Ceļojošo tirgoņu skaits tomēr ļoti prāvs – Prusijā vien ikgadus izdeva kādiem 130.000 šādiem tirgotājiem apliecības.

Sīktirgoņi sīvi apkaroja lielbazarus, tirdzniecības namus (Warenhдuser). Bet veltīgi: tiem pie valdībām, kā arī parlamentos radās aizstāvji. Un taisni publika tos ciena tāpēc, ka tur liela preču izvēle un parasti arī cenas zemākas, nekā pie sīktirgoņiem. To tiesu lielbazari pārdod tikai pret skaidru naudu. Bet publika ar to mierā un lieltirgoņi labi nopelna un var lētāk dot preci, tie mazāk riskē. Kontrole, zināms, mazliet smaga, sarežģīta, par katru preci jādod divkārtīgas un trīskārtīgas kvītes: viena pircējam, otra kasierim, trešā jāpatura pārdevējam. Lielbazari iepērkot var nosist cenas tāpēc, ka tie iepērk preces lielā daudzumā. Pret lielbazariem izcēlās t.s. Mittelstandsbewerbung“ – vidus šķiru, faktiski sīktirgoņu kustība. Sīktirgoņi draudēja atraut labajām partijām pie vēlēšanām savu pabalstu, ja tie tam nenākšot pretīm. Un tiešām – vācu reichstags pieņēma likumu, kas lielbazaros pārdodamās preces aplika ar 2 proc. augstu nodokli. Bet šo nodokli bazaru īpašnieki smiedamies samaksāja – tie to „pārvēla“ uz fabrikām, preču ražotājām! Lielbazariem nikni pārmeta, ka tie izēdot, piespiežot pie bankrota tūkstošiem sīktirgotāju. Tāpēc esot no zocialās politikas viedokļa vēlams, ka lielbazari tiktu izskausti un varētu nodibināties vairāk patstāvīgas sīktirgoņu bodītes, „maizes vietas” („Brotstellen“). Bet pilsoniskā prese bija lieltirgoņu un fabrikantu rokās un uz pārāk plašu „vidus šķiru” (mazo spekulantu) aizstāvēšanu neielaidās. Pats par sevi saprotams, ka tā ir skaidra lieta, ka ar tādu pat, pat ar lielāku tiesību, ar kādu aizstāv sīksaimniecības uz laukiem, varētu aizstāvēt sīktirdzniecību pilsētās. Jo starpība starp darba ražīgumu kā tādu lieltirgoņa un sīktirgoņa bodīs tiešām visai maza.

Konzuma sabiedrības (kooperativi).

Daži ekonomisti, kā Tugans-Baranovskis [181] , gaužam augsti stāda kooperativus. Tugans izskaidro, ka kooperativu ideals stāvot augstāki par zocialisma idealu. Labāki lietas pārbaudot, tomēr izrādās, ka cerības, ar kooperativu palīdzību izšķirt zocialo jautājumu, izcelt no sedliem kapitalistisko konkurences iekārtu, sīk- un lieltirdzniekus, stipri pārspīlētas. Ir daudzi un dažādi iemesli, kas traucē kooperativiem attīstīt sekmīgu konkurenci pret tirgoņiem spekulantiem. Par visām lietām kapitala trūkums. Bet arī „augstāko varu”, valdību, nelabvēlība. Tad tas apstāklis, ka kooperativu vadītāji nav tā ieinteresēti savu veikalu zelšanā, kā privatie tirgotāji. Tad par visām lietām, citādie uzskati par peļņas tiesas izlietošanu! Privatais tirgotājs peļņas atlikumu izlieto parasti sava veikala paplašināšanai, vai vismaz noliek peļņas tiesu uz procentiem. Ne tā kooperativi! Tie izdala vai nu visu peļņu atpakaļ biedriem – pircējiem, vai arī nodod, ziedo daļu peļņas labdarīgiem mērķiem, skolām, grāmatnicām utt. Bet ar to tie sašaurina sava kapitala pieaugšanas un līdz ar to konkurences spējas pret privato tirdzniecību.

Par sevi ņemot, tomēr jāatzīst, ka tur, kur valdības visai neierobežo kooperativus, piem. Anglijā, kooperativi ļoti uzplaukuši.

Pirmo kooperativu nodibināja Ročdelē 19. g. s. 40-tos gados 28 nabaga flaneļa audēji. Katrs iemaksāja 1 angļu mārciņu. No sākuma par šā kooperativa maziņo bodīti visi zobojas. Bet bodīte auga un plētās – tās vadītāji bija apzinīgi cilvēki, idealisti, labi lietpratēji. Kooperativā kustība pēc pirmiem panākumiem auga un auga. 1911. g. Anglijā jau bija 1407 kooperativi ar 2,6 miljoniem biedru un 1500 milj. šiliņu (1875 milj. zelta latu) lielu apgrozību. Daudziem kooperativiem pieder pašiem savi tvaikoņi, savas fabrikas. Tā daudzas preces tiek ļoti lēti apgādātas. Gādāts tiek par priekšlasījumiem, par arodnieciskām skolām, lasītavām. 990 kooperativi nodarbināja 53.000 strādniekus pie pašprodukcijas. Preces tika ražotas 530 milj. šiliņu vērtībā. Ar lauksaimniecību angļu kooperativi nenodarbojās. Proti, daži attiecīgi mēģinājumi neizdevušies un aiz šī iemesla kooperativu kustības vadoņi Anglijā nākuši pie slēdziena, ka lauksaimniecībā kooperativi nederot! Protams, ka neveiksmes iemeslis vienkārši tas, ka lauksaimniecība prasīja tādas specialas zināšanas, kādas kooperativu vadoņiem nebija…

Francijā bija 1911. g. 3050 kooperativi ar 860.000 biedriem un 300 milj. franku preču apgrozības. Pēdējā laikā sāka zocialisti piegriest lielāku vērību kooperativu kustībai, no kā šīs kustības panākumi stipri pieņēmās.

Vācijā kooperativu kustību ievadīja 19. g. s. sešdesmitajos gados Šulce-Deličs un Viktors Aimйe Hubers. Vācijā kooperacijas kustības dalībnieki ir sīkie amatnieki un sīktirgoņi, nevis strādnieki, kā Anglijā. Zocialdemokratu vadoņi kooperativiem neuzticējās, tie baidījās, ka kooperativi varētu strādniekus atraut no politikas. Tādos uzskatos bija sevišķi Bebels. Tikai pēc 1900. g. arī Vācijā sāka strādnieki ņemt plašākā mērā dalību pie kooperativiem. Hamburgā nodibinājās kooperativs „Produktion”, kuram drīzi bija milzu panākumi. 1911. g. Vācijas kooperativiem bija 1 3 /4 miljoni biedru un 458 milj. marku liela preču apgrozība. 1919. g. bija 3 milj. biedru. Konzuama locekļu vairums bija pilsētnieki.

No svara vēl kooperativu un sīktirgoņu dibinātās liel- iepirkšanas sabiedrības. Hamburgā kādai tādai sabiedrībai 1913. g. bija 154 milj. marku liela apgrozība. Kādai līdzīgai lieliepirkšanas sabiedrībai Mančestrē bija pat 627 milj. šiliņu liela apgrozība.

Kooperativiem, bez šaubām, bijusi liela nozīme i taī ziņā, ka tie nosituši privato sīktirgoņu preču cenas. Konrads pieved tādu piemēru, ka kādā Vācijas pilsētiņā olekts [182] flaneļa maksājusi pirms kooperativa nodibināšanās 6 grašus; kooperativs šo cenu nositis uz 3 1 /4 grašiem.

Ārējā tirdzniecība.

Kamēr par iekšējo tirdzniecību vēl neviena valsts nav uzstādījuse kauču kādu statistiku (visi iekšējie apgrozījumi tautsaimniekiem-statistiķiem jāizrēķina ar lieliem grūtumiem no ražas, mājkustoņu un fabriku ražošanas statistikas, kuras visas statistikas dod ļoti nepilnu ainu), tamēr ārējā tirdzniecība jau vairāk kā simts gadus visās valstīs tikusi labi reģistrēta un atzīmēta. Iemeslis gan še tas, ka par ievedamām un agrāk pa lielākai daļai arī par izvedamām precēm maksāja muitu. Robežu muita drīzi attīstījās par vienu no svarīgākiem valsts ieņēmuma avotiem un tika tāpēc rūpīgi, pamatīgi atzīmēta un saskaitīta. Reizē ar muitu attīstījās interese par dažādo ievedu un izvedu preču cenu un daudzumu: jau sakarā ar merkantilisma mācību, valsts vīriem izlikās no svara, ierobežot fabrikatu ievedumus un ierobežot vispār visu preču ievedumus tiktālu, ka lai iznāktu samaksas atlikums par labu pašu valstij. Par ievedu un izvedu statistikas pareizību gan bijuši asi strīdi: tikai pamazītēm kulturas valstīs attīstījušās pareizas reģistrēšanas metodes. Krievijā tādas vēl līdz pat pasaules karam nebija. Bet kā jāsastāda, kā jālasa tirdzniecības statistika? Kas ir tirdzniecības bilance?

Tirdzniecības bilancei pa priekšu jāiet izvedamo un ievedamo preču kopvērtības – kopcenas saskaitīšanai un salīdzināšanai, lai tad izdibinātu, vai gala rezultats, bilance, nāk pašu zemei par labu vai par ļaunu. Pozitiva jeb aktiva tirdzniecības bilance pastāv tad, ja kādas zemes izvedumu kopvērtība pārsniedz ievedumu kopvērtību, tā kā pašai zemei paliek pāri tīratlikums naudā. Pasiva jeb negativa tirdzniecības bilance pastāv tad, kad izvestās preces nesedz ievesto preču kopcenu, tā kā pašu valstij jāpiemaksā klāt ārzemēm skaidra nauda. Tādu lietu visi agrākie valsts vīri uzskatīja par ļoti nevēlamu. Un no agrāko laiku viedokļa lietas ar pasivu tirdzniecības bilansi bija valstij arī visai kļūmīgas: ja valstij bija pašai zelta un sudraba raktuves, tad ražotie dārgmetali aizplūda uz ārzemēm, pašu zemē nepalika nekas pāri: Spanijas un Portugales Amerikā iegūtais zelts un sudrabs viss neizdevīgas tirdzniecības bilances dēļ aizplūda uz Italiju, Franciju, Angliju, Niderlandiem. Tādejādi tad saprotama merkantilisma mācība, ka vienas valsts peļņa ir otras valsts paspēle, t.i. tās valsts, ar kuru tā tirdznieciskos sakaros. Ja nu zemei ar neizdevīgu tirdzniecības bilanci nav ko dot zelta un sudraba, tad tā paliek bilances starpību ievedējām valstīm parādā, iestieg ar laiku arvienu dziļāki parādos, par kuriem jāmaksā procentes izvedu preču veidā. Zināms, ka pasiva tirdzniecības bilance pie reizes var būt arī veselīga parādība: ja kādai jaunai zemei jāattīsta savi ražīgie spēki, jābūvē ostas, kanali, dzelzsceļi, fabrikas, tad tai parasti šādam nolūkam jāaizņemas nauda no vecajām, kapitala bagātām zemēm. Aizņemtā nauda tad plūst iekšā aizņēmējā zemē dzelzs, mašinu, cementa u.c. ievedpreču veidā. Vēlākos laikos tad, protams, zemei, kas aizņēmusēs, jāmaksā procenti izvedu preču veidā, bilance top atkal aktiva.

Bet kā pareizi aprēķināt ievedamo-izvedamo preču vērtību? Pats par sevi saprotams, ka pareizā vērtība var tikai būt robežu vērtība, t.i. tā vērtība, kas sanāk taī momentā, kad prece iet pāri pār robežu. T.i. ievedu preču pareizā vērtība sanāk, ja pie cenas izvedu zemē tiek pieskaitīta klāt frakts, apdrošināšana un citi lieki izdevumi, kādi bijuši līdz robežai. Bet nav jāpieskaita klāt muita, kas par ievedamo preci uz robežas tiek ņemta, jo tā jau ir tīrs iekšzemes ieņēmums, maksā pašu valstij, nevis svešai valstij. Pie izvedu precēm turpretīm jāsaskaita visi izdevumi līdz robežu punktam, pieskaitot klāt i izvedu muitu, ja tāda pastāv, jo ārzemnieki taču preci pērkot, samaksā arī šo muitu. Krievijā līdz 1904. g. šāds princips netika ievērots. Pie preču robežu cenas pie daudzām precēm bija vēl pieskaitīta klāt ievedu muita, no kā tad tirdzniecības bilance iznāca gluži greiza: ievedumu vērtība bija par daudz augstu sarēķināta. Statistiķi – zinātnieki to zināja: tā Pokroviskis jau 1896. g., iesniedzot piemiņas rakstu par jautājumu, vai Krievija drīkst ievest zelta valutu, vai apgrozībā izlaistais zelts neaizplūdīs uz ārzemēm, kategoriski izteicās un aprādīja, ka pie pareizas statistikas ne tikai Krievijas tirdzniecības bilance, bet arī t.s. maksāšanas bilance iznākot aktiva, un nevis pasiva. Bet vienā ziņā krievu tirdzniecības statistika palika kļūdaina līdz pat pasaules karam: proti, tā pie ievedumiem neprasīja pēc preces ražotājas un reizē ar to faktiskās izvedu zemes (Ursprungsland, страна происхожденiя). Ievestās preces tika vienkārši reģistrētas kā to zemju preces, no kurām tās bija uz Krieviju vestas, lai gan tas daudzos gadījumos bija noticis tik tranzita ceļā. Tā Krievijas statistikā daļa apfelzinu (apelsīnu), citronu, kokvilnas, kafejas, bija reģistrēta kā ievedumi no Vācijas, kaut gan šīs preces bija tikai caur Vāciju cauri vestas, dažkārt pat tikai caur vācu brīvostām, kā Hamburgu. Tādejādi tad ievedumi no Vācijas bija uzdoti pārāk augsti. No otras puses izvedumi uz Vāciju bija uzdoti pārāk zemu: krievu muitas statistiķi proti atkal neprasīja, kura ir faktiskā ievedēja - pircēja zeme (Bestimmungsland), bet tikai, uz kurieni prece tiek tieši vesta. Tādejādi tad viss Krievijas lielais labības, koku utt. izvedums uz Rietumu Vāciju, Reinzemi, Vestfali, dienvid-vācu Piereinas apgabaliem krievu statistikā tika reģistrēts kā izvedums uz Beļģiju un Holandi. Bet uz šādas nepareizas statistikas pamata izcēlās krievu nacionalistiskā presē, piem. avizē „Новое Время” nikna polemika pret Vāciju: ka Vācija Krieviju izsūcot, nospiežot to par koloniju zemi utt. Pie šās polemikas pret Vāciju piedalījās sevišķi sirdīgi Maskavas komercinstituta prof. Goldsteins. Vācu statistika, kura bija dibināta uz pareizas statistikas metodes, rādīja pavisam otrādu ainu: nevis Krievijas ievedumi no Vācijas pārsniedza izvedumus, bet otrādi, Krievija bija stipri vairāk izvedusi. Protams, ka ar visu to jau vēl nebija izšķirts jautājums par maksāšanas bilanci starp Vāciju un Krieviju – maksāšanas bilance varēja it labi nākt par labu Vācijai.

Maksāšanas bilance (Zahlungsbilanz, платежный балансъ) ir tā bilance, kas iznāk, kad izrēķina, cik kāda zeme pelna vai cik tai jāpiemaksā, kad sarēķina visas maksāšanas. Tas ir, pie maksas par ievedu precēm, kas nāk no ārzemēm, jāpievieno vēl klāt: 1) pаrādu procenti, kas aiziet par ārzemju aizņēmumiem, 2) ārzemju tirdznieku peļņa iekšzemē, 3) ārzemju uzņēmēju, fabrikantu peļņa, cik tālu tie to tieši nepatērē iekšzemē, bet iekrāj vai izsūta uz ārzemēm. Tālāk vēl jāpieskaita ārzemju ceļojumi, kuri sevišķi pie krieviem un amerikaņiem spēlēja lielu lomu. Krievu ceļinieku uz ārzemēm līdzi paņemtā un tur patērētā „ceļa nauda” tika skaitīta priekš kara uz 100 – 150 milj. zelta rubļiem. Amerikaņu tēriņš Eiropā bija vēl otri tik augsts. Amerikaņi vēl rēķināja kā zaudējumu: 1) Amerikas „onkuļu” mantojumus, kas gāja uz Eiropu, 2) amerikaņu bagāto brūšu pūra daļu, 3) ieceļotāju-strādnieku uz Eiropu sūtīto vai uz Eiropu atpakal aizvesto peļņas tiesu. Krieviju, ārzemju fabrikanti bez šaubām ļoti izmantoja: krievu valdība bija ieveduse lielas apsardzības muitas, lai izaudzētu pašas zemē rūpniecību. Bet fabriku dibinātāji bija ārzemnieki, kas nu milzīgi pelnīja. Tāpat ārzemnieki tirgotāji Krievijā ļoti nopelnija. Bet atsaukšanās uz nelabvēlīgu tirdzniecības bilanci no krievu puses bija aplama un nezinātniska.

Pie tirdzniecības statistikas dažas valstis, ar stipru tranzitu vēl šķiro Generalhandel, – visu tirdzniecību, kas aptver visu tirdzniecības produktu vērtības zumu, kas kādā zemē ievesti, no Specialhandel, specialās tirdzniecības, kas aptver tikai to produktu kopzumu, kas nomuitoti, no kuriem tā tad pieņem, ka tie paliek ievedējā zemē. Protams, ka var jau pie reizes i nomuitotas preces atkal izvest – tas tad parādīsies pie izvedumiem „specialā” tirdzniecībā, tāpat kā pašu zemes izvedu produkti. Vispareizāki šķiro angļi, kuri pie izvedu precēm atzīmē, vai tie pašā Anglijā ražoti, jeb „atkal izvesti” ievedu produkti.

Muitas un muitu politika.

Muitas mēdz būt: 1) specifiskas, 2) vērtības muitas. Specifiskās muitas valda visās Eiropas valstīs, vērtības muitas – Amerikā.

Specifiskās muitas tiek ņemtas no ievesto preču svara. Še tad vajadzīgs pamatīgs, labi izstrādāts un pārbaudīts preču saraksts ar muitas atzīmējumu par katru preci, sevišķi arī katru zorti vai kvalitati. Pie zortu vai kvalitatu noteikšanas, zināms, pastāv gaužām lieli, gandrīz nepārvarami grūtumi. Specifiskās muitas tad arī faktiski nekad nevar pilnīgi izpildīt ideala muitas tarifa uzdevumu, ņemt no katras preces muitu samērā ar tās vērtību, varbūt pat nomuitot dārgās preces samērā augstāk, jo to pircēji ir maksāt spējīgākie elementi. Vīnu specifiskie muitu tarifi šķiro tikai pēc stipruma, kauču gan cenas starpība var būt 10 un pat 20 kārtīga. Kafejai, tējai, tabakai, kakao specifiskie muitu tarifi pazīst tikai vienu un to pašu muitu. Ar to tad dārgās un labās zortes faktiski apliktas ar zemāku muitu nekā vienkāršās („prastās”) un vidējās. Stiprāki šķiro ievesto audumu specifiskās muitas. Tomēr arī tur tikai pēc dzijas smalkuma, nevis pēc izlietotā materiala (vilnas, kokvilnas, linu) kvalitates. Pavisam nepietiekoši nošķirota ir zīda un „puszīda” muita. Starp zīdu un zīdu ir liela starpība: pilnais zīds ir desmitkārt dārgāks nekā zīda pakulas (Flockseide, Floretseide), kuras tomēr lielā mērā izlieto zīda audumiem. Nepietiekoši atšķirts tarifos tiek parasti īstais jeb dabiskais zīds no mākslīgā zīda, kurš 4 reizes lētāks.

Vērtību tarifam tādejādi teorijā būtu jādod priekšrocība. Še tiek muita ņemta saskaņā ar nomuitojamo preču cenu. Bet kā izdibināt pareizo cenu? Te ir tas āķis. Daudzām precēm cena gan tiek atzīmēta biržu biļetenos. Bet tās mēdz būt pa lielākai daļai tādas preces, par kurām daudzas valstis pavisam muitas neņem, piem., labība vai jēlvielas, kas vajadzīgas katras zemes rūpniecībai. Biržu atzīmejumi tomēr jau noder attiecībā uz dažādām kafejas, tējas, tabakas zortēm. Vilna, kokvilna, koki parasti netiek muitoti, arī labību, gaļu, sviestu pirms kara muitoja ne visās, bet tagad muito pavisam nedaudzās zemēs. Ļoti daudz preču, sevišķi gatavi audumi netiek galvenās biržās kotēti. Kā te līdzēties? Amerikaņi lūko sev izpalīdzēties ar savu arodniecisko konzuļu zistemu. Konzuļu – arodnieku uzdevums, izdibināt no fabrikantiem faktiskās cenas un dot katram preču sūtījumam uz Ameriku līdzi savu atzinumu. Pie mums Latvijā arī pirmais muitu tarifs bija pa daļai vērtības muitu tarifs, kur tad pie nomuitošanas apmierinājās ar preču ievedēju (importieru) pašu uzdotiem datiem, vai nu ar izvedējas firmas „fakturu“ (norēķinu). Protams, ka papirs ir pacietīgs: uz fakturām var stāvēt diezin kas. Proti ievedējas firmas parasti ir tikai izvedēju firmu filiales, vai otrādi. Un tad jau muitas samazināšanas nolūkā fakturas mēdz būt pārāk zemas. Latvijas valdība gan paturēja sev tiesību, atpirkt 25 proc. no ievestas preces par fakturas cenu. Bet ja fakturas cena bija uz pusi zemāka par īsto cenu, tad ievedēja firma varēja vislielākais zaudēt 12 1 /2 proc., kas jau nav daudz. Katrā ziņā izvest cauri pareizas vērtības muitas var tikai pie ļoti labi nostādīta un dārga arodnieciskā konzularā aparata. Tādu iespēj uzturēt tikai lielas bagātas valstis, kā Amerika.

Šobrīd gandrīz visās kulturas valstīs pastāv vienīgi ievedu muitas. Izvedu muitas pastāv tik Brazilijā uz kafeju un Japanā uz kamparu. 1902. g. Anglija ieveda mērenu izvedu muitu uz oglēm. Pēdējos gados gan dažās no jaunajām valstīm ievestas izvedu muitas: uz kokiem Latvijā, uz liniem Igaunijā, II. zortes sviestu Latvijā. Bet to labumu, ko iekšzemes būvētājiem valsts dāvāja ar koka būvmateriala cenas pazemināšanu, tiem ar otru roku tika atņemts ar augstiem stikla, cementa, dakstiņu, jumta papes utt. tarifiem…

Bez ievedu un izvedu muitām agrāk diezgan lielu lomu spēlēja caurvedu – tranzita muitas. Danija agrāk visas caur „Zundu” cauri vedamās preces (t.i. visas preces, kas gāja uz Baltijas jūru vai no tās nāca) nomuitoja ar 1 proc. no vertības. Arī turki ņēma muitu par precēm, ko veda caur Bosforas jūras šaurumu. Ļoti daudzas caurvedu muitas agrāk pastāvēja uz Reinas, Elbes u.c. upēm.

Ievedu muitas. Ievedu muitas mēdz dalīt finansu muitās, un aizsargu muitās. Finansu muitu uzdevums sagādāt valstij ienākumus. Par finansu muitām galvenā kārtā skaitās muitas uz baudu vielām, kā alkoholu (vīnu, alu, degvīnu), tabaku, cukuru, kafeju, tēju, kakao, dienvidus augļiem, greznuma lietām (zīda audumiem utt.)

Aizsargu muitu uzdevums ir cits. Ar aizsargu muitām valstis grib „aizsargāt”, izaudzēt pašu rūpniecību. Amerikā, kur sen izaudzēta lielrūpniecība, t.s. „republikaņu”, faktiski lielrūpnieku partija aizstāvējusi un izvedusi augstas apsardzības muitas ar tādu aizbildināšanos, ka Amerikā pastāvot augstas algas. Tāpēc vajagot būt augstām muitām un augstām preču cenām. Ja samazināšot aizsargu muitas, tad amerikaņu strādnieki stipri cietīšot.

Krievijā kopš 1890. g. ieveda vēl augstākas apsardzības muitas kā Amerikā, kauču gan Krievijas strādnieku algas bija uz pusi, pat par 2 /3 – 3 /4 zemākas, nekā Vakaru Eiropas strādnieku algas un 4 – 5 reizes zemākas nekā amerikaņu strādnieku algas. Krievijā augsto muitu aizstāvji atsaucās uz rūpniecības audzināšanas principu! Šāda „audzināšana” krievu tautai bija visai dārgi jāsamaksā. Un peļņu guva pat ne krievi, bet ārzemju fabrikanti, kuri ierīkoja Krievijā filiales. Audzināšanas muitu teorijas tēvs, slavenais tautsaimnieks Friedrichs Lists, prasa tik apsardzības muitas 20 proc. augstumā, kuru vēlāk varot samazināt uz 10 un beidzot pat uz 5 proc. Krievijas muitas iztaisīja uz dzelzs un uz kokvilnas – vilnas audumiem pāri par 100 proc.

Pie dažādiem muitu tarifiem vēl šķiro: 1) autonomo tarifu, tādu, kuru kādas valsts valdība ieved, nesarunājusēs, nenoskaņojusi to ar citu valstu muitu tarifiem. 2) Salīguma tarifu, kādu noslēdz starp dažādām valstīm pēc iepriekšējam sarunām, salīguma. Tautsaimniecībā vēl runā par maksimalo tarifu, ko izlieto pret valsti, kuru grib ar „muitu karu” piespiest piekāpties. Tādā pat nolūkā tiek izlietots t.s. „diferencialais” tarifs, ar kuru tikai vienas zināmas zemes produkti tiek nomuitoti augstāku par tiem pašiem citu zemju produktiem. No svara kā otrā, draudzīgā virziena pretstats „minimalais” tarifs, vai arī „visulielākās labvēlības klauzula” (noteikums), pēc kuriem zināmas zemes produkti jāmuito zemāk, nekā tie paši citu zemju produkti.

No svara tālāk „atmaksu” („drawback’u”) zistema, pēc kuras par izvedamām precēm, par kurām iepriekš samaksāta akcize vai arī muita, šī akcize vai muita tiek atmaksāta atpakaļ.

Pazīstama vēl no muitu vēstures t.s. „slidošā skala” t.i. noteikums, ka pie cenas pazemināšanas muitai jāceļas. Šāda „slīdošā skala” plašākos apmēros praktizēta tikai Anglijā pie labības ar visai neapmierinošiem panākumiem.

Kādas ir augstu muitu sekas? Augstas muitas veicina lielkapitala uzvaru, jo ievedējam tirgotājam jābūt tikdaudz līdzekļu, ka tas var nevien samaksāt pašu ievedamo preci, bet arī augsto muitu. Šis apstāklis nodod visu importa (ievedu) lieltirdzniecību nedaudzu naudotu firmu rokās, kas tad atkal var savā starpā vieglāk sarunāties, saprasties preču cenu sadzīšanas nolūkā! Tādējādi tad mazie allaž izput, lielie triumfē (gavilē).

Muitu attīstīšanās.

Senatnē pastāvēja daudz muitnicas, netik vien uz valsts robežām, bet galvenā kārtā uz provinču robežām, ostas pilsētās un pat gandrīz pie katras pilsētas vārtiem. Muitas bija, vispārim ņemot, zemas, tās iztaisīja reti vairāk par 1 – 2 proc. no preces vērtības. Arī romiešu valstī pastāvēja provinču muitas, kuras reti bija augstākas par 2 1 /2 proc. Zemas muitas valdīja arī vispāri viduslaikos! Valdīja itkā nerakstīts likums, ka no tirdzniekiem gan jāņem nodoklis, tomēr ne tik liels, ka no tā varētu ciest tirdzniecība.

Francijā 1277. g. aizliedza izvest vīnu, vilnu, tabaku! Tas, zināms, bija liels neprāts! 1340. g. franču karalis Kārlis IV. [183] aplika ar muitu pārtikas vielas.

Flandrijā 14. g. s. aizliedza ievest un pārdot svešus tūkus. Še mēs redzam vecāko vietējās, pašu zemes rūpniecības apsardzības piemēru. Flandrija pati bija tūku ražotāja – izvedēja zeme!

Florencē un Venecijā ieveda viduslaikos apsardzības muitas un preču ievedumu aizliegumus.

Anglijā 15. g. s. aizliedza ievest manufakturu no svešam zemēm.

Francijā karaļa Franča I. [184] (1515. – 1547. gados) un karaļa Indriķa II. (1574. – 1589. gados) valdības laikos izstrādāja veselu muitas zistemu.

Papildināts un zistematiski līdz galam noslēgts tika muitu tarifs Francijā Kolbēra ministrijas laikā (1661. – 1683. gados). 1664. g. tarifs tika 1667. g. paasināts, tika ievestas aizsargu muitas un pat pilnīgi ievedumu aizliegumi. Šis Kolbēra tarifs ar nedaudz pārgrozījumiem pastāvēja līdz lielai revolucijai, 1791. g. notika visupirms pāreja uz brīvtirdzniecību, bet tad atkal ievestas manufakturas muitas.

1807. g. Napoleons I. izsludināja „kontinenta aizliegumu”, t.i., tas visām Eiropas sauszemes valstīm pavēlēja atteikties no katras satiksmes ar Angliju, boikotēt angļu preces! Krievija no sākuma, pēc Tilzites miera [185] 1807. g., pievienojās šim aizliegumam, bet pēc, 1811. g., to lauza. No tā izcēlās 1812. g. karš ar Franciju, kas noveda 1814. g. pie Napoleona krišanas un „kontinenta aizlieguma” atcelšanas. Pēc 1815. g. Francija aizliedza izvest labību, lai neceltos maizes cenas. Pēc 1822. g., gluži otrādi, tika aizliegts labību ievest, lai cenas pārāk nenokristu. Vācijā toreiz bagātas ražas dēļ bija ļoti lēta labība, kuru Francija neielaida. Finansu interesēs ieveda vēl vilnas, linu un eļļas muitas. Lui Filipa [186] laikā (1830. – 1848. gados) tika muitas pazeminātas. Napoleona III. laikā (1852. – 1870. gados) Francija reizē ar Angliju piegriezās brīvtirdzniecībai. Toreiz jau pa visu Eiropu vēlās brīvtirdzniecības vilnis. 1860. g. tika noslēgts tirdzniecības salīgums ar Angliju, kurš saturēja t.s. „vislielākās labvēlības klauzulu”, kāda klauzula vēlāk palikusi tipiska. Labības, kviešu muita tika nolikta ļoti mērena: 6,9 franki par tonnu (0,69 santimi par kilogramu tagadējās Latvijas 6 santimu muitas vietā), ja kvieši bija Francijā ievesti uz franču kuģiem. Jēlvielu muitas un izvedu premijas tika atceltas, muita uz ievedamiem pusfabrikatiem pazemināta.

Pēc 1871. g. pazaudētā kara Francijas muitu zistema mainījās. Francijai vajadzēja naudas un pirmais „trešās republikas” prezidents Adolfs Tjers [187] (Thiers) bija apsardzības muitu piekritējs. Vācija gan bija pielīgusi 1871. g. Frankfurtes miera līgumā arī sev „visulielākās labvēlības” noteikumus, kādi pastāvēja attiecībā ar angļu precēm. Bet Tjers uzteica tirdzniecības salīgumu ar Angliju, un franču valsts vīri vairs pavisam neielaidās uz „vislielākās labvēlības” salīgumiem. Ievests tika 1881. g. ļoti augsts manufakturas ievedu muitas tarifs, 1885. g. augsta muita uz labību un lopiem.

1882. g. jau noslēdza jaunu tirdzniecības salīgumu ar Angliju, kurā tika pazeminātas dažas muitas, lai Anglija ielaistu par samazinātu tarifu savā zemē franču vīnus un zīdu. Bet 1892. g. šo līgumu vairs neatjaunoja! Apsargu muitas tika paaugstinātas. Ļoti svarīgs solis bija, ka franči ieveda noteikumu, ka to kolonijās ielaižamas franču preces bez muitas, bet par citu zemju precēm jāņem augsta muita.

Anglijā 17. g. s. ieveda augstas muitas uz svešu zemju manufakturu. 1689. g. ieveda noteikumu, ar kuru atļāva labību tik tad ievest, ja labības cena pārsniedza 48 šiliņus par kvorteri kviešu. Labības izvedējiem maksāja klāt premiju, 5 šiliņus no kvortera.

Strādnieku izceļošana tika aizliegta, lai pašu uzņēmējiem nepietrūktu darbinieku. Šo zistemu kritiķi nosauca par „balto vergu” apgādāšanas zistemu. Aizliedza 18. g. s. izvest mašinas. Bet aizliegums nelīdzēja. Mašinas - paraugus izveda slepeni un taisīja tās tad uz kontinenta (visupirms Beļģija, Kokerils) pakaļ.

Pēc slavenās Kromvela „navigacijas aktes” noteikumiem 1651. un 1653. g. svešu zemju kuģiem nebija brīv Anglijā ievest citas, kā tikai savas pašu zemes preces. Holandieši lūkoja šo noteikumu apiet, pieņemot angļu maklerus.

18. g. s. vispār Anglija turējās pie augstu muitu un aizliegumu politikas! Tika ievestas i izvedu muitas uz oglēm un metaliem (dzelzi, alvu, varu). Uz izvedamām manufakturas precēm, turpretīm, maksāja „drawback’us”, t.i. atmaksāja ievestās jēlvielas samaksāto muitu.

Adams Smiss savā beidzamā dzīves laikā, no 1776. – 1791. g. velti sprediķoja brīvtirdzniecību. Ministrs Pitts pat vēl 1787. g. „kodificēja”, lika apvienot ap 3000 atsevišķos muitu likumus vienā kopējā plašā muitu tarifa grāmatā. Tikai 19. g. s. 20-tos gados, ap 1824. – 1826. g. tautsaimnieks Heskissens [188] (Huskisson) enerģiski propagandēja Smissa mācības. 1823./24. g. tas arī panāca muitas uniju ar Iriju. Līdz tam par Irijas precēm Anglija ņēma augstu muitu. Pēc tika izvesta brīvtirdzniecība ar kolonijām un ārzemēm, bet tikai attiecībā uz rūpniecības produktiem, kur Anglijai bija lielas priekšrocības: lēts kapitals, lētas ogles, lētas mašinas. Labības muitas palika augstas. Tāpēc tad Fridrichs Lists ne par velti zobojās par toreizējās Anglijas politikas liekulību.

1815. g. par labību tika noteikts, ka atļaujams ievest labību tikai tad, ja Anglijas cena pārsniedz 80 šiliņus par kvorteri = 25 latus (1250 L. rbļ.) par pūru. Tādejādi tad saprotams, kāpēc daži liberali tautsaimnieki žēlojās, ka Anglijā 1815. – 1827. gados labības cenas bijušas par 40 proc augstākas, nekā Francijā. Pamazītēm Anglijā izcēlās rūpnieku starpā liels nemiers ar labības muitām: rūpnieki žēlojās, ka tiem jāmaksājot dārgās maizes dēļ pārāk augstas darba algas, no kā tiekot apgrūtināta konkurence ar citām valstīm.

1828. g. Anglijā ieveda slaveno „slīdošo skalu”. Ja kviešu cena aizsniedza tik 68 šiliņus par kvorteri, tad muita noliekama uz 18 šiliņiem 8 pensiem par kvorteri. Pie augstākas kviešu cenas muita pakāpeniski slīd līdz 1 šiliņam.

1828. – 1841. gados vienumēr vēl Anglijas labības cenas pārsniedza Francijas cenas par 28 proc.

Trīsdesmitos gados Ričards Kobdens [189] nodibināja Anti Cornlav - ligue (pret labības muitas līgu). 1839. g. ģeneralsapulcē šī liga nolēma plašu aģitaciju par visu zemi. Bagātie fabrikanti sameta lielas zumas, pieņēma dažus simtus apkārtceļojošu aģitatoru-runātāju, kas uzstājās par „lētu maizi”. Vēlētāji tika uzaicināti, vēlēt parlamentā tikai brīvtirdzniecības aizstāvjus. Konzervativais, gudrais valstsvīrs Roberts Pīls (Peel) drīz apķēra, kādas briesmas draud aristokratisko lordu valdībai, noskārta, ka velti pretoties tautas kustībai. Tāpēc tas pats uzstājās par brīvtirdzniecības un tautu tiesību paplašināšanas priekšstāvi. 1842. g. samazināja jēlvielu muitas līdz 5 proc., pusfabrikatu muitas līdz 10 proc., fabrikatu uz 20 proc. Ar to tad bija Fridricha Lista ideals attiecībā uz fabrikatu muitām gandrīz aizsniegts. 8. maijā 1845. g. tika atsvabinātas no muitas visas jēlvielas. 26. junijā 1846. g. pazemināja labības muitu, līdz 1849. g. tai bija jākrīt līdz 1 šiliņam no kvartera. Gaļas, lopu, kartupeļu muitas tika pilnīgi atceltas. Priekš fabrikatiem piepaturēja 10 proc. muitu. 1849. g. tika atcelti kuģniecības ierobežojumi un kolonijām dota pilnīga brīvība – pašvaldība. Atcelts mašinu ievedu aizliegums. Un angļu mašinu fabrikanti nu labi nopelnīja uz mašinu izvedumiem! 1853. g. tika visas jēlvielas un pusfabrikati atsvabināti no muitas. Tekstilpreču muita nolikta uz 5, citu manufakturas preču muita uz 10 proc. 1860. g. krita visas aizsargu muitas. 1869. g. krita arī 1864. g. „statistiskais nodoklis” uz labību – 1 /4 šiliņi no kvortera.

Lauksaimniecība Anglijā nebūt nesabruka, kā to pesimisti bija pravietojuši. Anglijas iedzīvotāju skaits bija stipri pavairojies un labības cenas palika augstas, Anglijai nācās gadu gadā ievest lielākus labības daudzumus. Labība nāca galvenā kārtā no Krievijas un Amerikas. Lielā labības cenu krišana iesākās vēl ap 1880. g., kad tika izsviesta pasaules tirgū lētā, patlaban kā kultiveto un caur dzelzsceļiem „uzslēgto” Amerikas preriju labība, kura īsā laikā nosita labības cenas uz pusi, pēc kam tad angļu zemkopji sāka pāriet uz lopkopību.

19. g. s. 90-tos gados iesākās kustība par angļu fabrikatu „fabrikas markas” apsardzību. Bija novērots, ka lētā un sliktā Vācijas prece tika lielā mērā ievesta Anglijā un no turienes kā īsta angļu prece izsūtīta uz visām pasaules malām. Tāpēc ar likumu noteica, ka visām citu zemju manufakturas precēm jādabū tās zemes stempele (zīmogs), no kuras tās izvestas. Tā tad i Vācijas preces pašā Anglijā un no Anglijas izvedot dabūja stempeli „made in Germany” (pagatavota Vācijā). Bet iznāca gluži kas citāds, nekā angļi bija cerējuši. Ārzemnieki caur angļu starpniekiem dabūja tik un tā arī uz priekšu vācu preci un svešo zemju publika, izlasījusi uz „īstām angļu precēm” stempeli „made in Germany”, uz reizi palika gudra un noskārta, ka lētāki iznāks, pastellēt caur angļu vidūtājību dabūtās manufakturas tieši no Vācijas.

Stingri izturējās angļu valdība savas lopkopības apsargāšanas ziņā. Tika atļauts robežas slēgt pret svešu lopu ievedumiem uz aizdomu pamata vien, ka ievestie lopi varētu būt slimi. Ievestie dzīvie lopi bija jākauj ostas pilsētu atsevišķās lopu kautuvēs.

No 1898. g. Anglijā caur Čemberlenu iesākās Lielās Anglijas (Greater Britain) kustība. Šai kustībai bija par pamatu atgriešanās pie agrākās aizsargu muitu zistemas. Bet tagad vairs ne vienas Eiropas Anglijas, bet Liel-Anglijas, t.i. Eiropas Anglijas, ieslēdzot visas angļu kolonijas. 1898. g. Kanada ieveda uz neangļu precēm 5 proc. papildu muitu. Vācijai un Beļģijai nepagarināja 1862. un 1865. gados noslēgtos tirdzniecības līgumus uz „vislielākās labvēlības” klauzulas pamata. Čemberlens bija angļu imperialisma (pasaules valdības tendences) vadonis. Tomēr toreiz vēl ne visas kolonijas piekrita Čemberlena tieksmēm. Australieši gribēja piepaturēt apsardzības muitas, lai nodrošinātu sev labus valsts ienākumus un strādniekiem augstas darba algas. Arī pašā Anglijā radās opozicija, aizrādīja, ka lielāko daļu angļu izvedu preču nopērkot ne kolonijas, bet svešas valstis. Tiešām, pagaidām šī Lielās Anglijas kustība apstājās. Bet nav šaubu, ka tā ne visai tālā nākotnē, varbūt jau pēc 10 – 20 gadiem, ar lielākām sekmēm atjaunosies. Cerības, ka Anglija arvienu būs Latvijas lauksaimniecības produktu noņēmēja un tāpēc Latvijai nevajaga nekādas pašas rūpniecības, vēsturiski maz dibinātas.

Savienotās Valstis, atdalījušās 1783. g. no Anglijas, 1783. – 1789. g. turējās pie brīvtirdzniecības, pēc pie ļoti zema muitu tarifa. Pēc 1789. g. ievestā muitu tarifa caurmērā ņēma tik 5 proc. muitas, tikai par dažām precēm 7 1 /2 – 15 proc. Amerikaņu aizsargu muitu tēvs ir Aleksandrs Hemiltens [190] (Hamilton), kauču gan jau pirmais amerikaņu prezidents Vošingtens [191] (Washington) bija uzstājies par mērenām muitām un pats valkāja tik pašā Amerikā austas vadmalas drānas. 1792. g. tarifu jau mazliet paaugstināja. 1804. g. ievedmuitas vispār noteica uz 15 proc. 1816. g., pēc kara ar Angliju, noteica muitu tarifu uz 30 proc., un amerikaņu rūpniecība nu strauji uzplauka, sevišķi tā, ka kokvilnas ražošanas ātrā attīstīšanās meta amerikaņu dienvidus valstu plantatoriem bagātības klēpī, par kādām tie agrāk nebija sapņojuši un kuras tie nu izlietoja labāku rūpniecības ražojumu pirkšanai, vispār sava dzīves mēra pacelšanai. 1817. g. amerikaņi izdeva kuģniecības likumu, kas savā ziņā līdzinājās slavenai Kromvela kuģniecības aktei: svešas preces bija atļauts vest uz Ameriku tikai uz amerikaņu vai pašas ražotājas valsts kuģiem. Lielākā preču izvedēja valsts ap to laiku gan bija jau Anglija, kurai arī pašai bija lielākā tirdzniecības flote pasaulē.

1831. g. Henry Klejs [192] (Clay) gan izveda kongresā principu paskaidrojumu: no muitas bija atsvabinamas preces, kas nevarēja tikt pašā Amerikā ražotas. 1845. g. Wokers (Walker) uzsvēra muitu finansu nozīmi, izteicās, ka nederot iet pāri par 20 proc. Dienvidnieki - vergu turētāji uzstājās par zemu muitu tarifu, lai tiktu pie lētākas manufakturas. 1857. g. tie ar Bekenena [193] (Buchanan’a) ievēlēšanu par prezidentu izveda savu gribu un uzspieda Amerikai brīvtirdzniecību. Pret to nu ziemeļu valstīs, kur jau bija uzplaukusi liela rūpniecība, cēlās stipra aģitacija. Sevišķi kad vēl dienvidnieki negribēja ziemeļnieku fermeru dēliem un ieceļotājiem atļaut zemi par brīvu, republikaņi, rūpniecības aizstāvju partija, 1860. g. vēlēšanās panāca spožu uzvaru: tika ievēlēts Linkolns par prezidentu. Dienvidus valstis nu atdalījās, bet ziemeļnieki 4 gadu ilgā karā tās uzvarēja. Neģeru vergu būšana tika atcelta un ar to salausta lepno vergu baronu ekonomiskā vara. Bet muitu ziņā jau 1861. g. ar Morill’a tarifu ieveda no jauna apsardzības muitas, kuras pa pilsoņu kara laiku vēl paaugstināja. Tarifā bija 766 atsevišķi posteņi, 238 specifisku un 328 vērtības maitu posteņi. 1870. un 1872. gados tika apsardzības muitu tarifs mīkstināts. Bet pacēlās arvienu noteiktākas prasības pēc jaunas muitu paaugstināšanas un proti, itkā strādnieku augstas algas uzturēšanas labā. 1890. g. tiešām ieved augsto muitu Mc Kinleja tarifs. 1897. g. šis tarifs ar jauno Dingleja tarifu tika mazliet mīkstināts. Preces, kas ievestas ar neamerikaņu kuģiem, maksāja par 10 proc. augstāku muitu. Tomēr šīs diferences nepietika, lai paceltu amerikaņu kuģniecību.

Pēc 1909. g. ievestā Pene-Aldrika (Payne-Aldrich) tarifa jēlvielu muitas pazeminātas, gatavu rūpniecības produktu muitas, turpretīm, paaugstinātas. Vēlākais 1913. g. Endervuda (Underwood) tarifs atkal zemāks. Pasaules karš ar saviem milzīgajiem izdevumiem un upuriem atkal stiprinājis augsto apsardzības muitu piekritējus.

Krievijā ķeizara Nikolaja I. laikā (1825. – 1855. g.) pastāvēja augsts apsardzības muitu tarifs. Nikolaja I. finansu ministrs Kankrins bija valsts saimniecības piekritējs, stiprināja valsts fabrikas, valsts krāj- un aizdevu kases. Aleksandra II. laikā (1856. – 1881. g.) Krievija, sakarā ar visā Eiropā pārvaldošo „liberalās“ saimniecības politikas vilni pārgāja uz brīvtirdzniecību. 1868. g. gan tika fiska interesēs muitu tarifs paaugstināts. Krievu-turku karā 1877. g. noteica, ka muitas jāmaksā zeltā. Ar to tarifs automatiski paaugstinājās par 30 – 40 proc. 1891. g. beidzot zem Mendeļejeva iespaida Krievijā tika ievests, var sacīt, ārprātīgi augstu muitu tarifs. Lielākā daļa rūpniecības produktu bija sargāti ar 100 un pat 200 proc. augstu muitu. Krievijas tarifs pārtrumpoja par neprātīgi augstu noteikto amerikaņa Mc Kinleja tarifu par vairāk nekā 100 proc. 1894. g. salīguma tarifs ar Vāciju, kurš nāca automatiski par labu i dažām citām valstīm, šo augsto tarifu gan mazliet mīkstināja. Salīgums radīja itkā nesaskaņu: dzelzs un citu mašinu jēlvielu tarifs bija augsts, pāri par 100 proc.; pašu mašinu tarifs samērā zems, tik 30 – 40 proc. Lauksaimniecības mašinas ielaida pat par velti. 1904. g. muitu tarifa salīgums ar Vāciju ieveda vēl dažus atvieglinājumus. Totiesu nacionalistiskās krievu aprindās tika izaudzēts arvienu lielāks sašutums pret Vāciju, kas jau 1914. g. būtu beidzies ar muitas karu, ja nebūtu iesācies pasaules karš.

Vācija pēc 1871. g. visupirms turējās pie zema, „liberala” muitu tarifa (apmēram 10 proc). 1877./78. g. Bismarks sarīkoja „anketes”, lai izdibinātu, cik tālu dibinātas vācu dzelzs un tekstilrūpniecības fabrikantu sūdzības par nepietiekošo apsardzību. Reizē arī lielgruntnieki - „agrarieši” sāka žēloties, ka Amerikas labība pārplūdinot Vācijas tirgus. Un Bismarkam nu izdevās apvienot, vācu parlamentā fabrikantus – rūpniecības muitu pieprasītājus ar agrariešiem – labības muitu prasītājiem vienā lielā koalicijā, kuras sekas bija labības muitu ievešana un rūpniecības muitu paaugstināšana līdz 20 – 25 proc. no produktu vērtības. Bismarks mēģināja pierādīt, ka muitas varot novelt uz ārzemēm, „jo” – tā tas teica, – „visi fabrikanti tūlīt žēlojas, tiklīdz ka ārzemes kaut kur paaugstinātas muitas.” Sevišķi labības muitas, bez šaubām, nākšoties nest ražotājām zemēm. Tas nu, zināms, nav pierādams. Tikdaudz gan zināms, ka pēc labības muitu ievešanas uz Eiropas sauszemes, pēc 1880. – 1885. g., labības cenas pasaules tirgū vēl krita, Eiropas ar muitām sargātas zemēs necēlās. Bismarks labības muitas jau 1887. g. sacēla līdz 50 markām (60 zelta latiem) par tonnu kviešu vai rudzu, kas toreiz iztaisīja pie rudziem pāri par 40 proc. no pasaules tirgus cenas. Ar Bismarka pēcnācēja Kaprivi ar Krieviju noslēgto tarifu 1894. g. tika muita uz kviešiem un rudziem, viszemāko pasaules tirgus cenu laikā, pazemināta uz 35 markam no tonnas. Daudzi vācu muižu īpašnieki nobankrotēja, kas sacēla tik sparīgu aģitaciju labās puses partijās, ka 1904. g. salīgumā ar Krieviju kviešu muitu atkal pacēla uz 55, rudzu muitu uz 50 markām no tonnas. Bet arī pasaules tirgū sekoja labības cenu celšanās, tā kā nu Vācijā maz gados zemes cenas gandrīz dubultojās!

Satiksmes politika.

Kas lai gādā par satiksmi? Par ceļiem, šosejām, dzelzsceļiem, kuģu satiksmi? Kas lai organizē pasta, telegrafa-telefona satiksmi, dzelzsceļus?

No senseniem laikiem zināms, ka valsts gādā par savu ziņu izsūtīšanu, kādas bija vajadzīgas pašas valsts interesēs: pavēļu un rīkojumu izsūtīšanu valsts ierēdņiem un ziņojumu saņemšanu no šiem ierēdņiem. Senpersu valsts satiksmes līdzekļu organizēšanu apbrīnoja visi grieķu rakstnieki. Pa visām provincēm bija izbūvēti ceļi; ik 3 jūdžu attālumā atradās viesnica - krogs ceļnieku atpūtas un pārgulēšanas vajadzībām. Valsts vajadzībām pastāvīgi, dienu un nakti, stāvēja gatavi sedloti zirgi, lai, ja karaļa vēstnesis atskrēja, to tūlīt varētu bez kādas kavēšanās tālāk sūtīt. 2550 kilometru garo ceļu no Maz-Azijas galvas pilsētas Zardes’as līdz perzu karaļa galma miteklim Zuzai karaļa vēstneši nojājuši 6 dienās. Tā tad tie jājuši 17 1 /2 kilometrus stundā! Protams, ka tāds ātrums bija tikai iespējams, ja vēstneši jāja aulekšiem un ja vēstneši, kā mums arī zināms, mainījās… Vēstnesis jau pa gabalu kliedza vai šķindināja tam rokā esošus zvārguļus, lai iznāktu laukā uz sedlota zirga sekošais vēstnesis, kuram tas nodeva karalisko ziņojumu somu. Šādu ziņu pārsūtīšanas ātrumu nav sasniegusi neviena tauta pēc persiem. Slaveno senatnes lielāko ceļu būvētāju, romiešu ziņnešu ātrums bija daudz mazāks: pašā Italijā no Parmas līdz Romai ķeizara parastā „pasta” sūtījumi ilguši 5 dienas. Tā tad caurmēra ātrums bijis tikai 5 kilometri stundā jeb 120 kilometri 24 stundās. Tikai „ātrais” pasts nobraucis 180 kilometrus. No Romas līdz Maz-Azijai aizgāja ceļā 20 dienas! Totiesu romieši lietojuši jau ratus un ratos varēja ceļot i ķeizariskie ierēdņi, i līdzi tikt ņemtas vēstules privatiem! Ievērojamu ātrumu jau Sengrieķijā bija sasnieguši skrējēji - kājām gājēji: ceļu no Atenām līdz Spartai, kas bija 225 kilometrus garš, grieķu „hemerodromi” nostaigāja -noskrēja 2 dienās, ceļu no Atenām uz Delfiem, 187 kilometru garumā, pat 1 dienā. Senie peruaņi bija ierīkojuši starp Kusko un Kvito pilsētām ātrskrējēju pastu, kas ar ik 1 /2 stundu mainošiem ātrskrējējiem sasniedza 280 kilometru ātrumu 24 stundās. Ceļus senākos laikos būvēja valsts, tāpat tiltus. Romā bija tiltu būve augstā priestera uzdevums, no kā tad augsto priesteri nosauca par „pontifex maximus”, ar kādu vārdu latiņu valodā vēl tagad nosaucas pāvesti. Ar to tad reizē izteikts, ka tiltu būve satiksmes veicināšanas labad tika uzskatīta kā dieviem patīkams darbs.

Lieliskas šosejas ar stacijām - krogiem uz ik 1 – 2 jūdzēm izbūvēja senromieši. Senromiešu šosejas būves stipruma ziņā palikušas neaizsniegtas. Lieliskākā no tām ir 300 g. priekš Kristus no lieliem, 70 santimetru augstiem, kaltiem bazalta akmeņiem būvētā „via Appia” no Romas uz Kapuas pilsētu, kas vēl tagad pa daļai lietojama. Šī šoseja 8 metrus plata, ar akmeņa sēdekļiem atpūtai. Romieši pavisam savā valstī izbūvējuši 76,000 kilometrus šoseju, kuras nu gan nav viscaur tik labi uzglabājušās, kā slavenā Via Appia, jo tik labs materials, bazalts, vai pat tikai granita akmeņi, bija reti atronams. Pa lielākai daļai šosejas būvēja no lieliem kaļķakmeņa vai smiltsakmeņa gabaliem, kāds materials no laika zoba viegli sadrūp. Tomēr i tagad vēl var apbrīnot arī šādas senromiešu šoseju paliekas Francijā un Pie-Reinas apgabalos. No vēstures zināms, ka vēl ķeizars Kārlis Lielais, ap 800 g. pēc Kristus, tā tad 3 Ѕ gadu simteņus pēc Romas valsts sadrupšanas, atradis romiešu šosejas un tiltus vēl visā to košumā, un tikai pamazītēm tie, atstāti bez labojumiem, viduslaikos sadrupuši. Kas būvēja romiešu šosejas? Valsts ar kara spēka (zaldatu) palīdzību un arī izlietojot vietējo iedzīvotāju klaušus. Uzglabājies ir norēķins par kādu ķeizara Hadriana laikā 123. g. pēc Kr. no Beneventas uz Aeclanum’u būvētu 15,750 romiešu soļus garu šoseju. Šoseja maksājusi 1,716,000 romiešu sestercus, apmēram 257,600 tagadējus latus; 1 kilometrs izmaksā ap 20,000 latu. Naudai nu gan toreiz bija 4 reizes augstāka vērtība! 2 /3 no izdevumiem uzņēmies ķeizars Hadrians uz sevis, 1 /3 bijusi jādod vietējiem „possessor’iem” (zemes īpašniekiem). Tagadējās šosejas Vācijā un Francijā pirms pasaules kara maksāja 40 – 50,000 latus par kilometru. Un tās nav ne tuvu tik stipri būvētas, kā romiešu šosejas: tagadējām šosejām tik ap 20 santimetru (8 collus) bieza sadauzītu akmeņu sega, romiešu šosejām bija dubulta sega no sadauzītiem akmeņiem un no veseliem, lieliem, kaltiem, kantētiem akmeņiem. Tāpat nesalīdzināmi stiprāki bija romiešu tilti: tie bija parasti uz stabiem no kaltiem akmeņiem, ar lielu akmeņu velvētam spraugām, nevis koka baļķiem vai dēļiem.

Viduslaikos pārvietošanās bija gaužām apgrūtināta; izbūvētu ceļu nebija, varēja tikt uz priekšu uz zirga muguras! Tiltu nebija, pilsētu būvei izmeklēja vietas upmalēs, tādās vietās, kur bija braslis… Tādejādi tad tirgoņiem ar savām karavanēm bija uzplūdu vai ledus iešanas laikmetos kur uzturēties – pakavēties! Frankfurte pie Mainas un pie Oderes nozīmē „franku” (vācu cilts) brasli… Krusta kara laikos gan dažās vietās sāka būvēt tiltus: baznīca par dalību pie tiltu būves izsolīja grēku piedošanu, pielīdzinot šādu darbu svētceļojumam uz Romu vai pat uz pašu „Svēto zemi”… Tā mūki ar svētceļnieku palīdzību 44 gados (no 1265. – 1309. g.) uzbūvēja 840 metrus garo tiltu (uz 22 akmeņa stabiem) pār Rones upi pie Avinjonas. Lielā mērā šoseju, kā arī tiltu un kanalu būve Francijā iesākās tikai ministra Kolbera laikā (1661. – 1683. gados).

Par satiksmes līdzekļiem senātnē mēs zinām, ka cilvēks visupirms labprāt izlietoja dabas dotus ceļus: ūdens ceļus. Visas senātnes lielpilsētas būvētas pie ūdens ceļiem. Senā Bābele pie Eifrata upes, Ninive pie Tigris upes, Tebas un Memfisa Eģiptē pie Nila upes, Roma pie Tiberas, Kartaga, Sirakuza, Konstantinopole, Korinte, Aleksandrija atradās tieši pie jūras, Atenas jūras tuvumā. Pazīstamas, slavenas seno foiniķiešu jūras pilsētas Tira un Sidana. Jūrmalā un upmalās bija tā lielā ērtība, ka visus vajadzīgos pārtikas produktus un jēlvielas, kā arī būvmaterialus varēja pievest pa lētāko ceļu, ūdens ceļu. Starp ūdens ceļiem un zemes ceļiem pastāv sekoša starpība transporta viegluma ziņā: Zirgs var pavilkt:

Tā tad laivu ūdenī velkot, zirgs var pavilkt 100 reizes tik lielu smagumu, kā pa vienkāršu zemes ceļu un 10 reizes lielāku smagumu, kā pa dzelzs sliedēm. Vienu tonnu (61 puds) preču transportēt uz cilvēku – neģeru kamiešiem 1 kilometru tālu izmaksā 225 santimus (pie 50 santimu dienas algas). Transports ratos pa vienkāršu zemes ceļu izmaksāja Vācijas-Francijas apstākļos pirms kara vienumēr vēl 50 santimus, pa šoseju uz pusi, pat par 2 /3 mazāk. Vidējā preču frakts pa dzelzsceļiem Vācijā, Francijā, Anglijā iztaisīja vairs tik 4 – 5 santimus par tonnu un kilometru, bet Krievijā un Amerikā frakts bija vēl par 1 /3 lētāka. Bet frakts pa kanaliem maksāja tik 2 – 3 santimus, un pa lielām upēm vadāja jau frakti par 1 1 /4 – 1 1 /2 , pa Volgu pat par 2 /3 santimiem par tonnu un kilometru. Jūrmalā, upmalās arī senātnē nodibinājās pilsētas, kurām bija simtiem tūkstošu, pat līdz 1 miljonam iedzīv., kā Romai. Viduslaikos pilsētas bija mazas: caurmēra vācu pilsētas neskaitīja vairāk par 2 – 3000 iedzīv. Tikai lielākās iekšzemes pilsētās, kā Nirnbergā un Augsburgā bija līdz 20,000 iemītnieku. Hamburgā un Ķelnē, kā upmalu pilsētās, bijuši ap 40,000 iemītnieku, jūrmalas pilsētā, Baltijas jūras karalienē Libekā ap 100,000. Viduslaiku Londonas iedzīvotāju skaits svārstījies no 30,000 – 70,000, un tikpat daudz iedzīvotāju bijis Parizei. Jaunlaikos, pirms dzelzsceļu posma, 18. g. s. beigās, Londonai un Parizei bijuši tik pa 1 /2 milj. iedz. Pēterpilij un Maskavai pa 200,000, Berlinei 150,000, tikpat Vinei. Bet modernā satiksme – tvaikoņi un dzelzsceļi, deva daudz lielākam skaitam cilvēku iespēju, saiet lielpilsētās. Izcēlās milzu pilsētās, kā Londonas un Liel-Ņujorka, ar 7 milj. iedz. katra, Parize un Berline ar 3 1 /2 – 4 milj., Pēterpils ar 2,7, Maskava un Vine ar 2. Rīgai pirms kara bija pāri par 1 /2 milj. iedz., tikpat daudz, cik visulielākām Eiropas pilsētām, Londonai un Parizei 100 – 120 gadus atpakaļ. „Lielpilsētu”, t.i. pilsētu ar pāri par 100,000 iedzīvotājiem Vācijā, jau ap 1910. g. bija 45, Anglijā 50, Francijā gan tik 14, Krievijā 12, Savienotās Valstīs 50 (ap 1920. g. – 68). Lielpilsētu izcelšanās izsaukusi satiksmes līdzekļu pavairošanu un pārlabošanu, bet reizē arī saistījusi lielu daļu iedzīvotāju pie satiksmes un tirdzniecības. Agrākos laikos, pie slēgtās mājsaimniecības zistemas, nevajadzēja pavisam atsevišķus cilvēkus satiksmei un tirdzniecībai. Bet jaunākos laikos šādu starpnieku skaits pastāvīgi pavairojies. Vācijā un Francijā pirms kara jau 10 – 12 proc. no visiem iemītniekiem nodarbojās ar tirdzniecību vai pie satiksmes līdzekļu uzturēšanas, Anglijā 16 proc. un Amerikā pat 18 proc.! Un tas jau vēl nav viss: jāievēro, cik cilvēku vēl kalnu raktuvēs rok ogles, kas vajadzīgas dzelzsceļiem un tvaikoņiem, cik cilvēkiem jānodarbojas ap dzelzs sliežu, lokomotivu un vagonu izgatavošanu, cik pie pašu dzelzsceļu, kanalu, ostu, doku utt. izbūves. Tā iznāk, ka modernā tautsaimniecībā ar visiem saviem milzīgās darba dalīšanas labumiem, slēpjas tārps, kas grauž tās serdi un neļauj techniskam progresam sagādāt tik lielus labumus, kā to optimisti agrāk iedomājās. Pilsētās, sevišķi lielpilsētās, pakāpeniski pavairojas attālumi starp darba vietu un dzīves vietu, no kā daudz laika iet neražīgā kārtā zudībā. Tā Liel-Berlinē vidējais attālums starp darba vietu un dzīves vietu (dzīvokli) jau 1900. g. bija 6,3 kilometru. Parizē, Vinē, Londonā, Ņujorkā attālumi nebija mazāki. Kas no tā iznāk? Ka cilvēkam jāzaudē neražīga kārtā ikdienas stunda, braucot uz darba vietu un tikpat laika braucot atpakaļ un par to vēl jāpiemaksā! Tālākā neērtība ir tā, ka pusdienas pa lielākai daļai jāpatura darba vietas tuvumā, ar ko darbinieki pierod pie krogu dzīves. Bet vēstures attīstības ratu atpakaļ pagriest nevar un modernā valstī zem kapitalistiskās iekārtas jārēķinās ar satiksmes līdzekļu tālāku attīstīšanos un līdz ar to vēl lielākas iedzīvotāju daļas ieraušanu maiņas saimniecības – pasaules saimniecības virpulī.

Attiecībā uz jautājumu, kas lai būvē satiksmes ceļus, atbilde var skanēt tik tā, ka vienkāršus ceļus un šosejas līdz 18. g. s. visur būvēja pati valsts, ņemot palīgā kareivjus (Senromā), vai zemnieku klaušu darbu. Muižniecība pratusi visur novelt piedalīšanos pie ceļu darbiem uz zemnieku kamiešiem. Citādi jau bija ar dzelzsceļu un kanalu būvi. Tā iesākās modernās technikas attīstības laikmetā un te ļoti drīz piedalījās privatā uzņēmība un privatais kapitals. Gan Francijā Kolbērs no 1663. – 1681. g. bija licis uzbūvēt uz valsts rēķina du Midi kanalu, upurējot 17 1 /2 milj. liru, jeb 1 /5 – 1 /6 no valsts gada ienākumiem. Vēlāk Francijā būvēja vēl citus kanalus, sevišķi no Senes uz Marnes un Enes upēm, dēļ Parizes apgādības ar pārtiku. Bet Anglijā no 1780. – 1805. g. Bridževateras hercogs ievērojamam kanalu būvētājam Brindlejam lika uzbūvēt vairāk kanalus ar saviem līdzekļiem, un tas ņēma no laiveniekiem par kanalu lietošanu nomu. Anglijā toreiz ātri attīstījās ogļu izmantošana no kalnu raktuvēm un līdz ar to ogļu transports pa ūdens ceļiem, jo transports pa zemes ceļiem ar zirgiem iznāca pārāk dārgs. Līdz 1825. g. jau akciju sabiedrības bija izbūvējušas veselu kanalu tīklu, kas izmaksāja ap 13 miljonus angļu mārciņu; šis kapitals deva no kanalu laivu nodevām 5 3 /4 proc. tīrpeļņas. Bet nu iesākās dzelzsceļu posms! Pirmiem dzelzsceļu būvētājiem bija grūta cīņa ar kanalu īpašniekiem, kuri atsaucās uz savām privileģijām un negribēja nemaz pieļaut dzelzsceļu būvi. Jaundibinātām privatām dzelzsceļu biedrībām nācās parasti kanalus izpirkt, lai varētu buvēt dzelzsceļus. Un nu dzelzsceļu sabiedrības atrada par praktiskāku, neļaut vairs darboties kuģniecībai pa kanāaliem. Pēc likuma gan nebija brīv kanalus liegt laiviniekiem. Bet īpašnieki sabotēja pie tekošiem kanalu remontiem: lika visai ilgi un pie tam straujākā satiksmes laikā strādāt ap slūžu un kanalu sienu remontiem un pa starpām neļāva braukt laivām. Tādejādi Anglijā izbeigušies visi mazie kanali! Uzvarējuši dzelzsceļi un dzelzsceļu transports!

Bet Francijā (un pa daļai arī Vācijā) notika vēl 19. g. s. kas dīvains. Tur ieviesās uzskati par interešu harmoniju starp dzelzsceļiem un kanaliem. Proti, harmonijas mācības apustuļi sludināja, ka kanalu uzdevums esot, uzņemties lēto preču transportu, kas totiesu varot ilgāk kavēties ceļā. Piem., malka, akmeņi, ķieģeļi, kaļķi, ogles, kartupeļi, sāls utt. Bet dārgākas – vērtīgākās vielas jātransportē pa dzelzsceļiem. Proti, labību, cukuru, kafeju, tekstilpreces utt. Un tā kā nu būvmateriala un kurinamā piegādāšana pilsētām esot no tautsaimnieciskā viedokļa ražīga un svētīga lieta, tad par kanalu lietošanu nedrīkstot vis prasīt kautkādu atlīdzību. Tas ir, kanali jābūvē uz valsts rēķina, ieguldītais kapitals jāierakstot skurstenī! Totiesu uzzelšot tautsaimniecība. Ja daudz, tad drīkstot no kanalu kuģiem - laivām ņemt tik lielus nodokļus, ka tie segtu tekošos remontus un slūžu atvēršanu - aizvēršanu. Kā sacīts, tā darīts. Franču valdība 19. g. s. jau līdz 1872. g. sabūvēja par 880 milj. kanalus, šo kapitalu ierakstot skurstenī. Valdība bija dzelzsceļu biedrībām galvojusi to ieguldītā kapitala procentus (parasti 5 proc). Ja nu dzelzsceļi no kanalu konkurences cieta, tad tie par to maz bēdāja, jo valsts jau tiem maksāja klāt. Bet vairāk „treknas linijas” atrada par izdevīgāku saskrūvēt dzelzsceļu fraktis, lai varētu izdalīt jo treknāku dividendi. Valsts, proti, koncesijas dodot, nebija noteikusi frakts augstumu. Ko nu? Aprobežot frakts tarifus – tā jau būtu privatā īpašuma aizskaršana! Tādas briesmu lietas neiegāja franču parlamentariešu galvās. Ko tie nu darīja? Tie nosprieda mantkārīgām dzelzsceļu sabiedrībām krietni saspītēt ar to, ka nolēma būvēt uz valsts rēķina blakus dažiem dzelzsceļiem jaunas kanalu linijas un būves naudu ierakstīt skurstenī. Tādā kārtā rastos dzelzsceļiem konkurence. Un konkurence pēc „liberalās” Francijā valdošās tautsaimniecības mācības uzskatiem ir laba un svētīga lieta. Tā tad vēl 1872. – 1895. g. sabūvēja par 720 milj. franku uz valsts rēķina kanalus. Beidzot gan apķērās, ka tā nevar tālāk rīkoties, ja negrib no valsts garantētiem dzelzsceļiem piemaksāt uz valsts rēķina arvienu lielākas zumas. Un kanalu būvi izbeidza!

Bet harmonijas apustuļu mācības vēl cieta citā lietā bankrotu. Proti, braucējiem pa kanaliem, laiviniekiem, nenāca prātā vadāt pa kanaliem tikai tās preces, kuras tiem harmonijas apustuļu teorija atļāva vadāt. Aizliegts jau tiem nebija vadāt katru preci! – Tāds aizliegums taču būtu bijis saimnieciskās brīvības ierobežojums! Un nu iznāca tāda lieta, ka gan dzelzsceļi „diferencēja” vērtīgās preces, t.i., ņēma par cukuru, kafeju, audumiem lielāku frakti, kā par oglēm un kartupeļiem, bet ne kanali! Iznāca kas gluži otrāds: dārgās preces veda pa kanaliem, lētās pa dzelzsceļiem, jo dzelzsceļu fraktis uz oglēm, malkas, kartupeļiem bija tik zemas, ka kanalu laivinieki no konkurences labprāt atteicās! Šis apstāklis beidzot radīja itkā atjēgšanos i optimistisko tautsaimnieku starpā. Vācijā vismaz jau kopš 1898. g. zinātniskā literatūra sāka skatīties diezgan vēsi uz kanalu būvi. Ievērojami vācu tautsaimnieki-techniķi, kā Ulrich’s un Sympher’s sāka mācīt, ka esot aplamība, prasīt no valsts, lai tā par kanaliem izdoto naudu ierakstot skurstenī. Par kanalos ieguldīto kapitalu varot tāpat prasīt atlīdzinājumu, procentus, kā par dzelzsceļos ieguldīto. Citiem vārdiem: no kanalu transportiem jāņemot tik liels nodoklis, ka tas sedzot netikvien remontus un citus tekošus izdevumus, bet arī ieguldītā kapitala procentus, kā tas bija bijis pie angļu kanaliem 19. g. s. pirmos 30 gados. Daži techniķi gāja pat tik tālu, ka apgalvoja, ka dzelzsceļu laikmeta vēl būvēt kanalus, esot anakronisms! Bet Vācijā 19. g. s. beidzamos gados liberalā presē valdīja liela aizrautība par kanalu būvi. Prese jau parasti paliek zinātnei stipri iepakaļ! Aizrāvās no kanalu būves idejas i vācu ķeizars Viļums II. un lika izstrādāt planus „Vidus zemes” kanala būvei (Mittellandkanal) no Reinas līdz Elbei. Konzervativās aprindas uzstājās pret kanali, aizrādīja, ka pat ja fraktis no kanala būves kristu, valsts cietīšot zaudējumus: valsts dzelzsceļu ieņēmumi samazināšoties par 70 milj. marku, kā tas bija aprādīts arī Sympher‘a izstrādātā plānā. Bet Viļums II. bija kanala idejā iekodies un lika visus nepaklausīgos landratus, kas bija prušu landtagā balsojuši pret kanali, „kanalizēt“, t.i., atlaist no amata. Un kanalis tika būvēts! Sākot gan tikai līdz pusceļam, līdz Hanoverei. Tik daudz gan Sympher‘s izdabūja, kā to noteikumu, ka par kanala fraktīm jāņem tik liels nodoklis, kā lai varētu cerēt segt ieguldītā kapitala procentus. Un nu, ap 1903. g., uzstājas technikas profesors Cauers un Allgem. Elektrizitдts Ges. direktors Rathenau’s ar grāmatu par „Massengьterbahnen“, kurā tie sīki jo sīki pierādīja, ka dzelzsceļus varot būvēt tā, ka frakts vadāšanas pašcena, ieskaitot kapitala procentus, iznāktu tik uz 0,9 santimiem par tonnu un kilometru, ar kādu frakts cenu nevarot konkurēt nekādi kanali, pat ja tajos ieguldītā kapitala procentus ierakstītu skurstenī. Bez tam šāda „masu dzelzsceļa” pārvadāšanas spējas 15 – 30 reizes lielākas, nekā vidēja kanala vadāšanas spējas (t.i. „Mittellandkanala“), pa kuru varēja braukt tik 1,8 m. dziļi peldošas laivas, 600 tonnu tilpumā. Tikai pa lielām, kuģojamām upēm, kā Reina, iespējama tikpat zema frakts, kā pa Cauer’a masu dzelzsceļiem… Liberalā prese Cauer’a datus noklusēja, tāpat zocialistiskā, jo pēdējā bija uzskatos, ka kanala būve nākšot par labu strādniecībai, došot strādniekiem darbu!

Dzelzsceļu politika.

Jau atzīmēts, ka Francija dāvāja dzelzsceļu sabiedrībām procentu garantiju tiklab uz ieguldīto akciju, kā uz obligaciju kapitalu. Totiesu gan valsts prasīja, lai pēc 90 gadiem dzelzsceļi nāktu valsts īpašuma. Galvenās „treknās” dzelzsceļa linijas, 9528 kilometru garumā, izbūvētas no 1842. – 1860. gadam, tās kritīs valsts rokās ap 1950. g. Daudzi jaunāki lietpratēji gan šaubās par to, vai valsts ar dzelzsceļu dabūšanu daudz ko pelnīšot: ripojošais materials jāatpērk par pilnu cenu un dzelzsceļu stacijas un citas ēkas, kā arī tilti un dzelzsceļu apakšbūve varbūt jau būšot tuvu sabrukumam, jo pats par sevi saprotams, ka dzelzsceļu sabiedrības sava īpašuma beidzamos gados nekā nedarīšot dzelzsceļu labošanā. Pirmos lielos planus par dzelzsceļu izbūvi Francijā uzstādīja un parlamentam cēla priekšā 1842. g. toreizējais ministru prezidents Tjers. Šie plani bija: organizēt privatu dzelzsceļu monopolu: visa Francija tika sadalīta 6 iecirkņos un katrs iecirknis atdots vienai privatai dzelzsceļu sabiedrībai. No „brīvās konkurences” pie dzelzsceļiem Francijā nebija ne vēsts! Katrai no lielajām sabiedrībām bija savā rajonā monopola tiesības… Privatās biedrības nu izbūvēja drošās, treknās linijas, bet nebūvēja sāņu un pievedceļus, par kuru peļņu tās nebija pārliecinātas. Valdība ar likumu 1859. g. gan piespieda sabiedrības, būvēt i pievedceļus, bet izņemot tos no lielās stigas peļņas aprēķiniem. Proti, lietas bija tādas, ka akciju kapitals parasti iztaisīja tikai desmito tiesu no visa būves kapitala. 9 /10 tā tad bija valsts garantēts obligaciju kapitals. Ja nu viss kapitals pelnīja 6 proc. un par obligacijām bija jāmaksā 5 proc., tad akciju kapitals pelnīja 15 proc! Un akcionari un dzelzsceļu direktori palika bagāti! Viss dzelzsceļu kapitals ap 1908. g. Francijā iztaisīja 15,851 miljonu (zelta) franku, to starpā akciju kapitals tik 1393 miljoni. Akcionari saņēma treknas dividendes, – bet valsts maksāja sāņu un pievedceļu obligaciju īpašniekiem milzīgas zumas klāt, kā jau procentu galvotāja. No 1859. – 83. g. valsts piemaksāja 673 miljonus franku, no 1884. – 95. g. – 876, no 1895. – 1908. – 410, kopā līdz 1908. g. 1959 milj. franku. Un galu galā tomēr valstij bija pašai jāizbūvē vesela rinda sāņu ceļu, līdz 1908. g. ap 9000 kilometri. Pēc 1908. g. valsts sāka dzelzsceļus izpirkt, visupirms Parizes-Orleanas tīklu!

Anglija ir vecākā dzelzsceļu zeme. Pirmo lokomotivu dzelzsceļu starp Liverpuli un Mančestri sāka būvēt 1825., pabeidza 1829. g. Par dzelzsceļu atradēju - izdomātāju skaitās Juris Stefensons. Bet St. faktiski tikai uzbūvēja pirmo liela ātruma lokomotivi. 1829. g. lokomotivu sacīkstē tas ar savu 4,5 tonnu smago lokomotivi „Rocket”, pieķēdējot tai 5 vagonus, nobrauca 22 kilometrus stundā, ar 2 vagoniem 40 un bez vagoniem (tukšā) pat 50. 1826. g. angļu parlaments izdeva pirmo dzelzsceļu „akti”. Tajā noteica samēru starp akciju un obligaciju kapitalu un maksimalo tarifu. Tika arī noteikts, ka ja akciju dividende pārsniegtu 10 proc., viss pārākums jāizlieto tarifa pazemināšanai. Lokomotivēm jābūt tā konstruetām, ka tās neizlaiž dūmus (šī prasība līdz šo baltu dienu nav izpildīta)! Sākot bija domāts, ka pa dzelzsceļu, tāpat kā pa vienkāršu ceļu varēšot katrs braukt savos ratos, izlietojot tik dzelzsceļa sliedes. Kad nu redzēja, ka jau vilcienu drošības pēc šāda prasība neizpildama, tad nolika, ka dzelzsceļu sabiedrības drīkst ņemt frakts naudas 19 – 31 santimu par tonnu un kilometri. Dzelzsceļu sabiedrību dividendes valsts negagrantēja! Tā tad Anglijā no pat sākuma dzelzsceļu biedrībām bija jāstāv uz pašu kājām! 1844. g. Gladstona ministrija piespieda dzelzsceļu sabiedrības likt uz katras linijas braukt vismaz vienam „lētam vilcienam” dienā, pie kam tad III. klasē nebija brīv vairāk ņemt par 1 kilometri, kā 6 santimus! 1889. – 1893. g. tika ievesti daži likumi dzelzsceļu kalpotāju labā. Līdz 1911. g. Anglijā viss dzelzsceļu garums sasniedza 38,000 kilometrus, ieguldītais akciju kapitals 493 miljoni mārciņas, priekšrocības akciju kapitals iztaisīja 348 miljonu, parādi 482, kopā viss kapitals 1324 milj. mārciņu. Dzelzsceļu tīrieņēmums iztaisīja tik 3,41 proc.

No angļu kolonijām Kanadā, tāpat kā Savienotās Valstīs, valda privatdzelzsceļu zistema, visās citās kolonijās, Indijā, Australijā, Dienvid-Afrikā valsts dzelzsceļu. Privatais kapitals tur negribēja uz riskantiem uzņēmumiem ielaisties un angļu valsts nu vis negarantēja privatām sabiedrībām procentus, bet labāk būvēja pati.

Vācijā no sākuma valdīja privatu dzelzsceļu politika. Sevišķi Prusijā uzvarēja 1858. g. saimnieciskā liberalisma strāva. Bet dažus dzelzsceļus valsts tomēr bija spiesta pati būvēt, tā kā, neskatoties uz visām procentu garantijām, neatradās kapitalisti - būvētāji, sevišķi pie dzelzsceļiem uz austrumiem, tiem peļņas iespējamība izlikās pārāk maza. Privata dzelzsceļu zistema dabūja triecienu līdz ar 1873. g. krizes laikā atklāto lielo „dibināšanas švindeli”. No 1873. g. iesākās tendence, pāriet uz valsts dzelzsceļu zistemu. Bismarks iestājās enerģiski par valsts dzelzsceļiem. 1878. – 82. gados tika izpirkta liekāka daļa no privatiem dzelzsceļiem. Vācu zistema nu bija tā, ka tur valsts vīri vis nemācīja tādu gudrību, kāda bija modē Francijā, Krievijā un Austrijā, proti, ka valstij esot vienīgi pienākums, gādāt par tādu dzelzsceļu būvi, kuri neatmaksājoties, nedodot pelņas. Vācijā Bismarks izskaidroja, ka no svara esot, izpirkt visus dzelzsceļus, lai treknās linijas palīdzētu segt neražīgo, bet tautsaimniecības interesēs tāpat vajadzīgo dzelzsceļu deficitu… Toreiz Vācijā atzina, ka privatā dzelzsceļu zistema novedusi pie anarķijas. Vienā un taī pašā pilsētā, kur beidzās dažādu sabiedrību dzelzsceļi, bija arvienu katram ceļam sava stacija, satiksme bija ļoti nenokārtota, tarifi bija nesaskaņā. Ar pāreju valsts rokās atkrita daudzas liekas dzelzsceļu direkcijas, ar lielu skaitu ierēdņu, kas bija bijusi vajadzīga privato dzelzsceļu savstarpējās norēķināšanās labad. Valsts dzelzsceļu zistemai bija spoži panākumi: sevišķi Prusijas ceļi pirms kara deva arvienu lielāku tīratlikumu: beidzamos priekškara gados pa 300, 400, pat 500 miljonus marku, neieskaitot dzelzsceļu aizņēmumu procentus. Tā tad „vācu zistemai” bija lieliski panākumi. Priekš kara Vācijā bija 61,749 kilometri dzelzsceļi, kas bija izmaksājuši 19,835 milj. marku. To starpā vēl bija 3682 kilom. privati ceļi. Dzelzsceļu brutto ieņēmums sniedzās uz 3433 milj. zelta marku, tīrieņēmumus uz 1105 miljoniem, jeb atskaitot būves kapitala Vācijā parastos 3 1 /2 proc., vēl 400 milj. tīratlikuma.

Krievijas dzelzsceļu politika svārstījusies. Visupirms, ķeizara Nikolaja I. laikā uzbūvēja uz kroņa rēķina dzelzsceļu no Peterpils uz Maskavu 610 verstu garumā par 110,000 r. versti. Dzelzsceļš ļoti stipri un zolidi būvēts, 2 sliežu, tas palicis līdz šo baltu dienu priekšzīmīgākais dzelzsceļš Krievijā. Tālāk valsts izbūvēja Maskavas-Kurskas dzelzsceļu, tāpat divsliežu – nu jau par 60,000 r. versti. Sāka būvēt arī Peterpils-Varšavas ceļu. Pirmais gabals no Peterpils līdz Gačinai maksāja 44,000 r. versti. Tāpat valsts būvēja 1 sliežu Varšavas-Vines ceļu līdz austriešu robežai par 23,000 r. versti. Tas viss bija līdz 1858. g. Bet nu līdz ar politisko liberalismu iesākās arī saimnieciskā liberalisma posms. Finansu ministrija līdz ar visu sabiedrību nāca pie ieskata, ka valsts dzelzsceļu zistema nederot. Jo Vakaru-Eiropā taču tā nepastāvot! Tā tad par valsts uzdevumu uzskatīja par katru cenu nodot uzbūvētos ceļus privatās rokās un turpmāk atļaut būvēt tik privatām sabiedrībām dzelzsceļus. Bet lai tādas sadabūtu, vajadzēja valstij apņemties samaksāt procentus, ja butu iztrūkums. Tā tad nu būvēja privatus dzelzsceļus. Valsts garantēja šo dzelzsceļu akcijas, tiklab kā obligacijas. Bet drīzi vien izrādījās, ka ārzemju baņķieri, pie kuriem privatās dzelzsceļu sabiedrības griezās dēļ obligaciju aizņēmumiem, nemaz diezin kā necienīja šo privato valsts garantēto dzelzsceļu obligacijas. To kurss stāvēja ļoti zemu! Neatlikās nekas cits, ka pašai valstij izlaist dzelzsceļu aizņēmumus un tikai pēc tam izdalīt realizēto zumu uz atsevišķām dzelzsceļu sabiedrībām. Un nu būvēja privatie! Un nebūvēja vis, kā liberalisms mācīja, lēti un labi, bet dārgi un slikti! Peterpils-Varšavas dzelzsceļa izbūve no privato uzņēmēju puses maksāja jau 110,000 rubļus par versti agrāko 44,000 r. vietā. Tikpat dārgas bija citas linijas. Bet tas viss neko nelīdzēja. „Liberalie” valstsvīri nemodās, – tie nedomāja un nerēķināja, bet pastāvēja uz liberalo mācību, ka valsts nedrīkstot iejaukties saimnieciskās darīšanās, kamēr pieaugošās piemaksas dzelzsceļiem, spieda finansu ministriju pārāk dziļi grābt valsts makā. Tas notika finansu ministra Bunges laikā (1882. – 1886. g.), kad valsts piemaksas pie procentu garantijas iztaisīja jau 50 milj. r. gadā. Nu sāka atjēgties, – sāka runāt i par valsts dzelzsceļiem. Aizrādīja, ka būšot lētāki, izpirkt valstij deficitus nesošās linijas, nekā ļaut tām pēc saviem ieskatiem tālāk saimniekot. Jo šī saimniecība pēc izdarītas kontroles izrādījās par dārgu un sliktu. Višņegradska un Vittes laikā (no 1887. – 1892. un no 1893. – 1903. g.) sākās dzelzsceļu izpirkšana no valsts puses un jaunu valsts dzelzsceļu būve! Izpirkšanu izdarīja tā, ka direkcijas un akcionari vēl labi pelnīja. Valsts finanses ar izpirkšanu uzlabojās. Bet nu (Vittes lakā) iespaidīgas personas propagandēja ideju, ka būšot taču aplami, ja valsts visus dzelzsceļus sagrābšot savās rokās. Valstij neesot nekādas vajadzības, tiekties pēc tādām linijām, kas privatā saimniecībā izrādījušās par dzīvot spējīgām, iztikušas bez valsts garantijas, piemaksas. Un tā tad arī nākošā „devize” skanēja tā: visus tos dzelzsceļus, uz kuriem slikti saimniekots, visu, kas neienesīgs – valstij! Visu, kas ienesīgs, t.i., visas aiz dabiskiem iemesliem treknās linijas – privatiem! Tā tad i priekš pasaules kara gandrīz 2 /5 no visiem dzelzsceļiem bija privatās rokas. Tie deva atlikumu. Pieturoties pie „franču zistemas”, arī Krievijā privatiem atļāva izdot uz 1000 rubļiem akciju par 10,000 obligacijas ar noteiktu proc. Tādejādi tad daudzas privatu dzelzsceļu akcijas atmeta 20 – 30 proc. dividendes. Bet valsts dzelzsceļi netika ar saviem procentu maksājumiem cauri, valsts cieta zaudējumus!

No svara vēl dzelzsceļu politika Amerikā. Amerikā, tā Kanadā, kā Savienotās Valstīs, valsts nebūvēja dzelzsceļus, nedeva arī dzelzsceļu sabiedrībām procentu garantiju. Bet valsts dāvināja sabiedrībām zemi! Protams, tik tādos apgabalos, kur valsts zeme vēl bija. Bet tā jau tas bija lielākā zemes daļā! Lai iedomājamies tik, ka dzelzsceļu posma sākumā, ap 1830. g. Savienotās Valstīs bija tik 13 milj. iedzīvotāji, 1920. g. – 105,7 mļljoni. Tā tad lielākā zemes daļa bija vēl tukša, kad sāka būvēt dzelzsceļus. Zemes dāvināšana notika tā, ka dzelzsceļu sabiedrībām, kas būvēja dzelzsceļu vēl neapdzīvotos apgabalos, dāvināja gar pašu dzelzsceļa stigu pusi no zemes 15 angļu jūdžu [194] (24 verstu) platumā, un proti tā, ka dzelzsceļiem tika piešķirti šāda lieluma kvadrati pārmaiņus dzelzsceļa vienā un otrā pusē. Pavisam dzelzsceļiem Savienotās Valstīs tādā kārtā piešķirta zemes platība ap 3 /4 milj. kvadratkilometru. Sākumā gan šai piešķirtai zemei nebija lielas vērtības: ienācēji kolonisti, kas apmetās dzelzsceļu stigu tuvumā, visupirms labprāt apmetās nevis uz dzelzsceļu zemes kvadratiem, kur par zemi bija jāmaksā, bet uz brīvas valsts zemes kvadratiem, kur par zemi nebija jāmaksā. Koncesionari nu rīkojās parasti tā, ka tie izdalīja savā starpā akcijas, uz šīm akcijām nenieka neiemaksājot būves kapitala kasē un tad izdeva, izlaida obligacijas. Publika obligacijas labprāt pirka tāpēc, ka tā šīs dzelzsceļu obligacijas turēja par drošu naudas papiru: ja dzelzsceļu biedrības nobankrotēja, tad pēc likuma no atstātiem īpašumiem visupirms bija jāsedz obligaciju īpašnieku prasības, t.i. obligacijām bija priekštiesība priekš akcijām. Būvēt būvēja koncesionari vai vienīgi ar naudu, ko sadabūja no obligaciju izlaidumiem, pie tam, protams, pie būves labi nopelnot, iebāžot daļu obligaciju naudas savā kabatā. Ja tad nu dzelzsceļi labi pelnīja, ja iznāca, ko samaksāt obligaciju procentus, un ja vēl palika kas pāri, tad sāka izdalīt i uz akcijām dividendi. Un tiklīdz kā akcijas deva dividendi, tās varēja sākt laist tirgū, t.i. pārdot biržā. Tā tad pirmatnējais „ūdens kapitals”, akcijas, par kurām nenieka nebija iemaksāts, pēc izvērtās par faktisku kapitalu, kura dividendes paaugstināja tiklīdz kā apgabals, pa kuru gāja dzelzsceļi, nāca biežāk apdzīvots, tiklīdz kā bija izdota valsts zeme un jauniem ieceļotājiem bija par naudu jāpērk dzelzsceļu zeme. Dažas dzelzsceļu sabiedrības, galvenā kārtā „CentraI Pacific” linija, no Čikagas uz San-Francisko, dabūja no valsts arī skaidrus naudas pabalstus, ap 65 milj. dolaru, tāpēc, ka šis ceļš veda lielu gabalu pa visai kalnainiem un tuksnešainiem apvidiem, kur zemei nebija nekādas vērtības. Protams, ka dzelzsceļu koncesijas jau nedabūja kurš katrs, bet tikai tādi vīri, kuriem bija labi sakari ar valdošiem valstsvīriem un tautas vietniekiem. Amerikā, lūk, politika bija – veikals, kā katrs cits veikals. Daudzi Amerikas dzelzsceļi, kas bija būvēti nelabvēlīgos apstākļos, tuksnešainos apvidos, nobankrotēja, pie kam tad arī obligaciju īpašnieki zaudēja lielu daļu no sava kapitala. Tomēr gaužam ievērojami jau ir, ka Savienotās Valstīs līdz 1919. g. bija uzbūvētas 253,152 angļu jūdzes (407,540 kilometru) dzelzsceļu, ar 20,950 milj. dolaru = apmēram 105 miljardiem zelta latu „izdevumiem”, obligaciju un akciju kapitalu kopā saskaitot. Faktiski iebūvētais kapitals iztaisīja apmēram pusi, viss cits bija akciju „ūdens kapitals”.

Kanadā bija 1920. g. 39,170 angļu jūdzes (63,000 kilometri) dzelzsceļu, kas bija izmaksājuši ap 2000 milj. dolaru. Tā tad Kanadas dzelzsceļi bija maksājuši tik apm. 50,000 dolarus par angļu jūdzi, Savienoto Valstju – 80,000. Tas izskaidrojams pa lielākai daļai ar to, ka no Kanadas dzelzsceļiem 22,000 angļu jūdzes – valsts dzelzsceļi, pie kuriem nekrita svarā „ūdens kapitals”.

Visu kopā saņemot, nevar būt šaubu par to, ka, vienīgā racionala dzelzsceļu zistema, ir tīrā valsts dzelzsceļu zistema. Tikai šī zistema nodrošina dzelzsceļu izbūvi tautsaimnieciski-valstiskā garā un virzienā un uzliek visumazākās nastas – piemaksas iedzīvotājiem, nodokļu maksātājiem. Pēdējos gados, pēc kara, dzelzsceļi gandrīz visās valstīs strādājuši ar deficitu – transporta daudzuma un pasažieru skaita samazināšanās dēļ. Šo apstākli nu spekulantu puse ņēmusi par iemeslu - attaisnojumu pieprasīt valsts dzelzsceļu likvidaciju, atdošanu privatās rokās. Lieta tik tā, ka dzelzsceļu deficiti ir vispārīga parādība un sastopama tiklab privato dzelzsceļu valstīs – Anglijā, Francijā, Amerikā, kā valsts dzelzsceļu valstīs – Vācijā, Beļģijā. Cik nedibināti apgalvojumi, ka valsts, kā tāda, saimnieko sliktāk un dārgāk, nekā privatās dzelzsceļu sabiedrības, to vislabāk pierāda krievu dzelzsceļu pirmskara statistika. Pēc šīs statistikas izmaksāja 100 verstes vilcienu noskrējums (zelta) rubļos:

Tā tad par nepraktiskiem dēvētie kroņa dzelzsceļi izrādījās pat cariskā Krievijā par lētākiem, praktiskākiem!

Šosejas. Ūdens ceļi.

Kas lai būvē šosejas? Parasti tiek atbildēts, ka valsts. Bet ne arvienu un ne visās zemēs tas tā bijis. Anglijā 18. g. s. otrā pusē ļoti daudz pārlabotus, šosejas veidīgus ceļus būvēja „turnpike roads” – privatas akciju sabiedrības. Un ņēma tad ar no braucējiem tādas nodevas, ka atmaksājās ceļu uzturēšana un ieguldītā kapitala procenti. Bet citās valstīs vienīgi valstis pašas būvējušas ceļus un šosejas un uzlikušas braucējiem tikai gaužam mazas nodevas, kas tikko sedza šoseju uzturēšanu. Jaunākos laikos i šādas mazas šoseju naudas ņemšana gandrīz visās kulturas valstīs pilnīgi atkritusi! Šosejas būvē valsts, apriņķi, provinces un nodod par velti publikas lietošanā! Bet kur valsts ņem līdzekļus? No nodokļu maksātājiem! Agrāk gan viscaur lauku iedzīvotajiem uzlika par pienākumu, būvēt un uzturēt kārtībā ceļus un šosejas. T.i., zemniekus spieda pie ceļu klaušiem. Francijā jau no Kolbēra laikiem, kur jau pirms lielās revolucijas pastāvēja lielisks, labu šoseju tīkls, kādi 30,000 kilometri šoseju! Vēlāk i citās valstīs sāka stipri izbūvēt šosejas. Prūsijā 1910. g. bija 133,086 kilometru šosejas, kuru būve bija maksājusi 40 – 50,000 latus par kilometru, kopā apmēram 5 – 6 miljardus latu, 2 /5 no tā, ko dzelzsceļu būve. Viss šis kapitals ierakstīts skurstenī un valsts vēl maksā ikgadus klāt par šoseju uzturēšanu. Anglijā 1895. g. bija 85,000 kilometru bruģētu vai šosētu ceļu. Austrijā ap 1896. g. 106,000 kilometru, Ungarijā 80,000 kilometru. Francijā bez 38,000 kilometriem īsto, plato un stipro valsts šoseju bija vēl 610,000 kilometru departamentu un pagastu no sadauzītiem akmeņiem būvētu pievedceļu – šoseju. Krievijā pirms kara bija ap 24,000 verstis šoseju, no kāda skaita gandrīz puse nāca uz Poliju! Latvijas tiesā palicis tikai kādas 250 verstis šoseju! Ja Latvijā, ik uz kvadratkilometra platības būvētu tikdaudz šoseju, kā Prusijā, tad vajadzētu būvēt ap 25,000 kilometru šoseju, kas izmaksātu kādu miljardu latu! Tas zināms, neiespējams! Pat samēra ar iedzīvotāju skaitu nāktos būvēt 6000 kilometru. Arī tas pārsniedz Latvijas naudas spējas. Bez tam jaunākos laikos pacelts jautājums, vai pavisam vairs vērts būvēt šosejas, vai ne labāk šaursliežu pieveddzelzsceļus. Amerikā tiklab kā nav šoseju, tā „pārlēkusi” šoseju laikmetu! Parastie, 60 santimetru platuma pieveddzelzsceļi izmaksā mazāk kā šosejas, ieskaitot pat ripojošo materialu, stacijas utt. Tādejādi, bez šaubām, būtu izdevīgāki, sabūvēt Latvijā 10 – 15 gados kādus 3000 kilometrus jaunus šaursliežu pieveddzelzsceļus par varbūt 100 milj. latu, atstājot šoseju būvi. Protams, ka jāgādā par pastāvošo „lielceļu” remontu, par kuriem tagad, pēc kara, neviens vairs negrib gādāt: ceļu klaušus zemju ļaudis uzskata kā izbeigtus! Bet tā ceļi galīgi sabojājas, paliek nelietojami. Vajadzīgs visudrīzākā laikā likums, kas regulē ceļu izlabošanu. Varbūt kādu daļu, lielāko daļu remonta, varētu uzņemties valsts, – mazāko lielceļu remonts gan būs jāuzliek pagastiem, ja negrib pārāk apgrūtināt valsts budžetu. Francijā, Vācijā, Austrijā arī valsts būvēja un remontēja tikai galvenās šosejas. Citas būvēja un remontēja provinces (departamenti) un apriņķi, sevišķi apriņķi, kuru iedzīvotāji retumis vēl deva ceļa klaušus, pa lielākai daļai maksāja nodokļus ceļu būvei un tekošiem remontiem naudā.

Par ūdens ceļiem – kanaliem tikai jāsaka, ka jaunākos laikos visur uzvarējis princips, ka tiem jāatmaksājas tāpat kā dzelzsceļiem. Vai Latvijai būtu izdevīga daudz cildinātā Daugavas ūdens ceļa izbūve – šaubīgi! Katrā ziņā no tā ciestu tā jau sarukušie dzelzsceļu transporti. Daugavas krāču izbūve spēka stacijām, bez šaubām, vēlama, tā arī būs valstij ienesīga. Kuģniecības ceļa izbūve tik tad varētu atmaksāties, ja nākotnē būtu cerams uz pilnu agrākās Krievijas transporta atjaunošanos. Bet tas maz domājams!

Latvijas saimniecība pie spējīgas un pie nespējīgas valdības

Saeimas priekšvēlēšanu programma

1928.g.

Vai Latvija var pastāvēt?

Šo jautājumu var apskatīt dažādi. Var to apskatīt no tīri lietišķa, zinātniski tautsaimnieciski techniska viedokļa. Tā es to esmu lūkojis agrāk apskatīt un nācis pie slēdziena, ka Latvija var gan pastāvēt.

Bet var šo jautājumu apskatīt arī no mūsu sabiedrības, sevišķi no mūsu politisko varas vīru, no tautas vēlēto, tautas uzticības vīru psicholoģijas (garastāvokļa) viedokļa. Un tad slēdziens ir mazliet citāds.

Mēs par brīnumu novērojam, ka ļoti daudzi netic neatkarīgai Latvijai, netic tādas neatkarīgas Latvijas pastāvēšanas iespējamībai. Mūsu sabiedrībā mēs sastopam gan krievu "orientāciju", domas, ka tikai tuvākā saimnieciskā apvienībā ar Krieviju meklējams Latvijas glābiņš, gan poļu orientāciju (domu, ka politiskas drošības pēc mums jāpieslienas Polijai), gan vācu orientāciju. Pie malas nostumta tikai tiek latviski-baltiskā orientācija.

Tie uzskati, ka mums jābiedrojas visu pirmā kārtā ar mūsu vēstures un likteņa bēdu brāļiem, ar lietaviešiem, igauņiem, un, ja vien iespējams, ar somiem. Neizslēdzot, protams, lietderīgus tirdznieciskus-saimnieciskus salīgumus ar citām valstīm.

Mūsu tagadējā muitu politika ar savām ārkārtīgi augstām likmēm izslēdz lietderīgu līgumu noslēgšanu ar Franciju, Italiju, Spaniju.

Kāpēc tad mums vajadzīga biedrošanās ar Krieviju? Nu, Latvijai neesot dabiskas bagātibas, neesot rūpniecības izejvielas, Latvijas zeme neesot auglīga… Bet tas dīvainākais nu ir tas, ka mēs noslēdzam tirdznieciskus līgumus ar Krieviju, lai taptu par rūpniecības izvedu zemi, lai Latvija, kuŗai nav ogļu un dzelzs, dotu Krievijai, kuŗai pašai ogles, dzelzs un rūda, rūpniecības produktus, (vagonus, mašīnas), kuŗu izgatavošanai vajadzīgi pusapstrādātu vielu ievedumi no Vakar-Eiropas.

Papīra un celulozes izejviela, koksne, Krievijā lētāka nekā Latvijā. Tāpat ādas tur lētākas!

Varbūt mēs ar kreditiem no valsts puses tiešām panāksim, ražot par 40 milj. latu rūpniecības produktus izvedumam uz Krieviju (no kuŗas sumas 1/3 - 1/2 aties uz ievedamām izejvielām un pusfabrikātiem), bet to tiesu tad mēs būsim nonākuši saimnieciskā atkarībā, būsim pēc 5 gadiem piespiesti vaj nu atjaunot līgumu uz neizdevīgākiem nosacījumiem, vaj pat pilnīgi pievienoties Krievijai, zaudējot savu neatkarību! Priekš kaŗa, tas tiesa, tagadējā Latvijā bija nodibinājusēs plaša rūpniecība, kuŗa nodarbināja ap 100.000 strādnieku. Nodibinājusēs uz Krievijas augsto apsardzības muitu pamata. Bet kaŗa laikā krievi "evakueja" Latvijas rūpniecību uz Krieviju, tāpēc ka tie gribēja stiprināt savu nacionalo krievu rūpniecību tur, kur šai rūpniecībai bija labākie dabiskie pamati - tur tai bija dzelzsrūda, ogles, lēta koksne, lēti darba spēki, lēta maize…

Lielinieciskā sabrukuma laikā Krievija bija piespiesta daudz ko ievest no Vakar-Eiropas… Tagad tā arī ar mieru, no Latvijas ievest par 40 milj. latu gadā rūpniecības produktu. Bet cik dabūsim skaidru samaksu? Cik būs jākreditē? Tā mēs nezinam. Vācu rūpnieki tai aiz politiskiem iemesliem, lai Vācijai būtu atbalsts pret Antantes prasībām, izsnieguši jau par 700 milj. zelta markām (861 milj. latiem) rūpniecības produktus uz kredita. Nabaga Latvijai līdzīgs kredits nav pa spēkam!

Tiek aizrādīts, ka Latvijai taču tik un tā jāieved pārtikas vielas, labība, cukurs. Kuŗas tad it ērti var dabūt no Krievijas.

Tiešām ir dīvaina parādība, ka Latvija, zemkopības zeme, ieved par 45 milj. latu pārtikas vielas, labību, cukuru. Kuras tā it labi varētu pate ražot! Tiklīdz kā mums būtu lietpratēju valdība, kuŗa parūpētos par lētiem mēsliem, par lētām mašīnām, par zemes melioraciju lielā stilā. . .

Latvieši gan iedomājas sevi par labākiem zemkopjiem pasaulē… Tiešām Latvijā ražas par kādām 25% augstākas nekā Krievijā. Bet Vakar-Eiropai Latvija palikuse tālu, tālu pakaļā… Lai tik salīdzinam Latviju ar Daniju, kuŗu pazīst un cildina kā zemkopības parauga zemi arī daudzi mūsu agronomi. Danijas platība 43.000 kvadrātkilometri, Latvijas 65.600. Tā tad Latvija par 50% lielāka. Bet labības ražo Danija 2 1/2 miljonu tonnas gadā, Latvija tikai trešo tiesu! Tā tad saprotams, ka Danija no savas par 1/3 mazākas zemes platības var uzturēt 3,4 miljonus cilvēku un vēl izvest lauksaimniecības produktus par 1 1/2 miljardu latiem - Latvija nespēj uzturēt tos pašus nepilnus 2 milj. cilvēku! Bet - tā man teikts, Danijas klimats taču gan būs labāks, zeme auglīgāka. Arī tas ir maldīgi! Danijas vasara ir pat mazliet vēsāka par Latvijas vasaru, tāpat no 4 krišņu (lietus) daudzums tur stādu augšanas posmā (no aprīļa līdz oktobŗa mēnešiem) nav lielāks!

Danijai ir gan ļoti laba zeme Zēlandes salā, bet arī ļoti daudz smilts zemes Jitlandes pussalā, kas ieņem 3/4 no tās platības! Un Danijai tikai knapi 1/3 miljona hektara mežu – Latvijai piecas reizes vairāk! Danija piespiesta ievest par 80 - 100 milj. latus būvkoku - Latvija tos var par 50 milj. izvest. Ogles apkurināšanai Danijā ieved 3 milj. tonnas gadā, Latvijā pietiek ar 400.000 tonnām ogļu ievedumu. Danijai nav ūdens spēku! Latvijai viena pate Daugaviņa varētu uzdāvāt 300.000 zirgu spēkus - ja vien latvieši mācētu tos saņemt! Uz katra Latvijas iedzīvotāja Daugaviņa varētu dot ūdens enerģiju, kas būtu pārāka par to tvaika mašīnu enerģiju, cik sanāk Anglijā uz katra iedzīvotāja. Danija pastāv kā pastāvīga valsts vairāk kā 1000 gadus. Otrs piemērs par to, ko sasniedz zemkopība pie labas kultūras ir Rīt- un Vakar-Prūsija. Šo abu provinču platība pirms Vakar-Prūsijas piešķiršanas Polijai bija 62.300 kvadrātkilometri, tā tad par 3.300 kvadrātkilometriem mazāka nekā Latvijas. Bet iedzīvotāju šīs provinces uzturēja ap 3/4 miljonus, taisni otrtik, cik Latvija! Un izveda gaļu, sviestu, taukus un vēl kādu miljonu tonnas labības ( Latvija ražo tikai 800.000 tonnas), labības kopraža tur sasniedza 3 1/2 milj. tonnu, kartupeļu raža 6 milj. tonnas! Arī Rīt- un Vakar-Prūsijas zeme caurmērā nav labāka par Latvijas - klimats tikai Dancigas-Mārpils [195] līdzenumā mazliet labāks (tur mazliet, par 10 - 12 dienām agrāks pavasaris). Ir tāpēc saprotams, ka vāci okupācijas laikā rēķināja, ka Baltija (Latvija + Igaunija, kas kopā ap 112.000 kvadrātkilometrus lielas) labāki apkopta tiem par nedaudz gadiem ar vācukolonistiem kolonizēta varēšot dot 1 - 2 milj. tonnu labības un 200.000 tonnu gaļas atlikumu (eksportu) gadā…

Holandi un Beļģiju, kas kopā tikai tik vien lielas kā Latvija, apdzīvo septiņi reiz vairāk iedzīvotāju, no kuŗiem nu gan tikai 33 - 40% dzīvo no pašu zemes ražas… Norveģijai arī tikai par 3/4 milj. vairāk iedzīvotāju kā Latvijai. Norveģijas lauki ražo tikai 1/10 no norveģu tautai vajadzīgās maizes labības. Norveģi tāpēc brauc jūrā, sazvejo kādas 800.000 tonnas zivju gadā. Bet braukt jūrā, piedalīties bagātajās ziemeļu zvejās arī latvjiem nav noliegts! Somijai gan ir meži un ūdens spēki, bet tā nevar ražot ne pusi no sev vajadzīgās maizes! Somijas ziemeļos labība nosalst pārāk bieži vasaras vidū; rudzi ziedu laikā, auzas neienākušās! Šveice varbūt ir visaugstāk stāvošā un viskošāk izkoptā Eiropas kulturzeme. Arī tā tikai knapi 2/3 tik liela kā Latvija, bet ar otrtik iedzīvotājiem.

Tās neitralitati cienīja visas lielvalstis pasaules kaŗā. Lai gan tā nespēj pati sevi apgādāt ar pārtiku.

Tai jāieved 2/3 no savas pārtikas vajadzībām. Ūdens spēki, ziedoša rūpniecība tai ir! Bet ūdens spēki ir arī Latvijai, kauču stipri mazāk. To tiesu Latvijai vairāk mežu! No dienvidus mazākām valstīm Grieķijai nav ne mežu, ne ūdens spēku, ne arī iespējas ražot pietiekoši daudz labības.

Pateicoties savu iedzīvotāju enerģijai, inteliģencei un darba spējām, tā ar kuģniecību un tirdzniecību sagādā sev iztrūkstošās kulturas balvas.

Latvija var pastāvēt. Bez kādiem pabalstiem un bez kādas piesliešanās lielajām valstīm. Saprašanās, sadraudzība, apvienība tai no svara ar Baltijas valstīm. Ar Somiju, Estiju, Lietuvu. Bet Latvija nevar pastāvēt pie nespējīgas, pie sliktas valdības, kas atdod tās dabiskās bagātības sveštautiešu spekulantiem . . . Tā nevar pastāvēt tikai pie tā ideju un idealu uzplūduma, kāds valdīja tās no dibināšanas laikā. Var pastāvēt, ja vadību dabon rokā tās cēlākie, nesavtīgākie un spējīgākie dēli . . . Apmierinātie un neapmierinātie Latvijas brīvības cīnītāji.

Bet - te jau sākas kļūmīgais nākotnes jautājums: vai ir cerība, ka rasies tāda sajūsma tautā, ka tā atcerēsies savus brīvības cīņas laikus, kad tās labākie dēli ziedoja dzīvību un veselību tēvu zemei?

No tiem, kas toreiz bija gatavi atdot tēvu zemei dzīvību, palikuši 37.000 bez solītās zemes piešķiršanas. Tikai trešā tiesa, apmēram 20.000 no visiem frontes cīnītājiem dabūjuši solīto zemi.

Tas fakts dod visai tumšu ainu par to savtīgumu, tiem "Putras Dauķiem" [196] , tiem mērnieku laikiem, kādi valdījuši Latvijas lielākā daļā. Un vai šiem apietiem kaŗavīriem ir kādas izredzes dabūt kādu atlīdzību - vēl neizdotu meža zemi vaj arī atlīdzību naudā? Diemžēl šīs izredzes ļoti mazas, kamēr neapmierinātie kaŗavīri saskaldījušies kādās 10 atsevišķās biedrībās, kuŗas savā starpā ļoti nevienprātīgas. Šo nevienprātību uzkurina dažādu politisko partiju politikaņi pēc vecā romiešu principa: "Skaldi un valdi". Vieni neapmierinātos kaŗavīrus tēvišķi aprāj un pamāca, ka tas neesot nekāds īsts tēvijas aizstāvis, kas par savu darbu vēlāk prasot kādu atlīdzību. Bet paši ar saviem draugiem šie liekuļi saņēmušies dažnedažādas atlīdzības: ienesīgas vietas, muižu centrus, dzirnavas, nodibinājuši ar valsts pabalstiem rūpniecības uzņēmumus, kļuvuši ar no valsts aizdotām naudām par banku direktoriem… Citi mēģina piekļauties kaŗavīriem ar jezuitiskiem solījumiem: vēlat tik mūs par saviem priekšstāvjiem un aizbildņiem, gan jau tad mēs par jums gādāsim.

Pie tam šie gādnieki (Mīlbergs!) [197] paši atzīstas, ka tie ir profani finanču lietās un izsaucas, ka kaŗavīru prasību apmierināšanai vajadzētu varbūt 2 miljonus latu gadā, kas esot "milzīga suma". Šī "milzīgā suma" ir faktiski 1 1/4% no valsts izdevumiem-ieņēmumiem. Viens pats tabakas monopols varētu, tabakas sīkpārdošanas cenas nepaaugstinot, dot 6 milj. latu "plus" ieņēmumu. Trešie griežas pie atsevišķām biedrībām ar iečukstējumiem: vēlat tik mūs - par jums mēs tad gādāsim - par visiem, par tiem pagāniem, citu biedrību locekļiem, zināms, mēs nevaram gādāt. Un par nožēlošanu nav mazums tādu antiņu, kas šādiem viltus solījumiem tic… No kaŗavīriem varētu iziet Latvijas atjaunošana, ja tie turoties vienkopus par saviem priekšstāvjiem vēlētu ne politiskus šarlatānus, Lauvas un tamlīdzīgus, bet nesavtīgus goda vīrus, kas zinātu pieaicināt patiesus finanču zinātniekus pie Latvijas finanču reformas, īstus zemkopības lietpratējus pie zemkopības pacelšanas organizacijas…

Vecsaimnieki un jaunsaimnieki.

No citām iedzīvotāju šķirām daudz grūtāk ko labu sagaidīt. Vecsaimnieki gan ļoti nemierā ar zemnieku savienības barvežiem, tie labi pazīst to grēciņus - bet tiklīdz kā nāk vēlēšanas, tā tie ievēl "tos pašus vecos", "tie tak būs pieēdušies", vecie taču tiem ko sola: gādāt par lētiem strādniekiem un pacelt labības cenas, ievedot labības muitas. Ja kāds iedrošinas iebilst, ka ir citi, drošāki līdzekļi zemkopju labklājības pacelšanai: lēti mākslīgi mēsli, lētas mašīnas, labības monopols, kas reizē varētu dot pilsētu trūcīgām šķirām lētu maizi un zemkopjiem labākas, par visām lietām, stailas, cietas cenas, tad tie to tūlīt norāj: tas jau būtot "bīstams socialisms". Pie tam tie paši rājēji atzīst, ka linu monopols paturams taisni zemnieku interesēs. Tā tad valsts monopols vienreiz ir bīstams, otrreiz nav. Zemnieki-antiņi nenojauš, kur tas suns aprakts: brīvā labības tirdzniecība, "brīvie ievedumi" vienoti ar nesamērīgi augstām miltu muitām dod 6-7 lieldzirnavniekiem un lieltirgotājiem iespēju noraut savus 300 milj. Latvijas rubļus. No kuŗiem tie tad varbūt arī ziedo kādu grasi aģitacijai pret zemnieku interesēm. Par mākslīgu mēslu, lauksaimniecības mašīnu cenu palētināšanu zemnieku savienības barveži tikai ņirgājas: ja tas būtot iespējams, tad jau "brīvā tirdzniecība", kuŗā valdot stipra konkurence, sen būtot par to gādājuse! Tā ir mācība, kāda tautsaimniecībā sen atzīta par nepamatotu - tagadējā saimnieciskā dzīvē vis nevalda "brīvā konkurence", bet uzņēmēju karteļi un sindikati cenu pacelšanas nolūkā. Kādu uzņēmēju varu var tikai lauzt, ja valsts pati ierīko mākslīgo mēslu un lauksaimniecības mašīnu fabrikas. Bet zemnieku sav. dižvīri tagad, pretēji paši savai 1920. gada partijas programai, paši ņem dalību rūpniecības uzņēmumos, spekulacijās un bankās… Tie ir aizrunājušies līdz tādam absurdam, ka tie sīvi pārmet kreisai valdībai to, ka tā iedrošinājusies pārņemt savā rīcībā rūpniecības iestādes, kuŗas izrādījušās par dzīves nespējīgām privatuzņēmēju rokās. ja, ko tad īsti bija darīt ar bankrotējušām fabrikām?

Vaj pārdot jaunas mašīnas par vecu dzelzi? Ne labāki stāv ar jaunsaimnieku un sīkzemnieku partijām. Arī to vadītāji nodibinājuši bankas, tikuši pie Latvijas bankas kreditiem ar apgalvojumiem, itin kā tie gādā par saviem klientiem - jaunsaimniekiem. Un gādā jau ar par kādu daļu, kuŗai tad uzliek par pienākumu aģitēt barvežu labā, citādi, lūk, pēdējie zaudēšot Latv. bankas kredītus un būšot spiesti uzteikt savukārt saviem klientiem (blakus minot: par šausmīgiem procentiem) iegādātos kreditus…

Jaunsaimnieki, kā vecsaimnieki, cieti tic barvežiem, ka lēti krediti neiespējami. Un netic zinātniekiem, netic patiesiem finanču vēstures pazinējiem, ka pie lietpratēju rīcības iespējami daudz lētāki krediti nekā tagadējie. Latv. banka aizdod bankām par 7-8%, zemkopju kreditiestādēm par 6-7% naudu kā "rediskontu", atļaujot ņemt pēdējām no īstiem kredita ņēmējiem 11-12%! Un pastarpām Latvijas bankā gulošie valsts fondi (ap 90 milj. latu) nedod valstij vairāk kā 3 līdz 3,8%.

Privātie noguldītāji saņem 5% un par 40 milj. latu uz "tekoša rēķina" noguldītās naudas pat tikai 4%.

Priekš 70 gadiem cariskajā Krievijā valsts krājkases pieņēma naudu uz tekoša rēķina par 4%, izdodot savukārt īstiem kredita ņēmējiem naudu uz ilggadēju kreditu par 5% - tirgotājiem vekseļu kreditu un preču ķīlu kreditu par 6%. Toreiz, absolutā cara Nikolaja I laikā Krievijā vēl nebija izgudrota mācība, ka bankas drīkst būt tikai privatu uzņēmēju-spekulantu rokās. Šāda mācība ņēma virsroku ap 1860. gadu ar tādiem panākumiem, ka krievu valdība likvidēja valsts krāj- un aizdevu kases un privātie baņķieŗi nu tūlīt kapitala procentu uz drošām, pirmklasīgām namu un zemes īpašumu obligacijām sadzina uz 9 - 10%. Mums Latvijā sadibinātas 24 privatas bankas un simtām krājkasu, kuŗas pa lielumlielai daļai strādā ar Latvijas bankas, t. i. ar valsts naudu un cenšas pierādīt, ka tās, lūk, nemaz nevar pastāvēt, ja tās nedabon 4 - 5 % peļņas tiesu (cara Nikolaja I laikā iztika ar 1% un vēl krievu valstij deva prāvu peļņu). Nevienam zemniekam nenāk prātā sevi jautāt: vaj tikai 90% no šīm starpkredita iestādēm nav liekas?… Simtiem augsto starpprocentu interesenti zin zemnieku tūliņ pārliecināt, ka zinātnieks, kas apgalvo, ka valsts pate varētu aizdot naudu bez starpniekiem, ir "fantasts", ka tā jau nemaz nevar. Zemnieks, nepazīdams finanču vergturi, tic interesentiem, jo tie taču "viņa ļaudis", ļaudis, kas tam tuvu stāv, ar kuŗiem tam pastāvīgi darīšana…

Tiesa, ilggadīgs aizdevumu % patlaban pazemināts par 2%. Bet īstermiņa kredita procents, kas taisni gremdē mūsu zemkopjus, palicis gandrīz vecais.

Akademiskās sekcijas.

Vēlētāju apstrādāšanai, "ieziepēšanai" visas lielākās partijas nodibinājušas "akademiskās sekcijas".

Kas ir, no kā sastāv "akademiskās sekcijas"? Galvenā kārtā no studentiem, kuŗiem pašiem vēl būtu jāstudē, jāmācās zinātniskās patiesības. Partijas šos studentus vaj nu algo, vaj vismaz apsola, un daudzkārt tiem arī apgādā vietas. taisni mūsu akademiskā dzīvē ieviešas visu bēdīgā korupcija: studenti mācās saprast, ka nevis zināšanas, nevis nopietnas studijas, nevis izturēti labi eksāmeni dod izredzes uz vietām vēlākā dzīvē un uz kauču trūcīgu eksistenci studiju laikā, bet vienīgi labi sakari, par visām lietām sakari ar patreiz pie stūres esošām partijām! Parasts gadījiens: pie kādas vietas, pat ar vidēju vaj pamazu algu, ar 6 - 10.000 r. mēnesī, pieteicas no vienas puses cilvēks ar pirmās šķiras augstskolas diplomu un pat vēl ar sevišķiem savu augstskolas skolotāju ieteikumiem. No otras puses pieteicas cilvēks ar nepabeigtu vidusskolas, dažreiz pat tikai "mājas" izglītību. Bet pēdējam ir partijas ieteikšana, pie kurās pieder ministrs vaj vismaz kāds iespaidīgs departamenta direktors. Pieņemts tādā gadījienā arvienu tiek partijas vīrs! Bet ierēdņu vietas pie mums nedrošas: pār ierēdņiem karājas "Damokla zobens", § 36. Tas var katru brīdi noteikt par nespējīgiem izpildīt savu amatu, atlaist no vietas. Tāpēc tiem jācenšas - nu, nevis būt sava amata izpildīšanā priekšzīmīgiem, bet visupirmā kārtā pakalpot savām partijām! Tādēļ tie daudzie korupcijas gadījieni mūsu ierēdniecībā - un studentiem, "akademisko sekciju" dalībniekiem, jo "jāstarājas" izpildīt savu "maizes kungu" uzdevumi. Visupirms tiem jānoklausās to lekcijas, ar kādiem paņēmieniem kādējādi visdrošāk aģitēt - apvest ap stūri vēlētājus. Man pašam reiz kādā ļaužu sapulcē kāds tāds aģitators, kas, cik zinu, pat vēl nebija students, bet tik vecāks vidusskolas skolnieks, ņēmās iegalvot, ka Latvijā, lūk, tikai tāpēc vēl viss neietot tā kā tam vajadzētu iet, ka zemnieku savienībai neesot vēl diezgan daudz to tautas vietnieku Saeimā. Nelīdzēja nekāds aizrādījums, ka zemnieku savienība taču valda jau ar pārtraukumiem 5 gadus. Šis ir tas parastākais aģitatoru "bauernfдngeru" (zemnieku ķērāju) knifis: korupcija pastāv tāpēc, ka mūsu partijai vēl nav diezgan varas. Lai gan taisni šī partija atrodas pie varas.

Otrs spilgts piemērs: "Brīvā Zemē", š. g. Nr. 58 (12. martā) ievadrakstā pats Ulmanis pamāca publiku, ka "mūsu apstākļos" nederot citāds samērs starp kviešu un kviešu miltu muitu, kā 7 santimi pret 25. Citās zemēs pastāv tāds samērs, ka ja kviešu muita iztaisa 7 santimus no kilograma, tad miltu muita nepārsniedz 10 - 11. Kāpēc tā? Nu vienkārši tāpēc, ka tāds ir matematiskais piemērs, ka šādu samēru var izrēķināt katrs, kas prot vienreizvienu. Proti, no 100 kilo kviešu iznāk vismaz 70 kilo bīdelētu miltu. Ja nu par 100 kilo kviešu jāmaksā 100 reiz 7 = 700 santimu muitas, tad pēc matematikas ir gaiši, ka izbīdelējot 70 kilo miltus, uz katra kilo iznāk 700 : 70 = 10 santimi muitas. Tā tad Ulmaņa gudrība, kādu tas māca i akademiskās sekcijās, ir tāda: matemātika un vientreizviens varbūt der visā citā pasaulē, bet pie mums tā neder! To, ka ar šādas "Ulmaņa matematikas" palīdzību 5 -6 lieldzirnavnieki nopelna liekus 262 1/2 milj. rubļu gadā, Ulmanis neteic. Kāpēc? Vaj varbūt šie lieldzirnavnieki ko uzdāvina aģitacijai par to, ka Latvijas matematika un vienreizviens neder? Uz sirdīgāko aizstāv Ulmanis tās augstās mākslīgu mēslu cenas, augstās lauksaimniecības mašīnu cenas, kādas pie mums nodibinājušās - citādas nemaz nevarot būt! 1920. g . dec. sēdē Satversmes Sapulcē Ulmanis mācīja, ka pēc biržas kursiem nemaz nevarot pirkt, pirkt varot tik pēc (vietējo) tirgotāju ofertem. Apgādības ministrija bija pārmaksājuse uz saviem vairāk simts miljonu pirkumiem caurmērā 30% samērā ar biržas cenām. Visā pasaulē, visā zinātnē tiek mācīts, ka biržas cenas ir vienīgā mēraukla, vienīgais pieturas punkts, ja grib zināt, cik par katru preci jāmaksā.

Bojā gājušas kritiskos laikos ne tikai mazas, bet arī lielas valstis, pasaules valstis, ja tām bija slikta, nespējīga valdība… Noturējušās caur dažādām vētrām ir arī mazās valstis, ja tām bija laba, spējīga valdība.

Kas jādara, lai Latvija pastāvētu?

Pirmā kārtā izskaužama korupcija. Valsts izmantošana privatās interesēs. Krusttēvu, krustdēlu, partiju būšana pie iestāšanās valsts amatos. Valsts amati lai pienāktos cienījamiem, spējīgākiem.

Pie pieteikšanās valsts amatos jānotiek lietišķai konkurencei.

Nedrīkst tikt uzskatīts par noziegumu, ja lietpratējs tiecas pēc kāda augstāka amata. Spēkā jānāk Platona izteikumam, ka cilvēcei tikai tad labi klāsies, ja filozofi (t. i. nesavtīgi lietpratēji, zinātnieki) būs ķēniņi un ķēniņi filozofi. Pie mums katrs partijas vīrs tiek uzskatīts par cienīgu izpildīt katru amatu, tiklīdz kā tā partija pie stūres. Jāizskauž nespējnieku princips: kam Dievs (mūsu apstākļos: partija) dod kādu amatu, tam tas dod arī vajadzīgo gudrību. Faktiski neprašas var tikai valsti gremdēt, ne pacelt… Bet vaj tad mums nav lietpratēji valsts amatos, vaj mums nav mācīti agronomi, mācīti mežkopji, mācīti inženieŗi attiecīgos techniskos resoros. Jā gan. Bet starp jēdzienu lietpratējs un lietpratējs ir izšķirība. Nav vis katrs ar augstskolas diplomu apbalvotais pirmās šķiras lietpratējs. Nav arī katrs diplomētais nesavtīgs valsts un tautas darbinieks. Un tikai tādi var valsti, var tautu, var tautas labklājību pacelt. Egoisti, otrās un trešās šķiras lietpratēji gādā tikai par sevi un savējiem. Un ir ārkārtīgi apvainoti un uzpūtīgi, ja tam zinātnieks pierāda grēkus, nepareizības. Atsaucoties uz sava lietpratēja īpašību, uz savu (varbūt caur skolotāju pārliecīgu labvēlību) iegūtu diplomu, tie lūko katru kritiku noriet, arī tādu, kuŗu katrs cilvēks ar veselu cilvēka prātu var pārbaudīt, ņemot palīgā vienreizvienu.

Zemkopības pacelšanas jautājums.[198]

Latvija agrarā valsts. Zemkopības plaukšana dotu darbu un peļņu i rūpniecībai, i tirdzniecībai.

Bet zemkopība pie mums neplaukst. Ražas pārāk zemas. Maizes labība, 3 milj. pudi kviešu, 3 – 5 rudzu gadā mums vēl jāieved! Neskatoties uz mazo iedzīvotāju skaitu. Vaj mums trūkst mācītu pirmās šķiras agronomu, tādu, kas mūsu zemkopjiem varētu dot pamācību kā rīkoties, lai sasniegtu augstākas ražas? Tādi mums ir! Sirmais prof. J. Bergs Vec-Aucē pierādījis, ka var i mūsu apstākļos uz kurmēr labas zemes iegūt ražas, kas augstākas par Danijas caurmētra ražām. Ražas, kas caurmērā sniedzas uz 60 pudiem no pūravietas, 2.700 kilogramiem graudu no hektara. Un ir no slavenām ārzemju labības pasugām izaudzējis tādas labības šķirnes, kas mūsu klimatā un zemes apstākļos noderīgākas. Un Rāmavas paraugfermā pie Rīgas doc. P. Lejiņš pierādījis, ka var i uz pasliktas zemes, uz smilts zemes ar paseklu (nedaudz collu biezu) humusa kārtu iegūt labības ražas, kas līdzinājas Danijas caurmēra ražām, 40 - 50 pudus no pūra vietas (1.800 - 2.025 kilogramus no hektara). Un izaudzējis iz mūsu pašu mazpienīgām gotiņām caur labu ēdināšanu un kopšanu tādas, kas trešā paaudzē izdod 4.000 litrus piena gadā. Ar to tās tuvojas slavenākām ārzemju sugām: Danijas govju caurmērs nav lielāks par 2.720 litriem piena gadā (neieskaitot teļu pienu, kas iztaisīs varbūt liekus 200 - 300 litrus ). Bet šādiem pirmās šķiras lietpratējiem nav noteicošs vārds mūsu zemkopības resorā. Un sekas ir tādas, ka mūsu zemkopības resoram padotās valsts muižās, kas kopā ap 6.000 hektaru lielas, nebūt netiek iegūtas augstas caurmēra ražas. Nav arī tur sastopama priekšzīmīga lopkopība. Un mūsu caurmēra zemkopjiem jau neko domāt no augstām ražām. Aiz 3 iemesliem:

1) labība rudeņos pārāk lēta. Mūsu lieldzirnavnieki labāk pērk lielumā un pārmaksā 25 - 30 rbļ. uz pudu rudzu ārzemju labības, nekā organizē iekšzemes labības uzpirkšanu. Aizbildināšanās iemesli dažādi: neesot vērtes mazumā pirkt, mūsu zemkopju labība esot pārāk drēgna, neesot kur to kaltēt. Ārzemju, krievu, amerikaņu labība esot priekšzīmīgi sausa. Līdzēt nevar nekādas no Ulmaņa cildinātās muitas, bet tikai labības monopols, vienots ar nelielu labības elevatoru būvi (60 - 100 vagoniem labības) lielākās (varbūt 50) dzelzceļu stacijās, kuŗām būtu pievienojamas kaltētavas. Tādējādi valsts par pudu rudzu mūsu zemkopjiem varētu maksāt 200 - 220 rub., nesadārdzinot rupjas maizes cenu. protams, ka tad jāregulē rudzu ievedums: rudzi ievedami tik tad, ja nepietiek iekšzemes raža pašu patēriņam.

2) ražas pacelšana ar mākslīgu mēslu pielietošanu slikti atmaksājas! Mākslīgi mēsli pie mums pārāk dārgi! Esmu uz šo apstākli gadiem veltīgi aizrādījis. Ne tikai interesenti - mēslu importieŗi manus aizrādījumus apstrīdējuši, bet arī daži "mācīti" agronomi, zemkopības resora darbinieki. Ārzemju zemkopības žurnalu ziņas, ārzemju zemkopju atsauksmes priekš tādiem kungiem nepastāv. Un mūsu zemnieki tic spekulantiem un spekulantu aizstāvjiem, noturot tos par savējiem, "saviem" ļaudīm. Esmu vairākkārt aizrādījis, ka Vācijā 18% toma sārņu cena ir 4,20 markas no kules = 260 rubļi, ar maisu ap 300 r. Tādas pat cenas Francijā, Beļģijā, Anglijā. Pie mums līdz 1927. g . ap 480 - 500 r. Tāda pat superfosfatu cena. Tiesa, Mīlgrāvja jaundibinātā superfosfāta fabrika 1927. g . aprilī pazeminājuse cenu uz finanšu ministra Bastjāņa spiediena (fabrika aizņēmusēs no valsts 882.000 latus) līdz 400 r. no kules, pēc tam, kad es sevišķā fin. min. iesniegtā piemiņas rakstā un arī "Tautas Tiesību" Nr. 5 (135. lapp.) biju aizrādījis, ka superfosfāta maisa pašcena, ieskaitot kapitala procentus, nevar būt augstāka par 5 latiem (250 r.) no maisa.

Bet ja mēs tiešām gribam zemkopjiem plašā maštabā [199] līdzēt, tad nekas neatliek, kā dibināt vismaz vienu, divas lielas valsts auperfosfata fabrikas un dot superfosfatu zemkopjiem par valsts pašcenu, t. i. par 250 r. maisu. No privātiem uzņēmējiem lētas cenas nesagaidīsim. Ar kalija mēsliem lietas tādas, ka 1927. g . pavasarī nodibinājies vācu-franču kalija sindikats un pacēlis kalija mēslu cenas. Mūsu diplomatija, proti, noslēdzot ar Vāciju līgumu, ar kuŗu tā atteicās no skādes atlīdzības par kaŗā nodarītiem zaudējumiem, bija aizmirsuse izkaulēt kauču noteikumu, lai Vācija dotu mūsu zemkopjiem kalija mēslus par to pašu cenu, par kādu tā tos dod saviem zemkopjiem, t. i. par 1/3 lētāk. Varētu jau ar vēl mēģināt līgt ar Franciju: franči bez šaubām piekāptos i uz kalija i uz (superfosfata ražošanai vajadzīgo) fosforitu cenām, ja mēs samazinātu muitu un akcizi uz franču vīniem līdz tādam samēram, ka tā lai nebūtu par katru procentu alkohola vīnā augstāka par valsts peļņu uz alkoholu degvīnā. Tādējādi valsts neko nezaudētu un latviešu patērētājs dabūtu lētu un labu vīnu un lētus kalija mēslus. Iedomas, ka katrā vidējā saimniecībā var uz pelniem vien taupīt par 5 - 6.000 rubļu mākslīgus mēslus ("Mazsaimniekā", 1925. g . Nr. 16/20) ir diemžēl slikta rēķinātāja iedomas, patiesībā sanāk ja daudz 5 - 600 r. Kalija mēsli mūsu smiltainos tīrumos pavisam nepieciešami! Labā mālā zem apstākļiem var bez tiem iztikt.

3) Slāpekļa mēsli. augstas ražas ļoti grūti panākt bez mākslīgu slāpekļa mēslu (amoniaka, salpetŗa, kaļķa slāpekļa) piedevām. Pat Danijā, kur ir tiklab kā kārtīgi izvesta (vismaz statistikas caurmērā izvesta) albrechta thaera "sešu lauku sistema", ar diviem slāpekļa krājēju augu laukiem un kur lopbarībai tiek ievests vesels miljons tonnu eļļas raušu un labības, tiek vēl pielietoti, ievesti 123.400 tonnas čilisalpetŗa un amoniaka, ar ne mazāk kā kādiem 24 miljoniem kilo tīra slāpekļa. Uz 1 3/4 milj. hektaru labības + sakņaugu laukiem Danijā sadalot iznāk pa 14 kilo slāpekļa mēslu = apmēram 100 kilo čilisalpetŗa no hektara. Ja tie apmēram 24,6 milj. kilogrami slāpekļa, kas nāca klāt Danijas laukiem piepirkto barības vielu slāpeklī [200] ), būtu doti mākslīgos mēslos, tad būtu iznācis dot klāt vēl otrus 100 kilo čilisalpetŗa uz hektara. Pat ja slāpeklī barības vielās rēķina pus vien tik vērtīgu, cik mākslīgos mēslos, i tad vajadzētu klāt 50 kilo slāpekļa mēslu… Bet ja mēs Latvijas apstākļos gribētu ražas dubultot, pacelt no knapi 1000 līdz 2000 kilogramiem no hektara, t. i. līdz Danijas caurmēram, tad pēc vecā (pazīstama zemkop. prof. Paula Vagnera) rēķina šādai pacelšanai vajadzētu vismaz 250 kilogramus 15% salpetŗa, vaj arī ap 160 - 200 kilo 22% sērskābā amoniaka. Bez tam zināms ap 250 kilo 16 - 18% superfosfāta un ap 150 - 200 kilo 40% kali sāļu. Bet vaj mūsu apstākļos šāda mēslošana atmaksāsies?

Pieņemsim divas saimniecības: vienu vecsaimniecību ar 70 pūra vietām tīruma uz vidējas māla zemes, otru jaunsaimniecību, pus tik lielu. Pieņemsim tālāk, ka zeme tiek apsaimniekota pēc labākos Zemgales apvidos plaši izplatītas 10 lauku sistemas, pie kuŗas divi lauki = 2 reiz 7 pūra vietas būs ieņemti no ziemājiem (rudziem), 2 lauki = 14 p. v. auzas, 1 lauks = 7 p. v. Desmitais lauks būs atstāts tīrā papuvē. Slāpekļa tērētāji tā tad būs: pieci labības lauki б 7 p. vietas un viens 7 p. v. sakņaugu lauks. Slāpekļa mēslus dabūs: 42 pūra vietas labības + sakņaugu un proti pa 6 pudi no pūra vietas čilisalpetŗa. Čilisalpetrs pie mums maksā 6 latus = 300 r. pudā. Sanāks nu par čilisalpetŗi vien 42,6 = 252 pudi б 6 lati = 1512 lati. Vajadzēs bez tam vēl pa 100 kilo toma miltu + 80 kilo 40% kalija sāls uz pūra vietas slāpekļa krājēju un arī uz 7 p. v. vīķu lauku, kopā uz 49 p. v. (āboliņa lauki paliktu nemēsloti!) 100 kilo toma sārņu rēķinot uz 8 latiem, 80 kilo 40% kalija sāls uz 11 latiem sanāks 49,8 + 49,11 = 931 lati! Kopā ar čilisalpetŗi sanāk 931 + 1512 = 2443 lati izdevumu! Kāda būs vairākraža? Pieņemsim, ka izaugs vairāk pa 24 pudi labības grauduno pūra vietas un pa 120 pudu kartupeļu. Vairākraža tad būs:

14 reiz 24 = 336 pudi rudzu б 3 1/2 lati = 1126 lati

14 reiz 24 = 336 pudi auzu б 3 lati = 1008 lati

7 reiz 24 = 168 pudi miežu б 3,2 lati = 538 lati

7 reiz 120 = 840 pudi kartupeļu б 0,5 lati = 420 lati

7 reiz 20 = 140 pudi vīķu б 3 1/2 lati = 490 lati

Kopā 3582 lati

Tā tad uz 2443 latu vairāk izdevumu par mākslīgiem mēsliem tikai 3582 lati vairāk ieņēmumu par ražu! Peļņa tikai 1139 lati! Bet vairāk izdevumi par ražas novākšanu, novadāšanu, izkulšanu, novešanu līdz tirgus vietai vaj stacijai arī izmaksās savus 500 latus. Paliek pāri tikai 500 lati tīrpeļņas.

Bet kur nu vēl tas risks. Atgadās slikta vasara - tādas mums tagad bijušas vairāk gadus no vietas, un cerētā vairākraža samazinās uz pusi! Nu nav vis vairāk peļņa, bet ap 1.200 lati zaudējumu no mēslošanas ar mākslīgiem mēsliem. Ja nu saimnieks ņēmis mēslus uz kredita pret pie mums parastiem šausmīgiem procentiem, tad tas viegli var izputēt! Acīm redzot tā tā lieta neiet.

Nu, mūsu zemkopji jau šimbrīžam tiklab kā nemaz nelieto mākslīgus slāpekļa mēslus. Tie nopērk "zupuriņus", toma miltus, un ja daudz, tad sliktākās zemēs dažus maisus kalija sāls. Latvijas mākslīgo mēslu ievedumi pēdējos 3 gados bijuši sekoši:

tūkstošos tonnu

ievedu cena tūkstošos latu

1927. g.

1926. g.

1925. g.

1924. g.

1927. g.

1926. g.

1925. g.

1924. g.

superfosfatu

42

42,2

53,2

28,2

3008

3320

4050

2170

toma sārņi

20

24,0

23,3

16,3

1264

1840

1610

1200

kalija sāļi

14

19,7

12,5

5,1

1664

2200

1340

470

čilisalpetri

0,7

0,76

0,60

0,38

238

250

190

120

Mēs redzam puslīdz stipru fosfora skābo mēslu, jau samērā stipri mazāku kalija sāļu un gluži niecīgu slāpekļa mēslu (salpetŗa u. t. t.) ievedumu! Un ražas Latvijā negrib un negrib celties! No zemkopības zinātnes viedokļa šis apstāklsi viegli izskaidrojams: ražu pacelšanās sakarā ar tā saukto "minimuma" likumu. Nelīdz, ka mēs labībai un sakņaugiem dodam fosfora skābi, nelīdz pat, ka dodam kalija mēslus, ja reizē nedodam pietiekošā mērā slāpekli. Un tā mēs nedaram! Pļavām un āboliņa laukiem, kā arī zirņiem, vīķiem, pupām, zināms, pietiek, ka dod fosfora skābus mēslus kopā ar kaliju. Bet uz labības un sakņaugiem šāds mēslojums tikai tad atmaksāsies, ja reizē būs dots spēcīgs, slāpekli saturošs, kūts mēslu mēslojums! Bez tam arī mūsu laukiem vēl cita indeve. Tie nav vairs pietiekoši nogrāvoti, pareizāki, labie priekškaŗa grāvji pa labai daļai aizauguši un nav, lielo izdevumu dēļ, vēl pietiekoši iztīrīti. Uz šo apstākli dara sevišķi mūs uzmanīgus mūsu cienījamais vecākais agronoms prof. J. Bergs [201] . Tālāk tiek aizrādīts, ka Latvijas lauki vispār kaļķu nabagi. Agronoms Vītiņš apgalvo, ka pēc tā izvestas anketas apm. 95% no visām Latvijas zemēm skāba reakcija un tikai kādas 5% no visām zemēm bagātas ar kaļķi. Kaļķu nabadzību, kaļķu mēslošanas nepieciešamību vislielākā mērā izdibinājuši praktiskie dāņi. Lai būtu lēti izvedama kaļķošana, tie ar lielāko rūpību un uzcītību uzmeklē, uzurbj savā zemē kaļķa un merģeļa (kaļķu=māla sajaukuma) gultnes. Danijā merģelis tiek rakts kādās 1.600 vietās un pārvadāts uz lēti iznomājamiem, pārliekamiem šaursliežu ceļiem. Pa šādiem "merģeļa ceļiem" Danijā 1923. g . pārvadāti 560.000 kubikmetri , apmēram 1 miljons tonnu merģeļa! Bez tam vēl uz valsts dzelzceļiem uz ļoti lēta "izņēmuma tarifa" pamata pārvadātas 278.000 tonnas merģeļa un 115.700 tonnas mēslojamā kaļķa. Danijā ar merģeļa uzmeklēšanu, uzurbšanu un apgādāšanu nodarbojas kooperativi. Pie mums, kur mācīto agronomu vēl pārāk maz, šādu darbu varētu organizēt tikai valsts… Valstij pieder vairāk simti kilometru pārliekami šaursliežu ( 60 centimetru = 2 pēdu platuma) ceļi. Jāizdara merģeļa un kaļķu mēslošana, urbšana plašākā maštabā! Līdz šim šai virzienā Latvijā vēl ļoti maz kas darīts. Ir uzmeklēti kādās 10 - 15 vietās avota kaļķi. Tas daudz par maz. Pēc daņu parauga mums vajadzētu 2-3.000 vietās uzmeklēt merģeli un kaļķi, lai zemkopjiem zemi ar merģeli labojot neiznāktu pārāk tālu ko vadāt!

Nepieciešama, kā jau minēts, lauku labāka nogrāvošana, vislabāk drenēšana. Drenēšana ar līdzšinējiem līdzekļiem pārāk dārga! Grāvraču darbs ļoti smags un grūts, tāpēc dārgs! Jaunākos laikos ārzemēs nāk arvien vairāk lietošanā motori grāvju izrakšanai. Arī pie mums izmēģinājumi ar grāvrakšanas motoriem jau sākušies. Tikai diemžēl motori vēl pārāk dārgi! Palētināt var motoru cenu līdz trešai tiesai, vaj vismaz pusei, ja valsts pati tos lielākā skaitā iegādātu, vislabāk liktu pašu fabrikās būvēt! Dedzināta māla caurules pie mums neciešami dārgas! Palētināt cenu un darīt drenāžu iespējamu atkal var tikai valsts, nodibinot specialas dedzinātavas…

Lai atgriežamies pie mākslīgu mēslu problemas, bez kuŗiem visa drenēšana, grāvošana un kaļķošana neatnesīs pietiekoša labuma. Mākslīgus mēslus apgādāt jāapņemas valstij. Tikai tādējādi tie iznāks lēti. Superfosfata cenu labi ierīkotās lielās fabrikās var nosist uz 5 latiem no kules. Kalija cenu valsts var caur sevišķu līgumu ar Vāciju vaj Franciju nosist par 30%. Bet jo sevišķi no svara lēti slāpekļa mēsli. Pēdējos 10 - 15 gados tiek arvienu lielākā mērā ražots mākslīgs amonjaks iz gaisa (mūsu gaiss satur 79% slāpekļa, t. i. iz 1 kubikmetra ap 800 gramu = 2 mārciņas ).

Vācijā pēc Habera-Boscha metodes izgatavo 1 1/4 miljonu tonnu amonjaka, bez tam ap 800.000 tonnas mākslīgā gaisa salpetŗa un kaļķa slāpekļa. Pie mākslīga amonjaka izgatavošanas vajadzīgs uz 1.000 kilogramiem tīra slāpekļa 3 kilovatgadus elektriskas strāvas = 26.180 kilovatstundas elektriskas strāvas, t. i. uz 1 kilo slāpekļa 26,28 kilovatstundas. Amonjaka cenas fabrikanti turēja augstas: 1 kilograms amonjaka slāpekļa maksāja 1 marku = 124 santimus. Pie mums nu gan 1 kilograms salpetŗa slāpekļa zemkopjiem maksā taisni otru tik, t. i. ap 2 1/2 latus (vienā pudā = 16,38 kilograma salpetŗa, kas maksā 6 lati, atrodas б 15% = 2,46 kilo tīra slāpekļa). 1925. g . izcēlās strīdus starp amonjaka fabrikantiem un vācu lauksaimnieku savienības priekšstāvjiem. Pēdējās savienības lietpratēji-ķīmiķi aizrādīja, ka amonjaka ražošana nemaksājot ne pusi no tās cenas, kādu plēšot fabrikanti no zemkopjiem. Fabrikanti apgalvoja, ka zemnieku savienības aprēķini ir pārāk optimistiski. Bet cik īsti izmaksā mākslīga amonjaka radīšana, to fabrikanti kā gudri cilvēki vis nepateica. Beidzot salīga tomēr tā, ka vācu laiksaimnieku savienības priekšstāvji apmierinājās ar augstajām amonjaka cenām, fabrikantu priekšstāvji turpretim apņēmās balsot reichstāgā par labības muitas atkalievešanu Vācijā (kas 1919. g . tika atcelta). Tā, tad spekulantisms uzvarēja uz visas līnijas! Latvijā lietas nav tik vienkāršas - Latvijai, pēc Danijas parauga, jāizved zemkopības produkti, kā sviests, siers, bekons, olas, un nevis jāieved, pēc Vācijas parauga. Tā tad lētu mākslīgu mēslu jautājums priekš Latvijas zemkopjiem ir dzīvības jautājums. Pēdējos gados pie amonjaka ražošanas sākta jau lielumā pielietot "Mont-Cenis" metode, kas prasa tikai 40% no tās elektriskās strāvas, kāda vajadzīga Habera-Boscha metodei, proti, tikai 1,2 kilovatgadi uz 1 tonnu slāpekļa, jeb 10 1/2 kilovatstundas uz 1 kilo amonjaka slāpekļa. Slāpekļa cena nokritusies par 15%… Nevar būt šaubu, ka pie šās metodes amonjaka pašcena neiztaisīs ne trešo daļu no vācu fabrikantu sindikata-savienības cenas, pat ieslēdzot "licences" izdevumus par šīs metodes pielietošanu Latvijas iekšējām vajadzībām. Vēl stipri lētāka iznākot kāda jaunatrasta Berlines ķīmiķa profesora Vēnera metode, kuŗa nu gan līdz šim vēl nav izmēģināta fabrikas lielumā, bet tikai laboratorijā. Pieņemsim, ka būtu jārīkojas pēc Mont-Cenis un ka slāpekļa cena iztaisītu 1/2 latu = 40% no vācu sindikata cenas. Kāds tad būtu izdevums par mākslīgiem mēsliem augšā pievestā 70 pūra vietu tīruma saimniecībā? 6 pudu 15% salpetŗa vietā uz pūra vietas pietiktu ar 4 1/2 pudiem 20% amoniaka, kas izmaksātu tikai ap 1,8 latus (3,6 kilo slāpekļa б 1/2 latu uz 1 puda = 16,4 kilo amonjaka). Izietu 4 1/2 reiz 42 = 189 pudi amonjaka, kas izmaksātu kopā 340 latus. Ietaupījums uz slāpekļa mēsliem tā tad iztaisītu 1512 - 340 = 1172 latus! Ietaupījums uz 49 kulēm (б 100 kilo) superfosfata būtu 5 lati no kules = 490 - 5 reiz 45 = 245 lati. Ietaupījums uz kalija sāli arī varētu būt ap 3 lati no pūra vietas, t. i. 49 reiz 11 = 539 latu vietā 49 reiz 8 = 392 lati. Ietaupījums 539 -392 = 147 lati. Kopizdevumi: par slāpekļa mēsliem 340, par fosfora skābes mēsliem 257, par kalija mēsliem 392, kopā 989 lati 2541 lata vietā (tagadējā cena). Skaidrs, ka ja vairākražas vērtība neizdevīgas vasaras dēļ iztaisītu tikai pusi no teorētiski izrēķinātiem 3582 latiem, tomēr zemkopim vēl it labi klātos…

Protams, ka mākslīgie mēsli būtu no valsts dodami uz lētu, 9 mēnešu kreditu. Kooperativi varētu uzņemties vidutāja lomu, par ko tie varētu saņemt savus 2% - 2 1/2%. Mūsu zemnieksavienības barveži, būdami profāni modernā lauksaimniecības zinātnē, zin tikai vienu gudrību: nosist laukstrādnieku algas un ievest apsardzības muitas… Zemkopības pacelšanu tie atstāj spekulantu labvēlībai.

Bet kur tad valsts lai ņem tās "milzu" naudas sumas, kādas vajadzīgas mākslīgu mēslu fabriku uzbūvei un vēl kādas lielākas - Daugavas ūdens spēka stacijas izbūvei. Pieņemsim, ka tiek izbūvēta viena zemākā Doles krāce, kas pie 6,2 metru augstuma un tikai 450 kubikmetriem vidēja ūdens sekundē (Daugavā pie Doles gada caurmērā ap 650 kubikmetri ūdens sekundē - sausākā gada laikā gan tikai ap 125). Tad iznāktu teoretiski (atskaitot "rīvēšanās" zaudējumus) ap 6,2 reiz 10 reiz 450 = 27.900 zirgu spēki jeb ap 21.000 kilovati cauru gadu, kas dotu 8.760 reiz 21.000 = 180,7 milj. kilovatstundu. Rīgas pilsētas vajadzībām atietu vislielākais 60 milj. kilovatstundu ( 1926. g . Rīga patērēja tik 35 milj. kilovatstundu strāvas), paliktu pāri vismaz 100 miljoni kilovati lētas "atkrituma" strāvas. Šāds daudzums strāvas pēc Mont-Cenis metodes pietiktu pietiktu 10.000 tonnu slāpekļa jeb ap 50.000 tonnu amoniaka ražošanai. Ar šādu daudzumu amoniaka būtu iespējams Latvijas labības ražas pacelt vismaz par 200.000 tonnām, t. i. par 25%. Izmaksāt izmaksātu Doles krāces izbūve, pēc mūsu techniķu aprēķiniem ap 12 milj. latu - ja nerēķina procentus.

Kādi izdevumi vēl samazinātos par dažiem miljoniem, ja mēs, kā to darīja inteliģentie spanieši, uzbūvētu sevišķu cementa fabriku un ja mēs uzbūvētu paši savu (valsts) dzelzs āmuru, lētas dzelzs ražošanai.

Tiesa, ka amonjaka fabrikas uzbūve 50.000 tonnu amonjaka ražošanai arī varētu maksāt savus 5 milj. latus. Ja nu rēķinam, ka puse no Doles spēka stacijas izbūvei vajadzīgām sumām kristu uz Rīgas pilsētu, kuŗai būtu priekšrocība "dienas" strāvas izlietošanā, tad uz amonjaka ražošanas ietaisi, kā tādu, kristu savi 12 milj. latu. Bet kuŗi ļoti ātrā laikā atmaksātos - viena paša gada labības lauku vairākraža būtu 200.000 reiz 200 = ap 40 milj. latu vērts, no tādas sumas nu gan atietu izdevumi par mākslīgiem mēsliem, ap 10 milj. latu. Tiesa, vajadzīgas vēl 2 superfosfata fabrikas, līdzīgas Mīlgrāvja fabrikai, no kuŗām katra maksātu ar visu ietaisi vislielākais 1 1/2, kopā 3 milj. latu!

Sāpīgs jautājums zemkopībā vēl ir darba rīku un lauksaimniecības mašīnu jautājums. Mašīnas un darba rīki, arkli, ecēšas, izkaptis u. t. t. pie mums dārgi. To cenas sakrīt ar Vācijas darba rīku un mašīnu cenām, kuŗas, kā vācu zemkopības profesors Rцmers žēlojas, esot otrtik augstākas kā Amerikā - tai pašā Amerikā, kur darba algas vairākkārt augstākas kā Eiropā. Esmu uz šo nebūšanu jau vairākkārt aizrādījis. Ar tādu panākumu, ka zemkopji pa paradumam netic zinātniekam, bet tic spekulantiem un spekulantu aizstāvjiem, ka lētāk dot ievestās mašīnas nevar. Spekulantu aizstāvju prot zemniekus pamatīgi apvārdot, tiem pastāvīgi iegalvojot, ka viņi (spekulantu aizstāvji) grib tikai zemnieku labumu. Protams, ka importieŗiem jārēķinās ar ilgu mašīnu nostāvēšanu "uz lēģeŗa". Tāpēc ka ievestas tiek par daudz mašīnas un dažādu firmu, kuŗai katrai savs "tips". Katrā ziņā būtu no svara pašu lauksaimniecības mašīnu fabriku ierīkošana. Latvija ieveduse pēdējos gados par 6 -7 milj. latu lauksaimniecības mašīnas. Pie tam lauksaimniecības mašīnu sastāvs Latvijā visai trūcīgs, ja to salīdzina ar Daniju.

Lauksaimniecības mašīnu bija 1923. gadā:

Danijā

Latvijā

Rindsējmašīnu

79.345!

1.297!

platsējmašīnu

-

2.366

labības pļaujmašīnu

24.602

14.113

labības kūlīšu sējēju

42.079

nedaudzas

zāles pļāvēji

53.16

16.027

zāles pļāvēji ar ietaisi labības pļaušanai

36.944

?

traktori

2005

127

lokomobiles

7.411

2.203

zirgu grābekļi

-

16.288

kartupeļu rokamās mašīnas

-

712

Danijā aŗamas zemes platība iztaisa 2.750.000 hektarus, Latvijā tik 1.680.000. Tā tad Latvijā jau nu varētu iztikt ar 60% to mašīnu, cik Danijā. Bet visai uzkrītoša starpība ir, ka Danijā labības pļaujmašīnu kopā ar kūlīšu sējējiem 66.681, Latvijā tikai 14.113. Pēc Danijas parauga Latvijai vajadzētu būt ap 40.000 pļaujmašīnu 14.113 vietā. Tas ir, Latvijā vajadzētu pļaujmašīnu skaitu trīskāršot! Mums taču par Vidzemi ar Kurzemi (ar Zemgali) kopā vien ap 45.000 vecsaimnieku mājas. No kuŗām katrai nepieciešami vajadzētu savas pļaujmašīnas. Kur nu vēl tās 70.000 jaunsaimniecības un Latgales 60.000 vienzirgu saimniecības, kuŗām katrai vajadzētu vienu zāles pļāvēju ar ietaisi labības pļaušanai. Pavisam bēdīgi stāv Latvijā ar rindsējmašīnām. Ar kuŗām daņi ietaupa 1/3 sēklas. Latvijā varētu ietaupīt katru gadu ap 2 1/2 milj. pudu labības sēklu, 10 milj.latu (500 milj. rubļu) vērtībā, ja mums būtu pietiekošs skaits rindsējmašīnu. Rau, kādi mēs, aiz taupības, esam izšķērdētāji. Bet zemkopjus vainot nevar. Rindsējējas pārāk dārgas! Lai gan to mechanisms visai vienkāršs! To pakaļtaisīt pavisam nav grūti. Tāpat kā pļaujamašīnu, zirgu grābekļu, kuļmašīnu mechanismus. "Patenti" uz dažādām mašīnām pat Amerikā sen izbeigušies. Pakaļtaisīt tās brīv Amerikā katram! Tas ir, Amerikas, Vācijas, Anglijas mašīnu fabrikanti, kā gudri kungi, piekabina savām jaunlīferējamām pļauj- un citām mašīnām kaut kādu, gluži nesvarīgu un nevajadzīgu jauninājumu, uz kuŗa tiem atkal izņemti uz 15 gadiem "patenti". Svarīgi jauninājumi bija vienīgi aizskrūvējamas, aizsegtas riteņu asis arkliem, pļauj- un kuļmašīnām. Bet tur patenti notecējuši. Tāpat kā putekļu sūcēju patenti pie modernām kuļmašīnām un moderno kuļmašīnu salmu preses patenti. Salmu preses aiztaupa vismaz trešo daļu strādnieku pie kuļmašīnām. Lokomobiļu "pašgājēju" patentes arī sen notecējušas.

No svara būtu traktori, ar benzinu vaj vēl labāk petroleju dzenami. Arī te mūsu zemkopjiem paši traktori, benzina un petrolejas dārdzības dēļ grūti pieejami. Benzins pie mums 4 reizes dārgāks kā Amerikā, petroleja otrtik dārga! Nepieciešama visupirms petrolejas un benzina muitas atcelšana lauksaimniecības vajadzībām. Motorarkli no svara zemes pamatīgai izstrādāšanai, dziļaŗšanai, vaj labāk, tik aŗšanai ar "padziļinātāju". Mūsu sliktās ražas pa daļai izskaidrojas arī dēļ pārāk seklas vagas, kādu dzenam ar mūsu vidēja stipruma zirdziņiem. Kas parasti nesniedzas pāri par 6 collēm. Ja varētu art ar padziļinātāju, palielinot vagas dziļumu kauču par 2 -3 collēm, tad tūlīt sausu kā slapju vasaru bīstamība stipri samazinātos. Iejūdzot zirgus padziļinātajā arklā, tos viegli var nokaut!

Bet sāpīga ir traktoru cena. Kā lai vidēji liels saimnieks ar 70 pūra vietām aŗamas zemes iegādājas motorarklu, kas maksā vismaz 3.500 vaj pat (ar padziļinātāju) 5 -6.000 latus. Bet kāda būtu maza 10 zirgu spēka motorarkla pašcena labi ierīkotā fabrikā, kas gatavotu veselas "serijas", t. i. vairāk tūkstošus viena tipa arklus gadā? Nekādi ne augstāka par kādiem 1000 latiem! Tāda ir pazīstamo Forda automobiļu pašizmaksa, kuŗus tagad Amerikā pārdod par 260 dolariem = 67.600 rubļiem. Mazam motora arklam, tādam, ar kuŗu var uzart 5 - 6 pūrvietas dienā uz 6 collēm, vaj 3 - 4 pūrvietas ar padziļinātāju uz 9 collēm, nevajaga stiprākas mašīnas kā parastajam Forda automobiļam. Atkrīt riteņu gumijas riepas, mīkstais sēdeklis un aizsargu stikls, bet nāk klāt vienkāršais arkla mechanisms… Tā tad: ja mēs gribam Latvijas zemkopību pietiekoši mechanizet, atvieglot vecsaimniekiem kā jaunsaimniekiem grūto darba spēka jautājumu, tad neatliek nekas cits, kā ierīkot valsts lauksaimniecības mašīnu fabriku. Uz privatiem uzņēmējiem, labiem onkuļiem mēs esam diezgan ilgi velti izgaidījušies! Kur tādu fabriku dibināt? Visērtāki Liepājā, kur dzīvo vairāk tūkstoši strādnieki bez pastāvīga darba un kur kaŗa ostā atrodamas diezgan daudz cara laikā pamatīgi uzbūvētas, tagad nelietotas valstij piederīgas kaŗa materialu darbnīcu ēkas! Kuŗas tā tad valstij nekā nemaksātu, bet tagad nelietotas pamazītēm sabrūk! Nelietotu fabriku ēkas arī Rīgā tiku tikām. Šās ēkas gan stipri cietušas, sabojātiem jumtiem, sabojātām, pat pilnīgi izsistām logu rūtīm. Bet iegūstamas tās par smiekla cenu, par 10 -15% no būves vērtības un atremontējamas par tālākām 15 - 20% no pilnīgu jaunbūvju izmaksas. Protams, ka lēta varētu būt lauksaimniecības mašīnu būve tikai tad, ja iespējams, kā jau minēts, būvēt veselas mašīnu serijas, vismaz dažus tūkstošus gadā pēc viena tipa, pielietojot t. s. "tekošās lentas" sistemu pie darba fabrikā. Bet tas jau ir iespējams! Ja mēs gribam kurmēr tikt līdz Danijas paraugam, tad mums 10 gadus no vietas būtu jābūvē:

Pašizmaksa gabalā lati

Kopsuma milj. lati

10.000 labības pļaujmašīnas

200

2,0

10.000 zāles pļāvēji

100

1,0

10.000 rindsējmašīnas

200

2,0

10.000 zirgu grābekļi

100

1,0

20.000 arkli

50

1,0

20.000 atspeŗecēšas

50

1,0

10.000 mēslu rati, pašārdītāji

250

2,5

2.000 motorarkli

1000

2,0

1.000 kuļmašīnas ar salmu presi, 10 - 12 airgu spēku motoru velkamas un dzenamas

2000

2,0

Kopā

14,5

Protams, ka tik lēta pašizmaksa tikai tad iespējama, ja

1) valsts zemkopības mašīnu fabrika dabū vajadzīgo čugunu un tēraudu (pļaujmašīnām, mēslu ratiem un rindsējmašīnām pa 300 kilo, zāles pļāvējiem un zirgu grābekļiem pa 150, arkliem un atspeŗecēšām pa 75, motorarkliem un kuļmašīnām pa 1500 kilo) kopā 19.500 vaj apaļā skaitā 20.000 tonnas no ierīkojamā valsts dzelzsāmura par pašcenu, t. i. čugunu par kādiem 90 latiem, elektrotēraudu par kādiem 180 – 200 latiem, niķeļa tēraudu par 350 latiem tonnu.

2) tāpat jādabū par tirgotāju cenu koki iz valsts mežiem…

3) arī elektriskā strāva jādabū lēti. Arklu lemešiem un atsperēm, pļaujmašīnu izkaptīm jābūt no niķeļa-kroma tērauda, vislabāk iz nerūsoša tērauda, kāds gan iznāk stipri dārgs, vismaz 1.200 latus tonnā, ja tas sastāv iz 20% - 25% niķeļa un chroma piejaukuma tēraudam. Niķels maksā 4 1/2 latus kilo, arī chroms stipri dārgs. Bet tad arī varētu dot mašīnas un arklus, kas kvalitates (labuma) ziņā stipri pārspētu līdz šim lietotos! Protams, ka lauksaimniecības mašīnas jānodod par pašcenu zemkopjiem un uz pakāpenisku nomaksu 2 -3 gados - par starpniekiem atkal varētu būt kooperativi ar 2 -3% kurtažas…

Visu kopā saņemot skaidrs, ka zemkopības pacelšana lielā maštabā ar valsts mākslīgu mēslu un mašīnu fabriku ierīkošanu dotu labumus nevien zemkopjiem, bet arī rūpniecības strādniekiem.

Rūpniecības strādnieku nodarbināšana iekšzemes patēriņiem pie tam ir daudz racionalāka un drošāka nekā izvedumam uz ārzemēm un vēl tādās nozarēs, kuŗās mums pašiem nemaz nav izejvielas!

Še proponētā mākslīgu mēslu ražošana par 21 milj. latu un lauksaimniecības mašīnu ražošana par 14 1/2 milj. latu, prasītu daudz mazāk valutas par no ārzemēm ievedamām izejvielām, nekā pēc tagadējā līguma ar Krieviju nāksies izdot 40 milj. latu izvedproduktu ražošanai… Un rūpniecības pacelšana iekšzemē taču iespējama veselā citu priekšmetu rindā. Mēs ievedam par 25 milj. latu kokvilnas audumus. Izejvielas šiem audumiem maksātu ap 8 milj. latu. Mums ieved ap 2.500 tonnas kokvilnas audumu, kuŗiem vajadzīgās dzijas var ražot no 3.100 tonnām kokvilnas uz kādām 120 - 150.000 spolītēm un saaust uz 2.000 mechaniskām stellēm. Pirms kaŗa kokvilnas spolīšu cena bija 25 šiliņi gabalā, mechanisku kokvilnas audumu steļļu 350 - 500 šiliņi. Tagad šī cena par kādām30% augstāka. Izdevumi tomēr nepārsniegtu 5 - 6 milj. latu. Tādējādi mēs varētu dot darbu vairāk tūkstošiem strādnieku.

Vilnas audumu mēs ievedam par 9 milj. latu. Izlietotās izejvielas - ievedamās vilnas vērtība ap 3 1/2 milj. lati. Izdevumi vilnas vērptuvei un austuvei, kas varētu atvietot 90% ievedumu, nepārsniegtu 3 - 4 milj. latu.

Pavisam nepieciešama ir ievestās dzelzs un vienkāršo dzelzsproduktu (stieņu, stiepuļu, dzelzsceļa sliežu, jumta un cita skārda) atvietošana ar iekšzemes dzelzsāmura produktiem! 36.000 tonnas dzelzs un dzelzs pusfabrikāti mums 1926. gadā izmaksāja 7 1/2 milj. latu. Ja mēs par ārzemēs iepērkamām akmens oglēm un par ārzemēs iepērkamu dzelzs rūdu un koksu izdosim šādu sumu, mēs varēsim ražot iekšzemē ne tikai 36.000, bet veselas 100.000 tonnas dzelzs, kāda ražošana arī ir minimums no nākošos gados vajadzīgā dzelzs. Pienācis beidzamais laiks, kad mēs atvietojam mūsu galīgi sabrauktās dzelzsceļu sliedes, ap 250 - 300.000 tonnas ar jaunām sliedēm.

Sūtot vecās sliedes uz ārzemēm pārkausēšanai, nākas piemaksāt vairāk kā 2/3. Pašu fabrika dotu jaunas sliedes par 1/3 lētāk nekā ārzemju fabrikas.

Nepieciešama ir liela valsts cementa fabrikas būve. Mēs ievedam ap 200.000 mucas cementa gadā par 1,6 milj. latu. Rīgas cementa fabrika, kas ar valsts, t. i. Latvijas bankas naudu atjaunota, ražo arī vēl kādas 150.000 mucas. Bet pārdod tās par Vakar-Eiropas cementa sindikata cenām, kas 2 - 3 kārtām pārsniedz pašizmaksu labi ierīkotās, lielās cementa fabrikās. Nākamos gados, ja mēs gribam vairāk būvēt pilsētās un uz laukiem, mums vajadzēs cementa patēriņu dubultot un trīskāršot…

Dzelzsāmurs.

Rietum - Eiropā patreiz notiek dzelzsāmuru [202] apvienošanās - tiek nodibināts starptautisks franču - vācu - čechu dzelzs sindikats ar nolūku pacelt dzelzs cenas! ja Latvijas valsts negrib šausmīgi pārmaksāt uz tai nepieciešamiem dzelzceļu materialiem (sliedēm, tiltu materialu, vagonu un lokomotivu materialu), ja tā negrib ļaut savus zemniekus šausmīgi izmantot, tad tai atliek tikai celt pašai dzelzs cepli. Latvijā gan nav pamatvielu dzelzs ražošanai: nav ogļu un dzelzs rūdas. Bet dzelzs cepļi ārzemēs ir nodibināti arī tādās vietās, kur nav dzelzs rūdas un ogļu, ja vien šās dzelzrūpniecības izejvielas iespējams viegli piegādāt, pievest. Tā nodibināts Antverpenē kāds no lielākiem Eiropas dzelzsāmuriem, tāpat Štetīnē [203] . Angļu ogles un koksu līdz Rīgai atgādāt nav dārgi, tās tiek ievestas pa daļai pat balasta veidā. Bez tam pastāv iespējamība, t. i. šī iespējamība sīkāk jāpārbauda, ražot lētu un labu koksu no Tīreļa purva kūdras, kuŗš purvs taču sniedzas līdz kuģojamās Lielupes malai, t. i. līdz vietām, kur viegli iespējams pievest vidēji lielos frakts kuģos dzelzs rūdu. [204] )

Dzelzs rūdu pa lielākai daļai ieved savām vajadzībām arī angļu un vācu cepļi no Spanijas un Zviedrijas. No Ziemeļ-Zviedrijas, Botnijas līča dzelzs rūdas ostām līdz Rīgai ir tikai 570 jūras jūdzes, t. i. uz pusi tuvāk kā līdz Anglijai, uz pusi tuvāk kā līdz Vācijai, Reinas apgabala dzelzs cepļiem. Dzelzs rūdas krājumi Zviedrijā ir valsts īpašums. Pastāv visulielākā varbūtība, ka zviedru valdība Latvijai nerēķinās vairāk kā Anglijai un Vācijai. Frakts iznāks lētāk.

Lai sarēķinām varbūtējos ražošanas izdevumus! Zviedrijas zemā fosfora satura 60% dzelzs rūda maksā līdz Štetīnei, 840 jūras jūdžu no Luleas (Ziemeļ-Zviedrijas dzelzs rūdas) ostas 23,15 vācu markas. Līdz Rīgai maksās vislielākais 22 vācu markas, jo līdz Rīgai par 270 jūras jūdzēm =27 stundu frakts tvaikoņa brauciena tuvāk! Vienai tonnai čuguna vajaga 1,6 tonnas 60% dzelzs rūdas, kas maksā 35,2 vācu markas, bez tam 1 tonna koksa, kas izmaksās ar atvedumu iz Anglijas 25 šiliņus. Vēl praktiskāki gan iepirkt Anglijā ogles par 15 1/2 šiliņiem tonnu un ražot Rīgā koksu, jo tādējādi dabun izlietot par pilnu vērtību pie koksēšanas izplūstošo augstvērtīgo apgaismošanas gāzi. Vajadzīgais kaļķis pēc vācu piemēriem maksās 2 markas, strādnieki 3 markas, vispārēji izvedumi 2 markas no tonnas. Kapitala procents, ievērojot to apstākli, ka dzelzs stāvceplis, kas ražo 300 tonnas dzelzs dienā, 100.000 tonnas gadā, nemaksā vairāk par 2 milj. marku, ap 2 markām no tonnas, 8% kapitala proc. un 2% deldējumu rēķinot (stāvceplis nolietojas 20 gados).

Ražošanas izdevumi no tonnas čuguna nepārsniegtu 72 latus. Sārņus, kādus 800 kilo no tonnas dzelzs, var izlietot cementa, t. s. "dzelzscementa", kas nav sliktāks par Portlanda cementu, ražošanai. No tāda cepļa atkritumiem tā tad iznāktu izejas viela 500.000 mucu cementa ražošanai.

Anglijā tagad ( 1928. g . aprilī) maksā čuguns kādus 69 šiliņus no tonnas = 85 latus, pie kā vēl nāk klāt veduma maksa līdz Rīgai, vismaz 5 šiliņi = 6 ls no tonnas. Tā tad pašražotais čuguns vienmēr būtu par 20 latiem no tonnas lētāks nekā ievestais. Un būtu dots darbs pašu strādniekiem un iegūta par velti izejviela 500.000 mucām dzelzscementa. Dzelzs tālākas pārstrādāšanas izdevumi tēraudā jāskaita tā, kā no 10 tonnām čuguna, pārstrādātām Martena krāsnī, iznāks tikai 8 tonnas tērauda. Ražošanas izdevumi tonnai tērauda bluķu vai sliežu nepārsniegs 120 - 125 latus no tonnas.

Par ievedamām tērauda sliedēm jāmaksā vismaz 160 lat. no tonnas. Vecu sliežu pārkausēšana Martena krāsnīs un izvalcēšana par jaunām sliedēm neizmaksātu vairāk kā 30 - 40 latu no tonnas. Izdevumi par Martena krāsnīm un valcējamām ietaisēm 90 - 100.000 tonnu tērauda produktu izstrādāšanai pēc pirmskaŗa cenām nepārsniegtu 3 milj. šiliņu. Kopā viss dzelzsāmurs izmaksātu pēc pirmskaŗa cenām 5 milj. šiliņu, pēc tagadējām cenām necik vairāk.

Cementa fabrika 600.000 mucu cementa (= 100.000 tonnu) izstrādāšanai maksātu vislielākais 2 milj. latu. Bet varētu arī dot cementu par kādiem 20 latiem tonnā, tagadējo 60 latu vietā.

Vaj valsts uzņēmumi nenes zaudējumus?

Iepriekšējos aprādījumos uzsvērts, ka ja mēs gribam pacelt Latvijas lauksaimniecības ražošanas spējas, tad absoluti nekas cits neatliek, kā gādāt par lētiem, zemkopjiem uz racionaliem kredītu noteikumiem dodamiem ražošanas līdzekļiem, lētām mašīnām, lētiem mākslīgiem mēsliem, kuŗus pēc līdzšinējiem piedzīvojumiem nav devuse slavētā "privatā iniciative". Atliek tā tad vienīgi griezties pie valsts, prasīt valsts uzņēmumu ierīkošanu zemkopības ražošanas līdzekļu ražošanai.

Es zinu, ka es ar šo prasību aiztieku veselu sirseņu puduru spekulantu un spekulantu aizstāju.

Kā? Vaj tad mēs nezinam, cik šausmīgi gāja Latvijas valstij, kad tās valdība 1919. Un 1920. g . bija uzdevuse saviem ierēdņiem izstrādāt kokus? Vaj nezinam, kādas bija panamas Apgādības ministrijā? Tiešām. Nelietpratēji un kukuļu ņēmēji bija ietikuši augstākā ierēdniecībā un iepirkuši ārzemēs dažādas uzturas vielas par 20 - 40% virs biržas cenas. Lielījās vēl ar to, ka nebija pieaicinājuši lietpratējus un nebija ievērojuši ārzemju biržu kursus - jo kas tādiem pagāniem (lietpratējiem) varējis uzticēt! Tā bija tiešām nodarīta skāde Latvijas valstij par dažiem simtiem miljoniem Latvijas rubļu. Sekas bija, ka dažus vainīgos "melnos krancīšus" nodeva tiesai un notiesāja.

Bet atbildīgajiem ministru kungiem, kas bija zaudējumus nesošos pasūtījumus, iepirkumus līdzparakstījuši, ar savu autoritati seguši, vis klāt neķērās! Neuzlika tiem arī pienākumu, prasīt lietpratēju padomu. Bet grozīja visu valsts saimniecības politiku! Likvidēja valsts iepirkšanas biroju, likvidēja iepirkumus, likvidēja i visus valsts uzņēmumus.

Kādi tad pastāvēja valstsuzņēmumi? Nu, galvenā kārtā meža ieciršana un iecirsto koku izstrādāšana, novešana, sazāģēšana, nogādāšana līdz ostām uz valsts rēķina. Šāda valsts koku izstrādāšana bija, protams, privatiem uzņēmējiem dadzis acīs. Tie varēja aizrādīt, ka kāda daļa iecirsto koku nebija laikā izvesti iz meža un bojājušies. Bija arī notikušas valsts apkrāpšanas uz darba algu rēķina (darbinieku skaita viltošana), koku novadāšanas un izstrādāšanas izdevumu viltošana. Šās nebūšanas un spekulantu interesentu rokas puiši presē un sabiedrībā izkliedza par lielām valsts saimniecības panamam.

Patiesībā visas šās panamas bija tikai tādas "panamiņas", par kuŗām kopā nesanāca valstij zaudējumu ne simts miljoni rubļu. Bet interesenti panāca savu: valsts koku izstrādāšana tika izbeigta, iecērtamie meža gabali likti vienīgi uz torga, pēc cara laika parauga. Panākumi nu ir tādi, ka par kubikmetri lietu koku 1925/26. caurmērā ienākuši apm. 8 lati. Kas uz "standarta" ( 165 kubikpēdām jeb 4 5/7 kubikmetriem zāģēta materiala) vajadzīgiem ap 8 kubikmetriem apaļu koku iztaisa 64 latus. Knapi 1/4 - 1/5 no koku eksporta vērtības. Pastāv vislielākā varbūtība, ka valstij pašai izstrādājot koku materialus iznāktu par kādiem 50% lielāks valsts ienākums. Interesentu prese savos aplamos valsts saimniecības nopaļāšanas aprēķinos iet tik tālu, ka tā apgalvo, ka Latvijas valsts uzņēmumi 1920/21. g. devuši 913 milj. r. lielu valsts zaudējumu. Kā tā to pierāda? Gaužām vienkārši: tā pierāda, ka 1920/21. budžeta gadā no valsts uzņēmumiem tiešām ienācis valsts kasē par 913 milj. rbļ. mazāk, nekā bija iepriekš aprēķināts! Patiesībā lieta bija pavisam citāda!

Lielākā daļa valsts linu iepirkumu bija palikuši nepārdoti! 1921. g . 1. Aprīlī atradās valsts linu spīķeŗos Rīgā 8.000 tonnu linu. Finanču ministrs Puriņš nebija gribējis to pārdošanu riskēt nokritušo linu cenu dēļ. Ringolds Kalnings [205] šos linus izsvieda tirgū 1921. g . par vēl zemākām cenām, lai pierādītu valsts uzņēmumu neienesīgumu. Ienāca, bet vienmēr vēl 473.000 angļu mārciņas = 539 milj. r., tā ka atskaitot valsts iepirkšanas un eksploatacijas izdevumus, palika pāri kā tīra valsts peļņa 307 milj.r. Kā stāv ar "lielo deficitu" un no valsts izstrādātiem koku materialiem?

"Ekonomista" 1923. g . Nr. 17, (642. lapp.) dots pārskats par to, ka 1920/21. g. valsts mežiem izdoti 151,2 milj. rubļi, ieņemti tikai 70,7; "deficits" 80,5 milj. r.; 1921/22. g. izdoti 141,9, ieņemti 145,4 miljoni, atlikums 3,5 milj. r. Bet 1922/23. saimniecības gadā pārdoti vēl meža materiāli par 550,2 m ilj. r., kamēr visi meža dep. izdevumi iztaisījuši tikai 26 0 m ilj. r.! ("Ekonomistā" 1923. g . Nr. 11, lapp. 427.)

Acīmredzot, šie ir tie vecie 1920/21. g. iecirstie meža materiali, kuŗus par lētām cenām, 9 1/2 mārciņām no standarta (tie bija palikuši zili-pelēki) likvidēja 1922. gadā. Kas vainīgs pie likvidācijas novēlošanas? Vaj zemākie ierēdņi? Nē! Nokavēšanās notika caur ministru kungu aplamo rīcību! Tie nepārdeva vis tieši uz ārzemēm, nesūtīja vis kokus tūlīt 1921. g . uz Angliju, lai tur tos liktu uz torgu, (kādu rīcību tiem katrs lietpratējs būtu ieteicis), bet gaidīja un gaidīja uz vietējiem spekulantiem, kuŗu interesē bija valsti apcirpt… Un neskatoties uz to, galu galā meža materiālu izstrādāšana par 1920/21. - 1921/22. - 1922/ 23. g ., atvēlot mežu dep. izdevumus, devuse nevis deficitu, bet 284 milj. rubļu atlikuma! Neskatoties uz nemākulīgo rīcību pie izpārdošanas augstākā vietā. Tā tad priekš 1920/21. g. ierēķinātais deficits mežu ienākumos - 177 milj. r. ir fiktivs.

Nāk ādu monopols. Šis monopols pēc pēc 1920/21. g. nodokļiem devis 49 milj. r. deficita. 1921/22. g. tālākus 19,3 milj. r. deficita. Tikai žēl, ka ādu monopolam taču bija tā galvenā nozīme, apgādāt ierēdņus un armiju ar lētiem apaviem (un zirgu lietām). Par cenām, kas nebija ne pus tik augstas kā "brīvās tirdzniecības" cenas. No savas puses tiku 1921. g . maijā kādā plašākā rakstā ("Jaunākās Ziņās") pierādījis, ka valsts ādu monopols valstij ienesīgs, nevis neienesīgs!

Spekulantu viedoklis uzvarēja, Ringolds Kalnings likvidēja ādu monopolu. Galīgs norēķins par to, par kādu cenu likvidētas valsts krājumos 1922. g . palikušās ādas, nekur nav publicēts. Zinām tikai to, ka par visiem Apgādības ministrijas krājumiem vēl 1922. - 1924. g . ieņemti 600 milj. r. No kuŗiem gan laba tiesa būs nākuse uz likvidētām ādām un apaviem. Ringolds Kalnings likvidēja arī valsts audeklu, vilnas un dzijas krājumus. Sevišķi linu dzijas par smieklīgi lētām cenām dabūja nopirkt pazīstamais Hoffs. Likvidēja i linsēklu monopolu, caur ko pamatīgi zaudēja i valsts, i linu audzētāji. No pēdējiem tagad rudeņos par zemu, jo zemu nosistām cenām nopērk linsēklas spekulanti, lai tās pavasarī ar 50% peļņas pa daļai pārdotu atpakaļ linkopjiem sēklas vajadzībām.

Valsts "brutto" ieņēmums par 1921. g . pavasarī palikušajiem valsts labības, linu, ādu, dziju un citu vielu krājumiem sniedzas līdz 40 milj. latiem (2.000 milj. r.). Tāda bija patiesībā tā "milzīgo zaudējumu " valstssaimniecība. citiem vārdiem: valsts uzņēmumi, neskatoties uz vienas daļas ierēdņu nemākulību un lietpratēju ignorēšanu, bija pilnā mērā attaisnojušies! Bet, protams, ka šādi atklājumi netiek nekur minēti. Par tiem nekur nerunā! Ne sapulcēs, ne parlamentā! Pat socialistu prese par tiem cietusi un cieš klusu! Valsts uzņēmumu "neienesīgumam" turpina ticēt, uz to var zvērēt lielum lielā daļa mūsu, par sevi nevainojamā, bet garīgā ziņā no interesentu preses iespaidotā inteliģence!

Kas tad nu ies rakņāties pa gaŗlaicīgiem valsts kontroles un finanču ministrijas norēķiniem!

Kas ies izpētīt, kā visa Ringolda Kalninga izvestā valutas stabilizēšana tik īsā laikā 1921. g . bija iespējama tikai pateicoties likvidētiem valsts krājumiem! Kuŗai reformai bet piemita tā kļūda, ka tā nestabilizēja vis valutu tad, kad spekulanti to bija visdziļāki nosituši, kad julijā 1921. g . mārciņa sterliņu maksāja 2.400 L . r., bet sadzina to uz 1.000 r. tā dodot iespēju spekulantiem ieraut varbūt simtus miljonus, uzkraujot Latvijas valstij par 3 0 m ilj. latiem lielas valsts kases zīmes, t. i. lieku 3 0 m ilj. latu valsts parādu.

Privatie uzņēmumi.

Valsts uzņēmumi bija jālikvidē, lai dotu "brīvai uzņēmībai" pilnu vaļu. Un iesākās privatās uzņēmības orģijas - uz Latvijas valsts un tautas rēķina. No sākuma gan apgalvoja, ka dodot vaļu "brīvai konkurencei" uz Latviju plūdīšot ārzemju kapitali, iesākšoties Latvijas saimniecībā ziedu laiki. Bet labie Amerikas un Anglijas onkuļi ar ārzemju kapitaliem kā nenāca, tā nenāca. Tie neticēja Latvijas valstij. Ko nu? Nu iesākās privātās rūpniecības stutēšana un izaudzēšana uz valsts rēķina - ar Latvijas bankas un Finanču ministrijas līdzekļiem! slavenais hoffs [206] dabūja līdz 500 milj. r. lielus aizdevumus, linu vērptuves un austuves ierīkošanai (un Staiceles papīra fabrikas savešanai kārtībā). Pie tam linus sākumā par 15% zem tirgus cenas - vēlāk šis Hoffa profits uz linu cenām gan samazināts līdz 4%. 1926. g . izcēlās bažas par to, vai tikai Hoffs aizdotos 500 milj. r. tiešām izdevis linu fabriku ierīcei, vaj varbūt tikai ne citām privatām spekulacijām. No tā atprasīja, tiešām atdabūja 300 milj. Bet 200 milj. aizdevuma palika. Par kuŗiem mums apgalvo, ka Hoffa fabriku ierīces vērtība tālu pārsniedzot aizdevumu. Pierādījumus, aizrādījumus par to, cik tad īsti Hoffa fabrikās ir to spolīšu, steļļu u. t. t. publikai vis nedod. No tās prasa aklu ticību! Tā mēs vis nezinām, vaj ar Latvijas valsts piemaksām izaudzētais Hoffa veikals no valsts stutētiem veikaliem samērā visdrošākais…

Ir jau gan vesela rinda privatu uzņēmumu, kuŗi jau pilnīgi bankrotējuši un citi, kuŗi turas tikai pateicoties Latvijas valdības un bankas labvēlībai - kreditu pagaŗināšanai. Beķeŗa dzelzs kausētava un valcētava Liepājā, neskatoties uz, cik zināms, 160 milj. r. Latvijas bankas kreditu, tik tikko velk dzīvību. Rīgas cementa fabrikai nepietiek ar valsts aizdevumu vien - tā prasa vēl cementa muitas paaugstināšanu. Lai gan cementa cena jau tagad tāda, ka tā dara cementa izlietošanu gandrīz neiespējamu. Tāda, kas pārsniedz ražošanas izdevumus racionali ierīkotās fabrikās 2 - 2 1/2 kārtām. Mīlgrāvja superfosfāta fabrika piespiež valdību tai pagaŗināt kreditus ar draudiem, ka citādi tā pievienošoties Eiropas superfosfatu sindikatam un pacelšot superfosfatam cenas…

Bankrotējuši uzņēmumi: Zandberga ķieģelnīca Pāvilostā. Ar 50 milj. valsts aizdevumu. Aks. Sab. "Lini" (valsts un Latvijas bankas aizdevumi ap 130 milj. r.) no valsts pārņemti. Tāpat Jelgavas cukura fabrika. Bankrotējuse Bertiņ-Bērziņa finieŗu fabrika ar, cik dzird, 160 milj. r. Latvijas bankas aizdevumiem. Šis saraksts laikam stipri vien pagaŗināsies - ja Latvijas banka sāks atprasīt arī citus savus "īsa termiņa" kreditus fabrikantiem.

Tuvāki ieskatoties Latvijas bankrotējušo un arī vēl daudzu, no valsts labvēlības pastāvošu privātu uzņēmumu rīcībā, mēs atduŗamies ar lielu ieraušanas kāri no vienas un uz gandrīz pasakainu nemākulību no otras puses. Linus pārstrādājot fabrikās pēc "Pefaiji" metodes, fabrikas kungi gribējuši "ietaupīt" dārgos lietpratējus, inženieŗus ķīmiķus. Lika linus vārīt slēgtos tvaika katlos un pēc izstrādāt vienkāršiem strādniekiem, kuŗi linus pamatīgi sabojāja. Milzu ķieģelnīcu uzbūvēja vietā, kur gan bijis, bet vairs nav ķieģeļu māla… Tika nopirkts jūras velkonis, kas būvēts tikai par upes velkoni. Sabojāja finieŗus, tos pārkarsējot, par sevi labi ierīkotā fabrikā. Kāds mūsu liels finansists savā fabrikā uzstāda dārgu tvaika turbinu, bet, ietaupot dārgo mašīnu inženieri, uztic tās darbā laišanu vienkāršam kurinātājam. Ar tādu panākumu, ka dārgā mašīna dažos mēnešos tā sabojāta, ka tā jāpārdod par vecu dzelzi…

Tā tad: liela daļa privato lieluzņēmumu Latvijā pa daļai jau nobankrotējuši, nesot valstij milzīgus zaudējumus. Daudzi citi lieluzņēmumi turas tik uz valsts labvēlības.

Labi pelna 5 -6 lieldzirnavnieki un lielie koku uzņēmumi. Tāpat tabakas fabrikas. Uz valsts un tautas rēķina. Daži labi lietpratēji rēķina tabakas fabriku faktisko peļņu uz kādiem 5 - 6 milj. latu. Kuŗus varētu iegūt valsts, nepaaugstinot tabakas sīkpārdošanas cenas.

Kā stāv ar lieldzirnavnieku peļņu? Latvijā pastāv kviešu muita un kviešu miltu muita. Kviešu muita 7 santimi uz kilo. Kviešu miltu agrāk 36, tad 25, jaunajā tarifa projektā tā pazemināta uz 21 santimu. Katrreiz pie miltu muitas pazemināšanas lielmeldeŗi kliedza, ka tiem jāizputot. Patiesībā matematiskais aprēķins šāds: no 100 kilo kviešu var izmalt 70 kilo bīdelētus kviešu miltus, 27 klijas (3 iziet putekļos). Tā tad ir skaidrs, ka tie 7 santimi kviešu muitas jāpārrēķina uz izmaltiem miltiem. Tas ir: ja par 100 kilo kviešu jāmaksā 100 reiz 7 = 700 santimi muitas, tad, kviešus samaļot bīdelētos miltos, šie 700 santimi jāpārrēķina uz 70 kilo miltu. 700 uz 70 dalīts ir 10. Tātad kviešu miltu muita drīkstētu iztaisīt 10 santimus no kilo un nevis 25 vaj pat 21. Tāda matematiska - techniska starpība arī pastāv visās kulturas valstīs, kur ievestas kviešu un reizē kviešu miltu muitas. kā: francijā, vācijā, zviedrijā, Italijā, Spanijā. Esmu gadiem velti pūlējies presē mūsu likumdevējiem šo starpību paskaidrot. mēs ievedam gadā 50.000 tonnas kviešu, no kuŗiem var izstrādāt 35.000 tonnu bīdelētu miltu. Neievērojot pārstrādāšanas izdevumus, kas labās dzirnavās neiztaisa vairāk kā 20 r. no puda kviešu = 2 1/2 santimi no kilo un kas bagātīgi tiek segti no ieņēmumiem par klijām, paliek 15 santimi tīrpeļņas no kilo kviešu miltu. Par 35 milj. kilo (= 35.000 tonnām) miltu tad 35 reiz 0,15 = 5,25 milj. lati jeb 262 1/2 milj. r…

Sekmīgi, ar peļņu darbojas Latvijā papīra fabrikas, kuŗām lēts koksnes materials pie rokas un kuŗas bez tam pelna uz iekšzemē pārdoto papīru 80 rbļ. no puda, apm. 25% uz papīra eksporta vērtības.

Kā stāv ar valsts uzņēmumu neienesīgumu citās valstīs? Nespecialists inteliģents, dziedot līdzi dziesmu par valsts uzņēmumu nederīgumu un kaitīgumu, nezin, ka pat cariskā Krievijā, neskatoties uz visu kroņa "činovnieku" korupciju, valsts būvēja dzelzsceļus samērā uz pusi lētāk nekā cildinātie privātie uzņēmēji. kāpēc krievu valsts no 1885. g . tikusi pie 50 milj. zelta rubļu gada piemaksas privāto dzelzceļu uzturēšanai, bija spiesta lielāko daļu privato dzelzsceļu ņemt savās rokās, ar dzelzs roku labojot to nolaidīgo saimniecību. Par visu to var palasīties konservativā finansista viguļina darbos "Наша железнодорожная политика". No krievu ekonomistiem aizstāv privato uzņēmību prof. Orlovs. Bet tad paša grāmatā "Горные заводы Урала", Orlovam pasprūk apzīmējumi, ka kronis dabūjis no kroņa zavodiem dzelzi par 26 kap. pudā. Privatie zavodi, kā citās vietās turpat lasāms, tai pašā laikā ņēma 65 kap. un dārgāk! tad tā smalks kroņa zavodu "deficita" pierādījums! Tamlīdzīgi "ar zaudējumiem" strādājušas kroņa Permas lielgabalu fabrikas. Dodamas kronim parastos 3 collu lielgabalus par 3.100 - 3.300 zelta rubļiem, kur Putilova privātais zavods [207] ņēma 4.000 - 4.400. Bet tā vēl nav visa starpība. Pēc šaušanas mēģinājumiem "kroņa", iz vislabākā Uralu tērauda lieti lielgabali izturēja 4.000 šāvienus, bez kā dabūtu skrambas. Privatie lielgabali pēc 1.000 šāvieniem palika nederīgi. Līdzīgas žēlošanās par Uralu kroņa zavodu neienesīgumu un reizē skaitļus par lēto tajos ražoto dzelzi atrodam slavenā krievu ķīmiķa Mendeļejeva un prof. Semjačinska 1901. g . izdotā lielajā darbā par Uralu dzelzsrūpniecību… Un - valdība ļāvās "ieziepēties" un aizdeva 3 milj. zelta rubļus valsts sekretara Polovceva kundzei, lai tā uzbūvētu priekšzīmīgo Bogoslova dzelzsāmuru. Reizē ar to kontraktu uz 5 milj. pudu dzelzsceļa sliežu apgādāšanu Sibīrijas dzelzsceļam par 155 zelta kap. pudā. Kroņa zavodu direktori bija ar mieru sliedes dot kronim par 60 kap. pudā. bet tiem, lūk, nebija ko "smērēt" iespaidīgās vietās, jo kroņa fabrikās šādiem izdevumiem nebija paredzētas rubrikas grāmatvedībā!

Kā stāv slavētā solidakās privatuzņēmības zemē Anglijā? Anglijas kaŗa vajadzību apgādības ministrs pasaules kaŗā Chiozza-Monehs pastāsta mums par to savā grāmatā "The Triumphans of nationalisation" (iznākuse Londonā 1920. g .) tīri brīnuma lietas. Visupirms tas aizrāda uz to apstākli, ka Anglijā no 1862. - 1917. g . dibinātas 163.729 privatas akciju sabiedrības ar 8.116 milj. angļu mārciņu lielu akciju kapitalu. 1917. g . bija pāri palikušas tikai 66.456 sabiedrības ar 2.730 milj. mārciņu akciju kapitalu. Tā tad 97.273 sabiedrības ar 5.386 milj. mārc. kapitalu bija iznīkušas, protams, ar lielākiem akciju turētāju zaudējumiem… Chiozza-Monehs atzīmē, ka "patriotiskie" angļu municijas fabrikanti ņēmuši par 18 mārciņu smagu granatu no valsts 22 1/4 angļu šiliņus. Ticis par ministri, tas nospiedis granatu cenu uz 12 šiliņiem un tā paglābis priekš valsts ap 35 milj. mārciņu. "Levis" lielgabali maksājuši 165 angļu mārciņas, pēc 135. Vikersa ložmetēji maksāja 112 mārciņas , Chiozza cenu nospieda uz 80. Kaŗa laikā bija jābūvē munīcijas strādniekiem vesela dārzu pilsētiņa iz 3.000 namiem. Spekulanti prasīja 875 mārciņas par namu, Chiozza nospieda cenu uz 650. Pavisam tam izdevies savā 2 gadu ministra laikā paglābt priekš valsts 440 miljonus angļu mārciņas. Un redzi - Anglija, kuŗai bija lietpratējs apgādības ministrs, izturējuse kaŗu, iztika bez devalvacijas. Francijā, Italijā, Vācijā, Krievijā, kur valdīja princips, ka kaŗa laikā jāmaksā tas, ko spekulanti-uzņēmēji prasa, bija piespiestas "devalvet" savu valutu līdz ceturtai un piektai daļai, vaj pat notaisīt pilnīgu bankrotu (Vācija un Krievija). Bet tai pašā laikā, kad Chiozza-Monehs pazemināja cenas valstij nododamām mantām, privatie spekulanti ārkārtīgi lika pārmaksāt angļu tautai par uzturas vielām un manufakturu. Un pēc kaŗa beigām spekulantiem izdevās Monehu izēst no valdības - tie baidījās, ka tas varētu izvest savu propagandēto ideju, pārņemt ogļu raktuves valsts rokās, ietaupot caur racionalu ogļu patēriņa reformu trešo tiesu Anglijā patērēto ogļu, proti 55 milj. tonnu! Attiecībā uz maizes cepšanu Chiozza atzīmē, ka Anglijā pastāvot 40.000 maiznīcas. Bet 90% no visas izceptās maizes tiekot ražotas tikai 4.000 lielākās maiznīcās. Labāki ierīkotās maiznīcās maksājot vienas kules miltu pārstrādāšana maizē 7 šiliņus, sliktākās 27. Ceptuvju koncentracija dodot angļu tautai 12 - 20 milj. mārciņu sterliņu lielu ietaupījumu gadā um nodrošinot to ar daudz labāku maizi.

Prūsijā konservativais firsts bismarks izveda cauri visu dzelzsceļu pārņemšanu valsts rokās, par ko var palasīties katrā finanšu zinātnes grāmatā. Ar tādu panākumu, ka dzelzsceļi deva pēdējos gados valstij pāri par 300 milj. zelta marku gadā tīra atlikuma, sedzot turklāt dzelzsceļu iegūšanai vaj uzbūvei aizņemtā kapitala procentus! Krievijā Vittes laikā valdīja tāds princips, ka valstij jābūvējot vaj jāizpērkot tikai neizdevīgie, zaudējumus nesošie dzelzsceļi. Treknās līnijas, turpretim, esot jāatstāj privatās rokās! Un tā tad valsts maksāja uz dzelzsceļiem klāt, privatie spekulanti iedzīvojās un varēja apgalvot, ka esot, lūk, pierādīts, ka privatā saimniecība esot lētāka.

Tikai žēl, ka dzelzsceļu eksploatacija ik uz no vilcieniem noskrietiem "tonnu kilometriem" kronim iznāca par 10% lētāk nekā privatiem!

Tālā Japana neticami ātrā laikā uzstrādājusēs par ziedošu kulturas valsti ar fabrikam, kas ierīkotas pēc vismodernākās technikas. Kas uzbūvēja šīs modernās fabrikas? To darīja valsts ar saviem līdzekļiem! Tādējādi, piem., uzbūvēts dzelzsāmurs Javatā, uz Kiusju salas uzbūvēta un laista darbā cementa fabrika, Jukugavā pie Tokios parauga vērptuve, stikla fabrika Šinigavā, papīra fabrika u. c. Kā japaņi, kuŗiem pašiem nebija techniķu-inženieŗu, ķimiķu, to izdarīja? Tie nenodeva vis uzbūvi ārzemju spekulantiem, bet izsūtīja paši apdāvinātus jaunekļus uz Eiropu un Ameriku studēt, iepazīties ar modernāko techniku, kuŗi tad arī, pārnākuši tēvijā, varēja uzbūvēt un vadīt parauga fabrikas ar labām sekmēm priekš valsts! Taisnība nu gan, ka Japanas tālākā dzīvē privatais spekulantisms ņēma virsroku! Valsts vairs pate nebūvēja fabrikas, bet krediteja spekulantus, savējos, japaņus. Un ne tikai krediteja jaunu privatu fabriku būvi, bet atdeva tiem i lielāko daļu jau pastāvošo valsts parauga fabriku! Dzelzsāmurs gan ir i tagad vēl "ķeizara" rokās!

Prūsijā pastāvēja un pastāv vēl tagad kroņa Zāras [208] ogļu raktuves, kas strādā ar labiem panākumiem priekš valsts, ražo gadā 13 milj. tonnas. Bet 90% no ogļu ražošanas Vācijā atrodas privātuzņēmēju rokās. Un privatie ogļu rakstuvju un dzelzsāmuru īpašnieki zina, kas jādara, lai pierādītu publikai, ka vienīgi privatie uzņēmēji strādā lietderīgi. kā tie to pierāda?

Gaužām vienkārši: tie nopērk avīzes, nopērk drukātavas, nopērk papīru fabrikas. Un liek savās izdotās lētās avīzēs saviem rokas puišiem pastāvīgi diendienā apgalvot, ka valsts uzņēmumi - bubulis, ka lietderīgi strādā vienīgi privatie uzņēmumi. Un publika nesajēdz, ka to muļķo! Tā tic drukātam vārdam!

Un kad jau nu lielajās, vecās kulturas valstīs valda tāda domu kūtrība, negriba pakaļdomāt un izdibināt patiesību, tad jau saprotams, kāpēc Latvijā, kas netik sen kā atsvabinājusēs no cara laiku brīvās domas apspiešanas, valda vēl lielāka uzticība spekulantu apgalvojumiem. Bet taisni jaunai valstij ar vēl neattīstītu rūpniecību un kulturas valstīm pakaļ palikušu zemkopību jāiet bojā…. Man, zināms, pārmetīs, ka es proponeju plašu "valsts kapitalismu" vaj, pasarg' Dievs, pat "valsts socialismu". Tiešām citādas izejas nav - šī izeja tiklab pašu zemkopju kā rūpniecības strādnieku interesēs! Te valda plaša interešu harmonija, nevis interešu pretešķīgums.

Ārējā aizņēmuma jautājums.

Aizņēmumi ārzemēs vēl ļoti dārgi… No starpniekiem bijuši vairākkārtēji piedāvājumi sarīkot Amerikā aizņēmumu Latvijas valstij līdz 10 miljoniem dolaru par 7% gadā, bet tik stipri zem kursa un tādiem noteikumiem, ka faktiskais procents iznāktu uz 9,1%. Bez tam ar deldēšanu 20 - 25 gados. Tā kā par faktiski dabūto naudu ar deldēšanu 20 gados iznāktu maksāt 10,7% gadā.

Polija tiešām pret tādiem, tik spaidīgiem noteikumiem nupat sarīkoja 70 milj. dolaru lielu aizņēmumu Amerikā. Jautājums tāpēc, kādos uzņēmumos tad valsts varētu ieguldīt tādu, tik dārgi aizņemtu naudu? Katrā ziņā ne dzelzsceļos, kuŗi Latvijā neatmaksā ne eksploatacijas izdevumus!

Jauni, papildu dzelzsceļi valsts saimnieciskai atvēršanai, attīstībai, protams, jābūvē! Bet tikai iz valsts tekošiem, kārtējiem valsts ieņēmumiem. Pie labas valsts saimniecības valsts droši varēs ziedot gadā 10 m ilj. latus jaunu dzelzsceļu būvei. pavisam nepieciešams piem. Rīgas-Limbažu-Rūjienas dzelzsceļš, kad privātie koncesionari-uzņēmēji ar mieru iesākt būvēt tad, kad valsts tiem garantē procentus, un pie tam par cenu, kas pārsniedz faktiskos izdevumus par 80% - par 90.000 latiem no kilometra, kur pēc techniķu aprēķiniem kilometrs līdzīga šaursliežu ( 75 centimetru sliežu platuma) ceļa maksātu 50.000 (sal. inž. Leimaņa kalkulaciju par Liepājas-Aizputes un Ventspils-Kuldīgas šaursliežu dzelzsceļa būvi "Ekonomista" 1924. g . Nr. 7 un 8…

Vaj var aizdot zemkopjiem naudu pret 9,1%? Acīmredzot nē! Ja valsts pusi vaj trešo daļu no aizņēmuma, kas sadabūts pret 9,1%, gribētu dot tālāk zemkopjiem, tad tai gandrīz puse no procentiem būtu jāpiemaksā! Bet kā tad lai būtu iespējams palīdzēt zemkopjiem? Iznāk, ka zemkopjiem var apgādāt lētus kreditus tikai pieaugot valsts un privatiem iekšzemes kapitaliem. Un šāda pieaugšana notiktu straujā tempā, tiklīdz kā būtu gādāts par zemkopības ražošanas spējas pacelšanu! Tā tad - jāgādā par lētu ražošanas līdzekļu kreditu, lētu mašīnu, lētu mākslīgu mēslu, lēta būvmateriala (cementa, dzelzs, stikla, ķieģeļu) ražošanu. Mākslīgu mēslu, mašīnu, dzelzs, cementa, stikla fabrikās ieguldītais kapitals var panest 9%. Ja ražo lielumā, var pie tam dot ļoti lēti ražotos priekšmetus! Augstu kapitala procentu var panest arī Daugavas krāču izbūve! Ja reizē ierīko mākslīgo (gaisa) amonjaka, aluminija, magnija fabrikas "atkrituma" strāvas izlietošanai.

Var ieguldīt kapitalu pret 9% i kuģniecībā - tiklab lielos tvaikoņos, kā arī tvaika vaj motora zvejas laivās, zvejot vietējos ūdeņos, un zvejas kuģos - tādos, kas var braukt zvejot Ziemeļu jūrā, sazvejot piem. Latvijas patēriņam vajadzīgās siļķes (par 5 - 6 milj. latu). Kad 1927. g . pavasarī daži resori iesniedza savus projektus par to, kādējādi izmantot ceramo aizņēmumu, tad par šādu racionālu aizdevuma kapitala izlietošanu nebija runas. Bet gan par dažnedažādiem ieguldījumiem vairāk simtu milj. latu apmērā - sevišķi lielo dzelzsceļu maģistralo līniju uzlabošanai, kuŗos ieguldītie kapitali varēs tikai tad atmaksāties, kad vispirms būs paceltas ražošanas iespējamības lauksaimniecībā!

Kādi uzņēmumi tad būtu nepieciešami Latvijas ražošanas pacelšanai? Vispirms jau pieminētai Doles krāces uzbūvei 12 milj., dzelzsāmura un cementa fabrikas būvei 10 milj., kokvilnas un vilnas fabriku būvei 5 milj., mākslīga (gaisa) amonjaka fabrikas būvei un ierīcībai ap 10 milj., superfosfātu fabriku būvei 3 miljonus, zemkopības mašīnu ražošanai ierīces maksās arī ap 5 milj. Vajadzētu vēl iegādāties 2 -3 ātrus valsts kuģus bekona, olu, sviesta transportam uz Angliju un Vāciju, - vajadzētu iegūt arī kādas saldētavas-spīķeŗus Anglijas un Vācijas ostās, lai nenotiktu tādas lietas, kas notikušas, kā bekona sapūdēšana un sviesta bojāšanās. Kuģiem izietu 5 miljoni, spīķeŗiem-saldētavām varbūt 3 (Anglijas ostu dokos spīķeŗus var uz ilgaku laiku nomāt, jāgādā tāpēc tikai par saldētavu ietaisi). Kopizdevumi: ap 63 milj. latu. No kādas sumas būtu jāsedz 43 milj. no ārējā, 10 milj. dolaru aizņēmuma, ierīces un mašīnu iegādāšanai no ārzemēm, 20 milj. izdevumu iekšzemē varētu no sākuma segt ar banknošu un valsts kases zīmju izlaišanu iekšzemē: tik ražīgiem mērķiem pavairot valsts kases zīmes ir pilnīgi nebīstami! Tikai tādējādi, ja Latvijas valsts pate transportē ātros kuģos ar saldētavu ierīci un ja Latvijai pašai (vaj nu kādai "jauktai" akciju sabiedrībai, kuŗas akcijas atrastos Latvijas fin. min. portfelī) būtu galvenās ārzemju ostās (Štetīnē, Londonā varbūt i Edinburgā) savas saldētavas, būtu iespējams zemkopjiem maksāt augstākas cenas par sviestu, bekonu, olām. Ir taisni skandalozi, ka (15. novembrī 1927. gadā) Anglijā par bekonu maksāja vēl 180 santimu no kilo, Latvijā, Vec-Gulbenē maksāja par bekona cūkām tikai 60 santimu no kilo dzīvsvarā, ap 75 - 80 nokautu un no iekšām iztīrītu cūku svarā [209] ! Šī cena racionali, uz vistaupīgāko rīkojoties un izslēdzot lieko spekulantu peļņu visļaunākos apstākļos varēja būt 110 - 120 santimu no kilo dzīvsvarā. Jāievēro taču, ka mūsu galvenā konkurente, Danija, baro cūkas pa lielākai daļai ar ievestu labību, ievestu maīsu [210] miežiem, rudziem, kuŗi (novembŗa vidū 1927. gadā) maksā Danijā ne mazāk par 240 latiem tonna, t. i. ne mazāk par 4 latiem = 200 rubļiem puds. Ja nu uz puda bekona cūkas dzīvsvara iziet (pēc zemākā aprēķina 4 1/4 pudi labības 850 r. vērtībā, tad ir skaidrs, ka izbarotās labības vērtība vien iztaisa uz puda 17 latu, uz kilo 16,40 : 17 = 97 santimus! Bet darbs un risks taču arī jārēķina! Šimbrīžam bekonu un sviestu no mūsu zemkopjiem gan paņem mūsu kooperativi, bet uz ārzemēm pārdod naudotas ārzemju firmas, kas toties nosit cenas. Arī sviesta cenas pie labākas sviesta tirdzniecības organizacijas varētu būt par 15% augstākas. Protams, ka tādējādi rīkojoties, transportējot pašu kuģos uz ārzemēm, nāktos reizē Latvijas bankai (vaj nu valstij) izsniegt arī kreditus uz izvedamām precēm. Bet atvieglojumu dotu tas apstāklis, ka vismaz Anglijā par "doku" ostu spīķeŗu sabiedrību spīķeŗos ieguldītām precēm tiek izsniegti "varanti" [211] , kuŗus var tūlīt ieķīlāt bankās par 80% no ieķīlājamo preču biržas cenas. Ieķīlājumu = lombardu procents Anglijā zems, 4 -5%! No šādas še pieminētās ārzemju aizņēmumu izlietošanas mūsu resoru iesniegumos nebija ne vēsts.

Un tas ir saprotams, jo šāda izlietošana būtu gan valsts un tautas interesēs, bet tā nebūtu spekulantu interesēs, kas pie mums valda! Ar spekulantu interesēm rēķinājusēs pie mums līdz šim katra valdība, vienalga, vaj tā būtu kreisā vaj labā valdība!

Lauku ceļu un dzelzsceļu būve.

Svarīga nozīme zemkopības pacelšanā ir lauku ceļu labošanai. Vakar-Eiropā, Vācijā, Austrijā, Francijā, Anglijā pastāv gandrīz tikai šosejas. Pat mazie ceļi uz atsevišķām lauku mājām, pat tīruma ceļi mēdz būt šosēti. Šādu stāvokli Latvija, zināms, tik var aizsniegt dažos gadu desmitos.

Būtu tomēr nepieciešami ar skubu ķerties pie galveno lielceļu labošanas, pārvēršanas par modernām šosejām. Tādu galveno "lielceļu" pa visu Latviju ap 6.500 kilometri = 6.000 verstes (bez tam 750 kilometri šosejas). Pastāvošā lielceļa šosēšanā, t. i. nobēršana ar sadauzītiem akmentiņiem 4 metru platumā un 5 - 6 collu dziļumā un pierullēšanai-valcēšanai vajadzētu ap 500 – 600 kubikmetru sadauzītu akmeņu no kilometra. Akmeņu piegādāšanas izmaksa līdz ceļam būs dažāda, galvenā kārtā sakarā ar akmeņu bagātību apkārtējā apgabalā - mums ir ļoti akmeņaini apgabali, sevišķi Vidzemes vidienā, Kurzemes augšdaļā un apgabali, kur visi akmeņi jau nolasīti - Dobeles-Bauskas līdzenumā. Latvijas dzelzsceļiem maksāja 1 kubikmetrs būvēm pievedamo lielo akmeņu (lauku akmeņu) 9 latus. Lauku ceļiem piegādājamie akmeņi būs lētāki, tāpēc ka te neattiecas uz lielumu; lietojami katra lieluma akmeņi: pirms šosēšanas tie jāsadauza sīkākos akmenīšos, ap vienu collu caurmērā. Sadauzīšana, protams, izdarāma ne ar rokas āmuru, bet ar lielām dauzāmām mašīnām. Tādējādi kubikmetrs akmeņu ar visu dauzīšanu akmeņu bagātos apgabalos maksās vislielākais 12 latu. Akmeņu izkaisīšana un piebluķēšana 4 metru platā un 5 -6 collu biezā strīpā vislielākais 5 - 6 lati, kopā lielākais 17 - 18 latu. Par 500 - 600 kilometriem tā tad 8.500 - 10.800, teiksim caurmērā apaļus 10.000 latus. Vēl labāka nekā šosēšana maziem sadauzītiem akmeņiem ir pēdējā laikā vispirms Amerikā pielietota šoseju būvēšanas metode: braucamās joslas ar 5 - 6 collu , zem apstākļiem (lielās pilsētu ielās 10 - 12 collu ) noklāšana ar cementa betonu, kuŗā ielikti ik uz 4 -5 soļiem dzelzs stieņi. Betons ļoti cieši savienojas ar dzelzi un pa tādiem dzelzsbetona ceļiem var droši braukt i smagie, i vieglie automobiļi. Kaurpretim parastās šosejas tiek no automobiļiem ātri bojātas. Domas, ka šādi dzelzsbetona ceļi būs visai dārgi, ir pareizas tad, ja dzelzs un cements jāpērk par šausmīgi sadārdzinātām cenām no ārzemēm.

Citādi tas ir, ja valstij pašai savs dzelzsāmurs un sava liela moderna cementa fabrika. Jāievēro, ka pie 4 metri platas un 6 colli dziļas joslas betona vajadzētu 600 kubikmetrus . To starpā vislielākais 100 kubikmetrus = 160 tonnām "Portlandes" cementa, (bez tam 500 kubikmetru grants), pašcena varētu būt 20, ar visu pievedumu 25 lati no tonnas. Par 160 tonnām tātad 4.000 latu. Dzelzs stieņu vajadzētu ap 3% no betona svara. Kopā apmēram 30 tonnu. Kuŗu pašcena būtu ar visu pievedumu 130 latu no tonnas, kopā 3.900 latus. Pievedamā grants ( 500 kubikmetru ) izmaksātu varbūt 2 lati no kubikmetra. Samaisīšana un noklāšana vēl 2 lati. Kopā ceļa joslas izmaksa 4.000 + 3.900 + 1.000 + 1.000 = 9.900. Pieņemsim, ka būs vēl 2.100 lieli izdevumi. I tad sanāks kopā ne vairāk par 12.000 latiem no kilometra. Jaunu šoseju būve protams varētu izmaksāt 3 - 500.000 latu no kilometra. Par to, zinams, nevar būt runa. Var būt runa tikai par pastāvošo lielceļu pārlabošanu caur nu jau minētās 4 metru platas šosētas joslas iebūvi! Ja izdodam gadā 10 milj.latu tāda veida lielceļu pārvēršanai par šosejām, tad 7 gados būtu visi galvenie 6.500 kil. Lielceļi pārvērsti par šosejām! Latvijā gan vēl bez šiem galveniem lielceļiem vēl ap 14.000 kil. 2. un 3. šķiras ceļi. Tiem pietiktu ar 2 - 2 1/2 metru platu šosētu joslu braukšanai, jo uz tiem nebūtu biežas pārmīšanās. Pielietot var arī sīko akmenīšu šoseju darvošanu vai braucamās joslas sajaukšanu ar "Kitonu", kas izmaksātu ap 3.000 - 4.000 latu no kilometra. Vispraktiskākie tomēr dzelzsbetona ceļi! Pa tādiem var braukt i ar smagiem lielgabaliem.

Dzelzsceļu izbūve protams tik un tā vajadzīga. Jo šoseju automobiļu satiksmei tā ļaunā īpašība, ka tā ziemā paliek pa lauku ceļiem gandrīz neiespējama. Tā tad vajadzētu būvēt gadā 200 – 250 kilometru pieved-dzelzsceļu. Latvijā izrādījušies par pilnīgi praktiskiem 75 centimetri platuma pievedceļi, kā piem. Ainažu - Valmieras - Smiltenes līnija. Šādi ceļi uzbūvējami, kā jau aizrādīts, par 50.000 latiem kilometrs. Ja valsts pate ražo cementu un dzelzi, vislielākais par 40.000. Visu nepieciešamākā būtu Rīgas - Limbažu - Rūjienes līnija, ap 137 kilometri . Ne mazāk vajadzīga Stendes - Kuldīgas - Aizputes līnija - 80 1/2 kilometru, tāpat Kuldīgas - Ventspils līnija – 50 kilometru. Kopā 137 1/2 + 80 1/2 + 50 = 268 kilometri . Vajadzīgi būtu pamazītēm uzbūvēt vēl tālākus 1.500 - 2.000 kilometrus līdzīgu pievedceļu. Ja ziedo gadā 10 milj. latu iz tekošiem valsts līdzekļiem pievedceļu būvei, tad būtu iespējams 7 - 9 gados uzbūvēt ļoti plašu jaunbūvējamo pieved-dzelzsceļu tīklu. Šādi papildu izdevumi: 10 milj. latu lauku ceļu šosēšanai, 10 jaunu 250 kilometru pieved-dzelzsceļu būvei gadā pie racionalas finansu sistemas būtu it labi sadabūjams…

Kāda ir valstij izdevīga meža izmantošana?

Latvijas valstij 1924. g . piederēja 1,44 miljoni hektaru mežu. No šī meža bija noderīgas, ar mežu apaugušas meža zemes tikai 1 miljons 287 tūkstoši hektaru. Pārējā meža platība sastādījās iz 40 tūkstošu hektaru retainiem un 96.000 hektariem, nocirsta un no jauna neapstādīta meža. Pēc vecumiem derīgais mežs sadalījās sekošā kārtā:

tūkstošos hektaru

Gadi

Skuju koki

Lapu koki

0 - 20

177

99

21 - 40

185

84

41 - 60

206

66

61 - 80

167

30

81 - 100

133

101 - 120

92

pāri 120

46

Kopā

1007

279

No visa meža bija tūkstošu hektaru

priedes

623

egles

383

bērzi

153

apses

63

melnalkšņi

57

baltalkšņi

4

ozoli

1 1/3

oši

1

Priedes parasti atrodas uz tīras smilts zemes - eglēm un bērziem vajaga jau mālainas smilts - vēl labāk tie aug smiltainā mālā. Ja runā no jaunsaimniecību platības paplašināšanas uz meža zemes, tad tāda drīkstētu notikt tikai uz smilšainā māla vai māla zemes. Par kuŗu platību mums ziņu nav! Varbūt tā iztaisīs 200.000 - 300.000 hektaru - varbūt arī mazāk. Šis jautājums būtu visā drīzumā noskaidrojams, lai zinātu, vaj un cik kaŗavīrus atbrīvotājusvar apgādāt ar zemkopībai noderīgu zemi uz mežu rēķina. Dot tiem smilts zemi vaj pat tikai mālainu smilti, būtu noziegums! Protams, ka tālāk jānoskaidro, cik no tiem 300.000 hektaru valstij piederošās purva zemes var ar samērā maziem līdzekļiem meliorēt un sadalīt jaunsaimniecībās.

Kā mūsu mežos saimniekots brīvās Latvijas laikos? Pie mums valdīja uzskati, ka mūsu meži esot no 1919. g . sākot jaunsaimniecību, kā arī izpostīto vecsaimniecību uzbūves vajadzībām briesmīgi izpostīti; arī eksportam ļoti daudz pārdots, jo valstij vajadzējis naudas. Pēc no meža departamenta 1926. g . izdotās Latvijas mežu statistikas iznāk, ka lietas nebūt tik bēdīgi nestāv!

Izrādās, ka no 1919. - 1922. gadam izcirsti gadā tikai 64 simtdaļas, tā tad nepilnas divas trešdaļas no tekošā mežu pieauguma! Vairāk par tekošo pieaugumu izcirsts tikai 1922/23. g. par 2 simtdaļām, 1923/24. - 1925/26. meža pārcirsts gadā par 25%, kopā par 75%. 1926/27. un 1927/28. Atkal būs abos gados par 25% "pārcirsts". Kopā saņemot tātad no 1919. - 1928. g . pavasarim būs "pārcirsts" meža tikai par 25% no viena gada normālās cirsmes! bet kāpēc tad tās vispārējās žēlabas par mežu pārciršanu? Nu, meži izcirsti tur, kur tie bija vistuvāk pie dzelzsceļiem vai plostojamām upēm! Pārcirsti labākos zemkopības apgabalos, kur vajadzēja daudz koku jaunbūvēm! Un šie izcirtumi katram dūrās acīs, kas Latviju apbrauca pa dzelzsceļu vai pa lielceļiem. Tā tad meži vēl ir - bet tie atrodami attālākos no ceļiem apvidos, pa daļai t. s. "lāču" un vilku kaktos. Lai tos eksploatetu, ir pavisam nepieciešami iebūvēt mežos šaursliežu dzelzsceļus. Kā to vāci okupacijas laikā plašā mērā darīja. Latvijas valdība to nav turpinājuse, bet atļāvuse mežu pircējiem kokus izvest ar zirgiem pēc tēvu tēvu parašas. Amerikā Fords iebūvē savos mežos pat (pārliekamu) pilnsliežu dzelzsceļu, lai varētu lētāk izvest kokus.

Kārtēju un ārkārtēju ienākumu no meža bijis 1920/21. g. tikai 1,4 milj. latu, 1921/22. jau 7,6 miljoni, 1922/23. un 1923/24. pa 25,4 un 26,2 milj., 1924/25. 17,0 miljoni, 1925/26. 11,8. Kopā par 6 gadiem 89,4 miljoni latu. To starpā no pašas valsts ierēdņiem sagatavots meža materiala 1921. - 1924. g ados par 16,4 m iljoniem ar 6,5 m ilj. latu eksploatacijas izdevumiem. Tātad apgalvojums, ka valsts izstrādāšana devuse valstij tikai zaudējumus, ir nepierādīta pasaka, kuŗa bija vajadzīga spekulantiem savtīgā nolūkā - lai visa mežu izmantošana tiktu tiem atstāta!

Uz atvieglotiem noteikumiem (par 1/5 no takses cenas uz ilgu gadu kredita) vēl izdoti jaunsaimniekiem no 1922. - 1926. g . (četros gados) koki, kuŗu tirgus vērtība pēc torgos nosolītām cenām būtu iztaisījuse 44,4 milj. latus. 1926/27. un 1927/28. gados pēc 1925. g . likuma arī vēl bija jaunbūvēm jāizsniedz gadā koki uz kredita 10 milj. latu tirgus vērtībā (par 1/5 taksi). No 1920. un 1921/22. arī būs izdoti jaunbūvēm koki par ne mazāk kā kādiem 25 - 30 milj. latu tirgus vērtības. Koku izsniegšana pret 1/5 takses izbeigsies vēl 1930. gadā. Līdz tam tad mūsu jaunsaimniecības būs saņēmušas par 1/5 takses, par apmēram 20 milj. latu uz kredita kokus, kuŗu kopvērtība pēc torgu cenām sasniegs 110 miljonu latu. Vaj mums tomēr vēl iespējams no mežiem gūt lielāku vienreizēju vaj arī pārejošu ienākumu nepieciešamām valsts uzbūves izveidošanas vajadzībām? Ja mežu departamenta statistika par atsevišķām koku vecuma šķirnēm ir pareiza - jā. Jo pēc šīs statistikas 1924. g . septembrī mums bija 91.600 hektaru 101 - 120 gadus veci skuju koku meži un 46.100 hektaru pāri par 120 gadus veca meža.

Atstāt skuju kokiem augt ilgāk par 100 gadiem mūsu klimatā ir nepraktiski. Tādi meži nedod vairāk kā 1 - 1 1/2% vērtības pieauguma gadā. Bet ārzemju aizdevumus mums nedod zem 7, faktiski dabojamas netto sumas rēķinot, ne zem 9%. Vismaz tos 46.100 hektarus pāri par 120 gadus vecos mežus varētu uzskatīt par valsts uzkrāto fondu, kas izlietojams uzbūves vajadzībām.

Pats meža departaments rēķinās ar 8.439 hektaru gadskārtēju skuju koku iecirtumu, kas, uz 1.007.000 hektariem visa meža izdalot dod nepilnus 120 gadus ilgu "rotaciju". Protams, ka, pirms kā ķeŗas pie tādas "ārkārtīgas" ieciršanas, jāliek šie vecie meža gabali pamatīgi izmērīt, "izdastot", izdarīt koku resnumu, augstumu un koku masas - koksnes mērījumus un novērtējumus.

Izmērami, izdastojami visi meži kas vecāki par 100 gadiem. Dastošana [212] par ar roku dāstu, bez tādiem pārlabotiem mēramiem aparatiem nemaksātu vairāk par kādiem 2 latiem no hektara.

Ja nu varētu šos pārāk par 120 gadus vecus mežus 3 - 4 gadu laikā likvidēt ( blakus kārtējām cirsmām 120 gadus rotacijā), tad sanāktu, pat ja tikai viena hektara caurmēra tirgus vērtību rēķina uz 1.500 latiem, kāda cena panākta pādējos gados caurmērā uz torgiem, ap 46.000 reiz 1.500 = 69 milj. latu liels ārkārtējs ienākums no mežiem. Bet ja šos ārkārtēji iecērtamos mežus izstrādā pate valsts, šis ienākums varētu būt vismaz par 50% augstāks, jo valsts var rīkoties lielumā – var likt kokus nozāģēt pēc Forda metodes ar mechaniskiem, ar petrolejas motoriem dzenamiem zāģiem vismaz 1 - 1 1/2 pēdas tuvāk pie zemes, iegūstot kādas 5% - 8% vairāk koksnes. Var likt kokus izvest vienīgi uz pārstādamiem šaursliežu dzelzsceļiem. Likt sazāģēt modernos zāģu gateŗos.

Kādi gan vēl būtu jāiegādā. Kā, vaj tad mums Latvijā nav pietiekoši daudz zāģu gateŗu? Ir gan, bet visi pēc novecojušās sistemas, tādi, kas atstāj ap 18% mazvērtīgo zāģu skaidu (no apaļo koku masas rēķinot). Pat visu labākā, Mīlmaņa zāģētavā atlecot 12% zāģu skaidu. Modernie angļu-amerikāņu "bantes" zāģi dod tikai 8 - 9% zāģu skaidu. Caur to tīru, "zeimerētu" blanku un dēļu iznākums ik no 100 kubikpēdām apaļu nomizotu baļķu masas paceļas no 58 līdz 67 procentēm.

Tādējādi tad naudu še augšā minētiem jauniem valsts uzņēmumiem laikam varētu sadabūt bez kāda ārēja aizņēmuma. Protams, ka tā var rīkoties tikai, ja ir droši zināms, izmērīts, ka mūsu mežos ir atlikums… Attiecībā uz koku izstrādāšanu tad mežziņiem un citiem valsts ierēdņiem, kuŗiem to uztic, jādod premijas no tā "plus" (vairāk) ieņēmuma, kāds iznāk no kubiksatura, samērā ar ieņēmumu no tiem mežiem, kas tiek pārdoti no torgiem. Par šādu premiju izmaksu 1919/20. gadā neviens nebija domājis - un sekas bija, ka daudzi moraliski ne visai stipri elementi ierēdniecībā bij sev paši nelikumīgā ceļā mēģinājuši sagādāt "virspremijas". Ja dos likumīgas premijas, tad katrs sargāsies no nelikumīgām, lai nezaudētu ienesīgu vietu.

Vecuma apdrošināšana.

Vecuma apdrošināšana pēc būtības vajadzīga katram, ne tikai strādniekam un kalpam. Katrs, kas lasījis Blaumaņa "Indrānus" zinās, kādas traģedijas dažkārt norisinājas ar veciem saimniekiem, kad tie vairs nav darba spējīgi un kad, varbūt, to mājas faktiski ir par mazām, lai tiem dotu pienācīgu bezdarba vecuma iztiku. Bet jo sevišķi šausmīgs ir kalpu liktenis, kuŗiem, kā "pagasta nabagiem", pēc sūros sviedros pavadīta mūža, jāklejo apkārt no mājas uz māju. Kādi mēdz būt iebildumi pret vecuma apdrošināšanu? Tie, ka Latvijai neesot līdzekļu, ka tā esot par nabagu.

Brīvā, neatkarīgā Latvija par nabagu! Tai jāliek savi darba invalīdi, kā pie romiešiem vergi, mirt badā! Vaj var būt lielāka ironija par mūsu techniskā progresa gadusimteni. Un lielāka nepatiesība!

Par nabagu ir Latvija tikai tad apgādāt savus darba nespējīgos, ja tā pārliecīgā mērā izaudzē un izlutina savus ierāvējus un parazitus. pie solidas valsts saimniecības daudz daudz vairāk iespējams! Bez tam vecuma pensijas jāsedz, galvenā kārtā, tāpat kā citās kulturas-socialpolitikas zemēs, no pašu pilsoņu kārtīgām iemaksām. Jāuzliek katram par pienākumu, no 15. Dzīvības gada sākot līdz 65. gadam, izdarīt kārtīgas iemaksas valsts kasē, par labu vecakiem - pāri par 65 gadus veciem pilsoņiem.

Cik lielas tad iznāktu premijas maksas, ja rēķina, ka katram pilsonim, kas vecāks par 65 gadiem, jāsaņem gadā 300 lati = 25 lati mēnesī, katrai pilsonei vecākai par 65 gadiem 20 lati? Mūsu Latvijas 1925. g . vecumu sastāva statistika mums rāda 56.926 vīriešus un 79.930 sievietes, kas vecākas par 65 gadiem. Vīriešu dzimuma iedzīvotāju starp 15 - 65 gadiem ap 571.529, sieviešu ap 670.500. Tādējādi, tad katram vīrietim šajā, t. i. "darba vecumā" nāktos maksāt 30 latus gadā, katrai sievietei 28 1/2 lati, lai vecākiem par 65 gadi sanāktu, vīriešiem 300 latu, sievietēm 240 lati pensijas gadā.

Daudz izdevīgāki būtu, ja varētu no jaunām dienām sākot katru piespiest iemaksāt gadsgadā zināmu sumu krājkasē. 20 lati gadsgadā iemaksāti krājkasē, 6% gada augļus rēķinot, jau 45 gados būtu sakrājušies par 4.000 latiem; ja 4.000 latu nodod kādai apdrošināšanas biedrībai, lai tā izmaksā kādai personai mūža renti, tad tā 65. g . vecam vīrietim varētu maksāt līdz mūža beigām 13% gadā = 520 latus gadā - tikpat vecai sievietei gan tikai 11% = 440 latus. Bet nelaime nu tā, ka tik ilgi uz izmaksu nevaram gaidīt - citādi visiem vecākiem cilvēkiem nākamos 45 gados nebūtu iespējams līdzēt! Jāpalīdz - jāsāk palīdzēt tūliņ! Pat augšminētā 300 un 240 latu pensija vecākiem ļaudīm pie tagadējās dzīves dārdzības būs pietiekoša tikai tad, ja pensionariem netrūks cita atbalsta - piem. brīva dzīvokļa un siltuma ziemā.

Ja negrib nodibināt vecuma apdrošināšanu visas tautas un valsts apmērā, tad var arī pagaidām tādu nodibināt pilsētu un lauku strādniecības apjomā. Pie tam, pēc slimo kasu parauga, varētu strādniekiem atvilkt, blakus tām 2% slimo kasēm, tālākus 1 1/2% no to algas, uzliekot arī uzņēmējiem par pienākumu no savas puses pielikt tikpat daudz. Trešos 1 1/2% varētu ziedot valsts. Ja strādnieku alga gadā iztaisa pat tikai 800 latus, jau sanāk 800:100 reiz 3 3/4 = 30 lati gadā. Un ja veco darba nespējīgo strādnieku procentu rēķina uz 10% no visu darbā esošo strādnieku skaita, tad šiem apgādājamiem iznāktu gadā 300 (mēnesī 25) latu liela pensija. Valstij tad iznāktu ziedot, ja visu pastāvīgā darbā esošo strādnieku skaitu rēķina uz 200.000, apgādājamo veco strādnieku uz 2.000, kā piemaksa 2 milj. gadā. Kāda piemaksa nebūtu nemaz tik smaga nasta! Ja valsts gribētu izvest cauri v i s u pilsoņu obligatorisku apdrošināšanu un maksāt klāt 1/3, tad izietu piemaksās 12 milj. lati, kāda suma gan grūtāk sadabojama.

Kaŗavīru-atbrīvotāju apgādāšana.

1927. g . septembrī pabeigtā statistika par kaŗavīriem, atbrīvotājiem devuse to pārsteidzošo rezultatu, ka no visiem, kas ņēmuši cīņās dalību, pavisam tikai 20.137 dabūjuši zemi, 37.068 palikuši bez zemes! Tas tiešām apkaunojošs iznākums, kas dod pārāk bēdīgu ainu par to, kādi "Putras Dauķi" un draugu apgādātāji rīkojušies kā "власть на местах" (vietējā vara) mūsu zemē. Ko nu? Kā nu līdzēties? Zemkopības ministrija apgalvojuse, ka esot vēl brīvas nesadalītas zemes 63.800 hektaru. Kas tā par zemi - vaj tā tikai nav ilggadējo rentnieku zeme, to zemkop. min. nav pateikuši. Katrā ziņā būs ārkārtīgi grūti - pareizāki sakot, pilnīgi neiespējami, visus apgādāt ar zemi. Ja negrib zemi atņemt līdzšinējiem zemi dabūjušiem - kas arī neiespējama lieta, vaj ja negrib dalīt vecsaimniecības, kas tikpat maz izvedams. Faktiski atliktu ko dalīt, kā jau aizrādīts, varbūt 200.000 hektaru labākās meža zemes un 300.000 hektaru purvu. Bet lēta tāda mežu un purvu dalīšana nebūs! Ja mežu zeme jāmeliorē - jāizaŗ vaj vismaz jāizstrādā ar stipru (300 zirgu spēku) tvaika "gruberi", ja šādu zemi grib pārvērst noderīgā tīrumā. Var jau zināms šo pārvēršanu atstāt pašiem zemes gribētājiem! Bet vismazākais tie jāapgādā ar dzīvu un nedzīvu inventaru, kauču pa govij un zirgam, arklam, ratiem u. t. t. uz kuŗa jārēķina kāds 1.000 latu. Tikpat daudz uz sēklu, pārtiku pirmajam gadam un kādu mazumu mākslīgu mēslu. Bet ēkas ar vajadzīgas. Pat ja jaunais iebūviets pats ceļ ēkas, izies koka materiala par kādiem 1.500 latiem (tirgus vērtības), par citiem materialiem un nepieciešamo amatnieku algošanu arī 1.000 latu. Tā tad bez zemes piešķiršanas valstij jāziedo vēl kādi 5.000 lati no ierīkojamās jaunsaimniecības. Vēl lielāki izdevumi sanāk, ja piešķiŗ purvu zemi. Jo purvu zeme jau pavisam nepieciešami jāmeliorē, t. i. jāgrāvo, vaj jādrenē, jāapaŗ, jākaļķo, jānokaisa mākslīgiem mēsliem. Šādi darbi nemaksās zem 400 - 500 lati no hektara, pat ja grāvjus rok ne cilvēki-grāvrači, bet tos izrok ar lielām tvaika mašīnām vaj motoriem, apaŗ ar motora arkliem. Ja nu tādu purva jaunsaimniecību rēķina uz 15 hektariem, tad vajadzīgi vismaz 15 reiz 400 = 6.000 lati melioracijai. Kopā 11.000 latu. Tāda suma gan tagadējai Latvijas valstij nav pa spēkam. Pavisam citādi, nesalīdzinot lētāki iznāk tāpēc valstij, ja apietie kaŗavīri-atbrīvotāji (vaj vismaz to lielākā daļa) ar mieru saņemt naudas atlīdzību.

Es no savas puses proponeju kā naudas atlīdzību 3.000 latus no personas (Latvijas Brīvības Cīnītājā 18./19. dec. 1926. g . 5. lapp.). Bet apieto kaŗavīru atbrīvotāju vairākums būtu mierā pat jau ar 2.000 latiem. Kādu sumu tie tura par apmēram līdzvērtīgu jaunsaimniecības piešķiršanai.

Interesanti nu tas, ka daudzi partiju vīri, kā Mīlbergs, kas runājis un rakstījis jaunsaimnieku un sīkgruntnieku partijas valdes vārdā, šādu sumu atrada par "milzīgu". Tagad tas sola! Tikai plana, kur ņemt naudu, tam nav! Tādējādi tā solījums ir vienkārša kaŗavīru muļķošana - krāpšana… No finanču zinātnes viedokļa nu šāda suma gan nekāda "milzīga" nav, tad, ja valsti nespiež izmaksāt tūlīt visu skaidrā naudā, bet kad tā var iedot kaŗavīriem-atbrīvotājiem ķīlu zīmes, valsts parādu zīmes, kas dotu 6 - 8%gadā un būtu izpērkamas pakāpeniski kādos 10 gados. Šādā gadījumā, t. i. ja atbrīvotājiem piešķirtu katram pa 2.000 latu, kopā 37.000 reiz 2.000 = 74 milj. latu valsts parāda zīmes, šīs zīmes līdz ar 6% būtu iespējams izpirkt kādos 10 gados, ziedojot katru gadu no valsts kases pa 10 miljoniem. Kādu sumu laikam sadabūtu jau caur viena paša tabakas monopola ieviešanu, t. i. izlietojot monopola virspeļņu kaŗavīru fondam.

Necik dārgāki neiznāktu dārzu pilsētu dibināšana tiem karāvīriem-atbrīvotājiem, kas gribētu sastādīt šādam mērķim kooperativus. Vismaz 1.000 - 2.000, vēl labāk 10.000 - 20.000 ģimenēm. Dārzu pilsētas dibinot pietiktu, ja piešķirtu uz kaŗavīru 1 1/2 hektara meliorēta purva.

Kādus gabalus būtu iespējams piešķirt nevis kaut kādos "lāču kaktos", bet Rīgas, Jelgavas vai Liepājas tuvumā - ne tālāk kā 10 - 20 verstes no šīm pilsētām. Pie purvu melioracijas (drenu ielikšanas, uzaršanas, mēslošanas u. t. t.) varētu strādāt paši tādas zemes gribētāji. 1 1/2 hektaru melioraciju, drenēšanu ar pamatīgu kaļķošanu, nomēslošanu un apsēšanu nemaksātu pārāk par 1.000 latiem! Nāktu klāt mājiņu būve un ceļi. Ja mājiņas ceļ no lēta būvmateriala, kaļķa smilts ķieģeļiem, kas purvu tuvumā vislētāk ražojami, tad viss būvmaterials nemaksās vairāk par 1.000 latiem no mājiņas. Sanāk kopā 2.000 latu. Taisnība - drenēta, nomēslota un apsēta purvu zeme jāapsaimnieko. Kūtis-šķūņi, inventars varētu būt kopējs, t. i. kooperativa īpašumā. Uz to vēl sanāks lieki 1.000 lati uz katra dalībnieka. Šie 1 1/2 hektaru tad arī varētu dot kooperativa dalībniekiem visu vajadzīgo uzturu! Apsējot pusi = 3/4 hektara ar labību, šis labības lauks uz ģimenes dotu zemi labi mēslojot, izlietojot arī atejas mēslus, ne mazāk par 135 - 150 pudiem labības. No 3/4 hektariem citas zemes varētu uzturēt labu slaucamu govi, tādu, kas vismaz dotu 2.000 - 2.500 litrus piena gadā (Danijā govju caurmēra izslaukums ir 2.720 litru gadā - taisnība izbarojot bez rupjās barības 30 pudus eļļas raušus un labības). Ceļš - šoseja ar elektrības vadu izmaksātu uz 500 latiem no 1 1/2 hektara zemes gabala, ja rēķina šos zemes gabalus 600 metrus gaŗus, 25 platus un ja rēķina uz šosejas vaj bruģētas ceļa joslas 4 - 5 metrus .

Finances.

Kādi ir Latvijas valsts ieņēmumi un kādiem mērķiem tie izlietoti? Vaj ir jel maz iespējama izdevumu pavairošana lietderīgiem mērķiem, ierēdņu algu, kaŗavīru un invalidu stāvokļa uzlabošana?

Kur ņemt naudu lielceļu šosēšanai, jaunām dzelzsceļu būvēm? Mūsu Saeimas deputati lieli "taupības principa" cienītāji. Kādu principu tiem paspējis iepotēt Ringolds Kalnings. Bet ar taupību vien nevar valsti, nevar tās saimniecību uzbūvēt. Ja grib ko ražot, ja grib ražošanu un līdz ar to tautas labklājību pacelt, tad visupirms jāgādā par kapitala ieguldījumiem ražīgā darbā, ražīgos uzņēmumos. Un ar to mums neveicas! Mēs negribam, t. i. tie, kam noteikšana valstī, negrib mācīties moderno tautsaimniecību. Negribam iet skolā pie attīstītām kulturas tautām, sevišķi pie amerikaņiem. Mēs gribam paši, bez visas zināšanas, būt gudrāki par visiem pasaules gudrajiem.

Un iestiegam arvienu dziļāki dažādu izmantotāju valgos! Nevar nu taisni teikt, ka valsts finanču stāvoklis būtu slikts. Valsts ir pat atmaksājuse no 1922. g . sākot kādus 25 - 30 milj. latus ārējā parāda, kas bija ietaisīts atbrīvošanas cīņu laikā iedzīvotāju uzturai un kaŗa materialiem.

Palikuši tomēr vēl ko maksāt: Anglijai 1,2 miljoni mārciņu, Amerikai 5 1/4 milj. dolaru. Par kuŗiem jāmaksā 3,8 milj. lati gada procentes ar visu deldēšanu. Kas samērā ar 150 milj. lielu valsts ieņēmumu nevar tikt uzskatīts par lielu sumu. Francijai, Anglijai jāziedo valsts parādu procentiem un deldējumam turpat puse no valsts ienākumiem. Un tomēr šīs valstis ir bagātas! Tāļāk jāievēro, ka Latvijas valsts kopš 1921/22. g. uzkrājuse iz tekošiem valsts ieņēmumiem prāvus kapitalus.

Visi zemes bankas kapitali, visi tās aizdevumi, kuŗu uz 1927. g . 31. oktobri skaitījās apaļi 107 miljoni lati, ir valsts nauda. To starpā bija 37 milj. īstermiņa augsto procentu aizdevumi, galvenā kārtā vecsaimniekiem un lauku rūpniecībai, 20,6 milj. 6% ķīlu zīmes un 50,6 milj. 4% ķīlu zīmes, galvenā kārtā jaunsaimniekiem. Bet vec- kā jaunsaimnieki žēlojas, ka % un deldējuma tiesa sevišķi uz īstermiņa pārāk augsti. Tiem jāputot laukā! Ilgtermiņa kredita % pastarpām par 2% pazemināti. Bet arī īstermiņa krediti vaj visi pārvedami zema procenta ilgtermiņa kreditā. Ar ko valstij zustu tālāki 2 milj. lati ieņēmuma, bet to tiesu būtu izbēgti zemnieku bankroti, veicināta zemkopības pacelšana. Hipotekas bankas aizdevumi 8% ķīlu zīmēs, un īstermiņa aizdevumos, kopā 23 milj. ls arī pa lielākai daļai valsts nauda. Valsts rēķini Latvijas bankā sasniedza 19.oktobrī 1927. g . 95,6 milj. latus. No kuŗiem gan kādi 7 - 8 milj. zaloga un citas valstij nepiederošas naudas. Latvijas bankas pamata un rezerves kapitali - 19 1/2 milj. lati, arī valsts nauda.

Valsts nauda ir administrativās nodaļas 9 1/2 milj. latu izsniegumi. Tā tad valsts uzkrājuse: 107 milj. latu (zemes bankas izsniegumi) + 86 + 12 (Hipotekas bankā) + 9 1/2 kopā ap 214 1/2 milj. latu. Privatu ieguldījumu bankās un citās kreditiestādēs (ieslēdzot "tekošos rēķinus" Latvijas bankā) turpretim tikai 63,9 milj. ls, 42,6 miljoni pārējās bankās, citās kreditiestādēs 34 miljoni ls, kopā ap 140,5 miljoni. Pie tam šie privatie ieguldījumi sastāv pa labai daļai (varbūt 30 - 40 milj. ls) no ārzemju kapitaliem. Latvijas bankas aizdevumu % šausmīgi augsts, 7 - 8 - 10 procenti gadā. Sekas, ka daudzi aizņēmēji nobankrotē un Latv. bankai cerētās lielās peļņas vietā jācieš zaudējumi.

Valsts kapitali Latv. bankā devuši 3 - 3,8% peļņas. Būtu bijis lietderīgāki dot naudu pret zemākiem procentiem un totiesu tikai drošiem kredita ņēmējiem. Šimbrīžam apstākļi tādi, ka no visiem Latvijas bankas 125 milj. aizdevumiem, kas visi domāti kā īstermiņa izsniegumi, apmēram 3/4 jāpārved, jāpārvērš par ilga termiņa kreditiem, ja negrib valstij likt ciest lielus zaudējumus uz nepiedzenamiem parādiem un reizē izputināt lielu daļu kredita ņēmēju, kuŗi varētu glābties un pamazītēm atdot arī parādus, ja tie parādi tiek pārvērsti ilga termiņa parādos un reizē pazemināts parādu procents līdz 4%. Brīva kapitala jauniem izsniegumiem gan valstij tiklab kā nav. Bet ir gan apgrozībā par 35 milj. nesegtas "valsts kases zīmes".

Kādā ceļā cēlušās uzkrātās valsts naudas? Lietas tādas, ka Latvijas valsts kopš 1922. gada katru gadu iz tekošiem valsts ienākumiem atlicinājusi 30 - 40 milj. latus. Pēdējo divu noslēgto budžeta gadu pārskati sekoši:

Ienākumi miljonos latu

1926/27.

1925/26.

Tirdzniecības un rūpniecības nodoklis

4,61

4,15

Nekustamas mantas nodoklis [213]

2,98

2,85

Ienākuma nodoklis

4,54

3,40

Zīmognodoklis [214]

7,95

7,60

Dzērienu akcizes nodoklis

3,24

3,02

Tabakas akcizes nodoklis

11,02

10,54

Dažādas

3,36

3,19

Spirta monopols

30,40

24,66

Linu monopols

1,66

4,03

Ievedmuita

43,74

42,09

Nenoskaidroti nodokļi

3,69

Citi finanču min. ieņēmumi

19,27

16,60

Valsts zemes

1,28

1,66

Valsts meži

12,67

8,50

Valsts dzelzsceļi

2,83

2,00

Pasts, telegrafs, telefons

2,17

1,36

Pārējie ieņēmumi

9,24

9,44

Kopā

165,13

153,08

Izdevumi miljonos latu

1926/27.

1925/26.

Valsts augstākās iestādes

2,45

2,44

Tieslietu ministrija

5,51

5,48

Iekšlietu ministrija

8,86

9,36

Izglītības ministrija

17,37

15,48

Valsts parādi

3,37

1,65

Valsts aizdevumi

18,70

16,63

Valsts pabalsti

4,45

4,74

Pamatu un rīcības kapitali

3,45

3,61

Ieguldījumi valsts uzņēmumos

12,13

12,31

Citi finanču min. izdevumi

9,29

8,66

Zemkopības ministrija

6,55

6,13

Satiksmes ministrija

6,04

5,73

Tautas labklājības ministrija

10,60

8,63

Kaŗa ministrija

38,44

37,62

Pārējie izdevumi

3,04

2,87

Izdevumu kopsuma

150,25

141,34

Kā no izdevumu pārskata redzams, tad valsts ziedojuse 1926/27. aizdevumiem, pabalstiem, valsts uzņēmumiem un to rīcības kapitaliem 38,83 milj. latus, iepriekšējā 1925/26. budžeta gadā 37,3 miljonus latu. Bet protams, ka ar šādiem izdevumiem vēl nav iespējams apmierināt visas kredita vajadzības - kredits pie mums dārgs un ļoti grūti dabūjams. Tas jau saprotams: valsts ārējā aizņēmuma nedabūja, bet dzelzsceļu atjaunošanai, staciju, tiltu būvei, ritošā inventara, gulšņu apgādāšanai nākas gadsgadā izdot ap 10 -12 milj. latus, kuŗus nebija iespējams segt no tekošiem dzelzsceļu ieņēmumiem par frakts [215] un pasažieŗu pārvadāšanu. Frakts transits uz Krieviju un no Krievijas samazinājies līdz ceturtai tiesai, arī iekšzemē frakts vedumi samazinājušies. Tādējādi tad dzelzsceļu ieņēmumi nesedz ne tekošos izdevumus; no kapitala procentu atmaksāšanas nav i ko sapņot! Kapitala Latvijas dzelzsceļos ieguldīts ap 360 milj. latu! Un pilnīgi nepieciešama kā jau aizrādīts vēl tālāka dzelzsceļu izbūve, vismaz 1.500 - 2.000 kilometri šaursliežu pievedceļi.

Kādi vajadzīgi nākamos gados papildizdevumi? Nu, krediti jaun- tā vecsaimniekiem jālūko vēl paplašināt ražošanas līdzekļu, galvenā kārtā mākslīgu mēslu un lauksaimniecības mašīnu iegādāšanai.

Vajadzīgo ierēdņu algas paaugstināšana līdz eksistences minimumam, t. i. vismaz 100 latu algas mēnesī zemāku ierēdņu kategorijai 10 - 12 milj. lati. Vajadzīgi līdzekļi vismaz 2 milj. lati vecuma pensijām. Vajadzīgi kaŗa invalidu pensiju dubultošanai ap 3 milj. lati. Vajadzīgi kaŗavīriem atbrīvotājiem sagādāt vismaz 10 milj. gadā. Vajadzīgi jau aprādītie ieguldījumi ap 63 milj. lati vismaz vianas Daugavas krāces elektrifikacijai, superfosfata, amoniska, dzelzs, cementa, tekstil-fabriku uzbūvei. Kur visus šos līdzekļus ņemt?

Jaunieguldījumus valsts uzņēmumos zināms var sagādāt tikai ārkārtējā ceļā, vaj nu caur ārēju aizņēmumu vaj arī caur ārkārtīgu, vecāko (pāri par 120 gadus veco) mežu ieciršanu, ja iepriekš būtu noskaidrots, visus pāri par 100 gadus vecos mežus izmērot, kokus izdāstojot, ka ir patiesi lieli tādu koku krājumi, kuŗi dod tikai niecīgu vērtības pieaugumu (1 - 1 1/2% gadā).

Novembŗa 1927. g . vidū Saiemā dep.Gailits (bijis zemkopības ministrs) uzstājies pat priekš 10% mežu izciršanas ārkārtēju valsts līdzekļu sagādāšanas nolūkā. Tas nozīmētu visu, pāri par 100 gadus veco mežu ieciršanu. Bet Gailits nezināja pateikt, cik tur īsti tās koksnes iznāktu, cik liels šo mežu vidējais attālums no dzelzsceļiem un plostojamām upēm, uz kādu, cik lielu ieņēmumu no šo mežu likvidēšanas tāpēc varētu rēķināt. To noskaidrot meža departaments nav vēlējies un nevēlas! Un valdība viņu uz to nav piespieduse, nav gādājuse par mežu "inventūru", ko būtu darījis katrs inteliģents privātīpašnieks. Aprobežotā mērā jau nu valsts varētu sagādāt līdzekļus i pārņemot atpakaļ par 15 - 20 milj. latu ārzemju bankās ieguldītas valutas un izlaižot par tikpat daudz valsts kases zīmes, t. i. ja šādu līdzekļu sadabūšana notiek ieguldījumos, kur pelna – atmaksā absolūti droši un kuŗi nepieciešami visas zemes ražīguma pacelšanas labā. Atzīmēšu tik, ka ievērojamākais krievu finansists prof. Miguļins Japanas kaŗa sākumā arī nosodīja toreizējā krievu finanču resora rīcību, likvidēt visus valsts pasākumus. Nepraša savā arodā esot tas finanču ministrs, kā teica Miguļins, kas nemākot tos līdzekļus, kas izdoti ražīgiem mērķiem pa lielum lielai daļai atdabūt atpakaļ valsts kasē ar valsts baudvielu monopola palīdzību.

Baudvielu monopoli arī Latvijā pavisam nepieciešami jau pieminēto tekošo izdevumu pavairošanas ieguvumam, t. i. ierēdņu algas un invalidu pensiju uzlabošanai, vecuma pensijām, kaŗavīru atbrīvotāju atlīdzībai u. t. t. Bet vaj tad mums nav baudvielu monopoli? Jā gan, pastāv degvīna monopols. Tikai nu Latvijā šis monopols ir pseudomonopols: cara laikā pastāvošās valsts degvīna pārdotavas likvidētas, sagrautas, nopostītas, izdāvinātas! Bez tam aizmirsts liķieŗu monopols, kas varētu dot dažus miljonus latu papildienākuma. Valsts degvīna bodītes būtu nepieciešami jāatjauno! Tajās par pārdevējiem varētu būt kaŗa invalidi, tādi, kas nevar smagu darbu strādāt, piem. kuŗiem trūkst vienas kājas, vienas rokas, vienas acs, bet kas šādās bodītēs varētu būt ļoti noderīgi, būtu apmierināti un laimīgi, ka valsts dod tiem iespēju, godīgā ceļā maizi nopelnīt.

Un valsts ietaupītu uz šo ierēdņu-invalidu pensijām! Šādu rīcību es savā laikā, Latvijā pārnācis, liku priekšā min. prez. Ulmanim, kuŗš sākumā šim priekšlikumam it kā piekrita, bet vēlāk piekāpās pret spekulantu viedokli, nodeva degvīna pārdošanu spirtrūpnieku apvienībai!

Tālāk no svara tabakas monopols, kāds pastāv vaj visās Eiropas valstīs (izņemot Vāciju un Angliju). Tabakas monopols varētu dot, sīkpārdošanas cenas nepaaugstinot, vismaz 6 - 7 milj. latu lielu tīrieņēmumu. Tagadējā akcizes sistema visai neizdevīga. Ir pārāk grūti kontrolēt vaj papirosu kastītēm aplipinātās bandroles arvienu atbilst pareizai papirosu šķirnei. Ļaunas mēles stāsta, ka valsts uz bandrolem zaudējot ap 5 miljoni latus gadā. Tas nu varbūt par daudz rēķināts. Bet zaudējumi katrā ziņā būs! Tabakas pārdošana, ievedot monopolu, arī varētu notikt valsts bodītēs.

Vislabāk apvienojot tabakas un degvīna-liķieŗa pārdošanu un dubultojot pārdevēju ierēdņu skaitu, lai būtu iespējams no 7 rītā līdz 9 vakarā turēt bodītes atvērtas! Pievienojot arī pastmarku un zīmogmarku pārdošanu!

Varētu tālāk tikt ieviests kafijas, tējas, šokolādes, konfekšu monopols. Kas savukārt, sīkpārdošanas cenu nepaaugstinot, varētu dot valstij 6 - 7 milj. latu vairāk ieņēmuma. Šīs preces varētu dot ir pastāvošiem sīkpārdevējiem atstājot tiem 10% peļņas. Protams, ka šīm precēm jābūt labi iepakātām, iesaiņotām, lai tās nevarētu viltot un lai tās nesabojātos - ar uzdrukātām cenām.

No svara būtu alus monopols. Alus šimbrīžam Latvijā neciešami dārgs! Alus dārdzības dēļ to maz patērē un tāpēc, ka to maz patērē, aldaŗi kliedz, ka tie nevarot pastāvēt. Alus cena jāpazemina uz pusi, pārņemot, izpērkot alus brūžus valstij. Alus ir nekaitīgākais alkoholiskais dzēriens tāpēc, ka tas satur tikai 4% alkohola pret 40% degvīna. Alus pārdošanu tāpēc varētu atļaut i sestdienās un svētdienās! Alus pusstopa pudeli, 0,6 litru , laba alus, kas pagatavots tikai no labākā miežu iesala un labākiem apiņiem, varētu it labi dot par 18 santimiem (9 rubļiem). Pašizmaksa uz pudeles nebūs augstāka par 6 santimiem, ja uz 100 litru mucas rēķina 1 1/2 pudus miežu un 1/3 kilo apiņu. Labus aldaŗu miežus varētu it ērti izaudzēt pašu zemē, apgādājot labāko sēklu iz ārzemēm. Maksāt varētu 200 rubļu par pudu miežu. Mūsu klimats vismaz tikpat noderīgs labu aldaŗu miežu izaudzēšanai kā Danijas, no kuŗienes šimbrīžam mūsu aldaŗi labprāt pērk miežus (nicinot mūsu pašu zemkopju preci) un vēl par paaugstinātu cenu! Arī apiņus varētu mēģināt izaudzēt paši siltākos un auglīgākos Latvijas apvidos - Bauskas-Dobeles līdzenumā.

Pie Nьrnbergas Vācijā un Sācas Čekijā, kur aug izslavētākie apiņi, vasaras siltums gandrīz vienāds ar Jelgavas vasaras siltumu! Alus atkalpārdevējiem varētu dot 20% peļņas tiesu.

Tādējādi valstij atliktu uz pudeles 9 santimi jeb 50% tīrpeļņas. Alus patēriņš varētu it labi būt, kā pirms kaŗa, ap 50 - 60 pudeles uz iedzīvotāja gadā. Tādējādi uz 100 milj. pudelēm iznāktu ap 10 milj. latu valsts peļņas. Un būtu lēts un labs alus, kas izskaustu zemnieku pašbrūvēto slikto un pat kaitīgo alu!

Nepieciešams balto miltu monopols. Kviešus pie mums ieved ap 50.000 tonnas gadā. Jau aizrādīts, ka uz kviešu miltiem lieldzirnavnieki, pateicoties nesamērīgi augstai miltu muitai, nopelna 5 1/4 milj. latu. Ja valsts ievestu kviešu miltu monopolu, tad varētu it labi no pašu zemkopjiem pirkt par cietām cenām, vismaz 250 rbl. pudā kviešus, un tos sajaucot uz pusēm ar Dienvid-Krievijas, vislabāk ar Samaras vai Manitobas kviešiem, tādējādi iznāktu labi, 15% olbaltuma saturoši kviešu milti un laba maize.

Cukura monopols būtu ievedams nevis tādēļ lai valsts uz cukura gūtu virspeļņu, bet lai tā mūsu zemkopjiem arī turpmāk garantētu labas cukura biešu cenas (40 rbļ. pudā) un reizē iedzīvotājiem lētu cukuru - cukurs varētu tikt pārdots ne dārgāk par 15 r. mārciņa. Paplašinot cukura biešu laukus līdz 9.000 hektariem un nodibinot vēl 4 - 5 cukura fabrikas, mēs aiztaupītu valutas par 15 milj. latu par ievedamo cukuru.

Ievedot monopolu uz baltiem miltiem, tabaku un cukuru, valsts reizē atsvabinātos no zaudējumiem, kādi tai jācieš caur oktobrī 1927. g . ar Krieviju noslēgto tirdzniecības līgumu. Valsts varētu šos produktus pirkt Krievijā (sevišķi labus Samaras kviešus), bet tai nebūtu vajadzības uz šiem produktiem pārmaksāt! Šiem monopoliem būtu vēl pievienojams naftas, petrolejas un benzīna monopols atkal nevis tai nolūkā, lai valsts uz tā ko pelnītu, bet lai tā izvairītos no zaudējumiem un reizē palētinātu petrolejas un benzina cenu patērētāju, sevišķi lauksaimniecības ražīguma pacelšanas interesēs, gādājot zemkopjiem lētu motora degvielu! Un Krievija kā komunistiska valsts, kuŗā pastāv ārējās tirdzniecības monopols, nevarētu protestēt pret kādas ārējās tirdzniecības daļas monopola ievešanu Latvijā.

Kopienākums (koppeļņa) no ievedamiem monopoliem tādējādi būtu ap 30 milj. latu, kas pietiktu pavairoto izdevumu segšanai.

Izbijusē kreisā valdība izstrādājuse likumu, uz kuŗa pamata tie, kas caur 18. marta 1920. g . likumu iedzīvojušies mantā, tiek aplikti ar nodokli. Ar šo likumu proti visi parādnieki pelnīja, visi parāda devēji zaudēja, jo likums atļāva Krievijas rubli, kas bija zelta rublis, atmaksāt ar 2/3 Latvijas, t. i. ar 1/2 zelta kapeikas. Pelnīja, iedzīvojās tā tad namu īpašnieki, pelnīja arī zemnieku māju īpašnieki. Tīrieņēmums nodomāts kaŗavīru atbrīvotāju atlīdzībai. Bet cik dotu šī aplikšana?

Runa bija par 20 milj. latu. Pilsētu namu īpašnieki šai aplikšanai sīvi pretojās, atsaucās uz to, ka tā peļņa, kuŗu tie varēja iegūt caur parādu anulēšanu, rubļa atmaksu ar grasi, tiek "kompensēta" caur īres likumu, caur kuŗu tiek īres noturētas zemu. Ja nu tiem jāmaksā papildnodoklis, tad tiem šis nodoklis būšot "jāpārveļ" uz īrniekiem. Sevišķi tāpēc, ka daudzi nami pastarpām mainījuši īpašnieku, daudzi apgrūtināti ar parādiem. Īres maksas sacelšana protams izsauks protestus pašā strādniecībā. Un lauku māju īpašnieki varētu atsaukties uz to, ka tie kaŗā ārkārtīgi cietuši, lielākai daļai izpostītas ēkas, visiem izpostīts inventars. Likuma projekts pagaidām nodots arķivā. Izdevumi neapgādātiem kaŗavīriem iztaisītu vismaz (2.000 latu uz katra rēķinot) 74 miljonus. Varētu zināms notikt zināma līdzšinējo jaunsaimnieku aplikšana. Bet arī tā izsauks sarūgtinājumu jaunsaimniekos, kuŗu labklājība vēl nav diezin cik augstu pacēlusēs. Katrā ziņā tik un tā ar atzīmēto aplikšanu vien nepietiktu, lai sagādātu kaŗavīriem atbrīvotājiem kaut cik pienācīgu atlīdzinājumu.

Ienākuma un mantas nodokļa paaugstināšana mūsu apstākļos arī nekā nedotu. Ienākuma nodoklis uz lieliem ienākumiem, kas iztaisa 25%, tā jau tik augsts, ka tas daudzus noved pie "dubultas" grāmatu vešanas, faktisko ienākumu apslēpšanas.

Lielus ienākumus mūsu apstākļos bez lielas iedzīvotāju masas sarūgtinājuma var dot tikai daudzvielu monopoli.

Gala vārds.

Ir grūti ar mūsu politiskām partijām nesanīsties. Tā neapzinība, tā rupjā demagoģija, tie sofismi (viltus prātojumi), kādi sākuši valdīt mūsu politisko partiju presē, pārsniedz katru civilizetās valstīs piedzīvotu samēru. Labās puses prese mani visnotaļ denuncē par tādu "socialistu", kas gribot visu izpostīt un sagraut lētu ražošanas vielu (mākslīgu mēslu, mašīnu) apgādāšanu. Valsts uzņēmumi taču, kā "visiem esot zināms" (patiesību sakot: kā privatie spekulanti - tautas muļķotāji apgalvo), dodot tikai zaudējumus. Pašā pēdējā laikā Latvijā kļuvis zināms jauns pierādījums, ka nevis valsts, bet privatie uzņēmēji, tādi, kādi valda tagadējā Latvijā, dzen valsti un tautu postā un bankrotā…

Valsts dzelzsceļu valde 1925. g . noslēguse ar ārzemju firmu Calders līgumu uz 12 gadiem dēļ dzelzsceļu gulšņu (slīperu) piesūcināšanu ar pret-pūšanas vielām. Revizija noskaidrojuse, ka sūcināšanu racionali izdarot, to varētu veikt par puscenu. Bet kontrakts noslēgts, un Latvijas valstij no tā visus 12 gadus no vietas jācieš pa 1/2 miljonam latu skādes…

Un diezin cik vēl nebūs tādu valstij neizdevīgu, valsts finances postošu līgumu ar privatām firmām. To visu noskaidrot varētu tikai lietpratēju revizijas komisijas, kuŗām būtu uzticēts visu valsts saimniecību revidēt… Un kā skatās citās agrarās valstīs uz valsts iejaukšanos saimniecības darīšanās? Pavisam citādi nekā Latvijā! Piemērs: Bulgarija agrara valsts. Bet tur valdība kopš dažiem gadiem nākuse pie tādas gudrības, ka tai pašai jāiepērk lielumā lauksaimniecības darba rīki un mašīnas.Un jādod zemkopjiem par puscenu! Nositot agrāko - spekulantu cenu gandrīz uz pusi!

Un kā skatās mūsu kreisākās partijas socialdemokratu organs uz manu darbību? Tam es izliekos vaj vēl lielāks bubulis kā labās puses prese organiem. Es esot reakcionars, "melnsimtnieks", strādnieku ienaidnieks un diezin kas vēl. Kāpēc? Nu, es atteicos taisīt līdzi kreisā kabineta aplamos soļus attiecībā uz dažādiem likumiem un līgumiem. Esmu uzstājies pret jauno pavalstniecības likumu tāpēc, ka tas bija jāuzskata kā Latvijai kaitīgs, ne tik vien no nacionala, bet arī no sociala viedokļa.

Nabaga valsts - pareizāki sakot, valsts, kas caur valdošo partiju nespējību tiek noturēta nabadzības stāvoklī, nevar uzņemt liekus cilvēkus, kuŗiem nav garantēts ražīgs darbs rūpniecībā vaj zemkopībā. Tirdzniecības interesentu mums tā jau par daudz! Šis likums neizdevīgs i no sociālisma viedokļa, jo tas var dot vienu lieku tautas vietnieku pilsoniskām minoritatu grupām. Ka kreisais kabinets bija spiests šo likumu cauri dabūt, tas saprotams: to prasīja šo kabinetu atbalstošie minoritatu deputati. Bet socialdemokratu organs būtu labi darījis, ja tas būtu klusu cietis uz lietišķiem iebildumiem pret šo likumu. To tas nedarīja: tam izlikās gudri ķerties pie visrupjākās demagoģijas.

Vēl bēdīgāka demagoģija parādījās līguma noslēgšanā ar Padomju Krieviju. Uz šā līguma nepastāvēja pat kreiso - kabinetu atbalstošo minoritatu vairākums. Kāds jods dīdīja socialdemokratus izdabūt par katru cenu šo līgumu? Varbūt kreisais kabinets ar šo līgumu cerēja novērst strādniecības nemieru par to, ka tās stāvoklis kreisā kabineta laikā nebija labojies: lūk, nāks Padomijas pasūtījumi, būs jums, strādniekiem, darbs un maize. Pastarpām pāris mēnešos, jau noskaidrojies, ka skeptiķiem, šā līguma labumu apšaubītājiem, bijuse taisnība. Pasūtījumi nāk tik ļoti aprobežotā mērā: padomju kungi it pareizi aizrāda uz to, ka tie (uz ko es pag. pavasarī griezu vērību) var dabūt vagonus stipri vien lētāk no Amerikas. Itin dabīgi, Latvijai taču nav dzelzsāmura, nav pašai pusfabrikatu fabrikas. Bet Latvijas finances gan cietīs caur muitu atlaidumiem uz Krievijas kviešiem, cukuru, petroleju, u. t. t. par 3 - 4 miljoniem latu. Pagaidām, tas taisnība, arī krieviem nav ko izvest, jo zemnieki lielinieku valdībai nedod liekas labības…

Kāpēc Padomijai bija tik ļoti vajadzīgs šis līgums? Nu, tas viegli saprotams: pirmkārt aiz politiskiem iemesliem, lai radītu pretpoziciju pret Angliju, un otrkārt tāpēc, ka tā cerēja, saņemt visus pasūtījumus uz kredita… Un no kredita došanas plašākā maštabā bija pašam kreisajam kabinetam jāatsakās pilsoniskās aprindās saceltā uztraukuma dēļ. Bet priekš strādniekiem socialdemokrati paturējuši demagoģisku ieroci: lūk, mēs jums gribējām sagādāt darbu un maizi, bet ļaunie Latvijas buržuji to neļauj! Tāda demagoģija gan neapzinīga - bet pie neinformētām par lietas būtību masām tā velk! Tiešām - pamats ir, ka Latvijas banka dod fabrikantiem, kas ražo priekš Krievijas, 4 milj. ls lielu kreditu! Mans trešais grēks: augstskolas aizstāvēšana pret socialdemokratu sagraušanas tieksmēm. Tieksmēm atcelt augstskolas satversmi, kas neļauj mācības spēkus bez tiesas sprieduma atlaist. Ar nolūku izsviest iz augstskolas tos kreisāki noskaņotus mācības spēkus, kas netaisa līdzi visas socialdemokratu aplamības un iedabūt augstskolā dažus "pašu cilvēkus"…

Kas būtu iznācis, ja Saeima uz ātru roku, pēc socialdemokratu prasībām, būtu atcēluse Universitates autonomiju? Tas, ka šī atcelšana būtu nākuse nevis socialdemokratiem par labu, bet labā spārna koalicijai… Bet "Socialdemokrats" savu muļķību ne par ko negrib atzīt - tā acīs es joprojām esmu "reakcionars", "melnsimtnieks" u. t. t. Bet kā tad stāv ar pašu tagadējo socialdemokratu vadoņu nospiedošā vairākuma socialismu? Nu, protams, kā tad tie nebūs socialisti, tie taču paši to apgalvo.

Un strādnieku masas tiem tic! Bet vienīgo autoru, kas devis "Nākotnes valstī" zinātniskus pētījumus par to, kad un zem kādiem apstākļiem tāds socialisms būtu iespējams, kas nodibinātu vispārēju labklājību, tie gribētu vaj zobiem un nagiem saplēst! Paši skandina "gala mērķa" iztirzāšanas nepieciešamību (Menders "Socialdemokratā" 1928. g . Nr. 62) un lamājas uz negalu par vienīgo autoru, kas šo jautājumu no zinātniskā viedokļa iztirzājis! Šis no viņu pašu lielākās autoritates, Kautska, atzītais autors, šo rindiņu rakstītājs, mūsmājas "socialistu" acīs "reakcionars", "melnsimtnieks" u. t. t. Prātiņ nāc mājās! Atjēdzaties jel Menderu kungi un citi! Ar savu nekautrīgo demagoģiju jūs gan varat kādu laiku muļķot strādnieku masas, jo jums pieder partijas mašīna un strādnieki jums pagaidām tic. Bet vaj uz visiem laikiem? Atceraties, vācu socialdemokratijas sabrukumu! Tās piekritēju - balsotāju procents samazinājies no 1919. g . līdz 1924. g . no 46 uz 25! Mūsmāju socialistu vadoņu nospiedošais vairākums (tāpat kā vācu) paši netic pat ne valsts socialismam, apkaŗo piem. visvienkāršāko padarījumu, piem. spirta izdalīšanas organizēšanu no pašas valsts puses. Kāds darbs tika ar lieliem panākumiem priekš valsts veikts cariskā Krievijā… Socialpolitikas ziņā mūsmāju socialisti neiedrošinājās prasīt ne vecuma apdrošināšanu… kādu Vācijā izveda konservativais firsts Bismarks.

Kas darīts ierēdņu algas uzlabošanas ziņā? Pasniegti 60 lati vienreizēja dāvana - ubagu dāvana. Vispārējas algas uzlabošanas vietā līdz eksistences minimumam - 100 latiem mēnesī zemākām kategorijām. Kādu prasību lietpratējs finanču vadītājs Latvijā ļoti labi var izpildīt - tā izpildīta, pat pārsniegta tagadējā reakcionārā Vācijā. Kas paliek pāri no tagadējo mūsmāju socialistu tieksmēm? Tukšums, varas kāre, lietpratēju nolamāšana. Ka šimbrīžam - un pat uz veseliem cilvēku dzimumiem Latvijā nav iespējams demokratisks socialisms, par to lieki runāt. Par to gādājuši paši mūsmāju socialisti ar lielsaimniecību sadalīšanu. Bet kas ir iespējams, kas ir vēlams tiklab mūsu jauno un veco zemkopju, kā strādnieku interesē, tas ir valsts saimniecība visās tajās rūpniecības nozarēs, kas dod ražošanas līdzekļus zemkopjiem, kā tas šai brošurā aprādīts. Ar ko reizē būs likvidēts bezdarbs - strādniecības lielākais slogs. Un dota iespēja gādāt par strādnieku vecuma nodrošināšanu. I par dārzu pilsētu, labāku strādnieku dzīvokļu dibināšanu… Gatavojot ceļu labākai nākotnei. Kāda varētu ļoti drīz atnākt, ja mūsu strādniecības vadoņi rupjas demagoģijas vietā paši ko gribētu nopietni mācīties, nopietni iepazīties ar technikas un tautsaimniecības iespējamībām un mācītos cienīt nesavtīgus cilvēkus, īstus lietpratējus un zinātniekus, nevis tos prasti nolamāt…

Un kāda tad ir to pašu pārākā gudrība? Visa to tagadējā gudrība pastāv dažās iekaltās marksistiskās, īstenībā pat tikai pseudomarksistiskās frazēs.

Pēcvārds. Saeimas vēlēšanas.

Vaj nākamās Saeimas vēlēšanu kārtība tiks grozīta antidemokratiskā virzienā? Vaj tiks atceltas - reakcijas un partiju centralkomiteju interesē, grozamās listes? Cerēsim, ka tas neizdosies, cerēsim, ka uzvarēs veselais cilvēka prāts. Cik dīvaini un zīmīgi priekš tagadējās Latvijas, ka visu demokratisko un lietderīgo vēlēšanu likumu reformu proponējis konservativo vācu priekšstāvis Šīmanis; Šīmanis proponē visas Latvijas apvienošanu vienā pašā vēlēšanu iecirknī! aizliedzot astu apvienošanu! Šāds priekšlikums ir reizē i demokratisks, i mazo partiju, i minoritatu interesē. Tas izbeigtu arī daudzkārt necienīgo andelēšanos ap astēm. Tāpēc tam gan mazākās cerības uz pieņemšanu - pie mums jau tagad viss iet ačgārnā, antidemokrātiskā virzienā. Kā zināms, tad notiek sīva aģitacija priekš iecirkņu vēlēšanas kārtības ievešanas. Ar to būšot panākts, ka tautas vietnieki būšot pazīstami un atbildīgi saviem vēlētājiem un tos pie reizes varēšot i atsaukt… Aizmirsts tikai tiek, ka pie šādas iekārtas taisni notiks mazāko partiju likvidacija un reizē tāda andelēšanās un balsu pirkšana pie vēlēšanām, tādi Putras Dauķu laiki, pret kuŗiem pilnīgi nobālēs visas tagadējās nebūšanas. Pie pēdējām Saeimas vēlēšanām nāca 8.320 balsis uz katru ievēlētu kandidatu. Ja nu turpmāk sadala vēlēšanas iecirkņus tā, ka katrā vēlams tikt pa vienam deputatam, tad šim vienam savā iecirknī jāsalasa tikai 4161 balss. Var zem apstākļiem iznākt, ka partija, kuŗai piekrīt tik mazliet vairāk par ceturto daļu no visas tautas, dabon absoluto deputatu vairākumu un var ar valsti rīkoties pēc savas patikas. Tādu antidemokrātisku varbūtību izslēdz tikai pastāvošās proporcijas (balsotāju samēra) vēlēšanas. Un balsu pirkšana, "balsotāju lopiņu" cenas paaugstināšana tad tiktu piekopta visaugstākā mērā. Jau šimbrīžam žēlojas, ka Latgalē tiek pirktas balsis par pudeli šnaba, ka viena tautas vietnieka ievēlēšana maksā ap miljonu rubļu… Vēlēšanu aģitacija, aģitatoru algošana arī citur Latvijā tagad labās puses partijām nemaksā mazāk. Un iztērētā nauda aģitacijai taču atkal jālūko iesist ar piedalīšanos pie no valsts atbalstītiem privatiem veikaliem valstij par postu. Lūk kāpēc pie mums daudzas partijas tik ļoti cildina privato uzņēmību… Kāpēc tās nodibinājušas tikdaudz privatas bankas. Ar banku aizdevumiem pie mūsu šausmīgiem banku procentiem var dabūt atkarībā, piespiest vēlētājus balsot tā, kā baņķieŗi vēlas.

Varētu jautāt, kā var uzdrošināties jauna politiska grupa uzstāties pret vecajām partijām? Vaj mums tā jau nav par daudz politisku partiju? Jā gan. Bet godīgu, nesavtīgu cilvēku, nesavtīgu lietpratēju, tādu, kas tiešām grib un var strādāt vispārības labā, nav vis daudz. Ir taisnība, ka tādai jaunai grupiņai ārkārtīgi grūta cīņa. Latvietis ļoti konservativas dabas cilvēks. Ja tas izšķīries par zināmu partiju, ja tas tai pievienojies, tad to allaž ne ar desmit zirgiem no tās neatrausi. Tā "mana partija", tie "mani ļaudis". Tiem varētu būt grēki un grēciņi cik patīk, tie "pašu ļaudis". Zemnieksavienībnieks gan sirdas par saviem partijas varas vīriem, bet tiklīdz kā nāk vēlēšanas, tas vēlē "tos pašus vecos", izdod godalgu par sliktu valdīšanu. To pašu dara tipisks jaunsaimnieks – tā partijas vīri varētu būt tā sagrēkojuši, ka plēsuši tam ādu pār acīm ar šausmīgiem banku procentiem - jaunsaimnieks apmierinās ar paskaidrojumu "citādi jau lūk nemaz nevarēja". Un par strādniekiem jau nav ko runāt. Tie pazīst tikai "trešo listi". Zem tādiem apstākļiem vēl augsti jāatzīst, ka pavisam saradās 6.300, kas pag. Saeimas vēlēšanās balsoja par Darba Savienības listi un tālāk 15.000, kas deva talonus prof. K. Balodim. Tie sastādījās bez šaubām iz inteliģentiem vēlētājiem, tādiem, kas paši mīlēja lasīt rakstus par Latvijas saimniecību, tos pārdomāt un pārbaudīt… Būtu Latvija bijuse apvienota vienā vēlēšanu iecirknī, tad šī liste būtu dabūjuse kauču vienu vietnieku [216] , kas, kā pat vācu konservatīvais deputats Šīmanis izsakās, būtot bijis taisnīgi. Kur faktiski iekļuva Saeimā daudzi kungi tikai ar 4.000 balsīm tāpēc, ka tie šās balsis bija dabūjuši vienā vien iecirknī.

Uz visas valsts balsotāju apvienojumu pie mums atstāti tik 3 deputatu sēdekļi. Kāpēc iznāca, ka vajadzēja dabūt 10.000 balsu, lai valsts apvienības maštabā ietiktu Saeimā. Vakar-Eiropas kulturas valstī Danijā atstāti 20 procenti sēdekļu valstiskām apvienībām. Un redzi - jau viens pats Saeimas vietnieks, kas būtu bijis atrauts labajām grupām, būtu varējis daudz ko darīt. Ja nu vēl tie 15.000 talonu devēji prof. Balodim būtu devuši ne talonus, bet balsis (= listes), tad Darba Savienība būtu dabūjuse trīs vietniekus 1925. g . vēlētā Saeimā. Un viss Latvijas liktenis būtu bijis citāds! darba savienības programa tad būtu izvesta pilnā maštabā! Socialdemokratiem tad nebūtu bijis iespējams attaisnoties ar viņu koalicijas biedru pretestību pret valsts monopoliem, kādus šo rindiņu radītājs proponeja savā 1925. g . izdotā brošurā "Kur meklējams Latvijas saimnieciskais glābiņš". Jo spekulantu atbalsta, uz kuŗiem pa daļai balstījās kreisā koalicija, tad nebūtu vajadzīgs - spekulantu, kuŗu dēļ kreisais kabinets nevarēja ķerties ne pie nopietnas socialpolitikas, ne pie ierēdņu un kaŗa invalidu stāvokļa uzlabošanas. Pie zemkopju likteņa uzlabošanas tas lāga pat negribēja ķerties. Ar trīs lieku deputatu balsīm būtu varēts gādāt par bezdarba likvidaciju - nebūtu bijis vajadzības pēc kļūmīga salīguma ar Krieviju, jo strādniekiem būtu tiku tikām darbs un maize pie zemkopju ražošanas līdzekļu (= lauksaimniecības mašīnu un mākslīgu meslu) ražošanas. Ar kuŗu palīdzību būtu jau Latvijā paceltas ražas. Būtu varēts i gādāt par uz pusi lielākiem īstermiņa kreditiem zemkopjiem, par pienācīgām labības un reizē zemākām maizes cenām pilsētās… Liekus runāt par faktisku korupcijas likvidaciju, kuŗu bijušais kreisais kabinets tik ļoti aprobežotā mērā izvedis. Protams, sekojot Mendera [217] kga gudrībai, socialdemokratu partija varbūt tomēr būtu mēgģinājuse iet kopā ar spekulantiem. Bet tādai koalicijai tad nebūtu vairākuma Saeimā.Tādējādi tiešām neliels procents inteliģento vēlētāju būtu varējuši par labu grozīt Latvijas likteni.

Kā būs turpmāk? Cerēsim, ka inteliģento procents būs pieaudzis. To vēlētāju procents, kas neticēs akli aģitatoru pasakām un iečukstējumiem, piem. "kā nu Balodim var ticēt, tas tak briesmīgs cilvēks", "tas grib sēt akmeņus tīrumā", "mērīt kokus ar zvaigžņu tālskatu", tas "socialists", vaj atkal "tas tak melnsimtnieks", tas falšs teoretiķis. [218] ) Bet kas paši lasīs, pārdomās, pārbaudīs, mēģinās šķirt graudus no pelavām, kas vēlēs nopietnus, nesavtīgus lietpratējus, nevis Lauvas un citus līdzīgus šarlatanus.

Latvijas izveidošana

(Individuālā un sociālā [219] Latvija)

Profesora Kārļa Baloža priekšlasījums

1918. gada 22. decembrī 2. Rīgas pilsētas (krievu) teātrī

1919.g.

Esi sveicināta, mana mazā, izlaupītā un izpostītā, vātīs vārgstošā, asarās un asinīs mirkstošā dzimtene! Maza tu esi, mana tēvu zeme, bet liela diezgan, lai varētu uz pašas kājām stāvēt! Izkauti, bojā gājuši lielums tavu dēlu un meitu, badā mirst atlikums tavu bērnu, bet Tev ir uzausis sārtais rīts, zelta brīvība, patstāvība! Nokritušas važas, pārtrūkušas vergu ķēdes! Tagad, Latvju tauta, Tu pati un vienīgi Tu pati esi savas laimes kalējiņa. No Tevis pašas atkarāsies (būs atkarīgs), vai Tu varēsi ieņemt cienītu stāvokli citu Eiropas tautu starpā, vai atkal nogrimt atkarībā un važās. Vajadzēja sagāzties, izirt „stiprajām” monarhijām, sagāzties trīs ķeizaru troņiem [220] , 22 mazāko valdnieku troņiem, lai cilvēcei un tamlīdz Latvju tautai atnestu brīvību, lai latvietis varētu saukties par cilvēku. Bet vai tad Latvija maz var būt patstāvīga? Kādi ir Latvijas apstākļi, tās platība, un ļaužu skaits samērā ar citām Eiropas valstīm?

Pie Latvijas pieder:

Kurzeme

ar 23747 kvadrātverstīm [221]

un 785 tūkstošiem iedzīvotāju,

4 Vidzemes apriņķi

19833 kvadrātverstis

un 1108 tūkstoši iedzīvotāju,

Latgale (Dvinskas (Daugavpils), Ludzas, Rēzeknes iecirkņi)

12942 kvadrātverstis

un 646 tūkstoši iedzīvotāju.

Kopā

55622 kvadrātverstis

ar 2552 tūkstoši iedzīvotāju.

Salīdzināsim Latviju ar citām mazākām Eiropas valstīm:

Beļģijai

26509 kvadrātverstis

ar 7 Ѕ miljoniem iedzīvotāju,

Holandei

30767 kvadrātverstis

ar 6 miljoniem iedzīvotāju,

Dānijai

35072 kvadrātverstis

ar 2 ѕ miljoniem iedzīvotāju,

Šveicei

37169 kvadrātverstis

ar 3 ѕ miljoniem iedzīvotāju,

Serbijai

43472 kvadrātverstis

ar 3 miljoniem iedzīvotāju,

Grieķijai

59191 kvadrātversts

ar 2 ѕ miljoniem iedzīvotāju.

Tātad visas šīs patstāvīgās un neatkarīgās zemes pa lielākai daļai mazākas par Latviju; Beļģija knapi pus vien tik liela. Latvija ir tik liela kā Beļģija ar Holandi kopā jeb par 3 /5 lielāka nekā Dānija un Šveice, par 1 /3 lielāka par Serbiju, gandrīz tikpat liela kā līdzšinējā Grieķija. Norvēģija un Somija gan par Latviju 5 – 6 reizes lielākas, bet tās ir ziemeļu zemes. Iedzīvotāju Norvēģijā nav vairāk kā Latvijā. Somijā varbūt par 1 /3 vairāk.

Bet vai šīs citas Eiropas politiski neatkarīgās valstis varbūt nav labākos saimnieciskos apstākļos nekā Latvija? Vai to patstāvība nav reizē ekonomiskā ziņā labāk nodrošināta? Vai Latvijai vienai nav tik grūts, spaidīgs saimniecisks stāvoklis, ka tā pavisam kā patstāvīga valsts nevar pastāvēt, bet tikai kā citas, lielākas valsts province, piederums? Runas un apgalvojumi, ka Latvijas patstāvība esot pavisam kas neiespējams, nesaprātīgs, neiedomājams, ir diezgan dzirdētas. Pat tagad, kur patstāvīgā Latvija dibināta, nebeidzas šaubas, vai tā maz varēs pastāvēt, vai tai atkal nebūs jādodas vai nu kādas lielas jūras vai lielas sauszemes valsts atkarībā. Še varu tikai aizrādīt uz to, ka no visām apskatītām mazākām Eiropas valstīm taisni Latvijai nevis ļaunākie, bet gan vislabākie saimnieciskie apstākļi, ka taisni Latvijas saimnieciskie apstākļi vislabāk nodrošināti. Beļģija un Holande ražo knapi pusi no sev vajadzīgā uztura, tās piespiestas 4 miljonus tonnu (244 miljoni pudu [222] ) labības ievest, to iedzīvotāju vairumam jāķeras pie rūpniecības izvedumiem uz ārzemēm un pie tirdzniecības, lai varētu sev maizi nopirkt. Arī Šveice neražo ne trešo daļu no vajadzīgās maizes labības. Dānijai gan ir labas druvas, tā ražo maizi pārpārim, bet tai nav mežu kā Latvijai, nav ūdens spēku, tā spiesta kokus un ogles ievest (3 milj. tonnu). Somijai, Norvēģijai un Zviedrijai gan ir meži un ūdens spēki, bet tām nav diezgan maizes. Norvēģija ieved 9 /10 no vajadzīgās maizes labības, Somija pusi, Zviedrija 1 /4 . Grieķija piespiesta ievest tiklab maizi, kā kokus, jo tai nav ne mežu, ne pietiekoši lielu druvu, tās iedzīvotāji spiesti caur kuģniecību un tirdzniecību piepelnīt klāt sevim trūkstošo. Latvijai turpretim ir diezgan lielas druvas, lai ražotu ne vien pašas pārtikai maizi, bet arī izvedumam. Izvedumam tā spēj ražot linus un izvest malku un kokus; Latvijas meži, kuru ir ap 2 milj. desetīnu [223] , gan mazāki par Somijas un Norvēģijas mežiem, bet labāki. Latvija spētu pie Eiropas jaunuzbūves pēc briesmu pilnā pasaules kara nodot par pusmiljardu vai pat veselu miljardu kokus un tā iegūt savai jaunuzbūvei un izbūvei vajadzīgos līdzekļus. Latvijai galu galā ir ūdens spēki: Daugavas ūdens spēks, no Stukmaņiem līdz Ikšķilei vien, skaitāms uz pusmiljona zirgspēkiem, kas ir pilnīgi pietiekošs spēks, lai ne tikai kustinātu visus dzelzceļu vilcienus, visas fabriku mašīnas un dotu katrai mājai elektrisku gaismu. Šī spēka pietiek, lai ar to artu un ecētu Latvijas druvas, vadātu vezumus pa tīrumiem un ceļiem. Gan šis ūdens spēks ir ļoti nevienāds, tas ļoti mazinās vasarā un ziemā, tāpēc būtu vajadzīga tvaika spēka rezerve, tomēr ir pavisam cita lieta, vai kādai zemei vajadzīgs tvaika spēks tikai rezervei, 1 /4 no visas caurmēra gada vajadzības, vai visai vajadzībai. Daugavas ūdens spēka samērā uz ikkatru Latvijas iedzīvotāju iznāk tikpat daudz, cik lielajā rūpniecības valstī Anglijā, tvaika mašīnu spēka uz cilvēka, proti, pa 1 /5 zirgspēkam. Bet tvaika mašīnas netiek darbinātas 24 stundas dienā, bet tikai 8 – 10 stundas un tikai nedēļas dienās. Daugaviņa dod turpretim savu spēku 24 stundas, kā pa svētdienām, tā darba dienām; šo spēku pataupot darba laikam, 8 stundu darba dienai, iznāk jau trīskārtīgs spēks uz ikkatru iedzīvotāju, samērā ar rūpniecības lielvalsts Anglijas faktisko tvaika spēku. Dānijai, Holandei, Beļģijai un Grieķijai nav ne mežu, ne ūdens spēku.

Latvijai nav pašai savas cukura rūpniecības, bet ne aiz dabīgiem, bet mākslīgiem cēloņiem. Cukura svikļi [224] it labi izdodas Kurzemē. Dānijai un Zviedrijai ir pašām sava cukura rūpniecība, cukura svikļus tur audzē apgabalos, kur nav izdevīgāka vasara kā Kurzemē [225] . Citiem vārdiem: Latvija var būt pat visneatkarīgākā saimnieciskā ziņā, samērā ar visām citām Ziemeļ- un Vidus-Eiropas mazākām valstīm. Latvijā arī var ne tikai audzēt, bet audzē pietiekoši šķiedraugus, linus audumiem un pat izvedumiem. Latvija var iztikt bez kokvilnas ievedumiem, bez kuriem citas Eiropas valstis tiklab kā nemaz nevar iztikt.

Te nu vēl jautās: bet vai tad varenā Krievija to jel maz cietīs, ka tai izeju uz Baltijas jūru aizkrusto mazas valstiņas, Igaunija, Latvija? Kas tad šīs zemītes pret lielo Krieviju? Knislis pret ziloni. Kā tās var iedrošināties, iedomāties, atkratīties no Krievijas aizbildniecības un kundzības? Kas tā runā, neapdomā, ka laiki izvērtušies citādi. Pasaules karā Vācijā „visvāci” uz visstingrāko uzstājās priekš tam, ka Vācijai jādabū Beļģija un Ziemeļfrancija, ka tai citādi nav ērtas izejas pie jūras. Par Holandi nerunāja, tāpēc, ka domāja, ka Holande, no Vācijas zemēm ieslēgta, tā kā tā padosies Vācijas vadībai. Un, lūk, Beļģijas dēļ Anglija piedalījās pasaules karā, tāpēc, ka negribēja ciest, ka Vācija paliek visai varena. Un tagad taču lietas stāv tā, ka atsvabinātai, brīvajai Krievijai, nav jātiecas pēc tam, no jauna citas tautas kalpināt, tērēt asinis, zeltu un pūles un sanākt naidā ar veselu koalīciju, kurai nav intereses, ka Krievija izputina un atkal atņem Lietuvu, Poliju, Baltiju un Somiju. Saimnieciskā ziņā Krievijai Baltija nepieciešama nav. Dēļ tirdzniecības, dēļ saviem izvedumiem tai nav jākalpina latvieši un igauņi. Pietiek brīvostu ierīkošana Rīgā, Ventspilī, Liepājā. Krievija var izvest un izvedīs savas preces caur Baltiju tāpat, kā bagātākais Vācijas rūpniecības apgabals – Reinas un Vestfāles provinces – izveda savus ražojumus caur Holandi un Beļģiju.

Bet vai no latviešu pašu stāvokļa nav noderīgāk būt atkarībā no Krievijas? Latvijas dēli taču tālu izklīduši pa Krieviju, kur tie atrada vietas, darbu un maizi, kā tiem Latvijā trūka. Arī tas ir nepareizi domāts. Latviešu izglītotākiem spēkiem nebija jādodas uz Krieviju tāpēc, ka dzimtenē pavisam nebūtu bijis to spēkiem piemērotas vietas, bet tāpēc, ka tiem tās nedeva. Ierēdņu, virsskolotāju u.c. vietas ieņēma cittautieši. [226] Tagad viss pārvērties – Daugaviņa, pēc dzejnieka Pumpura pareģa vārdiem, varētu aicināt atpakaļ izklīdušos latviešu spēkus. Baltija un tamlīdz Latvija vāji apdzīvotas zemes, bet ne tāpēc, ka tā neauglīga, tuksnešaina, kā tagadējā Grieķija, vai ka latvieši būtu bijuši kūtri apstrādāt grūtām pūlēm un sviedriem tēvijas āres un vieglprātīgi, vieglas dienas meklēdami, būtu skrējuši svešumā? Nē, tik tāpēc, ka latviešu darbarūķim dzimtenē sava zemes stūrīša un kaktiņa nav, tiem zemes nenosliecās. Vāji apdzīvotā Latvija raidījusi svešatnē gan ne mazāk kā 300000 savu dēlu un meitu. Tādējādi tad varēja it viegli pierādīt, ka Baltijas zeme, aiz ļaužu trūkuma, brēcot pēc ieceļotājiem, pēc kolonistiem, izcēlās projekti, pirms kara – apmetināt Kurzemē 300000 krievu kolonistus, kara laikā – atdot visas kroņa muižas, 1 /3 no privātmuižām un pusi no zemnieku – saimnieku zemes vācu kolonistiem (Silvio Brodricha projekts, kuru izpildīt bija nolemts caur Hindenburga manifestu vācu kolonistu labā). Kamēr latviešu zemniekiem vajadzēja liekas zemes, tās neatradās, bet kad pēc 1905. gada revolūcijas Kurzemes muižniecība nolēma stiprināt vācu elementu, tad uz reizi atradās lielum lielie, liekie pēc ļaudīm, t. i. vācu kolonistiem brēcošie apgabali – maz gados varēja ap Ventas krastiem apmetināt 15000 Volīnijas kolonistus. Latvju kalpa vīrs, kas uz laukiem bija palicis lieks, varēja darbu un maizi meklēt pilsētās vai svešumā – bet pašā latvju zemē apmetināja svešiniekus! Latviju izkopjot, zemes kultūru paceļot, it viegli var Latvijā dzīvot otrtik, pat trīsreiz vairāk cilvēku – bet vajag vispirms šīs izkopšanas. Cik zīmīgi, ka vismazāk auglīgā Latvijas daļa, Latgale, ir visbiežāk apdzīvota, caur turienes agrāro kārtību lielākā ļaužu daļa varēja palikt pašu zemē un bez tam vēl tā varēja savos mežos dot telpas ienācējiem iz Vidzemes. [227]

Bet var tālāk iebilst, kā gan tik maza tautiņa kā latvieši var iedrošināties tiekties pēc patstāvības, ar kuru taču jābūt saistītai patstāvīgai kultūrai, patstāvīgai mākslai un zinātnei? Tādas ierunas it pavisam atraidāmas. Zinātne, māksla un kultūra nav nevienas tautas īpašums, bet ir visu tautu, visas attīstītās cilvēces kopmanta, kopīpašums. Protams, ka katrai tautai ir sava īpatnība, sava sevišķa garša… Tas viss bet netraucē kultūras darbu savstarpēju izmaiņu un pazīšanu. Zinātnes ziņā jāsaka, ka, ja mazā Šveice spēj uzturēt piecas universitātes un vienu politehniku [228] , brīvā Latvija spēs uzturēt vienu vienotu universitāti-politehniku – docentu trūkuma nebūs, tiklīdz kā tiktu aicināti atpakaļ izklīdušie spēki un dota iespēja apdāvinātiem, augstskolas beigušiem spēkiem uz tālāk izglītošanos un sagatavošanos mācīto karjerai. Ka nav latviešu valodā zinātniskas literatūras, tas neko nenozīmē, arī citām mazākām tautām tās vai nu nav, vai ir tikai mazā mērā. Zviedrijā 4 universitātes; tās mācītie [229] tur priekšlasījumus zviedru valodā, bet raksta pa lielum lielai daļai vācu, angļu vai franču valodās. [230] Līdzīgi tas ir ar dāņu, holandiešu, maģāru [231] , čehu, poļu, serbu, bulgāru mācītiem, arī tiem zinātniskās grāmatas par speciāljautājumiem, ja tie grib atrast plašāku publiku, jāraksta lielajās kultūras valodās. Tāpēc ne tikai priekšlasījumi, bet arī populāri zinātniski raksti un populāri zinātniskas grāmatas plašā mērā tiek drukātas mazāko tautu valodās. Taisni tautas izglītība šajās mazākajās patstāvīgās Eiropas zemēs stāv uz visaugstākās pakāpes; tur atrodam visvairāk tautas universitātes, kur pati tauta var klausīties slaveno zinātnieku populāri zinātniskos priekšlasījumus. Un vai tiešām priekš kultūras un mākslas attīstības vajadzīga liela tauta? Sengrieķija bija maza zeme, necik lielāka par Latviju, kad tajā māksla, zinātne un filozofija sasniedza visaugstāko pakāpi. Atēnas pilsēta savā ziedu laikā, kad tur tika pastrādāti mūžam neaizmirstamie, nemirstamie mākslas darbi, uzcelti Partenons un Propilejas, neskaitīja pārāk par 150000 iedzīvotājiem, 1 /3 no tagadējās Rīgas iemītniekiem. Šajās, samērā mazās Atēnās, dzīvoja un mācīja lielākie filozofi un valsts vīri – Solons, Sokrats, Platons, Aristotelis, Perikls. Tur dzejoja lielākie grieķu dzejnieki – Eshils, Sofokls, Eiripīds.

Mākslas atdzimšana – renesanse iesākās 15. gadu simtenī Itālijā, Romā un Florencē, toreiz nelielās pilsētās. Vācijas 18. g. simteņa lielākie dzejnieki Gēte, Šillers, Herders, Vīlands dzīvoja mazajā, nabadzīgajā Veimārā. – Taisni Latvijas patstāvība darītu uz latviešu mākslu un kultūru lielisku iespaidu, virzītu to milzu soļiem uz priekšu; tikai tā var tautas labākiem censoņiem dot sajūtu, ka nu ir „prieks” dzīvot un censties pēc visu daiļākā un labākā. Ja jaunā Latvija pabalstīs mākslu un zinātni, tad tai radīsies mākslinieki un zinātnieki. Tagadējais Vakareiropas bagātnieku virziens nospiež mākslu un zinātni: bagātnieki tiecas, maksā milzu summas par senlaiku mākslas drupatām, bet neciena un neievēro šolaiku māksliniekus. Ja renesanses laikmetā pāvesti un Itālijas valdnieki tāpat būtu cienījuši un augsti samaksājuši vienīgi par iz senlaiku drupām izraktiem mākslas darbiem un nedevuši darbu nemirstamiem Rafaelam, Mikelandželam, Ticianam un citiem, tad renesanses mākslas nebūtu pasaulē. Jānodibina latviešu muzejs, vispirms iz slavenāko sveštautu daiļnieku kopijām un tad pamazītēm jāizaudzē lielāks skaits pašu tautas mākslinieku, aicinot darbā vispirms tos, kas mums jau ir.

Latvijas mākslas un zinātnes uzplaukšana nedrīkst atkarāties no dažu nedaudzu bagātnieku labvēlības vai nelabvēlības. Pašai tautai, pašai valstij jāuzņemas kultūras izkopšana – pieminot sengrieķu paradumu, kur taisni valstiņas pilsētas, t. i. pati tauta, bija tā, kas māksliniekiem deva cēlākos uzdevumus un darbus, uzdodot tiem lielisko tempļu, muzeju, tautas sapulču namu uzcelšanu un izveidošanu, izpušķošanu nemirstamiem, dārgi samaksātiem mākslas darbiem. Seniem atēniešiem dieves Atēnas statujas izgatavošanai, izciršanai baltais, košais Paras marmors izlikās par pārāk vienkāršu materiālu, tie prasīja statuju iz zelta un ziloņu kaula. Mākslas cienības sajūta, ka visiem darbiem, visām būvēm, kas ceļamas vispārībai, jābūt mākslas darbiem, bija pārgājusi visas grieķu tautas sajūtā. Pat viduslaikos, viduslaiku pilsētās, atrodam mākslas cienību vismaz košu dievnamu, domu, pilsoņu priekšstāvju sapulču namu un rātūžu (rātsnamu) uzcelšanā. Ir jābrīnās un jāapbrīno, ka dažkārt mazas, niecīgas pilsētiņas ar necik tūkstošiem iedzīvotājiem uzcēlušas mākslas tempļus, cēlus gotiskus namus. Mākslas pagrimšana Vakareiropā sākusies 18. g. simtenī, kad Viduseiropā, atskaitot valdnieku pilis pēc Versaļas parauga, maz cēla un cienīja mākslas darbus – tikai visjaunākos laikos radusies vairāk sajūta, sajēga un ilgas pēc īstas mākslas. – Un cik priekšmetu nebūtu jaunās Latvijas daiļniekiem, no kuriem izveidot mākslas darbus, ainas, tēlus, arhitektūras darbus, cik priekšmetu nav radījis karš un jaunatgūtā brīvība?! Cienīgi pieminekļi – līdzīgi cēlākiem viduslaiku domiem – ne kaut kādi akmeņi un akmenīši ceļami kritušiem latvju brīvības karotājiem! [232] nav aizmirstams pieminekļos izteikt ziemeļa granītā un baltā marmorā arī pateicību vispirms Amerikai, bet arī Francijai, tautu brīvības mātei un Anglijai, pēc tam, kad nogāzts, aizvests piemineklis Pēterim „Lielajam” – latviešu bendem, latviešu verdzības paasinātājam, tam, kas latviešus atdeva varmāku kungu varā… Ceļami tautas nami, muzeji, ceļamas veselas jaundibināmas pilsētas…

Bet vai tad briesmīgais kara posts, nodedzinātās ēkas, iznīcinātais piederums, nezālēm noaugušie lauki pavisam atļaus nākamos gadu desmitos domāt uz ko citu, kā vienīgi uz visnepieciešamāko, visvajadzīgāko, uz nopostīto saimniecības ēku atkaluzcelšanu, lauku labāku apstrādāšanu un atdabūšanu vecā kultūras stāvoklī? Vai Latvijas dēliem nebūs gadu desmitiem jāpūlas, lai tikai kaut cik atkal atdabūtu tēvu zemi agrākā pirmskara stāvoklī, un vai tāpēc nebūs atliekami visi mākslas un augstākas kultūras darbi? Tas ir, vai neatgriezīsies laikmets, kāds valdīja Vidzemē pēc Ziemeļu kara posta, pēc senču atmiņā uzglabājušamies „kara un mēra laikiem”, pēc kuriem pār Latviju nāca „varmāku laiki”, kad „bargi kungi darbu deva, nedev’ svētu vakariņ”, kad pieaugušam latvietim bija nespēcīgās dusmās jāizsauc: „Dievs, sodi tēvu, Dievs, sodi māti, kas man lielu audzināja šinī vergu zemītē!”? Gan arī tagad latvju darbarūķim milzums pūļu jāpieliek savas tēva zemes atdabūšanai pirmskara stāvoklī, bada un trūkuma pārvarēšanai – bet brīvā Latvijā šie darbi veicami, ar uzviju veicami. Latvijas brīvības atdabūšana, lūk, sakrīt ar lielisku tehnikas uzplaukšanu, ar laikmetu, kurā „vēveru [233] spolītes” pašas no sevis iet, kādā laikmetā grieķu dabas zinātnes tēvs, filozofs Aristotelis ieskatīja par lielu vergu darbu. Gan ir Latvijai kara briesmas uzlikušas postu, uzlikušas upurus – darba upuri tomēr nav tik lieli, kā caur karu neizpostītajā Vācijā. Vācija būs piespiesta samaksāt ne tik vien pašas kara izdevumus, kuru kopsumma sniegsies uz 200 miljardiem marku, bet samaksās arī vismaz 40 – 50 miljardus par izpostīto Ziemeļfranciju, Beļģiju un par nogremdētiem tirdzniecības kuģiem. Pie tam Vācijas robežas caur Elzasas – Lotringas, Pozenes un varbūt arī Augšsilēzijas un Zāras ogļu apgabala atdalīšanu, būs par 1 /8 – 1 /9 sašaurinātas, Vācijas ļaužu skaits par 7 miljoniem pamazināts. Iznāks uz katra Vācijas iemītnieka ap 4000 marku liela kara parādu nasta, 200 markas gadā uz ikkatra cilvēka jeb 1000 markas = 500 rubļi uz ikkatras ģimenes. Un tomēr, neskatoties uz visām šīm maksāšanām un tumšo izredzi, Vācijā vispār masās nevalda nospiests gara stāvoklis, bet pacilātība. Jauniegūtā brīvība, atsvabināšanās no 22 monarhiem, tiek ieskatīta par tik lielu likteņa balvu, ka tāpēc vācu tauta nebaidās pat no lielām nastām. Latvijas valsts parāds katrā ziņā būs nesalīdzināmi zemāks. Ja Krievijā valdība atkal atzītu vai tiktu piespiesta atzīt valsts aizņēmumus par samaksājamiem, tad uz Latvijas daļu var krist, ja daudz, 1 /70 no Krievijas valsts parādiem, kuri līdz lielinieku valdības sākumam iztaisīja ap 30000 miljonu rubļu valsts parādu zīmēs, ap 6000 miljoniem cara rubļos un ap 12000 miljoniem Kerenska rubļos. Rēķinot Kerenska rubli par 2 /3 cara rubļa, iznāktu Krievijai pavisam valsts parādu ap 30000 + 6000 + 8000 = 44000 miljoni rubļu, no kura parāda 1 /70 , Latvijas daļa, iztaisītu ap 629 miljonus rubļu. Bet ievērojot, ka Latvija caur karu cietusi, no šīs summas būtu vismaz 1 /3 jāstrīpo. Protams, ka galīgā Latvijas valsts parādu regulēšana varēs notikt tikai miera konferencē – viss attiecas uz to, ka Latvijai tur izveicīgi vietnieki ar dokumentiem un pierādījumiem par to, cik lielā mērā Latvija cietusi, sevišķi arī – cik krievu un vāciešu karaspēka rekvizīcijas palikušas nesamaksātas, cik vēl rekvizēts (sevišķi no vācu puses) bez rekvizīcijas zīmju izsniegšanas. Taisnība, ka daļa, kas tiek no Latvijas parāda atvilkta kā postījumu un rekvizīcijas atlīdzība, jau juridiski nevar palikt valstij, bet gan jāatlīdzina tiem privātīpašniekiem, kas caur kara postu cietuši, t. i. daļa no šī strīpotā valsts parāda jāpārvērš par jaunu valsts parādu, sevišķi par aizņēmumu ārzemēs, ko iegādāt lopus un mašīnas. – Zirgus un govis iepirkt nebūs iespējams, jo tuvākās neitrālās zemes, kur varētu pirkt, kā Dānijā, Zviedrijā, Holandē, pašās lopu skaits caur kara trūcību mazinājies par 20 – 25%. Var pirkt ne govis, bet tikai telītes, tāpat ne cūkas, bet sivēnus. Tomēr katrā ziņā būtu no svara nopirkt kauču 100000 – 200000 tīrsugas telītes, kauču par 50 – 75 holandiešu guldeņiem gabalā. Tālāk pie Krievijas valsts parāda 1 /70 uzņemšanas jāievēro krievu naudas kurss. Saprotams, ka Francija, Anglija un Amerika prasīs savu parādu daļu atpakaļ par pilnu zelta kursu, kādā tās Krievijai to izsniegušas. Bet citādi ir ar Krievijas iekšējiem valsts parādiem un ar krievu papīra naudas apmaiņu. Krievu papīra naudas kursu Anglijā pirms divām nedēļām noteica uz 1 /40 mārciņas sterliņu. Jādomā tomēr, ka tas vēlāk pacelsies uz 1 /20 , t.i. uz tādu kursu, kas līdzinātos pusei no agrākā, zelta kursa. Tādējādi tad varētu rēķināt šā: no Krievijas valsts parāda zīmēm apmēram puse būs Anglijas, Francijas un Amerikas īpašums, par kuru jāmaksā pilns kurss, tas būtu par 15 miljardiem rubļu. Ja nu par otriem 15 miljardiem un par 14 miljardiem papīra naudā maksā pusrubli zeltā, tad sanāktu vēl (15+14)/2 = 14 Ѕ miljardu rubļu zeltā, kopā 29 Ѕ miljardi zelta rubļu, no kuriem 1 /70 uzņemoties Latvijai, būtu ko maksāt 521 Ѕ miljoni zelta rubļu jeb 1124 miljoni franku zeltā = 45 miljoni mārciņu sterliņu. Pārvēršot šo no Latvijas maksājamo summu 4% valsts parādu zīmēs, iznāktu ik gadus ko maksāt 1800000 mārciņas sterliņu jeb 45 miljoni franku. Šajā summā, kā jau aizrādīts, ieskaitāma tā zaudējumu atlīdzība, kas atmaksājama pašas Latvijas pilsoņiem par nodarīto zaudējumu un par rekvizīcijām. Ja šo zaudējumu rēķina uz 1 /3 tiesu, tad atietu nost 374 miljoni franki ārzemju maksāšanām un paliktu 750 miljoni franki = 30 miljoni mārciņu. Iekšzemē maksājamo zaudējumu atlīdzību varētu pa lielākai daļai samaksāt jaunizdodamā Latvijas papīra naudā, kuru varētu pievienot Francijas frankam un Somijas markai. Vislabāk gan varētu par ārzemēm maksājamo tiesu tādu proporciju likt priekšā, ka Latvija uzņemas maksāt 4% par 1 /70 no Krievijas ārzemju parāda, t. i. par apmēram 15000/80 = 214 2 /7 miljonu rubļu jeb 572 miljoni franku, sacīsim apaļā summā 600 miljoni franku jeb 24 miljoni mārciņu sterliņu. To tiesu Latvijā kursējošās krievu papīra naudas tad būtu jāuzņemas pašai Latvijai; t. i. vispirms tā jāreģistrē, tad tās īpašniekiem jāliek priekšā to vai nu paturēt, vai apmainīt līdz zināmam termiņam Latvijas naudā.

Varētu nu iebilst, kā gan pavisam var rēķināt ar tik milzīgas kopsummas, 1125 miljoni franku, parādu nastu; varētu jautāt, vai šāda parādu nasta it pavisam nenospiedīs jauno Latvijas brīvību? Tiešām, šī summa ir samērā trīs reizes tik augsta, cik būtu iznācis uz Latvijas tiesu pirms kara, ja viss Krievijas pirmskara parāds būtu izdalīts proporcionālā kārtībā. Bet samērā ar pēckara dažādo valstu parādu nastām, šī summa nebūt nav liela. Ja Latvija būtu nākusi zem Vācijas kā Vācijas pavalsts, tad uz tās daļas iznāktu veseli 10 miljardi marku, pēc tagadējā kursa 6 miljardi franku. Anglijas un Francijas parādu nasta pēc kara iztaisīs ap 2800 – 2900 franku uz galvas, t. i. tā būs samērā ik uz galvas 6 – 6 Ѕ reizes lielāka nekā Latvijas. Tad viss jau ir atkarīgs no tā, kādējādi iespējams pacelt darba ražīgumu un kādas Latvijas dabiskās bagātības, kādi Latvijas valsts, t. i. agrākie kroņa īpašumi. Valsts, t. i. kroņa īpašumi aptver Kurzemē pie 450000 desetīnām, Vidzemē, latviešu daļā, pie 200000 desetīnām. Kroņa muižām, kā tādām, Kurzemē ap 60000 desetīnas. Paliek ap 600000 desetīnas agrāko „kroņa” mežu. Kroņa meži mēdza būt labā apsaimniekošanas kārtībā, pa lielākai daļai 100 – 120 gadu rotācijā. Būvkoku, tiklab kā ogļraktuvju malkas (Grubenholz, „pit props”), šajos mežos īsti daudz, caurmērā koku saturu vismaz varēs skaitīt uz 150 kubikmetriem no hektāra, t. i. kopsummā ap 100 miljonu kubikmetru jeb 70 miljonu angļu „load’u”. Anglija gadā patērē par vairāk simtiem miljonu šiliņu koku un malkas; patērējumi Beļģijas un Ziemeļfrancijas uzbūvei, vajadzība priekš kara laikā uzbīdītām un atbīdītām būvēm arī būs ļoti prāva; arī Vācijai vajadzīgs daudz būvkoku. Austrija – Galīcija un agrākā Polijas karaliste turpretim izvest nevarēs, jo, pirmkārt, to meži ir ļoti stipri patērēti, sevišķi Karpatos, un, otrkārt, Polijai – Galīcijai, kā arī Rumānijai un Podolijai vajadzīgs pašām ļoti daudz būvkoku. Katrā ziņā šo zemju izvedumi nevarēs būt lieli. Citiem vārdiem: robā stāties, kā izvedējas, varēs tikai Ziemeļeiropas valstis – Lietuva un Latvija. Cenas būvkokiem un malkai, zināms, nepastāvēs tik augstas kā kara laikā, tomēr tās būs augstākas – arī zelta naudā skaitot – nekā pirms kara. Ja raktuvju malka pirms kara maksāja 25 šiliņi par „load’u” ostās, dēļi un kantaini baļķi pie 50 – 60 šiliņiem, tad jārēķina turpmāk vismaz uz 1 /3 – 1 /2 augstākām cenām. Bet tas nozīmē, ka viss Latvijas kroņa mežu krājums, līdz Baltijas ostām nogādāts, maksātu vismaz 2300 – 2400 miljonu angļu šiliņu. Pieņemsim, ka pārdos, lai mežus nenopostītu, 4 gados tikai pusi no šī krājuma, t. i. par 1200 miljoniem šiliņu un no šīs puses atkal tikai puse valsts peļņas, tad iznāktu, ka Latvijas valsts varētu dabūt par pusi no kroņa meža koku krājumiem 600 miljonus šiliņu = 750 miljonus franku, t. i. vairāk nekā būtu vajadzīgs, lai atmaksātu visu ārzemju (t. i. Anglijas, Francijas, Amerikas) parādu. Tālāk taču Latvija var rēķināt ar muižnieku (privāt) muižu mežu atsavināšanu. Kad jau Baltijas muižnieki paši piedāvāja Hindenburgam 1 /3 no savas zemes vācu kolonistu apmetināšanai, tad tie nevarēs ļaunoties, ka Latvijas valsts tagad gādās par Latvijas pašas bezzemniekiem. Protams, piedāvājums Hindenburgam bija domāts pret samaksu par 1913. gada cenām. Bet vācu valsts lielā naudas vajadzība, milzīgie kara parādi tik un tā piespiestu vācu valdību ņemt šo 1 /3 muižu zemes kā mantas nodokli. Šimbrīžam Vācijā apstākļi pat tādi, ka jārēķina ar to, ka no visiem lielākiem īpašumiem ņems ne tikai 1 /3 , bet pilnu pusi, ja pat ne vairāk mantas nodokļa, lai dotu jaunajai Vācijas sociālai republikai pavisam iespēju uzelpot, lai tai pat sākumā nebūtu jau, tā sakot, rīkle aizžņaugta. Nevarētu tāpēc sūdzēties par netaisnību, ja Baltijā tiktu Baltijas bezzemnieku un vispār Baltijas īsto darbarūķu labā atsavināta, ņemta par nodokli, tāda muižu zemes daļa, kāda tiks ņemta Vācijā. Privātmuižu zemes Kurzemē drusku vairāk par 1 miljonu desetīnu, par Vidzemi un Inflantiju sanāks ap 1 Ѕ miljonu desetīnu. Ja nu atsavina pat tikai pusi bez atmaksas, t. i. 1200000 desetīnas, tad varētu rēķināt rīkoties šādējādi: šīs 1200000 desetīnas – pieskaitot vēl klāt 300000 desetīnas, t. i. pusi nocērtamu kroņa mežu – varētu izdalīt pa 15 desetīnām = 45 pūrvietām [234] (t. i. tik, cik tika dots Ventas apgabala vācu kolonistu ģimenēm), nododot 100000 desetīnas Latvijas bezzemnieku ģimenēm, kas vēlas tikt pie sava zemes stūrīša. Pati zeme dodama mūža lietošanā, bez atmaksas valstij vai kādai privātpersonai. Bet nepieciešami būtu, zināms, ēku uzbūvei un inventāra iegādāšanai, kā arī pirmā gada dzīvei zināmi kapitāli, kurus valsts varētu apgādāt pret lētiem procentiem, piemēram, 4 procentiem. Sanāk, pat, ja tikai 1000 – 1500 rubļus uz ģimenes rēķina, lielas summas, ap 100 – 150 miljoni rubļu. Būvkoki ēkām gan varētu tikt doti no nocirstiem mežiem. Tāpat, jādomā, ka šī, privātmuižām atsavināmā daļa, 1,2 miljoni desetīnu, nav meža un zemes labuma ziņā ne tuvu salīdzināma ar kroņa mežiem. Koku daudzumu tur tāpēc rēķināsim, ja daudz, 1 /3 tik lielu, cik atrodams kroņa mežos. Tas ir, no šiem privātmežiem 4 /5 nocērtot (4 /5 , t. i. ap 3 desetīnas uz ģimenes vajadzētu atstāt pašu iebūviešu malkas un būvkoku vajadzībām) iznāktu tomēr 960000 desetīnas cērtama meža, ganību un atmatu, kas tomēr varētu dot arī ap 30 miljonu angļu „load’u” malkas un būvkoku 1000 miljonu šiliņu vērtībā, no kuriem atkal puse paliktu valstij kā tīrs atlikums. Šis tīrais atlikums būtu atstājams kā fonds vispārējas Latvijas tautas un zemes labklājības pacelšanai.

Jautājums tas, ko darīt ar atlikušo pusi, 1,2 miljoniem desetīnām muižu zemes, vai to atdot privātlietošanā vai arī atsavināt pret pilnu samaksu pēc tagadējās, vai nu taksētās vērtības. Vispārības labā jau nu nav noliedzams, ka zeme nacionalizējama, t. i. atsavināma valsts labā, cik tālu tā netiek apstrādāta no īstiem darbarūķiem. Sevišķi tas jāsaka par it visiem mežiem. Lielāku mežu atstāšana privātās rokās nekādi nav pielaižama, jo nevar būt ne mazāko šaubu, ka privātie īpašnieki centīsies uz visdrīzāko mežus pārvērst naudā, tos nopostīs, līdz ar to kritīs koku cenas un ļoti bīstami konkurēs ar valsts mežu saimniecību. Vienīgi valsts var gādāt par kārtīgu meža saimniecību, atstājot un audzējot tik daudz koku, cik vēlāk vajadzīgs pašu iedzīvotāju vajadzībai. Pieņemsim nu, ka tiktu atsavināts arī 1,2 miljoni desetīnu atlikušās privātās zemes, sacīsim par 400 šiliņiem no desetīnas, t. i. kopsummā par 480 miljoniem šiliņu vai 600 miljoniem franku. Kā tad nu rīkoties pašās muižās? Vai arī tās sadalīt, izdalīt bezzemniekiem? No darba ražīguma stāvokļa skatoties, sadalīšana nebūtu pareiza. Mazākās daļās sadalot, paliek lieka, iet bojā līdzšinējo muižu ēku vērtība. Mazākiem saimniekiem vajadzīgs samērā, uz zemes lielumu rēķinot, vairāk zirgu spēka – ir daudzas braukāšanas, kas katram saimniekam jāizdara par sevi. Labības un citu augu ražas uz muižas zemēm tā Krievijā, kā Vācijā mēdz būt par vismaz 20% augstākas. Muižās var lietot plašā mērā mašīnas. Tā tad būtu praktiskāk pašās muižās ierīkot valsts parauga saimniecības, vai arī, ja daudz, apsaimniekot uz kooperācijas pamatiem, t. i. veselas līdzšinējo bezzemnieku sabiedrības varētu muižas zemi no valsts nomāt kopēji un arī kopēji apstrādāt. Pacelt bet ražas uz visaugstāko pakāpi, zemi apkopt ar vismazāko darba tēriņu, ņemot mašīnas palīgā, liekot pietiekošā kārtā mākslīgus mēslus, var tik rīkojoties valsts saimniecībā, priekšzīmīgās parauga saimniecībās. Ievērojot bet bezzemnieku psiholoģiju, nekas neatliks, kā arī no muižu zemes pusi sadalīt mazos gabalos un varbūt otru pusi atstāt parauga valsts saimniecībām. Dēļ bezzemnieku skaita un apgādības jāiegaumē, ka Kurzemē 1917. gadā dzīvoja 472000 zemnieku šķiras locekļi, Vidzemē 877000. Līdz kara gadam šis skaits audzis nebūs, Baltijā pieauga tik pilsētu, ne lauku iemītnieki. Ja nu skaitām uz ģimenes pa 5 dvēselēm, tad iznāktu, ka Kurzemē apgādājamas ar zemi 94400 ģimenes. Atskaitot 24000 saimniekus, paliktu ko apgādāt 70000 bezzemnieku ģimenes. Caur karu šo 70000 ģimeņu skaits būs mazinājies varbūt uz 50000 – 60000. Ja šās 60000 ģimenes gribētu apgādāt ar muižu aramu zemi, tad neiznāktu daudz, jo muižās bija tik 269000 aramas zemes. Iznāktu uz katras bezzemnieku ģimenes ne pilnas 4 Ѕ desetīnas = 13 Ѕ pūrvietas. Ar tām, protams, nekā nevar iesākt. Ja izdala visu muižu zemi pa 10 desetīnu lielos zemes gabalos, tad iznāks 27000 bezzemniekus ko apgādāt, ja tikai pusi, tad 13500. Jā, kā tad rīkoties? Vai atsavināt bezzemniekiem par labu arī daļu no līdzšinējām saimnieku mājām? Tas nozīmētu visupirms šķelt latviešu brālību divās daļās un, otrkārt, būtu neracionāli: ne katras zemnieku mājas var tā pārdalīt, ka tās iespējams pareizā ceļā apsaimniekot. Ja grib visus lauku bezzemniekus Kurzemē apgādāt ar zemi, tad tiešām itin nekas cits neatliek, kā ņemt klāt izdalīšanai zemi, kādu to Dievs devis, t.i. mežus, atmatas, ganības, t.i. bezzemnieku vairumam jāpietiek ar šādu zemi. Protams, ka katrs labāk gribēs gatavu, iestrādātu aramu zemi, nekā meža zemi. Bet gatavas zemes nu nav diezgan. Tomēr, ja šķirs tā, kā še proponēts: t.i. meža zemi dod bez atmaksas, muižu aramu zemi un ganības turpretim tik pēc līdzšinējās tirgus vērtības, tad lielum lielā daļa no bezzemniekiem, kas vēlas zemi, būs ar mieru saņemt meža zemi ar pabalstu no valsts puses. Pabalsts varētu būt pa daļai, pie sliktākas zemes pat bezatmaksas pabalsts, pa daļai pabalsts pret 4%. [235]

Nav no maza svara arī pilsētu trūcīgo šķiru apgādība. Nostājoties uz objektīva stāvokļa taču arī pilsētniekiem tiesība uz zemi. Bet būtu darba ražīguma bojāšana, ka katru pataisītu par zemkopi, kam no zemkopības jādzīvo un tāpēc jāpārdod daļa ražojumu, ar ko pirkt lielās vajadzības: drēbes, apavus, dzelzi, darbarīkus. Turpretim citādi stāv jautājums ar pilsētu pašapgādāšanos ar pārtiku. Līdz šim visi pilsoņu tautsaimniecības priekšstāvji mācīja, ka tikai pilnīga darba dalīšana svētīga un ražīga, ka nav nelaime, ka pilsētu iedzīvotāji tiek apgādāti ar pārtiku no Austrālijas vai Argentīnas, ja tikai tie ražo tik daudz produktus, ka nopirkt aizjūras zemju labību, gaļu un šķiedru. Pasaules karš bet pierādījis, kādos grūtumos iekļuvušas zemes, kuras visai daudz paļāvās uz pārtikas pievedumiem no tālienes. Pašā Krievijā, kuru skaitīja par Eiropas maizes iecirkni, iznācis, ka ziemeļu un vidus apgabalu pilsētu iedzīvotāji, kuri pirms kara dabūja pārtiku no bagātajiem Krievijas melnzemes apgabaliem, mirst badu pa daļai tāpēc, ka pievedumi pārtraukti, pa daļai arī vienkārši tāpēc, ka krievu zemniekiem nebija ne mazākās intereses ražot visiem pilsētu iedzīvotājiem pietiekošu pārtiku, kad tie, pamazinot pārtikas pievedumus uz trešo un ceturto tiesu, varēja par šo pamazināto tiesu sadabūt trīs un pieckārt vairāk naudas nekā agrāk pie pilnas pārtikas pievedumiem. Še līdzēties var tikai pilsētu iedzīvotāji paši, ražojot uz pašas pilsētas zemes, pašu pilsētu apkārtnē, visu vajadzīgo pārtiku un piepērkot tikai produktus izstrādāšanai rūpniecības ietaisēs, fabrikās. Esmu kādā brošūrā par dārzu pilsētām mēģinājis pierādīt, ka pie augstas zemes kultūras augstām ražām, kādas sasniedzamas zemi uz vislabāko izstrādājot, apkopjot, mēslojot mākslīgiem mēsliem, mākslīgi apūdeņojot – pietiek 1 /4 hektāra zemes, lai apgādātu vienu cilvēku ar ļoti pietiekošu pārtiku: 6 mārc. [236] maizes, 9 mārc. kartupeļu, 3 Ѕ mārc. gaļas, 1 Ѕ mārc. cukura, 1 /2 mārc. sviesta, 1 /3 mārc. margarīna vai eļļas, 2 litriem piena nedēļā. Zemi apstrādājot ne katram par sevi, savu zemes stūrīti vai nu kaktiņu, bet ar mašīnu palīdzību, pietiek uz 20000 iedzīvotājiem 500 zemkopības strādnieki, kas vai nu pieņemami par naudu, vai arī tā sadabonami, ka visi pilsētas iedzīvotāji, kas nespēj vai negrib maksāt atlīdzību zemkopības strādniekiem, iet pārmaiņus pie lauku darba; iznāktu, ka no 4000 – 4300 ģimenēm, cik tāda 20000 iedzīvotāju pilsēta skaitītu, katrai ģimenei būtu jādod viens strādnieks vai strādniece 6 – 7 nedēļas gadā. Pilsētas zemkopības vadītāji, zināms, tikai varētu būt mācīti spēki, kas arī pienācīgi atalgojami. Pēc šāda parauga itin labi varētu rīkoties Rīgas pilsētā, izkopjot tai piederošos purvus un mežus. Purvus gan līdz šim turēja par nevērtīgiem, nederīgiem, bet jaunlaiku zemkopības zinātne māca, ka taisni purvu zemē, kūdrā, atrodas pārmērā dārgākā stādu barības viela, slāpeklis; pievedama purviem fosforskābe, kaļķis un kālijs, protams, purvus iepriekš pienācīgā kārtā nosusinot, tad uzplēšot ar motora arklu, nobluķējot smagiem bluķiem. Jaunākā prakse pierādījusi, ka taisni purvu pārvēršana treknās druvās un pļavās samērā lēti izdarāma: vecā prakse, novest purva zemi ar 6 – 8 collu [237] biezu kārtu smilšu un izrakt uz ik 10 – 12 asīm Ѕ - ѕ asi dziļus grāvjus, sen atmesta kā dārga un nevajadzīga. Tīreļa purvs vien izdotu vismaz 60000 desetīnas uz visaugstāko ražīguma pakāpi paceļamas zemes, kas pietiktu 240000 iedzīvotāju pārtikai. Daugavas labajā pusē varētu vismaz 10 – 15000 desetīnas smilts zemes mākslīgi apūdeņot un nomēslot ar pašas Rīgas iemītnieku atejas mēsliem. Īsi sakot, Rīgas apkārtnē viegli iegūstamas 75000 desetīnas zemes visaugstākai kultūrai, cik būtu vajadzīgs, lai ļoti labi uzturētu 300000 Rīgas iedzīvotājus. Protams, ka šāda ietaise maksātu prāvas summas: kopizdevumu 75000 desetīnu pārvēršanai druvās un pļavās, 120 – 150 lielsaimniecību ierīkošana, apgādāšana ar inventāru izmaksātu ap 120 milj. šiliņu, 6 milj. mārc. sterliņu. Kur šādu summu ņemt? Kā samaksāt procentus? Nu, jāaizņemas būtu ārzemēs ap 1 /3 , vislielākais puse no šīs summas, t.i. tik daudz, cik vajadzīgs, lai nopirktu mašīnas un mākslīgos mēslus – fosforskābi un kāliju. Visus citus izdevumus, sevišķi būves izdevumus, varētu it ērti segt ar Latvijas pašas papīra naudu, t.i. ja Latvijas valsts aizdod Rīgas pilsētai vajadzīgās summas. Par to, ka caur šādu derīgu aizdevumu varētu notikt papīra naudas plūdi, nebūtu jābaidās, tiklīdz kā Rīgas pilsēta pieņem savās krājkasēs katru summu tajā ieplūstošās papīra naudas par mazliet vien augstākiem procentiem, nekā līdz šim parasts. Tomēr, domājams, ka katrā ziņā drīzā laikā pēc kara tik un tā būs tiklab valstij, kā pilsētām un rūpniecības uzņēmējiem pārplūdums līdzšinējās papīra naudas piedāvājumu, kuru ieņemot krāj- un aizdevu kases var tūlīt atkal izlaist darbā, apgrozībā. Latvijai nu taču tā laime, ka tā nu patstāvīga, tās darbiniekiem nav dēļ aizdevumu atļaujas zemu jāklanās priekš cittautu vareniem, no kuriem tie tika parasti strupi atraidīti, „знай сверчок свой шесток”. Pieminu, kā mani pašu atraidīja citkārt varenais krievu finanšu ministrs Kokovcevs [238] , kad 1908. gadā, ar citiem tautiešiem sarunājies, liku tam priekšā īpašas latviešu zemnieku agrārbankas dibināšanu ar ārzemēs izlaistām ķīlu grāmatām pēc Dānijas parauga. Kokovcevs, gudrs cilvēks, gan atzina tādas bankas labumus un svētīgumu priekš latviešu zemesrūķiem, bet izskaidroja, ka tāda atļauja taču būšot ielaušanās vietējās muižniecības kompetencē, un uz to valdība, cara valdība nekādi nevarot iet. Tikpat maz Rīgas pilsētas valde likās zinot par Tīreļa purva izmantošanas projektiem, kādus priekš 16 gadiem cēlu priekšā. Tie gan tika no latviešu preses pārdrukāti kādās ievērojamākās vācu Rīgas avīzēs, bet turpat viņi arī palika, pat polemikas jeb debašu nebija. Rīgas toreizējiem pilsētas tēviem nebija vajadzības galvu lauzīt ar diezin kādiem vispārderīgiem uzņēmumiem; tālākstaigāšana iemītās sliedēs bija vienkāršāka un netraucēja omulību. Šimbrīžam bet pilsētu pārtikas pašapgādības jautājums ir taisni degošs jautājums, tagadējai pilsētas valdei būtu ne tikvien goda lieta rādīt, ka tās taisnība labāka nekā vecās valdes taisnība. Tagadējais laiks necieš svarīgu, degošu jautājumu pārspriešanas omulīgu atlikšanu uz rītdienu, uz priekšdienām, tagad ar pārtikas jautājuma pareizu izšķiršanu savienota pašu iedzīvotāju eksistence, tagad pilsētas valdes uzdevums uz visdrīzāko rūpēties, ka arī par to nenotiek spriedums: svērta, skaitīta, par vieglu atrasta. Līdzīgi kā Rīga, varētu rīkoties arī Jelgava, Daugavpils, Liepāja, arī to tuvumā pietiekošā daudzumā šimbrīžam nevērtīgas, nederīgas zemes, kuru pārvērst līgojošās druvās būtu par lielāku svētību šo pilsētu iedzīvotājiem.

Daugavas ūdens spēka izmantošana, zināms, tikai var notikt no valsts puses, privātuzņēmējiem šāds darbs nav veicams. Tas maksātu arī augstas summas, vismaz 300 – 400 šiliņu uz ikkatra izmantojamā zirgspēka. Tvaika mašīnas priekš kara maksāja tik 100 – 150 šiliņus no zirgspēka. Ūdens spēks tomēr ražīgāks, jo ūdens spēks mūžīgs. Kad reiz ietaises gatavas, tad ūdens spēks maksā tikai nelielus remontus un, protams, ieguldītā kapitāla procentus. Bet tvaika mašīnām vajadzīgs daudzums ogļu un ļoti rūpīga apkalpošana un tīrīšana. Nākotne tāpēc, bez šaubām, pieder ūdens spēkam, jo ogļu bagātības ir izbeidzamas, ūdens spēks turpretim neizsmeļams ne 100, ne 1000, ne 10000 gados. [239]

Valsts rokās nepieciešami jāņem visa dzīvības un uguns apdrošināšana. Tikai valsts piespiestā ceļā var gādāt par pienācīgu nodrošināšanu vecumā, kādai nodrošināšanai nedrīkst apmierināties ar ubagu tiesu, kāda tika izsniegta līdzšinējā Vācijā (130 markām = 60 rubļiem gadā), bet kurai jābūt vairākkārt augstākai, piemērotai pārtikas dārdzībai.

Latvijas finanses itin viegli var dabūt ziedošā stāvoklī, neķeroties itin nemaz pie apsardzības muitām, bet pietiekot ar tiešiem nodokļiem, ienākuma un mantības nodokli un ievedot monopolus uz garšas priekšmetiem: degvīnu, alu, tabaku, cukuru, tēju, kafiju. No rūpniecības nozarēm bez apsardzības muitām itin labi pastāvēs koka un papīra rūpniecība, tāpat kā Zviedrijā un Somijā, jo šīm rūpniecībām pašā Baltijā atrodamas pamatvielas [240] . Bet arī audumu rūpniecība varēs pastāvēt bez muitām, tiklīdz kā valsts apgādā lētu kredītu. Audumiem taču Baltijā vajadzīgā šķiezna, lini, ir pašiem; Vācijai un Anglijai tā jāieved. Pārtikas cenas un tamlīdz strādnieku atlīdzība Latvijā katros apstākļos būs zemākas nekā Anglijā vai Vācijā. Pat par dzelzs un mašīnu izgatavošanu nav teikts, ka līdzšinējās rūpniecības valstis būs katrā ziņā pārākas. Jāievēro, ka arī Anglijai un Vācijai jāieved Zviedrijas dzelzsrūda; ceļš uz turieni un arī frakts cenas [241] dārgākas nekā līdz Baltijai. Baltijai gan nav akmeņogļu un koksa dzelzsrūdas kausēšanai, bet varētu būt koka ogles un elektrība, līdzīgi Zviedrijai, kur tiek izgatavots vislabākais tērauds, elektrotērauds. Zināms arī, ka Baltijā bagātīgā mērā atrodošās kūdra (torfs) izdod sevišķi labu dzelzs āmuriem [242] noderīgu koksu. Latvijai, ievērojot tās mazo iedzīvotāju skaitu, jau nav jākonkurē ar lielajām rūpniecības valstīm, panākts jau tad būtu daudz kas, kad tā vismaz lielāko pusi no vajadzīgiem rūpniecības produktiem pati ražotu. Un to tā iespētu maz gados bez apsardzības muitām, ja tikai tiktu gādāts par lētu kredītu, kas pilnīgi iespējams.

Latvija tādējādi laimīgos apstākļos, ka tā galvenā kārtā arī paliekot pie individuālās saimnieciskās kārtības, tikai ar vajadzīgiem individuāliem uzlabojumiem, lielāko pilsētu pašapgādības u.t.t. spētu ievērojamā kārtā uzplaukt. Bet nākotnes ideāls – sociālā kārtība, sociālā valsts. Teorijā izrēķināms – esmu to mēģinājis kādā nākamās nedēļās iznākošā grāmatā [243] visos sīkumos aprādīt – ka pat tāda tik grūti no kara cietusi un ar smagiem kara parādiem apkrauta valsts kā Vācija, ja tā ražošanas līdzekļus pat pret pilnu samaksu atpirktu, pārejot pie sociālās kārtības, visiem saviem iemītniekiem varētu dot ļoti pietiekošu iztiku pēc samērā neilga valsts darbā vai nu valsts dienestā nokalpotiem gadiem. Pietiktu, pēc mana aprēķina, 6 gadu valsts dienests dzīves jaunībā, no 16 – 22 g., lai vīrietim dotu mūža pensiju (renti) 1000 marku, sievietei 840 marku gadā. Pārtikas un citu ražojumu cenas pēc tam aprēķinātas tādas, kādas tās Vācijā bija priekš kara. Viss vācu tautas ienākums aprēķināms ap 56900 miljonu marku lielumā, no kura 5000 jāatdod garīgiem darbiniekiem, 7500 rentei, tā kā 4500 paliek fiziskā darba strādniekiem. Uz ikkatra nokalpota darba gada iznāk (atliek) ap 5590 markas. Iespējama pāreja līdz tamlīdzīgai darba organizācijai un darba ražīgumam jau 3 – 5 gados, bet gan nu tikai tad, ja 1) fiziskā darba intensitāte, darba strādāšana, kā tāda nenoslīd, 2) ja pie darba organizēšanas tiek ņemti palīgā garīgi darbinieki. Krievijā vispārderīga darba organizācija nav izdevusies aiz tā iemesla, ka tur 1) darba ražīgums nokritās līdz viszemākai pakāpei, katrs sacentās nevis uz strādāšanu, bet uz nestrādāšanu un darba laika saīsināšanu, 2) iz fabrikām izmeta laukā garīgos darbiniekus, studējošus inženierus, tehniķus, ķīmiķus, iedomājās, ka garīgie darbinieki ir tādi liekēži, bez kuriem var iztikt.

Protams, ka līdz ar to, ka teorijā izrēķināti un pierādīti sociālās valsts labumi, Vācijas praksē tie vēl nebūt nevar cerēt uz drīzu cauri vešanu, vienkārši jau tāpēc, ka gandrīz katrs tic tikai to, ko tas pats tur par pareizu, nevis to, ko kā tādu cenšas otrs pierādīt, lai tas apbruņojas ar kādiem grib zinātniskiem pierādījumiem un aprādījumiem. Vācu vairākuma sociālistu vadoņi no socializēšanas negrib nekā zināt aiz tā iemesla, ka tie sajūt savu nespēku to cauri vest, ja tiem pašiem būtu jārīkojas. Citiem – arī ievērojamākiem zinātniekiem tie šādu cauri vešanu uzticēt negrib. Vidējā sociālistu grupa, neatkarīgie, ar Kautski, Hāzi u.c. priekšgalā, arī neuzdrošinās prasīt pilnu socializēšanu. Prasa to vienīgi Spartaka grupa [244] , bet organizācijas plāna tai nav. Vācu demokrātu partija grib uzturēt pilnīgu individuālo kārtību, negrib nekā zināt pat no finanšu monopoliem, nerūpējoties par to, vai finanšu apstākļi pavisam atļauj pēc līdzšinējās kārtības tālāk rīkoties – „fortwursteln”, kauču gan visi ievērojamākie pilsoņu grupu nacionālekonomisti vienis prātis tajos uzskatos, ka vācu tauta gadu desmitus būšot pilnīgi nospiesta pie zemes.

Jādomā, ka vēlēšanas priekš nacionālsapulces dos mazu sociālistu vairākumu un tādējādi vienosies socializēšanas jautājumā uz kādiem kompromisiem, t.i. socializēs vai nu nacionalizēs ogļu un kālija raktuves, dzīvības un ugunsapdrošināšanu, galvenos dzelzs āmurus un bijušās ieroču un munīcijas fabrikas. Tālāk varbūt hipotēku bankas un uguns un dzīvības apdrošināšanas iestādes. Visgrūtāk būs Vācijai finanšu lietās atrast starp dažādām partijām kompromisu, gala iznākums, ja negribēs valsts bankrotu – un to neviena partija negrib – , ka bez liela mantas un kara peļņas nodokļa būs vēl jāieved lieli monopoli, degvīna, tabakas, cukura, alus, varbūt arī maizes un gaļas monopolu pilsētu, komūnu labā. [245]

Latvijas nākotne bet, vēl visu izteikto kopā saņemot, varētu būt sārta un spoža, ja vien rīkotos plānveidīgi, pievelkot labākos spēkus. Ievest kārtību finansēs un organizēt pārtikas apgādāšanu bada cietējiem šimbrīžam pats grūtākais uzdevums; tāpat darba organizācija. Rīgas daudzās fabrikas stāv ciet, ir „evakuētas” mašīnas, bet atgriezušies strādnieki sauc pēc darba un maizes, atgriežas ne tikai vien bēgļi no Krievijas, bet arī karavīri, kas gadiem bijuši vācu gūstā. Tas apstāklis, ka šimbrīžam pavisam nav iespējams atkal laist darbā lielāko fabriku daļu, itin kā rādīt norāda uz to, ķerties visupirms pie darbiem, caur kuriem tiktu uz vieta radīti, ražoti izvedu produkti, pret kuriem var ārzemēs, Anglijā dabūt pārtiku un kredītu, t.i. visupirms jāorganizē mežu ciršana un koku izvešana uz ostām. Tālāk, jādomā, ka atliks vēl diezgan strādnieku, ar kuriem varētu organizēt būvdarbus un zemes darbus, zemes meliorāciju priekš Latvijas lielpilsētu dzīves pašapgādības ar maizi un dažādas pārtikas ierīcības. Viss tas prasa ļoti daudz apdomas un organizācijas spējas. Bet tas nav neizdarāms, tiklīdz kā visi inteliģentie spēki, un to latviešiem nav mazums, tiek pie šā darba aicināti palīgā. Latvija tai ziņā laimīgos apstākļos, ka še var vēl atrast kompromisu starp individuālo un sociālo kārtību, kauču gan grūti liekas iegrozīt tā, lai netiktu aizskartas neviena cilvēka intereses – sargāt lielgruntniecības intereses un reizē gādāt par zemesrūķiem bezzemniekiem, zināms, nav iespējams, pretim nenākt zemesrūķiem jo mazāk iespējams. Tur nu tagad nekas nelīdz, ja negribam nonākt pie pilnīgas anarhijas un posta kā Krievijā, tad bezzemniekiem zemes jautājumā jānāk pretim, nevar saudzēt lielgruntniecības. Pāreju tomēr var izdarīt tā, ka arī lielgruntniekiem nebūtu jāzaudē viss īpašums kā tāds, bet tas tiktu atsavināts pret atmaksu, ievērojot arī mantas nodokli. Tas apstāklis, ka kredīta un pat pārtikas jautājumā Latvija atkarājas no individuālistiskās lielvalstu [246] grupas, Anglijas, Francijas, Amerikas spiestin spiež uz to, gan nu ne atstāt neaizskartu lielgruntniecību, neviens angļu valstsvīrs neuzstāsies priekš Baltijas muižniecības ne politiskās, ne saimnieciskās varas uzturēšanas, bet gan rīkoties, zemi atsavinot plānveidīgi, rīkojoties kārtīgi, pēc likuma.

Tātad visu sacīto kopā saņemot, ja vien rīkojas plānveidīgi un bez jebkādiem aizspriedumiem pie Latvijas izveidošanas aicina vislabākos un spējīgākos dzimtenes dēlus, ir iespējams uzturēt, apvienot neatkarīgu Latvijas demokrātisko, ar sociālo eļļu svaidīto republiku. Palikt ekonomiskā, finansiālā un politiskā neatkarībā, attīstīt, izkopt latviešu kultūru, mākslu un zinātni un, kas priekš galvenām lielajām tautas masām acumirklī izliksies vai pats tas svarīgākais, apgādāt it visas laukstrādnieku, bezzemnieku ģimenes ar zemi, tamlīdz arī gādāt par pilnīgu pilsētu trūcīgo šķiru ekonomisko nodrošināšanu, dārza pilsētām! Zemes Latvijā visiem pietiks pārpārim, apstākļi priekš Latvijas nākotnes, cik sarežģīti un drūmi viņi acumirklī arī neizliktos, ir tomēr tik spoži, ka galva reibst tos visus iedomājoties un sirds laimē sāk ātrāk pukstēt, ja visi tik ķeras un tiek aicināti pie Latvijas izveidošanas darba. Latvija mūžam nedrīkst ielaisties ne politiskā, ne finansiālā, ne ekonomiskā atkarībā no citām spēcīgākām valstīm! Ja pavisam var runāt par kādu nodevību, tad tā būtu tautas nodevība. Latviešiem savas lietas, savi strīdiņi jāizšķir pašiem savā starpā!

Partiju šķelšanās un sašķelšanās, kādu mums šimbrīžam rāda Latvijas aina, savā ziņā nožēlojama, bet arī tur nav neiespējama izeja. Ja var atrast kompromisu tik grūtā, sarežģītā jautājumā, kā katras tautības atsevišķā pievilkšanā pie valdības, ievērojot proporcionālo tās spēku, tad arī partiju savstarpējās attieksmēs kompromisi nedrīkstētu būt neiespējami. Sociālistiem jāiegaumē, ka lai organizētu sociālo kārtību, nav jāķeras pie varas un spaidu līdzekļiem un organizācijas nespēja nav ar to jāattaisno, ka vēl nav visa pasaule pārgājusi uz sociālismu, socializēt, gādāt par trūcīgām masām var arī šaurā apkārtnē, organizējot jau aprādītās atsevišķas pilsētas apgādības ar pārtiku, dārzu pilsētas, pilsētu saimniecības.

Cerēsim, ka partiju cīņas Latvijā, cik asas tās arī šimbrīžam neizliekas, beigsies ar savstarpēju piekāpšanos un saprašanos, ka tās nešķels latviešu brālību, nepostīs jauniegūto zelta brīvību, košo izredzi nākotnē kā neatkarīgas, svabadas, cienītas tautas. Uz to lai beidzot novēlu „saules mūžu Latvijai!”.

Kārļa Baloža «Nākotnes valsts»

Rediģēts fragmentu salikums no M.Šnepa un N.Balabkina grāmatas „Kad Latvijā būs labklājības valsts. Tautsaimnieks Kārlis Balodis”

1993./2012.g.

«Nākotnes valsts» pamatdoma

Kārlis Balodis necienīja «elkoņu» kapitālismu galvenokārt sociālās nedrošības dēļ. Viņš nievājoši izteicās par privātuzņēmējiem, sīkajiem lauksaimniekiem, nelieliem rūpniecības uzņēmumiem un sīktirgotājiem. Viņaprāt, visi šie mazie uzņēmumi no darba ražīguma un ražošanas efektivitātes viedokļa esot neracionāli, tāpēc kapitālismam ar laiku jāpārveidojoties sociālismā. Saimnieciskā racionālisma atslēga esot meklējama modernajā tehnikā.

Balodis savos pētījumos un aprēķinos parāda, ka sociālistiskais saimniekošanas veids ir racionālāks par brīvsaimniecības kapitālismu. Šo problēmu rūpīga analīze dota viņa grāmatā «Nākotnes valsts». Diemžēl šis darbs nekad nav iznācis latviešu valodā. Tā saturu, analītiskās nianses slēpj gotiskais raksts, kas bieži vien ticis pārprasts, nepareizi tulkots vai ideoloģisku iemeslu dēļ darbs vispār ticis noklusēts, nozākāts vai noliegts.

Grāmatas pirmais laidiens ar nosaukumu «Ieskats nākotnes valstī. Ražošana un patēriņš sociālā valstī», gan ar pseidonīmu Atlanticus, nāca klajā 1898. gadā 3000 eksemplāru metienā. Pēc paša K. Baloža datiem no 1903. līdz 1906. gadam krievu valodā esot iznākuši seši līdz astoņi šīs grāmatas tulkojumi. Jāpiezīmē, ka tikai viens no tiem izdots ar autora atļauju.

Ievadvārdus šim izdevumam bija rakstījis pazīstamais vācu marksists Kārlis Kautskis. Viņš uzsvēra Baloža darba īpašo nozīmīgumu: «Cik zināms, mūsu priekšā esošais darbs ir pirmais, kas skaitļu valodā mēģina pierādīt, ka jau ar šodienas ražošanas līdzekļiem, sabiedrībai pārņemot savās rokās vismaz nepieciešamo patēriņa preču plānveidīgu ražošanu …, ir iespējams visai tautai garantēt materiālo labklājību. Kādām pārmaiņām būtu jānotiek, lai šī nākotnes vīzija īstenotos, kā to Atlanticus ir iecerējis? Šīs iecerētās pārmaiņas var noreducēt līdz divām pamatdomām: pirmkārt, tehniskais progress pats par sevi darba ražīgumu palielina vairāk nekā to ir pieņēmis Atlбnticas; otrkārt, uzskati ir progresējuši, un tas ļauj esošās sabiedrības saimnieciskos pamatus pārveidot vēl mērķtiecīgāk nekā to bija paredzējis Atlanticus savā plānā.» [247]

K. Baloža darbs bija pirmais šāda veida pētījums tā laika tautsaimniecības literatūrā, tajā bija mēģināts skaitliski aplēst sociālisma realizēšanas iespējas vēl 19. gadsimta beigās, par pamatu pieņemot 1895. gada tehnikas attīstības līmeni Vācijā. Šim darbam pienākas izcila vieta tautsaimniecības atziņu vēsturē.

K. Balodis iesaka nacionalizēt daļu lauksaimniecības un rūpniecības uzņēmumu, bet ne visus ražošanas līdzekļus - tikai tos, ko izmanto pārtikas, apģērba, būvmateriālu ražošanai, kā arī valsts ēkas, transporta un sakaru sistēmu. Toties mēbeļu ražošana, ēku celtniecība, grāmatu ražošana u. c. jomas varētu palikt privātuzņēmēju rokās.

Lai Baloža ieteikto plānu īstenotu, būtu bijis nepieciešams divkāršot (piemēram, Vācijā) reālo nacionālo ienākumu. Balodis gribēja, lai fiziskā darba strādnieki saņemtu 2/3—3/4 no nacionālā ienākuma. Bet ka lai dubulto nacionālo ienākumu vai gada produkciju? K. Balodis to cerēja panākt, stipri kāpinot darba ražīgumu un valstiskojot lielos zemes īpašumus un fabrikas. Tajā pašā laikā viņš krasi iestājās par sīksaimniecību atstāšanu privātīpašumā. Toreizējā Vācijā sīksaimniekiem piederēja tikai ap 5 milj. ha zemes (tie bija sīkgruntnieki ar zemes platību, kas bija mazāka par 2 ha). Pēc K. Baloža domām, 100 000 lielsaimniecību varētu dot vairāk produkcijas nekā toreizējā Vācijā kopumā. Vienīgā problēma bija, kā palielināt, vismaz divreiz, graudaugu vidējo ražu un lopkopības produktivitāti. Pēc Baloža domām, šādā sociāli labi apgādātā valstī arī noziegumu būšot mazāk nekā kapitālistiskā sabiedrībā.

Jāatzīmē, ka Balodis cerēja, ka līdzšinējie privātīpašnieki, jo sevišķi lielīpašnieki, paši no sevis labprātīgi atteiksies no savām privilēģijām un atdos valstij savus īpašumus pret atlīdzību un šī ir K.Baloža pieejas principiāla atšķirība no marksistu un boļševiku pieejas. Citēsim viņa izvirzīto tēzi pilnībā: «Ja mēs vēlamies pāriet uz sociālismu mierīgā ceļā un tuvākā nākotnē, tad pirmām kārtām jāatsakās no briesmām, kas satrauc ikvienu, pat vismiermīlīgāko pilsoni un pārvērš to par niknu sociāldemokrātijas ienaidnieku, — jāatsakās no ražošanas līdzekļu ekspropriācijas bez atlīdzības. Pēc manām domām, nepieciešams, lai ražošanas līdzekļu pāreja valsts rokās notiktu uz ļoti liberāliem noteikumiem, uz tādiem, kas izdevīgi īpašniekiem: var pat maksāt mūža renti tādā apjomā, kas atbilst īstam ienākuma nodoklim, pieļaujot ļoti mazu mantas apjoma dzēšanu (piemēram, 0,1% gadā) vai arī nelielu mantošanas nodokli.» [248]

Kas jāpaveic lauksaimniecībā?

K.Balodi īpaši interesēja lauksaimniecība, un tam bija vairāki cēloņi. Pirmkārt, jau 19. gadsimta beigas vairāki autori (piemēram, J.Volfs) norādīja, ka rūpnieciska revolūcija, proti, tā sauktais mašīnu laikmets esot daudz devis vienīgi rūpniecībai. Toties lauksaimniecībā pēdējos 2000 gados nekāda lielā progresa neesot bijis. Protams, tagad vēsturnieki ir pierādījuši (piemēram, franču vēsturnieks Brodels), ka 13. gadsimtā no viena iesētā rudzu grauda ieguva trīs graudus, bet 20. gadsimta sākumā jau 12—15 graudus. Tas, protams, attiecas uz Eiropu. Šķiet, ka Jūliuss Volfs gan bija vairāk domājis tieši par paša ražošanas procesa intensifikāciju lauksaimniecībā. Gribētos atzīmēt, ka K. Markss par lauksaimniecības attīstību īpaši nav interesējies. K. Balodis šajā sakarā norādīja, ka sociālisti gan visur runājot par nākamo sociālistisko valsti, taču neviens īsti nepētot, no kurienes ņemšot pārtikas produktus, jo galu galā strādnieks no saviem ienākumiem 2/3 izdodot par pārtiku.

Lai uz šo jautājumu atbildētu un izskaidrotu ar to saistītās problēmas, K. Balodis darbā «Nākotnes valsts» uzrakstīja nodaļu par lauksaimniecību, kurā analizēja iespējas palielināt vidējo ražu lauksaimniecībā tā sauktajās kultūras zemēs (ar tām Balodis domāja Centrāleiropas un Rietumeiropas valstis). Viņa iecerētā Nākotnes valsts būtu autarķiska [249] , proti, tā pati ražotu visu nepieciešamo un nepavisam nebūtu atkarīga no pārtikas importa. Viņaprāt, galvenais bija celt lauksaimniecības kultūru ražību divas vai pat trīs reizes. K. Balodis uzskatīja par nepieciešamu celt vidējo gaļas patēriņu gadā uz 1 iedzīvotāju no 40 līdz 100, cukura patēriņu attiecīgi — no 12 līdz 30, sviesta patēriņu — no 4 līdz 12—13 kg. Viņš saprata, ka rūpniecībā jaunās mašīnas spēj kāpināt darba ražīgumu ļoti ātri, bet lauksaimniecībā šai nolūkā ir vajadzīgi gadi.

K. Balodis izanalizēja arī viņa iecerētās lauku paraug-saimniecības darbību «Nākotnes valstī». Viņš, piemēram, minēja, ka Vācijā no 1885. līdz 1894. gadam graudaugu ražas sasniegušas 1200 kg no 1 ha, bet ASV racionālajās lielsaimniecībās vidējā raža bijusi 7100 kg no 1 ha pie tā laika amerikāņu tehnikas. Šāds līmenis nākotnē jāuzskata par vidējo. Pēc K.Baloža domām, Vācijā arī sliktā augsnē bez lielām pūlēm esot iespējams palielināt vidējo ražu no 30 līdz 50, pat līdz 100%.

Taču pats galvenais jautājums, kas nodarbināja K. Balodi, bija šāds: cik daudz darbaspēka nepieciešams racionālai lauksaimniecībai? Viņš noraidīja Amerikas pieredzi, jo tās lauksaimniecība toreiz bija visai ekstensīva, zemi tur pat nemēsloja un ļoti sekli apara. Te būtu interesanti piezīmēt ka ASV no 1820. līdz 1870. gadam, kad zemes aparšanā, apsēšanā un ražas novākšanā zirgs tur bija vienīgais vilcējspēks, pieredzēja četrkārtīgu graudaugu ražas pieaugumu uz 1 lauksaimniecībā nodarbināto. [250] ievērojot augsto darbaspēka patēriņu, lauksaimniecības produkcijas kāpinājumu lielā mērā ierobežoja darbaroku trūkums. Katrs amerikāņu fermeris mēģināja apsēt pēc iespējas vairāk zemes. Kad augsne bija noplicināta, viņš apara jaunu zemes gabalu vai arī pārcēlās uz citu štatu.

Eiropai šāds zemes apsaimniekošanas veids nederēja, kaut gan amerikāņu iegūtās graudaugu ražas bieži vien izraisīja pelnītu apbrīnu.

K.Balodi ļoti nodarbināja tas, ka, viņaprāt, nebija racionāli strādājošu paraugsaimniecību. Lai šo trūkumu novērstu, K.Balodis konstruēja shematiski lauku paraug-saimniecības modeli, kas ļautu noskaidrot, cik daudz darbaspēka būtu nepieciešams viņa Nākotnes valstī. Tādejādi viņš cerēja atrast pieturas punktus saviem Nākotnes valsts aprēķiniem.

Viņa iecerētajai racionālajai paraugsaimniecībai piederētu 160 ha aramzemes un 40 ha pļavu. Tās teritorija būtu kvadrātveida. Amerikā kvadrātveida saimniecības tika ieviestas 1785. gadā, kad tika noteikts, ka fermu lielumam jāatbilst kvadrātjūdzei, proti, 640 akriem jeb apmēram 300 ha. Balodis paredzēja ēkas izvietot kvadrāta vidū, lai nezaudētu laiku, braucot no saimniecības centra uz laukiem, pļavām un atpakaļ. Šādai saimniecībai būtu nepieciešami 8 zirgi, 2 dampji aršanai, 2 pļaujmašīnas, 120 govis, elektrība un sliežu ceļš transportam. K. Balodis Vācijā bija paredzējis 100 000 šādu paraugsaimniecību, kas izmantotu vismodernāko tehniku. Pēc viņa aprēķiniem, vidējā raža no 1 ha graudaugu būtu vismaz 15—18 c, t. i., 1,5—1,8 t no 1 ha.

Balodis te minēja bezgala daudz interesantu aprēķinu, kā, piemēram, cik labības jāpatērē, lai nobarotu 1 cūku vai 1 liellopu. Viņa erudīcija un spēja ar skaitļiem izteikt savu viedokli bija patiesi ievērības cienīga un aprēķini nebūt nebija nepamatoti. Viņš nepārtraukti studēja lauksaimniecības literatūru un pēc daudziem gadiem pat kļuva par lieliskas paraugsaimniecības īpašnieku. [251]

K. Balodis tāpat pievēršas zemes mēslošanas problēmām un pierāda fosfora, slāpekļa un kālija nepieciešamību un nozīmi graudaugu ražu kāpināšanā. Viņš aprēķina, cik daudz no šīm vielām augsne zaudē, katru gadu audzējot labību, un cik daudz mākslīgo mēslu jāpatērē, lai ražas palielinātu. Baloža Nākotnes valsts bija iecerēta kā neatkarīga no mākslīgo mēslu importa.

Pēc Kārļa Baloža aprēķiniem, izmantojot vismodernākās zemes apstrādes metodes un izsējot vislabāko sēklu, visā Vācijā būšot vajadzīgi tikai 2,6 milj. vīriešu kārtas laukstrādnieku, 200 tūkst, sieviešu kārtas laukstrādnieču un ap 120 tūkst, tehnisko un saimniecisko vadītāju. Taču viņš ar nožēlu atzina, ka 1895. gadā Vācijas lauksaimniecībā nodarbināti 8,2 milj. cilvēku. Balstoties uz šiem datiem, viņš secināja, ka Vācijā varētu tikt divkāršotas lauksaimniecības kultūru ražas, tajā pašā laikā nodarbināto skaitu samazinot par 60%. Tas nozīmēja: ja Vācija 1895. gadā ražoja 2,81 milj. t kviešu, tad K. Baloža paraugsaimniecībās kviešu ražai būtu jāsasniedz 5,62 milj.t. Rudzu kopraža 1895. gadā Vācijā sasniedza 7,72 milj. t, bet 1912. gadā — 11,60 milj. t. [252] ja zemi apstrādātu pēc k. baloža ieteiktajām metodēm, tad 1895. gadā rudzu raža Vācijā būtu sasniegusi 15,44 milj. t. Taču līdz pirmā pasaules kara sākumam šādas ražas Vācijā netika iegūtas.

Nav iespējams nejūsmot, cik dziļi K. Balodis izprata valsts saimnieciskās labklājības atkarību no darba ražīguma lauksaimniecībā un rūpniecībā. Otrs faktors, kas sekmē saimniecisko labklājību, pēc viņa domām, ir nodarbinātības līmenis. Un trešais — sadale.

Ja valsts ienākums tiek sadalīts visai nevienlīdzīgi un maza iedzīvotāju daļa paņem valsts ienākuma lielāko tiesu, bet tautas vairākums — mazāko daļu, tad šādā sabiedrībā masu pirktspēja ir zema, t. i., valstī valda masu trūkums un ļoti šaura iedzīvotāju grupa monopolizē milzīgu daļu valsts ienākuma. Turklāt K. Balodi kā teorētiķi īpaši interesēja jautājums, ko var dot tehniskā attīstība darba ražīguma kāpināšanai. Viņš savos aprēķinos nekad neizslēdza tehnisko līmeni un tā nozīmi. Tāpat ir arī mūsdienās, tautsaimnieki bieži vien vēl joprojām tehnoloģisko progresu neuzskata par neatņemamu un nedalāmu ražošanas procesa sastāvdaļu un atstāj to ārpus tautsaimniecības redzesloka.

K. Balodis allaž uzsvēra, ka, nepārtraukti modernizējot lauksaimniecisko ražošanu, iespējams lielā mērā palielināt augsnes auglību. Viņš labi zināja, ka graudkopībā nepieciešama sēkla, darbs, mašīnas, mākslīgie mēsli utt. Pēc tam izaudzētos graudus patērē, ražojot miltus, cepot maizi utt. Tas nozīmē, ka Balodis saprata lauksaimniecības saikni ar citām saimniecības nozarēm.

Par rūpniecību Nākotnes valstī

Kārlis Balodis iepazīstina lasītājus ar vispārējām rūpniecības struktūras vadlīnijām viņa iecerētajā Nākotnes valstī. Jau pats pirmais teikums ir ļoti svarīgs: «Pats par sevi saprotams, ka rūpniecības uzņēmumos jābūt vispilnīgākām un vismodernākām ražošanas iekārtām.» [253] k. balodis zināja, ka vairumam rūpniecības uzņēmumu toreiz: nebija laba tehniskā bruņojuma, un tāpēc viņš uzskatīja, ka sociālistiem, nākot pie varas, lielākā daļa rūpniecības uzņēmumu būtu jāorganizē pašiem. Sociālistiem — fabriku vadītājiem — bez liekas birokrātijas darba ražīguma kāpināšanai būtu jāievieš rūpniecības apritē jauninājumi. Sociālistiskajā rūpniecībā mašīnām un ražošanas līdzekļiem nedrīkst ļaut novecot un tie ik pēc 10 gadiem jāmodernizē. Rūpniecības pārvaldes aparātam jābūt vienkāršam, bet efektīvam, uzņēmumu vadītājiem piešķirot daudz tiesību un ļaujot brīvi ieviest jauninājumus. To uzņēmumu: vadītājiem, kuros darba ražīgums ir augstāks par normu, jāmaksā prēmijas. Arī strādniekiem jādod iespēja paaugstināt darba ražīgumu. Ja kāds strādnieks ir centīgāks un pārsniedz darba normu, viņam jāsaīsina obligātais darbalaiks (arī gadu skaits valsts pensijas iegūšanai). Rūpniecības uzņēmumu darba pārskati jāpublicē presē un tiem jābūt pieejamiem un saprotamiem visiem Nākotnes valsts pilsoņiem.

Lauksaimniecības produktu apstrādē K. Balodis uzskatīja par nepieciešamu likvidēt visus sīkos uzņēmumus un ieteica izveidot lielus uzņēmumus, kuros būtu iespējama ļoti racionāla darba sadale, konveijeru sistēma u. tml. Lai pierādītu, cik svarīga ir darba ražīguma celšana, K. Balodis parasti atsaucās uz tālaika vismodernākajiem uzņēmumiem dažādās rūpniecības nozarēs.

Dzirnavas

1895. gadā Vācijā darbojās apmēram 26 000 dzirnavu ar 103 716 strādājošiem. Pēc K. Baloža aprēķiniem, katrām dzirnavām diennakti būtu jāsamaļ 120 t graudu, tātad gadā — 12 milj. t. Pēc vācu žurnāla «Die Mūhle» aprēķiniem, katrām dzirnavām 24 stundās jāsamaļ 100 000 kg graudu, t. i., 100 t. Šādas dzirnavas spēj apkalpot 9 cilvēki. Ja pieņem, ka dzirnavas strādātu 24 stundas diennaktī, tad būtu nepieciešami pavisam 27 cilvēki (ieskaitot dzirnavu vadītāju — 28). Turklāt darbam noliktavās maiņā vēl vajadzētu 4 cilvēkus, t. i., 24 stundās vēl 12 cilvēkus. Šādām dzirnavām jābūt vismaz 200— 250 zirgspēku lielai jaudai. Ja pieņem, ka tās strādā 300 dienas gadā un samaļ 30 000 t graudu, tad 12 milj. t labības samalšanai būtu vajadzīgas tikai 400 dzirnavas ar 16 000 strādnieku. Dzirnavu dzinējiem būtu nepieciešama 100 000 zirgspēku liela jauda. Bet, kā rakstīja K. Balodis, 1895. gadā Vācijas dzirnavas izmantoja vismaz 3—4 reizes lielāku dzinējspēku un 6—7 reizes vairāk darbaspēka, jo tās nestrādāja regulāri, bet tikai vajadzības gadījumā. Tas nozīmē, ka dzirnavās strādājošo skaitu varētu samazināt no 103 716 līdz 16 000, paturot tikai 15% no 1895. gadā tajās nodarbināto skaita.

Maiznīcas

1895. gadā Vācijas maiznīcās bija nodarbināti 218 502 cilvēki. Savai Nākotnes valstij K. Balodis par paraugu izvēlējās kādu maiznīcu Beļģijā, kurā ik nedēļu 30 maizes cepēji izcepa 70 000 kg maizes jeb 335 kg maizes katrs cepējs dienā. Balodis minēja, ka toreiz vienā modernizētā vācu armijas maiznīcā katrs cepējs esot izcepis apmēram 600 kg maizes dienā, toties tajās maiznīcās, kur bijis tikai roku darbs, maiznieks varējis izcept vien 150 kg maizes dienā. Tādējādi K. Balodis pieņēma, ka viņa Nākotnes valstī gadā vajadzēs 10 milj. t maizes, norādot, no kurienes nāks nepieciešamās izejvielas un darbaspēks un cik daudz tā vajadzēs. Lai izceptu 10 milj. t maizes, būšot nepieciešami 7 milj. t miltu un 2,5 milj. t ogļu. Strādājot 300 dienas gadā, vajadzētu tikai 100 000 strādnieku, nevis 219 000, kā tas bija 1895. gadā. Turklāt, pēc K. Baloža aprēķiniem, būtu nepieciešamas 30 000 maiznīcas ar 3—4 pārdevējiem. Tātad pavisam maiznīcās būtu nodarbināti 120 000 strādnieku.

Gaļas apstrāde

Gaļas rūpniecībā Vācijā 1895. gadā bija nodarbināti 176 700 strādnieku. Par vidējo gaļas patēriņu uz cilvēku pieņemot 40 kg, kopējais gaļas patēriņš gadā sasniegtu 2100 milj. t. Tādējādi gaļas rūpniecībā katrs nodarbinātais gadā pārstrādātu apmēram 12 000 kg gaļas. Šajā sakarā K. Balodis minēja kādu piemēru no ASV, kur vienā uzņēmumā strādnieks gadā saražojot 240 000 kg gaļas produkcijas, kas ir 20 reizes vairāk nekā 1895. gadā Vācijā.

Kā paraugu savai sociālistiskajai Nākotnes valstij K. Balodis minēja fabriku «Armour»amerikā, kur 1892. gadā viens strādnieks pārstrādāja 50 000 kg gaļas, t. i., četras reizes vairāk nekā Vācijas gaļas rūpniecībā nodarbinātais strādnieks 1895. gadā. Tātad Nākotnes valstī vienam strādniekam gadā vajadzētu saražot 50 000 kg gaļas izstrādājumu. Ja tas būtu iespējams, tad, pēc K. Baloža aprēķiniem, viņa modernajā sociālistiskajā valstī gaļas rūpniecībā būtu nepieciešami tikai 120 000 strādnieku, nevis 176 700 strādnieku, kā tas bija 1895. gadā Vācijā. Viņš neaizmirsa risināt arī gaļas sadales problēmu un ieteica ierīkot 30 000 gaļas veikalu, katrā nodarbinot četrus pārdevējus.

Pēc šādas aprēķinu metodes K. Balodis aplēsa, ka alus darītavās būtu vajadzīgi 80 000, nevis 111 000 strādnieku, kā tas bija 1895. gadā, turklāt alus produkcija būtu 2,5 reizes lielāka nekā 1890.—1891. gadā.

Pēc līdzīgas metodikas K. Balodis mēģināja analizēt arī tabakas izstrādājumu un apavu ražošanu, ādu ģērēšanu, apģērbu šūšanu, tāpat ķieģeļu un cementa rūpniecību, metālapstrādi, mašīnbūvi, kalnrūpniecību, ķīmisko rūpniecību, stikla ražošanu, dažādas kokapstrādes nozares un papīra rūpniecību.

Izanalizējis stāvokli lauksaimniecībā un rūpniecībā, K. Balodis pievēršas tā laika satiksmes līdzekļiem Vācijā, sniedzot ieskatu par moderno transporta sistēmu viņa iecerētajā Nākotnes valstī.

Nākotnes sabiedrība un darba resursi

Būdams humānists, ētisks sociālists un prāta cilvēks, K. Balodis gribēja likumdošanas ceļā Vācijā ieviest dzīvē materiāli nodrošinātu sociālismu. Tā viņš cerēja atbrīvot daļu cilvēces, vismaz Eiropā, no sociālām netaisnībām pastāvošajā šķiru sabiedrībā, t. i., «elkoņu» kapitālismā. Tomēr viņš nebija īsti pārliecināts par to, ka 19. gadsimta 80. gados Bismarka liktie labklājības kapitālisma pamati cilvēkus uz visu mūžu materiāli nodrošinātu. Balodis visas cerības lika uz sociālismu. Un tas ir svarīgi, jo tieši te viņš analizē tā saukto sociālo kapitālu, ko šodien dēvē par infrastruktūru.

Jēdzieni sociālais kapitāls jeb infrastruktūra ir gandrīz vai identiski. Bet ko tie īsti nozīmē? Transporta tīkls, tilti, kanalizācija, ostas, ūdensvadi veido tā saukto materiālo infrastruktūru. [254] Materiālā infrastruktūra pati par sevi neko neražo, bet tā lielā mērā veicina preču ražošanu. Piemēram, metālizstrādājumu ražotne bez lielceļa nespēj savus ražojumus izvest un pārdot, jo ir pilnīgi izolēta no tirgus. Ja lielceļš ir, bet tas ir slikts, tad, preces transportējot, rodas lieki izdevumi, kas paaugstina preču pašizmaksu, dažkārt pasliktina kvalitāti un rada brāķi. Otra infrastruktūras sastāvdaļa ir cilvēku kvalitāte (tā sauktais cilvēku kapitāls), ko veido tautas vispārējais izglītības, veselības un kultūras līmenis. Šī nemateriālā infrastruktūras daļa nosaka tā saukto valsts jeb tautas attīstības potenciālu. Lai saviem klausītājiem un lasītājiem raksturotu 19. gadsimta brīvsaimniecības kapitālismu, K. Balodis bieži vien citēja vācu tautsaimnieku Frīdrihu Listu, ka «cūku audzētājs esot ražīgs strādnieks, bet cilvēku audzinātājs gan neesot». F. Lists bija pirmais ievērojamais tautsaimnieks, kas 19. gadsimta pirmajā pusē rakstīja, ka kādas valsts visu ražošanas spēku attīstība esot daudz svarīgāka par privātā uzņēmēja peļņu. [255] Tātad F. Lists un K. Balodis centās veicināt cilvēku kvalitātes pieaugumu, tikai katrs citādā veidā.

Zīmīgi, ka Balodis pirms 100 gadiem jau tik konkrēti domāja par sociālo kapitālu, kaut gan šī tēma tautsaimnieku vidū nebija populāra. Runājot par Vācijas dzelzceļiem, K. Balodis, piemēram, minēja, ka lokomotīve vidēji gada laikā nobrauc no 23 000 līdz 24 000 km, tomēr lokomotīves īstā jauda esot četras vai piecas reizes lielāka. Lai padarītu Vācijas dzelzceļus efektīvākus, K. Balodis jau toreiz iestājās par Vācijas dzelzceļu elektrifikāciju.

Pēc K. Baloža aprēķiniem un viņa metodes izveidotā Nākotnes valstī valsts īpašumā esošiem lauksaimniecības, rūpniecības un tirdzniecības uzņēmumiem būtu nepieciešami 5 932 000 vīriešu kārtas strādnieku un 3 000 000 sieviešu kārtas strādnieču, nevis 16 408 414 strādnieku kā tas bija Vācijā 1895. gadā.

K. Baloža iecerētā sociālisma sastāvdaļa bija «darba klausības» jeb nacionālā darba dienesta ieviešana jauniem cilvēkiem. Vīrieši dienestā valsts uzņēmumos tiktu iesaukti 17 gadu vecumā apmēram uz 10 gadiem un sievietes 15 gadu vecumā uz 7 gadiem. Pēc izdienēšanas katrs vīrietis apmēram no 26—28 gadiem un katra sieviete apmēram no 22 gadiem (no 21—24 gadiem) būtu tiesīgi saņemt pensiju līdz mūža galam. Pensijas būtu pietiekami lielas, tās segtu dzīvei nepieciešamos izdevumus. K. Baloža uztverē šāds obligāts nacionālais dienests būtu nepieciešams arī, lai valsts varētu uzkrāt līdzekļus nacionalizēto uzņēmumu apmaksai to bijušajiem īpašniekiem.

Protams, pirms obligātā dienesta visiem jaunekļiem būtu jāapmeklē skola. Tādējādi katram cilvēkam būtu garantēta iztika uz visu mūžu un viņš varētu nodoties garīgo interešu izkopšanai un pilnveidošanai. Laulātie pāri drīkstētu pieprasīt valdībai 1/4 ha zemes (protams, par brīvu) mājas celšanai. Nepieciešamos būvmateriālus pieprasītājs varētu iegūt, nostrādājot attiecīgu darbadienu skaitu valsts uzņēmumos.

Darba nobeigumā K. Balodis rakstīja, ka viņa Nākotnes valstij nav nekā kopēja ar Furjē, Firsheima un Belamija fantāzijām, uzsverot, ka viņa rezultāti balstoties uz konkrētiem faktiem (K. Balodim šī darba pamatā 1895. gada dati). Viņa sociālajā Nākotnes valstī vidējais ienākums bija iecerēts 2—3 reizes lielāks nekā 1895. gadā Vācijā, turklāt gada kopprodukciju varētu saražot tikai ar pusi no līdz tam patērētā darba laika.

«Nākotnes valsts» 1. izdevuma kritika

K. Balodis labi apzinājās, ka viņa secinājumi ir tikai aptuveni. Viņš uzskatīja, ka būs nepieciešamas daudzas monogrāfijas, lai izpētītu nepilnīgi atrisinātos jautājumus viņa «Nākotnes valstī». Viņš ieteica nodoties praktiskiem pētījumiem. Lai nu kā, bet K. Balodis pirms 100 gadiem piedzīvoja nepārtrauktu dzīves līmeņa celšanos tehniskā progresa ietekmē. Viņš nešaubīgi ticēja, ka tehnoloģiskā progresa metastāzes rūpniecībā un lauksaimniecībā izpaudīsies nepārtrauktā darbaspēka izbrīvēšanā ražošanas procesā. Uz sociālismu būs jāpāriet ļoti pakāpeniski, piemēram, valsts ierēdņiem pārņemot lielos rūpniecības trestus. Darba nobeigumā K. Balodis atzinās, ka viņš sarakstījis šo darbu humānisma, sociālās taisnības un materiālā progresa dēļ un arī tādēļ, ka Vācijas sociāldemokrāti diemžēl to vien darīja kā tikai gaidīja kapitālisma pašsabrukšanu.

Kārlis Balodis iesāka rakstīt šo darbu 1892. gadā, un to publicēja 1898. gadā. Viņš pats ir aprakstījis šīs grāmatas tapšanas vēsturi «Der Zukunftsstaat» ceturtā izdevuma priekšvārdā. K. Balodis lūdza K. Kautski uzrakstīt savai grāmatai ievadvārdus, ko Kautskis arī darīja. Vācu sociāldemokrāti, gandrīz visi dogmatiski marksisti, ļoti asi nosodīja K. Baloža «Nākotnes valsti», jo viņš esot uzdrīkstējies kritizēt K. Marksa «svētos rakstus». Tā, kāds vācu sociāldemokrāts ar pseidonīmu «rc» 1898. gada 10. septembrī žurnālā «Vorwдrts» nosauca Baloža grāmatu par «mazu darbiņu .., kas ir tikpat zinātnisks kā viena teologa pārdomas par dzīvi aizsaulē». [256] Kāds cits recenzents, parakstoties ar pseidonīmu «XYZ», avīzē «Frankfurter Zeitung» 1898. gada 18. novembrī rakstīja, ka Balodis esot dziļi izanalizējis pašreizējo saimniecisko stāvokli, bet rakstītājs brīnoties, kur lai Vācija ņem nepieciešamos miljardus Baloža plānu īstenošanai. Kāds cits recenzents «H. C.» 1898. gada 3. novembrī avīzē «Vorwдrts» sūdzējās, ka Balodim neesot jēgas par vēsturiskām sakarībām un viņa aprēķini esot pārāk subjektīvi un utilitāri.

Taču ne jau visas recenzijas bija tik negatīvas un naidīgas. Piemēram, J. Sterns avīzē «Hamburger Echo» bija lielā sajūsmā par K. Baloža darbu. Hermanis Less 1899. gada 1. jūlijā avīzes «Frankfurter Zeitung» pielikumā atzīmēja, ka K. Baloža darbs paredzot ražošanas racionalizāciju, t. i., rūpniecības un lauksaimniecības modernizēšanu bez asiņainas revolūcijas, un ieteica Vācijas tautsaimniekiem šo darbu centīgi un uzmanīgi izlasīt. Diemžēl, kā to K. Balodis pats vēlāk rakstīja, tas neesot noticis. Akadēmiskie Vācijas tautsaimnieki viņa grāmatu ignorēja. Vienīgi pazīstamais vācu tautsaimnieks, kas tolaik vēl bija dedzīgs marksists, Verners Zombarts, to esot vienreiz pieminējis.

K. Balodis bija ļoti pārsteigts, ka vācu sociāldemokrāti viņu tik bargi kritizē. Viņš nebija gaidījis slavināšanu un cildināšanu no pilsoniskajiem tautsaimniekiem, taču bija cerējis, ka Vācijas sociāldemokrāti būs labvēlīgi noskaņoti. Balodis jutās visai aizvainots, pat sarūgtināts par šo bargo kritiku. 1898. gada septembra vidū viņš uzrakstīja plašu un ļoti enerģisku protestu pret visiem saviem kritiķiem un iesniedza to K. Kautskim publicēšanai. Kā Balodis pats atzīstas, diemžēl K. Kautskis šo rakstu nepieņēma, sacīdams, ka K. Baloža grāmatai nekāda lieka aizstāvēšanās neesot vajadzīga. [257]

Visumā K. Baloža «Nākotnes valsts» pirmais izdevums zināmā mērā ietekmēja Vācijas sociāldemokrātisko partiju, taču vispār tas kā plašākā sabiedrībā, tā tautsaimnieku vidū lielā mērā palika nezināms. To šad tad citēja, minēja, bet reti kurš to bija lasījis.

No kā mācījās Kārlis Balodis

Ceturtajā «Nākotnes valsts» izdevumā K. Balodis rakstīja, ka viņu stipri ietekmējis vācu filozofs Johans Fihte (1762—1814), kuru Vācijā gan cienīja kā lielu patriotu, bet viņa tautsaimniecisko darbu «Autarķiskā tirdzniecības valsts» [258] , labprāt noklusēja. Fihte nebija cēlies no dižciltīgajiem un tāpēc jau jaunībā mēģināja atbrīvoties no dižciltīgo spaidiem un aizspriedumiem, organizēta baznīcas un sociālo kārtu spiediena. Viņš bija tipisks apgaismības laikmeta cilvēks. Lai sekmētu cilvēces progresu, viņš iestājās par tā saukto sociālo pārveidošanu, prioritāti piešķirot cilvēku dzīves apstākļu uzlabošanai. Protams, tas bija ļoti svarīgi, jo labi dzīves apstākļi veido, pārveido un pilnveido arī pašu cilvēku. Fihte nopietni ticēja šai idejai. 1791. gada jūlijā Kēnigsbergā Fihte tikās ar ievērojamo Vācijas filozofu I. Kantu. 1794. gadā Fihte tika iecelts par filozofijas profesoru Jēnas Universitātē. Kaut gan viņš tur kļuva visai slavens, tomēr viņu no darba atlaida ateistisko uzskatu dēļ. 1799. gada vasarā Fihte, būdams bezdarbnieks, pārcēlās uz Berlīni, kur 1800. gadā izdeva grāmatu «Autarķiskā tirdzniecības valsts». Tā nekad nav tulkota angļu valodā.

Darbs uzrakstīts ļoti racionāli, lai pierādītu, ka viņa iedomu valsts ir tautas labklājības valsts. Autors šo iedomu valsti iecerējis pilnīgi autarķisku. Lai to nodrošinātu, valdībai jākontrolē un jāregulē visas valsts saimnieciskā dzīve. Brīvsaimniecības jeb «elkoņu» kapitālismam šajā iedomu valstī nebūšot vietas. Šīs regulēšanas galvenais mērķis ir nodrošināt katram iedzīvotājam kārtīgu ēdienu, apģērbu, dzīvokli un darbu. Fihtes ideāls būtībā bija vienlīdzīga sabiedrība. Šai racionāli konstruētajā valstī ieskicētas trīs pamatšķiras — strādnieki, zemnieki un tirgotāji. Šo šķiru pārstāvjiem valsts maksā taisnīgu atalgojumu, lai katrs no viņiem varētu dzīvot atbilstoši savam darba stāžam un darba mēram. Taču pats galvenais — lai katram cilvēkam būtu nodrošināta iztika un regulārs ienākums.

Iespējams, ka Kārli Balodi ietekmējis arī Pēteris Kropotkins (1842—1921), krievu anarhistiskā komunisma propagandētājs, un viņa populārā grāmata «Maize un brīvība», kas iznāca 1892. gadā franču valodā un ko Balodis ir pieminējis savā darbā. Protams, K. Balodis, kā viņš to pats atzīst «Nākotnes valsts» ceturtā izdevuma priekšvārdā, pēc atgriešanās no Brazīlijas, Jēnas Universitātē rakstot doktora disertāciju, 1891.—1892. gadā esot ļoti dedzīgi un aizrautīgi studējis Lasala, Marksa un Engelsa darbus, taču diemžēl tajos neesot atradis atslēgu «taisnīgu dzīves apstākļu radīšanai». Izpētījis šos darbus, viņš gribējis tikt skaidrībā, vai pēc «elkoņu» kapitālisma sabrukšanas proletariātam klāšoties labāk.

Atšķirībā no marksistiem Balodis vēlējās iegūt skaitļos izteiktu priekšstatu par sociālistiskās saimniecības iespējām. Viņš gribēja aprēķināt iespējamo saimniecisko progresu sociālismā, par pamatu pieņemot «tehniski iespējamo». Balodis uzskatīja, ka marksisms faktiski nav nekas cits, kā brīvsaimniecības «kapitālisma sabrukšanas mācība».

Bez Marksa, Engelsa un Lasala teorijām, kā Balodis pats ir atzinis, [259] viņu galvenokārt esot iespaidojis Edvards Belamijs. Viņš prognozēja ASV nākotni 2000. gadā, kuras mierīgā, nerevolucionārā ceļā atbrīvojušās no brīvsaimniecības kapitālisma. Belamija romāna «Pagātnē raugoties» varonis ir Juliāns Vests no Bostonas, kurš ticis iemidzināts 1887. un pamodies tikai 2000. gadā. Un, lūk, ko viņš ierauga kādreizējā «elkoņu» kapitālisma Bostonā? Tā vairs nav netīrā, nabadzīgā pilsēta, kuru viņš agrāk tik labi pazina, ar bagātniekiem, fabrikas strādniekiem, kas dzīvo politiskās korupcijas un nežēlīgā algu dzelzs likuma spaidos. Pamodies Juliāns Vests redz, ka viņš atrodas pilnīgi citādā pilsētā, pilsētā, kuru pārvalda tehnokrāti. Šajā Bostonā vairs nav nedz korupcijas, nedz dzīves nedrošības, nedz 12 stundu darbadienas, nedz nabadzības. Te valda sociāls miers, visi iedzīvotāji ir nodrošināti un materiāli apgādāti. Katram te ir dota iespēja iegūt izglītību, t. i., ir pavērta vertikāla sociāla augšupeja visiem iedzīvotāju slāņiem. Šāda fantastiska Bostonas pārveidošanās ir kļuvusi iespējama, ieviešot nekapitālistisku ražošanu un darba augļu sadali. Belamija vīziju romāna pamatdoma bija sekojoša: labvēlīgi dzīves un darba apstākļi lielā mērā veicina arī paša cilvēka pārveidošanos.

Visi šie iespaidi, lai cik svarīgi tie arī būtu K. Baloža Nākotnes valsts koncepcijai, tomēr neietekmēja viņu tik stipri kā Hermaņa Leša 1892. gadā izdotā grāmata «Nacionālais kopprodukts», ko tolaik uzskatīja par visievērojamāko pētījumu darba ražīguma kāpināšanā. Pēc H. Leša toreizējiem aprēķiniem, saimnieciskajā sistēmā likvidējot sīkās firmas, darba dienas garumu bija iespējams saīsināt no 12 līdz 9,3 stundām, maksājot iepriekšējās algas. [260]

Atlantiks iznāk no pagrīdes. „Nākotnes valsts” 2. izdevums

1918.gada novembra revolūcija Vācijā Kārļa Baloža dzīvē ievadīja zvaigžņu stundu. Un kur tad vēl Vācijas socializācijas komisijas dibināšana! Vai ir iedomājami labvēlīgāki apstākļi Nākotnes valsts ideju īstenošanai? Viņš steigā sagatavoja grāmatas otro izdevumu, papildinot un paplašinot to ar jaunākiem datiem, un publicēja to ar savu vārdu, liekot pseidonīmu Atlanticus iekavās.

K. Baloža «Nākotnes valsts» otrais izdevums iznāca 3000 eksemplāru metienā. Te nu viņš atkal uzstāj, ka, nacionalizējot 300 lielākos uzņēmumus, Vācijā sociālismu būtu iespējams ieviest jau tuvākā nākotnē. Sociālistisko Vāciju K. Balodis joprojām iecer kā autarķisku valsti. Uz sociālistiskiem pamatiem organizēti lauksaimniecības uzņēmumi ražotu tikai tik daudz produkcijas, cik liels būtu pieprasījums. Būtu 36 000 lielsaimniecību 500 ha platībā katra. Darbu labi organizējot, varētu četrkāršot laukstrādnieku darba ražīgumu un padarīt Vāciju par lauksaimnieciski autarķisku zemi, kur visi iedzīvotāji būtu nodrošināti ar pārtiku, apģērbu un dzīvokli. Turklāt nodarbināta būtu tikai ceturtā daļa no agrāk darbā iesaistītajiem laukstrādniekiem.

Lai nodrošinātu valsti ar darbaspēku, K. Balodis iesaka ievest (tāpat kā pirmajā izdevumā) jaunekļiem no 17., bet jaunavām no 16. dzīvības gada piecus līdz sešus gadus ilgu tēvzemes darba pienākuma laiku. Svarīgākajām pārtikas precēm K. Balodis ieteic noteikt cietas cenas un nepieciešamās patēriņa preču normas. Viņa galvenā ideja ir šāda: visi cilvēki jāapgādā ar pilnvērtīgu, lētu pārtiku, apģērbu un lētu dzīvokli, jo šie trīs faktori atstāj vislielāko ietekmi uz cilvēka mūža ilgumu. Kā redzam, K. Baloža sludināto sociālismu droši varētu dēvēt par «pārtikas preču sociālismu». Otrajā izdevumā viņš, balstoties uz aprēķiniem, minēja šādus datus: vīrieši ik pēc 5 gadiem varēšot par cietām cenām nopirkt 2 vilnas auduma uzvalkus, 2 mākslīgās šķiedras auduma uzvalkus un 4 darba tērpus.

K. Baloža aprēķinu metode ir visai vienkārša. Gluži tāpat kā «Nākotnes valsts» pirmajā, t. i., 1898. gada izdevumā, viņš par pamatu ņem tehnoloģiskos koeficientus tālaika vismodernākajos uzņēmumos katrā saimniecības nozarē.

K. Balodis nebija nekāds «urrā» marksists, bet gan matemātiski domājošs tautsaimnieks, kas šīs kopsakarības starp dažādām tautsaimniecības nozarēm dziļi saprata un apzinājās. Viņa zinātniskā darba mērķis bija meklēt darba ražīguma nepārtraukta kāpinājuma stimulus. Būdams sava laika bērns, viņš to cerēja sasniegt ar «pārtikas preču sociālismu», taču tālaika ierobežotās ražošanas procesu matematizācijas un sistematizācijas dēļ nespēja sevi pilnīgi izteikt šajā jomā.

Gatavojot «Nākotnes valsts» otro izdevumu, K. Balodis darbojās Vācijas socializācijas komisijā. Kā zinām, nesekmīgi (komisijas ieteikumi vienkārši netika ņemti vērā).

„Nākotnes valsts” trešais un ceturtais izdevums

«Nākotnes valsts» otrais izdevums, kas iznāca 1919. gada vasarā, tika asi kritizēts. K. Balodis nevar samierināties ar aso kritiku. Tāpēc gatavo «Nākotnes valsts» trešo izdevumu. Tas iznāk Štutgartē 1920. gada aprīlī 5000 eksemplāros. Šajā izdevumā viņš lietišķi uzskaita tās boļševiku saimnieciskās kļūdas, kas izraisījušas strauju dzīves līmeņa krišanos Padomju Krievijā.

Kopumā «Nākotnes valsts» pamatdomas arī trešajā izdevumā tiek analizētas, apsvērtas un diskutētas jaunā aspektā. Tāpat kā iepriekšējos divos izdevumos Balodis te sludina nevardarbīgu pāreju uz sociālismu un smagi nosoda teroru Padomju Krievijā. Viņš iestājas par privāto ražošanas līdzekļu atpirkšanu, nevis atsavināšanu. Viņš propagandē daļēju sociālismu. Balodis ir sevišķi ieinteresēts uzturlīdzekļu un plaša patēriņa preču ražošanā lielos valsts uzņēmumos, kur būtu iespējams izmantot vismodernāko tehniku.

K. Balodis sludināja «pārtikas preču» sociālismu, lai strauji paaugstinātu iedzīvotāju dzīves līmeni. Pēc viņa aprēķiniem, šādā sociālismā vācu tautai uzturlīdzekļu daudzums palielināšoties par 33%. K. Balodis arī ieteica ievest 5—7 gadus ilgu obligāto darba dienestu. Līdzīgu domu par šāda dienesta ievešanu Amerikas Savienotajās Valstīs izteica Viljams F. Baklejs 1990. gadā. [261]

K. Balodis vienmēr uzsvēra, ka par nākotnes sociālismu jādomā konkrētos skaitļos, ne tikai «urrā» saucienos vien.

K. Baloža «Nākotnes valsts» ceturtais pārlabotais izdevums iznāca 1927. gadā Berlīnē. K. Balodis vairs nekritizēja marksismu jeb analītisko sociālismu, bet, būdams konsekvents sociālists un aizstāvēdams tā saukto sintētiskā jeb konstruktīvā sociālisma mācību, savā darbā izklāstīja šīs mācības būtību. Viņš pa daļai atstāsta «sociālistisko» mācību vēsturi, pa daļai komentē Vācijas straujo saimniecisko attīstību pirms pirmā pasaules kara un raksturo Vācijas saimniecisko un militāro sabrukumu 1918. gadā, attēlo savu ilggadīgo zinātnisko un politisko darbību Vācijā, kā arī atgādina bargajam kritiķim E.Ginteram, ka viņš esot pārpratis un nepareizi tulkojis produkcijas pieauguma skaitļus. Viņam (Balodim) pats galvenais esot bijis meklēt darba ražīguma kāpināšanas iespējas nākotnē, nevis darba ražīguma pieaugumu atsevišķās rūpniecības nozarēs.

Diemžēl latviešu valodā K. Baloža darbs «Nākotnes valsts» nekad nav iznācis. Ir publicēti daži fragmenti avīzes. Pēc K. Baloža nāves viņa cienītājs Jānis Arnolds Ozols avīzē «Jaunā Diena» 1932. gadā 13 turpinājumos nodrukāja «Nākotnes valsts» pamatdomas.

Atlanticus “Nākotnes valsts” - 1905. gada revolucionāru rokasgrāmata

1905. gada revolūcijas laikā K. Baloža grāmatu «Nākotnes valsts», gan ar pseidonīmu Atlanticus un bez autora ziņas, laida klajā vairākas Krievijas izdevniecības (citur minēti pat 6—8 izdevumi). Krievijas Nacionālajā (agrākajā Ļeņina) bibliotēkā Maskavā ir četri neatkarīgi Atlantika «Nākotnes valsts» izdevumi, kas iznākuši 1906. gadā: divi — Pēterburgā, pa vienam — Kijevā un Odesā. Jau 1905. gada revolūcijas laikā K. Balodis steidzīgi raksta grāmatu «Marksisms vai visaugstākā darba ražīguma teorija?» [262] Tā iznāca Pēterburgā 1907. gadā ar to pašu pseidonīmu Atlanticus.

Šajā darbā K. Balodis salīdzina divas tautsaimniecības teorijas: marksismu un viņa paša piedāvāto visaugstākā darba ražīguma teoriju. Viņš sāk ar sociālisma teorētiskajiem pamatiem, ar citātu no Augusta Bēbeļa bestsellera «Sieviete un sociālisms»: «Sociālisms ir zinātne, kas pielietojama ikvienā dzīves nozarē». Pēc Baloža domām, šai apgalvojumā nav zinātniska satura. Sociālisms atrodas tikpat tālu no zinātnes kā individuālisms. Arī sociālisma principu praktiskā nozīme vēl ir jāpierāda. Balodis atsaucas uz sociāldemokrātu teorētiķi K. Kautski, kurš apgalvo, ka sociālisma principu varot ievērot materiālās ražošanas, bet ne garīga darba sfērā, kur arī nākotnē — komunisma apstākļos «valdīšot anarhija».

Jau 1905. gada revolūcijas laikā Krievijai bijusi reāla izvēles iespēja: iet zem Marksa karoga uz proletariāta revolūciju vai izvēlēties sociālo reformu ceļu un celt sabiedrību saskaņā ar Baloža piedāvāto visaugstākā darba ražīguma teoriju. Šos divus ceļus Balodis arī min grāmatas virsrakstā un liek jautājuma zīmi.

Balodis te analizē K. Marksa mācību par kapitāla koncentrāciju, plašu sabiedrības slāņu pauperizāciju, kas noved pie proletariāta revolūcijas un ekspropriatoru ekspropriācijas. Bet ko darīt pēc tam? Markss ir daudz pārāks par utopistiem, uzskatot, ka tikai ilgstošas saimnieciskas attīstības rezultātā cilvēki kļūs apzinīgi un uzticīgi saviem pienākumiem, spēs veidot komunistisko sabiedrību. Bet arī Markss nav pratis pierādīt, ka modernās saimnieciskās attīstības rezultātā cilvēku morāle mainīsies tādējādi, ka varēs iztikt bez stingras piespiedu varas no valsts vai sabiedrības puses.

Pēc Baloža domām, pats pieņēmums par morāles kardinālām pārmaiņām ir lieks. Ekonomiskie aprēķini par četrkārtīgu darba ražīguma pieaugšanu, divkārt samazinot darbadienas ilgumu, ļauj Balodim apgalvot, ka ievedot sociālistisko ražošanas kārtību, nebūt nav nepieciešams prasīt cilvēka morāles izmaiņas. Mūsdienu pieredze rāda, ka iespējams šī ir viena no principiālākajām Baloža kļūdām.

K. Balodis marksistiem pārmeta dogmatismu. Pēc viņa domām, marksisms ved uz fatālismu un ikvienu šīs mācības sekotāju lemj garīgai neauglībai. Tāpat kā luterticīgajam dota tikai bībele, tā arī marksistam ir stingri noteikts tas apgabals, kura robežās viņam ir tiesības veikt pētījumus, nepievēršot ne mazāko uzmanību pētījumiem par sociālisma īstenošanas iespējām, par darba organizāciju sociālistiskajā sabiedrībā.

Ļeņins realizē Baloža plānu

V. Ļeņina grāmatas «Imperiālisms kā kapitālisma augstākā stadija» melnrakstos atrodam daudzkārt minētu K. Baloža vārdu. [263] Divas Baloža grāmatas Ļeņins pat iekļāvis ieteicamās literatūras saraksta: «Statistikas pamati» (Berlīne, 1913. g.) un «Ieskats nākotnes valstī. Ražošana un patēriņš sociālā valstī» (1898. g.) ar K. Kautska priekšvārdu.

Sevišķi bieži un atzinīgi Kārļa Baloža vārds tika minēts Padomju Krievijas GOELRO [264] plāna (Krievijas elektrifikacija) izstrādāšanas laikā. GOELRO plāna komisija sagatavoja «Ievadu referātam 8. Padomju kongresā» (1920. gada decembrī) ar šī plāna izklāstu. Jau 2. lappuse, tūlīt pēc GOELRO plāna uzdevumu uzskaitījuma, lasām: «Lai sastādītu uz elektrības izmantošanu orientētu Krievijas tautsaimniecības plānu, jābūt, protams, skaidram priekšstatam par šīs saimniecības perspektīvām kopumā .. Vācijai vienotu valsts plānu tās sabiedriskotajai saimniecībai mēģinājis sastādīt prof. Balodis plaši pazīstamajā darbā «Nākotnes valsts»… Pēc viņa aprēķiniem, kurus viņš pārbaudīja veselus 20 gadus, sociālistiskā Vācija… pēc 3—4 gadu mierīga radoša darba pārvērstos par laimīgu vispārējas pārticības un labklājības valsti…

Mēs zinām, ka Baloža plāns palika gaisā karājamies, tam bija ļoti vājas atbalsis pat vācu zinātniski tehniskajā presē, tomēr nevis tāpēc, ka tas nebūtu bijis pietiekami argumentēts, bet gan tāpēc, ka Vācijā bija tikai priekšnoteikumi sociālismam, bet nebija paša sociālisma.

Šajā ziņā mēs esam laimīgāki par mūsu Eiropas brāļiem.» [265]

Šis citāts pierāda, ka jaunajā Padomju Krievijā profesora K. Baloža vārds bija plaši pazīstams. Viņa popularitāti ļoti veicināja V. Ļeņins. 1921. gada 22. februārī Ļeņins «Pravda» publicēja rakstu «Par vienotu saimniecības plānu»: «Lai novērtētu, cik milzīgs un cik vērtīgs ir GOELRO veiktais darbs, palūkosimies uz Vāciju. Analogu darbu tur veicis kāds zinātnieks Balodis. Viņš sastādījis visas Vācijas tautsaimniecības sociālistiskas pārkārtošanas zinātnisku plānu. Kapitālistiskajā Vācijā plāns palicis gaisā karājamies, palicis kā literārisms, kā vienpatņa darbs. Mēs esam devuši valstisku uzdevumu, mobilizējuši simtiem speciālistu un desmit mēnešos (protams, ne divos, kā sākumā bijām paredzējuši) esam ieguvuši vienotu, zinātniski izstrādātu saimniecības plānu.» [266]

Uz Baloža autoritāti Ļeņins balstījies Komunistiskās Internacionāles 3. kongresā (1921. g. jūlijā), lai pamatotu grandiozā elektrifikācijas plāna īstenošanas iespējas: «Piesardzīgie speciālisti saka, ka pirmais darba posms prasīs ne mazāk par 10 gadiem. Profesors Balodis izrēķinājis, ka Vācijas elektrifikācijai pietiktu ar trim četriem, gadiem.» [267]

Ļeņins 1922. gada 28. janvārī vēstulē G. Kržizanovskim, sakarā ar iecerēto priekšvārdu A. Goreva grāmatai «Francijas elektrifikācija» un cerot uz drīzu proletariāta revolūciju Francijā, ieteica grāmatā dot pamatojumu tam, kā francūži «3—5 gadu laikā varētu kļūt trīsreiz bagātāki, strādājot ne vairāk par 6 stundām dienā, ja Francijā būtu padomju vara, kas realizētu valsts elektrifikaciju», un tāpēc ieteica «pasūtīt… «īso Balodi» Francijas vajadzībām». [268]

Šie citāti liecina, ka oficiālajās runās K. Balodi cildināja visaugstākajā līmenī un viņa grāmatu ņēma par pamatu, izstrādājot GOELRO plānu.

Tomēr Balodis ikvienā projektā saskatīja vājās vietas un atklāti par tām runāja. Tā bija arī ar GOELRO plānu. Balodis to atļāvās kritizēt. To piemin G. Kržižanovskis 1930. gada rakstā «GOELRO plāna desmitgadei»: «Tāds izcils «plānsaimniecības» teorētiķis kā Balodis apgalvoja, ka lielo elektrostaciju celtniecību mūsu Dņeprostroja mērogos noteikti jāatliek uz celtniecības plāna otro kārtu.» [269]

„Socializācijas jautājumi Krievijā”

1920. gada pavasarī profesors K. Balodis noticēja savai likteņzvaigznei: «Krievija uzcels Nākotnes valsti!» Maskavā tulkoja viņa grāmatu. Balodis raksta tai papildinājumu «Socializācijas jautājumi Krievijā». Puse no šī teksta ir publicēta grāmatas tulkojumā, otra puse palikusi rokrakstā. Liekas, Balodis to nav iesniedzis redakcijā, «aizcērtot» durvis uz Maskavu 1920. gada vasarā. Tik tikko salasāma mašīnraksta kopija glabājas Latvijas Zinātņu akadēmijas Fundamentālās bibliotēkas Rokrakstu un reto grāmatu nodaļā. [270]

Publicētajā raksta daļā redzama K.Baloža cerība ieviest dzīvē socializacijas plānu: «Padomju Krievijai ir visas nepieciešamās dabas bagātības, lai atjaunotu ieguves un pārstrādes rūpniecību un sasniegtu augstu kultūras līmeni, atbilstošu sociālajam ideālam. Sociālisma galvenais uzdevums — nodrošināt vienlīdzību nevis nabadzībā, bet gan augstā dzīves līmeni.» [271]

Sīkāk aplūkosim raksta nepublicēto daļu. Tajā Balodis pamato vairākus tautsaimnieciskus priekšlikumus, kuru īstenošana, pēc viņa domām, nodrošinātu «vienlīdzību augstā dzīves līmenī». Galvenais — pārvietot rūpniecību no valsts ziemeļiem uz dienvidiem, tuvāk ogļraktuvēm un dzelzsrūdas baseiniem.

Krievijas attīstība un it īpaši rūpniecības attīstība tajā vēsturiski esot gājusi pretdabisku ceļu. Krievijas ziemeļi, kur pat nepietiek maizes iedzīvotāju pārtikai un tā jāieved, kur nav ne akmeņogļu, ne naftas, ne dzelzsrūdas, kļuvusi par valsts rūpniecisko centru. Pēterburgas un Rīgas rūpniecības vajadzībām bija jāieved angļu akmeņogles, bija jāieved dzelzs no Urāliem un Doņeckas. Maskavas apgabala rūpniecībai vajadzēja Baku naftu un Doņeckas ogles. Balodis analizē Kubaņas apgabala un Ziemeļkaukāza īpatnības un iesaka no Vladimiras uz turieni pārvietot tekstilrūpniecību, jo tur iedzīvotājiem būtu lēta maize un cukurs, lēta elektrība un kokvilnas ražotāji būtu tuvāk. Pats galvenais — veselīgāki dzīves apstākļi cilvēkiem: dienvidos mazāk slimojot ar plaušu iekaisumiem, tuberkulozi.

K. Balodis daudz runā par Krimu un Kaukāza Melnas jūras piekrasti, atzīstot, ka, pārvietojot iedzīvotājus no ziemeļiem uz vidējiem platuma grādiem, iegūs ne tikai valsts ekonomika, bet arī cilvēku veselība un skaistums.

Ko tādā gadījumā darīt ar Pēterburgas un Maskavas lielpilsētām? Tur palikšot puse vai pat trešdaļa iedzīvotāju. Tiem pietikšot platības, lai dzīvotu veselīgos apstākļos, nevis mitinātos pagrabos vai nemājīgās pažobelēs bez saules un dienasgaismas.

Jauku, skaistu pilsētu celšanai Krimā un Kaukāzā pietiekot materiālu uz vietas. No Grieķijas un Itālijas pa jūru varot atvest marmoru apmaiņai pret Krievijas maizi.

Raksta nobeigumā K. Balodis neaizmirst lielo Krievijas elektrifikācijas plānu: steigšus jābūvējot spēkstacijas, ūdens jāizmantojot arī auglīgo dienvidu zemju apūdeņošanai. Vienlaikus (jau toreiz!) viņš brīdina no Kaspijas jūras līmeņa iespējamās krišanās, spriež par Krievijas ziemeļu daļas mežu bagātībām salīdzinājumā ar Rietumeiropas valstīm. To izmantošanai gan jābūvējot ceļi vairāku desmitu tūkstošu verstu garumā. Viņš vēlreiz atgādina, ka Krievijai ir visas dabas bagātības, lai sasniegtu augstu kultūras un labklājības līmeni; vajagot tikai to vēlēties, nenolaist rokas šajā grūtajā laikā un strādāt.

Kārlis Balodis un Padomju Krievija

1920. gada vasarā, kad K. Balodis piedalījās miera sarunās Maskavā Latvijas delegācijas sastāvā, bija sagatavots viņa grāmatas «Nākotnes valsts» otrā izdevuma tulkojums krievu valodā (iznāca 1921.g.). Tajā bija izteikti visai asi pārmetumi boļševiku realizētai ekonomikas politikai. Lai šos pārmetumus mīkstinātu, Maskavā dzīvojošais poļu komunistu līderis Juliāns Marhļevskis (Karskis) sagatavoja cildinošu priekšvārdu, kurā tomēr nosodīja arī Baloža «kļūdas».

Grāmatā ievietots arī pēcvārds (to rakstījis N. Meščerjakovs), lai vēlreiz mīkstinātu Berlīnes profesora izteikumus par boļševikiem: «Grāmata uzrakstīta tad (1919. g. pavasarī), kad vācu labējie sociāldemokrāti vēl nebija bankrotējuši, vēl Kautskis ar līdzgaitniekiem cieņā un dziļdomībā strādāja pie «socializācijas» projektiem, pie sociālistiskās saimniecības izveides bez proletariāta diktatūras, balstoties uz buržuāziju un sociālnodevējiem… Toreiz tā domāja arī Balodis, no turienes viņa grāmatā asie uzbrukumi boļševikiem.

Bet jau pēc gada atklājās Kautska fantastiskā neveiksme iet uz sociālismu bez šķiru cīņas, bez varas sagrābšanas.» [272]

Kāpēc Maskavā izdeva šī revizionista grāmatu? Revizionisms — tas taču savulaik bija šausmīgs noziegums pret marksismu. Droši vien iemesls bija pa daļai subjektīvs: K. Baloža darbus atzinīgi vērtēja V. Ļeņins. Tomēr galvenais iemesls būs bijis objektīvs: K. Baloža darbs «Nākotnes valsts» tajā laikā bija vienīgā grāmata, kurā bija sistemātiski izklāstīta socializētās tautsaimniecības izveide, kaut gan tikai pārtikas un citu iedzīvotājiem nepieciešamo preču ražošanā. Citas līdzīga satura grāmatas, piemēram, Kārļa Kautska «Dienu pēc revolūcijas» (Pēterburga, 1918. g.), Augusta Bēbeļa «Nākotnes sabiedrība» (Maskava, 1918. g.) bija daudz virspusīgākas.

K. Balodis, būdams sajūsmā par grāmatas atzinīgo uzņemšanu, gribēja stāties darbā Padomju Krievijā, turklāt visaugstākajā līmenī — viņš taisījās piedāvāt savus pakalpojumus tieši Ļeņinam. Bet no tā nekas neiznāca! Kā tas notika, ar ko Balodis Maskavā uzņēma sakarus, par to mēs zinām gaužām maz. Ir tikai viena — P. Stučkas liecība, kas rakstīta 1921. gada janvārī ļoti nelabvēlīgā tonī: «Man bija jārunā, jo es biju viens no tiem, pie kā griezās K. Balodis. Viņš šinī nolūkā izbrauca ar automobili 30 verstis uz sanatoriju, kur es atrados, un nekautrējās lūgt «agrāko carisma cildinātāju un patriotu denuncētāju», lai pabalstot viņa plānus dabūt 100 000 desetīnu zemes un 10 milj. kredīta zeltā, lai aplaimotu Krievijas darbatautu. To es nosaucu par fantastisku plānu un tūlīt pateicu, ka tas ir neiespējami. Ātri vien pēc tam, kad es vēl biju sanatorijā, Balodis aizbrauca, nosaucot Krievijas padomju varu par imperiālistisku.» [273]

Pēc Padomju Krievijas neveiksmīgā apmeklējuma K. Balodis kļuva aktīvs antiboļševiks. Citā rakstā 1920. gada decembrī P. Stučka izsakās vēl asāk: «Var pieminēt beigās Dr. Balodi. Atstājot pie malas viņa pagātni, kā latviešu aizceļotāju aģentu uz Brazīliju un viņa karjeru līdz «slepenpadomniekam» pie ķeizara Vilhelma Vācijā, pietiek aizrādīt, ka pēc revolūcijas viņš pasludinājās par neatkarīgo sociālistu, tad nobrauca uz Rīgu, visu laiku būdams pret boļševikiem un viņu komunismu. Maskavā turpretim meklē iespēju iestāties Padomju Krievijas dienestā un šinī nolūkā savas grāmatas jaunizdevumā izstrīpo vietas pret Padomju Krieviju.» [274]

Neveiksmīgais mēģinājums īstenot humānu sociālismu Krievijā nošķīra K. Balodi no abām nometnēm: gan no Krievijas boļševikiem, gan no Latvijas pilsonības līderiem.

Ir pamats domāt, ka Stučkas un Baloža savstarpējās personiskās nepatikas ietekmē radušies Balodim nevēlamie labojumi arī Padomju Krievijas Valsts elektrifikācijas komisijas ziņojumā, kuru mēs jau citējām. Ielūkosimies tajā vēlreiz.

Tūlīt pēc tam, kad GOELRO plāna materiālos K. Baloža darbs tiek pasludināts par šī plāna pamatu, tekstā seko vārdi, kas izraisa klaju neizpratni: «Ja mēs pēc Baloža parauga mēģinātu jau tuvākajā laikā sastādīt analogu Krievijas tautsaimniecības sabiedriskošanas plānu, tas, bez šaubām, ciestu pilnīgi neveiksmi.» [275]

Kāpēc gan? Tāpēc, ka Krievijas kapitālistiskā saimniecība bija sākotnējā stadijā un pirmskara statistika bija ļoti fragmentāra, bet pēcrevolūcijas statistika vēl tikai aizsākās?!

Bet vai tas varēja būt par iemeslu, lai atteiktos no plānošanas? Ne jau velti pēc dažiem gadiem tika sastādīta «PSRS tautsaimniecības bilance 1923.—24.», kurā atkal par pamatu lielā mērā tika ņemtas K. Baloža «Nākotnes valsts» idejas.

Neizpratni rada arī dažas tēzes nodaļā «Elektrifikācijas nozīme lauku lielsaimniecībās». Vispirms tiek citēts Baloža darbs: «Vācijas apstākļiem prof. Balodis izstrādāja ļoti detalizētu projektu, kā racionāli vadīt lauku saimniecību 450 desetīnu platībā . .» Taču tālākajā tekstā šis Baloža projekts atkal tiek noliegts: «Diemžēl šis piemērs rāda, cik daudzi priekšnoteikumi vajadzīgi, lai plašā mērogā iekārtotu racionālas lielsaimniecības.» [276]

Rodas iespaids, ka kāds «no pašas augšas» (varbūt tas bija pats Ļeņins?) uzstājās par Baloža socializācijas plāna izmantošanu, bet kāds mazāk iespaidīgs, arī no augšas, tam pretojās. Un vai šī otrā persona nebija P. Stučka? Stučkām tolaik piederēja milzīga vara: viņš bija KPFSR Augstākās tiesas priekšsēdētājs, Kominternes Starptautiskās kontroles komisijas priekšsēdētājs.

Pēc 1920. gada neveiksmes K. Balodis nekad vairs nemēģināja tuvoties Maskavā dzīvojošajiem latviešu boļševikiem. Viņš līdz pat mūža beigām saglabāja noraidošu attieksmi pret marksismu: «Strādnieki, pēc Marksa, slīgst zem kapitālisma valdības arvien lielākā nabadzībā un trūkumā . . Kapitālisma «iekšējais likums» novedot uz arvien stiprāku kapitāla centralizāciju. Lielie kapitālisti aprijot mazos un vidējos, vislielākie — lielos …

Strādnieku masas, lūk, tiekot organizētas un sakarsētas, «sasveicētas» caur pašu kapitālisma mehānismu — lielumā augošām fabrikām .. Strādniecība ņem pati ražošanu savās rokās, ieceļot nogāzto kapitālistu vietā vispirms «proletariāta diktatūru», kura nu organizē komunistiski sociālistisku ražošanas iekārtu, komunistu sabiedrību.» [277] Tā K. Balodis universitātes studentiem — nākošiem tautsaimniekiem klāstīja Marksa teorijas būtību. Viņš vienmēr atzīmējis Marksa sekotāju bezdarbību: sociālistam galva neesot jālauza un neesot jādomā, kas būs pēc revolūcijas uzvaras. Viņa vietā domājis Markss, viņa vietā strādājis, gatavojis sociālisma uzvaru sociālisma pretinieks — kapitālists.

Tajā laikā sociāldemokrāti Vācijā un boļševiki Krievijā bija pieļāvuši pietiekami daudz kļūdu valsts celtniecībā. Nu Balodim bija pamats atgādināt, ka viņam bijusi taisnība. Vācijā socializācija aprobežojās ar 8 stundu darbadienas ievešanu un ar aicinājumu laukos dibināt sīksaimniecības. Šis plāns naudas trūkuma dēļ gandrīz pilnībā palika uz papīra. Ja ne, būtu izpostīta Vācijas lauksaimniecība. Arī finansu sistēma, kas ar Baloža līdzdalību pirmskara Vācijā bija savesta kārtībā, tika sagrauta. Lai apturētu hiperinflāciju, bija vajadzīga stingra roka. Tā vācu tauta nonāca Hitlera varā.

Pēc 1920. gada neveiksmīgā mēģinājuma tikties ar Ļeņinu un piedalīties Krievijas socializācija K. Balodis kritizēja Padomju Krieviju «pa labi un pa kreisi», taču vēlreiz uz Krieviju tomēr aizbrauca. Tas bija 1925. gada rudenī, kad PSRS Zinātņu akadēmija svinēja 200 gadu jubileju. Profesors K. Balodis bija aicināts uz šīm svinībām kā goda viesis 120 pasaules slavenāko zinātnieku skaitā. Vizītes laikā viņš kopā ar slaveno angļu ekonomistu Meinardu Keinsu tikās ar tā laika vienu no vadošajiem padomju valstsvīriem Grigoriju Zinovjevu.

Neskatoties uz Baloža kritisko attieksmi pret boļševikiem un Padomju Krieviju, pastāv visai liela līdzība starp K. Baloža ieteikumiem un Padomju Savienības saimniecisko praksi, bet Staļina laikā realizētā lauksaimniecības kolektivizācija ļoti atgādina Baloža iecerēto lielsaimniecību izveides plānu.

Kārlis Balodis un starpnozaru bilances metode

1984. gadā austrāliešu politekonomists D. L. Klārks publicēja visai pamatīgu rakstu par starpnozaru bilances metodi. [278] Tajā viņš spriež arī par K. Baloža ideju ietekmi uz pirmajiem PSRS tautsaimniecības plāniem un viņa grāmatas «Nākotnes valsts» saikni ar starpnozaru bilances metodi. Šī raksta pamatmērķis gan nav Baloža darbu analīze. K. Baloža vārdu un viņa darbus Klārks piemin tāpēc, lai pieradītu marksisma mācības ietekmi uz V. Ļeontjevu — starpnozaru bilances metodes autoru.

Klarks raksta: «Visi pētnieki, kas ir diskutējuši par starpnozaru bilances metodes pirmsākumiem, šķiet, nav pamanījuši svarīgu, kaut arī netiešu Marksa ietekmi. Viņi ignorējuši Kārļa Baloža darbu iespaidu uz padomju plānošanas metodēm pirmajos pēcrevolūcijas gados. Vēsturnieki parasti apgalvo, ka pirmie padomju plānotāji smēlās iedvesmu Vācijas impērijas kara mašīnā, kas darbojās pirmā pasaules kara laikā. Šo argumentu izmanto, lai pamatotu Ļeņina pragmatismu un Marksa teorijas trūkumus plānošanas jomā. Toties, ja ievērojam, ar kādu sajūsmu Padomju Savienībā uzņēma K. Baloža nozīmīgāko darbu «Nākotnes valsts» un cik plašu izplatību tas guva, tad ir pamats uzstāties pret šo argumentu.» [279] tā klārks atsauc atmiņā sen aizmirstu stāstu par Padomju Savienības tautsaimniecības sākumiem.

Viņam var pilnīgi pievienoties. Turklāt, ja atceramies, ka K. Balodis, būdams Vācijas Kara ministrijas padomnieks, zināmā mērā pats personiski veidoja šo «kara mašīnu», tad jo pamatotāks ir Klārka apgalvojums.

Cita Klārka tēze ir vēl svarīgāka. Pēc viņa domām jau pirmajā K. Baloža grāmatas izdevumā, kas publicēts 1898. gadā, dots starpnozaru bilances metodes tehnoloģisko koeficientu novērtējums, svarīgākajās tautsaimniecības nozarēs.

Klārka apgalvojumam, ka Baloža darba teorētiskie pamati meklējami Marksa atražošanas shēmās, gan nevar piekrist. Šai sakarā jāatzīmē, ka Balodis pats ir kategoriski norobežojies no K. Marksa. Jau pirmajā sava darba izdevumā Balodis raksta, ka viņa aprēķinos un konstrukcijās Markss neesot vajadzīgs.

Tālāk Klārks atsaucas uz Ļeņina interesi par K. Baloža darbiem, minot GOELRO plānu, kas, pēc viņa domam, liecinot, ka Baloža nozīmi nevar ignorēt. Pēc tam viņš atgriežas pie savas idea fixe par saikni starp Marksu un Ļeontjevu, proti: «Baloža pūles izstrādāt konkrētu plānu centralizēti vadītās tautsaimniecības darbībai ne tikai aizpilda robu marksisma literatūrā par pēcrevolūcijas situāciju, bet vēlreiz apliecina, ka starp Marksu un Ļeontjevu ir pastāvējusi kāda saikne.» [280] Šis klārka apgalvojums ir visai apšaubāms, jo ir pamats domāt, ka viņš nav lasījis apspriežamos darbus. Novērtējot Baloža popularitāti 20. gadu sākumā Padomju Savienībā, viņš raksta: «Kaut arī to tieši nevar pierādīt, bet būtu muļķīgi noliegt, ka pirmo padomju plānu veidotāji, arī tie, kas sastādīja tautsaimniecības bilanci, nezinātu Baloža grāmatu un nepazītu viņa uzskatus.» [281] Klārkam, kā liekas, nav bijis pieejams «PSRS tautsaimniecības bilances 1923—24» oriģināls. Tajā K. Baloža darbs «Nākotnes valsts» atstāstīts 12 lielformāta lappusēs. Diemžēl šis teksts nekad nav ticis tulkots anglisk. K. Baloža grāmatu «Nākotnes valsts» Klarks arī nebūs lasījis, jo tās četri izdevumi pieejami tikai vācu, nevis angļu valodā, krievu valodā tulkoti pirmie divi izdevumi.

Līdz pat pēdējam laikam K. Baloža vārds ir ticis noklusēts gan padomju, gan pasaules ekonomiskajā literatūrā. Kā pierādījumu tam var minēt 1990. gadā iznākušo «Vispasaules ekonomiskas domas vēsturi», [282] kur gan norādīts, ka P. Popova sastādītajā «PSRS tautsaimniecības bilancē 1923—24» pirmoreiz pasaulē sākotnējā formā dota starpnozaru bilance, bet K. Baloža vārds netiek minēts. Viņa vārdu neatrodam arī V. Tremla sastādītajā anotētajā bibliogrāfijā «Starpnozaru bilances analīze un padomju ekonomika». [283]

Starpnozaru bilances metodes būtība

1953. gadā — laikā, kad beidzās Korejas karš, ASV Finansu ministrija pārtrauca finansēt starpnozaru bilances sastādīšanu pēc profesora V. Ļeontjeva izstrādātās metodes. Šai 190 nozaru bilancei bija skaļš nosaukums «Ārkārtējā stāvokļa modelis», un tā bija domāta ASV ekonomikas plānošanai kara apstākļos. Modrie kara eksperti šajā modelī amerikāņu ekonomikai bija saskatījuši socializācijas briesmas. ASV kongress viņu viedokli atbalstīja un finansēšanu pārtrauca.

Pēc dažiem gadiem Ļeontjeva metodi reabilitēja, jo izrādījās, ka Korejas kara laikā tā tikusi izmantota Amerikas tautsaimniecības praksē un palīdzējusi novērst iespējamās disproporcijas dzelzs un tērauda ražošanā. [284]

Kāda ir Ļeontjeva metodes būtība? Tās pamata ir gaužām vienkārša doma: ikviens priekšmets (ražojums), kas ir izejas produkts (output) kādai vienai nozarei, neizbēgami ir ieejas produkts (input) tai pašai vai kādai citai nozarei. Svarīgi izprast, ka viens un tas pats produkts var būt gan ieejas, gan izejas produkts. Piemēram, lai palielinātu lielgabalu ražošanu vai tērauda eksportu, vienlaicīgi jāpalielina domnu celtniecība, dzelzceļu vai soļojošo ekskavatoru būve utt., kur savukārt atkal izmanto tēraudu. Šo sakarību var izteikt ar matemātiskiem vienādojumiem. Pieņemsim, ka mums jānosaka, kādam jābūt i veida ražojumu apjomam Xi , lai varētu eksportēt (vai patērēt kā gatavu preci) šo ražojumu apjomā Yi , vienlaicīgi ievērojot, ka šo ražojumu izmanto citu izstrādājumu ražošanā (citās nozarēs), kuru ražošanas apjomiem jābūt Xj , kā arī tajā pašā i nozarē. Šajā nolūkā jāatrisina vienādojumu sistēma:

QUOTE

(1)

QUOTE

kur aij , — tā saucamie Ļeontjeva jeb tehnoloģiskie koeficienti. Tie norāda, kāds i tipa produkcijas apjoms jāpatērē, lai saražotu vienu vienību j tipa produkcijas.

Starpnozaru bilances metodes pamatformulu (1) var pierakstīt ar matricu un vektoru palīdzību:

X – A . X = Y,

kur Aapzīmē tehnoloģisko matricu, A=(aij ),

Y — patērētāju pieprasījumu kādai precei (Y ir n dimensiju vektors kolonna),

X — noteiktā laikā, teiksim, vienā gadā, saražotās produkcijas daudzums (X arī ir n dimensiju vektors kolonna) .

Pēc iepriekš dotās formulas ar matricu palīdzību var atrast, cik liels ir X. Š ai nolūkā jāizskaitļo sekojošais:

X = [E – A]-1. Y,

kas savukārt nozīmē, ka saražotās produkcijas daudzumu X var aprēķināt, ņemot matricu [E—A]-1kur eir vienības matrica, un to pareizinot ar Y, kas izsaka patērētāju pieprasījumu tajā pašā laika posmā.

Otrā ražošanas nozare pašas vajadzībām patērē 100 vienību no sava galaprodukta, citai nozarei piešķirot 200 vienību. Šos daudzumus apzīmēsim

ar Z22 un Z21 .

Šos datus apkopojot, iegūstam sekojošu ainu:

Pirmā nozare

Otra nozare

Kopprodukcija gadā

Pirmā ražošanas nozare

150

500

1000

Otrā ražošanas nozare

200

100

2000

Katras ražošanas nozares produkcija sadalās pa daudzām citām nozarēm. Toties kolonna savukārt rāda, no kurienes viena ražošanas nozare saņem savai ražošanai vajadzīgās (nepieciešamās) izejvielas. Šī tabula dod mums iespēju sastādīt tehnoloģisko matricu [A],kuras izteiksmi vispārējā veidā var sniegt šādi:

QUOTE

QUOTE

QUOTE

QUOTE

Tātad tehnoloģiskā matrica būtībā ir sekojoša:

Šodien Ļeontjeva matricas kompilē un starpnozaru bilances sastāda vairāk nekā 50 pasaules valstīs.

Starpnozaru bilances metodes elementi Baloža darbā «Nākotnes valsts»

Lūk, raksturīgs piemērs. Izmantojot Vācijas 1907. gada tautsaimniecības statistikas datus, K. Balodis sastādījis tabulu (1. tab.), kas rāda, cik daudz darbaspēka vajag, lai apstrādātu 100 ha zemes. [285]

No šīs tabulas izriet, ka lielsaimniecībās (virs 100 ha) vidēji nepieciešami 12 cilvēki uz 100 ha. Šo ciparu tad Balodis arī liek tālāko aprēķinu pamatā. Salīdzinājumā ar sīksaimniecībām darba efektivitāte lielsaimniecībās ir 5—10 reizes augstāka. Tāpēc K. Balodis iesaka ierīkot lielsaimniecības jeb muižas ar 500 ha lielu platību (400 ha aramzemes un 100 ha pļavu). Uz 72 milj. Vācijas iedzīvotāju viņš ierosina iekārtot 36 000 tādu muižu, jo viena muiža spēšot pabarot 2000 cilvēku.

Saimniecības lielums

Darbaspēks

vīrieši

sievietes

kopā

Lielsaimniecība:

virs 100 ha

8

4

12

no 20 līdz 100 ha

10

7

17

Vidēja saimniecība (5—20 ha)

18

15

33

Sīksaimniecība (2—5 ha)

31

32

63

Pundursaimniecība (līdz 2 ha)

48

77

125

1.tabula. Darbaspēka patēriņš uz 100 hektāriem zemes Vācijā 1907. gadā

Līdzīgā kārtā viņš analizē ikvienu saimniecības nozari, atrod tajā visefektīvāko saimniekošanas veidu un rezultātā nosaka visai tautsaimniecībai nepieciešamo darbaspēka daudzumu. Tādā pašā kārtā, apsteidzot Ļeontjeva metodi, Balodis sastāda lauksaimniecības izdevumu bilanci, iesakot iekārtot 36 000 muižu pēc jaunākajiem lauksaimniecības zinātnes atzinumiem: «Mēs atrodam izdevumu kopējo summu: celtniecībai 10 800 milj. marku + 3600 mākslīgai apūdeņošanai + 648 dīķu rakšanai + 360 par zemes rokamām mašīnām + 3960 par lauksaimniecības mašīnām un darbarīkiem + 500 drenāžai, tātad pavisam 19 868 milj. marku. Vēl pieskaitot izdevumus augsnes uzlabošanai, māla un merģeļa pievešanai smilšainās vietās, purvu meliorācijai un citus izdevumus ap 2 miljardiem, iegūstam 22 miljardus marku, kas jāiztērē, lai lauksaimniecībā sasniegtu visaugstāko ražošanas līmeni.» [286]

Vēl vairāk Ļeontjeva metodei K. Balodis pietuvojies tērauda ražošanas aprēķinos. Kā zināms, lielu daļu tērauda patērē paši metalurģijas uzņēmumi un to blakusnozares. Un šo patēriņu var precīzi aprēķināt tikai ar Ļeontjeva matricas palīdzību.

Grāmatā «Nākotnes valsts» minētie piemēri ļauj uzskatīt K. Balodi par starpnozaru bilances metodes pirmatklājēju un datēt šo metodi ar 1898. gadu. Atliek tikai cerēt, ka šim visai nozīmīgajam zinātnes vēstures faktam piekritīs tautsaimniecības zinātņu vēstures speciālisti pasaules mērogā. Taču atzinību var kavēt tas, ka K. Baloža grāmata paliek noslēpumā tīta tiem tautsaimniekiem, kuri aprobežojas ar literatūru angļu valodā.

PSRS 1923.—1924. gada tautsaimniecības bilance un K. Balodis

Drīz vien pēc Ļeņina nāves attieksme pret K. Baloža grāmatu «Nākotnes valsts» Padomju Savienībā kardināli mainījās.

P. Popovs, «PSRS tautsaimniecības bilances 1923—24» redaktors, kategoriski norobežojās no K. Baloža un viņa «Nākotnes valsts». Bilances ievaddaļā Popovs sīki izklāstīja franču ekonomista Fransuā Kenē (1694—1774) bilances metodi un Marksa atražošanas shēmu. Tam sekoja K. Baloža darba «Nākotnes valsts» satura sīks atstāstījums ar pārmetumiem par atkāpšanos no marksisma: «Balodis . . nav vadījies no Marksa metodoloģiskajiem principiem, kas izriet no viņa [Marksa] paplašinātās un vienkāršās atražošanas shēmas.» [287]

P. Popovs, būdams konsekvents marksists, nevar pieļaut atkāpšanos no proletariāta diktatūras idejas. Vienlaicīgi viņš noraida domu, ka var novērst pilsoņu karu, maksājot īpašniekiem izpirkšanas naudu. «Atkāpjoties no marksistiski ļeņiniskās pieejas sociālistiskās saimniecības organizācijā, Balodis zaudē saimniecisko perspektīvu, ekonomisko nojausmu.» Tāpēc Popovs rezumē, ka no darbiem un aprēķiniem, kas balstās uz Baloža metodi, jānorobežojas kā praktiski un zinātniski nepamatotiem.

Lai galīgi «izrēķinātos» ar K. Balodi, bija jārod attaisnojums viņa popularitātei Padomju Krievijā. P. Popovs spiests atzīt Baloža darbu milzīgo ietekmi uz tiem cilvēkiem, kuri bija izstrādājuši tautsaimniecības organizācijas teorētiskās problēmas. Un tomēr viņš atrod asprātīgu izeju: proti, Baloža darbi guvuši piekrišanu kara komunisma periodā, bet pašreizējiem apstākļiem, proti, sociālisma celtniecības sākumposmam, tie neatbilstot. Īstenībā gan bija otrādi: K. Baloža grāmatā bija dota detalizēta programma, kā būvēt sociālās taisnības valsti mierīgu reformu ceļā.

P. Popova rīcībai var rast attaisnojumu: pēc Ļeņina nāves sākās asa cīņa par varu un jebkāda atkāpe no marksisma varēja maksāt pat dzīvību.

Tomēr salīdzinot «Bilanci …» un «Nākotnes valsti», jāsecina, ka grūti atrast metodoloģisku atšķirību starp Baloža metodi un 1923.—1924. gada PSRS tautsaimniecības plāna sastādīšanas principiem.

Izdevuma tapšanā izmantotie darbi:

Kārlis Balodis "Ievads tautsaimniecībā", 1924

Kārlis Balodis "Ekonomiskā politika", 1923

Kārlis Balodis "Latvijas saimniecība pie spējīgas un pie nespējīgas valdības", 1931

Kārlis Balodis „Latvijas izveidošana. Individuālā un sociālā Latvija”, 1919

M.Šneps, N.Balabkins „Kad Latvijā būs labklājības valsts. Tautsaimnieks Kārlis Balodis”, 1993

Pārpublicētajos darbos ir maksimāli saglabāts to laiku stils un pareizrakstība.

notes

[1] «Смертность, возрастной состав и долговечность православного народонаселения обоего пола в России за 1851–1890 гг.»; 1897 (līdzautors – Tērbatas universitātes studiju biedrs l. Bessers). Vācu izdevums: Die Sterblichkeit der orthodoxen Bevolkerung Russlands 1851— 1890 . Allgem. Statist. Archiv, 1896, 351 s.

[2] «Марксизм или общество наибольшей производительности?», 1906 (ar pseidonīmuAtlanticus) .

[3] Баллод К. Грядущие экономические вопросы России. СПБ, 1904, 78 стр.

[4] Martinez-Alier J. Energy ‒ related issues in early economic literature. ERG-MR6e, 1986.

[5] Баланс народного хозяйства Союза ССР 1923-1924 года. Под ред. П.И. Попова //Труды Центрального статистического управления, том XXIX, М., 1926.

[6] aristotelis (384.g.p.m.ē.-322.g.p.m.ē.)

[7] mūsdienu literatūrā - semiramīda

[8] Žans Žaks ruso (1712-1778)

[9] mūsdienu literatūrā - zaratustra jeb zoroastrs

[10] mūsdienu literatūrā - konfūcijs

[11] mūsdienu literatūrā - hammurapi

[12] mūsdienu literatūrā - brahmanisms jeb hinduisms

[13] 1 kvadrātjūdze = 2,59 kvadrātkilometri

[14] mūsdienu literatūrā – Ādams smits

[15] viena pūrvieta = 0,37 ha

[16] mūsdienu literatūrā - feniķieši

[17] 1 versts = 1066,78 metri

[18] 1 kvadrātjūdze = 2,59 kvadrātkilometri

[19] akvīnas toms (1225-1274)

[20] kristofors kolumbs (1451-1506)

[21] frīdrihs vilhelms i (1688-1740)

[22] Žans batists kolbērs (1619-1683)

[23] mūsdienu literatūrā – versaļas pils

[24] sebastjans senžusts de vobāns jeb marķīzs de Vobāns (1633-1707)

[25] afēra

[26] fransuā kenē (1694 –1774)

[27] frīdrihs ii lielais (1712-1786)

[28] tomass hobss (1588-1679)

[29] džons loks (1632-1704)

[30] Ādams smits (1723-1790)

[31] džeimss vats (1736-1809)

[32] edmunds kārtraits (1743-1823)

[33] 1 kvadrātjūdze = 2,59 kvadrātkilometri

[34] 1830. gadā, saņēmis deputātu prasību atcelt vairākus karalim (Šarlam X) uzticīgos ministrus, karalis izdarīja valsts apvērsumu, ievērojami sašaurinot parlamenta konstitucionālās tiesības. Līdz ar to pats karalis izprovocēja notikumus, kas vēsturē tiek dēvēti par Jūlija revolūciju.

[35] 1 kvadrātjūdze = 2,59 kvadrātkilometri

[36] tomass roberts maltuss (1766-1834)

[37] deivids (dāvids) rikardo (1772-1823)

[38] 1 pūrs ≈ 48 kg

[39] frīdrihs lists (1789– 1846)

[40] henrijs Čārlzs karejs (1793-1879)

[41] klods frederiks bastiats (1801-1850)

[42] Žans Šarls leonārs de sismondi (1773-1842)

[43] noels gračus bebefs (1760-1797)

[44] anrī de sen-simons (1760-1825)

[45] fransuā marī Šarls furjē (1772-1837)

[46] etjēns kabē (1788-1856)

[47] pjērs Žozefs prudons (1809-1865)

[48] Žans luiss blanks (1811-1882)

[49] roberts ovens (1771-1858)

[50] johans gotlībs fihte (1762-1814)

[51] ferdinands lasāls (1825-1864)

[52] karls johans rodbertus (1805-1875)

[53] kārlis markss (1818-1883)

[54] frīdrihs engelss (1820-1895)

[55] karls kautskis (1854-1938)

[56] atlanticus – kārļa baloža pseidonīms ar kuru 1898.gadā viņš izdeva savu fundamentālo darbu „Nākotnes valsts”.

[57] ievērojamākais kārļa baloža darbs, kurā viņš pirmais no ekonomistiem zinātniski pierādīja, ka sociālisms ir iespējams un, ka tas ir efektīvāks par kapitālismu. Grāmata kļuva par pamatu starpnozaru bilances metodei un plānveida ekonomikai. „Nākotnes valsts” 1.izdevums iznāca 1898.gadā vācu valodā; no 1903.- 1906.gadam grāmata kļuva populāra Krievijā un tika vairakkārt pārizdota pat bez autora ziņas. „Nākotnes valsts” otrais, pārstrādātais izdevums iznāca 1919.gadā un tas kalpoja par paraugu pirmajam padomju tautsaimniecības plānam. Trešais, pārstrādātais izdevums iznāca 1920.gadā, bet 1927.gadā iznāca ceturtais, pārstrādātais izdevums. Angļu un latviešu valodās „Nākotnes valsts” nav izdota.

[58] viena pūrvieta = 0,37 ha

[59] mūsdienu literatūrā - anarhisms

[60] johans kaspars Šmits jeb makss Štirners (1806-1856)

[61] mihails bakuņins (1814-1876)

[62] pjotrs kropotkins (1842-1921)

[63] johans henrihs fon tīnens (1783-1850)

[64] tomass mors (1478-1535)

[65] tommazo kampanella (1568-1693)

[66] 1 kvadrātversts ir 1138 kmІ jeb 113,8 ha

[67] mihails turgans-baranovskis (1865-1919)

[68] eduards bernšteins (1850-1932)

[69] maksimiliāns karls emīls vēbers jeb makss vēbers (1864-1920)

[70] verners zombarts (1863 – 1941)

[71] viljams stenlijs dževons (1835-1882)

[72] hermanis henriks gossens (1810-1858)

[73] eižens fon bēms-baverks (1851-1914)

[74] antons Čehovs (1860-1904)

[75] mūsdienu literatūrā - feniķija

[76] 1 birkavs ≈ 167,52 kg

[77] džons stjuarts mills (1806-1873)

[78] krēzs (595.g.p.m.ē.-547.g.p.m.ē.)

[79] Čingizhans (1155/1162-1227)

[80] 1 pēda = 30,48cm

[81] grāfs sergejs vitte (1849–1915)

[82] 1 pūrs ≈ 48 kg

[83] reihstāgs (institūcija) – vācijas parlamenta nosaukums dažādos vēstures periodos

[84] vladimirs Ļeņins (1870-1924)

[85] monarhija - valsts pārvaldes forma, kad augstākā vara pār valsti juridiski atrodas viena valdnieka (monarha) rokās.

[86] tomass hobss (1588 – 1679)

[87] Šarls luijs de monteskjē (1689 – 1755)

[88] Žans Žaks ruso (1712 – 1778)

[89] Žans batists le rons de alambērs (1717 – 1783)

[90] denis diderot (1713 – 1784)

[91] kārlis markss (1818 – 1883)

[92] lords bairons (1788 – 1824)

[93] heinrihs fon treičke (1834 – 1896)

[94] homērs (ap 8. gs. p.m.ē)

[95] gustavs fon Šmollers (1838 – 1917)

[96] perikls (495.g.p.m.ē – 429.g.p.m.ē)

[97] frīdrihs Šillers (1759 – 1805)

[98] johans volfgangs fon gēte (1749 – 1832)

[99] aleksandrs puškins (1799 – 1837)

[100] gothards frīdrihs stenders (1714 – 1796)

[101] Ādams smits (1723 – 1790)

[102] frīdrihs lists (1789 – 1846)

[103] henrijs Čārlzs karejs (1793-1879)

[104] otto fon bismarks (1815 – 1898)

[105] dmitrijs mendeļejevs (1834 – 1907)

[106] vudro vilsons (1856 – 1924)

[107] Ādolfs vāgners (1890 – 1944)

[108] ivans iv rurikovičs (ivans bargais) (1530 – 1584)

[109] pēteris i romanovs (1672 – 1725)

[110] boriss Šeremetjevs (1652 – 1719)

[111] kārlis lielais (742 – 814)

[112] kornēlijs tacits (56 – 117)

[113] viena pūrvieta = 0,37 ha

[114] desetīna – 1,0925 hektāri. zemes laukuma mērvienība Krievijā līdz 1918. gada 14. septembrim.

[115] albrehts daniels tērs (1752 – 1828)

[116] arturs jungs (1741 – 1820)

[117] ans robērs Žaks tirgo (1727 – 1781)

[118] džons stjuarts mills (1806 – 1873)

[119] knuts viksels (1851 – 1926)

[120] johans henrihs fon tīnens (1783 – 1850)

[121] justs fon lībigs (1803 – 1873)

[122] napoleons i (1769 – 1821)

[123] romuls - mītisks romas dibinātājs 753.g.p.m.ē., kurā valdīja kā pirmais ķēniņš no dibināšanas dienas līdz 716.g.p.m.ē.

[124] kristians matiass teodors momzens (1817 – 1903)

[125] plīnijs vecākais (23 – 79)

[126] mūsdienu literatūrā - sicīlija

[127] hanibāls barka (ap 247. - 183. g.p.m.ē.)

[128] tiberijs grakhs (162.g.p.m.ē – 133.g.p.m.ē.)

[129] katons vecākais marks porcijs (234.g.p.m.ē. – 149.g.p.m.ē.)

[130] marks tullijs cicerons (106.g.p.m.ē. – 43.g.p.m.ē.)

[131] nērons klaudijs cēzars augusts germāniks (37 – 68)

[132] boriss godunovs (1551 – 1605)

[133] mihails romanovs (1596 – 1645)

[134] katrīna i (1684 – 1727)

[135] katrīna ii lielā (1729 – 1796)

[136] pāvils i romanovs (1754 – 1801)

[137] aleksandrs i romanovs (1777 – 1825)

[138] nikolajs i romanovs (1796 – 1855)

[139] aleksandrs ii romanovs (1818 – 1881)

[140] nikolajs gogolis (1809 – 1852)

[141] visarions grigorjevičs beļinskis (1810 – 1848)

[142] aleksandrs hercens (1812 – 1870)

[143] ivans turgeņevs (1818 – 1883)

[144] ivans janžuls (1846 – 1914)

[145] mūsdienu literatūrā - besarābija

[146] vladimirs Ļeņins (1870 – 1924)

[147] pjotrs stolipins (1862 – 1911)

[148] kolektivizācija (kolhozu, jeb kolektīvo saimniecību veidošana) PSRS tika uzsākta 1929.gadā.

[149] mārtiņš luters (1483 – 1546)

[150] luijs xiv (1638 – 1715)

[151] luijs xvi (1754 – 1793)

[152] frīdrihs vilhelms i (1688 – 1740)

[153] frīdrihs ii hohencollerns (frīdrihs lielais) (1712 – 1786)

[154] tomass mors (1478 – 1535)

[155] kristīne i vāsa (1626 – 1689)

[156] vaka - administratīvi teritoriāla vienība livonijas teritorijā viduslaikos, kurā ietilpa 10-100 zemnieku saimniecību. Vakas grāmata - reģistrs, kurā tika ierakstīts vakas zemnieku saimniecības maksājamās feodālās rentes saturs un apjoms. Fiksēja zemnieku saimniecību ekonomisko stāvokli, reglamentēja pienākumus pret varu.

[157] valters fon pletenbergs (1450 – 1535)

[158] gustavs ii Ādolfs (1594 – 1632)

[159] gothards i ketlers (1517 – 1587)

[160] johans reinholds fon patkuls (1660 – 1707)

[161] kārlis xii (1682 – 1718)

[162] 1 kubikpēda = 0.03 m3

[163] kurzemes 364.814 desetinu lielos kroņa mežos pastāvēja 32 meža saimniecības, tā tad caurmērā uz 11.300 des. viena. Par visu Latviju šimbrīžam tik 60 mežkopji ar augstskolas izglītību – uz 25.000 hektariem viens. Prūsijas valsts mežos to 800, ik uz 3000 hektariem viens.

[164] mūsdienu literatūrā - feniķija

[165] dēmostens (384. g.p.m.ē – 322. g.p.m.ē.)

[166] Žans batists kolbērs (1619 – 1683)

[167] ričards Ārkraits (1732 – 1792)

[168] semjuels kromptons (1753 – 1827)

[169] edmunds kārtraits (1743 – 1823)

[170] verners zombarts (1863 – 1941)

[171] džons raskins (1819 – 1900)

[172] roberts pīls (1788 – 1850)

[173] ričards seddons (1845 – 1906)

[174] mūsdienu literatūrā – feniķieši

[175] mūsdienu literatūrā – persijas līcis

[176] maķedonijas aleksandrs jeb aleksandrs lielais (356. g. p.m.ē – 323. g. p.m.ē.)

[177] zālamans - atbilstoši bībelei bija karaļa Dāvida dēls un trešais Izraēlas karalistes karalis

[178] filips ii (1527 – 1598)

[179] gajs aurēlijs valērijs diokletiāns (244 – 311)

[180] napoleons iii (1808 – 1873)

[181] tugans-baranovskis (1856 – 1919)

[182] 1 olekts = 53,75 cm

[183] kārlis iv (1316 – 1378)

[184] francis i (1494 – 1547)

[185] saskaņā ar tilzītes miera līgumu (1807. gadā) starp Aleksandru I un Napoleonu, Eiropa tika sadalīta franču un krievu interešu sfērās, iekļaujot Krieviju pret britiem vērstajā Napoleona kontinentālajā sistēmā. Tas britiem deva iemeslu aizdomām par krievu iespējamajām interesēm Osmaņu impērijā un Kaukāzā, kā arī Persijā un pārējā Vidusāzijā.

[186] luijs filips (1773 – 1850)

[187] Ādolfs tjērs (1797 – 1877)

[188] viljams heskisons (1770 – 1830)

[189] ričards kobdens (1804 – 1864)

[190] aleksandrs hamiltons (1755 – 1804)

[191] džordžs vašingtons (1732 – 1799)

[192] henrijs klejs (1777 – 1852)

[193] džeimss bjūkenens (1791 – 1868)

[194] 1 angļu jūdze = 1,61 km

[195] tagadējā polijas pilsēta malborka

[196] kārļa ieviņa romānā aprakstīts tēls, aprobežots un mantrausīgs cilvēks

[197] visticamāk, ka balodis norāda uz tā laika pazīstamo sabiedrisko darbinieku un feļetonistu Gotfrīdu Mīlbergu (1887-1942), kurš bija pazīstams ar pseidonīmu Skuju Frīdis

[198] Šajā nodaļā balodis parāda savu erudīciju lauksaimniecības jautājumos. Brīžiem Baloža izvērstie aritmētiskie aprēķini var likties garlaicīgi, taču tas ir labs paraugs tam, kā veidot konkrētus un pamatotus spriedumus.

[199] apjomā

[200] skat. sīku aprēķinu "Ekonomista" 1926. g . 151. lpp.

[201] jānis bergs (1836.–1928.)

[202] metalurģisko rūpnīcu

[203] tagadējā polijas pilsēta Ščecina, toreiz viena no svarīgākajām ostas pilsētām Vācijā

[204] kūdras koksēšanu ieteicis arī prof. Glasenaps "Ekonomista" 1920. g . 572. lapp., tāpat inž. Ozoliņš (turpat, 1920.g. 252. lapp.)

[205] ringolds kalnings (1873.— 1940.) - politiķis un lielrūpnieks, Latvijas finanšu ministrs 1921.-22. un 1924.-25. gadā

[206] rūpnieks, kura tekstilrūpniecības uzņēmums atradās Rīgā, pie Māras dīķa Pārdaugavā

[207] rūpnīca

[208] saargebiet

[209] kautsvarā

[210] kukurūzu

[211] galvojumi

[212] koka resnuma mērīšana ar īpašu bīdmēru – dastu

[213] nekustamā īpašuma nodoklis

[214] valsts nodevas

[215] kravu

[216] vietu parlamentā

[217] fricis menders (1885 – 1971) - latviešu sociāldemokrāts, jurists un ekonomists

[218] patiesībā šo rindiņu rakstītājs pats bijis 14 gadus (no 1900 - 1914 g .) līdzdalībnieks pie tā svaiņa, tag. prof. P.Zālītes, nevis spekulacijas nolūkos, bet aiz intereses priekš zemkopības un tautas labklājības pacelšanas jautājumiem Kurzemē nomātām 2 kroņa muižām (papriekšu Jēkaba m., tad Brambergu m.) 150 hektaru lielā Jēkaba m. jau līdz 1908. g . bija sasniegti tik ievērojami panākumi ražas pacelšanas ziņā, ka krievu valdība atdeva Dr. Zālītem bez torgiem izmēģinājumu paplašināšanai 300 hektaru lielu Brambergu m. uz 24 gadiem uz nomu. Kaŗš izpostīja Brambergu uzzēlušo saimniecību, iznīcināja 140 galvu lopu baru. Uz Latviju pārnākot biju cerējis, ka man un manam svainim tiks dota iespēja turpināt izmēģinājumus Latvijas interesēs, sevišķi tāpēc, ka Dr. Zālītem bija 3 - 4 reizes piespriesta Balt. zemkopības izstādēs par izstādītām sēklu kolekcijām augstākā godalga, "grand prix" un zelta medaļi. Nebiju tik rēķinājies ar jauno zemnieku sav. viedokli, to viedokli, ka profesors nedrīkst ņemt dalību praktiskā dzīvē, ka tas arī nedrīkst pretendēt uz kādu augstāku amatu valstī - ka tādas pretenzijas piestāvot tikai nelietpratējiem… Izmēģinājumu dēļ biju arī 1911. g . pavasarī ieguvis kopā ar Dr. Zālīti kādu 1.000 pūra vietu lielu muižu Bohemijā ar 400 p. meža progresivākās zemkopības rajonā, kuŗa man diemžēl kaŗa apstākļu dēļ 1916. g . rudenī bija jāpārdod. No tā laika esmu vairs tikai teoretiski varējis interesēties par zemkopību un mežkopību… Zemkopību tomēr arī tagad pārzinu ne sliktāki, kā kuŗš katrs no zemnieksavienības barvežiem, no kuŗiem lielākā daļa pat nav lietpratēji zemkopībā, no kuŗiem neviens pats nav lietpratējs tautsaimniecībā un financēs. Kas uz manām zināšanām financēs attiecas, tad tās bija Vācijā tik lielā mērā atzītas, ka man tika 1908./09. gadā uzticēta vācu valsts lielās finanču reformas laikā, trīs sējumu biezo oficialu piemiņas rakstu rediģēšana, pa daļai sarakstīšana. Esmu arī Berlines universitatē noturējis

1915./17. gados uz ievērojamākā vācu finanču zinātnieka, Adolfa Vagnera ieteikumu, lielos finanču zinātņu priekšlasījumus.Bet Latvijā - ja Latvijā aiz bērnišķīga pārpratuma par finansistiem, kas cienīgi vadīt valsts finances, netura vis lietpratējus-zinātniekus, bet vismīļāk uztic tās spekulantiem, kas pratuši gādāt nevis par valsts, bet par pašu financēšanu.

Savas valdīšanas - Latvijas nodibināšanas sākumā gan Ulmanis to zināja, ka pie finanču organizēšanas vajaga lietpratēja un tāpēc mani aicināja kā "radošu spēku" (Schaffende Kraft) no Vācijas (U. telegramma man vēl glabājas).Bet kad es atnācu un nepiekritu tā aplamai rīcībai, vieglprātīgai parādu taisīšanai, kuģa lādiņa amerikaņu manufaktūras pirkšanai par trīskārtīgu cenu, mēģinājumam izandelēt Latvijas linus un mežus uz 15 gadiem angļu švindleru firmai "Metala Bankai", mēģinājumam iepirkt ar amerikaņu švindleru firmas "International Cooperation" palīdzību 60.000 tonnu sliežu par deviņkārtīgu miera laiku cenu (uz kādu iepirkumu tas patapa nosūtīt šai švindleru firmai 450.000 dolarus rokas naudas), tad U. palaida uz mani vaļā savus prese kūlijus. Un es biju nostumts pie malas - U. rokā bija vara un drukāts vārds, un tauta ticēja tam, kam bija vara… Man atlika cīņa pret to korupcijas zaņķi, kādā nu iestiga Latvija, cerībā ka varbūt reiz taču tauta atmodīsies un mācīsies izšķirt tos, kas kā lietpratēji cīnās priekš tautas interesēm, no varas kāriem nelietpratējiem, tautas muļķotājiem, kas gādā tikai par savām interesēm. Un pamazītēm liekas, ka tautā radīsies atmoda…

[219] vārdus „individuālā” un „sociālā” balodis lieto tādā nozīmē, kā mēs šodien „kapitālistiskā” un „sociālistiskā”

[220] krievija, vācija un austroungārija

[221] kvadrātversts = 1,138 kvadrātkilometri

[222] puds = 16,38 kg

[223] desetīna = 1,0925 ha

[224] cukurbietes

[225] neraugoties uz to, ka baloža uzskati bija ļoti atšķirīgi no tā laika Latvijas varas vīru uzskatiem, 1926. gadā sāka darboties cukurfabrika Jelgavā, 1932. gadā Krustpilī, 1933. gadā Liepājā.

[226] balodis runā arī pats no savas pieredzes. 1893. gadā viņš vēlējās kļūt par Rīgas Politehniskā institūta docentu, taču saņēma noraidījumu. Vēlāk viņš devās uz Vāciju, kur kļuva par Berlīnes Universitātes docentu.

[227] arī tagad (2012.g.) latvietis, kas savā zemē ir palicis lieks, meklē darbu un maizi svešumā. Tai pašā laikā tiek pierādīts, ka Latvijas zeme aiz ļaužu trūkuma brēc pēc ieceļotājiem.

[228] politehnikums

[229] vārds darināts no krievu valodas vārda „ученые”, tātad „zinātnieki”

[230] pašlaik (2012.g.) latvijā ir parādījusies tendence izspiest latviešu valodu no augstskolām. Šīs tendences piekritējiem ir adresēts iepriekšējais Baloža teikums.

[231] ungāri

[232] 1927. gadā sākās brāļu kapu arhitektoniskā ansambļa izveide. 1935. gada 18. novembrī atklāja Brīvības pieminekli. Abu šo monumentālo mākslas darbu autors bija Kārlis Zāle.

[233] audēju

[234] pūrvieta = 0,371 ha vidzemē = 0,363 ha kurzemē

[235] 1920. gada 16. septembrī tika sākta agrārā reforma, kas tika pabeigta 1937. gadā. Zeme tika sadalīta Latvijas pilsoņiem, priekšrocības dodot Atbrīvošanas kara dalībniekiem, kuri maksāja tikai pusi no cenas (10 – 20 Ls/ha), invalīdi saņēma zemi bez maksas. Izveidojās 54128 jaunsaimniecības, kuru vidējā platība bija 22 ha. Vācu muižnieki iebilda, taču Tautu Savienība 1925. gadā viņu prasību noraidīja. Latgalē pēc Polijas un Latvijas 1929. gada līguma poļu muižnieki saņēma 5 miljonu latu kompensāciju.

[236] mārciņa = 453,6 g

[237] colla = 2,54 cm

[238] vladimirs kokovcevs (1853-1943)

[239] 1939. gada 15. oktobrī darbu sāka Ķeguma hes – tolaik lielākā elektrostacija Baltijas valstīs.

[240] izejvielas

[241] transportēšanas izmaksas

[242] dzelzslietuvēm

[243] Šeit balodis atsaucas uz savu grāmatu „der zukunftstaat”, kuras otrais izdevums tika izdots 1919. gadā Štutgartē

[244] vācu komunisti – karls lībknehts (1871-1919), roza luksemburga (1871-1919)

[245] k.balodis ļoti labi pārzināja vācijas situāciju, jo tikko kā bija no turienes atgriezies. Kara laikā viņš Vācijā ieņēma atbildīgus amatus – Prūsijas Finanšu ministrijas un Kara ministrijas padomnieks.

[246] kapitālistisko lielvalstu

[247] kautsky k. vorrede // atlanticus. ein blick in den zukunftsstaat.., s. XVIII.

[248] atlanticus. ein blick in den zukunftsstaat.., s. 4.

[249] pašpietiekama; tāda, kas spēj iztikt ar pašu resursiem

[250] danhoļ c. change in agriculture, 1820—1870. — Cambridge: Harvard University Press, 1969. — P. 189.

[251] ballod c. das versuchsgut Quednau // Jahrbuch fьr Gesetzgebung, Verwaltung- und Volkswirtschaft im Deutschen Reich. — 1903. — Vol. 27. — S. 1109—1118.

[252] ballod c. grundriss der statistik enthaltend bevцlkerungs-, Wirtschafts-, Finanz- und Handels-Statistik. — Berlin: J. Guttentag Verlagsbuchhandlung, 1913. — S. 80, 94—95.

[253] atlanticus. ein Blick in den Zukunftsstaat.., S. 46.

[254] Jochimsen R. Theorie der Infrastruktur. — Tьbingen- J C B Mцhr, 1966. — S. 100.

[255] balodis k. ievads tautsaimniecībā. — 2. izd. — Rīga: Kultūras Balss, 1924. — 87. lpp.

[256] ballod k. (atlanticus) der zukunftsstaat. produktion und konsum im Sozialstaat, S. 2.

[257] ballod k. (atlanticus) der zukunftsstaat. wirtschaftstechnisches ideal und volkswirtschaftliche Wirklichkeit, S. IX.

[258] fichte j. der geschlossene Handelsstaat. — Berlin, 1800.

[259] ballod k. der Zukunftsstaat. Wirtschaftstechnisches Ideal und volkswirtschaftliche Wirklichkeit, S. X—XI.

[260] balabkins n. der zukunftsstaat; carl ballod's vision of a leisure-oriented socialism // History of Political Economy. — 1978. — Vol. 10. — № 2. — P. 220.

[261] buckley W. F. Gratitude: Reflections on what we owe to our country. — New York: Random Hause, 1990. — 169 p.

[262] Атлантикус. Марксизм или теория наивысшей производительности? — Спб., 1907.

[263] Ленин В. И. Сочинения. — Изд. 5. — Т. 28. — С. 14, 16, 48, 111, 164, 555.

[264] goelro – padomju Krievijas elektrifikācijas un saimniecības atjaunošanas plāns 10 – 15 gadiem, kurš tika veiksmīgi realizēts un kā realizācijas teorija un prakse kļuva par pamatu Padomju Savienības plānveida ekonomikai

[265] План электрификации РСФСР. Введение к докладу 8-му Съезду Советов. — М, 1920. — С. 2.

[266] Ленин В. И. Сочинения. — Изд. 5. — Т. 44. — С. 280—281.

[267] Ленин В. И. Сочинения. — Изд. 5. — Т. 44. — С. 51.

[268] Ленин В. И. Сочинения, т. 54, с. 146.

[269] Кржижановский Г. М. К десятилетию ГОЭЛРО // Плановое хозяйство. — 1930, № 12. — С. 39.

[270] k. baloža fonds. 1. kārba, 4. gl. v., 7. nr.

[271] Баллов К. (Атлантикус) Государство будущего, с. 164.

[272] Баллов k. (Атлантикус) Государство будущего, с. 174.

[273] stučka p. rakstu izlase. — 7 sēj. - R.: Avots, 1981. — 4. sēj. — 74.-75. Ipp.

[274] stučka p. rakstu izlase. — 7 sēj. - R.: Avots, 1981. —4. sēj. — 44.-45. Ipp.

[275] Кржижановский Г. m. Избранное. — М.: Гос. изд. полит,лит., 1957. — С. 67.

[276] Кржижановский Г. m. Избранное, с. 147, 149.

[277] balodis К. ievads tautsaimniecībā. — R., 1930. (3. pārlabotais izdevums.) — 108. lpp.

[278] clark d. l. planning and the real origins of input-output analysis // Journal of Contemporary Asia. — 1984. — Vol. 14. — № 4. — p. 408—429.

[279] clark d. l. planning and the real origins of input-output analysis // Journal of Contemporary Asia. — 1984. — Vol. 14. — № 4. — p. 422.

[280] clark d. L. Planning and the real oriзins…, p. 423.

[281] clark d. L. Planning and the real oriзins…, p. 423.

[282] Всемирная история экономической мысли. — М.: Мысль, 1990. — Т. 4.

[283] treml v. input-output analysis and the soviet economy. an annotated bibliography. — New York: Praeger Publishers, 1975. —170 p.

[284] polenske Ķ. the us multiregional input-output accounts and model. — Lexington: Toronto Lexington Books, 1980. — P. 11 — 13. — Cit. рес.Клименко Б. Я. Межотраслевые балансы капиталистических стран. — М.: Наука, 1986.

[285] Баллод Ķ. (Атлантикус) Государство будущего, с. 144.

[286] Баллод К. (Атлантикус) Государство будущего, с. 92—93. 128

[287] Баланс народного хозяйства Союза ССР 1923—24 года,, с. 19.

Content

Balodis Kārlis Ievads tautsaimniecībā un ekonomiskā politika

Saturs

Izcilais latviešu ekonomists Kārlis Balodis

Kā profesors Kārlis Balodis „jaunu pasauli” cēla

Ievads tautsaimniecībā

Ievads tautsaimniecībā

Tautsaimniecības izcelšanās.

Vidus laiku baznīcas iespaidi.

Merkantilisms.

Merkantilisma koloniju politika.

Lo (Lava) švindels.

Fiziokrati.

Angļu filozofi un Ādama Smisa priekšteči.

Ādams Smiss.

Franču lielās revolucijas iespaids uz tautsaimniecību.

Maltuss.

Rikardo.

Čartisms un mančestrieši.

Fridrichs Lists.

Kerejs (Carey).

Optimisti. Bastiats.

Sismondi.

Franču socialisti Babиfs.

Furjиrs (Fourier)

Prudons.

Roberts Ovens.

Fichte.

Lasals.

Rodbertuss.

Markss.

Jaunākie virzieni tautsaimniecībā.

Anarķisms.

Tinens (v. Thьnen).

Socialās utopijas.

Platona valsts.

I.       Ievads.

Tautsaimniecības jēdzieni.

Vērtība.

Vērtības izcelšanās teorijas.

Cena.

Īpašums.

Cilvēku vajadzību attīstīšanās.

Privatās intereses kā saimnieciskās dziņas pamats.

Ražošanas pamati.

Patērējumi.

Daba kā ražošanas faktors (līdzeklis).

Cilvēka darba spēks.

Kapitals.

Kapitala izlietošana.

Īpašums.

Īpašuma attaisnošana.

Vēsturiska īpašuma tiesības attīstīšana.

Maiņu saimniecība.

Brīvā konkurence.

Darba dalīšana un darba savienošana.

Darba dalīšanas ļaunumi.

Darba savienošana.

Nauda.

Naudas īpatnība un nozīme.

Naudas vērtības svārstīšanās.

Cenu svārstīšanās 19. gadu simtenī.

Dārgmetali.

Vērtības samērs starp zeltu un sudrabu.

Valuta.

Kredits.

Kredita nozares.

Realais un personalais kredits.

Cenu svārstīšanās.

Cenu regulēšana pie „brīvas konkurences”.

Zemes cenas.

Zemkopības produktu cenas.

Bankas.

Depozitu veikalu.

Čeks.

Lombards.

Vekseļi.

Devizes.

Zettelbanken).

Maksāšanas bilance.

Biržas.

Veikalnieciskās sabiedrības.

Akciju sabiedrība.

Sabiedrības ar ierobežotu („limitētu”) garantiju.

Kooperativi.

Saimniecisko sabiedrību labumi.

Karteļi, sindikati, tresti.

Saimnieciskās krizes.

Ienākums un tā sadalīšana.

Darba alga un tās augstums.

Apdrošināšana.

Agrarpolitika.

Ekstensiva un intensiva zemkopība.

Mazinošā ražīguma likums.

Zemes statika.

Lielsaimniecības un sīksaimniecības.

Attāluma loma lauksaimniecībā.

Klimats un zemes kvalitate.

Zemes sadalīšana.

Dzimtbūšanas izcelšanās un krišana Austrumu Eiropā.

I. Vācija.

Francija.

Prūsija.

Anglija.

Zviedrija.

Danija.

Latvija.

Mežu saimniecība.

Ūdeņi. Zveja.

Kalnu raktuves.

Rūpniecības politika.

Šolaiku rūpniecības – manufakturas formas.

Lielrūpniecības sekas.

Strādnieku savienība.

Likumdevība strādnieku labā.

Strādnieku apdrošināšana.

Tirdzniecības politika.

Tirdzniecības attīstīšanās.

Tirdzniecības veicināšana.

Iekšējās tirdzniecības politika.

Konzuma sabiedrības (kooperativi).

Ārējā tirdzniecība.

Muitas un muitu politika.

Muitu attīstīšanās.

Satiksmes politika.

Dzelzsceļu politika.

Šosejas. Ūdens ceļi.

Vai Latvija var pastāvēt?

Vecsaimnieki un jaunsaimnieki.

Akademiskās sekcijas.

Kas jādara, lai Latvija pastāvētu?

Zemkopības pacelšanas jautājums.

Dzelzsāmurs.

Vaj valsts uzņēmumi nenes zaudējumus?

Privatie uzņēmumi.

Ārējā aizņēmuma jautājums.

Lauku ceļu un dzelzsceļu būve.

Kāda ir valstij izdevīga meža izmantošana?

Vecuma apdrošināšana.

Kaŗavīru-atbrīvotāju apgādāšana.

Finances.

Gala vārds.

Pēcvārds. Saeimas vēlēšanas.

Kārļa Baloža «Nākotnes valsts»

notes