Rifkins Džeremijs

Jaunās ekonomikas laikmets

Džeremijs Rifkins Jaunās ekonomikas laikmets

(kāpēc jūs tērējat vairāk, bet jums pieder mazāk) 2004.

1.Nākotnes kapitālisma redzējums:

-          piekļuves laikmeta rītausma

Īpašuma loma radikāli mainās. Šo izmaiņu ietekme uz sabiedrību būs ilgstoša un visaptveroša. Pret tirgu mēs izturamies ar visdziļāko cieņu. Mēs dziedam tam slavas dziesmas un izsakām brīdinājumus katram, kas atļaujas to kritizēt. Personiskā brīvība, cilvēktiesības un sabiedriskās vienošanās ir tikai iztēles augļi, ko radījuši nerakstītie likumi, kas vada sabiedrību jau kopš tās pastāvēšanas pirmsākumiem. Patlaban sāk sairt modernās dzīves pamats. Institūcijas, kas kādreiz mudināja cilvēkus sākt ideoloģiskas cīņas, revolūcijas un karus, pakāpeniski izmirst. Jaunajā ekonomikas sistēmā par vērtībām tiks uzskatīti jēdzieni, idejas un veidoli un nevis lietas.

Nav brīnums, ka jaunie sabiedriskās dzīves organizēšanas paņēmieni ir radījuši iespēju ekonomisko spēku koncentrēt atsevišķu korporāciju rokās.

Arvien lielāks skaits uzņēmumu atdod klientiem savu preci burtiski par brīvu cerībā, ka klienti ilgstoši izmantos viņu pakalpojumus.

Rūpnieciskajai ražošanai pārvēršoties kultūras kapitālismā, darba ētiku nomainīs spēles ētika. Industriālo laikmetu raksturoja darba patēriņš, jauno piekļuves laikmetu vislabāk raksturos spēles pārvēršana komerciālā precē. Kultūras resursi, piem, rituāli, festivāli, pilsoņu iesaistīšana individuālā maksas izklaidē, kļūs par tirgus daļu.

Transnacionālās mediju kompānijas, kurām piederošie komunikāciju tīkli ir burtiski apvijuši zemeslodi, sūknē vietējās kultūras resursus un pārvērš tos kultūras precēs un izklaidē. Ekonomistu vārdiem runājot, mēs pārejam uz tā saucamo pieredzes ekonomiku – pasaules iekārtu, kurā katra cilvēka dzīve kļūst par tirgu. Biznesa aprindās tiek lietots termins – klienta vērtība mūža garumā (VMG). Tas ir teorētisks aprēķins, kas palīdz noteikt, cik vērta ir cilvēka dzīve, ja katrs viņa vai viņas dzīves mirklis tiktu pārvērsts vienā vai citā komercdarbības formā. Jaunajā laikmetā cilvēki pirks paši savu dzīvi, kas būs komerciāli sadalīta daļās.

Kultūras preču tirgošana ir kapitālisma attīstības beidzamā fāze, jo visā savas pastāvēšanas laikā kapitālistiskā iekārta ir centusies komercializēt visdažādākās cilvēka dzīves jomas. Attīstības ceļā ražošanu aizstāja pakalpojumu sniegšana, tad cilvēku attiecību komercializēšana un kultūras pieredzes tirdzniecība, kas liecina par to, ka komercijas mērķis ir pārvērst visa veida attiecības par ekonomiskām attiecībām.

Kapitālisma ceļojums, kas sākās ar vietas un materiālu tirdzniecību, beigsies ar cilvēku rīcībā esošā laika un veiktās darbības ilguma tirdzniecību. Kultūras tirdzniecība, kas arvien vairāk saistīta ar apmaksātu darbību, novedīs pie tā, ka tradicionālas sabiedriskās attiecības tiks aizstātas ar naudiskām attiecībām. Iedomājaties pasauli, kurā burtiski katra darbība ārpus ģimenes loka, ir pieredze, par kuru jāmaksā, pasauli, kurā tradicionālie savstarpējie pienākumi un rīcība, uz ko cilvēkus mudina uzticība, līdzjūtība un solidaritāte, tiek aizstātas ar līgumattiecībām, par kurām jāmaksā biedru nauda, abonenta maksa, ieejas maksa, lietošanas maksa vai honorārs.

Mēs arvien biežāk pērkam citu cilvēku laiku, viņu gādību, mīlestību un uzmanību. Dzīve arvien vairāk līdzinās precei un jēdzieni “komunikācija” , “sabiedrība” un “komercija” vairs nav atdalāmi. Kultūrai atvēlētais laiks pamazām izsīkst, un cilvēku rīcībā paliek vienīgi komerciālie sakari, lai saturētu kopā civilizāciju. To varētu dēvēt par postmodernisma krīzi. Tuvākajos gados plaši tiks diskutēts par to, vai cilvēce spēs izdzīvot, samazinot valdības pilnvaras un kultūras sfēru un ļaujot komercijai kļūt par galveno starpnieku cilvēku attiecībās. Tas būs laikmets, kurā vissvarīgākais resurss – kultūra, visvērtīgākais īpašums – laiks un uzmanība un katra indivīda dzīve – neatņemama tirgus sastāvdaļa.

Elektroniskie tīkli atrodas dažu ietekmīgu transnacionālu mediju kompāniju pārziņā, tās kontrolē kultūras saturu, no kā sastāv postmodernās pasaules apmaksātā pieredze. Nekad visā vēstures gaitā cilvēku savstarpējā komunikācija nav kontrolēta tik daudz. Gigantiskie mediju konglomerāti un to satura piegādātāji kļūst par vārtziņiem, kuru izdotie likumi un noteikumi būs jāievēro simtiem miljoniem cilvēku, kas nākotnē vēlēsies sazināties savā starpā. Tas ir jauns, globāls monopols, kas kontrolē lielas pasaules iedzīvotāju dalās reālo pieredzi. Pasaulē, kurā iespēja piekļūt cilvēces kultūrai tiek pārvērsta par preci un izplatīta ar pasaules mēroga korporāciju starpniecību, jautājumi par institūciju varu un brīvību kļūst svarīgāki nekā jebkad agrāk.

Kultūras jomas komercializēšana liecina par fundamentālām izmaiņām cilvēku attiecībās, kas nelabvēlīgi ietekmēs sabiedrības nākotni. Kultūra vienmēr ir pastāvējusi pirms tirgus. Cilvēki veido sabiedrību, izstrādā uzvedības normas, vairo kopīgus jēdzienus un vērtības un rada sociālo kapitālu, kas ir viena no savstarpējas uzticēšanās formām. Tikai tad, kad sabiedrībā valda uzticēšanās un pastāv domu apmaiņa, tiek sākta komerciāla darbība un tirdzniecība. Kad komercija sāks izsmelt kultūras sfēru, tiks apdraudēta arī sabiedrības pamatu pastāvēšana.

Plaisa starp paaudzēm ir tikpat dziļā kā plaisa ekonomiskā un sociālā ziņā. Kamēr piektā daļa pasaules iedzīvotāju pārceļas uz kibertelpu un dibina attiecības, kuras iespējamas, pateicoties piekļuvei, atlikusī pasaules iedzīvotāju daļa nespēj atļauties apmierināt pat fiziskās vajadzības. Trūcīgajiem pasaules iedzīvotājiem katru dienu jācīnās par izdzīvošanu. Pasaulē arvien skaidrāk var nodalīt 2 civilizācijas daļas – tos, kas dzīvo kibertelpas elektroniskajā pasaulē un tos, kam ieeja šajā pasaulē ir liegta. Komerciālās darbības un sabiedriskās dzīves pārcelšanās uz kibertelpu izolē vienu daļu cilvēku no pārējās līdz šim nebijušā veidā. Cilvēce tiek sadalīta divās daļās, un katra no tām turpina savu eksistenci citā sfērā. Kad viena daļa sabiedrības vairs nespēs sazināties ar otru daļu, jautājums par piekļuvi kļūs par aktuālu politisku jautājumu.

-          Kad tirgus aizstāj tīkli

Integrējoties kopējā tīklā, tam pamatā ir savstarpēji izdevīgu attiecību veidošana. Paātrinātais temps, kādā tiek ieviesti tehnoloģiskie jaunievedumi un norit preču apgrozījums, diktē jaunā tīkla ekonomikas noteikumus. Mūsdienās mikroshēmas tiek ievietotas tūkstošos produktu, sākot ar apsveikuma kartītēm un beidzot ar veļas mašīnām, un visas lietas mums apkārt kļūst “gudrākas” un satur lielāku informācijas daudzumu. Informācija atdzīvina lietas un atgriezeniskā saikne liek tām darboties, taču pieaug spiediens tās uzlabot un ieviest ko jaunu. Visās industrijas nozarēs produktu dzīves cikls samazinās.

Crysler kompānija patērēja 54 mēnešus un nodarbināja 3100 cilvēkus, lai izveidotu un saražotu automašīnas K –car modeli 70. gadu beigās. Dažus gadus vēlāk, lai laistu klajā modeli Neon, bija vajadzīgi mazāk par 36 mēnešiem un 700 darbinieki. Pašlaik tas notiek nepilnu 2 gadu laikā, bet autoražotāji paredz, ka pēc 10 gadiem viņi varēs pēc pasūtījuma uzbūvēt mašīnu 3 dienu laikā.

Pēc futurologu Alvina un Heidijas Tofleru domām hiperkonkurences tirgū “ekonomisko apjomu aizstās ātrums”. Samazinot produkta izpētei paredzēto laiku, uzņēmums paildzina produkta atrašanos tirgū. Tīkli ir daudz elastīgāki un labāk piemēroti jaunās globālās ekonomikas mainīgajam raksturam. Kooperēšanās un darbošanās komandā ļauj partneriem ātrāk reaģēt uz ārējās vides izmaiņām. Visā pasaulē gan lielās, gan mazās kompānijas izmisīgi cenšas kļūt par daļu no komerciālajiem tīkliem, kas nemitīgi turpina paplašināties. Piekļuves laikmetā kompānijas visvairāk raizēsies par to, ka varētu atrasties ārpus komerciālā tīmekļa un zaudēt iespēju veidot attiecības, kas rada jaunas ekonomiskās iespējas.

Mēs ieejam kapitālisma attīstības posmā, kad galvenā prece ir iespēja piekļūt laikam un prātam

-          Bezsvara ekonomika

Jaunajā kibertelpas ekonomikā nauda kļūst nemateriāla. Katru dienu cauri Ņujorkas elektroniskajiem tīkliem plūst 1,9 triljoni ASV dolāru. Pasaules gada kopprodukts iziet cauri Ņujorkas tīkliem nemaz neiegūstot konkrētu formu un tas būtiski atšķiras no nesenas pagātnes, kad zelta stieņi tika vesti no bankas uz banku, no valsts uz valsti, lai nodrošinātu segumu tirdzniecības darījumiem un valūtas maiņai. Jaunā, dematerializētā nauda nav nekas cits kā vieninieku un nuļļu kombinācija, kas ir skaitļošanas pamatvienības, kuras pa vadiem tiek nosūtītas jūdzēm tālu, pārsūtītas, izmantojot optiskos kabeļus, translētas, izmantojot satelītus, un ar elektromagnētisko viļņu palīdzību nogādātas no vienas bāzes stacijas uz nākamo. Nauda tagad ir veidols.

Naudas dematerializācija ir cieši saistīta ar iekrājumu samazināšanos un personīgo parādu palielināšanos. Nepārtrauktais preču skaita un pakalpojumu daudzveidības pieaugums ir novedis pie jaunas kreditēšanas sistēmas izveides, kas sekmē patēriņa pieaugumu.

Divdesmitā gadsimta divdesmitajos gados amerikāņi bija līdz ausīm ieslīguši parādos. MarschalField’s Čikāgā par precēm uz nomaksu savā bankas kontā ieskaitīja 180 000 $ - divreiz vairāk nekā gadsimta sākumā. Liels skaits vidusšķiras pārstāvju tika piesaistīti, izmantojot jaunas maksāšanas shēmas, kas ļāva iegādāties preces uz kredīta. Trīs ceturtdaļas visu automašīnu 1925. gadā tika pirktas uz kredīta. No 1925. – 1930.g. personīgie parādi ASV pieauga par 21 %. Nacionālā Pilsētas banka 1928.g. pirmā sāka piešķirt kredītus privātpersonām. Patērētāju kredīti strauji palielinājās 50. tajos gados, kad tika ieviestas kredītkartes. 1980. gadā 52 miljoni amerikāņu bija kļuvuši par kredītkaršu īpašniekiem.

Kredītkartes ir radikāli mainījušas amerikāņu un pēc tam arī citu tautību cilvēku attieksmi pret tirgu. Laikmetā, kad produktiem ir īss dzīves cikls, tie strauji tiek mainīti un parādās arvien daudzveidīgākas produktu līnijas, kredītkartes dotā iespēja iegādāties preces uz parāda ir mehānisms, pateicoties kuram miljoniem cilvēku ir iespēja ātri norēķināties par pirkumiem un maksāt lielus procentus bankai par iespēju pakāpeniski norēķināties. Pēc Amerikas Patērētāju federācijas veikto pētījumu datiem, 56 līdz 60 miljoniem mājsaimniecību ir vairāk nekā 6000 $ liels parāds un tās gadā samaksās bankai procentos vai par kartes lietošanu papildus 1000 $.

1944. gadā amerikāņi pēc nodokļu nomaksas atlika 25,5 % no saviem ienākumiem, 1990. gadu sākumā – 6 %, 1998. gada oktobrī amerikāņu izdevumi bija par 2 % lielāki, nekā viņu ienākumi. Salīdzinājumam var minēt japāņus, kas regulāri atliek 30 % no saviem ienākumiem.

90 % vērtspapīru tirgū gūto ienākumu nonāk turīgāko ģimeņu īpašumā, kas ir tikai 10 % ASV iedzīvotāju, bet nabadzīgās ģimenes, kas veido 60 % iedzīvotāju, nav guvušas nekādu labumu no vērtspapīru tirdzniecības, jo viņiem nepieder akcijas. Patiesība ir tāda, ka gan amerikāņi, gan arī citu valstu iedzīvotāji pierod pie domas, ka ienākumi nekavējoties jāizmanto savu vajadzību apmierināšanai. 1997. g. 1,35 miljoni amerikāņu piedzīvoja bankrotu, t.i. par 20 % vairāk, nekā gadu iepriekš un par 145 % vairāk nekā 10 gadus pirms tam.

Aizlienētā eksistence un īrēšana kļuvusi par izplatītu parādību.

Jaunajā tīkla ekonomikā neprofila darbu uzticēšana apakšuzņēmējiem kļūst gandrīz par reliģiju. Jaunie, lielie darbuzņēmēji ir milzu uzņēmumi, kas spēj nodrošināt ražošanu, vadīt rūpnīcas un organizēt preču piegādi visā pasaulē.

Ražošanas nākotne ir tādu lielo darbuzņēmēju rokās kā Ingram, Santa Ana un California un pieder uzņēmumiem, kas pēc pasūtījuma spēj saražot datorus milzīgos daudzumos, kurus rotā visdažādākās firmas zīmes, sākot ar IBM, līdz pat Compaq. Vēl pirms dažiem gadiem doma, ka kāda rūpnīca varētu ražot konkurējošo firmu produktus, liktos neiespējama. Tagad tā ir ierasta lieta. ASV ražošanas industrijas nākotne, kurā ražotāji neko neražo un mazumtirgotāji pat nepieskaras precēm, ko pārdod. Tīkla ekonomikā vienīgais, kas patiešām tiek pirkts un pārdots, ir idejas un tēli. Šo ideju un tēlu īstenošana dzīvē pakāpeniski iegūst otršķirīgu nozīmi. Industriālo tirgu raksturoja preču maiņa, tīkla ekonomiku raksturo piekļuve idejām, kas ieguvuša fizisku veidolu. Nike tam labākais piemērs. Tā ir virtuāla kompānija. Cilvēki iztēlojas lielu kompāniju, kas ražo sporta apavus, taču patiesībā Nike ir pētījumu un dizaina studija ar sarežģītu mārketinga formulu un preču izplatīšanas mehānismu. Lai gan Nike ir pasaules ievērojamākais sporta apavu ražotājs, tai nepieder rūpnīcas, iekārtas, nekustamais īpašums. Tā vietā Nike ir izveidojusi milzīgu piegādātāju tīklu, ko tā sauc par “ražošanas partneriem” un kas atrodas Dienvidaustrumāzijā un ražo simtiem apavu pāru pēc dizaineru veidotajiem zīmējumiem. Reklāmas un mārketinga jomā Nike izmanto citu uzņēmumu pakalpojumus. Nike pārdod idejas. Kompānija slēdz līgumus ar ražotājiem Dienvidaustrumāzijā, lai piešķirtu šīm idejām fizisku formu. Biznesa organizēšana pēc jaunajiem tīkla principiem paredz vienošanos ar mazpazīstamiem piegādātājiem, kas noved pie strādnieku ekspluatācijas.

Nike ir viens no virtuālajiem “ražotājiem”, kas ticis sūdzēts tiesā, tā preces ir boikotētas, ir saņemts sabiedrības nosodījums par iesaistīšanos negodīgā darbaspēka izmantošanā. Nesen aizjūras apakšuzņēmēja rūpnīcās strādnieku organizētie protesti noveda pie tā, ka masu informācijas līdzekļos parādījās ziņas par vardarbīgu izturēšanos, necilvēcīgiem darba apstākļiem, darba drošības neievērošanu, zemajām algām un darbinieku skaita noteikšanu pēc kvotu sistēmas. Vairāk nekā 450 000 aziātu izcelsmes strādnieku ražo slavenos Nike apavus. 1998. gadā Nike ienākumi ASV bija 4 miljardi$, strādnieki Vjetnamā saņēma – 1,60 – 2,25 $ dienā. Dažās rūpnīcās trīspadsmitgadīgas meitenes strādāja vairāk nekā 60 stundas nedēļā. Diemžēl, vairākumā gadījumu nožēlojamie darba apstākļi, kas valda apakšuzņēmēju rūpnīcās, netiek atklāti, jo piegādātāju tīkli un noslēgtie līgumi tiek sargāti un slēpti no sabiedrības.

Lai gan pirmajā brīdī šķiet, ka neprofila darbu uzticēšana citam uzņēmumam, ir nekaitīga, tomēr tā slēpj draudus. Šāda veida pakalpojumi ir kļuvuši par instrumentu, kas novājina organizēto darbu. Vienojoties par darbu izpildi ar veikaliem vai nolīgstot kompānijas, kurās nav arodorganizāciju, uzņēmumiem nav vajadzības vienoties ar arodbiedrībām, un tās zaudē savu nozīmi.

Iespēja kontrolēt preču plūsmu raksturoja aizejošo laikmetu, iespēja kontrolēt koncepcijas – raksturīga jaunajam laikmetam. Iespēja kontrolēt un pārdot domas neapšaubāmi liecina par jauniem sasniegumiem komercijā.

Savtīgums, alkatība un ekspluatācija nemazinās. Piekļuves laikmetā būs vēl lielāka ekspluatācija. Kontrolējot idejas, var iegūt daudz lielāku varu, nekā kontrolējot telpu un materiālo kapitālu.

Ideju pieaugošā nozīme komercijā rada satraukumu. Kad domas kļūs par svarīgu preci, kas notiks ar nozīmīgām idejām, kuras nebūs pievilcīgas komerciālā ziņā? Vai varēs pastāvēt nekomerciāli uzskati, viedokļi, jēdzieni un koncepcijas? Kā tas, ka visa veida idejas kļūs par lielo korporāciju rūpīgi glabāto intelektuālo īpašumu, ietekmēs mūsu kolektīvo apziņu un domu apmaiņu sabiedrībā?

-          ideju monopols

Tīkla ekonomikā visa veida īpašums turpina pastāvēt, bet tas reti tiek pārdots. Pārdevēju un pircēju vietā stājas piegādātāji un lietotāji. Tā kā tīkla ekonomikā īpašums lielākoties tiks lietots, bet nevis pirkts, tas liecina, ka taustāmais īpašums kļūst aizvien nenozīmīgāks, bet netaustāmais - kļūst par noteicošo. Idejas, kas pārtapušas par patentiem, autortiesībām, prečzīmēm, tirdzniecības noslēpumiem un attiecībām, tiek izmantotas, lai veidotu jauna veida ekonomisko spēku, kura pamatā būs lielie piegādātāji, kas kontrolēs plašos lietotāju tīklus. Iespēja kontrolēt komerciālas idejas, nevis vienkārši instrumentus, ražošanas procesu un preces, dod jaunajiem pasaules mēroga korporatīvajiem piegādātājiem ekonomikas vēsturē vēl nebijušas priekšrocības. Lai nodrošinātu panākumus, industrijas līderi izveido plašus piegādātāju, lietotāju tīklus, un līdz ar to viņu bijušo konkurentu, kā arī klientu un citu piegādātāju izdzīvošana kļūst pilnībā atkarīga no šiem līderiem piederošajām idejām.

Salīdzinoši jaunā biznesa formāta franšīze un vēl jaunākā gēnu inženierija abas darbojas pēc šiem principiem. Pirmā izmanto intelektuālo īpašumu, kas šajā gadījumā izteikts biznesa formulu veidā, lai kontrolētu lielus preču mazumtirdzniecības tīklus. Otrā izmanto patentētus gēnus, lai izveidotu sasitošus lietotāju tīklus, kas sastāv no fermeriem, zinātniekiem un medicīnas darbiniekiem.

Mūsdienīgā franšīze ir mainījusi attiecības starp lielajiem un mazajiem uzņēmumiem visās valstīs. Ar franšīzes palīdzību lielie uzņēmumi panāca, ka nelielās firmas vietējā mērogā sāka darboties kā to pārstāvji. Parasti, slēdzot līgumu, franšīzes pircējs maksā pamatkompānijai par licenci no 12 000 līdz 100 000 $. Par papildu samaksu pamatkompānija piegādā aprīkojumu, sniedz apmācību un dod tiesības izmantot firmas simboliku un preču zīmi. Franšīzes pircējam ir jāfinansē viss, kas nepieciešams, lai bizness varētu pastāvēt, turklāt jāmaksā pamatkompānijai procenti no bruto apgrozījuma. Kompānija, kas piešķir franšīzi, piekļūst vietējam tirgum, neieguldot naudu dārgā aprīkojumā un nesedzot citas izmaksas. Praktiski franšīzi var piešķirt jebkurai precei vai pakalpojumam. Ik pēc 8 minūtēm tiek slēgts jauns franšīzes līgums, un franšīzes industrija attīstās 6 reizes ātrāk nekā ekonomika kopumā. (McDonalds)

Vietējiem uzņēmumiem franšīze var likties kā neliels, daļēji neatkarīgs bizness. Taču ekskluzīvo tiesību ieguvējam patiesībā nepieder šis bizness un tas, kas patiesībā dara tā pastāvēšanu iespējamu – ideja, koncepcija, firmas zīme. Tātad, tie nav neatkarīgi privāti uzņēmumi, bet kļūst par lielo kapitālistu korporāciju funkciju izpildītājiem.

Franšīzes radīto ilūziju iespaidā daudzi cilvēki turpina ticēt, ka neliels privāts uzņēmums, kas savulaik bija tirgus laikmeta balsts, turpina sekmīgi darboties arī jaunajā laikmetā Uzņēmums, kas iegūsta attiecīgās priekšrocības, nepērk biznesu, bet gan iegūst īslaicīgu iespēju to izmantot saskaņā ar piegādātāja noteikumiem. Franšīzes pamatā ir vienošanās par iespēju piekļūt īpašumam, nevis to iegādāties. Franšīzes licence ir regulāri jāatjauno. Kompānijai, kas pārdod franšīzi, bieži vien ir arī galvenās īres tiesības uz īpašumu, ko izmanto mazumtirgotājs un franšīzes pircējs kļūst apakšīrnieks. Divas trešdaļas franšīzes līgumu paredz, ka pārdevējam pieder kontrole pār pircēja tālruņa līnijām. Franšīzes pircējam nav praktiski nekādu tiesību uz netaustāmajiem īpašumiem, viņam ir ierobežotas tiesības uz taustāmākām vērtībām, lai gan franšīzes pircējs ir ieguldījis šajā biznesā lielas naudas summas, kas bieži vien tiek iegūtas, izmantojot savus mūža iekrājumus vai atkārtoti ieķīlājot māju.

ASV un citviet liels skaits mazo individuālo uzņēmumu, kurus vada to īpašnieki, nespēs tikt galā ar grūtībām un izzudīs nākamo 20 gadu laikā, un tos galvenokārt aizstās franšīzes uzņēmumi. Pati iekārta strauji liek izzust nelieliem, privātiem uzņēmumiem.

Industriālajā laikmetā materiālā bāze bija fosilais kurināmais, metāli un minerāli, taču tagad par materiālo bāzi tiek uzskatīti gēni – biotehniskas laikmeta izejviela. Gēnu pētīšana un attīstība ietekmēs tirgu, un līdz ar to katru sfēru. Gēni tiek izmantoti, lai radītu jaunas, ģenētiski modificētas labības šķirnes, jaunus medikamentus, šķiedru un celtniecības materiālus un pat jaunus enerģijas iegūšanas veidus. Valdības, universitātes un dzīvības zinātnes kompānijas ir iesaistītas visvērienīgākajā zinātniskajā projektā – mikroorganismu, augu, dzīvnieku un pat cilvēku ģenētiskā koda atšifrēšanā, no kā veidota bioloģiskā dzīvība uz Zemes. Mazāk nekā 10 gadu laikā praktiski visi 140 000 gēnu, no kuriem sastāv cilvēces evolucionārais ģenētiskais kods, tiks atrasti un identificēti. Gēni paliek piegādātāju īpašums, tie tiek patentēti un tos var neilgu laiku nomāt.

Nevienam domājošam cilvēkam neienāktu prātā uzskatīt vielas par cilvēka izgudrojumu un zinātniekam, kurš ir izolējis, klasificējis un raksturojis ūdeņradi, hēliju vai alumīniju, piešķirt uz tiem ekskluzīvas tiesības. 1987. gadā, acīmredzamā veidā pārkāpjot likumus, kas attiecas uz dabā esošo elementu atklāšanu un patentēšanu, Patentu un prečzīmju birojs izdeva politisku dekrētu, kurā bija teikts, ka dzīvo būtņu komponenti – gēni, hromosomas, šūnas un audi – var tikt patentēti un uzskatīti par tās personas intelektuālo īpašumu, kam pirmajam izdevies atklāt to īpašības, aprakstīt tās un atrast tiem izmantojumu tirgū.

Cilvēka gēni, tāpat kā citu radību gēni, jau ir patentēti, un komentētāji uzskata, ka 25 gadu laikā liela daļa kopīgo gēnu – miljoniem gadu garās bioloģiskās evolūcijas mantojuma – tiks atklāti, identificēti un nodalīti kā intelektuālais īpašums, ko vairākumā gadījumu kontrolēs saujiņa gigantisko, transnacionālo dzīvības zinātnes kompāniju. Pēdējos gados tās klusām uzpērk atlikušos privātos uzņēmumus, kas nodarbojas ar sēklu tirdzniecību, un tādā veidā iegūst kontroli pār sākotnējo protoplazmu, no kā ir atkarīga visa lauksaimniecība. Tas kompānijas nedaudz ģenētiski pārveido šīs sēklas vai atbrīvojas no atsevišķām ģenētiskām iezīmēm un aizsargā tās kā patentētu “atklājumu”. Mērķis ir iegūt kontroli pār planētas sēklu krājumiem, piešķirot tiem intelektuālā īpašuma statusu.

Desmit galvenajām dzīvības zinātnes kompānijām pašlaik pieder 32 % no 23 miljardus vērtā komerciālā sēklu tirgus. Trim dzīvības zinātnes kompānijām – DuPont, Monsanto un Novartis – sēklu tirdzniecība nes 4,5 miljardus $ ienākumu gadā. Lai saprastu, cik liela vēsturiska nozīme ir iespējai kontrolēt un patentēt pasaules sēklu sākotnējo protoplazmu, mums jāatceras, ka kopš neolīta laikmeta apvērsuma lauksaimniecībā līdz pat mūsdienām lauksaimniekiem vienmēr ir piederējušas pašiem savas sēklas. Tagad tiek izjauktas attiecības starp lauksaimnieku un viņam piederošajām sēklām. Patentētas sēklas nekad netiek pārdotas šī vārda vispārpieņemtā nozīmē. Tās tiek iznomātas zemniekam, lai viņš varētu tās izmantot vienas sezonas laikā. Jaunās sēklas, kas tiek izaudzētas, pieder patenta īpašniekam un lauksaimniekam nav tiesības tās izmantot nākamajā sezonā. Līdz ar to zemnieks iegūst īslaicīgu pieeju kāda cita intelektuālajam īpašumam. Sēklas nekad netiek pārdotas vai legāli nopirktas, tās var vienīgi izīrēt.

Monsanto un citas dzīvības zinātnes kompānijas ir darījušas zināmu, ka ikviens zemnieks, kas savāks un atkārtoti iesēs viņu patentētās sēklas, tiks sodīts. Pārkāpējs var tikt saukts pie kriminālatbildības vai arī būs spiests maksāt sodanaudu 1 000 000 apmērā par katru pārkāpumu. Monsanto ir pat nolīdzis Pinkerton firmas izmeklētājus, kuru uzdevums ir kontrolēt fermas, izvaicāt sēklu savācējus un citus, lai atrastu potenciālos pārkāpējus. Tirdzniecības žurnālā Progressive Farmer teikts, ka kompānija Monsanto jau ir iesniegusi prasību tiesā pret vairākiem simtiem fermeru par patenta tiesību pārkāpšanu.

Kokvilnai un tabakai radīta t.s. “terminatora tehnoloģija”, kuru turpmāk paredzēts izmantot arī citiem augiem. Šādi apstrādāta auga sēklām nav dīgtspējas, jo gēni, kas par to atbild, ir nobloķēti.

ASV Lauksaimniecības ministrijas zinātnieks Melvins Olivers, kas atbildīgs par “terminatora tehnoloģijas” izgudrošanu teica:” Bija nepieciešamība izdomāt sistēmu, kas dotu iespēju pašam aizsargāt savu tehnoloģiju, nevis piemērot likumus un ierobežojumus, kas liegtu fermeriem izmantot izaudzēto sēklu un neļautu citu valstu pārstāvjiem nozagt tehnoloģiju. “

Indijā, kas ir otrā valsts pasaulē iedzīvotāju skaita ziņā, “terminatora tehnoloģija” ir aizliegta ar likumu.

Miljoniem fermeru visā pasaulē spējas izdzīvot ir atkarīgas no sēklu savākšanas un iespējas samainīties sēklām ar kaimiņu. Nepieciešamība iegādāties katru gadu no jauna no dažām transnacionālām dzīvības zinātnes kompānijām tiesības lietot tās, varētu tiem likt bankrotēt.

Sociologs Lorenss Bušs no Mičiganas universitātes saka: “…notiek kari, sabiedriskās nekārtības un dabas katastrofas, kas var iznīcināt sēklu krājumus. Ja fermeriem nav tiesību sēt pašu izaudzētās sēklas un viņi kļūst pilnībā atkarīgi no tā, patiesībā jūs dodat zaļo gaismu masveida badam.”

Īpašumtiesību zaudēšana uz sēklām un to koncentrēšana dažu kompāniju rokās ir pagrieziena punkts lauksaimniecības vēsturē.

Patenti uz dzīvām būtnēm arī sasnieguši jaunu attīstības stadiju komerciālajā pasaulē – agrāk fermeri, kas iegādājās lopus, bija pārliecināti, ka to pēcnācēji ir viņu īpašums. Tagad tā vairs nav. Tehniski patentētā dzīvnieka piegādātājam pieder visi šī dzīvnieka pēcnācēji, kam ir tāds pats genotips, un viņam pienākas honorārs par katru jaundzimušo dzīvnieku.

Lielai daļai cilvēku varētu likties pārsteidzošs fakts, ka tas, kas ir viņos, nav viņu īpašums, pat viņu DNS un šūnas vairs nepieder viņiem pašiem un ar tām nevar rīkoties pēc sava prāta. Apgaismības laikmeta filozofs Džons Loks reiz teica, ka katram cilvēkam ir īpašums sevī – savs ķermenis, darbs un prāta spējas. Piekļuves laikmetā šī tēze vairs nav spēkā.

Uzņēmējs Džons Mūrs atklāja, ka viņa ķermeņa daļas bija patentētas bez viņa piekrišanas, viņam pašam to nezinot. Viņam bija diagnosticēts rets vēža saslimšanas veids, un viņš tika ārstēts Kalifornijas universitātes slimnīcā Losandželosā. Tai laikā viņa ārstējošais ārsts un pētnieks atklāja, ka Mūra liesa ražo asins olbaltumvielu, kas veicina balto asinsķermenīšu skaita palielināšanos, kuri cīnās ar vēža šūnām. No Mūra liesas audiem universitāte izveidoja šūnas, ko patentēja kā “izgudrojumu”. Tika aprēķināts, ka šo šūnu līnijas vērtība ir vairāk nekā 3 miljardi $. Mūrs iesūdzēja tiesā Kalifornijas universitāti, pieprasot īpašumtiesības uz savām šūnām. 1990. gadā Kalifornijas Augstākā tiesa noraidīja prasību. Šī lieta atspoguļo jaunā laikmeta tendences – cilvēka tiesības uz viņam pašam fiziskā ziņā piederošiem audiem tiek noliegtas, bet tiesības uz patentētām šūnām, kuras iegūtas no tā paša ķermeņa, tiek uzskatītas par netaustāmo īpašumu un tām tiek garantēta likumīga aizsardzība. Ja kādam no Mūra ģimenes locekļiem būs nepieciešamas šīs šūnas nākotnē, lai varētu ārstēties, viņiem būs jāmaksā Kalifornijas universitātei par iespēju tās izmantot.

Patentējot gēnus, nedaudzas dzīvības zinātņu kompānijas iegūst uz tiem monopoltiesības un līdz ar to tās var noteikt veselības aprūpes nākotni un pat apdraudēt veselības aprūpes sistēmas pastāvēšanu.

Tīkls pēc savas būtības ir radīts, lai iznīcinātu tirgu, ko veido pircēji un pārdevēji, un aizstātu to ar piegādātāju – lietotāju ķēdēm. Ja tīkli turpina likvidēt tirgu, vai tie automātiski tiek pakļauti pretmonopola likumiem, kuru galvenais mērķis bija aizsargāt tradicionālo tirgu? Ja nē, tad, kā lai tautas izveido jaunus likumus, kas ierobežotu kompāniju iespējas izmantot idejas un intelektuālo kapitālu ar mērķi iegūt monopoltiesības un kontroli pār tīkliem?

-          Viss ir pakalpojums

Sabiedrība ir kā apsēsta ar domu par neatkarību un iespēju mobili pārvietoties. Automašīna ir šo būtisko vērtību neaizstājams tehnisks iemiesojums. Jauniešu vidū iespēja iegādāties automašīnu tiek uzskatīta par veidu, kā iegūt personīgo identitāti. Tomēr tagad automašīna, līdzīgi citām precēm, pārtop no preces pakalpojumā. ASV viena trešdaļa jauno automašīnu, kas patlaban tiek izmantotas, pieder automašīnu ražotājiem un dīleriem, kuri tās iznomā saviem klientiem.

Jurists Viljams Blekstouns definēja īpašuma jēdzienu kā “to vienīgo un despotisko veidu, kā viens cilvēks pieprasa un iegūst varu pār apkārtējām lietām un līdz ar to liedz jebkādas tiesības uz tām jebkuram citam indivīdam.”

Loks atzina, ka privātīpašums uzskatāms par vienu no cilvēka pamattiesībām, nevis par lietu, ko baznīcas vai valsts vara piešķir priviliģētām personām. Ikviens cilvēks pats veido savu īpašumu, ieguldot savu darbu neapstrādātā, dabiskā izejvielā un tā padarot to par vērtību. Zeme un dzīvās būtnes, kas uz tās mājo, vienādā mērā pieder visiem cilvēkiem. Katram cilvēkam “pieder īpašums viņa paša personā. Šai personai nav tiesības ne uz ko citu, kā vien uz sevi pašu. Cilvēks izmanto izejmateriālus, ko radījusi daba, viņš sajauc tos ar savu darbu un līdz ar to pārvērš to visu savā īpašumā. Cilvēks par savu var saukt tikai to zemi, kuru tas ar, apsēj, mēslo un apstrādā un no kuras gūto ražu viņš spēj patērēt.”

Mūsdienās īpašums nozīmē ekskluzīvas tiesības paturēt, izmantot un pārdot lietas tirgū. Iespēja atsavināt īpašumu, lai to varētu izmantot tirgū, ir kapitālistiskās iekārtas pamatu pamats.

ASV pieaugošais patēriņš XX gs. nogalē liecināja, ka mantiskās attiecības ir sasniegušas attīstības augstāko pakāpi, jo tolaik visā nekomunistiskajā pasaulē cilvēku pastāvēšanas iemesls bija iegūt un paturēt īpašumu, kā arī liegt tā izmantošanas iespējas citiem.

Pakalpojumu ekonomikā nauda tiek maksāta par cilvēka laiku, nevis vietu vai lietām Pakalpojumi vienmēr ir saistīti ar attiecībām cilvēku starpā un ir pretstats attiecībām starp cilvēku un lietu. Cilvēks ir sabiedriska būtne, un arvien biežāk iespēja piekļūt citiem indivīdiem tiek nodrošināta ar naudas palīdzību. Klients patiesībā maksā par iespēju izmantot laiku, nevis iegūt īpašumā materiālu lietu.

Veselības aprūpe ir joma, kurā vienoties par peļņas sadali ir īpaši izdevīgi, jo tas dod iespēju kontrolēt nemitīgi augošās medicīnisko pakalpojumu izmaksas.

Kā noteikt cenu izstrādājumam, kura ražošanas izmaksas ir pavisam nenozīmīgas? Atrast risinājumu var, atdodot šo produktu klientam par velti un saņemot maksu par sarežģītiem pakalpojumiem, kas saistīti ar šī produkta izmantošanu.

Kad faktiski viss būs kļuvis par pakalpojumu, kapitālisms no sistēmas, kas balstās uz preču tirdzniecību, būs pārvērties sistēmā, kas balstās uz iespēju piekļūt pieredzes segmentiem. Jaunajā kapitālismā viss ir gaistošs, nevis materiāls. Kapitālisms pamet savus materiālos pirmsākumus un arvien vairāk atgādina īslaicīgu darījumu.

-          cilvēku attiecību komercializēšana

Viena cilvēka utopiska ideja bieži vien ir kāda cita cilvēka sliktākais murgs. Iedomājaties, kādu dienu jūs pamostaties un atklājat, ka katrs jūsu eksistences aspekts ir tirdzniecisks darījums un pati jūsu dzīve ir kļuvusi par nebeidzamu ceļojumu veikalu pasaulē. Vislabāk piekļuves laikmetu raksturo arvien pieaugošā tendence pārvērst par preci jebkuru cilvēka pieredzi.

Tehniskās palīdzības pētījumu programmu institūta vadītājs Marks Greiners ir aprēķinājis, ka vidēja ”uzticīga” lielveikala klienta vērtība ir vairāk nekā 3800 $ gadā. Viss slēpjas tajā apstāklī, ka ir nepieciešams izveidot pareizo mehānismu, lai turētos pie klienta visu viņa mūžu.

Vecajā industriālajā ekonomikā katra cilvēka darbaspēks tika uzskatīts par īpašumu, ko varēja pārdot tirgū. Jaunajā tīkla ekonomikā par iekārojamāku un daudz pieprasītāku netaustāmo īpašumu kļūs iespēja iegādāties informāciju par klienta ikdienas gaitām un notikumiem viņa dzīvē, piemēram, izmantojot pašu pircēju sniegto informāciju.

Mārketings kļūst par jaunās tīkla ekonomikas stūrakmeni, un komerciālo darbību galvenais mērķis būs kontrolēt klientu.

Klienta kontrolēšana ir pēdējais posms garajā komercijas attīstības ceļā, kuru iezīmē cīņa par to, lai īpašumtiesības un iespēja kontrolēt ekonomiku tiktu atņemta ļaužu masām un nodota korporatīvajām iestādēm. Kapitālisma attīstības sākumposmā , kad uzsvars tika likts uz ražošanu, saimniecisko darbību, kas risinājās mājās vai ko veica amatnieki, uzņēmēji pārvietoja uz rūpnīcām. Iegūstot īpašumtiesības un varu pār ražošanas darba rīkiem, kapitālistiem izdevās panākt, ka agrāk neatkarīgās ģimenes un amatnieki kļuva atkarīgi no algu sistēmas, lai nodrošinātu sev iztiku un izdzīvošanu. Kad XX gs. pirmajās desmitgadēs tika ieviesta darba dalīšana un montāžas konveijers, strādnieki zaudēja jebkādu iespēju. Lai uzlabotu darba efektivitāti, Teilors ar hronometra palīdzību fiksēja katru strādnieka kustību. Viņa mērķis bija gandrīz pilnībā kontrolēt strādnieku ražošanas procesa laikā.

Kibernētikas atgriezeniskā saite un svītrkodi ļauj kontrolēt klientu jaunajā laikmetā. Jaunajā laikmetā patēriņa organizēšana būs tikpat nozīmīga kā ražošanas organizēšana ražošanas laikmetā. Mērķis ir panākt, lai cilvēka dzīve būtu pilnībā atkarīga no komerciāliem aģentiem. Lai gan gala patērētājs ir iesaistīts šajā procesā, viņš arvien vairāk paļaujas uz starpniekiem. Tieši tā arī ir kontrole pār klientu, ja izdodas piesaistīt un novirzīt viņa uzmanību un pārzināt notikumus viņa dzīvē.

Industriālajā ekonomikā, veicot tirdznieciskus darījumus un īpašuma maiņu, klients pats izlēma, kā rīkoties katrā situācijā. Piekļuves laikmetā klients riskē pazaudēt kontroli pār īslaicīgiem tirdznieciskiem darījumiem, izveidojot ilgstošas komerciālas attiecības ar starpniekiem un preču vietā iegādājoties pakalpojumus. Klients tiek mobilizēts un iesaistīts biezā komerciālo attiecību tīklā un var kļūt pilnībā atkarīgs no komerciāliem spēkiem, kurus viņš neizprot un nespēj kontrolēt. Tā ir sava veida sociālā atkarība.

Piekļuves laikmetā, kad klients varēs izvēlēties uzsākt vai pārtraukt šādas ilgstošas, daudzveidīgas attiecības, šie pakalpojumi būs kļuvuši tik sarežģīti un to veikšanai būs nepieciešama tāda erudīcija, ka tos izprast būs ne vien grūti, bet arī apgrūtinoši, īpaši, ja klients jau sākumā būs uzticējis šo pienākumu trešajai personai. Tā kā klientam nav personīgi jāiedziļinās niansēs, kas saistītas ar šo pakalpojumu sniegšanu, klients nav pietiekami apmācīts un paliek neziņā par to, kādi spēki darbojas šajos procesos un pakāpeniski kļūst arvien atkarīgāks no “profesionālā” aģenta, kas kārto viņa darījumus.

Tā kā jaunais komercijas darbības princips paredz, ka ražošana tiek sākta vienīgi tad, kad klients ir izdarījis savu izvēli, viss ir atkarīgs no attiecībām firmas un klientu starpā, un šajā ziņā viss ir atkarīgs no mārketinga.

Iederēties jaunajā laikmetā nozīmē tikt savienotam ar daudzajiem tīkliem, no kuriem būs atkarīga globālā ekonomika. Kļūt par abonētāju, biedru vai klientu - tikpat svarīgi kā būt turīgam. Cilvēka statuss atkarīgs nevis no tā, kas pieder, bet no tā, kas viņam ir pieejams.

Valsts sniegtos pakalpojumus un funkcijas pārņem komerciālā sfēra, cilvēka privātā dzīve kļūst par tirgus daļu. Cilvēku savstarpējo attiecību tirdzniecība ir riskants pasākums. Kas notiks ar cilvēka eksistenci, kad tā būs nogrimusi visaptverošā komerciālo attiecību tīklā?

Katra iestāde un indivīds tiek iesaistīts un savienots ar kaut kāda veida komerciāliem pakalpojumiem un attiecībām.

Lai gan izgudrotas visas iespējamās ierīces, kas ļauj ietaupīt laiku un spēkus, mums atliek mazāk laika sev, salīdzinājumā ar cilvēkiem, kas dzīvojuši citos vēstures periodos.

Ekonomika, kuras pamatā ir tīkli, paātrina sakaru ātrumu, saīsina darba laiku, palielina efektivitāti un padara dzīvi ērtāku, pārvēršot visu, ko vien iespējams, par pakalpojumu. Bet, ja attiecības ir komerciālas un katra indivīda dzīve kļūst par tirgu, kas darbojas 24 stundas diennaktī, cik daudz laika paliek, lai veidotu nekomerciālas attiecības, kuru pamatā būtu tuvība, sapratne, kopīgas intereses? Ja laiks tiek pirkts un pārdots un cilvēka dzīve ir tikai kaut kas nedaudz vairāk par secīgu komerciālu darījumu virkni, kam pamatā ir līgumi un komerciālās saistības, kas notiek ar tradicionālajām savstarpējām attiecībām, kuras balstījās uz pieķeršanos, mīlestību, līdzjūtību? Satraucošs šķiet fakts, ka mārketinga speciālisti un kompānijas pieliek lielas pūles, lai izveidotu ilgstošas “ intīmas attiecības ar klientu”. Tiek radīta mākslīga sabiedrība komerciālu apsvērumu dēļ, kad katrs mūsu esamības brīdis pārvērtīsies par apmaksātu darbību.

-          piekļuve kā dzīvesveids

Dzīvojamie rajoni, kas paredzēti atsevišķām sabiedrības, parādās Amerikā kā sēnes pēc lietus. Tos apjož sienas un žogi, tie veidoti, lai neviena nepiederoša persona nevarētu atrasties mikrorajonā. Šo rajonu iedzīvotājiem ir kopīgi īpašumi un viņiem tiek izvirzīta obligāta prasība kļūt par namīpašnieku asociācijas biedriem. Viņiem ir tiesības uz kopīpašumu – parkiem, zālieniem, autostāvvietām, tenisa kortiem, un ir jāmaksā biedra nauda.

Atšķirībā no parastiem dzīvojamiem rajoniem, rajoni, kas paredzēti atsevišķām sabiedrības grupām, ir pilnībā komercializēta dzīvojamā telpa. Tajos nav sabiedrisku vietu vai sabiedriskā īpašuma. Iegādājoties īpašumu šādā rajonā, cilvēks nopērk nevis vienkārši māju, bet – dzīvesveidu.

Jaunās pilsētas ir lieli jaunuzcelti dzīvojamie rajoni, kas tūliņ arī rada jaunu sabiedrību. Lai gan lēmumi tiek pieņemti balsojot, vairākuma gribas īstenošanai tiek likti šķēršļi. Balsstiesības ir tikai īpašniekiem un katra īpašuma vienība tiek pielīdzināta vienai balsij, īrniekiem balsstiesību nav. Šo mikrorajonu valdēm ir liela vara pār iedzīvotāju privāto dzīvi. Likumīgie ierobežojumi, kas atteicas uz privātmājas izmantošanu, tiek saukti par servitūtiem.

Ričards Lovs min dažus uzvedības likumus: “ Sētas, dzīvžogi vai mūrētas sienas nedrīkst būt augstāki par trim pēdām. Aizliegts izlikt jebkādas zīmes, izņemot zīmi “pārdod”. Koku zariem jābūt apzāģētiem un tie nedrīkst pārsniegt jumta augstumu.”

Monro (Ņūdžersijas štatā) rajona valde iesūdzēja tiesā vienu no namīpašniekiem, jo viņa sieva, kam tolaik bija 45 gadi, bija 3 gadus par jaunu, lai ietilptu vecuma grupā, kas drīkst saņemt uzturēšanās atļauju šajā rajonā. Tiesa atbalstīja valdes lēmumu, paziņojot apsūdzētajam, ka viņš drīkst pārdot vai izīrēt savu īpašumu vai arī dzīvot tajā bez sievas. Fort Lauderdale (Floridas štatā) dzīvojamā rajona menedžeris aizliedza laulātam pārim izmantot savas mājas sētas ieeju, jo viņi iestaigā taku zālienā. Boca Raton (Floridas štatā) asociācija iesūdzēja tiesā iemītnieci, kuras suns pārsniedza pieļaujamo 30 mārciņu svaru.

Dažos mikrorajonos, kas celti atsevišķām sabiedrības grupām, noteikumi paredz, kādas mēbeles drīkst novietot logu tuvumā vai kādās krāsās drīkst būt istabu sienas. Citos ir noteikts laika ierobežojums, cik ilgi drīkst palikt ciemiņi.

Liedzot plašai sabiedrības daļai brīvi iekļūt dzīvojamā rajonā, tiek pārkāptas ASV pilsoņu pamattiesības brīvi pārvietoties, satikties ar citiem un publiski paust savus uzskatus.

Mikrorajonā Sea Pine Plantation Hiltonhedā (Dienvidkarolīnas štatā) no tiem, kas nedzīvo rajonā, bet vēlas staigāt pa tā ielām, tiek prasīta maksa 3 $ apmērā. Vietās, kur šādi mikrorajoni kļūst par dzīvesvietu lielai daļai iedzīvotāju, ne tik labi finansēti vai mazāk populāri uzskati izskanēs reti, ja vispār izskanēs.

Lai gan privātīpašums ir bijis modernā laikmeta pamats, tam līdzās vienmēr ir pastāvējis sabiedriskais īpašums un tiesības piedalīties sabiedrības pārvaldē. Galvenais ir tas, ka privātīpašums ir ticis uzskatīts par neaizskaramu, nevis pārāku. Vienmēr atradās vieta sabiedriskajām diskusijām un sanāksmēm. Mēs redzam, ka šādi mikrorajoni iznīcina sabiedrisko telpu, jo tie kļuvuši par komerciālu īpašumu un tiecas pārvērst korporatīvās attiecības par universālām vērtībām.

Iespēja taupīt laiku ir viens no iemesliem, kas liek mainīt attieksmi pret dzīves vietu, izvēloties īri, nevis iegādi. Mobilitātes cēlonis – īsāki un nedrošāki darba līgumi. Cilvēku viedoklis par mājvietu, kas vienmēr saistījās ar ģeogrāfisku atrašanās vietu, tiek aizstāts ar jaunu izpratni par dzīves telpu, kas tiek uztverta kā īslaicīgs notikums.

Viesnīcu ķēdes sāk pārdot iespējas izmantot īpašumus konkrētā laikā, jo tas nes lielāku peļņu nekā viesnīcas numuru izīrēšana. Dažas kompānijas pārdod punktus, kas ir sava veida valūta, nevis vienkārši tiesības zināmu laiku pavadīt kādā konkrētā īpašumā.

Mūsu dzīve aizvien vairāk būs aizlienēta, slēdzot aizvien jaunus īres līgumus, iznomājot lietas, kļūstot par klubu biedriem.

Īpašums ir personiskās brīvības apliecinājums. Kas notiek ar personisko lepnumu, pienākuma apziņu un pieķeršanās jūtām, kas saistītas ar īpašumu, gadsimtā, kad visu iespējams vienkārši lietot? Kas notiek ar neatkarību? Būt bagātam nozīmē būt neatkarīgam. Mēs daudz vairāk esam atkarīgi no citiem, mēs kļūstam saistīti un savstarpēji atkarīgi, riskējam zaudēt neatkarību un kļūt viegli ievainojami. Vai mēs atbrīvosimies no saviem īpašumiem tikai tāpēc, lai atbrīvotos no pienākuma gādāt par lietām, kas mums patīk un ko mēs lietojam? Vai mēs vēl vairāk iepīsimies cilvēku attiecību mudžeklī, lai kļūtu arvien vairāk atkarīgi no spēcīgajiem korporatīvo piegādātāju tīkliem?

Lai gan liela daļa mūsu pašreizējās apzinātās dzīves ir pārvietojusies uz īslaicīgāku attiecību pasauli, kurai raksturīga iespēja piekļūt visam nepieciešamajam un kurā valda šķietama vienaldzība, mūsu būtības pirmatnējā daļa tam pretojas un joprojām ir iesakņojusies teritorijas jēdzienā. Jaunie mikrorajoni ir bez savas vēstures.

Kultūras vērtību sadalīšana

-jaunā kapitālisma kultūra

Lielas vēsturiskas pārmaiņas, kas maina mūsu domāšanu un rīcības veidu, sākumā norit neuzkrītoši, līdz kādu dienu viss mainās un mēs apjēdzam, ka dzīvojam pilnīgi jaunā pasaulē.

Mēs ieejam kultūras komercijas un jaunajā digitālo komunikāciju tehnoloģiju gadsimtā. Arvien vairāk mūsu ikdienas dzīvi ietekmē digitālās kontaktēšanās iespējas, jo komunikācija ir veids, kā cilvēki atrod kopīgu valodu. Komercializējot visas digitālās komunikācijas formas, tiek komercializētas arī attiecības.

Kultūra sastāv no jēdzienu tīmekļiem, ko cilvēki auž ap sevi, komunikācija – valoda, māksla, mūzika, deja, teksts, kinofilma, skaņas ieraksts, programmatūra – ir līdzekļi, ko cilvēki izmanto, lai izskaidrotu, atveidotu, saglabātu un transformētu šos vērtību tīmekļus. Komunikāciju un kultūru vieno nesaraujama saikne. Antropologi apgalvo, ka komunikāciju nav iespējams nodalīt no sabiedrības un kultūras. Tātad, kad visi komunikāciju veidi kļūs par preci, par preci kļūs arī kultūra, kas veido komunikācijas saturu. Kultūra – kopīgā pieredze, kas piešķir jēgu cilvēka dzīvei, - tiek nepielūdzami ievilkta mediju tirgū. Kad eksperti mārketinga jomā un kibertelpas pazinēji runā par to, ka jaunās informācijas un komunikāciju tehnoloģijas iespējams izmantot kā instrumentus attiecību veidošanā un sludina komercijas evaņģēliju, kura pamatā ir personiskās pieredzes tirdzniecība, ilgstošu komerciālu attiecību dibināšana ar klientiem un interešu kopienu veidošana, apzināti vai neapzināti viņi vēlas komerciāli sadalīt kultūru līdzīgās daļās un pārdot to.

Kultūras industrija ir ātri augošs globālās ekonomikas sektors. Filmas, radio, TV, mūzikas ierakstu industrija, globālais tūrisms, tirdzniecības centri, izklaides centri, tematiskās pilsētas, tematiskie parki, mode, kulinārija, profesionālais sports un spēles, azartspēles, veselības aprūpe un kibertelpas simulētās pasaules un virtuālā realitāte ir sfēras, kas būs visienesīgākās komercijas nozares piekļuves laikmetā.

Cilvēks var būt sabiedrības loceklis un piederēt pie konkrētas kultūras un līdz ar to viņam ir iespēja piekļūt tās kopīgo jēdzienu un pieredzes tīkliem, taču var izrādīties, ka viņš ir ārpus šī loka. Tā kā kopīgā kultūra arvien vairāk tiek sadalīta fragmentāros komerciālos pasākumos, kas iederas tīkla ekonomikā, tiesības piedalīties kultūras dzīvē no sabiedriskās sfēras pārceļas uz komerciālo sfēru. Iespēja baudīt kultūru vairs nebūs atkarīga no ierastajiem kritērijiem – tradīcijām, tiesībām brīvi pārvietoties, attiecībām ģimenes locekļu starpā vai radniecības saitēm, etniskās, reliģiskās vai dzimuma piederības, bet gan no komerciālajām iespējām.

Patēriņa ētika un sevis īstenošanas ētika, kas sākotnēji bija pilnīgi nesavienojamas, atrada kopīgu pamatu kapitālisma tirgū.

Jaunie mākslinieki cildināja iespēju dzīvot mirklim, hedonismu, pašizteiksmi, ķermeņa skaistumu, pagānismu, brīvību no sabiedrisku pienākumu pildīšanas, tālo zemju eksotiku, stila kultivēšanu un dzīves stilizēšanu. Liktenis bija lēmis, lai viņu uzskati, kas sākotnēji pauda protestu pret kapitālisma sistēmu, kļūtu par ideālu stimulu ekonomikai, ko smagi skāra pāreja no ražošanas uz patēriņa režīmu. Bija jāizdomā, kā atbrīvoties no nepārdoto preču klāsta, ko katru dienu papildināja jaunas preces. Uzņēmēji atrada risinājumu, liekot uzsvaru uz pilnīgi pretējām vērtībām, tām, ko līdz šim bija izmantojuši mākslinieki, lai kritizētu kapitālisma sistēmu. Vecajā kapitālisma sistēmā, kas orientējās uz ražošanu, tika apspiests radošais potenciāls, pašizpausme un vēlme gūt baudu un izklaidēties, turpretim, jaunais kapitālisms, kas orientējas uz klientiem, deva vaļu līdz šim nomāktajām psiholoģiskajām vajadzībām un ar mākslas palīdzību radīja jaunu plaša patēriņa kultūru. Jaunais tirgus aizvilināja mākslu no kultūras valstības uz tirdzniecības pasauli. Tā kā māksla un mākslinieki tika pielāgoti tirgus vajadzībām, kultūra zaudēja spēcīgo balsi, kas tai deva iespēju izskaidrot, nodot tālāk un veidot pašai savas kopīgās vērtības. Māksla, kas reiz bija tirgus ienaidniece, kļuva par tā apustuli. “Pieredzes industrija ir viss, ko var iegūt par maksu un kas liek sirdij pukstēt straujāk. Topošajā pieredzes ekonomikā kompānijām jāapzinās, ka tās ražo atmiņas, nevis preces.”

Vislabāk saskatāmais un iespaidīgākais jaunās pieredzes ekonomikas piemērs ir pasaules tūrisms – kultūras produkcijas veids.

Pašreiz visā pasaulē 230 miljoni cilvēku jeb 10 % visas pasaules strādājošo iedzīvotāju tiek nodarbināti kādā no ceļošanas un tūrisma industrijas radītajām darba vietām.

Kuka ceļojumi tirgu aizveda pie kultūras. Mūsdienās kultūra tiek vesta pie tirgus. Pēdējos gados tūrisms ir iestudēta komerciāla izklaide, nevis iespēja apmeklēt citu kultūras vidi. Tūrisms un izklaide tiek sakausēti kopā, veidojot mākslīgi radītu, nevis autentisku pieredzi.

Arvien vairāk pasaules kultūras centru – katedrāles, muzeji, pilis, parki, rituāli, festivāli – tiek iesūkti tirgū, kur tos pārveido par dažāda veida izklaidei un izglītošanai paredzētām kultūras precēm, kuras pieejamas pasaules turīgākajiem iedzīvotājiem.

Cilvēki, kuru kultūra tiek pārvērsta precē, reti, kad gūst no tā kādu finansiālu labumu. Lielākā daļa viesnīcu, aviokompāniju, atvaļinājuma klubu, ceļojumu kompāniju un restorāna ķēžu pieder starptautiskajām kompānijām, kuru centrs atrodas kādā no pasaules mēroga lielpilsētām.

KlubsYellowstone Club, līdzīgi citiem kūrortiem, atvaļinājumu koledžām un rietumu mikrorajoniem, pārvērtību skartajiem rietumu iedzīvotājiem par apaļu summu dod iespēju pabūt Lielo debesu zemē. Potenciālajiem kluba biedriem jābūt vismaz 3 miljonu $ vērtiem īpašumiem, lai tie varētu pretendēt uz 864 kluba biedru vietām. Iestāšanās maksa jaunajiem biedriem ir 250 000 $ un katru gadu papildus jāmaksā 16 000 $.

Kamēr ceļošana un tūrisms piesavinās kultūrainavu, līdzīgas pārmaiņas notiek ar pilsētas laukumu. Gadu simtiem pilsētas laukums tika uzskatīts par kopīgu kultūras daļu, atklātu vietu, kur cilvēki varēja sanākt kopā, kontaktēties savā starpā, dalīties pieredzē un iesaistīties dažādos kultūras pasākumos, piemēram, festivālos, uzvedumos, ceremonijās, sporta un izklaides pasākumos. Par galveno tika uzskatīta iespēja radīt un papildināt sociālo kapitālu, nevis tirgus kapitālu. Tā bija vieta, kur vienlīdz labi tika uzņemts kā bagātais, tā arī nabagais.

Mūsdienās kultūras pasākumi vairs nenotiek pilsētu laukumos, bet gan tirdzniecības centros un ir kļuvuši par preci. Tirdzniecības centri kļuvuši par vietu, kur var iegādāties visa veida kultūras pieredzi. Sākumā tie bija ASV, tagad visās pasaules malās. Šī ir jauna vieta, kur noris cilvēku sabiedriskā dzīve, kur viņi dibina savstarpējus kontaktus vai vienkārši paslīd viens otram garām. Tirdzniecības centri ir izsmalcināti komunikācijas starpnieki, kas izveidoti ar mērķi mākslīgi pavairot komerciālās kultūras formas. Aizkulisēs kultūras producenti un režisori ir izstrādājuši smalku spēles plānu, kas nodrošina to, lai pēc iespaidu gūšanas cilvēki dotos iepirkties. Kāds veikalu rajona menedžeris Floridā apgalvo: “Man nav nekas pretim, ja cilvēki cenšas glābt vaļus, bet es negribu, lai veikalu apmeklētāji būtu aizņemti ar petīciju parakstīšanu. “

Kultūrai ir piedalīšanās pieredze, tā ir saistīta ar kopīgām vērtībām, kuras liek cilvēkiem pulcēties. Taču kultūras produkcija ir kultūras drusku un daļu kopums, kas atsavināta ar mērķi izmantot to kā individuālo komerciālo izklaidi.

90. gadu vidū klienti par izklaidi katru gadu tērēja 480 miljardus $. Tas ir vairāk nekā tika iztērēts kopā par visu valsts un privāto sākumskolas un vidusskolas izglītību.

Līdz ar filmu parādīšanos bija piedzimis kultūras kapitālisms un “patēriņa kultūra”.

Miljoniem imigrantu, kas pameta tradicionālās kultūras, filmas kļuva par kultūras aizstājēju. Došanās uz kinoteātri deva iespēju aizbēgt no ikdienas dzīves un gūt kultūras pieredzi. Filmu veidotāji papildināja filmas ar seksu, naudu un romantiskām attiecībām, izveidojot topošās patērētāju kultūras “vēlmju kanālu”

Ekonomika no lielas rūpnīcas tiek pārvērsta par lielu teātri. Darba vidi nomaina teātra vide. Amerika eksportē izklaidi un cita veida kultūras produkciju, kas kļūst par globālās ekonomikas daļu. Kultūras produkcija ir veids, kā amerikanizēt pasauli.

-          kultūras resursu ieguve

Elektroniskās komunikācijas dod iespēju iekļūt mākslīgi radītā vidē, kas izveidota, lai cilvēki varētu īstenot attiecības savā starpā. Tālruņi, filmas, radio un TV ir domāti, lai apmānītu maņas. Digitālajai revolūcijai ir potenciāls nodrošināt iespēju iegādāties kibertelpā kultūras pieredzi tieši tāpat, kā nauda deva iespēju iegādāties materiālās preces. Tā kā kibertelpa ir visaptveroša komunikācijas vide, citas tradicionālās komunikācijas formas , kas kopīgā kultūrā iespējamas, tiešā veidā kontaktējoties ar citiem sabiedrības locekļiem, piemēram, rituālu, ceremoniju, festivālu, teātra, mākslas, pilsētas pasākumu laikā, nav tik svarīgas un arvien mazāk ietekmē cilvēku dzīvi. Kibertelpa ir pasaules skatuve, uz kuras nākotnē būs redzama visa veida kultūras produkcija.

“Tā kā arvien vairāk stundu dienā mēs pavadām mākslīgās vidēs, pati dzīve tiek pārvērsta par preci. Kāds to izveido mūsu vietā un mēs to nopērkam. Mēs kļūstam paši par savas dzīves patērētājiem.”

90. gadu vidū ASV uzņēmēji mārketingam tērēja triljonu dolāru gadā jeb katru 6.$ no IKP. 140 miljardi $ no šīs summas tika tērēti par reklāmu un noieta sekmēšanai tika iztērēti vairāk nekā 420 miljardi. Ar mārketinga palīdzību kapitālisma sistēma kultūras normas, ieradumus un notikumus pārvērš pērkamās lietās. Ar mākslas un telekomunikāciju palīdzību mārketinga speciālisti preces, pakalpojumus pārvērš kultūras vērtībās un iedveš mums pārliecību, ka iepirkšanās ir kultūras pasākums. Kontrolējot informācijas un telekomunikāciju tehnoloģijas, mārketinga speciālisti uzņemas lomu, ko agrāk veica skolas, baznīcas, biedrības, kaimiņi un sabiedriskās organizācijas, interpretējot, veidojot, radot kultūras izpausmes formas. Tie, kas darbojas mārketinga jomā, rada komplicētas fantāzijas un fikcijas, kas izaustas no mūsdienu kultūras druskām un gabaliņiem, un pārdod tās kā dzīves pieredzi. Mārketings rada pārdabisku realitāti. Tā panākumu ķīla ir spēja viltot vai padarīt neīsto pievilcīgāku un aizvietot ar to īsto. Mārketinga uzdevums ir turpināt pārmeklēt kultūru, lai atrastu jaunas lietas, kas liktu cilvēkiem reaģēt.

Pirms dažiem gadiem Benetton izraisīja diskusiju vētru, izveidojot atklātas un dziļi saviļņojošas reklāmas, kurās tik atainots mirstošs AIDS slimnieks, putni, ko apklāj naftas slānis, priesteris, kas skūpsta mūķeni. Šie piemēri liecina par to, ka pretstatot cilvēku bēdas, liekulību un nežēlību ar Benetton logotipu, kompānija piesaistīja pasaules uzmanību savām precēm. Kompānija ar mākslas palīdzību piesavinājās kultūru, lai radītu kultūras produkciju.

Kontrkultūras tendences ir kļuvušas par īpaši iekārojamu guvumu tiem , kas nodarbojas ar mārketingu. Vides aizsardzība, feministu uzskati, cilvēktiesību aizstāvība un vēlme nodibināt sociālo taisnīgumu tiek izmantotas mārketinga kampaņu laikā. Identificējot preces un pakalpojumus ar sabiedrībai aktuālām tēmām, kompānijas atmodina pircējos dumpīgumu pret iedibināto kārtību, un liek pircējiem aizstāvēt viņu radītās idejas un personīgi tām pieķerties.

Kompānijas tērē vairāk nekā 3 miljardus $ gadā, sponsorējot sabiedriskus un kultūras pasākumus visā pasaulē. Alus darītava Carlsberg sponsorē Eiropas futbola kausu u. tml. Korporāciju klātbūtne caurstrāvo kultūras telpu.

Dzīvesveida pasākumu mārketinga mērķis ir izveidot attiecības ar piemērotām sabiedrības grupām un interešu grupām visa mūža garumā, parādot, ka kompānija ir aktīvs partneris un spēlētājs kultūras jomā.

Ronalds Kolinss raksta: “ Katru mūsu dzīves dienu kolektīvajā apziņā tiek iegāzti 12 miljardi reklāmu, kas parādās displejā, 2,5 miljoni radioreklāmu un vairāk nekā 300 tūkstoši TV reklāmu. Vidusmēra amerikānis tiek bombardēts vairāk nekā ar 3 500 reklāmām dienā, un tas ir tieši 2 reizes vairāk, nekā pirms 30 gadiem. Šajā pašā laika periodā līdzekļi, kas tiek iztērēti par reklāmu, ir palielinājušies 10 reizes. ASV TV kanālos tiek translētas 6000 reklāmas nedēļā.

Kompānijas uzspiež savu reklāmu visam, kas nekustas. ASV vien kompānijas tērē vairāk par 555 $ gadā uz katru valstī dzīvojošu personu.

Tāpat kā mantiskās attiecības, arī piekļuves attiecības ir domātas, lai radītu atšķirības. Runājot par mantu, atšķirības rodas starp tiem, kam tā ir, un tiem, kam tās nav. Runājot par piekļuvi, atšķirība ir starp tiem, kam ir sakari, un tiem, kam to nav.

“Minoritāšu diskriminācija nebeigsies, kamēr vien nebeigsies tie spēki, kas nosaka, kādu lēmumu pieņems vārtziņi. Viņu lēmumus ietekmē viņu ideoloģija – vērtību un uzskatu sistēma, balstoties uz kuru, viņi kaut ko atzīst par “labu” vai “sliktu”. Tātad, ja mēs domājam par diskriminācijas izskaušanu rūpnīcā, skolā vai jebkurā citā organizētā institūcijā, mēs redzam ka visās pārvaldēs darbojas vadītāji. Kas izlemj, ko uzņemt organizācijā un kas paliks ārpus tās, ko paaugstināt amatā utt. Līdz ar to diskriminācija savā būtībā ir saistīta ar menedžmenta problēmām, ar vārtziņu rīcību, kas izlemj, ko darīt un ko nedarīt. Vairākums amerikāņu ir iepazinuši vārtu sargāšanas procesu, pateicoties savām veselības aprūpes organizācijām. Te darbojas terapeits, ko var uzskatīt par šīs organizācijas vārtzini. Viņš ir vienīgā iespēja piekļūt medicīniskajiem pakalpojumiem. No vārtziņa lēmuma atkarīgs, vai pacients tiks nosūtīts pie citiem speciālistiem, vai viņa ārstēšanā tiks izmantotas dažādas terapijas, tiks veiktas medicīniskās pārbaudes utt.

Pētot Ņujorkas mākslas galerijās notiekošo, var redzēt, ka gadu gaitā aptuveni 36 galerijas ir darbojušās kā vārtziņi, kas nosaka izstāžu stilu un izvēlas māksliniekus, un tām ir liela ietekme mākslas tirgū.

Kultūras starpnieki – izmēģinātāji, kas nepārtraukti meklē jaunas kultūras preces un pieredzi, iesaistās populāru pedagoģijas teoriju izveidē un dod padomus par dzīvi un dzīvesveidu.

Tā kā liela daļa kultūras starpnieku darbojas ASV un Japānas transnacionālajās kompānijās, kam ir sakari un preču izplatīšanas kanāli visās pasaules malās, pilnīgi pamatotas ir kritiķu bažas par to, ka vietējās kultūras tiks izlaupītas un atstātas drupās pēc komerciālā materiāla iegūšanas. Kas notiks ar mūsu kolektīvo apziņu? Statistikas dati apstiprina, ka amerikāņu filmām pieder 70 % Eiropas filmu tirgus. 1987. gadā tām piederēja 56 %, bet tagad jau 83 % Latīņamerikas filmu tirgus. Holivuda, kuras bruto peļņa 1997. gadā no pasaulē pārdotajām filmām bija 30 miljardi $, pašreiz vairāk nekā 50 % ienākumus saņem no citās valstīs pārdotajām filmām. Liela daļa TV programmu, kas redzamas visā pasaulē, tiek translētas no ASV.

Visa veida kultūras preču tirdzniecībai pasaulē trīskāršojoties pēdējo 10 gadu laikā, arvien lielāku satraukumu izraisa doma par homogenizētas pasaules kultūras izplatīšanos – izzūd daudzas no pasaules valodām un to vietā nāk angļu valoda, kas tiek uzskatīta par standartu kultūras komercijā. Pašlaik pasaulē runā 6 000 valodās, bet to valodu, kurās runā vairāk nekā viens miljons cilvēku, ir mazāk par 300. Līdz XXI gs. beigām puse no valodām būs izzudušas. Pēc gadsimta, angļu valoda, iespējams, būs visaptveroša. Pašlaik vairāk nekā 20 % pasaules iedzīvotāju runā angliski.

Kādā National Geographic numurā, runājot par globālo kultūru, Veids Deiviss raksta: “Izzūdot valodai, kultūras mirst. Pasaulei tā jau piemīt tendence kļūt arvien neinteresantākai, turklāt mēs upurējam neapgūtas zināšanas un zaudējot valodu, mēs zaudējam intelektuālos sasniegumus, kas gūti gadu tūkstošu laikā. Ar valodu nodod tālāk kopīgus jēdzienus, izteiksmes formas, vērtības un kultūras izpratni.

Industriālajā laikmetā ģeopolitiskās cīņas mērķis bija iegūt koloniālo kontroli pār dabas resursiem un darbaspēku. Jaunajā laikmetā cīņa notiek par iespēju piekļūt vietējai un globālajai kultūrai un par komunikāciju kanāliem, kas piegādā kultūru komerciālā formā. Jaunie kultūras starpnieki, kas strādā transnacionālo kompāniju labā, ir galvenie vārtziņi pasaulē, kur miljoniem cilvēku gūtā pieredze būs atkarīga no piekļuves.

-          postmodernisma periods

Dzimst jauns cilvēku arhetips. Komfortabla dzīve, kas daļēji tiek pavadīta kibertelpas virtuālajās pasaulēs, laba tīkla ekonomikas darbības izpratne, neliela interese par mantu uzkrāšanu, lielāka interese par aizraujošiem notikumiem, spēja darboties vienlaikus paralēlās pasaulēs un strauji mainīt savu personu, pielāgojoties jaunajai realitātei, gan īstai, gan mākslīgai. Viņi pieraduši pie iespējas ātri iegūt informāciju, viņi nespēj ilgi koncentrēties, viņus raksturo spontānums vairāk nekā apdomīgums. Viņi sevi uzskata par spēlētājiem, nevis darbiniekiem. Viņi ir izauguši pasaulē, kur cilvēki tiek algoti tikai uz nepieciešamo laiku, un ir pieraduši veikt īslaicīgus uzdevumus. Viņu dzīve ir daudz vairāk saistīta ar īslaicīgām lietām. Viņus vairāk saista terapija, nevis ideoloģija, viņi domas biežāk ietērpj tēlos, nevis vārdos. Lai gan viņi ne tik labi spēj veidot teikumu, viņi lieliski spēj apstrādāt elektroniskos datus. Viņi nav tik analītiski, toties ir emocionāli. Viņu pasaulē ir maz robežu un tās ir nepastāvīgas, viņi uztver realitāti kā kaut ko sistemātisku, nevis kā kaut ko lineāru un objektīvu. Viņi nemitīgi sevi pārveido, izmēģinot jaunu dzīvesveidu katrā savas dzīves posmā. Šie mainīgie cilvēki īpaši neinteresējas par vēsturi, bet ir apsēsti ar stilu un modi. Tikumi, paražas un tradīcijas neeksistē viņu straujajā, mūžam mainīgajā vidē.

Moderno laikmetu raksturoja pārliecība, ka pasaulē visu nosaka nemainīgi likumi, kurus iespējams izprast un kurus var izmantot. Horizontālajā pasaulē, kas sastāv no iežogotām zemes platībām, kolonijām un kapitālisma tirgiem, cilvēka skatiens tiek novērsts no debesīm un pievēršas horizontam

Postmodernisma pārstāvji neatzīst domu par fiksētas un izzināmas realitātes pastāvēšanu.

Lai gan lielākā daļa cilvēku joprojām rīkojas tā, it kā pasaule sastāvētu no subjektiem un objektiem, un cietām atsavināmām lietām, dabas zinātnes klusi un nepielūdzami veido jaunu filozofisku skatījumu, kas liek mainīt attieksmi pret realitāti. Mūsdienās zinātnē tiek likts uzsvars uz nejaušību, nenoteiktību, savstarpējo saistību un dabā valdošo dažādību, par ko liecina haosa teorija, katastrofu teorija, komplicētības, izkliedēto struktūru teorijas. Modernisma laikā zinātnieki meklēja absolūto patiesību un fundamentālas daļiņas, jaunā zinātne meklē neparedzētās iespējas un topošas sistēmas. Jaunie atklājumi eksaktajās zinātnēs ietekmē humanitārās zinātnes. Ja jau nepastāv fiksēta un izzināma realitāte, bet tikai individuālas realitātes, kas rodas, mums līdzdarbojoties, universālajam mītam, ka iespējams visaptverošs skatījums uz realitāti, nevajadzētu eksistēt.

Pēc postmodernistu domām pasaule ir cilvēku veidojums. Šī jaunā pasaule nav objektīva, bet nosacīta, to neveido patiesība, bet gan viedokļi un scenāriji. Tā ir pasaule, ko radījusi valoda un ko satur kopā metaforas un iepriekš pieņemti kopīgi jēdzieni, kas ar laiku mainās. Tātad, realitāte ir atkarīga no tās valodas funkcijām, kuru mēs lietojam, lai izskaidrotu, aprakstītu un mijiedarbotos ar to, vai, pārfrazējot Hamletu, realitāte ir “vārdi, vārdi, vārdi”.

Modernajā pasaulē cilvēki meklēja mērķi, postmodernajā – rotaļīgumu. Jebkura veida kārtība tiek uzskatīta par ierobežojošu un nomācošu. Nepastāvot kopīgai vēsturei, kas ietekmētu norises dabā un sabiedrībā, interese par vēsturi zūd. Pārspīlēti reālās nanosekunžu kultūras ātrais temps saīsina indivīda un sabiedrības laika horizontu līdz pašreizējam mirklim. Tradīcijas un mantojums zaudē nozīmi. Realitātes princips ir gāzts no troņa, valda baudas princips.

Jaunais laikmets ir neskaidrs un daudzveidīgs, izklaidējošs un humoristisks, tolerants un haotisks. Ideoloģija, neapstrīdama patiesība un dzelzs likumi ir atmest, lai to vietā varētu stāties visa veida izrādes. Apzinātas, racionālas un analītiskas domas tiek apšaubītas, taču neapzinātas erotiskās vēlmes, ilūzijas un sapņi izvirzās priekšgalā un faktiski kļūst par realitāti – par pārdabisko realitāti. Fantāziju pasaule tiek glorificēta un kļūst par noteicošo.

MTV kanāls labāk par visiem citiem apvieno postmodernisma normas. MTV noārda visa veida robežas, visas daudzveidīgās cilvēku pieredzes gradācijas, izveidojot vienkāršu izrādes norises vietu, kur jebkura parādība attīrītu tēlu veidā milzīgā ātrumā seko citām bez redzama konteksta vai likumsakarības. Cilvēces kultūra tiek izvandīta, meklējot tēlus, ko būtu iespējams salikt kopā, lai radītu apdullinoši uzbrūkošu, iespaidīgu vizuālo stimulu, kas liktu skatītājam zaudēt orientāciju un spēju atrauties no ekrāna. MTV nav parodija, bet stilizācija, to nevar tiesāt vai kritizēt, nav pat atskaites punkta, kas dotu iespēju sniegt komentārus, ir tikai nebeidzama kultūras fragmentu virkne, kas, Žana Bodrijara vārdiem runājot, “rada komunikācijas ekstāzi”.

Dzelzceļš, tvaikoņi, automašīnas, lidmašīnas, telefons, TV saspieda laiku un telpu. Pirms 100 gadiem cilvēks savas dzīves laikā iepazinās ar dažiem simtiem citu cilvēku, vēlāk skaits daudzkāršojās. Mainoties cilvēku mijiedarbības veidam, cilvēkam jākļūst elastīgam, spējīgam nepārtraukti pielāgoties mainīgajām vidēm, cilvēks spiests kļūt par hameleonu.

Modernajā laikmetā gan kapitālisti, gan sociālisti uzskatīja mantiskās attiecības par vēstures vadošo spēku. XX gs. vidū vēsturiskā apziņa tika aizstāta ar jauno terapeitisko apziņu. Doma par ražīgu darbu un sevis pilnveidošanu, kas guva atsaucību agrāk. Tagad drīzāk līdzinājās katorgai. Noteicošā vēlme ir dzīvot pašreizējam mirklim – dzīvot sev, nevis saviem priekštečiem vai pēctečiem.

Profesors Kristofers Lešs apgalvo, ka “mēs strauji zaudējam vēsturiskās nepārtrauktības apziņu, apziņu, ka mēs esam daļa no secīgas paaudžu maiņas, kas sākusies pagātnē un turpināsies nākotnē. Izzūd vēsturiskā laika apziņa.”

Lai gan ir daudz citu faktoru, kuru ietekmē ir notikušas izmaiņas cilvēka apziņā, neviens nav tik nozīmīgs kā izmaiņas komunikāciju tehnoloģiju jomā un pāreja no drukātas informācijas uz datora izmantošanu. Elektroniskā komunikācija tiek veidota kibernētiski, nevis lineāri. Doma par secību un loģisku sakārtotību tiek aizstāta ar pilnīgu, nepārtrauktu un integrētu darbību spektru. Subjektus un objektus aizstāj mezgli un tīkli. Iespiesta grāmata ir lineāra, iesieta un nemainīga, hiperteksts ir papildināms un potenciāli neierobežots.

Pasaulē, kurā mēs dzīvojam, par svarīgāko kļūst piesaistīt un paturēt citu uzmanību. Veidojoties arvien jaunām attiecībām, mainās arī indivīda sociālās spējas. Parādās neprāta stāvoklis, kurā cilvēks peld vienmēr mainīgajā , nepārtrauktajā un mutuļojošajā esības straumē. Fragmentārā personības uztvere atbilst nesakarīgo un noslēgto attiecību daudzveidībai. Šīs attiecības velk mūs neskaitāmos virzienos un piedāvā spēlēt tik daudzas lomas, ka jebkura doma par autentisku personību, kam piemistu zināmas rakstura iezīmes, izzūd no mūsu redzesloka. Pilnībā piesātināta personība patiesībā nav vairs nekāda personība. Postmodernajā pasaulē, kas sastāv no tīkliem un komercializētām attiecībām, kur robežas ir izplūdušas un darbības ir savstarpēji saistītas, vecā, noslēgtā un neatkarīgā apziņa lēnām kļūst par anahronismu. Ir sasniegts pēdējais posms ceļā uz postmodernismu, kad personība pilnībā izšķīst uz attiecību fona.

Arvien lielāku skaitu turīgo rajonu un industriāli attīstīto valstu piepilsētu jauniešu skar interesants fenomens pusaudži pabeidz teikumu ar kāpjošu intonāciju – viss, ko viņi saka, ir drīzāk jautājums, nekā apgalvojums. Notiek pāreja no neatkarīgas personības uz attiecību personību. Šī nepabeigtā un nosacītā runas maniere liek uzskatīt, ka cilvēka domām nemitīgi jāizraisa reakcija citos, lai tām būtu kāda jēga un tās tiktu apstiprinātas. Jaunā attiecību personība ir tikpat nepastāvīga un pārejoša kā cilvēku veidotie tīkli. Masačūsetsas Tehnoloģiskā institūta profesore Šerija Tērkla veikusi pētījumu par jauniešiem, kas lielu daļu laika pavada kibertelpas virtuālajās realitātēs. Viņa apgalvo, ka ir daļa, kas sāk izpaust to, ko psihologi dēvē par “dalītām personām”.

Pētot piekļuves laikmeta dažādos aspektus, nevar nepamanīt tam piemītošo teatrālo dabu. Nav brīnums, ka dramaturģiskās perspektīvas, kas efektīvi tiek izmantotas, lai mainītu mārketinga koncepciju, tiek plaši lietotas, lai izprastu un formētu cilvēku uzvedību. Dzīve ir personisko un sabiedrisko drāmu virkne, un, ekonomiskajiem un sabiedriskajiem tīkliem kļūstot arvien sarežģītākiem, cilvēks ir spiests spēlēt atšķirīgas lomas. Raugoties uz cilvēka uzvedību no dramaturģijas viedokļa, indivīda personība vairs nav viņa paša privātais īpašums, tā ir “ apziņa, ko personai piešķir tie cilvēki, ar kuriem viņš vēlas tajā dalīties.”

-          savienotie un atvienotie

Vairāk nekā pirms 20 gadiem Daniels Bells paredzēja, ka nākamajā laikmetā “komunikāciju pakalpojumu kontrole būs varas avots, un iespēja piekļūt komunikācijām kļūs par brīvības priekšnoteikumu.

Saujiņa starptautisko mediju kompāniju ir iesaistītas episkā cīņā par iespēju kontrolēt komunikāciju kanālus un kultūras resursus, kas kopā veido nozīmīgu komercijas daļu. XXI gs. globālajā mediju tirgū dominē Disney, Time Warner, Bertelsmann, Viacom, Sony, News Corporation, TCI, General Electric, PolyGram un Seagram. Šo 10 kompāniju apgrozījums1997. gadā bija 10 līdz 25 miljardi $. Aptuveni 40 uzņēmumi, kas neietilpst šajā sarakstā un darbojas atsevišķos reģionos Rietumeiropā, ASV, Āzijā un Latīņamerikā, kontrolē lielu daļu pārējo komunikāciju kanālu un to saturu. Šie uzņēmumi gada laikā apgroza no 1 līdz 5 miljardiem $.

ASV dibinātām mediju kompānijām pieder līderpozīcijas pasaulē, un tie, kas konkurē savā starpā par iespēju kontrolēt komunikācijas un komercializētus kultūras resursus, ir spiesti ievērot to izdotos likumus. Vanuty Fair redaktori rakstīja :

“Amerikas spēks slēpjas … ne vairs tajā, ka tā ir militāri industriāla lielvalsts, bet gan tajā, ka tā ir ieguvusi kundzību pār pasauli, kļūstot par lielāko izklaides un informācijas avotu.

Disney impērija ir pirmais piemērs, kas nostiprina savu varu lielajos mediju un kultūras tirgos. 1995. gadā Disney saplūda ar Capital Cities/ ABC. Parakstot 19 miljardu $ vērto līgumu, tika radīta milzīga kompānija, kura nodarbojas ar izklaides ražošanu un pārdošanu un kuras gada kopienākumi ir 16,5 miljardi $. Disney saņem peļņas procentus no Hyperion un Chilton izdevniecībām, 4 žurnālu redakcijām, 681 Disney mazumtirdzniecības veikaliem, kā arī no TV un kabeļu tīkliem. Turklāt kompānijai pieder Nacionālā hokeja līga, galvenās beisbola līgas franšīze, 11 laikraksti un 4 mūzikas ierakstu kompānijas.

Telefonsakaru kompānijas, Holivudas studijas, telekompānijas, kabeļtelevīzijas kompānijas un programmatūras ražotāji veido stratēģiskās alianses un apvienojas savā starpā, lai kontrolētu tik lielu komunikāciju tirgus daļu, cik vien iespējams.

Visā pasaulē lielās mediju kompānijas atklāti cita citu pārpērk vai dibina kopuzņēmumus, lai kopīgi izmantotu tirgus piedāvātās iespējas. Līdz pat 1997. gadam globālās kompānijas nevarēja veidot kopuzņēmumus un saplūst ar citiem uzņēmumiem, jo daudzās valstīs pastāvēja stingri ierobežojumi telekomunikāciju jomā. Dažās valstīs tās atradās valdības pārziņā, citās tās bija privātpersonām piederoši monopoli, kuru darbība publiski tika kontrolēta. Taču 1997. gadā 60 valstu pārstāvji ar PTO starpniecību parakstīja vienošanos, kas paredzēja darīt galu monopoliem un 600 miljardu ASV $ vērtajā telekomunikāciju tirgū radīt brīvu konkurenci un iespēju ārvalstu investoriem ieguldīt līdzekļus vietējos tirgos.

Pat pirms PTO vienošanās parakstīšanas Džeralds K. Teilors paredzēja: “Kad viss nokārtosies, nākamo 5 gadu laikā pasaulē, iespējams, izveidosies no četrām līdz sešām globālām kompānijām.”

Telekomunikāciju tirgus ieņem trešo vietu pasaulē tūlīt aiz veselības aprūpes un banku darbības, un tas turpina attīstīties 2 reizes straujāk par pasaules ekonomiku.

Mērķis ir iegūt kontroli pār digitālo balsi, informāciju, videomateriāla pārraidīšanu un precēm katrā pasaules reģionā un tirgū.

Mediju vēsturnieks un kritiķis Bens Bagdikians apgalvo: “ Nekas vēsturē nelīdzinās korporatīvo grupu spēkam iespiesties sabiedriskajā ainavā. Izmantojot gan vecās, gan jaunās tehnoloģijas un kļūstot viens par otra uzņēmuma akciju īpašniekiem, dibinot kopuzņēmumus un izmantojot citas sadarbības formas, šī gigantu saujiņa patiesībā ir radījusi kaut ko tādu, ko varētu nosaukt par jaunu komunikāciju karteli. Runa ir par varu ietekmēt katru vīrieti, sievieti un bērnu… ar izvēlētu tēlu un vārdu palīdzību, socializēt katru jauno paaudzi, mainīt valsts politisko kārtību. Šī vara dod iespēju gūt ietekmi, kas daudzējādā ziņā pārsniedz skolas, reliģijas, vecāku un pat valdības ietekmi.”

Noteikumu atcelšana un pasaules telekomunikāciju un pārraižu translācijas sistēmu komercializēšana ir laupījusi nacionālajām valstīm iespēju pārraudzīt un kontrolēt komunikācijas savu valstu robežās. Globālās mediju kompānijas visā pasaulē veido komunikāciju tīklus, kas apiet valstu robežas un maina politiskās dzīves fundamentālo raksturu uz zemes.

Mazāk nekā 500 transnacionālajām kompānijām pieder trešdaļa visa saražotā eksporta apjoma, trīs ceturtdaļas preču tirgus un četras piektdaļas tehnoloģiju un menedžmenta pakalpojumu tirgus. Starp globālajām mediju kompānijām un pasaules lielākajiem ražotājiem un pakalpojumu sniedzējiem veidojas cieša sadarbība. Viņi kopīgi spēj kontrolēt sakarus, preču un pakalpojumu plūsmu un līdz ar to met izaicinājumu tradicionālajām politiskajām varām.

Kredītiestādes, piemēram Pasaules Banka, arī ir mainījušas noteikumus attiecībā uz telekomunikācijām, lai dotu iespēju attīstības valstīm pagarināt kredītu atmaksas termiņus, uzskatot, ka sakaru tirgus ir labākā attīstības ķīla. Citi tam nepiekrīt un apgalvo, ka šāda veida politika sekmē jauna veida koloniālisma attīstību, kā rezultātā trūcīgākās valstis kļūst arvien trūcīgākas. Visi aprēķini liecina, ka tad, ja privātām kompānijām pieder gan vietējā infrastruktūra, gan starptautiskie sakari, attīstības valstis atkal kļūst par kolonijām.

Starptautiskā vienošanās, kas tika parakstīta 1997. gadā, mēroja garu ceļu, līdz tai izdevās vājināt nacionālo valdību pozīcijas, atņemot tām vienu no galvenajām priekšrocībām to arsenālā – tiesības izdot likumus un izvirzīt noteikumus, kas paredz kādā veidā viņu valsts robežās tiks veidotas komunikācijas un kā tās varēs izmantot.

Elektromagnētiskais spektrs ietver visa veida radio frekvences, kas atrodas Zemes atmosfērā un kas tiek izmantotas, lai pārraidītu radio un TV programmas. Katrā valstī šis spektrs tiek uzskatīts par kaut ko pašsaprotamu, to kontrolē un pārrauga valdība, ņemot vērā savu pavalstnieku intereses. Kad mainīsies spektra statuss, tas vairs netiks uzskatīts par kopīpašumu, kas atrodas valdības rīcībā un tiek izmantots, ņemot vērā pilsoņu intereses, bet kļūs par privātu elektronisko nekustamo īpašumu, ko kontrolēs globālās mediju kompānijas. Sabiedrībai zaudējot tiesības uz spektru, par iespēju piekļūt saziņas līdzekļiem un kontaktēties savā starpā, cilvēkiem būs jāpateicas saujiņai mediju kompāniju. Kas notiks ar nacionālo valsti šajā jaunajā laikmetā? Līdz pat šim brīdim valdības ir saistītas ar ģeogrāfisku atrašanās vietu. Tās ir institūcijas, kas izveidotas ar mērķi kontrolēt un pārvaldīt zemi. Vai politiskās institūcijas zaudēs savu nozīmi, kad liela daļa komerciālās un sabiedriskās dzīves pārcelsies uz nemateriālo kibertelpu? Valdībām jau tagad tiek atvēlēta arvien mazsvarīgāka loma. To nozīme turpinās mazināties, kad valdība pārstās kontrolēt frekvences un sakaru līnijas. Kibertelpā vienīgais patiesi vērtīgais īpašums ir radio frekvences, optiskie kabeļi, sakaru pavadoņi, aparatūra un programmatūra, kas veido sakaru kanālus, un pa tiem plūstošās informācijas saturs.

Nacionālās valsts noriets kļūst labi saskatāms, ja palūkojamies uz tirdzniecību. Globālajām kompānijām ir izdevies sekmīgi lobēt valdības, kas ir piekāpušās to prasībām, un tas savukārt ir arvien vairāk mazinājis tradicionālās suverenitātes nozīmi. Starptautiskie līgumi un vienošanās ir laupījuši vietējām valdībām tiesības pašu zemē ierobežot tādas parādības kā netaisnīga darbaspēka izmantošana, atklāta vides piesārņošana , ja tas ierobežo brīvo tirdzniecību. Jaunas institūcijas, piemēram, Pasaules Tirdzniecības organizācija, kuras pārstāvji nav atbildīgi par savu rīcību nevienas valsts valdībai, var veikt sankcijas pret tām valstīm, kas pārkāpj tirdzniecības līgumus vai normas.

Nevienā jomā nacionālas valsts varas samazināšana nav tik jūtama kā nodokļu iekasēšanā. Tā kā privātpersonas un uzņēmumi arvien biežāk veic komercdarbību kibertelpā, arvien grūtāk kļūst aprēķināt un iekasēt nodokļus.

Kad sabiedrības daļas vairs nebūs saistītas ar ģeogrāfisku atrašanās vietu, bet gan ar pārejošām, kopīgām interešu grupām, kuras veidos cilvēki, kas savstarpēji mijiedarbosies virtuālās pasaulēs, vai tad izdosies saglabāt domu par sabiedrības vienotību un lojalitāti pret savu valsti? Līdz ar to politika, kas nebūt vairs nebūs sabiedrības dzīves principu noteicēja, kļūs par otršķirīgu nodarbi, ja ne par mākslīgi uzturētu veidojumu, kas nespēs piedāvāt praktiskus risinājumus modernās pasaules problēmām.

Pirms jaunā, globālā ekonomika un sabiedriskā kārtība, kas sastāv no kopīgiem interešu tīkliem, sāk iznīdēt nacionālas valstis, ir jāapzinās, ka lielākā daļa cilvēku uz Zemes nav saistīti ar šīm jaunajām pasaulēm. Viņi dzīvo ārpus elektroniskās vides, citā pasaulē, kur valda nabadzība un izmisums un ikdienas dzīves likumus nosaka vienkārša cīņa par fizisku eksistenci. Viņiem dzīve ir smags, nogurdinošs darbs un pieticīgi centieni. Realitāte ir tāda, ka 65 % pasaules iedzīvotāju ne reizi nav zvanījuši pa telefonu un 40 % nav pieejama elektrība. 24 Ekonomiskās sadarbības un attīstības organizācijas valstīs, kas ir bagātākās valstis pasaulē, dzīvo tikai 15 % pasaules iedzīvotāju, taču tām pieder 71 % visu telefonlīniju.

Āfrikā uz 1000 cilvēkiem ir tikai 37 TV un 172 radio kanāli, pretstatā Ziemeļamerikai, kur uz 1000 cilvēkiem ir 798 TV un 2017 radio kanāli. Industriāli attīstītajās valstīs 1998. gadā bija 88 % visu interneta lietotāju, lai gan tajās dzīvo tikai 15 % iedzīvotāju.

Kamēr valdības visā pasaulē pārdod sev piederošās telekomunikāciju infrastruktūras un raidsabiedrības, komerciālā sfēra kļūst par šķīrējtiesnesi, kas nosaka, kam tiks piešķirta iespēja būt savienotam ar globālo ekonomiku. Tie, kas var atļauties pieslēgties kibertelpai, kopīgiem tīkliem un virtuālajām pasaulēm, tiks savienoti, taču visi pārējie paliks ārpus elektroniskajiem vārtiem.

Atšķirība ienākumu ziņā, kas pastāv starp 5 % pasaules bagātāko iedzīvotāju un visiem pārējiem, palielinās straujā tempā. ANO Attīstības programmas veiktais pētījums liecina, ka pasaules 358 miljardieriem piederošais īpašums pārsniedz puspasaules iedzīvotāju gada ienākumus. Bils Geitss ir bagātāks nekā puse Amerikas iedzīvotāju, kopā ņemot. Starptautiskās Darba organizācijas 1998. gada ziņojumā teikts, ka vairāk nekā trešā daļa no pasaules trim miljardiem strādājošo cilvēku paliek bez darba vai strādā nepilnu darba laiku. Tā rezultātā, kamēr pasaules bagātākie cilvēki meklē aizvien jaunas iespējas izklaidēties un dzīvot radošu, interesantu dzīvi, aptuveni miljards cilvēku dzīvo nabadzībā, bet atlikušie tik tikko spēj iztikt. Vairāk nekā 100 valstis, kurās kopā dzīvo 1,6 miljardi iedzīvotāju – vairāk nekā ceturtā daļa pasaules iedzīvotāju – nespēj apturēt ekonomisko lejupslīdi. 89 valstīs cilvēku ienākumi ir mazāki, nekā tie bija pirms 10 gadiem. Āfrikā mājsaimniecības savām vajadzībām iztērē par 20 % mazāk līdzekļu nekā pirms 25 gadiem.

Visā pasaulē vairāk nekā 600 miljoni cilvēku ir bezpajumtnieki, vai arī dzīvo nedrošās un veselībai kaitīgās vietās, un, pēc Pasaules Bankas aprēķiniem 2010. gadā vairāk nekā 1,4 miljardiem cilvēku nebūs pieejams tīrs ūdens un apmierinoši sanitārie apstākļi. 20 % labāk nodrošināto pasaules iedzīvotāju patērē 86 % patēriņa preču, kamēr trūcīgākie 20 % patērē - 1,3 % preču. Amerikāņi katru gadu par kosmētiku iztērē 8 miljardus $ un eiropieši par saldējumu izdod katru gadu 11 miljardus ASV $, un par šo naudas summu būtu iespējams nodrošināt pamatizglītību, tīru ūdeni un kanalizāciju 2 miljoniem cilvēku, kas pašreiz iztiek bez jebkādas izglītības un tualetēm.

Mūsdienās 20 % Amerikas bagātāko iedzīvotāju saņem pusi no visiem ienākumiem valstī, taču 50 % amerikāņu ģimeņu rīcībā ir tikai 1000 $. Vidusmēra mājsaimniecības ienākumi 1996. gadā bija par 4 % zemāki nekā 1989. g.

Kamēr bagātākie iedzīvotāji pārceļo uz dzīvi elektroniskā vidē, liela daļa valsts nabadzīgāko iedzīvotāju tiek ieslodzīti cietumā. ASV ir lielākais ieslodzīto skaits pasaulē, apcietinājumā atrodas vairāk par 1,5 miljoniem iedzīvotāju. Patlaban Kalifornijas štatā par cietumu uzturēšanu tiek tērēta lielāka daļa sabiedrības rīcībā esošo līdzekļu nekā par augstāko izglītību.

Žurnālā “Time” teikts, ka pieeja elektroniskajām pasaulēm būs svarīgs priekšnoteikums tam, lai cilvēks spētu dzīvot demokrātiskā sabiedrībā. Visi pārējie tiks izolēti, atstāti vientulībā un būs spiesti atvairīt neviesmīlīgās un izputinātās pasaules triecienus.

Kad Federālā sakaru komisija sāka regulēt radio frekvenču izmantošanu, tika izdoti noteikumi, lai panāktu, ka licenču īpašnieki darbotos vietējās sabiedrības interesēs. Taču sabiedriskās intereses drīz vien kapitulēja komerciālo interešu priekšā. Lī de Forests, kas izgudroja radiolampu, kuram pateicoties radiotranslācija kļuva par realitāti, tik ļoti bija vīlies, kā šis jaunais plašsaziņas līdzeklis tiek izmantots, ka 1946. gadā aizrakstīja Nacionālajai diktoru asociācijai vēstuli, kurā nolādēja visu šo industriju. Viņš sūdzējās: “Jūs esat padarījuši radio par apsmieklu inteliģencei, jūs esat sadalījuši raidlaiku sīkās daļās un līdz ar to rūpīgi gatavotas, jaukas pārraides tiek periodiski piesmērētas ar bezkaunīgām, uzstājīgām prasībām kaut ko pirkt un izmēģināt.”

Arvien biežāk mūsu iespējas kontaktēties ar cilvēkiem, iesaistīties komercdarbībās, veidot kopīgu interešu grupas un radīt savu vērtību sistēmu ir atkarīgas no šiem spēcīgajiem, jaunajiem elektroniskajiem sakariem. Lai gan kibertelpu nevar uzskatīt par reālu atrašanās vietu, tā tomēr ir kļuvusi par sabiedrisku telpu, kura dod miljoniem cilvēku iespēju kontaktēties.

-          kultūras un kapitālisma ekoloģija

Kāda ir dzīve sakaru pasaulē, kur tirgus darījumus aizstāj sarežģīti komerciālo attiecību tīkli? Kāda ir dzīve pasaulē, kur piekļuve ir svarīgāka par īpašumu un kur arvien lielāka daļa mūsu sabiedriskās un ekonomiskās dzīves tiek pavadīta kibertelpā? Kāda ir dzīve pasaulē, kurā kultūra tiek uzskatīta par preci, apmaksātas cilvēku attiecības kļūst par normu un pieredze ir kaut kas pērkams? Kāda ir dzīve pasaulē, kur neatkarīgu personību aizstāj ar daudzveidīgām personām un prasmi tēlot, kur sabiedrība tiek analizēta, izmantojot teātra terminoloģiju, un katra cilvēka dzīve tiek uztverta kā neskaitāmu scenāriju un tekstu virkne, kas jāuzved gan uz ģeogrāfiskās , gan virtuālās skatuves?

Toronto universitātes profesors K. Makpīrsons saka, ka pirmā iezīme, kas raksturo moderno īpašuma jēdzienu, ir tiesības liegt to izmantot citiem. Sabiedrisko īpašumu – parkus, ielas, kopienas zemes, ūdens ceļus – sabiedrība nodala kā otršķirīgu īpašuma veidu. Katram cilvēkam ir likumīgas tiesības netikt izraidītam no šī īpašuma un izmantot to. Abi īpašuma veidi – privātais un sabiedriskais – veido pilnas īpašumtiesības, kas pienākas katram sabiedrības loceklim. Pirmais īpašuma veids garantē īpašnieka tiesības liegt citiem to izmantot un gūt pašam no tā labumu, taču otrais īpašuma veids garantē tiesības katram sabiedrības loceklim atrasties šajā īpašumā un gūt no tā zināmu labumu. Modernajā laikmetā kopīgais īpašums “praktiski izzūd no redzesloka”. Lai gan valdības joprojām runā par sabiedrībai piederošām lietām un lielākajai daļai cilvēku ir aptuvens priekšstats par sabiedrisko īpašumu, taču doma par to, ka katram indivīdam ir iespējas izmantot divus īpašumtiesību režīmus - pagaisa.

Biosfērai, no kuras atkarīga visa veida dzīvība, draudus rada augošais pasaules iedzīvotāju skaits, dabas resursu samazināšanās, bioloģiskās dažādības izzušana un cilvēku radītā piesārņojuma izplatīšanās. Ja šīs problēmas netiks risinātas, jebkāda veida diskusijas par jauno sociālo redzējumu, kura pamatā ir materiāla pārpilnība un iespēja pārveidot savu personību, būs bezjēdzīgas, jo lielākajai daļai cilvēku, tas kļūs par neaizsniedzamu fantāziju.

Tīkla ekonomikā brīvībai ir pavisam cita nozīme. Personīgās brīvības pamatā ir iespēja iesaistīties un piekļūt visam nepieciešamajam, nevis neatkarība un īpašumtiesības. Brīvību nosaka cilvēka iespējas sākt attiecības, veidot alianses un pieslēgties kopīgo interešu tīkliem. Tikt savienotam nozīmē būt brīvam. Neatkarība, kas reiz tika uzskatīta par brīvības sinonīmu, tagad ir kļuvusi par tās antonīmu. Jaunajā shēmā valdības uzdevums ir katram nodrošināt iespēju piekļūt daudzajiem tīkliem, taču valdība to negrasās darīt.

Mums ir tieksme aizmirst, ka tas, ko mēs tagad pērkam, pirms neilga laika bija kultūras preces, kas bija pieejamas bez maksas. Mūsu ikdienas dzīve nepielūdzami tiek ierauta komercijā, un tas radīs nozīmīgas, ilgstošas sekas uz civilizācijas nākotni.

Ja jaunajam laikmetam ir Ahilleja papēdis, tad tas ir maldīgais uzskats, ka komerciāla rakstura attiecības un elektroniskie tīkli spēj aizstāt tradicionālās cilvēku attiecības un sabiedrību. Tradicionālās attiecības balstās uz asinsradniecību, etnisko piederību, ģeogrāfisko atrašanās vietu un kopīgu garīgo skatījumu. Tās veidojas, pateicoties savstarpējiem pienākumiem un kopīgas nākotnes redzējumam. Komercializētās attiecības satur kopā darījumu cena, tās ir īslaicīgas, nav saistītas ar vēsturi, bet gan ar darbību un tās rezultātu. Pēc būtības tās ir līgumattiecības, nevis savstarpējās attiecības.

Cilvēks tikai daļēji iesaistās komerciālās attiecībās. Pārējā cilvēka būtības daļa netiek apgrūtināta ar papildu saistībām un ir brīva no ierobežojumiem. Cilvēks var sevi nodrošināt, izmantojot daudzās iespējas un vienlīdz ātri uzsākot vai pārtraucot attiecības, neradot sev liekas neērtības. Komercializētās attiecības tiek veidotas ar mērķi pārvarēt atšķirības starp dažādām pusēm. Lai kādu kopīgu pieredzi abas puses gūtu šīs sadarbības laikā, tā būs virspusēja, jo viss process balstās uz šaubu pārvarēšanu un līdz ar to tā ir mākslīgi radīta pieredze. Piemēram, kad pakalpojumu sniedzējs apmainās ar klientu pieklājības frāzēm, interesējas par viņa labklājību, abas puses apzinās, ka šīs attiecības nav patiesas.

Tirgum un tagad arī kibertelpai kolonizējot arvien lielāku daļu kopējās kultūras, kas tiek pārvērsta kultūras produkcijā, arvien mazāk laika un vietas tiek atvēlēts tam, lai veidotu tradicionālas attiecības un audzinātu līdz šim mums pazīstamo sabiedrību. Visā vēstures gaitā cilvēki vienmēr vispirms ir veidojuši sabiedrību ar domu apmaiņu, savstarpēju uzticēšanos. Tikai tad, kad šīs attiecības un uz tām balstītā uzticēšanās ir nostiprinājušās, veidojas tirgus.

ASV pastāv 1,14 miljoni bezpeļņas organizāciju (trešais sektors), kuru gada ienākumi ir 621 miljards $. 7 % strādājošo amerikāņu ir nodarbināti trešajā sektorā. 1995. g. 93 miljoni brīvprātīgo vidēji veltīja 4,2 stundas nedēļā, lai darbotos trešā sektora interesēs. Par šo laiku būtu bijis jāmaksā 201 miljards ASV $.

1998.g. Džona Hopkinsa universitātes pētniecības centrs veica pētījumu 22 valstīs un noskaidroja, ka trešais sektors ir 1,1 triljonu vērta nozare, kurā pilnu darba dienu tiek nodarbināti 19 miljoni strādnieku. Bezpeļņas organizāciju izdevumi šajās valstīs vidēji veido 4,6 % no IKP un nodrošina 10 % no visām pakalpojumu sektorā esošajām darba vietām. Ja trešais sektors šajās 22 valstīs būtu atsevišķa tautsaimniecība, tā līdzinātos astotajai lielākajai valstij pasaulē. Tās ir institūcijas , kas ir atbildīgas par vietējās kultūras dažādo dimensiju saglabāšanu un pavairošanu. To ietekme un kompetence bieži vien aizēno gan valdību, gan komerciālo sektoru. Tās veic daudzas pamatfunkcijas , kas nodrošina demokrātiskas sabiedrības pastāvēšanu. Tās līdzinās zibensnovedējiem, kas neļauj institūcijām nepareizi izmantot to rīcībā esošo varu un kas pievērš uzmanību cilvēku sūdzībām. Tās sniedz palīdzību imigrantiem un trūkumcietējiem, vada muzejus un bibliotēkas, tādējādi saglabājot vēsturi un kultūras tradīcijas. Trešā sektora reliģiskās organizācijas un iestādes palīdz cilvēkiem atgūt emocionālo līdzsvaru, sniedz patvērumu no tirgus ietekmes un valdības, lai cilvēki varētu pievērst uzmanību savas dzīves garīgajiem aspektiem. Trešais sektors ir vieta, kur cilvēki atpūšas un izklaidējas, meklē kompāniju, iegūst draugus un izbauda dzīves patīkamos mirkļus un dabas skaistumu. Te viņi rada un izmanto kopīgas vērtību sistēmas, te ir spēļu laukums, kurā plaukst kultūra.

Ja kapitālisms pārņems lielu daļu kultūras valstības savā pārziņā un pārvērtīs par pērkamiem kultūras produktiem, pastāvēs vērā ņemama iespējamība, kas kultūra atrofēsies un nespēs pietiekami lielā mērā radīt sociālo kapitālu un līdz ar to atbalstīt ekonomiku.

Roberts Džejs Liftons apgalvo, ka “mēs apstiprinām savu piederības sajūtu, izmantojot spēju paust līdzjūtību, domāt un just līdzīgi citiem.”

Savstarpēja uzticēšanās sabiedrības locekļu starpā rodas, pateicoties līdzjūtībai. Tā ir viena no dziļākajām, cilvēkam raksturīgajām jūtām, kas rada intīmu saikni starp cilvēkiem un palīdz būt pieklājīgiem. Lai izpaustu šo īpašību ir jāpārkāpj pāri savam egoismam, jāiejūtas cita cilvēka situācijā un jāizjūt tas, ko jūt šis cilvēks. Kad mēs izpaužam līdzjūtību, mums rodas kopīgas cerības un ciešanas. Tā ir īpašība, kas palīdz iepazīt un rūpēties citam par citu.

Līdzjūtība rodas reālā laika brīdī un ir cieši saistīta ar citiem. Jo atšķirīgāka ir cilvēku dzīves pieredze, jo mazāk viņi spēj just līdzi otram.

Vai jaunieši, kas savu pieredzi guvuši, atrodoties mākslīgās kibertelpas pasaulēs, kur arvien biežāk par naudu var iegādāties kultūras produktus, spēs būt līdzjūtīgi? Kā gan cilvēks var izpaust līdzjūtību mākslīgā pasaulē? Jaunajai paaudzei nav pietiekama emocionālā pieredze, lai spētu būt līdzjūtīgi, tātad ir pilnīgi iespējama cilvēku uzvedības sakropļošana. Paaudze, kuras pārstāvji nespēj just cits citam līdzi, nav spējīga izveidot sabiedrību, kurā valdītu savstarpēja uzticēšanās, bez kuras kultūra nav iedomājama.

Par kultūras pieredzes komercializēšanu var nākties maksāt ļoti dārgi. Ja kultūra ies bojā, kas notiks ar savstarpēju uzticēšanos un līdzjūtību – divām svarīgākajām kultūras radītajām cilvēka izpausmes formām? Ko galu galā iegūs sabiedrība, ja, nodrošinot piekļuvi tīkla ekonomikai un kibertelpai, tiks zaudēts sociālais kapitāls?

Komercija piedāvā to, ko patiesībā tā nespēj nodrošināt – piekļuvi dzīvei, ko raksturo izjusta komunikācija un personīgā attīstība. Lai gan ekonomika spēj nodrošināt daudzas vērtīgas lietas, kas nepieciešamas pilnvērtīgai dzīvei, tā nespēj sniegt pašu svarīgāko – savstarpēju uzticēšanos un līdzjūtību – vērtības un jūtas, no kurām ir veidota kultūra. Mēģinot pārdot piekļuvi cilvēku kultūras un pieredzes daļiņām, kas tiek pasniegtas kolāžu un stilizāciju veidā, komercija riskē saindēt aku, no kuras mēs smeļam svarīgās cilvēciskās vērtības un jūtas.

Tirgi un tīkli nevar pastāvēt vieni paši bez stipras sabiedrības.

Kultūras resursus, tāpat kā dabas resursus iespējams izsmelt.

Komercija nemitīgi meklē ko jaunu, tas nozīmē, ka tautas mūzika tiek pasniegta kā pasaules mūzika un tās dzīves ilgums būs atkarīgs no patērētāju intereses. Ja šī procesa laikā vietējā mūzikas forma iznīkst un kultūras vide, kurā tā veidojās, zaudē savu agrāko nozīmi, vietējā kultūra pieļauj nopietnu kompromisu. Tā kā komercijas eksistence ir atkarīga no kultūras, komerciālā sfēra cietīs zaudējumus, ja komerciālie spēki absorbēs un gala rezultātā izsmels tautas mūziku. Ekonomika būs iznīcinājusi savus resursus – jūtas, vērtības, kopīgo pieredzi un uzskatus.

Pieaugošais naidīgums globālās komercijas un vietējās kultūras starpā īpaši saasinājies, runājot par ēdienu un nacionālo virtuvi. Apzinoties, ka ASV tirgus ir jau piesātināts, franšīzes pārdevēji neatlaidīgi meklē iespējas piedāvāt savu produkciju citās pasaules valstīs. Itālijā ir aptuveni 180 000 mazu kafejnīcu, kas nespēj konkurēt ar ēdināšanas uzņēmumiem, kam ASV kompānijas pārdevušas franšīzes. Īpaši Eiropā, kur nacionālā virtuve ir cieši saistīta ar vietējo kultūru, cilvēki pretojas ātrās ēdināšanas restorānu atvēršanai un Amerikā audzētās ģenētiski modificētas pārtikas ieviešanai. 1999. g. Anglijas lauku apgabalos tika izrauta un iznīcināta Monsanto ģenētiski modificētā labība. Tā tiek pausta cilvēku nevēlēšanās zaudēt savu kultūru un nacionālo virtuvi.

Atraujot kultūras izpausmes no tām raksturīgās ģeogrāfiskās vides, tās kļūst par patieso izjūtu ēnu.

Valdība visos tās līmeņos sāk zaudēt savu vēsturisko nozīmi. Daudzas no tās veiktajām funkcijām ir pārņēmis tirgus. Valdības nozīme vietējās sabiedrības ikdienas dzīvē ir mazinājusies. Tai pašā laikā uzņēmumi paplašina savu darbības sfēru un sāk sadarboties ar citām valstīm. Daudzi pāriet uz darbību kibertelpā un daļēji vai pilnībā zaudē saikni ar ģeogrāfisko atrašanās vietu. Līdzīgi valdībai, tie arvien mazāk līdzdarbojas vietējā mēroga notikumos. Visās pasaules malās valdība un komercija attālinās no vietējās sabiedrības un rodas arvien lielāks institucionālais vakuums. Dažkārt šo vakuumu aizpilda atjaunotais trešais sektors, vai arī ceturtais sektors, ko veido ēnu ekonomika, melnais tirgus un kriminālā kultūra.

Kad kultūra zaudēs savu sabiedrisko nozīmi un kļūs vienkārši par komerciālu izklaides formu, patiesās vērtības beigs pastāvēt. Tirgū visu nosaka materiālās vērtības.

Politizētas vietējās kultūras vienlaikus ir gan globālās tīkla ekonomikas pretpols, gan tās pastāvēšanas priekšnoteikums. Atjaunojot kultūru, var ne tikai nodrošināt kultūru daudzveidības pastāvēšanu, bet arī radīt jaunas un bīstamas fundamentālisma formas. Ultranacionālās politiskās partijas, separātistu grupas, etnisko tīrīšanu kustības liecina par spēcīgu nepatiku pret globalizācijas spēkiem un postmodernizāciju. Fundamentālistu kustības vienmēr ir saistītas ar konkrētu ģeogrāfisku vietu. Tas ir galējs veids, kā cilvēki reaģē uz pasauli bez robežām, ko radījuši globālie tīkli un komunikācijas.

Kultūras pieredzes komercializēšana ir mēģinājums kolonizēt spēles visdažādākās izpausmes un piešķirt tām preces formu. Spēle liek aizmirst par laiku. Homo sapiens ( cilvēks domātājs) un homo faber ( cilvēks darītājs) pārvēršas homo ludens ( cilvēks spēlētājs).

Content

Rifkins Džeremijs Jaunās ekonomikas laikmets